Kordijs Maikls

Lucifera kods

MAIKLS KORDIJS

LUCIFERA KODS

PROLOGS

Brīdī, kad anestēzija sāk iedarboties, spilgtā, apaļā lampa virs astoņus gadus vecā bērna kļūst blāva. Mazā meitene, kas guļ uz operāciju galda, sniedzas pēc rokas sev blakus. Meitenes roka tiek paspiesta, un viņa atbild ar tik stipru rokas spiedienu, cik viņai spēka, jo baidās, ka tumsa, kas apņem arvien vairāk, abas šķirs uz visiem laikiem. Viņai, kā daudziem bērniem, ir instinktīvas bailes no tumsas, varbūt tā ir pirmatnējā izpratne par to, ka gaisma sadala izplatījumu divās daļās - dienā un naktī, redzamajā un neredzamajā, labajā un ļaunajā, dzīvajā un mirušajā.

Taču šī tumsa ir žēlsirdīga. Tā piedāvā aizmirstību, vēl pirms ķirurga zāģis iegriežas galvaskausā. Meitene nedzird metāla, kas griežas cauri kaulam, spalgo sīkšanu, nevar saskatīt smalko, sarkano kaulu un audu miglu operāciju zāles stikloto durvju un sienu atspulgos, nejūt asins un dezinfekcijas līdzekļu smaržu. Viņa neapzinās neko, tikai savu esību - prātu, kas lidinās tik intensīvā tumsā, ka tam ir pašam sava smarža, krāsa un garša. Šajā samtainajā pārejas stāvoklī viņa jūtas tikpat droši kā mātes klēpī.

Neiroķirurgs noliek zāģi un ķeras pie lāzerskalpeļa, lai veiktu griezumu mīkstajos audos. Viņš ir izcils speciālists ar stingru roku, taču apzinās operācijas unikalitāti - tāda nekad nav veikta. Nevienā mācību grāmatā nav teikts, kā jāveic šī operācija.

Pēc trīspadsmit stundām un divdesmit septiņām minūtēm ķirurgs noguris nopūšas, operāciju māsa nosusina viņa nosvīdušo pieri. Ļaunākais ir aiz muguras. Vismaz tā viņš domā. /

Tikai pēc dažām sekundēm dzīvības funkcijas uzturošais monitors pie operāciju galda sāk neganti pīkstēt.

Šajā brīdī meitenes samtaino tumsu caurdur balta gaisma. Viņa vairs nepeld, bet melnā virpulī traucas pretī gaismai. Iesākumā ir redzams tikai spilgts punkts, taču viņa traucas tam pretī tik ātri, ka gaisma jau izskatās ko- nusveidīga kā kabatas baterijas stars. Un tad jau viņa pati ir starā, meitene ir kļuvusi par daļu no gaismas. Viņa traucas tik ātri, ka liekas - gaisma visapkārt stāv uz vietas. Tas vairs nav viendabīgs stars, bet tumsā lidojošas gaismas sniegpārsliņas. Līdzās viņa jūt pazīstamu tuvību, kas velk pie sevis un cauri sudrabainajam putenim vada uz konusa galotni, uz gaismas avotu. Šī kopība ļoti nomierina. Abām atkal esot kopā, bailes izgaist.

Tad seko sāpīgs trieciens, tās nav fiziskas, bet gan emocionālas, psihiskas sāpes. Tajā pašā mirklī viņa ar milzīgu spēku tiek ierauta atpakaļ virpulī, kas meiteni nes projām no gaismas konusa un blakus izjustā tuvuma. Izmisīgi, ar pēdējiem spēkiem viņa turas pie mīļotās tuvības, kas ar varu viņai tiek atņemta, līdz dziestošā gaisma pārtop veselumā, kas samazinās tālumā.

Piepeši viņa ierauga sevi nolūkojamies no augšas, kā ķirurgs un medicīnas māsas uz operāciju galda drudžaini cenšas viņu atdzīvināt. Šo teātri izgaismo spilgta, balta gaisma. Viss šķiet tik tīrs un spožs. Viņa redz sevi nekustīgi guļam uz galda ar vaļēju rētu galvas kreisajā pusē, bet blakus ir sainis, kas apsegts ar zaļu palagu. Viņa vēro, kā medmāsa atbrīvo mazo rociņu, kas spīvi satvērusi viņējo. Viņa saprot, ka pirmo reizi dzīvē ir viena.

PIRMĀ DAĻA DVĒSELES MEKLĒJUMOS

.

1. NODAĻA ventec BĀZE. AĻASKA PĒC DIVDESMIT DEVIŅIEM GADIEM

Vispirms viņa sajuta, ka nespēj pamirkšķināt acis. Šo sajūtu papildināja saltas bailes, ka jāmirst.

Pamodusies ar noskūtu galvu, plati atplestām acīm un piesieta pie laboratorijas kušetes, māte Džovanna Bel- līni saprata, kāds liktenis viņu gaida. Viņa bija redzējusi simtiem līdzīgu eksperimentu un pati tajos piedalījusies, eksperimenta objektiem izpildot pēdējo reliģisko rituālu. Taču atšķirībā no viņas visi šie cilvēki bija uz nāves sliekšņa. Viņi šim projektam bija nepieciešami tieši tāpēc, ka viņu nāve bija tik tuvu.

Zinātnieki, protams, nevarēja būt atbildīgi par notikušo. Pēdējo deviņu mēnešu laikā viņa bija strādājusi kopā ar tiem un palīdzējusi darbā, ko, viņasprāt, varēja uzskatīt par Dievam tīkamu. Pats Sarkanais pavests bija viņai uzdevis parūpēties par pēdējo reliģisko rituālu izpildi un paskaidrojis, ka viņa piedalās lielā un svētā misijā.

- Neizjautā zinātniekus, māte Džovanna, jo viņi tāpat kā tu kaklā pakārtu nēsā baznīcas koši sarkano krucifiksu.

Taču klusēt nebija iespējams. Viņa Svētajam Tēvam bija uzticīgi kalpojusi kopš brīža, kad viņš tika iecelts par vecāko kardinālu, un nebija pametusi, kad viņš aizgāja no Vatikāna, lai veidotu savu baznīcu. Kā gan viņa tagad, nesakot ne vārda, varētu nodot visaugstāko un svētāko uzticību, ko bija ieguvusi šo gadu laikā?

Katrā acī tika iepilināts dedzinošs šķidrums, taču viņa pat nesarāvās.

Mīļais Dievs! Palīdzi man!

Viņa vēlējās pateikt šos vārdus skaļi, taču lūpas nekustējās. Pat kliedzieni nenāca pār viņas lūpām. Viņas ķermenis bija kā paralizēts no medikamentiem, ko vēnā ievadīja gaišmataina sieviete ar spoguļbrillēm, baltā kombinezonā.

Jau sākumā bija skaidrs, ka mātei Džovannai pēc pēdējā rituāla veikšanas eksperimenta objektam nekavējoties jāpamet laboratorija, taču pēdējā laikā viņa bija sākusi kavēties pie tonētajām stikla durvīm, jo gribēja redzēt, kā precīzi tiek noteikts nāves bridis. Kļuvusi par liecinieci pēdējo trīs eksperimentu nobeiguma fāzei, viņa bija spiesta sazināties ar māsu Konstanci, savu vecāko un uzticamāko draudzeni, lai lūgtu padomu. Māsa Konstan- ce apsolīja ievērot konfidencialitāti un mudināja Džovan- nu doties taisnā ceļā pie Svētā Tēva, lai izstāstītu, ka zinātnieki negaida, kad pienāks pacienta nāves bridis, bet viņu nogalina.

Ķā varēja kļūt zināms, ka Džovanna viņus nodevusi? Un kā viņi uzdrošinājās tā rīkoties, zinādami, ka viņa bauda Sarkanā pāvesta aizstāvību? Pat tad, kad Džovan- na tika pacelta, lai uz galvas viņai uzliktu caurspīdīgu stikla sfēru, viņa mēģināja saskatīt durvīs pavīdam kaut ko sarkanu, - izdaudzināto koši sarkano tērpu, kas liecinātu par monsinjora Diadžo vai pat paša Sarkanā pāvesta ierašanos. Bet, kamēr stikla sfēru nostiprināja pie kakla, Džovanna neieraudzīja neko, kas liecinātu par glābšanās iespēju.

Sfēra bija izgatavota no dažādi veidotiem slāņiem un gaismai, kas spīdēja tiem cauri, piemita salts skaistums, gluži kā mēness gaismai virs tumša, tukša ezera, taču tā nenesa mieru dvēselei. Blondā zinātniece pacēla astronauta sejsegam līdzīgo sfēras priekšdaļu uz augšu. Uz mātes Džovannas paplestajām acīm uzgūla kontaktlēcas, kas skrāpēja radzeni un bija tik lielas, ka nosedza visu aci. Pēc tam pie deniņiem kreisajā pusē ar gēlu tika piestiprināta folija sloksnīte, liekot noskūtajai galvai ieniezēties.

Tomēr ļaunāka par diskomfortu bija apziņa, ka viņa stāvējusi blakus cilvēkiem, kuri tobrīd piedzīvojuši tādu pašu likteni. Džovannai bija teikts, ka visi šie cilvēki ir brīvprātīgie, kuri nāves priekšā neko nejūt, taču tagad viņa zināja, ka tā nav. Tas radīja lielākas bailes nekā viss pārējais; Džovanna bija grēkojusi un nu pirms nāves viņai bija vajadzīga grēku piedošana.

Bailes pārauga izmisumā, gribējās raudāt, taču asaras nenāca.

Kur tu esi, Svētais Tēvs? viņa kliedza bez skaņas. Kāpēc tu nenāc un neglāb mani?

- Drīz sāksies laika skaitīšana atpakaļ „ - mierīgi paziņoja blondā sieviete.

Mātes Džovannas sirds, viens no muskuļiem, uz kuriem neiedarbojās paralizējošās zāles, nepārstāja pukstēt. Viņa krita panikā ne tāpēc, ka mirs, bet tāpēc, ka nebija atlaisti grēki.

Piedod man, Kungs, un pažēlo manu dvēseli. Uz sejas uzgūla caurspīdīgais sejsegs. Pēc tam sfērā ieplūda gāze bez smakas, kas ietina aizejošo pasauli zaļā miglā. Viņa dzirdēja, ka sākas laika skaitīšana atpakaļ, un saprata, ka nāve viņu gaida.

2. NODAĻA

TEITA MODERNĀS MĀKSLAS GALERIJA, LONDONA PIRMS TRĪSDESMIT ASTOŅĀM MINŪTĒM

Maigās oktobra pēcpusdienas mīlīgā saule bija pārvērtusi Temzu izkusušā zelta straumē. Pa Tūkstošgades tiltu braucošais melnais limuzīns bija parasts mersedess, kas no citiem atšķīrās ar tumši tonētiem stikliem un speciāli piekārtiem aizkariem, kas transporta līdzeklī neielaida ultravioleto gaismu. Iekārtojies uz aizmugures sēdekļa, Bredlijs Soumss paskatījās pa labi uz Svētā Paula katedrāli un tās lielisko kupolu, kas bija veidots, māksliniekiem iedvesmojoties no Romas Svētā Pētera katedrāles kupola. Palūkojoties pa labi pāri upei, skatienam atklājās daudz modernāka - tehnoloģiju katedrāle. Šajā stūrainajā ķieģeļu ēkā ar augstu kvadrātveida skursteni zvanu torņa vietā kādreiz bija atradusies spēkstacija. Tagad tajā bija radis patvērumu lielākais modernās mākslas muzejs pasaulē.

Soumsa skatiens aizkavējās pie viņa paša atspīduma tumši ietonētajā stiklā. Soumsam nepatika, kā viņš izskatās - zilās acis un viļņainie, zelta stieplei līdzīgie mati neradīja bažas, taču āda, plankumaina rētaudu mozaīka, lika novērst skatienu.

-    Volt, es zinu, ka lielākā daļa preses pārstāvju šobrīd jau ir ieradušies uz prezentāciju, tomēr es vēlos izmantot sānu ieeju, - viņš noteica.

-    Kā vēlaties, doktor Soums, - no pasažiera sēdekļa priekšā atsaucās asistents. Volters Trips, elegants melnādains vīrietis ar apaļām brillītēm bez ietvara, tērpies smokingā, baltā kreklā un ap kaklu apsējis asins sarkanu zīda kaklasaiti.

-    Galerijas direktors ierīkojis jums telpu zāles augšdaļā kā lūdzāt, taču nevienām durvīm nav ultravioleto staru aizsargfiltra.

-    Tā nav problēma, es varu aizsegties, - Soumss ieskatījās pulkstenī un konstatēja, ka Embera turbīnu zālē tūlīt sāks prezentāciju. Soumss nebija ieplānojis piedalīties šajā pasākumā ilgāk par stundu, taču vēlējās pavērot Emberu un pārbaudīt, vai viņa aizdomas apstiprināsies. Automašīnai nogriežoties pa labi uz Soutvokas tiltu, viņš nolocīja uz leju melnās žaketes piedurknes, izveidojot tādus kā cimdus, ko varēja uzvilkt uz rokām. Audums pieskārās svaigajai rētai uz kreisās rokas vietā, kur nesen bija izgriezta melanoma, viņš saviebās. Pēc tam aizdarīja cimdus ar līplenti, lai nebūtu atklāts neviens ādas laukumiņš, uzvilka uz galvas kapuci un to nostiprināja. Tad viņš uzlika milzu saulesbrilles, kas sargāja sejas augšdaļu un piestiprināja kapucei klapi, kas nokarājās no krūtīm, noslēpjot auguma apakšējo daļu gluži kā parandža. Kad automašīna apstājās, viņa āda no rudens saules bija pasargāta pilnībā.

Soumss izkāpa no automašīnas un, pirms došanās līdzi Tripam uz sānu durvīm, pārlaida skatienu viengabalainajai sarkanu ķieģeļu klintij, kas veidoja ēkas dienvidu sienu. Pie galvenās ieejas pa kreisi mastos bija nostiprināti transparenti ar izstādes nosaukumu "Gaismas forma". Izstādes sponsorēšana un daudzu miljonu mārciņu ziedojums šodien pavēra Optrix iespēju nodemonstrēt Lucifera jauno ekrānu Eiropas presei.

Divi galerijas darbinieki pazina Soumsu pēc aizsargājošā apģērba un izveda viņu cauri plašam vestibilam ar daudzām nišām, tad garām apmeklētāju drūzmai, kas grozījās pie restorāna ar stikla sienām un dāvanu veikala, cauri pūlim, kas gaidīja brīdi, kad varēs nokļūt augšējās galerijās. Iegājuši liftā, viņi uzbrauca uz piekto no astoņiem stāviem, kur atradās Soumsa vajadzībām iekārtotā telpa. Šī pagaidu telpa no vienas lielās galerijas bija atdalīta ar starpsienu, un no tās pavērās skats uz plašo turbīnu zāli lejā. Viss bija iekārtots, kā Soumss bija lūdzis: viņš varēja vērot, kas notiek lejā, te bija optiskais dators ar interneta pieslēgumu un neliels ledusskapis, kurā bija kokakola.

Pēc muzeja darbinieku aiziešanas Trips izvilka no žaketes kabatas zīmuļa lieluma ultravioletā starojuma detektoru, pārliecinājies, ka telpa ir droša, pamāja Soum- sam, un tas nometa virsdrēbes un pievērsa uzmanību zālei lejā.

No tā, ko viņš redzēja, aizrāvās elpa. Zāle bija gandrīz simt piecdesmit pēdas augsta un divsimt pēdas gara. Kolonnu vietā bija dzelzs sijas, kas veidoja režģu skeletu, uz kura balstījās augstu gaisā paceltais plakanais jumts. Melnas, horizontālas žalūzijas aizsedza jumta vidū uzstādītu prožektoru rindu, līdzīgā veidā bija piesegti arī citi dabiskās gaismas avoti. Vienā zāles galā visu sienu aizņēma kvēlojošs Optrix Optoelectronics logo un korporācijas galvenais reklāmas sauklis "Lai top gaisma". Zemāk atradās prezentāciju paaugstinājums, pavērsts pret pāris simtiem žurnālistu, klientu un sabiedriskās domas veidotāju, kuru rindas pārtrauca tikai spīdošas, trīsdesmit pēdas augstas skulptūras. Ar slavenās mākslinieces Dženijas Noulas atļauju tās klusinātajā gaismā pulsēja kā dzīvas. Tās veidoja dažādas abstraktas figūras, ieskaitot dubultspirāli, žilbinošu Piena ceļa interpretāciju un divdesmit četras pēdas augstu ūdens skulptūru, kas zaigoja visās varavīksnes krāsās, turklāt katrs mākslas darbs šķita izgatavots no cieta materiāla, kaut arī nebija nekas vairāk kā gaisma. Soumss tomēr zināja, kas īstenībā aiz tās slēpjas: viņš saprata, ka gaisma ir gan subatomisku daļiņu, fotonu savienojums, gan abstrakts vilnis.

šo divējādību iemiesoja sestais eksponāts, zāles otrā pusē dominējoša masīva instalācija. To veidoja divas plakanas, paralēlas, šķietami gaisā iekārtas šķērssienas, katra vismaz desmit pēdas augsta un divdesmit pēdas plata. Pirmā siena bija balta ar diviem vertikāli novietotiem apaļiem caurumiem. Otra bija melnam televizora ekrānam līdzīgs stikls. Pretī baltajai šķērssienai bija novietots lāzera lielgabals, kura stars, izgājis tai cauri, atsitās pret melno ekrānu aizmugurē. Taču tā vietā, lai veidotu divas vertikālas gaismas līnijas, stars veidoja svītru kodam līdzīgu zebras rakstu.

Pēc dažām minūtēm šķietami nejauši svītru raksts melnajā ekrānā izdzisa un lāzera stars sāka pulsēt, pār- topot tādās kā gaismas lodītēs. Izrādījās, ka katrs impulss vienlaicīgi iziet pa abiem caurumiem un, trāpījis pa melno detektora ekrānu, atstāj stiklā kvēlojošas zīmes. Taču tas neveidoja vienā rindā izvietotus gaismas plankumus, kvēlojošās zīmes pamazām pārtapa svītrās visa ekrāna platumā, it kā visi horeogrāfiski nevainojami izkārtotie gaismas impulsi precīzi zinātu savu vietu rakstā.

Eksponāts uzjautrināja Soumsu. Nenoguris viņš varēja pētīt un vērot kvantu pasauli un tās anomālijas, kad par atomu mazākas elementārdaļiņas, šķiet, izaicināja Ņūtona tā saucamajai reālajai pasaulei definētos fizikas likumus.

Kad gaisma nodzisa un skulptūras izgaisa, zālē sēdošo publiku pāršalca klusa murdoņa. Neapskatīts bija palicis tikai sestais eksponāts, uz kura melnā ekrāna atsevišķi gaismas impulsi nebeidza veidot maģiskus rakstus. Pēc dažām sekundēm plašo telpu pieskandināja ēteriska mūzika, un skulptūras cita pēc citas parādījās no jauna.

-     Sveicam gaismas pasaulē, - gaismai pakāpeniski parādoties no jauna, uz paaugstinājuma zāles galā ierunājās doktore Embera Grānta.

-   Šodien Optrix kopā ar jums vēlas svinēt gaismas noslēpuma atklāšanu un nodemonstrēt mūsu prasmi to pārvaldīt. - Viņa norādīja uz eksponēto lāzerlielgabalu. - Vispirms par noslēpumu. Iztēlojieties divas paralēlas vienu aiz otras novietotas sienas. Pirmajā sienā ir vertikāls šķēlums, kurā nepārtraukti tiek raidīta gaisma. Ko jūs redzēsiet?

Embera pasmaidīja.

-    Neko īpašu. Parastu vertikālu gaismas svītru uz otras sienas, ko veido pa spraugu pirmajā sienā spīdošā gaisma. Tagad pirmajā sienā izveidosim divas spraugas un laidīsim tām virsū gaismu. Kas notiks? - Embera norādīja uz eksponātu. - Uz otrās sienas nav divas vertikālas gaismas svītras kā varēja gaidīt, bet svītrains gaismas un ēnu raksts. Šādu efektu dod pa katru spraugu atsevišķi plūstošās gaismas interference, kad gaisma sajaucas gluži kā viļņi uz ūdens virsmas. Šis slavenais, vairāk nekā pirms diviem gadsimtiem veiktais eksperiments neapšaubāmi pierāda, ka gaisma ir viļņveidīga.

Embera ļāva uz brīdi iestāties klusumam.

-    Tad 1906. gadā Einšteins atklāja, ka gaisma ir ne tikai vilnis, bet arī tādu subatomisku daļiņu kā kvanti, ko tagad mēs saucam par fotoniem, sakopojums. Einšteina sākotnējais apraksts kļuvis par vispārēju apzīmējumu dīvainajai subatomu pasaulei, kurā viss, kas mazāks par atomu, vienlaicīgi var pastāvēt gan kā abstrakts vilnis, gan matērijas daļiņa. Bet pat Šī divējādība nav īstais kvantu pasaules noslēpums.

Embera norādīja uz eksponātu, kas atkal bija sācis raidīt gaismas impulsus.

-    Skulptūra aiz jūsu mugurām atveido gaismas projicēšanas moderno versiju. Šajā eksperimentā gaismas avots raida vairākas atsevišķu gaismas fotonu sērijas. Taču tā vietā, lai izietu cauri vienai vai otrai spraugai un veidotu vienu gaismas atspīdumu uz pretējās sienas, katrs fotons nez kāpēc vienlaicīgi iet cauri abām spraugām un veido gaismas staru sajaukšanos vienotā ainā. Ejot cauri spraugām, tas uz detektora ekrāna pie otras sienas pakāpeniski izveido strīpainu zebrveidīgu viļņveida rakstu, it kā katrs fotons iepriekš zinātu savu vietu.

-    Tomēr, veicot eksperimentu ar diviem daļiņu detektoriem aiz katras spraugas, mēs konstatējam, ka ikviens fotons reaģē kā atsevišķa daļiņa. Tas tāpat kā olis iet cauri vienai spraugai un tikai pa vienu noteiktu ceļu trāpa vienam daļiņu detektoram.

-     Šie aktuālie eksperimenti liecina, ka fotoniem piemīt apziņa. Atkarībā no novērošanas veida to uzvedība atšķiras. Vēl dīvaināk ir tas, ka, šķiet, tiem piemīt telepā- tijas un gaišredzības spējas. Jau pirms gaismas izlaušanās pa spraugu tie zina, vai jāuzvedas kā daļiņai vai kā vilnim, šķiet, katrs fotons zina, kā eksperiments sarīkots un spēj paredzēt stāvokli, kādu no tā gaida.

Viņa apklusa.

-     Par noslēpumiem pietiks. Tagad par mūsu prasmēm. Optrix lepojas ar to, ka mēs daudz labāk par citiem pārzinām kvantu mehānikas izpausmes un spējam izmantot kvantu divējādību, lai piespiestu gaismu mums kalpot, kas, kā visiem zināms, ir ideāls skaitļošanas un komunikāciju medijs. Tās informācijas nesēja viļņu josla ir kolosāla - ar vienu vienīgu lāzera gaismas uzliesmojumu sekundes laikā iespējams nolasīt visu pasaules bibliotēku saturu. To var sadalīt tik daudzos dažādos viļņu garumos, cik krāsu ir varavīksnē, padarot par ideālu līdzekli paralēlās datu apstrādēs. Un tas viss, protams, notiek ātri - nekā ātrāka par to nav.

-    No brīža, kad Optrix iedarbināja savu pirmo optisko datoru, lai pārveidotu pasauli, pagājuši jau astoņi gadi. Ja domās atgriezīsimies šīs tūkstošgades sākumā, tad varam teikt, ka silikons ir novecojis materiāls, gluži tāpat kā savulaik varenā datu apstrādes jauda. Pat Intel bija jāpakļaujas slavenajam Mūra likumam, kas apgalvo, ka datu apstrādes ātrums divkāršojas ik pēc astoņpadsmit mēnešiem.

- Tātad līdz ar pirmā optiskā datora Lucifers-1 iedarbināšanu visi agrākie noteikumi zaudēja spēku. Zuda nepieciešamība pēc procesora čipa uz silikona bāzes, pēc RAM un cietā diska, jo Lucifers šīm vajadzībām - datu apstrādei, iegaumēšanai un uzglabāšanai - izmanto subato- miskos gaismas fotonus. Kvarca mātes plate ar optiskajām ķēdēm, kas savienotas ar sfēru, kurā atrodas sagūstīto gaismas fotonu procesoru šūnas, devusi iespēju izveidot datoru, par kuru ātrāka Visumā nav. Gaisma. Optrix vienā naktī padarīja Mūra likumu par anahronismu.

Embera apklusa un pārgāja pāri skatuvei. Soumsam no savas labās novērošanas vietas bija grūti redzēt visus sīkumus, taču viņš dzirdēja skaļruņu pastiprināto balsi, un murdoņa zālē liecināja, ka Embera piesaistījusi publikas uzmanību. Embera bija savaldzinājusi viņu gan ar savu šarmu, gan prātu. Tas, ka fiziski viņa izskatās satriecoša, neko lielu nenozīmēja. Arī viņas talanti nenozīmēs neko, ja Soumsa aizdomas par Emberu šovakar apstiprināsies.

Soumss paskatījās uz Volteru Tripu, kurš ieslēdza optisko datoru un ievadīja bāzes datu drošības dienesta pieprasīto kodu, kas pavēra iespēju redzēt četrarpus tūkstošus jūdžu attālumā notiekošā eksperimenta video. Palēnināto fotonu trīsdimensiju ekrānā Soumss noskatījās, kā cilvēkam uz galvas uzliek stikla sfēru. Viņš no jauna pievērsa uzmanību Emberai Grāntai. Drīz viņš iegūs apstiprinājumu.

-    Kā Optrix Industries izpilddirektore, - Soumss dzirdēja Emberu sakām, - vēlos atgādināt to, cik daudz mēs esam paveikuši astoņu gadu laikā un cik tālu esam iegājuši gaismas gadsimtā. Bieži esmu domājusi par to, ka, lai arī mūsu devīze skan "Lai top gaisma", tai vajadzētu būt "Izkliedēsim tumsu", jo tieši to mēs šobrīd cenšamies izdarīt. Gadījumā, ja esat aizmirsuši, Lucifers var veikt aprēķinus trīsdesmit astoņi desmitajā pakāpē reižu ātrāk nekā vecais elektroniskais Pentium IV dators. Vārdu sakot, Lucifers nepilnā sekundē var veikt aprēķinus, kuru veikšanai vecajam IBM ThinkPad būtu vajadzīga vesela mūžība.

-    Lucifera dizains jau kļuvis par klasiku. Caurspīdīgs kubs ar stikla lodi, kurā notiek gaismas fotonu mijiedarbība ar atmiņas un procesora šūnām un kuru pamatā ir optisko šķiedru mātes plates, visā pasaulē daudzās mājās un birojos kļuvis par parastu skatu. Vairāk nekā deviņdesmit procentu datoru visā pasaulē, vienalga mājas vai biroja lietošanai paredzētie, tagad ir optiski, un tos ražo Optrix vai arī cits ražotājs, kas ieguvis mūsu licenci. Arī internets šodien kļuvis optisks - visu pasauli gaismas ātrumā tagad savieno bezvadu signāli vai optiskās šķiedras. Patiešām, daudzi internetu tagad dēvē par optinetu.

šajā brīdī Emberas triumfējošo balss toni nomainīja pazemīgs tonis.

-    Kaut ari esmu sabiedrībā zināma kā Optrix pārstāve un mani godina kā optiskā datora līdzautori, es apzinos, ka lielākā daļa panākumu pieder manam skolotājam un Optrix Optoeletronics priekšsēdētājam. īstais Lucifera radītājs ir ģeniālais Bredlijs Soumss, un es ar prieku varu jums paziņot, ka viņš piekritis vēlāk šopēcpusdien ierasties un runāt ar jums.

Nelikdamies zinis par satraukuma pilno dūkoņu publikā, Soumss palūkojās uz datoru, kurā lūkojās Trips, un noskatījās, kā pie eksperimenta objekta deniņiem piestiprina elektrodu. Ilgi vairs nav jāgaida un, pieņemot, ka viņa aizdomas ir pamatotas, Embera attiecīgajā brīdī nonāks preses un publikas uzmanības lokā. Līdz ar to vairs nebūs tik grūti viņu pierunāt darīt to, kas nepieciešams.

- Runājot par nākotni, - sacīja Embera, kamēr zāli piepildīja dobji, klusināti ritmi, gaisma izplēnēja vēlreiz, bet gigantiskās gaismas skulptūras palika, pulsējot mūzikas ritmā. - No brīža, kad tika iedarbināts pirmais Lucifera dators, Optrvc radījis jaunus un vēl labākus šīs tehnoloģijas pielietojuma veidus. Šī diena nav izņēmums. Lucifera hologrāfiskais ekrāns atklāj pavisam jaunu datu prezentēšanas veidu. Atļaujiet jums to nodemonstrēt.

Fona mūzikas temps kļuva straujāks, un Soumss noskatījās uz Emberu, kas piegāja pie galda skatuves aizmugurē un pieskārās vadības pults taustiņam līdzās caurspīdīgajam, kvēlojošajam kubam. Viņai aiz muguras parādījās zils, taisnstūrains ekrāns ar Lucifera logo. Tas nebija pat pēdu liels, taču izauga vairāk nekā desmit pēdas augsts un divpadsmit pēdas plats. Ekrāns izskatījās tikpat ciets un gaismu necaurlaidīgs kā skulptūras, taču tāpat bija veidots no gaismas daļiņām.

Attēls no ekrāna pazuda, to nomainīja Embera, kas pārvietojās reālā laikā. Varēja domāt, ka aiz viņas piecarpus pēdas garā auguma nostājusies astoņas pēdas gara dvīņumāsa un atdarina katru kustību. Atveidojums bija žilbinošs. Emberas olīvkrāsas āda un biezie, melnie mati ekrānā mirdzēja, zaļās acis staroja. Viņa smaidīja, rādīdama vienādus, baltus zobus, bet milzīgais alter ego zaigojošā Chanel kostīmā staigāja pa skatuvi.

-    Šī hologrāfiskā ekrāna tehnoloģija vārda tiešā nozīmē aizdzen tumsu, un ekrāns var būt jebkurā jums vēlamajā lielumā, - viņa sacīja. - Gaismā tas redzams tikpat labi kā tradicionālie šķidro kristālu un gaismas diožu ekrāni, tas ir savienojams un izmantojams pie visiem Lucifera modeļiem. Prezentāciju vajadzībām displeja laukumu var palielināt tādā lielumā kā patlaban, bet klēpjda- toriem un personiskai lietošanai samazināt. - Ekrāns sarāvās tik mazs kā pastmarka un pēc tam no jauna izpletās visā savā krāšņumā. - Pats par sevi saprotams, ka ekrāns ir pārnēsājams, - noteica Embera un viņas milzīgais, spīdošais tēls uzsmaidīja publikai. Embera iesmējās. - Var teikt, ka pasaulē otra tik viegla ekrāna nav.

Publika pievienojās viņas smiekliem un sāka aplaudēt; dažs aplaudējot pat piecēlās kājās, un publikas sajūsma uzrāva kājās pat Soumsu. Tad ieklepojās Trips un pavēstīja:

-    Tas bridis gandrīz jau pienācis, ser.

Nenolaižot acis no Emberas, Soumss pavērās datora ekrānā, kas bija novietots priekšā Tripam. Eksperimenta objekta sejsegs bija nolaists, lodē ieplūda zaļganā cēzija un flaviona gāze. Zinātnieks baltā kombinezonā un ar aizsargbrillēm turēja rokā kontrolpulti. Ekrānā parādījās stikla sfēra ar eksperimenta objekta seju tuvplānā.

Un tad tas notika.

Elektrods pie objekta deniņiem nodzirkstīja. Tajā pašā mirklī vēl spožāka dzirksts par iepriekšējo, kas, šķiet, nāca no eksperimenta objekta acīm, kā spožu spuldzi izgaismoja ar gāzi pildīto sfēru, tad dzirksts atsitās pret sej- segā iemontētu garenu tumšu stiklu, un uz tā parādījās interferences raksts, kas bija līdzīgs tam, ko varēja redzēt lejā uz eksponāta. Mirkli aizkavējies sfēras, kas izveidota no optiskās šķiedras, ārējā kārtā, raksts izgaisa, bet pirms nozušanas iekvēlojās kā nimbs.

Eksperiments pats par sevi nebija interesants. Pēdējo deviņu mēnešu laikā Soumss bija pieredzējis simt līdzīgu eksperimentu, un šīs dienas rezultāts viņu īpaši neinteresēja. Eksperimenta objekts - māte Džovanna Bellīni bija mirusi, un nez vai eksperiments bija izdevies. Soumsu vairāk interesēja eksperimenta iespējamā saistība ar lejā, turbīnu zālē notiekošo, jo milzīgais Emberas Grāntas attēls ekrānā saķēra galvu un sagrīļojās.

Tajā pašā mirklī, kad sfēra, kas bija uzlikta uz mātes Džovannas galvas, nāves brīdī nozibsnīja, Embera Grān- ta, sajutusi sāpes, paklupa uz priekšu un saķēra deniņus galvas kreisajā pusē. Patlaban doktore tupēja uz ceļiem un cilvēki no publikas steidzās viņai palīgā.

Nenovērsdams skatienu no Emberas, Soumss paņēma rokā savu mobilo tālruni un sastādīja Kembridžas numuru. Viņam atsaucās pēc trešā signāla. Soumss nešķieda laiku.

-    Lūdzu, savienojiet ar direktori.

-    Doktore Naita ir sanāksmē…

-   Pasakiet, ka ar viņu vēlas runāt Bredlijs Soumss. Nekavējoties.

Pēc dažām sekundēm Naita bija pie aparāta.

-    Virdžīnij, - viņš sacīja, - lieta ir steidzama. Jūsu klīnikas zinātnieks, kuram esmu piešķīris līdzekļus…

-    Mailzs Flemings?

-    Jā. Viņam jāpārbauda Embera Grānta, turklāt nekavējoties.

-    Var izrādīties, ka tas nav…

-     Strīdiem nav laika. Emberai vajadzīga steidzama palīdzība. Es divkāršošu finansējumu Fleminga neirotul- kam, par ko mums bija runa. Embera ieradīsies nākamo divu stundu laikā.

Pēc trim minūtēm ar Tripa un citu Optrix darbinieku palīdzību Soumss jau bija nogājis lejā uz halli un noliecās pie Emberas, kurā gulēja, saritinājusies kamoliņā.

-    Es lūgtu visus no halles pāriet uz vestibilu. Vēlāk atgriezīsieties, es pats personīgi turpināšu prezentāciju.

Pārliecinājies, ka Optrix un galerijas darbinieki aizvadījuši publiku no skatuves, viņš pieliecās pie Emberas stingā auguma. Pacēlis galvu, viņš ielika viņai mutē divas analgīna tabletes un iedeva uzdzert malku ūdens.

-    Embera, tas esmu es. Esmu sameklējis cilvēku, kurš mēģinās noskaidrot tavu biežo galvassāpju iemeslus. Turpmāk neizliecies, ka tās ir nenozīmīgas.

Viņš gaidīja, ka Embera kaut ko teiks, taču viņa klusēja.

Soumss nevarēja klusēt, viņam vajadzēja uzdot jautājumus. Viņš gribēja zināt.

-    Vai sāpes bija tajā pašā vietā, kur agrāk?

-    Jā, - Embera nočukstēja, sāpēs saviebusi bālo seju.

- Kur tas ir? - viņš prasīja. - Parādi. Emberas roka trīcēja, norādot uz sāpju avotu. Taču viņa nepieskārās galvai, bet gan norādīja uz vietu gaisā vismaz divu collu attālumā no kreisajiem deniņiem.

3. NODAĻA

BĀRLIJHOLAS PĒTNIECISKĀ KLĪNIKA KEMBRIDŽA, ANGLIJĀ

Tādi brīži kā šis atjaunoja Mailza Fleminga ticību iespējamajam, bet šī ticība pēdējo vienpadsmit mēnešu laikā bija vairākkārtīgi pārbaudīta. Viņš pagriezās pret blakus sēdošo jauno vīrieti.

-    Ar roku viss kārtībā, Pol?

Pielāgojot uz galvas režģaino domu cepuri, Pols skatījās sev priekšā uz datora ekrāna augšējā daļā redzamo anatomiski pareizo augumu.

-    Viss ir ļoti labi, dok, nesāp nemaz.

-    Ne miņas no sāpēm?

Pols plati pasmaidīja.

-    Itin nekā.

-    Labi, paskatīsimies vēlreiz, kā tu to kustini. Mēģini pacelt virs galvas.

Flemings sekoja līdzi, kā figūra ekrānā paceļ labo roku un vienlaicīgi vēroja horizontālās līnijas, kas nikni šaudījās pa ekrāna apakšējo daļu.

-   Lieliski, Pol! Izskatās, ka tavi smadzeņu viļņi ir pietiekami spēcīgi. Tu esi labi apguvis alfa ritma kontroli. Nolaid roku. Lieliski! - Viņš pagriezās pret izmēģinājuma pacientu, kurš, ar domu palīdzību vadīdams roku uz ekrāna, koncentrēdamies sarauca pieri. Divdesmit sešus gadus vecais puisis bija ģērbies Nike T kreklā un pabalējušos džinsos. No pleca nokarājās tukša labā piedurkne.

Pols bija zaudējis labo roku nelaimes gadījumā rūpnīcā pirms četriem gadiem, un pirms nokļūšanas Bārlij- holā viņu mocīja negantas sāpes neesošajā loceklī. Fle- mings no savas pieredzes zināja, ka daudzi cilvēki ar amputētiem locekļiem jūt sāpes. Tās rodas smadzenēs, kuru nervu tīklā atrodas virtuāla trīs dimensiju auguma karte, kas uz locekli vēl ilgi pēc tā amputēšanas sūta signālus. Pola gadījumā ar neirotulka palīdzību bija identificēti smadzeņu viļņi, kas uz trūkstošo locekli sūta sāpju signālus, tāpēc Flemingam radās iespēja tos nomākt. Ārstēšana veicās tik labi, ka Flemings bija nolēmis spert nākamo soli - no sāpju signālu bloķēšanas pāriet uz vadības signālu stimulēšanu.

-    Var teikt, ka ekrānā tu izskaties itin labi. - Flemings pagriezās uz kaktā stāvošā lateksa manekena pusi. - Ko teiksi par padarbošanos ar Braienu?

Pols pasmaidīja:

-    Nav nekā vienkāršāka.

-   Skan stipri pašpārliecināti, vai ne? Paskatīsimies, kā tiksi galā ar olas testu.

-    Ar ko?

Flemings piecēlās un piegāja pie cilvēka manekena. Braienam nebija dzimuma, taču citādi zem lateksa ādas noslēptās muskuļu un locītavu protēzes bija tādas kā parastam cilvēkam. Flemings izvilka no saņurcītā baltā virs- svārča kabatas kastīti, atvēra to un izņēma vatē ietītu olu. Piegājis pie mazā galda blakus manekenam, viņš vienā' pulētās virsmas galā nolika olu, bet otrā kastīti. Braiens ar labo roku varēja sasniegt gan vienu, gan otru.

Viņš aizgāja augstās Viktorijas laika telpas otrā pusē un apstājās pie stikla loga, kas atdalīja domātavu no novērošanas telpas. Noliecies pār savu darba vietu, viņš ar klaviatūras palīdzību, kas bija nolikta blakus caurspīdīgajam kubam, izdarīja dažas korekcijas.

-    Labi, tagad tu esi saistīts ar Braienu. Ignorē pārējo ķermeņa daļu. Visu uzmanību velti labajai rokai. Pacel olu un ieliec kastītē.

-    No šejienes? - pārjautāja Pols, atrodoties desmit pēdu attālumā no olas.

-    Vienkārši iedomājies, ka kustini neesošo roku. Tāpat kā kustināji to ekrānā redzamajai figūrai.

Pols koncentrējoties saviebās.

-    Tik ļoti nepūlies. Iedomājies, ka Braiena roka ir tava roka.

Šajā brīdī manekena labā roka saliecās elkonī un izšāvās uz priekšu, gandrīz trāpīdama olai.

-    Uzmanīgi. Nesteidzies.

Plauksta lēnām atvērās, pietuvojās olai un to satvēra. Pols uzsmaidīja Flemingam.

-    Nav slikti, nemaz nav slikti, - noteica Flemings. - Tomēr šī ir tikai vieglākā daļa. Tagad ola jāpaceļ un jāieliek kastītē. Pievērs uzmanību sensoriem pirkstu galos.

Manekena roka pacēlās un pavirzījās uz kastītes pusi. Tad strauji saspieda plaukstu, salaužot olas čaumalu un izšķaidot dzeltenumu un baltumu uz pulētās virsmas.

Flemings iesmējās un uzsita Polam pa plecu.

-    Grūtāk nekā uz ekrāna, vai ne? Tomēr pirmais mēģinājums izdevās.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens un istabā ienāca medicīnas māsa Frenkija Pinere. Pievilcīgā trīsdesmit gadus vecā tumšmate ar platu smaidu bija vecākā māsa Flemin- ga ārstu, zinātnieku un medicīnas māsu komandā, kas nodarbojās ar pētniecību Bārlijholas austrumu spārnā.

-    Doktor Fleming, ir jau četri. Jūs gribējāt apskatīt pacientus nodaļā.

Flemings paskatījās pulkstenī.

-    Paldies, Frenkij. Vai tu nevarētu pakavēties šeit un palīdzēt Polam pabeigt vingrojumus? - Viņš uzrunāja Polu: - Turpini vingrināties, - viņš sacīja. - Apguvis darbu ar Braienu, tu būsi gatavs strādāt pats ar savu roku.

Flemings no domātavas izgāja austrumu spārna gaitenī un atgrūda vaļā pirmās durvis pa kreisi.

Bārlijholas pētniecības nodaļa bija iespaidīga zāle ar ozolkoka paneļiem un šauriem, augstiem logiem, no kuriem pavērās skats uz ornamentālu ezeru un izkoptu zālienu klīnikas otrā pusē. Viktorijas laikā tur bija atradusies zēnu internātskolas vingrošanas zāle. Nodaļā bija sešas ērtas, atsevišķi nodalītas gultasvietas ar atklātu telpu vidū, kurā atradās krēsli un televizors. Telpa bija piemērota pacientiem, kam klīnisko izmēģinājumu laikā jāguļ. Vairums pacientu pirms atgriešanās mājās vai došanās uz vienu no lielākajām specializētajām slimnīcām, tādu kā Stoukmandvilas spinālā slimnīca Bakingem- šīrā, te pavadīja vairākas naktis.

Pa pirmā nodalījuma puspavērto durvju malu varēja redzēt gultā gulošu meiteni. Viņai blakus stāvēja medmāsa.

-    Kā viņa jūtas? - Flemings čukstus pajautāja. Pirms diviem gadiem pāris mēnešus pēc sešpadsmitās dzimšanas dienas nosvinēšanas draugs bija vizinājis meiteni ar motociklu. Avarējot puisis bija ticis cauri ar nobrāzumiem, taču meitenei bija lauzts mugurkauls, kas izraisīja paralīzi no jostas vietas uz leju. Fleminga komanda muguras lejas daļā un kājās bija ievietojusi elektriskos implantus. Viņš cerēja, ka ar neirotulka palīdzību smadzenes spēs kontrolēt kāju kustības.

Medmāsa pacēla galvu.

-   Viņa jūtas labi, doktor Fleming. Pēc pāris dienām paciente varētu būt gatava pirmajai nodarbībai domātavā.

Nākamajā nodalījumā gulēja Pols, bet vēl nākamās divas durvis bija ciet. Flemings tās pavēra tikai mazliet, lai varētu uzmest skatienu saviem aizbilstamajiem. Abi pacienti gulēja. Pārbaudījis monitorus, viņš, nevienu netraucēdams, aizgāja uz piekto nodalījumu. Tuvojoties tam, viņš vairs nejutās tik profesionāls kā allaž.

Flemingam bija tikai trīsdesmit seši gadi, taču dzīves laikā redzētais un piedzīvotais viņu bija krietni norūdījis. Viņš labāk nekā vairums cilvēku zināja, ka brīnišķīgā un skaistā dzīve var sabrukt vienā mirklī. Darot savu darbu, viņš bija secinājis, ka ciešanas cilvēku var piemeklēt pēkšņi un ka nav jēgas paļauties uz to, ka Dievs no tām pasargās.

Neraugoties uz šo fatālismu, viņam tomēr bija grūti samierināties ar skarbo realitāti, kas pirms vienpadsmit mēnešiem bija piemeklējusi piektā nodalījuma pacientu. Notikušais vēl vairāk nostiprināja Fleminga pārliecību par to, ka nekas nav pastāvīgs. Ģimene un draugi, īpaši bijušās draudzenes, bieži pārmeta, ka viņš vēlas pārmaiņas vienīgi pārmaiņu dēļ, taču tā nebija taisnība.

Mācoties Kembridžā, viņš bija iemīlējies un gatavojies veltīt savu dzīvi viņai. Taču viņa apprecēja lektoru, kurš bija divdesmit gadus vecāks. Viņa salauza Fleminga sirdi, taču viņš tika tam pāri. Pēc tam viņam bija attiecības ne ar vienu vien sievieti, taču neviena nebija spējusi uzšķilt īstas kaislības dzirksti. Ne viena vien draudzene bija pametusi viņu tāpēc, ka viņš par precēšanos nespēja pat domāt. Tiklīdz attiecības kļuva nopietnas, viņš allaž aizbēga. Pārmaiņas nozīmēja piedzīvojumu. Pat sliktas pārmaiņas pavēra jaunas iespējas, un cīņa par iespējamo veiksmi nākotnē kalpoja kā pretinde ciešanām.

Nodaļas pacientu lielākajai daļai tāpat kā daudziem pacientiem, ko viņam bija nācies redzēt dažu pēdējo gadu laikā, citi ārsti bija teikuši, ka stāvoklis ir bezcerīgs, ka veselības uzlabošanās vai izmaiņas uz labo pusi nav iespējamas. Viņš šādu domu pat nepieļāva. īpaši attiecībā uz piektā nodalījuma pacientu.

- Mailz!

Nodaļas durvīs nostājās Virdžīnija Naita. Bārlijholas direktorei jau bija pāri piecdesmit, taču viņa izskatījās jaunāka. Gara un slaida savā klasiskajā tumši zilajā kostīmā viņa izskatījās eleganti, īsi apgrieztie mati bija tā ieveidoti, ka mīkstināja garenās, inteliģentās sejas stūrainību. Viņa noņēma brilles un uzsmaidīja Flemingam.

- Vai vari ienākt uz bridi pie manis kabinetā? Steidzams jautājums.

Flemings pārlaida skatienu piektajam nodalījumam. Šis pacients varēja pagaidīt. Viņš nekur neaizies.

4. NODAĻA

DIREKTORES KABINETĀ

Viktorijas laika ēkas centrālajā daļā ierīkotais kabinets bija liela telpa ar dekoratīvām karnīzēm, pēdu augstām grīdlīstēm un lielisku arkveida logu, no kura pavērās skats gan uz piebraucamo ceļu, gan manikirētajiem zālieniem.

Mailzs Flemings sakrustoja rokas un apsēdās uz lielā dīvāna, ko direktore bieži izmantoja bezmiega naktīs.

-    Virdžīnij, tu joko! Kopš kura laika migrēna kļuvusi steidzama?

Virdžīnija Naita piecēlās un piegāja pie itāļu kafijas automāta. Pagatavojusi divus espresso, vienu viņa pasniedza Flemingam.

-    Tas ir svarīgi, Mailz, - viņa sacīja. - Vari man ticēt.

Flemings papurināja galvu.

-    Man šonakt ir vajadzīga domātava un neirotulks. Patlaban te ir Pols, jāpārbauda arī Robs rītdienas komunikāciju mēģinājumam. Pētījumu grafiks ir tā pārslogots, kā vēl nekad. Pēc veiksmīgā rezultāta Džeika ārstēšanā interese par neirotulku ir milzīga. Mums jau ir jūdzi gara pētāmo pacientu rinda, un mēs nevaram atļauties kā-

du ierakstīt šī saraksta vidū - īpaši tad, ja šim kādam sāp galva, lai Dievs stāv man klāt.

Virdžīnija Naita izdvesa nopūtu.

-   Mailzs, tu esi aizmirsis, ka gan Džeiks, gan Robs ari tika pārbaudīti bez rindas.

-    Tas ir pavisam kas cits. Viņu gadījumus nevar salīdzināt ar šo.

-    Kas cits tas bija tev. Tieši tāpēc es neapstrīdu sava priekšgājēja lēmumu pievērt acis uz tavu prioritāšu izvēli, taču saskaņā ar Bārlijholas aizbildņu strikto pētniecības darbu protokolu noteikumi ir pārkāpti. Teikšu tikai to, ka man kā Bārlijholas direktorei jāgādā, lai klīnika gūtu vislielāko labumu, un tev šim pacientam jāatrod laiks. Jau šovakar.

Mailzs Flemings iztukšoja kafijas tasīti. Viņam nebija iebildumu pret Virdžīniju Naitu, taču ne jau tāpēc viņš šeit bija ieradies pirms astoņiem gadiem pēc tam, kad bija ieguvis medicīnisko grādu Kembridžā un neiroloģijas Ph. D. grādu Hārvardā. Atšķirībā no Naitas, kura no doktores bija pārvērtusies par administratori, viņas priekšgājējs bija bijis īsts pētnieks, patiess zinātnieks. Izcilais profesors Henrijs Trīrs, Fleminga profesors Kembridžā, par nožēlu jau bija aizgājis aizsaulē. Un, Trīram pārņemot Neiroloģijas padomi - pētniecības iestādi, kas bija izveidota, sadarbojoties privātām struktūrām, Kembridžas universitātei un Stoukmandevilas spinālo ievainojumu nodaļai, - Flemings bija izmantojis izdevību un viņam pievienojies.

Kad pirms astoņiem mēnešiem Trīrs piedzīvoja liktenīgo sirdstrieku, Naitu, kura daudzās jomās jau bija direktore vai izpilddirektore, iecēla viņa vietā. Flemings saprata šādu izvēli: viņa bija izcila menedžere, līdzekļu piesaistītāja un publicitātes radītāja, taču dažkārt vajadzēja raizēties, vai viņai komerciālais aspekts nav svarīgāks par pētniecības darbu un pacientiem.

-     Aizmirsīsim jautājumu par rindu, - viņa sacīja, sniegdamās pēc žurnāla uz galda, - taču atļauj paskaidrot, kādu labumu dos doktores Emberas Grāntas apskate šovakar. - Viņa padeva žurnālu Mailzam. - Vispirms gribu jautāt, vai tu zini, kas viņa ir?

-    Protams, esmu par viņu dzirdējis. - Un tieši tas Fle- mingu uztrauca visvairāk. Embera Grānta bija bagāta un slavena, un, pēc Naitas domām, tieši tāpēc bija ārstēšanas vērta. Naitas paņemtais žurnāls saucās Time, kaut Bredlijs Soumss kopā ar savu biznesa partneri Emberu Grāntu, kura bija pārsteidzoši skaista, parādījās katrā izdevumā. Attēlu rotāja paraksts: "Gaismas burvji rampas gaismā."

Flemings pāršķirstīja žurnālu. Sestajā lappusē viņš ieraudzīja interviju ar Emberu Grāntu, kura bija nodrukāta laikā, kad tika paziņots par izdaudzināto Lucifera hologrāfisko ekrānu. Ari Fleminga neirotulka pamatā bija Lucifera optiskais dators un viņš bija atkarīgs no Grāntas un Soumsa izstrādātās tehnoloģijas. Neraugoties uz aizkaitinājumu, Flemings bija ari ieintriģēts, tāpēc no jauna pievērsa uzmanību noslēpumainā un noslēgtā Bredli- ja Soumsa, cilvēka, kuru daudzi uzskatīja par Optrix ģēniju, profilam.

-    Paskaties, kas ir tālāk, - sacīja Naita, - un izlasi.

Flemings ātri ar acīm pārskrēja rindām. Tā lielākajā daļā bija atgremota leģenda par Soumsu, taču atsevišķi momenti, īpaši par Soumsa jaunības gadiem, joprojām šķita aizraujoši:

Bredlijs Soumss slimo ar xeroderma pigmentosa, ko parasti dēvē par XP; šo sindromu izraisa gēnu mutācija, kad mirklīga, pat vismazākā vājas saules gaismas iedarbība uz ādu izraisa ādas vēzi. Soumss dzimis bagātā naftas magnātu ģimenē. Cilvēki runā, ka viņš piedzimis laikā, kad bijis pilnīgs saules aptumsums. Daudzi psihologi spriedelē - par ko gan Soumss būtu kļuvis, ja ne šis lāsts?

Ja tas nebūtu noticis, viņš noteikti nebūtu tik ekscentrisks, taču diez vai viņa panākumi būtu tik fenomenāli. Tā ir likteņa ironija, ka šis žilbinoši apdāvinātais jaunais cilvēks, kura dzīve pilnībā atkarīga no gaismas žēlastības, pratis šādi sagūstīt gaismas spēku un ātrumu.

Jau agrā bērnībā, iesprostots telpās, kas pasargā no ultravioletajiem stariem, Soumss kā apmāts aizrāvies ar gaismas fotoniem un elektromagnētiskā starojuma subato- miskajiem gaismas fotoniem, proti, tieši ar to, kā dēļ viņam nācās dzīvot kā cietumā. Koncentrējis savu intelektu uz gaismu, jau trīspadsmit gadu vecumā viņš nonāca pie atziņas, ka fotonus var izmantot datu apstrādei, uzglabāšanai un pārraidīšanai.

Sešpadsmit gadu vecumā Soumss pārspēja pat visapdāvinātākos privātskolotājus, kurus vecāki varēja noalgot dēla apmācīšanai mājās, tāpēc viņš sāka apmeklēt vienu no pasaules vadošajām tehniskajām koledžām, Ka- lifornijas tehnoloģisko institūtu Pasadenā, ko pabeidza divas dienas pirms astoņpadsmitās dzimšanas dienas ar izcilību, būdams jaunāks, nekā vairums studentu. Tikai viņš netika iekļauts to studentu skaitā, kuri kārtoja eksāmenus, jo meklēja partneri. Soumss meklēja cilvēku ar tik augstu intelektu, lai tas saprastu viņa koncepcijas, cilvēku, kuram būtu iemaņas sabiedriskajā darbā, nepieciešamā motivācija un raksturs, lai nodarbotos ar to, ko viņš nespēja darīt pats - iet gaismā un palīdzēt īstenot viņa sapni dzīvē. Par šo cilvēku bija jākļūst pētniecei Ph.D. studentei Emberai Grāntai.

Daudzi, ari Embera Grānta, bija domājuši par optiskā datora radīšanu, taču viņu projekti paredzēja izmantot tikai optiskās šķiedras, kas nozīmēja no vadiem veidotu pūķa ligzdu. Soumss atrada citu risinājumu: ar skaņas palīdzību radīt elektrisko lauku, kas ir pietiekami spēcīgs, lai turētu elektronu pārus šķirti tik ilgi, kamēr tie sagūsta gaismu un saglabā datus pirms to sūtīšanas tālāk.

Soumsa tālredzība un Emberas Grāntas aizrautība, kā arī gūzma nosacīti sīku modifikāciju, katrai doktora nosaukuma vērtai, pirms astoņiem gadiem palīdzēja izgudrot pirmo praktiski izmantojamo optisko datoru. Tas tika izgatavots Sanfrancisko Optrix Industries bāzē, sabiedrībā, kas piedzīvoja tik strauju izaugsmi, kādu pasaule vēl nav pieredzējusi.

Braiens Soumss nav apmierināts tikai ar vienu profesionālo lomu - uzņēmumā Optrix, bet arvien vairāk laika pavada savā privātajā VenTec jauno tehnoloģiju uzņēmumā Aļaskā…

- Lieta tāda, - ierunājās Naita, tiklīdz Flemings pacēla acis uz augšu, - ka Soumss vēlas piešķirt daudzus miljonus dolāru taviem pētījumiem. - Viņa pasmaidīja. - Tu taču zini, ka es allaž runāju par Kristofera Rīva* efektu? Tu nevari noliegt, ka neiroloģijas pētījumos bojāto muguras smadzeņu šūnu reģenerāciju uzskata gandrīz par Svēto Grālu, tātad daudz vieglāk būs iegūt finansiālu atbalstu rietumu spārnā strādājošajai Bobija Čana gēnu inženierijas komandai.

Flemings atļāvās greizu smaidu.

-    Kamēr manu darbošanos austrumu spārnā uzskatīs par mehānisku, nevis rezultatīvu darbu, Bobija komandas darbs tiks augstāk novērtēts par manējo.

Naita iesmējās.

-    Šis priekšstats ātri mainās. Tavi panākumi ar Džei- ku piesaistījuši lielu uzmanību. Un mēs parūpēsimies, lai to ievēro vēl vairāk. Soumsam ir nopietna interese par nei- rotulku, un tā pilnveidošanā viņš vēlas ieguldīt iespaidīgus līdzekļus.

Flemingam tas bija zināms - pirms sešiem mēnešiem Soumss netieši bija vērsies pie viņa, gribēdams, lai viņš pāriet strādāt uz VenTec.

-    Savukārt man šie iespaidīgie līdzekļi jāatpelna, pārbaudot viņa dārgo kolēģi? Ja neskaita sabrukšanu migrēnas dēļ, kas vēl viņai kaiš?

Naita pabungoja pa galdu ar cieta kartona mapi.

-    Ir vēl viens iemesls, kāpēc tev viņa jāpieņem. Pētnieks par tādu pacientu kā viņa var tikai sapņot. Viņas slimības vēstu re ir aizraujoša, un kā neirologs tu daudz

"Kristofers Rivs - amerikāņu aktieris, kas savulaik spēlējis Supermenu, bet pēc neveiksmīga kritiena no zirga bija paralizēts. Miris 2004. gadā (tulk. piezīme).

ko no tās varētu uzzināt. Nekaro pret viņu, Mailz, tā vai citādi tu būsi ieguvējs. Viņas dēļ tev varbūt nāksies mainīt savu darba grafiku, bet tā ir sīka neērtība, salīdzinot ar labumu, kādu viņa var dot.

Kaut arī Flemings izturējās rezervēti, viņš nevarēja neizrādīt interesi.

-     Labumu?

-    Viņa ir unikāls cilvēks, - sacīja Naita. - Es tev nosūtīšu viņas slimības vēsturi, taču šajā mapē atrodamā virspusējā informācija var tev sniegt priekšstatu par viņas veselības stāvokli.

Flemings negribīgi paņēma mapi. Virdžīnija Naita bija izcila manipulatore, un viņa to apzinājās. Vēlreiz paskatījies uz skaisto sievieti, kas bija redzama uz Time vāka, viņš noteica:

-    Es tomēr nesaprotu, kāpēc viņa varētu būt svarīgāka par citiem maniem slimniekiem. Viņai taču nekas nav amputēts?

Virdžīnija Naita atspiedās pret krēsla atzveltni, sejā parādījās plats smaids.

-    Ne gluži, - viņa noteica, kad Flemings, atvēris mapi un ieraudzījis pirmo rentgena uzņēmumu, noelsās. - Ne gluži.

5. NODAĻA

BĀRLIJHOLA. PIECOS PĒCPUSDIENĀ

Kad Embera Grānta no Londonas ar ātrās palīdzības automašīnu tika atvesta uz Bārlijholu, jau bija tumšs. Paralizējošā migrēna bija pierimusi, taču viņa kā vienmēr jutās vārga. Galvassāpes uzradās pēkšņi, un viņa ar to bija samierinājusies. Tomēr pēdējā lēkme viņā bija izraisījusi dusmas. Embera bija sabrukusi svarīgas prezentācijas laikā un nu netika vaļā no neveiksmes sajūtas. Viņas dzīvē nebija nekā svarīgāka par darbu, un tagad viņa gan sevi, gan pārējos kolēģus bija nostādījusi muļķīgā situācijā, turklāt tas notika to sasodīto mediju acu priekšā. Bez tam šovakar nāksies izlaist svarīgas vakariņas, bet rīt, pirms izlidošanas uz Sanfrancisko, atcelt ieplānoto publicitātes un biznesa tikšanos raundu. Viņa, par spīti sāpēm, bija gribējusi atgriezties turbīnu zālē un turpināt prezentāciju pati, taču Bredlijs Soumss uzstāja, ka jābrauc šurp. Lai ko šovakar pateiktu speciālisti, Embera bija apņēmības pilna nokļūt uz rīta lidmašīnu, lai apciemotu Džilianu, savu slimo māti.

Automašīnai iebraucot pa Bārlijholas iespaidīgajiem vārtiem, viņa pārlaida skatienu zaļajam zālienam. Pat krēslā, turklāt ziemas priekšvakarā, te viss izskatījās daudz leknāks nekā Kalifornijā, un nebija iespējams neredzēt to, cik ļoti atšķīrās šī Viktorijas laika ēka no viņas bērnībā apmeklētajām neizteiksmīgajām amerikāņu klīnikām.

Vēl pirms deviņiem mēnešiem viņu ar šīm klīnikām saistīja tikai ļaunas atmiņas. Taču kopš neilga laika arvien negantāko migrēnu dēļ viņai no jauna nācās iepazīties ar klīnikām, ārstiem un pārbaudēm. Pēdējo sešu mēnešu laikā viņa bija izgājusi visas pārbaudes, kādas vien iespējamas, tai skaitā ari PET, CAT un MRI skenēšanu, taču netika atklāts nekas tāds, kas palīdzētu izskaidrot viņas pašreizējo stāvokli. Soumsa pavadībā no turbīnu zāles dodoties uz medicīniskās palīdzības automašīnu, viņa izturējās skeptiski pret vēl viena "speciālista" apmeklējumu. Soumss tomēr bija uzstājis, ka jāapmeklē doktors Mailzs Flemings.

- Embera, tu visu laiku purkšķēji par bērnībā manai ādai nodarīto ļaunumu, kamēr netika uzstādīta diagnoze par XP. Ik pēc pāris mēnešiem tu man aizliedz padzīt manu dermatoloģi un pieprasi, lai pēc viņas ieteikuma izoperēju vienu vai divas melanomas, kamēr tās nav novedušas mani kapā. Un zini ko? Tu esi vienīgais cilvēks visā pasaulē, kuram es klausu. Un tagad es vēlos, lai tu paklausi man. Ir jāveic rūpīga izmeklēšana, lai noskaidrotu, kā rodas tās galvassāpes. Mailzs Flemings ir gudrs vīrs. Viņa neirotulks ir labākais optiskā datora pielietojums - tajā iekļauta gēnu secības jaunā paaudze.

Soumss uzskatīja lielāko daļu cilvēku par muļķiem un pārējos par viduvējībām, tāpēc trīsdesmit sešus gadus vecā angļa pozitīvais vērtējums patiešām bija liela uzslava.

Sanitāri piedāvāja Emberai ratiņkrēslu, taču elegantajā pieņemšanas zālē viņa iegāja pati, jo necieta, ka tiek uzskatīta par invalīdi. Kaut arī lielāko dzīves daļu Embera pavadīja, strādājot laboratorijās, viņa lepojās, ka Optrix peldbaseina apmeklējums katru rītu palīdz saglabāt fizisko formu. Iekštelpās viņu sagaidīja medicīnas māsa ar mapi rokās.

-    Labvakar, doktore Grānta. Esmu vecākā māsa Fren- kija Pinere. Vai iešana jums nesagādā grūtības? Vai sāpju remdēšanai nekas nav vajadzīgs?

-    Pateicos, pagaidām jūtos labi.

-    Vai tādā gadījumā jūs nepasēdētu tepat atpūtas telpā, bet es tikmēr sameklēšu doktoru Flemingu? Ja kaut kas vajadzīgs, pasakiet uzņemšanā.

Lielās zāles vidū atradās ar atzveltnēm kopā saliktu dīvānu rinda. Embera apsēdās un izvilka no žaketes kabatas mobilo komutatoru. Ierīce, ne lielāka par mobilo tālruni, atvērās uz divām pusēm, vienā no tām atradās pieskāriena jutīgs kontrolpanelis, otrā - ciparu taustiņi. Viņa nospieda kontrolpaneļa pogu, un no centrālās eņģes uz augšu pacēlās displeja ekrāns. Tiklīdz viņa grasījās pārbaudīt e-pasta un telefoniskos ziņojumus, aiz muguras kāds strauji ievilka elpu un klusu noteica:

-    Tas tik ir ko vērts.

Pagriezusies Embera ieraudzīja pāri dīvāna atzveltnei pārliekušos mazu zēnu, kurš skatījās pāri viņas plecam. Zēnam bija gaiši, uz augšu saslējušies mati, atklāta, izteiksmīga seja un milzīgas, pelēkas acis, kas noraudzījās uz viņas komutatora sevišķi moderno hologrāfisko ekrānu. Zēnam blakus sēdēja sieviete, pārāk veca, lai būtu māte, un lasīja žurnālu.

-    Vai tas ir jūsējais? - viņš noprasīja, uzlicis Emberai uz pleca mazo roku un iekārtojies uz sava sēdekļa tā, lai labāk redzētu.

Embera uzsmaidīja zēnam:

-Jā.

-    Tadu agrak nekur neesmu redzejis.

-    Tas ir jauns.

-    Kur tu tādu dabūji?

-    Uztaisīju. - Embera sevi palaboja. - Proti, uztaisīja mana firma.

Zēns cieši nopētīja viņu un pavisam nopietni noprasīja:

-    Vai tik tu neesi ģēnijs?

Embera iesmējās vēlreiz:

-    Nē

-    Mans tēvocis ir ģēnijs, - viņš to pavēstīja kā pašu par sevi saprotamu lietu.

-    Ak, tu mani satrieci. Kā tevi sauc?

-     Džeiks.

-    Čau, Džeik, mani sauc Embera.

Zēns apžilbināja viņu ar smaidu.

-    Ko ar to var darīt? - viņš gribēja zināt.

-   Daudz ko. Zvanīt, sūtīt e-pastu, rēķināt, uzzināt laika prognozi, sporta sacensību rezultātus…

-    Vai ar to var spēlēt spēlītes?

-    Protams.

-    Vai ar to var uzzināt futbola spēļu rezultātus?

-        Protams, - padomājusi Embera atbildēja. Sports viņai bija tumša bilde. Mājās viņa sekoja Forty Niners futbola komandas panākumiem, bet tikai tāpēc, ka Optrix sponsorēja šo komandu.

-    Kuras komandas fans tu esi?

-    Man U, protams, - zēns atbildēja, it kā tikai muļķis varētu atbalstīt citu komandu. - Man patīk futbols.

-    Varu derēt, ka ari tu itin labi to spēlē.

-    Nekāds spēlētājs tagad vairs neesmu, taču man jau kļūst labāk.

Zēna balsi ieskanējās tonis, kas Emberai lika uz brītiņu apklust.

-    Doktore Grānta, - Embera pacēla skatienu uz augšu un ieraudzīja, ka medmāsa ar mapi rokā ir atgriezusies. - Ja jūs nāktu līdzi, es jūs taisnā ceļā aizvestu uz do- mātavu. Ja nepieciešama vannasistaba vai glāze ūdens, lūdzu, sakiet. Uzņemšanas dokumentus varam aizpildīt arī vēlāk.

-    Man jāiet, Džeik, - Embera noteica, pieslējās kājās un sekoja medmāsai.

Piecēlusies kājās, viņa pagriezās, no augšas paskatījās uz zēnu un saprata, kāpēc viņš vairs nav nekāds futbolists. Viņas sirds sažņaudzās, Embera saprata, ko puikam nozīmē izskatīties citādam, taču viņa neļāva sejā izpausties žēlumam, noliecās un paspieda zēna roku.

-   Bija patīkami ar tevi iepazīties, Džeik. Lai tavai Man U komandai veicas.

-    Čau, čau, Embera, - viņš noteica ar platu smaidu sejā.

Medmāsa veda Emberu pa garu gaiteni uz austrumu spārnu, kur atradās domātava, pa durvīm ieveda mazā istabiņā, kurā atradās rakstāmgalds, Lucifera optiskais dators, divi krēsli un lērums monitoru. Domātavā bija logs, un Embera secināja, ka šī ir novērošanas telpa. Medmāsa ielēja glāzē ūdeni un aizgāja.

Iesēdusies mīkstajā krēslā, kas atradās tālāk no galda, Embera pārlaida istabai skatienu. Pie sienas uz korķa tāfeles bija piespraustas kartītes ar pateicības vārdiem, kā ari pacientu un darbinieku fotogrāfijas. Emberas skatiens aizkavējās pie fotogrāfijas ar diviem vīriem, kuri pilnā alpīnistu ekipējumā stāvēja kalna virsotnē uz mirdzoši zilu debesu fona. Abi triumfā rokas pacēlušie vīri bija tik līdzīgi, ka viņus varēja noturēt par brāļiem.

Pēc tam viņas skatiens apstājās pie pašas atspīduma novērošanas telpas logā. Viņa izskatījās bāla un izsīkusi. Embera neapzināti atglauda matus atpakaļ, atsedzot sejas kreiso pusi, kur bija redzama smalka, sudrabaina rēta, kas no deniņiem iesniedzās matos. Izrādījās, ka viņai nav kreisās auss, un īpaši to uzsvēra satriecošs zelta auskars ar ahātu labās auss ļipiņā. Viņa konsekventi bija vairījusies no plastiskās ķirurģijas, kas likvidētu bērnībā pārciestās operācijas sekas, jo uzskatīja, ka tā būtu nodevība.

- Vai doktore Grānta? Mailzs Flemings.

Viņam ienākot istabā, Embera pieķēra sevi izlīdzinām svārkus un pieglaužam matus. Viņa tūlīt pazina ienācēju pēc fotogrāfijas, turklāt viņa to bija iedomājusies pavisam citādu. Ja neņem vērā neaizpogāto balto virsvalku, viņš neizskatījās pēc zinātnieka, vismaz pēc tāda zinātnieka, kādus viņa pazina, un nekādā ziņā viņa nebija cerējusi sastapt fiziski tik labi attīstītu vīrieti. Flemings bija gara auguma, vismaz sešas pēdas garš, un viņa gaita bija gracioza kā cilvēkam ar patiešām labu kustību koordināciju. Doktora tumšie mati bija sajukuši, bet saburzītais apģērbs un āda no atrašanās ārpus telpām ieguvuši rūsganu nokrāsu. Sniedzot roku un pasmaidot, pelēko acu kaktiņos ievilkās nelielas vārnu kājiņas. Lielā roka bija silta un satvēriens stingrs.

-    Atvainojiet, ka liku gaidīt, taču man bija jānokārto dažas lietas.

-    Nekas briesmīgs. Pateicos, ka varējāt mani pieņemt tik drīz.

-    Kā ar jūsu migrēnu? Vai patlaban galva sāp?

-    Var izturēt.

-     Labi. Es dažos vārdos varētu pastāstīt, ar ko mēs šeit nodarbojamies, un pēc tam mēs varētu parunāt par jūsu problēmu.

-    Protams.

-     Bārlijholā mēs darbojamies divās jomās. Rietumu spārnā nodarbojas tikai ar zinātni, galveno uzmanību pievēršot cilmes šūnu reģeneratīvajām īpašībām - tādām lietām kā muguras smadzeņu atjaunošana. Te, austrumu spārnā, iekārtojusies mana komanda, un mūsu pētījumi ir praktiskāki. Mūsu specializācija ir smadzeņu signālu uztveršana, lai cilvēki ar paralizētiem un amputētiem locekļiem atgūtu spēju tos kontrolēt vai darbināt protēzes. - Flemings pasmaidīja. - Vēl mēs palīdzam kontrolēt sāpes.

Emberai patika Fleminga smaids, taču viņa vēl nebija gatava uzticēties šim cilvēkam.

-    Tiešām? Bet kā ar sāpēm ķermeņa daļā, kuras nav?

-    Sanācis, ka tā ir viena no mūsu darbības jomām.

6. NODAĻA

Iepazinies ar Emberas Grāntas slimības vēsturi, Mailzs Flemings atcerējās, ka bijuši vismaz divi līdzīgi saslimšanas gadījumi, viens Savienotajās Valstīs, otrs Francijā, taču nevienā no tiem pacientam nebija izdarīta operācija. Savos pētījumos viņš nebija sastapies ar gadījumu, kad pacients ar šādu diagnozi pēc operācijas būtu palicis dzīvs. Turklāt, ja ņem vērā Emberas Grāntas panākumus Optrix pie Bredlija Soumsa, viņa bija ne tikai pārcietusi operāciju, bet pēc smagā pārbaudījuma neskartu saglabājusi žilbinošu prātu.

Viņš pagriezās pret Lucifera optisko datoru, kas stāvēja uz galda. Tas bija caurspīdīgs kubs, kurā uz optisko šķiedru spoles pulsēja gaismas lode. Aiz tās atradās KREE8 trīsdimensiju palēnināto fotonu plazmas ekrāns. Pagriezis ekrānu uz savu pusi, Flemings paņēma tālvadības pulti un no Bārlijholas datu drošības dienesta pasūtīja Emberas Grāntas medicīniskos failus. Informācija pienāca tūlīt pēc pieprasīšanas - gaismas ātrumā.

Viņš aplūkoja rentgena uzņēmumus ekrānā, pēc tam no jauna pievērsa skatienu Emberai. Nekādas redzamas operācijas pēdas nebija palikušas, taču uzmanību piesaistīja matu sakārtojums un acis. Pāršķirtie mati, kas noslēpa sejas kreiso pusi, bija tik biezi kā zvēra kažoks un ar zili melnu spīdumu. Neparastās, tumši zaļās acis ar zeltaino lāsojumu atgādināja kaķa acis. Viņai bija glīts deguns un olīvkrāsas āda. Matu nenoslēptajā labajā ausī karājās neparasti skaists zelta auskars ar ahātu. Pilnīgās lūpas bija korāļu krāsā. Tik eksotisku sievieti kā viņu Flemings vēl nebija saticis.

-    Vai varat parādīt operācijas vietu?

-    Protams. - Embera atglauda matus no galvas kreisās puses.

Flemings piecēlās un piegāja klāt. Liecoties tuvāk, viņš saoda smaržas - maigas, taču spēcīgas kā retam tropu ziedam. Viņš nopētīja glīto, sudrabaino rētu, kas sākās pie augšējās matu līnijas, tad šķērsoja deniņus un atkal nozuda matos uz skausta. Auss nebija, taču rēta bija tik nenozīmīga, ka drīzāk to varēja uzskatīt par trūkumu, nevis kroplību.

Flemings atgriezās savā vietā un vēlreiz aplūkoja attēlu datora ekrānā.

-    Parunāsim par jūsu migrēnu, - viņš sacīja. - Slimības vēsturē teikts, ka galvassāpes sākušās pirms astoņiem vai deviņiem mēnešiem un nekad agrāk jūs tās neesat piedzīvojusi. Pat ne bērnībā.

-    Pilnīgi pareizi.

-    Sāpes jums atkārtojas kādas desmit reizes mēnesī.

-     Caurmērā.

-    Vai sāpes ir ilgstošas?

-     Kā kuro reizi. Ja, lēkmei uznākot, tūlīt neiedzeru pretsāpju līdzekli, sāpes var ilgt pat stundu. Taču visvairāk mani nomāc lēkmes sekas. Pēc tam jūtos tik iztukšota, ka nespēju pienācīgi darboties stundām ilgi.

-    Kādus medikamentus jūs lietojat?

-    Zilo tailenolu. Sāpes tas nepadzen, bet notrulina.

Flemings palocīja galvu.

-    Vai varat sāpes raksturot?

Embera paraustīja plecus.

-    Šķiet, ka smadzenēs kāds dur ar sarkani nokaitētu adatu, un tā liek eksplodēt sīkiem spridzekļiem. Acīs mirgo gaismas uzliesmojumi un zvaigznes, man kļūst nelabi. Dažreiz es sabrūku tieši tāpat kā šodien.

Flemings saviebās.

-    Izklausās skaisti. - Bridi paklusējis viņš uzmeta vēl vienu skatienu attēlam ekrānā. - Vai sāpes vienmēr ir vienā un tai pašā vietā?

-Jā.

-    Kur? Vai varat precīzi parādīt?

-    Tajā vietā joprojām jūtu tādu kā trulu pulsāciju, - viņa atbildēja un pacēla kreiso roku, lai parādītu vietu. - Tieši te.

Flemings pamāja un vēlreiz ielūkojās attēlā uz ekrāna. Viņa bija norādījusi uz vietu gaisā dažu centimetru attālumā no kreisajiem deniņiem.

-    Visai dīvaini, vai ne? - viņa kautrīgi noteica un pacēla glāzi ar ūdeni.

Flemings paraustīja plecus.

-    Jā, dīvaini, taču neizskaidrojami tas nav.

Ekrānā redzamajā Emberas Grāntas rentgenuzņēmu- mā bija redzami divi bērni, katrs no viņiem skatījās uz savu pusi. Abu galvaskausi bija saauguši kopā ar kreisajiem deniņiem, veidojot kaula sabiezējumu. Ja šie Siāmas dvīņi ar kaut ko izcēlās, tad ar to, ka kopā bija saauguši ne tikai galvaskausi, bet arī smadzenes. Liela pusložu deniņu audu daļa pārklājās, un tomēr, ja var ticēt slimības vēsturei, abas meitenes bijušas atšķirīgas, katra ar savām rakstura īpašībām.

Embera Grānta nolika glāzi uz galda, un Flemings ievēroja, ka viņas kustības ir lēnas un apdomīgas. Sēžot mierīgi, viņa nolieca galvu mazliet pa kreisi, it kā klausītos pāri plecam.

Failā atradās arī informācija par viņas dzīvi. Embera un viņas dvīņumāsa Ariela bija dzimušas pirms trīsdesmit septiņiem gadiem nabadzīgā brazīliešu ģimenē, kas nevarēja atļauties uzturēt normālus dvīņus, par Siāmas dvīņiem nemaz nerunājot. Meitenes tika pamestas nolaistā Sanpaulu slimnīcā, bet, pateicoties jezuītu priesterim, meitenes adoptēja katoļu ģimene no Amerikas Savienotajām Valstīm.

Dzīves pirmos astoņus gadus viņas laimīgi nodzīvoja Kalifornijā pie saviem audžuvecākiem. Meitenes mēdza saukt par dejojošajām dvīnēm, jo viņas gan pārvietojās, gan staigāja tā, it kā dejotu valsi. Stiprākā, tāpēc ari līdere no abām vienmēr bija Ariela, Embera bija klusāka. Tad Emberai radās komplikācijas ar nierēm. Dvīnēm bija kopīga asinsrite, tāpēc Arielas nieres kādu laiku kalpoja abām māsām. Tad atklājās, ka ari viņas sirds darbojas par divām un pārmērīgās slodzes dēļ ilgi neizturēs. Ja meitenes neatdalītu un Emberu ārstētu, viņa nomirtu ne tikai pati, bet nestu nāvi arī māsai.

Bija ari citas komplikācijas: kaut ari viņas bija divas atšķirīgas un patstāvīgas personības, būtiska smadzeņu daļa viņām bija kopīga. Pastāvēja cerības, ka abas meitenes paliks dzīvas un pie pilnas saprašanas, taču izredzes bija nelielas. Tomēr vecākiem nebija citas alternatīvas, kā tikai piekrist operācijai. Divu mēnešu laikā pēc operācijas Emberas sirds un nieru darbība stabilizējās un veselības traucējumu vairs nebija. Taču Ariela nomira uz operāciju galda.

Flemingam nebija vajadzīga slimības vēsture, lai saprastu, ka Emberu vienmēr mocīs vainas apziņa ampu- tācijas rezultātā zaudētās māsas dēļ, jo Embera bija nesusi viņai nāvi. Jādomā, ka tieši tāpēc viņa neveica koriģējošu operāciju, lai izveidotu kreiso ausi un rētu samazinātu vēl vairāk. Medicīniskajā kartē bija ieraksts, kas vēstīja, kāds psihologs reiz jautājis, kāpēc viņa to nedara. Embera Grānta atbildējusi:

-    Kāpēc man būtu vajadzīga plastiskā operācija? Viņa bija labākā daļa no manis.

Paskatījies uz Emberu, Flemings viņas pētošajās acīs pamanīja izaicinošu spīdumu.

-    Ko teiksiet? - viņa pajautāja. - Vai jums jau ir kādas domas?

Flemings apgrieza datora ekrānu otrādi, lai Embera redzētu pazīstamo sava un māsas kopā saaugušo galvaskausu rentgenuzņēmumu. Norādījis uz Arielas deniņu daivu, viņš sacīja:

-    Jūsu sāpošā vieta ir tur, kur māsas smadzenes bija saaugušas kopā ar jūsējām. Es nešaubos, ka esat tikusies ar speciālistiem, kuri to jums teikuši. Jums ir klasiskas fiktīvās sāpes. Tās nav nekas neparasts. Nodaļā, kas atrodas gaiteņa galā, guļ jauns cilvēks, vārdā Pols, kurš jau četrus gadus jūt sāpes zaudētajā rokā. Ar neirotulka palīdzību mums izdevies sāpes novērst, taču viņam tās bija pavisam reālas. Ja traumas rezultātā tiek zaudēts kāds loceklis, upuris trūkstošajā ķermeņa daļā pēc tam var just sāpes. Bieži vien pacientu sāpes līdzinās tām, kādas viņi jutuši brīdī, kad kādu no locekļiem zaudēja, it kā vienīgais, ko smadzenes atceras, būtu tām sūtītais trauksmes signāls.

Embera pamāja ar galvu.

-    Taču es neesmu zaudējusi nevienu locekli.

-    Nē, un tāpēc jūsu gadījums ir neparasts. Jūs zaudējāt cilvēku. - Flemings apklusa, mēģinādams ietērpt savas domas vārdos.

-    Embera, jūsu gadījumu unikālu dara tas, ka jums pieder miruša cilvēka dzīva smadzeņu daļa

Viņa kā piekalta skatījās uz ekrānā redzamo attēlu un sarauca pieri.

-    To es saprotu. Tikai kāda tam nozīme? - Tad viņa nobālēja. - Jūs gribat teikt, ka es jūtu Arielas sāpes? Ka viņa joprojām kaut kādā veidā…

Embera izskatījās tik nobijusies, ka Flemings pastiepa roku un uzlika to viņai uz pleca.

-    Nē. Varu apliecināt, ka tās ir jūsu sāpes. Tāpat kā gadījumā ar Pola roku, smadzenes vienkārši cenšas veidot saikni ar trūkstošajiem audiem, kurus kaut kāda iemesla pēc vēl aizvien uzskata par dzīviem un esošiem. Ariela vairs necieš sāpes. Viņa ir aizgājusi. - Flemings mēģināja šajā lietā ieviest skaidrību. - Attopieties, Embera, jūs esat zinātniece…

-     Es esmu fiziķe, kas nodarbojas ar elementārdaļiņām, - viņa iebilda, - un, ja no kvantu pasaules kaut ko esmu iemācījusies, tad vienīgi to, ka ne par ko nevar būt drošs. - Embera samiedza acis, un Flemings saprata, ka viņai apnikušas tā saucamo "ekspertu" gudrās pamācības. - Visu savu mūžu esmu mēģinājusi apjēgt, kas notika ar manu māsu. Esmu studējusi filosofiju, fiziku, pat teoloģiju, un līdz šim esmu uzzinājusi vienīgi to, ka daudz kas mums nav zināms. - Viņa saspringti pasmaidīja un atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni. - Jums jāsaprot, Mailz, ka es neesmu noskaņota kādam atļaut sev kaut ko iestāstīt.

Flemings pacēla uz augšu abas rokas kā padodoties. Arī viņš nesaprata dzīves gaitu. Taču viens bija skaidrs: kad dzīve ir galā, tā ir galā. Nebija jēgas šķiest garīgo enerģiju, raizējoties par aizkapa dzīvi, jo tādas nebija. Paldies Dievam.

-    Embera, es neesmu tik dumjš, lai ielaistos ar jums diskusijā par kvantu fizikas dīvainībām, taču cilvēka smadzenes pārzinu. Ar tām notiek daudz savādu lietu un tās liek noticēt visam reālajam, vai nu tās būtu sāpes neesošā ķermeņa daļā vai dievišķas būtnes eksistence. Esmu savu dzīvi veltījis smadzeņu pētīšanai, un jūtos pārliecināts, ka visu, ko šajā pasaulē piedzīvojam, var izskaidrot ar mūsu galvaskausā esošā valriekstam līdzīgā orgāna elektriskajām vai ķīmiskajām aktivitātēm. Mīlestība, reliģiskā pārliecība, pašapziņa - to visu nosaka mūsu fiziskās smadzenes. Mūsu apziņa un prāts nav abstraktas lietas, tās veido mūsu fiziskās smadzenes, un, ja fiziskais reiz beidz pastāvēt, beidz pastāvēt ari prāts. Jūs, Embera, vēl esat šeit, taču Ariela aizgājusi nebūtībā. Jūs varat just sāpes, jo jūsu smadzenes joprojām sūta signālus jūsu fiziskajai esībai, taču dvīņu māsa ir pārstājusi ciest. Viņa nevar ciest, jo viņas vairs nav. Tā nav kvantu teorija. Tas ir fakts.

Embera pasmaidīja un mīkstināja balss toni tā, ka tas kļuva pat ķircinošs.

-     Tā kā jūs runājat par aiziešanu nebūtībā pēc nāves, gribu teikt, ka esmu katoliete.

Flemings iesmējās.

-    Daudz katoļu vairs nav palicis. Manuprāt, vairums jūsu konfesijas pārstāvju pievienojušies Dvēseles patiesības baznīcai.

Smaids Emberas sejā kļuva vēl platāks.

-    Es neesmu īsta šīs ticības sekotāja, taču jums derētu zināt, kā tas notiek. Rodas zināma lojalitāte, ja krusttēvs ir jezuītu priesteris, kurš izglābis tavu dzīvību un tevi adoptē katoļu laulātais pāris.

-    Droši vien, - noteica Flemings. - Lai nu kā, bet tagad jūs zināt, ka esmu ateists ar novecojušu Ņūtona laika pārliecību un zinu, ka jūs esat katoliete ar noslieci uz kvantu fiziku. Ja kaut kas pagaidām nav zināms, tad jūsu migrēnu cēlonis un veids, kā tās novērst. Atbildi uz šiem jautājumiem dos jūsu smadzenes. - Viņš piecēlās un devās uz durvīm, ar mājienu aicinādams sekot uz domā- tavu. - Tagad būtu īstais bridis jūs iepazīstināt ar neirotulku.

7. NODAĻA

-    Šī ir pārbaužu telpa, - sacīja Flemings, - taču te visi to sauc par domātavu.

Telpa ar augstajiem griestiem un gleznu rindu pie sienas bija pilnīgs pretstats kabinetiem ar vismodernākajām iekārtām, skābekļa balonu baterijām, medicīniskajiem monitoriem un citiem aparātiem. Pārbaužu telpas otrā galā uz biezas, melnas pamatnes stāvēja caurspīdīgs kubs: tajā pulsēja gaismas lode futbolbumbas lielumā. Turpat blakus bija nolikta tālvadības pults un zila ķivere ar elektrodiem; augstāk pie sienas karājās liels plazmas ekrāns.

-    Te jūs šonakt gulēsiet.

-    Un nevis gultā? Tātad šajā telpā nav nekā lieka, vai ne?

-    Gultu iestums no kādas slimnieku palātas. Daudzi mūsu pacienti ir nekustīgi, un šādi viņus vieglāk pārvietot. Intensīvās terapijas iekārtas pie gultas paredzētas ārkārtējiem gadījumiem. Daži mūsu pētāmie pacienti ir kritiskā stāvoklī, tāpēc nevēlamies riskēt. Katram gadījumam jūs novēros Braiens.

-     Braiens?

Flemings paraustīja plecus.

-   Šo muļķīgo vārdu šeit lieto visi. Tehniskais asistents savās piezīmēs pašā sākumā neirotulku nosauca par smadzeņu mašīnu. To, protams, nevarēja uzskatīt par drukas kļūdu, taču tagad medicīnas māsas un visi ārsti to sauc par Braienu. Skan muļķīgi, taču viņš neļauj mums kļūt pārāk iedomīgiem. - Flemings piegāja pie manekena un tam uzplikšķināja. - Arī šo te sauc par Braienu. Viņu mēs izmantojam, lai paralizētajiem un cilvēkiem ar amputētiem locekļiem iemācītu domāt komandas. - Viņš apklusa. - Kas jums zināms par neirotulku? Tā pamatā ir Lucifers, tāpēc par pielietotajām tehnoloģijām jūs droši vien zināt daudz.

Viņa piegāja pie caurspīdīgā kuba, uzlika uz tā roku un sāka pētīt pulsējošo, spīdošo lodi.

-    Manuprāt, optiskais procesors nodrošina nervu signālu tulkošanai nepieciešamo jaudu un ātrumu.

-    Pilnīgi pareizi. Turklāt tā pamatā ir nervu signālu pastiprinātājs un analogais optiskais pārveidotājs, kas objekta smadzeņu viļņiem ļauj tieši sazināties ar datoru. - Viņš pacēla zilo ķiveri. - Mēs to saucam par domu cepuri. Katrā tīkla mezglu punktā ievietotie elektrodi cauri galvaskausam uztver vienalga kādu smadzeņu aktivitāti un novada uz monitoru. Komunikācija starp ķiveri un datoru notiek bez vadiem. Neirotulka pamatā ir vismodernākā iekārta ar bioloģisku atgriezenisko saiti, līdzīga biodo- mu sistēmai, ko deviņdesmito gadu sākumā izstrādāja Lasteds un Knaps, lai palīdzētu paralizētajiem un cilvēkiem ar amputētām ekstremitātēm.

Embera pamāja. Viņa bija lasījusi par biodomu ierīcēm. Tās bija projektētas, lai pastiprinātu palikušo muskuļu audu elektriskos impulsus, kā ari acs kustību radītos impulsus.

-    Jādomā, ka neirotulks ir daudz modernāka ierīce. Pirmām kārtām tas neizmanto elektromiogrāfa un elek- troencefalogrāfa signālus.

-    Jums taisnība, jau pirms sešiem gadiem man radās pārliecība, ka, izmantojot sarežģītākus cilvēka smadzeņu elektriskos signālus, iespējams īstenot datora vadību daudz augstākā līmenī. Vienkārši mūsu mērķis bija likt lietā domu.

-   Jums taisnība. Tas izmanto elektroencefalogrāfa signālus.

Dzirdot vārdu "vienkārši", Embera pasmaidīja. Visvienkāršākajā līmenī cilvēka smadzeņu aktivitāte - doma - veidojas, elektriskajiem signāliem traucoties pa smadzeņu dažādajiem nervu savienojumiem. Jau tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajā gadā vācu psihiatrs Hanss Ber- gers radīja tādu terminu kā elektroencefalogramma jeb EEG, lai raksturotu strāvas stipruma svārstības smadzenēs, bet šo svārstību konstatēšanai izmantoja galvaskausam piestiprinātus elektrodus.

Turpmākajās desmitgadēs tika identificēti daudzi EEG signāli: alfa viļņus varēja izraisīt tik vienkārša darbība kā acu aizmiegšana, beta viļņi bija saistīti ar prāta trauksmes stāvokli, teta viļņus radīja emocionāls stress, delta viļņi parādījās dziļa miega stāvoklī, mī viļņi bija saistīti ar motoriku - kustoties vai gatavojoties kustībai, tie samazinājās.

Flemings ar roku viegli uzsita pa lodi.

-    Pateicoties jūsu optiskajam datoram, mēs spējām ne tikai identificēt un analizēt visus standarta smadzeņu viļņus, bet atklāt ari dažus jaunus un izveidot sīku darbojošos smadzeņu karti. Atšifrējot šo viļņu garumus un jo īpaši to sakarības, veidojot modeļus, mēs esam iemācījušies interpretēt elektriskos impulsus.

Embera sāka saprast, kāpēc Fleminga izgudrojums atstājis tik lielu iespaidu uz Bredliju Soumsu.

-    Jādomā, ka to var iemācīties.

-   Pilnīgi pareizi. Tieši tāpat kā notiek radioviļņa meklēšana, neirotulka neirotīkls atrod ne tikai sarežģītus smadzeņu darbības modeļus, bet arī nodomu sakarību ar dotajām komandām. Cilvēka domu izpratnē un izteikšanā, kā arī prāta darbības atspoguļošanā Braiens guvis tādus panākumus, kā jebkura dzīva būtne cilvēces vēsturē.

-    Vai Braienam ir apziņa?

Flemings iesmējās.

-    Nē. Braiena loģika ir miglaina, viņš spīdoši tiek galā ar mūsu smadzeņu un domāšanas paņēmienu izpēti, taču nav apveltīts ar gribu un nespēj domāt apzināti, bet bez tā apziņa nav iedomājama. Ja iztēlē uzbursiet kādu spēli ar bumbu, tad Braiens ir spīdošs skatītājs, analītiķis, komentētājs un punktu skaitītājs, taču pats piedalīties spēlē nespēj. Neirotulks pirmām kārtām analizē un interpretē smadzeņu viļņus, ļaujot atlasīt, piemēram, paralizētajā loceklī ievietojamajam implantam vai protēzei nepieciešamos iešanas signālus, vai arī nomākt sāpju signālus, ja kāja ir amputēta.

Flemings uzlika galvā domu cepuri un tastatūrā pie kuba nospieda taustiņu. Plazmas ekrāns atdzīvojās un, dažādu frekvenču gaismas fotoniem veicot neskaitāmus paralēlus aprēķinus, sāka pulsēt žilbinošu krāsu spektrā.

-    Pievērsiet uzmanību līnijām uz ekrāna, - viņš sacīja. - Tie ir manu smadzeņu viļņi. Un tagad pavērojiet cilvēka manekenu.

Horizontālajās līnijās ekrānā piepeši parādījās smailes, un manekens ar kreiso kāju spēra soli uz priekšu. Embera salēcās.

-    To jūs panācāt tikai ar domu?

-    Jā, kontrolējot savas domas. Lai to izdarītu, vajadzīga prakse, bet ja pirmās iemaņas iegūtas, viss turpmākais izdodas samērā viegli. Braiens ir treniņierīce. Ja pacients apguvis darbu ar Braienu, viņš tiek pie sarežģītākas protēzes, savukārt paralizētie dabū sarežģītākus implan- tus. Tas ir tikai pats sākums, taču rezultāti jau ir fenomenāli.

Par spīti agrākajai skeptiskajai nostājai pret ierašanos šeit, Emberai Grāntai radās cerība.

-    Tātad, izanalizējuši manu smadzeņu viļņus, jūs cerat identificēt signālus, kas izraisa galvassāpes, un tos nomākt?

-    Jācer, ka mēs šos signālus ne tikai nomāksim, bet arī sapratīsim.

-    Un to visu var izdarīt šonakt? Rīt man jālido uz mājām.

Flemings sarauca pieri.

-    Pēc vienas nakts mēs varam tikai sākt ierīces kalibrēšanu, to piemērojot jūsu viļņu galveno garumu specifikai. Lai pabeigtu sākotnējās analīzes un noskaidrotu, kāds ir parastais jūsu smadzeņu miera stāvoklis, nepieciešamas vismaz pāris sesijas. Tikai pēc tam iespējams izdarīt fiktīvās migrēnas analīzi un padomāt par ārstēšanas iespējām. Jūsu gadījums ir neparasts, tāpēc diagnosticēšanai un pilnīgai izārstēšanai jums jāatvēl mēnesis. Turklāt var izrādīties, ka vajadzēs vēl vairāk laika.

-    Lai izdarītu visu, kā nākas, vai arī nedarīt neko?

-    Tieši tā. Ir viena brīva vieta, ārstēšanu varētu sākt pēc dažām dienām, taču nevaru garantēt, ka, vēlāk uzsākot ārstēšanu, varēšu atrast jums brīvu vietu.

Brīdi domājusi, Embera pieņēma lēmumu.

-    Labi. Man mājās jānokārto daži jautājumi, taču domāju, ka pēc dažām dienām varēšu atgriezties. Kas notiks tagad?

-    Frenkija, mana vecākā medmāsa parūpēsies par visu, kas šonakt nepieciešams pirmajai sesijai domātavā.

-    Vai neirotulks spēs izskaidrot, kāpēc migrēna parādījās tikai pirms dažiem mēnešiem? - Embera gribēja zināt.

-   Ja jāatbild godīgi, es nezinu. Šādas sāpes parasti parādās neilgi pēc traumas, ja vispār parādās, taču jūsu smadzenes ir unikālas. Mazliet pagaidīsim un tad paskatīsimies, ko mums pastāstīs Braiens.

-    Tātad kad varam sākt?

Flemings uzmeta skatienu pulkstenim.

-    Ziniet, mans kādreizējais profesors Kembridžā mēdza teikt, ka īstākais bridis kaut kā svarīga uzsākšanai ir tūlīt.

8. NODAĻA

KEIPTAUNA, DIENVIDĀFRIKA

Māsai Konstancei savos piecdesmit piecos gados reti bija gadījies izjust fiziskas bailes. Tomēr tagad, nakts vidū, stāvot trīsdesmit pēdas garajā zvejas laivā, kuras komanda meta jūrā asiņainu gaļas un iekšu maisījumu, viņai tās uznāca. Mēnessgaismā varēja redzēt, ka okeāns atdzīvojas un tumšo ūdeni pāršķeļ spuras. Viņa bija domājusi, ka haizivju zveja ir aizliegta ar likumu, taču trūka drosmes to pajautāt komandai. Kaut arī gaiss bija silts un no viļņu šļakatām, kas sitās pret bortu, uz lūpām parādījās sāls garša, viņa nodrebinājās un ciešāk aptina ap pleciem koši sarkano mūķenes tērpu.

Tālumā bija redzams Galda kalna siluets, virs kura lejā laidās tukls, pilns mēness, un viņa mocījās neziņā, kad monsinjors ieradīsies. Uzdodot šo jautājumu neskūtajam kapteinim, tas ik reizi atbildēja: "Drīz."

Varēja saprast, kāpēc monsinjors Diadžo nevēlas tikties uz "Sarkanā šķirsta". Bet kāpēc šeit? Viņa stingri satvēra kaklā uzkārto emaljēto sarkano krucifiksu, ielūkojās skaidrajās debesīs un pārkrustījās.

- Monsinjoram droši vien ir savi apsvērumi, - viņa dzirdēja sevi nosakām skaļā, bet nedrošā balsī.

Māsa Konstance baznīcas paspārnē bija vadījusi drošu dzīvi, dzīvi, kas nepazīst jautājumus un šaubas. Vislielākās mokas bija sagādājis lēmums sekot savai stūrgalvīgajai draudzenei, mātei Džovannai Bellīni, un no katoļticības pāriet uz Dvēseles patiesības baznīcu. Un pat tas bija noticis relatīvi nesāpīgi: vienus nomierinošus noteikumus nomainīja citi. Viņa mēdza jokot, ka vienīgā reālā pārmaiņa ir mūķenes tērpa atšķirīgā krāsa.

Taču, kad pirms pāris dienām piezvanīja māte Džovanna un izstāstīja par eksperimentiem, māsai Konstancei radās aizdomas, ka Dvēseles patiesības baznīca tomēr ir citāda. Un vakar, bez panākumiem mēģinot sazināties ar draudzeni, viņa patiešām sāka raizēties. Pēc grūtas cīņas ar savu sirdsapziņu viņa bija lauzusi solījumu saglabāt mātes Džovannas noslēpumu un uz "Sarkanā šķirsta" augšējā klāja piegājusi pie monsinjora Diadžo un apjautājusies, vai Sarkanajam pāvestam kaut kas ir zināms par Džovannas atklājumu. Nepārprotami šokēts, monsinjors bija pateicies par uzdrīkstēšanos, taču atteicies runāt par to, "kas apdraud visu, kas svētajam tēvam" uz "Sarkanā šķirsta" ir svēts.

Viņš bija devis skaidru norādījumu ostā iekāpt laivā "Marija Luīze" un viņu gaidīt. Nerunīgā komanda bija palīdzējusi viņai iekāpt laivā un pēc tam, peldot ar laivu gar piekrasti un darot savu darāmo, pilnīgi ignorējusi.

Garām pagāja divi komandas vīri, velkot pa klāju kaut ko līdzīgu govs pakaļkājai. Stenēdami viņi to pārcēla pāri bortam un pēc maza mirkļa jūru samutuļoja haizivis, kuras kā neprātīgas uzklupa laupījumam. Cits komandas vīrs ar laivas āķi, smiedamies par haizivīm, kas plosa gaļu, pagrūda kāju tālāk. Riebīgais skats viesa bailes, un, saklausījusi laivas, kas tuvojās, motora rūkoņu, viņa izdvesa skaļu nopūtu. Māsa Konstance aizsteidzās uz pakaļgalu, un, kad ar asiņaino laivas āķi blakus tika pievilkta otra laiva un skaidri varēja saskatīt atbraucēja seju, atvieglojuma sajūtu nomainīja prieks.

-    Paldies Dievam, monsinjors Diadžo, - viņa noteica. - Kāpēc mums vajadzēja tikties šeit?

-    Jautājums ir delikāts, māsa Konstance. Vai par mātes Džovannas teikto esat runājusi vēl ar kādu?

-    Nē, protams, nē.

Monsinjors cieši viņā lūkojās.

-    Vai esat par to pārliecināta?

-Jā.

Viņš apmierināti pamāja. Māsa Konstance paliecās pretī, gaidīdama, ka tiks pārvietota uz viņa laivu.

-    Vai Svētais Tēvs zina, ko zinātnieki dara? - viņa pajautāja. - Vai māte Džovanna pateikusi, ka viņi nogalina pacientus?

Diadžo izskatījās noguris.

-    Viņš zina, - Diadžo gurdi atteica, pagriezdams galvu sānis, un māsa Konstance viņa acīs saskatīja ko tādu, kas bažām lika atgriezties. - Viņš to zināja visu laiku, - atskanēja atbilde. Pēc tam viņš nočukstēja: - Piedodiet.

Apstulbusi un mēģinādama saprast teiktā nozīmi, viņa noskatījās uz monsinjoru - viņš vēroja komandu, kas meta ēsmu haizivju barā.

-    Kā jau mēs vienojāmies, nedrīkst būt nekādu pierādījumu, - viņš noteica, it kā māsas Konstances nebūtu klāt. - Nekā tāda, kas var norādīt uz baznīcu.

-    Es nesaprotu, - noteica māsa Konstance, kad viņš pagriezās uz otru pusi un laivas motors iedarbojās.no jauna.

Pēc tam vīri, kuru rokas bija sarkanākas nekā māsas Konstances apģērbs, nāca virsū, dzīdami viņu uz laivas pakaļgalu. Iekams māsa paguva kaut ko iebilst, vīrs spēcīgi iegrūda viņai krūtīs āķi, atmuguriski iegāzdams jūrā.

Kad aukstais ūdens aizrāva elpu un pirmā satrakojusies haizivs iekodās kreisajā kājā, viņa vēl arvien nesaprata, kāpēc tā notiek. Pat tad, kad lielās baltās haizivs žiletei līdzīgie asie zobi iekodās iegurnī, to pārplēšot, viņa sauca monsinjora Diadžo vārdu, pārliecināta, ka notikusi briesmīga kļūda.

9. NODAĻA

BĀRLIJHOLA

Pēc tam, kad Flemings bija nodevis Emberu Grāntu vecākās māsas aprūpē, kura viņu uz nakti nomitināja do- mātavā, viņš veltīja uzmanību diviem citiem pacientiem. Flemings lepojās ar to, ka vienādi jūt līdzi visiem saviem aprūpējamiem un tie saņem vienādu profesionālo palīdzību, taču pret Robu un Džeiku viņam bija īpaša attieksme.

Ejot uz darbnīcu, viņš jutās gandarīts, ka pret Emberas pieņemšanu nav iebildis pārāk stingri. Ziņkārība bija pamodināta, un Flemings jutās pārliecināts, ka spēs viņai palīdzēt. Turklāt, pārceļot Roba pārbaudi uz rītdienu, bija iespējams sagādāt pārsteigumu, kas uzlabotu viņam omu.

Bārlijholas darbnīca bija viena no Fleminga pētniecības telpām, kas neatradās austrumu spārnā. Neviens nespēja atcerēties, kāda iemesla pēc tā bija iekārtota rietumu spārnā, kur strādāja Bobija Čana komanda. Te, paplašinātā nojumē, zinātne saplūda ar mākslu, un elektronika, metāls, latekss un kosmiskā gadsimta materiāli tika apvienoti, lai radītu protēzes, kas darbojās un izskatījās kā cilvēka locekļi.

Flemingam ieejot telpā, tehniķis ņēma nost apvalku no cilvēka rokai mulsinoši līdzīga metāla un vadu skeleta. Pie sienas, saliktas pēc lieluma, virknējās dažāda lieluma veidnes. Zem darbagalda stāvēja mucas ar dažādu krāsu ādas pigmentiem, bet darbnīcas tālākajā galā vecākais tehniķis Bils pieslīpēja izskatīgu kreiso kāju.

No Fleminga pa labi pie sienas kaudzē bija salikti gatavie locekļi. Katrs no tiem, gaidīdams savu pasūtītāju, bija iesaiņots plēvē ar identifikācijas birku gluži kā ķīmiskajā tīrītavā. Visvairāk bija dažāda lieluma un veida roku un kāju. Mazliet tālāk no tām bija noliktas nelielas kājiņas. Tās izskatījās kā īstas, taču Flemings nez kāpēc tikko spēja uz tām paskatīties.

Bils noņēma no sejas masku, izslēdza virpu un norādīja uz kājām.

-    Es uzliku uz tām pēdējo lateksa kārtu. Pēdu veidošanai par paraugu noderēja mani zēni.

Flemings pacēla kājas. Viņu kā vienmēr pārsteidza to svars, kaut arī kājas nebija smagākas par īstajām. Detaļas, īpaši pēdas un kāju pirksti aizkustināja.

-    Tās izskatās fantastiski, Bil! Liels paldies!

Bils sveicienā pacēla uz augšu labās rokas īkšķi.

-     Lai izdodas!

Tas nebija nekas neparasts, ja nesot uz austrumu spārnu kāju protēzes, pretimnācēji, kas to redzēja, izteica komentārus. Nonācis ēkas otrā galā, Flemings apstājās pie fizioterapijas zāles dubultdurvīm un pa apaļajiem lodziņiem ieskatījās lielajā telpā, kur atradās trenažieri, staiguļi un ārstnieciskais baseins. Telpā bija tikai divi cilvēki.

Brāļadēls Džeiks sēdēja uz lakotās koka grīdas ar muguru pret durvīm un spēlējās ar plastmasas klucīšiem, bet Pema Fleminga, zēna vecāmāte, viņu pieskatīja. Džeiks pēc nelaimes gadījuma dzīvoja pie tēva vecākiem, un Flemings bija palūdzis mātei sešos šurp atvest zēnu. Māte bija maza auguma, un ar saviem īsajiem, sirmuma skartajiem matiem atgādināja putnu, kas sargādams noliecies pār mazdēlu. Gan viņa, gan Fleminga tēvs pēc traģēdijas bija zēnu atbalstījuši.

Flemings noskatījās, kā Džeiks liek klucīti uz klucīša, kamēr uzbūvēja gandrīz tikpat augstu torni kā viņš pats. Pēc tam viņš uzbūvēja otru un vēl trešo torni. Pāris mirkļus viņš tos jūsmīgi pētīja, pēc tam līksms apgāza.

Aizlicis kāju protēzes aiz muguras, Flemings atvēra durvis un iegāja zālē. Džeiks apsviedās apkārt, un skaidri kļuva redzamas pirms vienpadsmit mēnešiem notikušās autoavārijas sekas: zēna abas kājas beidzās mazliet virs ceļgala, labā kāja bija mazdrusciņ garāka par kreiso. Neraugoties uz to, ka Flemings bija pieradis redzēt līdzīgas un vēl ļaunākas kroplības, skatot brāļadēla ievainojumus, viņš joprojām jutās satriekts.

Mierinājumu sniedza vienīgi tas, ka viņš vismaz spēj palīdzēt. Viņš nebija ideāls tēvocis, jo piekopa darbaholi- ķa dzīves stilu, ko pārtrauca tikai ekspedīcijas kalnos, turklāt, ja ir runa par stabilām attiecībām, viņš bija slikts paraugs: Džeika ciemošanās viņa pilsētas mājā pie upes, šķiet, katru reizi sakrita ar jaunas draudzenes parādīšanos. Tomēr vienā jomā viņam bija neparasti augsta kvalifikācija, proti, viņš varēja atdot Džeikam spēju staigāt.

-    Čau, mamm, - noteica Flemings, apskāva veco sievieti un noskūpstīja uz vaiga.

-    Vai viss kārtībā, Milo? - Māte izskatījās nervoza un satraukusies. Viņai bija tik liela ticība dēlam, ka tā viesa bailes. Džeika mātes bērēs viņš bija dzirdējis to sakām draudzenei: "Robs un Mailzs vienmēr bija ļoti tuvi, pat būdami mazi zēni. Ļoti labi, ka Mailzs tagad var palīdzēt." Flemingam šķita, ka vecāki var samierināties ar notikušo, tikai saistot savas trauslās cerības ar viņu. Taču viņš baidījās, ka šīs cerības var neattaisnoties.

Viņš paspieda mātes roku.

-    Viss kārtībā, mamm. Tu redzēsi. - Viņš noliecās pie brāļadēla. - Čau, Džeik!

Mazais zēns veltīja viņam draiskulīgu smaidu.

-    Čau, Milo onkul!

Flemings parādīja kāju protēzes, un Džeikam iedegās acis.

-    Tas tik ir kaut kas!

-    Tās pašas, ar kurām tu vingrinājies, taču tagad tām ir veikta galīgā apdare, un tās izskatās kā īstas kājas - tavas kājas.

Džeiks paņēma kājas, it kā būtu saņēmis labāko Ziemsvētku dāvanu pasaulē.

-   Paldies, Milo onkul! - Pēc tam viņš pielika protēzes pie kāju stumbeņiem, piesprādzēja, ar ievingrinātu roku savienoja implantus un piecēlās, it kā kājas būtu daļa no viņa. Protēžu muskuļus vadīja datora pastiprinātas un iztulkotas zēna domas. Pirms sešiem mēnešiem, piecus mēnešus pēc avārijas, Flemings no neirotulka tajā bija ielādējis Džeika personisko domu raksturojumu. Džeikam zem galvas ādas bija ievietoti elektrodi, un tagad ar im- plantu un optiskā datora, ne lielāka par rokas pulksteni, palīdzību viņš varēja staigāt patstāvīgi un dzīvot gandrīz normālu dzīvi. Viņš bija pirmais, kam tas izdevies, taču jaunā tehnoloģija jau deva labumu arī citiem.

- Labi, Džeik, - noteica Flemings. - Pagaidi tepat, bet es atradīšu tavu tēti. Gribu, lai viņš to redz.

10. NODAĻA

DOMĀTAVA. VĒLĀK, TĀS PAŠAS DIENAS VAKARĀ

-    Tevi rādija CNN. Tikko pamodos un to ieraudzīju. Tu sagādāji man uztraukumus, Embera. Kā tu jūties?

-    Nevaru teikt, ka pārāk slikti, tēti Pīt. Kā to saprast, ka tikko esi pamodies? No kurienes tu zvani?

-    No Sanfrancisko.

-    Man likās, ka tu esi Vatikānā.

-    Esmu, taču patlaban atbraucu pie dažiem kolēģiem uz sanāksmi, lai risinātu radušos krīzi. - Piepeši asi ieskanējās krusttēva ņujorkieša akcents. - Ja jezuīti, katolicisma speciālo uzdevumu vienība, sāk pāriet pie Sarkanā pāvesta, tad zini, tā ir problēma.

-     Esmu pateicīga, ka tu man piezvanīji, tēti Pīt, - viņa sacīja, negribēdama iesaistīties sarunā par Sarkano pāvestu. - Pagājis jau daudz laika, kopš pēdējo reizi runājām. - Viņa zināja, kāpēc tā noticis. Tā kā viņu adoptējusī māte pirms diviem gadiem bija saslimusi un Embera maksāja par viņas uzturēšanos līča labākajā slimnīcā, tēvam Pīteram Rigam, cilvēkam, kurš izglābis viņai dzīvību, šķita, ka viņš ir nodots: slimnīcu pārzināja arī "ienaidnieki" - Sarkanā pāvesta Dvēseles patiesības baznīca. Embera

bija paskaidrojusi, ka ir apņēmusies dot mātei visu, ko viņa vēlas, un ja tas nozīmē uzturēšanos konkurējošas baznīcas pārziņā esošā slimnīcā, tad lai tā ari notiek.

-    Vakar satiku tavu māti, - sacīja Riga.

-    Slimnīcā?

-    Protams. Viņa izskatījās labi.

-    Ļoti laipni no tavas puses, tēti Pīt. Viņa jutās nelāgi, ka tu neatbalsti…

-    Neraizējies par to. Devu viņai savu svētību. Turklāt vieta ir jauka. Vienkārši mani pārņēma kauns, ka baznīca pati nevar pieskatīt savējos.

-    Viss mainās.

-    Protams, - viņš noteica. - Lai nu kā, bet esmu ieradies uz pāris dienām, un ja tu laicīgi atgriezīsies, mēs vēl varam satikties.

-     Ļoti labprāt, - Embera sacīja. - Rīt es tev piezvanīšu.

-    Labi, mans bērns. Rūpējies par sevi.

Embera izslēdza mobilo komutatoru un nolika to uz galda blakus gultai.

Iepriekš, kad viņa šo ierīci bija ieslēgusi, tā izrādījās pilna ar noraizējušos laba vēlētāju īsziņām. Par notikušo ir kļuvis zināms. Bija zvanījusi viena no peldēšanas biedrenēm un labākā draudzene Kārena. Pat Soumss bija atstājis īsu ziņu, ka prezentācija izdevusies un lai viņa zvana, ja ir kādi jaunumi.

Embera piezvanīja uz bezcerīgi slimo ļaužu slimnīcu, lai pateiktu, ka viņa atgriezīsies, kā plānots. Māte slimoja ar vēzi pēdējā stadijā, un Embera nespēja iedomāties, ka var pamest viņu vienu. Doma, ka jāatgriežas Bārlij- holā, kā to iesaka Flemings, radīja tikai lieku satraukumu. Apsēdusies gultā, viņa mēģināja ignorēt videokameru, kas viņu vēroja. Uz galvas viņai bija tīklveida domu cepure, kas kņudēja vietās, kur ar strāvu vadošu gēlu bija piestiprināti elektrodi.

Pie gultas novietotais neirotulks, lasīdams smadzeņu ģenerētos elektriskos impulsus, klusi dūca: uz pusēm pārdalītā plazmas ekrāna apakšējā daļā varēja redzēt tīklu ar pulsējošām līnijām, katru savā krāsā, kas vēstīja par dažādajiem smadzeņu viļņu garumiem. Dažas līnijas piepeši salēcās uz augšu, veidojot smailes, citas palika tikpat kā taisnas. Pēc noteikta laika sprīža ekrāns noslīdēja uz leju, parādot citus viļņu garumus, un visi kopā tie veidoja viņas domāšanas modeli. Ekrāna augšējā daļa uzrādīja mentālo procesu iedarbināšanai ieplānotos stimulus. Patlaban viņa nodarbojās ar telpiskās puzles izpēti. Pāri koncentrisku kvadrātu mezglam gāja trīs līnijas, it kā izzūdot tālumā, un bija jānosaka, kura līnija ir īsākā. Kaut arī varēja domāt, ka tā ir optiska ilūzija un divas acīm redzami īsākās līnijas ir vienādā garumā, viņa izvēlējās līniju pa labi.

Embera nodarbojās ar ekrānā redzamās puzles un uzdevumu risināšanu vairāk nekā stundu. Visi tie bija gudri, labi izdomāti un stimulēja smadzeņu izziņas procesu lielāko daļu, sākot ar verbāliem spriedumiem, loģiku un matemātisko veiklību un beidzot ar intuitīviem minējumiem. Pirmīt vecākā māsa bija ieteikusi stimulēt zemapziņas neirālās aktivitātes miegā, nosaucot tos par "prāta vingrinājumiem", lai neirotulks gūtu skaidrāku priekšstatu.

- Vienkārši aizveriet acis, atslēdzieties un ļaujiet strādāt Braienam

Laika starpība pēc lidojuma bija pārvarēta, mīklas bija interesantas, taču koncentrēšanās sagādāja grūtības. Domas arvien aizklīda pie mātes un māsas. īpaši pie māsas.

Saruna ar Mailzu Flemingu par dvīņumāsu un rentgena uzņēmumu aplūkošana no laika, kad abas bija saaugušas kopā, atkal bija uzjundījusi seno vainas un zaudējuma apziņu, arī nožēlu. Viņa pastiepa roku un paņēma no naktsskapīša nobružātu fotogrāfiju, ko vienmēr nēsāja līdzi. Tajā bija viņa un Ariela pilnā augumā, apskāvušās liela spoguļa priekšā. Fotogrāfija bija uzņemta tādā rakursā, ka varēja redzēt abu meiteņu smaidīgās sejas un nodomāt, ka vienīgais, kas viņas saista, ir mīlestība vienai pret otru. Visu savu vienatnē dzīvoto mūžu viņa bija centusies pārvarēt vainas apziņu un dusmas dvīņu māsas nāves dēļ. Vispirms viņa bija pievērsusies katolicismam, taču, lai cik laipns un pacietīgs bija krusttēvs, skaidrojot baznīcas pasaules uzskatu, tā dogmatiskie spriedumi maz līdzēja. Pēc tam viņa bija pievērsusies filosofijai un fizikai, mēģinādama saprast, kāpēc viss notiek tā, kā notiek. Galu galā viņa bija nodevusies noslēpumainajai kvantu fizikas pasaulei, studēdama gandrīz vai telepātiskās attiecības, kas saistīja triljoniem elementāras zvaigžņu putekļu daļiņas, kas bija it visur izplatījumā. Skaidra atbilde līdz šim nebija iegūta, taču pavērās bezgalīgas iespējas. Turklāt prāts bija aizņemts. Varbūt kvantu pasaules dīvainībās nebija atrasta jēga, taču to meklēšana deva mierinājumu.

īsta intelektuāla disciplīna un neatlaidīgs darbs, ko prasīja elementārdaļiņu fizikas pretrunu un dualitātes pētīšana, ļāva aizmirst vainas un zaudējuma apziņu, kas aizmigloja prāta mieru, pārāk ilgi dzīvojot dīkā. Taču šovakar, lai kā viņa centās nedomāt par neatrisinātajām jūtām pret Arielu, tās visu laiku par sevi atgādināja.

Frenkijai kārtējo reizi pabāžot galvu pa durvīm, puzli ekrānā nomainīja krustvārdu mīkla.

-    Es tagad dodos mājās, - viņa pavēstīja. - Rīt klīnikā notiks lielā pārbaude, savukārt novērošanas telpā visu nakti dežurēs medmāsa. Vai viss kārtībā?

Embera pasmaidīja.

-    Domas visu laiku kaut kur aizklīst, un es jūtos nogurusi. Vai tam kāda nozīme?

Māsa papurināja galvu.

-    Nekāda. Stimuli tiek izmantoti tikai tāpēc, lai varētu iegūt plašāku priekšstatu par smadzeņu aktivitātēm un izklaidētu prātu. Braiena miglainā loģika ir elastīga. Ja vēlaties pagulēt, neraizējieties ne par ko. Bet ja godīgi, tad no diagnostikas viedokļa bāzes skenējumam vislietderīgākie ir miegā no smadzenēm iegūtie dati. Ar labu nakti un saldu dusu, doktore Grānta.

-    Ar labu nakti. Paldies.

Embera atkal pagriezās pret ekrānu un pabeidza risināt krustvārdu mīklu. Plakstiņi noslīga uz leju, un acis vairs neatšķīra puzles daļiņas, kas mainījās ekrānā. Atrodoties puskrēslā starp nomodu un miegu, domas kārtējo reizi atgriezās pie māsas. Pēdējos trīsdesmit gadus laiku pa laikam Emberu mulsināja sajūta, ka viņas dzīve nav tikai viņas dzīve. Ik reizi, mēģinot veidot nopietnas attiecības, bija nācies klausīties pārmetumus, ka viņas domas ir "pavisam kur citur" vai tās aizņem "kāds cits". Šķita, ka miega vai nomoda viņas domas aizvien kaut kur ir paslēpusies Ariela, it kā Embera nespētu viņu atlaist, nespētu turpināt savu dzīvi, jo tā pilnībā nepieder viņai. Tikai pilnībā nododoties darbam un nodarbojoties ar pētniecību, viņa rada mieru un atsvabinājās no galvā mītošā cita cilvēka.

No astoņus gadus vecās meitenes, kuru viņa bija mīlējusi vairāk nekā sevi.

No astoņus gadus vecās meitenes, kura kādreiz bija daļa no viņas.

No astoņus gadus vecās meitenes, kura viņas dēļ bija aizgājusi nāvē.

11. NODAĻA

PALĀTA. BĀRLIJHOLA

Ieejot pētniecības palātas piektajā nodalījumā, Flemin- ga acis vispirms pievērsās ECG monitoram.

-     Kā viņš jūtas, Emma, - viņš pajautāja pie aparātiem sēdošajai medmāsai. - Vai sirdsdarbība stabila?

Medmāsa pasmaidīja.

-    Tā ir stabila un tāda būs arī rīt.

-      Pateicos. Varat būt brīva, tagad es pats ar viņu kādu laiciņu nodarbošos.

Pagriezies uz gultas pusi, Flemings ieraudzīja, ka māsa apģērbusi brāli viņa iemīļotajā blāvi melnajā Ralfa Lorēna polo kreklā un džinsos, bet matus apgriezusi īsus kā armijā, tieši tā, kā brālim patika. Savā motorizētajā gultā taisni sēdošais Robs izskatījās labi, kaut arī krekls un džinsi brīvi nokarājās uz kādreiz spēcīgā auguma.

Flemings apgāja apkārt gultai un nostājās tieši pretī Roba veselās acs skata līnijai.

-      Čau, Rob. Tev ir lieliski panākumi kognitīvajos vingrinājumos, un sirds uzvedas tik labi, ka rīt varam izdarīt pārbaudi. Turklāt esmu sagatavojis tev lielu pārsteigumu. Vai nevēlies redzēt? Viņš uzmeta skatienu

datora ekrariam, kas atradās Robam tieši zem sejas. Čet- ri reiz četri režģī bija izlasāmi sešpadsmit vārdi. Pēc muguras smadzeņu traumas, kuras rezultātā bija paralizēts viss Roba augums, izņemot kreiso aci, tas bija viss viņa iespējamais vārdu krājums. Roba acs ar elektrookulogra- fisko signālu palīdzību pārvietoja kursoru pa ekrānu. Izvēlējies vārdu, viņš pamirkšķināja, un datora ģenerēta balss vārdu pateica.

-    Nē, - noteica datora balss.

Flemings iesmējās.

-      Tādā gadījumā neko nerādīšu, tu, nepateicīgais ķēms.

Izskatījās, ka vecākais brālis mēģina pasmaidīt, taču smaids bija tikpat samocīts kā viņa tērgāšana. Robs allaž bija viņa varonis, rīcības cilvēks, vienmēr veselāks, stiprāks un ātrāks. Taču tagad, skatoties uz Robu, uznāca milzīgas skumjas, un viņš atcerējās Biliju Frenču.

Bilijs bija viņu tīņu gadu draugs. Viņi aizrāvās ar alpīnismu un katru vasaru braukāja pa Eiropu, izmēģinādama laimi Alpu augstajās virsotnēs. Robs jau toreiz bija izcils klinšu kāpējs, kamēr Bilijs un Mailzs tikai jūsmas pilni amatieri. Tomēr ar Robu kā līderi viņi bija pārvarējuši vairumu līmeņu līdz ED, extremement difficile, un pat veikuši vairākus visaugstākās grūtības pakāpes pārgājienus. Tas notika uz bēdīgi slavenās Eigera ziemeļu sienas.

Toreiz vasara gāja uz beigām. Flemingam bija astoņpadsmit gadu un vajadzēja sākt medicīnas studijas Kembridžā. Robs runāja par iestāšanos Karaliskajā flotē. Bilijs joprojām gudroja, ar ko nodarboties nākotnē, kas viņam šķita pārpilna bezgala daudzām iespējām.

Tas bija viens no lietainākajiem augustiem, kalna nogāzes klāja sarma un nedrošs sniegs. Taču viņi bija iera dušies, lai uzkāptu Eigerā, un nekas nespēja puišus atturēt. Lejas daļā, kas pazīstama kā Pirmais pīlārs, Bilijs kļūdījās, sperot soli. Ledus cērte un radzes viņu nespēja noturēt uz saburbušā ledus, un viņš krita. Ledus skrūvēm vajadzēja noturēt, taču tās izrāvās no stiprinājumu vietām.

Robs un Mailzs nostiprinājās, cik dziļi iespējams, lai ari viņus nenorautu lejā, savukārt Bilijs krita, līdz virve saspringa, tad tā sašūpojās, Bilijs turpināja krist un salauza sprandu. Dažu sekunžu laikā no vesela, jauna cilvēka, kurš kala nākotnes plānus, viņš bija pārvērties paralītikī bez nākotnes.

Bezgalīgajā, smagajā ceļā lejā no kalna, cerot satikt kādu, kurš varētu palīdzēt, Robs un Mailzs auklēja Bilija sasaitēto augumu un mēģināja uzturēt viņu pie samaņas. Taču viņi nevienu nesatika gandrīz līdz pat bāzei. Pēdējā kāpienā uz leju Robs pagriezās uz Mailza pusi:

- ja kaut kas tamlīdzīgs notiek ar mani, Milo, - viņa iedegusi seja izskatījās bāla kā sniegs, kad viņš turpināja čukstēt, - vienkārši pārgriez virvi un ļauj man aiziet. Cilvēks nekad nav tik dzīvs, kā stāvot pie nāves vārtiem. Un nekad nav tik miris, kā atrauts atpakaļ dzīvē, ko vairs nevēlas. Tāpēc ļauj aiziet. Tā es vēlos. Neliels sāpju brīdis. To neņem galvā. Nelielas bailes, un pēc tam vairs nekā.

Bilijs nomira slimnīcā pēc divām dienām.

Brāļi Flemingi kopā turpināja kāpt kalnos pat tad, kad Robs pirms septiņiem gadiem apprecējās ar Sūzenu. Meklēdami jaunas virsotnes, ko iekarot, viņi bija apceļojuši visu pasauli, un vienmēr brāļus bija pavadījusi sajūta, ka Bilijs ir kopā ar viņiem, īpaši brīžos, kad bija pavisam grūti. Flemings nebija aizmirsis brāļa teikto un domāja, ja ar viņu patiešām notiks kas ļauns, tas notiks kalnos vai kaujā. Nekad viņam nevarēja ienākt prātā, ka, braucot ar savu Ford Mondeo pa Ml maģistrāli uz Līdsu, Robam uznāks sirdslēkme.

Stumdams brāļa gultu pa gaiteni, viņš vēlreiz sev atgādināja, ka rit brālim palīdzēs. Atmiņā uzzibsnīja neskaitāmās reizes, kad Robs bija atrāvis viņu tālāk no aizas vai palīdzējis iekarot grūtu virsotni. Tagad viņš palīdzēs brālim pašā grūtākajā kāpienā.

Viņš jau bija palīdzējis Džeikam atgūt spēju staigāt. Rīt ar viņa palīdzību Robs sāks runāt.

Viņš cerēja, ka tieši to Robs vēlas. Vecāki, īpaši māte, to vēlējās. Māte, kura bija anglikāniete, pēc nelaimes gadījuma kļuva vēl reliģiozāka un gandrīz akli ticēja, ka ar laiku, pateicoties Dieva mīlestībai un Mailza prasmei, vecākais dēls atgūs veselību pilnībā.

Savukārt Flemings no psihologiem, kuri laboratorijā bija strādājuši ar brāli, uzzināja, ka viņš vēlas mirt. Sirdslēkme bija izraisījusi autoavāriju, kuras rezultātā viņš pats bija paralizēts, sieva mirusi, bet dēlam sadragātas kājas. Divas reizes viņš bija mēģinājis parunāt par Roba depresiju ar vecākiem, taču viņi nevēlējās runāt par tādiem jautājumiem.

- Tas ir tikai tāds periods, - viņi sacīja. - Kad Robs sāks atlabt, viņa noskaņojums mainīsies.

Kad Flemings mēģināja paskaidrot - nav garantiju, ka Robs kādreiz atlabs, māte braši pasmaidīja un pateica, nedz Dievs, nedz viņa pagaidām nepadodas.

-    Dievs viņu vadīs.

Pēc autoavārijas Mailzs bija domājis tāpat, taču neteica to.

Mātei nekad neienāca prātā, ka Robs notikušajā varētu vainot Dievu.

Mazu mirkli Flemings pat sajuta skaudību pret Emberu, jo viņu vismaz mierināja doma, ka māsai vairs nav jācieš. Brāļa nožēlojamais stāvoklis tikai stiprināja pārliecību, ka nav nedz Dieva, nedz dzīves pēc nāves. Bija pilnīgi skaidrs, ka cilvēka vienīgā izvēle šajā dzīvē ar tās ciešanām, kamēr viņš uz mūžiem nav aizgājis nebūtībā, ir nodzīvot dzīvi godam, jo "uz mūžiem" ir ļoti ilgs laiks. Fleminga mērķis bija pavisam vienkāršs: palīdzēt brālim tepat un tagad. Vajadzēja brālim parādīt, kā viņš palīdzējis Džeikam un iedvest pārliecību, ka kādu dienu ari viņš būs vesels un laimīgs.

-    Tūlīt būsim klāt, Rob, - viņš sacīja, stumdams gultu pa gaiteni uz psihoterapijas istabu.

Piebraucot pie durvīm, kā no gaisa nokrita pārsteigums. Džeiks lēkāja tik viegli un veikli, it kā nelaimes gadījuma vispār nebūtu bijis.

-   Tēt! Tēt! Paskaties uz manām kājām! - Viņš pieskrēja pie gultas un pieliecās, lai noskūpstītu tēvu uz vaiga.

Uzreiz aiz mazdēla pa durvīm iznāca Pema Fleminga.

-    Viņš bija tā satraucies, ka nespēja nosēdēt uz vietas, - vecāmāte sacīja, svētlaimīgi smaidīdama. - Viņš nevarēja sagaidīt, kad varēs nodemonstrēt jaunās kājas.

Flemings pameta skatienu uz brāli un ieraudzīja, ka viņam vairs neklausa pat veselā acs. Tajā sariesušās asaras liedza izvēlēties vārdus no ekrāna.

- Pietaupi savu sakāmo rītdienai, Rob, - viņš noteica. - Tad varēsi pateikt visu, ko vien vēlies.

12. NODAĻA

DOMĀTAVA

Kad Embera Grānta aizvēra acis, viņu turpināja novērot gan videokamera, gan Braiens. Neirotulks darbojās nepārtraukti. Skenējot Emberas smadzeņu viļņus, tas meklēja sakarības ar viņas izpildītajiem uzdevumiem, salīdzināja domu gaitu ar datu bāzē esošajiem paraugiem un meklēja jaunus domu gājienus, kas liecinātu par būtiskām novirzēm. Tas bez apstājas izzināja viņas smadzenes un veidoja prāta elektrisko uzbūvi. Ar Lucifera optiskā datora palīdzību viņš veica visas analīzes gaismas ātrumā.

Kamēr Embera Grānta bija nomodā, neirotulks nebija atradis neko neparastu. Arī pēc apziņas atslēgšanās, strauji izejot divas pirmās miega fāzes, nekas netika atrasts. Emberai aizkavējoties trešajā fāzē un augumam savādi noraustoties, Braiens joprojām nefiksēja neko tādu, kas neiekļautos normā. Pat tad, kad Embera ieslīga ceturtajā miega fāzē un uz pieres parādījās sviedri, dūcošais domu lasītājs nelikās traucēties.

Tikai tad, kad miegs iegāja fāzē, ko raksturo straujas acu kustības, sapņu valstībā grimušajā zemapziņā Braiens fiksēja kaut ko neparastu.

Viņa svīda. Pieri klāja sviedri, naktskrekls samirka. Lūpas kustējās un vārdi, ko viņa murmināja, pamazām kļuva aizvien sakarīgāki, kamēr beidzot žēlīgā bērna bal- stiņā viņa sāka saukt pati savu vārdu: - Embera, Embera, kur tu esi, Embera? Ieslīgstot sapnī, zem acu plakstiņiem varēja saskatīt haotiskas acu kustības. Augums ciešanās trīcēja. Tad tas pārstāja trīcēt, acis atvērās.

Acu priekšā kā juku jukām kaudzē samesta spoguļa lauskas nozibēja atmiņas: tēvs Riga jezuīta tērpā paņem viņu un Arielu uz rokām; tēva lepnais smaids, viņai ar izcilību beidzot Stenfordu; Bredlijs Soumss Kalifornijas tehnoloģiskajā institūtā savā tumši tonētajā aizsargmas- kā un sargājošajā apģērbā; mātes skūpsti uz vaiga un matu noglāstīšana pirms gulētiešanas; māsa paspiež viņas roku un čukstus atvadās, iekams ķirurgs abas aizmidzina.

Viņa juta asmeni, kas iegriežas galvā. Viņa dzirdēja sevi kliedzam vienā balsī ar Arielu cauri dedzinošo sāpju miglai, negribot šķirties, kad viņas tika atdalītas viena no otras. Pat tagad, prātam pametot ķermeni, Embera juta, ka viņa vēl arvien kaut kādā veidā ir saistīta ar Arielu, ka joprojām tiek atrauta no māsas. Taču sāpes nebija fiziskas, bet emocionālas, kopā sajaucās bailes, bēdas, niknums un zaudējuma apziņa. Viņa atkal mēģināja kliegt, taču balss neklausīja. Viņa mēģināja pretoties, bet augums bija izgaisis. Viņa bija tumsā ietīta amorfa būtne, kas traucas pretī svešādam tukšumam.

Priekšā, mirgodams tumsā un raudams savā magnētiskajā laukā, parādījās spožas gaismas konuss. Viņa pārvietojās tik ātri, ka drīz bija tajā iekšā, kļuva par tā daļu. Kad Embera saplūda ar to, izrādījās, ka konuss stāv uz vietas un gaismas stars izjūk sīkās daļiņās. Viņas esība nebija nekas vairāk kā mirgojoši gaismas kopojumi. Gaisma pamodināja atmiņas, un viņa gaidīja sev atkal pievienojamies Arielu, kura viņu vestu uz sākumu.

Tad, iedomājoties, ka Ariela varētu būt tepat un pēdējās saites tiek pārrautas, emocionālās sāpes sasniedza jaunu virsotni. Viņa gribēja sevi atbrīvot un mierīgi aizlidot prom.

Taču nebija iespējams atbrīvoties no elastīgā satvērie- na, kas vilka no gaismas tumsā, atpakaļ pie sevis…

Acis aizvērās un atkal atvērās, un Embera vienā rāvienā pamodās. Neirotulks visu laiku bija viņu novērojis. Un tagad, slaucīdama Emberai no pieres sviedrus, viņu mierināja nakts medmāsa.

Viņa bija tā nodevusies savai pacientei, ka nepievērsa uzmanību neirotulka ekrāna augšējā daļā dejojošajam viļņu garumam, bet Braiena nervu tīkls vāca informāciju par to Emberas smadzeņu daļu, kas neiekļāvās normā. Atvieglota, ka aprūpējamā nomierinājusies, medmāsa sakārtoja sajukušo gultas veļu un nemanīja divdesmit sešas sekundes ilgās pārmaiņas dūcošās ierīces ģenerētajā tonī.

Kad Embera Grānta aizmiga no jauna un medmāsa apmierināta varēja iet, lai iedzertu tasi kafijas, neirotulks atkal iedūcās vienmērīgi.

13. NODAĻA

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". KEIPTAUNA 33° 55' S, 18° 22' E

Sešu tūkstošu jūdžu attālumā Ksavers Akosta savā kabinetā uz "Sarkanā šķirsta" augšējā klāja sēdēja viens. Grāmata ādas iesējumā viņa rokās izskatījās vecāka par simts gadiem, no pārāk biežas vēršanas vienā vietā tās muguriņa bija ieplaisājusi. Viņš ļāva grāmatai atvērties vaļā tajā pašā vietā, kur vienmēr. Dziļi elpodams, viņš sakārtoja koši sarkano tērpu un izlocīja kreiso kāju, lai aizdzītu sāpes. Pēc tam sāka lasīt, tumšo acu skatienam slīdot pāri lapai un izbaudot katru pazīstamā teksta vārdu.

Izvilkums no Archives d'Anthropologie Criminel- le, Monpeljē, Francija, 1905. gads.

Piezīmes par doktora Boro eksperimentu ar noziedznieku Langālu, kad doktors mēģina sazināties ar nāvi sodītā noziedznieka galvu tūlīt pēc tās nociršanas ar giljotīnu.

Tūlīt pēc galvas nociršanas uz piecām, sešām sekundēm savilkās sodītā cilvēka plakstiņi un lūpas…

Es nogaidīju dažas sekundes, raustīšanās mitējās, seja atslāba, plakstiņi līdz pusei noslīdēja uz acu āboliem tā, ka acu baltumi izskatījās kā mirstošam vai tikko nomirušam cilvēkam.

Šajā brīdī es skaļā balsī nokliedzos "Langāl!" un redzēju, ka acis bez raustīšanās lēni atveras, šī kustība bija skaidra, skatiens nebija miglains un tukšs, neapšaubāmi - manī skatījās pilnīgi dzīvas acis. Pēc dažām sekundēm lēni un noteikti acis atkal aizvērās.

Es uzrunāju viņu vēlreiz. Plakstiņi atkal lēni un mierīgi pacēlās, un divas katrā ziņā dzīvas acis vērīgi paskatījās manī ar vēl caururbjošāku izteiksmi nekā pirmajā reizē. Es atkārtoju mēģinājumu trešo reizi. Nekādas reakcijas. Visa šī epizode ilga divdesmit piecas, trīsdesmit sekundes.

Dr. Boro, Monpeljē, Francija, 1905. gads.

Lasot šīs rindas un iedomājoties, ko Langāla acis redzējušas pēc dvēseles aiziešanas nebūtībā, Akostu pārņēma gan nemiers, gan satraukums.

Viņš pievērsa skatienu četriem augstas izšķirtspējas hologrāfiskajiem plazmas ekrāniem uz pretējās ozolkoka sienas. Divi ekrāni bija tukši. Vienā atkārtojās viņa pēdējā dievkalpojuma videoieraksts bez skaņas, otrajā BBC pārraidīja, kā astoņdesmit tūkstoš tonnu smagais, asins sarkanais šķirsts, baltajai virsbūvei mirdzot Āfrikas saulē, iziet no Keiptaunas ostas, lai turpinātu svētceļojumu apkārt pasaulei. Filmējot piestātnes panorāmu, kameras fiksēja ļaužu pūli, kas mēģināja kaut uz mirkli ieraudzīt savas - dvēseles patiesības - baznīcas fizisko iemiesojumu - peldošo pilsētu, kurā atradās Sarkanā pāvesta virtuālā katedrāle, visa administrācija un tehniskais personāls, kas bija darījis iespējamu pirmo e-baznīcu pasaulē.

Taču, tiklīdz "Sarkanais šķirsts" pacēla buras, Ksavers Akosta vairs nelikās zinis par televīzijas ekrāniem un skaistajiem Keiptaunas skatiem, kas pavērās pa kreisās puses logiem. Ar nepacietību viņš gaidīja Dvēseles projekta doktora ziņojumu. Laiks gāja, un ja zinātnieki nesasniegs savu mērķi, tad visam, ko viņš panācis pirms desmit gadiem, atšķeļoties no Romas, varēs pārvilkt svītru. Un tomēr, kaut arī tika gaidītas ziņas no ārsta, raizes darīja māte Džovanna Bellīni. Viņš pameta acis uz veco grāmatu un mēģināja izmest no galvas domas par māti Džovannu, taču viņa tur ieperinājās vēl vairāk.

Piepeši domas pārtrauca klauvējiens.

Akosta iztaisnojās.

-    Ienāciet.

Durvīs, tās aizpildot ar savu vareno augumu, parādījās monsinjsors Paulo Diadžo. Viņam mugurā bija tāds pats sarkans tērps, taču tas bija apdarināts tikai ar vienu zelta pīni Akostas divu vietā. Atšķirībā no Akostas smalkās, fotogēniskās sejas, Diadžo vaibsti bija smagnēji un brutāli: zemajā pierē bija iezīmētas tumšas uzacis, dziļi iegrimušās acis sedza smagi plakstiņi, platais žoklis bija izvirzīts uz priekšu. Pilnīgās, gandrīz sievišķīgās lūpas bija pretrunā ar pārējo seju un citādi bezkaislīgos vaibstus padarīja nežēlīgus un neiecietīgus.

Akosta sapurinājās.

-     Māte Džovanna? Ir kādi jaunumi?

Monsinjors paraustīja plecus.

-Šis jautajums ir atrisināts, Svēto Tev.

Māte Džovanna, tāpat kā monsinjors Diadžo, bija lojāla baznīcas sekotāja no paša sākuma. Kad Akostu pirms divdesmit gadiem Vatikānā paaugstināja, viņa bija mīlīga mūķene. Džovanna, kalpojusi Akostam tik uzticīgi, ka pēc ekskomunikācijas un savas baznīcas nodibināšanas pirms desmit gadiem viņa viņam sekoja. Viņš atalgoja Džovannu, padarot par pirmo sievieti priesteri.

Pirms deviņiem mēnešiem, kad Dvēseles projekta pētniecība bija ilgusi jau daudzus gadus, tika pieņemts lēmums pārbaudīt tehnoloģiju ar mirstošiem cilvēkiem. No baznīcas pārziņā esošajām slimnīcām visā pasaulē, kur uzturējās bezcerīgi pacienti, tika atlasīti slimnieki, kuri vadīja mūža pēdējās dienas; pirms nogādāšanas bāzē tika paziņots, ka viņi ir miruši. Bija vajadzīgs priesteris, kurš izpildītu pēdējos reliģiskos rituālus. Mātes Džovannas Bellīni uzticība Akostam bija absolūta, tāpēc, vienojoties, ka netiks uzdoti jautājumi, pie šiem pacientiem viņu nosūtīja uz bāzi.

Bet viņa, protams, uzdeva jautājumus. Un kad Džovanna piezvanīja Akostam, sakot, ka ārsti un citi Dvēseles patiesības baznīcas locekļi nogalina cilvēkus, viņš jau bija informēts par to, ka neglābjami slimajiem pacientiem palīdz aiziet no dzīves; šis bija vienīgais veids, kā eksperimentu varēja veikt. Viņš nebija gribējis iesaistīt šajā lietā Diadžo, taču viņas jautājumi visu sarežģīja, turklāt likme bija pārāk augsta. Diadžo bija izpratis problēmu gandrīz bez paskaidrojumiem, un Akosta cerēja, ka sapratis ari māte Džovanna, apzinoties šis svētās misijas svarīgumu.

-    Tātad viss ir kārtībā?

-    Manuprāt, jā.

-    Nav nekā, par ko man būtu jāraizējas?

Tikko manāms galvas mājiens.

-    Nē, Jūsu Svētība.

Akosta mēģināja neļaut balsī ieskanēties atvieglojumam.

-    Ļoti labi.

-    Savienojumu gaida Frenks Karvelli.

-    Savienojiet.

Viens no pretī novietotajiem hologrāfiskajiem plazmas ekrāniem atdzīvojās, un Akosta ieraudzīja Karvelli, noņemam no savas melnās kašmira žaketes pūciņu. Viņš bija otrais loceklis trīs cilvēku lielajā Patiesības padomē, kas vadīja Dvēseles projektu. Šim cilvēkam ar izsmalcinātajiem sejas vaibstiem, gludo olīvkrāsas ādu un aizdomīgi zili melnajiem, zirgastē sasietajiem matiem piemita tieksme ģērbties melnā. Kaut arī Akosta uzskatīja Karvelli par iedomīgu un seklu, viņš bija spīdošs, baznīcai un Dvēseles projektam neaizstājams komunikators.

Karvelli vadīja KREE8 Industries - sabiedrību, kas bija pārāka par citām visā, sākot ar komunikācijām un programmatūras prezentēšanu un beidzot ar kino un sabiedriskajām attiecībām. Pateicoties viņam, bija radīti hologrāfiskie plazmas ekrāni, vienā no tiem šobrīd bija redzams Karvelli tēls. KREE8 pienācās lauri ari par vairāk nekā sešdesmit procentiem speciālajiem, datora ģenerētajiem efektiem Holivudas filmās - firma specializējās virtuālu filmzvaigžņu radīšanā un mirušo atgriešanā uz ekrāna.

KREE8 bija nepārspējams arī optiskajā internetā jeb optinetā, pasaulē ienesot reālā laika virtuālo realitāti. Tieši KREE8 un jo īpaši Karvelli bija palīdzējuši izmantot Op- trix optisko datoru revolucionāro spēku, lai dzīvē īstenotu Akostas unikālo elektronisko baznīcu.

KREE8 Webcrawler audiovideoķivere deva miljoniem cilvēku iespēju piedalīties Akostas dievkalpojumos tā, it kā viņi tos apmeklētu personiski.

Turklāt Karvelli prata saprasties ar medijiem. Viņa kontakti bija palīdzējuši Akostam kļūt par tādu fenomenu kā patlaban. Akosta to saprata, kaut arī domāja, ka Karvelli viņu drīzāk atbalsta varas un publicitātes dēļ, kādu guva saistībā ar lielāko baznīcu pasaulē, nevis sevī dziļi mītošās ticības dēļ.

-    Jūsu Svētība, - Karvelli pavēstīja, - jaunā iekārta praktiski ir gatava. Vēl tikai vajadzīga viena diena, lai ielādētu iekārtā jūsu tēlu un muskuļu kustības, uzņemtu balss profilu un izveidotu pilnīgu auguma kopiju. Sakiet, kur un kā varam satikties, lai to noorganizētu.

-    Par manu darba grafiku jums vajadzētu aprunāties ar monsinjoru Diadžo. Bet vai tas nav priekšlaicīgi, īpaši, ja ņem vērā, ka pat projekta pirmā pakāpe vēl nav sekmīgi pabeigta?

Karvelli pamāja ar galvu.

-   Jaunākās tehnoloģijas dod Doktoram pārliecību par iespējamo izrāvienu. Viņš lika man sagatavot visu, lai būtu iespējams strauji doties uz priekšu, kad šis brīdis pienāks.

Akosta apvaldīja dusmas. Dvēseles projekts bija svēts: tas bija viņa projekts, un tomēr Patiesības padomes galva, cilvēks, kurš pieprasīja, lai attiecībā uz viņu izmanto tādu anonīmu segvārdu kā Doktors, arvien vairāk noteica dienaskārtību.

-    Kādas ir jaunās izstrādes?

-   Kā jūs zināt, Doktors ir piesardzīgs cilvēks. Viņš neko neteiks, kamēr nebūs pilnīgi pārliecināts, taču pārliecības viņam netrūkst jau šobrīd. Un kad Doktors jūt šādu pārliecību, parasti darbam ir rezultāti. Esmu drošs, ka nākamajā sazināšanās reizē viņš pateiks jums ko vairāk. Es sakontaktēšos ar monsinjoru Diadžo par jūsu pieejamību datu uzlādei.

-    Pateicos, Frenk.

Tiklīdz Karvelli nozuda no ekrāna, Diadžo vēlreiz pieklauvēja pie durvīm.

-   Jūsu Svētība, jūs lūdzāt brīdināt piecpadsmit minūtes pirms brokastīm.

Akosta pieslējās kājās. Iztaisnojis sāpošo muguru, viņš nostājās visā sava sešas pēdas lielā auguma garumā un atlieca atpakaļ platos plecus. Sešdesmit astoņus gadus vecais augums joprojām bija slaids un sarkanajā tērpā izskatījās iespaidīgs. Sajutis adrenalīna pieplūdumu, viņš nocietinājās, lai uzrunātu miljoniem ticīgo sekotāju visā pasaulē, kas jau bija pieslēgušies virtuālajam dievkalpojumam.

14. NODAĻA

BĀRLIJHOLA. NĀKAMĀS DIENAS RĪTS

-    Mailz, man jāsaka, ka pagājušajā naktī es atkal miru, - bāla un izmocījusies sacīja Embera.

Flemings sarauca pieri.

-    Medmāsa sacīja, ka jūs mocījuši murgi.

-     Tas nebija murgs. Es nesapņoju. Sapņoja Ariela, es nekad. Šī bija viena no īpašībām, ar ko mēs atšķīrāmies. Pagājušajā naktī notiekošais šķita pavisam reāls. Atkārtojās situācija, ko piedzīvoju, guļot uz operāciju galda, toreiz daudz netrūka, lai es nomirtu. Toreiz, kad nomira Ariela.

-     Taču jūs neesat mirusi, Embera. Es esmu ārsts un šādas lietas pamanu.

Flemings sēdēja savā kabinetā pie galda un centās neskatīties pulkstenī. Pēc nepilnām divām stundām bija paredzēta Roba pārbaude, bet ārā gaidīja taksometrs, kam bija jāved Emberu uz lidostu, šorīt Flemings bija pamodies agri un pēc skrējiena gar upes krastu un vieglām brokastīm ap septiņiem izgājis no mājas. Māte un Džeiks dzīvoja pie viņa un plānoja ierasties slimnīcā vēlāk, lai Robs ar viņiem varētu parunāt, ja pārbaude izrādīsies sekmī-

ga. Šajā neparasti saulainajā oktobra dienā viņš bija traucies uz Bārlijholu pa līdzenajiem tīreļa ceļiem savā vairs ne tik jaunajā jaguārā ar nolaistu automašīnas jumtu. Laiku varēja uzskatīt par labu zīmi pirms Roba pārbaudes, un Flemings bija atbraucis cerībā, ka dienas pirmās stundas varēs gatavoties pārbaudei. Taču Emberas dēļ nekas no šīs ieceres neiznāca.

-    Nomierinieties, Embera. Es zinu, ka sapnis jūs satraucis, taču uzklausiet mani.

-    Tas nebija sapnis, - viņa stūrgalvīgi atkārtoja, berzēdama auss ļipiņu.

-    Labi, pastāstiet par šo sapni, par šo pieredzi.

-    Es jau stāstīju. Es pametu savu ķermeni un tumsā traucos pretī spožai gaismai. Traucos tik ātri, ka kādā brīdī es panāku gaismu un kļūstu par daļu no tās. Tad, it kā iesieta gumijā, es tieku atrauta atpakaļ dzīvē pie sava ķermeņa. To iespējams vienīgi aprakstīt kā psihisku lēcienu ar gumiju.

-    Vai sapnī redzējāt arī Arielu?

-    Tas ir pats dīvainākais. Ne reizi neesmu viņu redzējusi, bet viņai ar to ir kaut kāda saistība, kaut gan to grūti izskaidrot. Tāpat kā vienādas polaritātes magnētiem: jo tuvāk tos saliek, jo lielāks kļūst atgrūšanās spēks. Gluži kā atomi, kas tuvumā pievelkas, taču, iespiesti viens otrā, atgrūžas. Mēs bijām kā divi cilvēki, kas iestrēguši vir- puļdurvīs - lai cik stipri durvis grūž, satikties neizdosies.

Flemings līdzjūtīgi pasmaidīja. Apzināti saistot galvassāpes ar mirušo dvīņumāsu, Embera bija ļāvusi vaļu zemapziņā mītošo atmiņu un emociju straumei, viņš nodomāja.

-     Embera, tas viss ļoti atgādina sapni vai ari dziļi zemapziņā mītošas atmiņas. Pati jūs redzat, ka laiku pa laikam Ariela vēl arvien ielaužas jūsu atmiņās. Vai man ir taisnība?

-Jā.

-    Un vakar, runājot par galvassapem, jusu domas īpaši pievērsās viņai. Tāpēc pilnīgi saprotams, ka zemapziņa…

-     Ta nav tikai zemapziņa, - Embera dedzīgi iebilda. - Kāda viņas daļa meklē mani, mēģina man piekļūt, apzināti mēģina par kaut ko brīdināt… - Viņa sarauca pieri un apklusa, kā saprazdama, cik dīvaini šie vārdi izklausās. - Bija tāda sajūta, ka tas nemaz nav sapnis.

-     Embera ar sapņiem nereti tā gadās. Vakar vakarā Frenkija sarūpēja jums stimulatoru, lai neirotulks saņemtu labākus signālus, līdz ar to bieži vien tiek atbrīvota zemapziņa - tā iedarbina sapņus, pat sen aizmirstos. Tas ir labi, jo Braiens saņem vairāk materiāla analīzei, tādējādi var labāk saprast, kas īsti notiek. Embera, sapņu spēks ir liels un bieži vien tie liekas reālāki nekā īstenība. Kā jau runājām, iesaku atgriezties pie mums pēc trim, četrām dienām, lai varam pabeigt analīzi. Vai varat uz mēnesi atbrīvoties no citiem pienākumiem?

Pēc šaubu brīža Embera pamāja ar galvu:

-   Jā. Es gribu tikt skaidrībā. Man šī skaidrība jāiegūst.

-    Un tas tiks izdarīts, - noteica Flemings. - Pagaidīsim, kamēr jūs atgriezīsieties no Kalifornijas, un tad ļausim, lai neirotulks pabeidz iesāktās analīzes. Ja jūs vēl aizvien mocīs galvassāpes, tad pirms smadzeņu analīzes mēs varam veikt jebkuru papildu skenējumu. Es iepazīšos ar jūsu pamatdatiem, tiklīdz būs iespējams. Ja atradīšu kaut ko neparastu, tūlīt jūs par to informēšu. Norunāts?

-    Jūs vismaz padomāsiet par manis teikto?

-    Protams. Es pilnībā izpētīšu visas iespējas. Jūs iera- dāties pie manis ārstēt fiktīvas galvassāpes. Es meklēšu visu, kam ar tām kaut kāds sakars. Taču jau tagad varu teikt, ka sāpēm būs racionāls medicīnisks skaidrojums. Tāds ir vienmēr.

Bija skaidri redzams, ka Emberu šie vārdi nepārliecina, un viņa savilka pieri grumbās.

-    Vai tiešām?

-    Jā, - Flemings pārliecināti noteica. - Vienmēr.

15. NODAĻA

DOMĀTAVA

Vienpadsmitos Flemings jau atradās domātavā pie Roba gultas. Komanda bija sapulcējusies. Blakus neirotul- kam stāvēja briļļainais Gregs Brauns, austrālietis, kurš pirms ierašanās Kembridžā, lai strādātu par Fleminga tehnisko asistentu un datorspeciālistu, Sidnejā un Kalifor- nijā bija studējis datorelektroniku. Pie gultas atradās arī Frenkija Pinere, kas visapkārt izvietotajos monitoros sekoja Roba dzīvības rādītājiem.

Flemings pieliecās pie brāļa. Uz pārbaudes laiku bija noņemts ar acīm aktivizējamais komunikāciju ekrāns, un Roba sazināšanās iespējas bija samazinātas līdz nē un jā, pamirkšķinot aci vienu vai divas reizes.

- Rob, vai tu saproti, kas šodien gaidāms?

Robs pamirkšķināja aci divas reizes.

Flemings un Brauns bija pavadījuši ne vienu vien mēnesi, kalibrējot Braienu, lai tas ne tikai pastiprinātu un interpretētu smadzeņu viļņus, bet arī pārvērstu tos korelācijas vārdos. Pēdējos mēnešos Robs klusībā bija pārdomājis speciāli izraudzītus teksta fragmentus, bet Braiens

tikmēr skenēja viņa domu gaitu, veidojot lasāmus vārdus un meklējot vienkāršu saistību. Savienojis aparātu ar balss sintezatoru, Flemings cerēja pārvērst Roba iedomātos vārdus runā. Un šī bija tam paredzētā diena.

Viņš nolēma neko neslēpt.

-    Pārbaude ir riskanta, Rob. Tev jāsaprot, ka tā nerada tev tiešus draudus, taču tu, jo īpaši tava sirds, ir novājināta, un jebkurai pārpūlei var būt fatālas sekas. Mēs joprojām pārbaudi varam atlikt. Neviens mums neliek to veikt obligāti. Es vēlos tev to paskaidrot, man tas ir jādara. Vai tu tomēr vēlies turpināt?

Roba acs pamirkšķināja divas reizes.

-    Rob, tu jau zini, kā viss notiks, - sacīja Flemings. - Ekrānā uz leju slīdēs vārdi, kurus dators pazīst kā vārdus, kas ņemti no taviem pēdējā mēneša vingrinājumiem. Pēc tam bez steigas izdomā katru vārdu, ko vēlies teikt. Koncentrē uzmanību uz izvēlēto vārdu. Dari visu vienkārši un neraizējies par gramatiku. Saprati?

Acs mirkšķināja divas reizes.

-    Lieliski. - Flemings paskatījās uz citiem klātesošajiem. Frenkija uzraudzīja dzīvības funkciju monitorus - Flemings ievēroja, ka EKG ir stabila, sirds darbojas vienmērīgi, papildus skābeklis ir rokas stiepiena attālumā, bet pie durvīm katram gadījumam gaida vēl viena medicīnas māsa. Gregs stāvēja pie neirotulka un vēroja sadalīto plazmas ekrānu.

Augšējā, Roba smadzeņu viļņu aktivitātes daļā bija redzams režģis, ko pārklāja smalkas horizontālas līnijas, kas viļņojās katra par sevi vai veidoja kūkumus. Apakšējā daļā kā filmas titri slīdēja vārdi. Tie atveidoja tekstu, ko pēdējo četru nedēļu laikā Robs bija ievadījis Braiena neirotīklā. Vārdi bija vienkārši: palīdzi, mīlestība, iet, vajag, spēlē, bumba, tāds vārdu krājums ir bērnam, mazliet jaunākam par Džeiku. Taču šie vārdi bija vitāli svarīgi celtniecības bloki, kas nepieciešami, lai izveidotu komunikāciju tiltu starp Robu un pasauli.

Parādoties jaunam vārdam, Flemings redzēja, ka līnijas - viļņu raksts, kas veido attiecīgā vārda unikālo rokrakstu domās - ekrāna augšējā daļā mainās. Flemings vēroja ekrānā zibošos vārdus, kamēr viss saraksts bija izskatīts.

"Programmēšana pabeigta" - parādījās uzraksts ekrāna apakšdaļā.

Flemings īsi paskatījās uz Gregu un Frenkiju.

-    Vai esat gatavi?

Atbildes vietā visi pamāja.

Pēc tam viņš pievērsās Robam:

-    Esi gatavs? - Kamēr Flemings gaidīja atbildi, viņa skatiens bija piekalts brāļa kreisajai acij.

Acs nemirkšķināja.

Tā vietā no diviem skaļruņiem virs gultas atskanēja sprakšķi, un tad Flemings ar perifēro redzi pamanīja kustību ekrāna augšējā daļā. Pagriezies, viņš ekrāna apakšdaļā ieraudzīja vārdu "jā". Ja bija kaut kas, kas lika matiem uz Fleminga kakla saslieties stāvus, tad balss skaļrunī, kas nepārprotami sacīja to pašu vārdu. Jā.

Neuzdrošinādamies paskatīties uz citiem, Flemings nenolaida acis no Roba. Jāmēģina uzdot vēl vienu jautājumu, uz ko varētu atbildēt īsi.

-    Vai piekriti, ka es no brāļiem izskatos vislabāk, Rob?

Sekoja jauna pauze, šoreiz ilgāka, un bridi Flemin- gam likās, ka pirms mirkļa dzirdētais "jā" bijis laimīga sagadīšanās. Tad uzzibsnīja Braiena ekrāns. Virspusē pulsēja līnijas, bet apakšdaļā parādījās vārds. Tam sekoja vēl trīs vārdi.

-    Nē, - sacīja balss skaļruņos. - Nē. Nē. Neglīts.

Istabu pāršalca atvieglojuma smiekli.

Tagad bija reize uzdot plašāku jautājumu.

-    Vai tu vari pateikt, kā jūties, Rob?

Atkal pauze, tad ekrāna apakšējā daļā parādījās trīs vārdi. Gandrīz bez kavēšanās no skaļruņiem atskanēja bezpersoniska balss.

-    Labi. Runāt.

Pāri Roba sejai sāka ripot asaras, Frenkija piegāja pie viņa, lai tās noslaucītu.

-    It kā. Es. Kāpt. Kalnos. Brīvība.

Flemings bija ieprogrammējis runāšanai "dabisku" balsi, tāpēc Braiena pārlieku nesteidzīgā runa tik ļoti neizklausījās pēc robota runas kā agrākajiem sintezatoriem.

-    Tā lieta iet, - blakus Flemingam nošņācās Gregs. - Šī sasodītā lieta darbojas.

Jauni sprakšķi un pēc kavēšanās vārdi:

-    Jā. Labi. Runāt. Paldies. Tev. Paldies. Milo.

-    Brīnišķīgi, ka dzirdu tevi, Rob, - noteica Flemings. - Mamma un Džeiks gaida gaitenī. Vai vēlies viņiem ko teikt, kad viņi atnāks?

Šņākšana.

-     Mīlu Džeiku. Mīlu Mammu. Mīlu tēti. Mīlu tevi, Milo.

-    Ari mēs tevi mīlam, Rob.

-     Runāt. Tik daudz jāsaka. Bet. Nevaru pateikt.

-   Neuztraucies, Rob. Nesteidzies. Tagad mēs esam divi vien, tu un es, un tu vari pateikt visu, ko vēlies. Tu to zini. Pilnīgi visu. Labi?

-   Slikti jūtos Sūzenas dēļ. Un dēļ. Džeika. Jūtos kā nogalinājis Sūzenu. Jūtos nodarījis pāri Džeikam.

Mailzs ieskatījās brālim acī.

-   Tu pie notikušā neesi vainīgs. Tu dabūji triecienu pa mugurkaulu. Tu neko nevarēji izdarīt.

-    Nē. Nē. Nē.

-    Rob, nav nekā tāda, ko tu būtu varējis…

Taču, kad EKG vienmērīgie pīkstieni zaudēja ritmu un saplūda nepārtrauktā trauksmes signālā, Mailzs saprata, ka Robs neiebilst. Brālis ciešanās kliedza.

-    Ko "nē", Rob? - viņš noprasīja, sirdij krūtīs apme- tot kūleni. - Runā ar mani, Rob.

No skaļruņiem atskanēja sprakšķi, un Boba paralizētais augums sāka trīcēt.

-    Kas nav pareizi, Rob? - jautāja Flemings. - Pasaki, kas nav tā, kā vajag?

Klusums, ja neskaita medicīniskās aparatūras nemitīgos trauksmes signālus.

Frenkija pieliecās pie Roba un mēģināja savaldīt auguma konvulsijas. Viņas mierīgajā balsī ieskanējās satraukums.

-    Asinsspiediens - septiņdesmit uz deviņdesmit. Elpošana apgrūtināta. Sākas tahikardija, viņam jādod skābeklis. - Medmāsa paņēma masku un uzlika to Robam uz mutes.

EKG iztaisnojās.

-     Dod stimulu ar strāvu, - pavēlēja Frenkija. Otra medmāsa piesteidzās pie defibrilatora. Dzīvības funkciju nodrošināšanas sistēmas mirgoja un pīkstēja kā neprātīgas.

Frenkija paņēma plāksnītes.

-    Paejiet malā.

Strāvai plūstot cauri brāļa paralizētajam ķermenim, Flemings nenolaida acis no EKG.

Nekas nenotika.

Frenkija atkārtoja mēģinājumu.

Līnija joprojām palika taisna.

Vēlreiz.

Līnija drudžaini uzskrēja uz augšu un iztaisnojās no jauna.

Viņa atkārtoja mēģinājumu ceturto reizi.

Tad atskanēja sprakšķi, kuriem sekoja trīs skaidri izrunāti vārdi, kas bezmaz lika apstāties Fleminga sirdij.

-    Pārgriez. Virvi. Milo.

Šajā brīdī viņš kopā ar brāli bija Eigerā un skatījās uz Biliju Frenču zemāk. Cilvēks nekad nav tik dzīvs, kā stāvot pie nāves vārtiem. Un nekad nav tik miris, kā atrauts atpakaļ dzīvē, ko vairs nevēlas. Tāpēc ļauj aiziet. Tā es vēlos. Neliels sāpju brīdis. To neņem galvā. Nelielas bailes, un pēc tam vairs nekā.

Flemings skatījās uz EKG līniju, kas pēc četriem mēģinājumiem atjaunot brāļa sirdsdarbību stūrgalvīgi palika gluda.

-    Rob, runā.

-    Pārgriez virvi, Milo, - brālis atkārtoja.

-     Vajadzīgs epinefrīns! - Frenkija uzrēja jaunākajai medmāsai, kura darbojās, taisīdama vaļā vakuumiesaiņo- jumu. Viņa paķēra iepakojumu, pārplēsa foliju un paņēma jau gatavo šļirci ar stimulantu. Pacēlusi kā dunci, viņa grasījās to cauri krūšu kurvim ietriekt Roba sirdī.

Iekams roka paguva nolaisties, Flemings satvēra viņas plaukstas locītavu.

-    Ko tu dari?

-    Ļauj viņam aiziet, - viņš cauri asarām maigi noteica. - Ļauj viņam aiziet.

-    Bet Mailzs, - Frenkija iebilda, - viņš…

-   Ļauj viņam aiziet, - viņš atkārtoja, skatoties uz EKG un dzirdot vienmuļo trauksmes signālu.

Viņš stāvēja, zaudējis laika sajūtu, un atlaida Frenki- jas roku tikai tad, kad dzirdēja to sakām:

-    Viņš ir aizgājis.

Medicīnas māsas un Gregs nenolaida no Fleminga acis, un viņš juta, ka iekšā kaut kas salūst. Tikai pirms maza brīža viņš bija guvis neticamu panākumu, bet tagad tas viss bija aizlidojis pie velna. Nebija plānots, ka tā var notikt. Bija paredzēts, ka viņš palīdzēs Robam atgūt runas spējas un ar laiku panāks, ka ķermenis atkal funkcionē. Bija paredzēts, ka viņš aizstāvēs brāli un glābs viņu, kā brālis bieži vien kalnos bija glābis Mailzu. Nebija paredzēts, ka viņš stāvēs blakus un palīdzēs brālim nomirt.

Viņš lūkojās uz gultā gulošo brāli. Varēja domāt, ka viņš guļ, taču, ieskatoties ciešāk, bija redzams, ka brālis tagad kļuvis svešs. Līķis izskatījās tieši tāpat kā Robs, taču tai pašā laikā bija citāds, it kā Roba būtība būtu zudusi.

Flemings paskatījās pulkstenī un smagi norija siekalas.

-    Nāve iestājusies vienpadsmitos piecdesmit astoņās no rīta.

Brigāde klusējot dažās nākamajās minūtēs visu sakopa, bet Flemings saņēmās, lai pateiktu jauno ziņu mātei un Džeikam, ziņu, ar ko pats vēl nebija samierinājies. Viņš bez apstājas centās sev iestāstīt, ka tagad Robs vismaz atbrīvojies no sāpēm. Viņš aizgājis tur, kur ciešanu nav.

Tad, pagriezies, lai izietu no domātavas, viņš sastinga. Neirotulka skaļruņi iesprakstējās no jauna. Troksnis bija skaļāks nekā iepriekš un balss izklausījās citādi, tā skanēja neskaidri, it kā signāls tūlīt varētu aprauties.

-   Milo. Palīdzi, brāl. Es ilgi vairs nevarēšu noturēties. Es krītu. Velc mani augšā.

Flemingam izkalta mute, taču viņš centās saglabāt mieru. Kā tas iespējams? Ko viņš ir izdarījis?

Gaidot atkārtotu apliecinājumu, viņš paskatījās uz Frenkiju, taču tā vēroja monitorus.

Tad sprakšķi kļuva vēl skaļāki.

-    Es krītu. Nespēju noturēties. Apsoli, ka parūpēsies par Džeiku, - balss sacīja.

-    Apsolu, - Flemings noelsās. - Taču turies, mēs vēl neesam tevi zaudējuši.

Balss izsīka, taču kaut kādā perversā veidā tā atkal veikli ieskanējās. Pametis skatienu uz neirotulka ekrāna augšējo daļu, Flemings ieraudzīja, ka visas smadzeņu viļņu pēdas no tā nozudušas. Pārņēmis vadības pulti no Grega, viņš drudžaini ritināja displeju uz leju, taču visi smadzeņu viļņi bija taisni, signāli inerti. Pēc tam viņš ritināja ekrānu uz augšu un smadzeņu viļņu frekvenču spektra pašā augšā ieraudzīja aktivitāti.

-    Labi, brāl. Palīdzi. Tas nav labi. Te ir kaut kas slikts. Man tev jāpasaka…

-    Stāsti, kas, Rob? - Flemings izmisīgi jautāja. - Kā es varu tev palīdzēt?

No skaļruņa nākošajos vārdos bija jūtams arvien lielāks satraukums, vārdi sāka izgaist.

-    Nē… Palīdzi… Tev vajag… Svarīgi… Bīstami… Parūpējies par Džeiku…

Vārdi, no kuriem uzmetās zosāda, pārvērtās šņākoņā, ko galu galā nomainīja klusums.

-     Pagaidi, Rob, - Flemings sēca, jo mute šķita kā smilšpapīrs. - Runā ar mani.

Viņš pagriezās uz Frenkijas pusi un pamanīja, ka tā atrauj acis no rokaspulksteņa. Parasti sārtie vaigi bija nāves bālumā, bet acis lielas kā šķīvji. - Viņš jau sen aizgājis, Mailz, - viņa nočukstēja. - Mēs zaudējām viņu pirmās lēkmes laikā, un viņš vairs neatdzīvojās.

-     Tas nav iespējams! Tādā gadījumā, no kurienes nāca pēdējie palīgā saucieni?

-    Tikai Dievs to zina, - atbildēja Frenkija. - Klīniskā nāve iestājās gandrīz pirms sešām minūtēm.

16. NODAĻA

MARINAS APGABALS, KALIFORNIJA. NĀKAMĀ DIENA

Embera ielidoja vēlu naktī un atgriezās savā gaisīgajā, skanīgajā mājā Pasifikas augstienē. Nākamajā dienā pēc pamošanās viņu sagaidīja zila Kalifornijas diena. Spožā saule un siltais vējiņš, kas pūta no līča, palīdzēja atkausēt sapņa par miršanu atstāto saltumu, kas uzdzina drebuļus. Viņa iekāpa savā mersedesā un pāri Zelta vārtu tiltam brauca uz Dvēseles patiesības baznīcas aprūpēto bezcerīgi slimo klīniku Marinas apgabalā.

Saules pielietajā uzņemšanas nodaļā viņu pie reģistratūras galda sagaidīja moža un izdarīga mūķene sarkanā tērpā.

- Jūsu māte, doktore Grānta, patlaban vannojas, - viņa sacīja. - Ja jūs uzgaidītu apmeklētāju telpā, es pasauktu, kad viņa būs beigusi.

Embera jutās apmierināta, ieraugot slimnīcas grīdas jauno linoleju un svaigo krāsojumu. Viņa jutās Džilianai Grāntai lielāku pateicību parādā nekā tad, ja tā būtu viņas īstā māte, bet, ja uzradās vainas apziņa, ka viņa par mātes aprūpi maksā citai, nevis katoļu baznīcai, Embera sev atgādināja, ka šī Dvēseles patiesības baznīcas slimnīca, kas savulaik bija katoļu pārraudzībā, līča rajonā ir pati labākā.

Tāpat kā daudzas katoļu organizācijas, ari šī slimnīca tika nolaista pēc tam, kad Sarkanais pāvests bija atdalījies un Dvēseles patiesības baznīca kļuvusi populāra visā pasaulē. Kādreiz pa tās gaiteņiem bija staigājušas mūķenes melnos tērpos, bet tagad viņu tērpi bija koši sarkani. Slimnīca piedāvāja vislabāko iespējamo aprūpi, turklāt skaistā vidē. Katram iemītniekam bija savi apartamenti ar izeju uz kopēju baseinu, restorānu un izsmalcinātu dārzu, ko māte bija iemīlējusi.

Kad pirms pieciem gadiem nomira tēvs, Embera gribēja māti paturēt pie sevis, taču māte nevēlējās kļūt Emberai par nastu un atteikties no neatkarības. Pēc saslimšanas viņa bija izteikusi lūgumu pārcelties uz šejieni, uz vietu, kur viss ir vislabākais šī vārda pilnā nozīmē: profesionāla aprūpe cauru diennakti un sava privāta telpa.

No attēla pie sienas noskatījās Sarkanais pāvests. Pat fotogrāfijā šis cilvēks izskatījās harismātisks. Viņam bija skaists ērgļa deguns, smalki vaigu kauli, gluda, olīvkrā- sas āda, kāda nevarēja būt sešdesmit astoņus gadus vecam cilvēkam. Sarkanā pāvesta "galvu sedza koši sarkana cepurīte, pieskaņota lieliskajam tērpam, un zelta ķēdē kaklā karājās krucifikss. Citā fotogrāfijā bija redzams lieliskais sarkanais kuģis ar mirdzoši balto virsbūvi, kas bija būvēts tā, lai līdzinātos gotiskai katedrālei, slavenais "Sarkanais šķirsts", iesaukts par peldošo Vatikānu. Kuģis bez apstājas peldēja pa pasaules jūrām, savā bezgalīgajā globālajā svētceļojumā izvairoties no jebkura nacionālā karoga. Pirmās elektroniskās baznīcas pāvests sludināja visā pasaulē tieši no "Sarkanā šķirsta".

Telpas kaktā atradās televizors, tas darbojās bez skaņas un rādija pāvestu no "Sarkanā šķirsta", vadot vienu no saviem tiešraides dievkalpojumiem. Pa ekrāna apakšu slīdēja spilgts uzraksts: "Apmeklējiet tiešraides dievkalpojumus: www.RedArklChurch_Soul_Truth.com.

Aiz krēsla pa kreisi atradās dzega ar trim brīvi pieejamiem KREE8 tīkla pārlūkotājiem. Tās visas bija standarta ierīces ar displeju, austiņām, mikrofonu un nazālo smaržu spilventiņu.

Vispirms viņa ieraudzīja MTV stilā veidotu mājaslapu ar videomontāžu, kas iepazīstināja ar Sarkano pāvestu.

-    Uzskatīdams savu pirmsnāves pieredzi par signālu, kas visas dziņas un kvēli liek fokusēt un veltīt garīgajam, - stāstīja balss, - Ksavers Akosta kļuva par katoļu priesteri un jau drīz kāpa pa hierarhijas kāpnēm uz augšu, kamēr tika izsaukts uz Romu, uz Vatikānu. Piecdesmit četru gadu vecumā Viņa Svētība jau bija viens no ietekmīgākajiem katoļu baznīcas pārstāvjiem, viens no trim tā saucamajiem Romas pāvestiem. Kopā ar Romas pāvestu, balto pāvestu un jezuītu ģenerāli jeb melno pāvestu Sarkanais pāvests bija Vatikāna lielinkvizitors. Jau toreiz Romas katoļu baznīcā valdīja juceklis, tā mēģināja pārvarēt korupciju, sieviešu nīšanu un skandālus, kas izplatījās kūrijā un daudzās pasaules bīskapijās.

-    Viņa Svētība iestājas par reformām daudzās jomās, sievietēm baznīcā piešķirot lielāku teikšanu, atļaujot priesteriem precēties un mainot Brīnumu institūta pamatmērķus no brīnumu pieteikumu izvērtēšanas uz tehnoloģiju izmantošanu, meklējot pierādījumus tam, ka brīnuma realizēšanā Dievs pielicis savu roku. Taču labējie reakcionāri un to marionete pāvests viņa centienus pastāvīgi blo- ķēja.

-      Viņš nogaidīja slima pavesta navi un tikai tad atklāja savu pozīciju. Kā viens no kardinālu kolēģijas locekļiem, kam vēl nav septiņdesmit gadu, Akosta kļuva pa- pabile* un saņēma atbalstu. Kļūstot par pāvestu, viņš padarītu baznīcu par tik spēcīgu garīgu organizāciju, kādu, viņaprāt, to vēlas redzēt Dievs.

-    Taču tam nebija lemts notikt. Akostas ambīcijas un kāre veikt dramatiskas reformas nobiedēja citus kardinālus. Gribēdami saglabāt status quo, viņi balsoja par vienu no savējiem. Viņa Svētība nespēja ilgāk klusēt un bija spiests vērsties pie savas draudzes locekļiem, lai izdzīvošanas vārdā veiktu agresīvas reformas. Viņu iedrošināja gan baznīca, gan spēcīgās laju organizācijas Opus Dei saņemtais atbalsts. Galu galā Akostu pie sevis izsauca jaunais pāvests, un šī tikšanās beidzās ar ekskomunikāciju.

Embera klausījās, kā sešu mēnešu laikā izveidojusies ietekmīga un bagāta atbalstītāju rinda, kas palīdzēja izveidot pasaulē pirmo elektronisko - Dvēseles patiesības - baznīcu, un kā Akostam, iesauktam par Sarkano pāvestu, lielā mērā izdevies saglabāt agrākā amata ietekmi.

Videomontāžas noslēgumā tika parādīts "Sarkanais šķirsts" tā svētceļojumā pa pasauli, bet tikmēr diktors skaidroja, kā pēdējo desmit gadu laikā Akostas elektroniskā ministrija uzplaukusi tāda, kāda tā ir šodien: balstoties uz tehnoloģijām un izrādot pretimnākšanu jaunām

"Romas pāvesta amata kandidāts (tulk. piezīme).

idejām, tā kļuvusi par modernās pasaules vitālu un neatņemamu sastāvdaļu.

Virtuālās mājaslapas apakšā bija norāde: "Nospiediet audiovideoķiveres pogu un piedalieties dievkalpojumā."

Embera sekoja norādei, un tajā pašā mirkli nokļuva alternatīvajā realitātē. Viņa vairs neatradās slimnīcas uzņemšanas telpā un neskatījās video, bet sēdēja sirreāla amfiteātra pirmajā rindā. Pagriežot galvu, varēja redzēt citus draudzes locekļus, it kā viņa atrastos to vidū. Gandrīz varēja just blakus sēdētāja svārku audumu. Pretī skanēja Sarkanā pāvesta bagātīgā balss, to varēja dzirdēt tik labi, it kā viņš atrastos dažu pēdu attālumā.

- Tehnoloģijām nav jāgrauj reliģiskā pārliecība, - viņš sacīja, atbildot uz jautājumu. - Jau Einšteins teica, ka reliģija bez zinātnes ir akla, bet zinātne bez reliģijas kliba. Zinātnei jāatbalsta ticība un jādara tā vēl varenāka. Ne tikai ar zināšanām, bet kaut ko daudz ambiciozāku. Ar patiesību.

Sarkanais pāvests sēdēja parastā krēslā uz paaugstinājuma. Noformējums bija tik neoficiāls, ka to drīzāk varēja pielīdzināt televīzijas sarunu šovam, nevis strukturētam dievkalpojumam, un daļēji šī iemesla dēļ Sarkanā pāvesta garīdzniecība kļuva populāra gan veco, gan jauno vidū. Iespaidīgajam harismātiskās vadības apvienojumam ar saprotamām reliģiskām vērtībām un vismodernāko tehnoloģiju nebija iespējams pretoties. Dievkalpojumos bieži vien viesu statusā parādījās filmzvaigznes, roka elki un politiski darbinieki no visas pasaules. Viņi visi kāroja pagozēties slavas atspīdumā.

Embera uztvēra cilvēku šņaukāšanos un rosīšanos sev apkārt, deguns saoda vīraka smaržu. Acis skatīja slaidas kolonnas un arkas, kas ietiecās ideālās debesīs. Šķita, ka viņa neatrodas uz zemes, bet debesu templī. Likās, ka draudzes lielums ir bezgalīgs, ka tajā ir visi, kuri līdzīgi viņai piedalās dievkalpojumā virtuāli.

Gaisā pa kreisi gluži kā taksometra skaitītājs nepārtraukti uz augšu skrēja cipari. Tie uzrādīja to cilvēku kopskaitu, kuri apmeklē dievkalpojumu optinetā vai skatās televīzijas kanālus, kas samaksājuši par raidīšanas tiesībām. Ja skaitlis bija pareizs, tad Sarkanais pāvests patlaban uzrunāja vairāk nekā piecsimt miljonus cilvēku visā pasaulē. Viņi veidoja gandrīz pusi no visiem katoļiem Romas ziedu laikā. Tika vērtēts, ka Dvēseles patiesības baznīcas sekotāju skaits visā pasaulē jau pārsniedz pusotru miljardu.

Ar perifēro redzi Embera ieraudzīja pazibam sarkanu gaismu, signālu no reālās pasaules, un sajuta uz pleca roku. Viņa noņēma no galvas ķiveri un pagriezās uz pienākušās medmāsas pusi.

- Doktore Grānta, māte ir gatava jūs satikt.

17. NODAĻA

Emberai ieejot otrā stāva divdesmit pirmajā numurā, māte sēdēja ratiņkrēslā, viņas smalkie, sirmie mati bija tikko izmazgāti un saķemmēti. Smalki rūtotie stikla logi, kas vērās uz saulainu terasi, bija vaļā, un maigs vējiņš kustināja caurspīdīgos aizkarus. Izkliedētajā saules gaismā māte pēc vannas nemaz neizskatījās slima. Kaut arī viņa bija neiedomājami vāja, tomēr vaigi bija sārti un acis spožas. Nekas neliecināja ari par vēzi, kas caurauda miesu.

Uz naktsskapīša stāvēja trīs ierāmētas fotogrāfijas. Pirmajā bija redzami smaidoši Emberas vecāki pludmalē. Otrajā - Embera un Ariela bērnībā saskaņotās zilās kleitās. Trešajā - visa ģimene bija nofotografēta pie Svētā Pētera katedrāles Romā, aiz muguras noliktām rokām mazliet atstatu stāvēja krusttēvs Pīts Riga.

Emberai ieejot istabā un apskaujot māti, viņas seja atplauka.

- Embera, kā tu jūties? Televīzijā es dzirdēju par galvassāpēm. Kāpēc tu agrāk man neko neteici?

Embera sajutās vainīga, ka slimajai mātei jāuztraucas par viņas veselību.

-    Es negribēju tevi satraukt, māt, un man nekādā ziņā nekas nekait. Viss ir labi. - Viņa apsēdās blakus mātei. - Šovakar tiekos ar tēti Pītu pie vakariņu galda. Viņš teica, ka nesen tevi apciemojis.

Džiliana Grānta pamāja.

-    Mēs daudz runājām par agrākiem laikiem, un viņš atbrīvoja mani no liela sloga, dodams svētību manai dzīvošanai te. - Viņa uz brīdi apklusa. - Taču kaut kas notiek, es zinu. Kas?

Embera nopūtās. Pēc tam izstāstīja Džilianai visu - par galvassāpēm, par Flemingu, par neirotulku, par redzēto sapni.

-   Visdīvainākais ir tas, ka es jūtu - Ariela mēģina man kaut ko pateikt. Tā vien liekas, ka viņa pēc nāves manas domas nav atstājusi.

Māte pasmaidīja.

-    Tas nemaz nav tik dīvaini, Embera. Arī manas domas reti kad bijušas tālu no Arielas. Tava māsa un tēvs nekad nebeigs dzīvot manī. Un pēc aiziešanas es turpināšu dzīvot tevī. Mēs pastāvam mūsu attiecībās. Jo vairāk es tuvojos mūža galam, jo vairāk domāju, ka tā ir ar mums visiem.

Embera gribēja paskaidrot, ka šajā gadījumā slēpjas kaut kas vairāk, taču neko neteica, jo saprata, ka mātes vārdi glabā dziļāku patiesību. Visa kvantu pasaule ir tikai vienas vienīgas elementārdaļiņu attiecības un to mu- džināšanās - kāpēc lai cilvēki būtu citādi?

-   Vai tev jāatgriežas Anglijā ārstēt galvassāpes? - māte pajautāja.

-     Jā. Apmēram uz mēnesi. - Embera savilka pieri grumbās. - Taču man dara raizes…

Māte noraidoši atmeta ar roku.

-    Kas tev dara raizes? Tev jābrauc. Par mani neraizējies. Kad atgriezīsies, es vēl būšu tepat. Ārsti man dod vēl gadu, tāpēc, jo tu ātrāk izārstēsies, jo labāk. - Viņa paņēma Emberas roku savējā un paspieda. - Es lepojos ar tevi, Embera, ar visu, ko esi sasniegusi. Varbūt tavas galvassāpes ir maskēta svētība. Tā ir iespēja pārstāt vainot sevi par to, kas notika ar Arielu un sākt domāt par to, kā dzīvot tālāk. Ariela būtu gribējusi redzēt tevi laimīgu. Viņa vienmēr tevi pieskatīja un nespētu pat iedomāties, ka dara tevi nelaimīgu. Lai viss iet savu gaitu.

Embera iesēdās krēslā ērtāk un atļāvās pagozēties mātes mīlestības un gudrības saulītē. Kad māte nomirs, Emberai viņas pietrūks. Tomēr šobrīd bija grūti domāt par nāvi, jo Džiliana izskatījās dzīvības spēka pilna.

Vēlāk Embera izvadāja māti ratiņkrēslā pa dārzu, dalījās atmiņās un kala plānus.

Lenča laikā viņa iestūma Džilianu atpakaļ istabā un palīdzēja iekārtoties gultā. Pirms aizbraukšanas viņa noskūpstīja māti uz pieres tāpat, kā māte bērnībā bija skūpstījusi viņu un Arielu. Pagriezusies uz iešanu, viņa apstājās un piefiksēja mierpilno skatu ar māti gultā, sauli, kas spiežas cauri smalkajiem aizkariem, un zaļo terasi tālāk.

Noglabājot miermīlīgo ainavu atmiņā, viņa nevarēja paredzēt gaidāmo vētru. Vai ari zināt, ka šajā mierīgajā, saules pielietajā istabā māti nekad vairs neredzēs.

PASIFIKAS AUGSTIENE. PĒC PIECĀM STUNDĀM

-   Saproti, tēti Pīt, man gan neliekas, ka tas, ko es piedzīvoju, patiešām bija sapnis.

-    Kāpēc ne? Ja diskusijas ar doktoru Flemingu centrā bija Ariela, tam jābūt sapnim. - Kopā ar Jēzus biedrību aizvadītie gadi bija mazinājuši tēva Pītera Rigas ņu- jorkieša akcentu, tomēr tas vēl bija jūtams. Šobrīd Embera kopā ar krusttēvu sēdēja savā plašajā virtuvē. Tērpies melnā, sprogainiem, sirmiem matiem un caururbjošām, zilām acīm, viņš izskatījās gurdens, bet ne novecojis. Embera bija aizsūtījusi mājkalpotāju mājās un pati pagatavojusi krusttēva iecienītās ribiņas ar makaroniem. Tagad viņi sēdēja pie tukšiem šķīvjiem un dzēra tēva Pīta no Itālijas atvesto Barolo vīnu. Viņa stāstīja par savu sapni.

-    Tēti Pīt, es nekad nesapņoju. Tu to atceries? Ariela sapņoja, bet es nekad - tā bija viena no mūsu atšķirībām. Pagājušā naktī notikušais dīvainā kārtā man drīzāk atgādina operāciju, kad es gandrīz nomiru. Pēc sapņa tas neizskatījās.

-    Kas tad tas bija?

-    Tieši to es gribu noskaidrot. Vai atceries savas pirmās domas, ieraugot Arielu un mani Sanpaulu slimnīcā pēc tam, kad vecāki no mums atteicās.

Viņš iemalkoja vīnu un pamāja.

-    Protams. Kaut arī ārsti jūs uzskatīja par bioloģiski vienotu organismu, es saskatīju divas atsevišķas dvēseles. - Pītam samiedzās acis. - Ko tu ar to gribi teikt, Embera?

Viņa mēģināja ietērpt savu neiespējamo jautājumu vārdos.

-    Mailzs Flemings uzskata, ka man ir miruša cilvēka smadzeņu daļa. Vai man joprojām var būt viņas dvēsele?

Riga sarauca pieri, virpinādams vīna glāzi.

Embera turpināja:

-    Ko tad, ja Arielas dvēselei nav atļauts mirt, jo kāda viņas prāta daļa joprojām atrodas manī? Ko tad, ja pēc tik daudziem gadiem viņa izmanto galvassāpes un sapņus, lai kaut kādā veidā sazinātos ar mani - lai liktu man viņu atlaist?

Grumba pierē ievilkās dziļāk.

-    Tēti Pīt, saki kaut ko. Zinu, tas viss izklausās pēc neprāta, taču es vēlos zināt, ko tu domā.

-    Mans bērns, es nezinu, ko teikt. Šī nav reize, kad varu atbildēt tūlīt. Savā priestera mūžā esmu pieredzējis tik daudz ko, lai zinātu, ka pirms atbildes jāpadomā - īpaši, ja ņem vērā tavu unikālo tuvību ar Arielu. Senie fi- losofi līdz Dekartam ticēja, ka cilvēka apziņa jeb dvēsele mīt smadzenēs. - Riga piesita sev pie galvas. - Pat norādīja, tieši kurā vietā. Teica, ka epifīzē. Taču tas, ko tu nupat pateici, izklausās… tik neparasti, ka šobrīd nevaru dot nedz garīgu, nedz filosofisku, nedz racionālu atbildi. Man vēl jāpadomā. - Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. - Vai tu patiešām domā, ka Ariela kaut kādā veidā vēl ir dzīva? Ko saka tas zellis Flemings?

Embera paraustīja plecus.

-    Viņš ir gudrs un man viņš patīk, taču viņš ir zinātnieks un visādas teorijas viņu neinteresē. Viņš meklē praktiskus risinājumus, viņam nepatīk neizskaidrojamais un ir pilnīgi skaidrs, ka viņš netic aizkapa dzīvei. Pēc manas atgriešanās viņš solīja visu pārbaudīt, taču es zinu - viņš ir pārliecināts, ka esmu redzējusi tikai sapni.

-    Dažkārt nemaz nav slikti būt praktiskam, - noteica Riga. - Zini, Embera, rīt es atgriezīšos Romā un vēl padomāšu par visu tevis stāstīto. Lai kā, paklausies, ko saka Flemings, un piezvani man neatkarīgi no tā, kādi ir jaunumi. Esmu pārliecināts, ka notikušajam būs racionāls, medicīnisks skaidrojums.

-    Gribas cerēt, - noteica Embera, pabīdījusi vīna pudeli uz viņa pusi.

Riga nosedza savu glāzi ar plaukstu.

-    Paldies, es nē. Man pēkšņi sāka sāpēt galva.

18. NODAĻA

OPTRIX INDUSTRIES. NĀKAMĀ DIENA

Nākamajā rītā, braucot pāri Līča tiltam uz Optrix mītni Berkelejā, Emberas noskaņojums bija optimistiskāks. Pēc sarunas ar māti un tēti Pītu bija radusies ticība, ka Flemings ar savu neirotulku patiešām atradīs racionālu problēmas cēloni.

Tomēr, sēžot mersedesa salonā, nebūt nelikās neiespējami, ka kāds Arielas rudiments, viņas metafiziskās apziņas viļņi daļiņu veidā var vēl pastāvēt viņas atdalītajā fizisko smadzeņu daļā. Līmenī, ko nebija iespējams noformulēt, Embera vēl arvien juta, ka galvassāpes var izrādīties ļaunākas kaites simptoms, un viņas izārstēšanai Flemingam nepietiks tikai ar neirotulku. Flemingam kaut kādā veidā jāizprot viņas saistība ar Arielu.

Uzspiežot kāju uz gāzes pedāļa, Līča tilts atpakaļska- ta spogulī nozuda, bet parādījās Optrix Industries melnā stikla tornis, kas mirdzēja kā pulēta ziloņkaula kolonna. Piebraukusi pie iespaidīgajiem vārtiem, viņa pievērsa skatienu melnā granīta plāksnei pie vārtu namiņa. Tajā ar sudraba burtiem bija iegravēts:

Optrix Industries Optoelektronisko pētījumu centrs Lai top gaisma!

Sargs pamāja, lai viņa iebrauc teritorijā, un Embera novietoja automašīnu pie vienas no divām ultravioletos starus necaurlaidīgajām kolonādēm, kas apmeklētājiem ļāva ieiet ēkā, nenokļūstot tiešā saules gaismā. Pārlaidusi skatienu stāvvietai, viņa ieraudzīja pēc pasūtījuma izgatavoto melno Lems ar tumši ietonētiem stikliem.

Iekšpagalmā, klaudzinādama papēžus pa pulēto marmoru, Embera pasveicināja pie letes sēdošo sievieti - sargu.

-    Apsveicu ar atgriešanos, doktore Grānta. Ceru, ka jūtaties labāk.

-    Paldies, Airina, daudz labāk.

Embera iegāja liftā un nospieda pēdējā stāva pogu. Kad durvis atvērās, viņa pa līkumainu gaiteni devās uz savu kabinetu, kur jau gaidīja sekretāre, gara auguma, sprigana sieviete ar īsi apgrieztiem gaišiem matiem.

-    Doktore Grānta, kā jūs jūtaties?

-    Paldies, Diāna, labi. Vai ir kādi steidzami ziņojumi?

-   No galvenās laboratorijas zvanīja profesors Morten- sons un teica, ka radušās problēmas ar Lucifera optiskās atmiņas pikseļiem. - Diāna ieskatījās elektroniskajā piezīmju grāmatiņā. - Viņš saka, ka elektronu caurumu pāri izrādījušies nestabili. Istabas temperatūrā tie nepaliek šķirti pietiekami ilgi.

Emberas pierē ievilkās grumba. Mortensons bija viens no vecākajiem fiziķiem, taču viņam piemita pārāk maz iniciatīvas, kā jau daudziem viņas komandā. Viņa, būdama darbaholiķe, ar to samierinājās, jo pati vēlējās piedalīties visos izstrādes posmos, tāpēc daļēji pati pie tā bija vainīga. Tomēr bija pienācis laiks piespiest cilvēkus domāt patstāvīgi.

-    Pasaki viņam, lai pārskata gallija arsenīda un alumīnija arsenīda slāņu attiecības pusvadītājā un vienlaicīgi lai pārbauda fotonu enerģētiskos līmeņus. Ja nekas nemainās, pajautā, kādi ir viņu priekšlikumi problēmas risināšanai. - Viņa pasniedza savu brošūras biezuma diplomātu Diānai.

-     Vai tu nenoliktu to uz mana galda? Man jāsatiek Bredlijs.

Veselības stāvokļa dēļ Bredlijs Soumss lielāko daļu laika pavadīja tālāk no Kalifornijas spožās saules - savā VertTec fondā Aļaskā, kur atradās privātā progresīvo tehnoloģiju kompānija, kas nodarbojās ar robežtehnoloģiju iniciatīvu attīstīšanu visdažādākajās jomās.

VetiTec atrašanās vieta uz ziemeļiem no polārā loka bija rūpīgi sargāts noslēpums. Strādājot tur pirms desmit gadiem un vadot trieciengrupu, kas izstrādāja optisko datoru, Embera nekad nebija zinājusi precīzas šīs vietas koordinātes. Kaut arī viņa bija apmeklējusi šo vietu bieži, pat tagad būtu grūti precīzi norādīt, kur tā atrodas. Tā kā vairāki vadošie zinātnieki bija sagatavoti darbam Aļaskā uz ilgu laiku, Optrix bija izveidojis savu pētniecības iestādi Sanfrancisko līča rajonā. VenTec bija papildinājums.

Embera izgāja no kabineta un izmeta loku pa tumšā torņa augšējo stāvu, paejot garām finanšu direktora, cilvēku resursu direktora un komercdirektora kabinetiem. To saimnieki ietilpa piecu cilvēku operatīvajā padomē, kas pārraudzīja Optrix biznesa intereses visā pasaulē. Pa viņu kabinetu logiem pavērās skaisti līča skati, taču Bredli- ja Soumsa kabinets atradās apļa centrā un bija bez logiem. No ārējās pasaules to pasargāja divas durvis.

Embera zināja kārtību un, pirms pieklauvēšanas pie iekšējām durvīm, aizvēra ārējās. Tās atvērās, un smaidīga Bredlija sekretāre aicināja viņu ienākt priekštelpā.

- Labrīt, doktore Grānta, - viņa pasveicināja. - Jūs jau gaida. Lūdzu, ejiet iekšā.

Embera atvēra tumšā ledus stikla durvis un iegāja slēgtā gaitenī, kas arvien mazākos lokos vijās ap Soumsa kabinetu. Gaisma pamazām samazinājās, ļaujot acīm pierast pie iekšējās svētnīcas krēslas. Kabinets bija apaļš. Pie sienām ar maigu rakstu nebija gleznu, nebija ari logu. Filtrētajā gaisā virmoja tikko jaušama medikamentu smarža. Telpas dziļumā atradās kušete un ar kokakolu pilns ledusskapis ar stikla durvīm.

Soumss bija atgāzies krēslā, kurpēs ieautās kājas atradās uz telpas centrā esošā noapaļotā galda, ko no visām pusēm ieskāva monitoru ekrāni, lai varētu paturēt acīs viņa globālo impēriju. Soumsam mugurā bija vien- daļīgs, bāli pelēks kokvilnas uzvalks ar tajā iestrādātu kapuci un cimdiem. Iekštelpās, kur nevajadzēja baidīties no saules gaismas, kapuce nokarājās uz pleciem un cimdi bija attīti atpakaļ, atsedzot rētainas, plankumainas rokas.

Tālāk tumsā uz grīdas bija redzami divi lieli guloši silueti, kas noraudzījās uz viņu dzeltenām acīm. Soumss no Aļaskas bija atvedis sev līdzi divus vilkus. Jūtot zināmu līdzību ar vilku naksnīgajiem ieradumiem, viņš vilcēnus bija adoptējis.

Uzņēmumā visi vilkus sauca par "ēnām", jo tie bija klusi, pelēki un neatkāpās no Soumsa ne soli. Viņš sarunājās ar tiem dīvainā, Emberai nesaprotamā guturālā valodā. Viņš izturējās pret vilkiem kā mīļdzīvniekiem un aicināja Emberu rīkoties tāpat, taču viņa reiz bija lasījusi, ka nekad nedrīkst apskaut vilku vai aizmirst, ka tas ir savvaļas dzīvnieks. Pietika ieskatīties spožajās acīs, kas nekad pat nemirkšķināja, lai saprastu, ka šis padoms ir vērā ņemams.

Lielākais vilks īsi paskatījās uz viņu un novērsās. Embera pievērsa uzmanību Soumsam.

Acīmredzami nejūtot viņas klātbūtni, Soumss runāja pie austiņām piestiprinātajā mikrofonā, sekoja ekrānos notiekošajam un lasīja Wall Street Journal. Viņš visu laiku mirkšķināja acis.

- Mārtij, mani tas neuztrauc. Ja Matrix vēlas izdzīvot, viņiem jāspēlē kopā ar mums. Paskaties, kas notika ar Intel čipiem un Microsoft Windoivs pēc Lucifera parādīšanās. Tagad tas ir tīkls, kas aptver pasauli. Viss inter- nets tagad ir optisks - sasodīts, jau tagad to sauc par op- tinetu. Tā lielākā daļa balstās uz Optrix tehnoloģijām, Mārtij. Šis ir gaismas gadsimts. Visa pamatā ir datu pārsūtīšana gaismas ātrumā. Ja Matrix vēlas sadarboties, tam jānotiek pēc mūsu diktētiem noteikumiem, citādi viņi paliks tumsas gadsimtos un mirs.

Embera bridi stāvēja un pētīja Soumsa bālo seju, mulsinoši zilās acis un zeltainos matus. Daudzi Soumsa sabiedrībā jutās neērti. Viņa ne. Viņa nekad nebija atsilusi pret Soumsu un neuzskatīja šo cilvēku par draugu - Soumss emocionāli bija pārāk distancēts, lai saprastu, ko nozīmē draudzība, taču Emberas bērnība viņus abus bija tuvinājusi. Turklāt Soumsa intelekta izmantošana bija privilēģija un iedvesmas avots. Darbs kopā ar viņu darīja dzīvi vērtīgu, devumu pasaulei nozīmīgu.

-    Nē, Mārtij, nekas nav apspriežams, - Soumss strupi noteica mikrofonā. - Padomā par to. Visu labu. - Viņš nospieda pogu uz viena no ekrāniem sev priekšā, izslēgdams savienojumu, un ar platu smaidu sejā pagriezās pret Emberu. - Ko teiksi? - Iekams viņa paguva kaut ko bilst, Soumss sacīja: - Vai dzirdēji? Nobela komiteja beidzot nolēmusi man piešķirt prēmiju fizikā, bet es pateicu, ka to nevēlos. Man nav vajadzīga nauda un to veco jefiņu, to viduvējību atzinība arī ne.

Iekams Embera paguva atbildēt, viņš turpināja. Pabāzis roku zem galda, viņš izvilka kaut ko līdzīgu kredītkartei.

-     Pārbaudi šo VenTec izstrādāto optisko prototipu. Fakss, e-pasts, videofons, bezvadu optineta pieslēgums un pilna izmēra datora jauda - tas viss ir tavā plaukstā. Iespaidīgi, vai ne?

Nenolaizdama vienu aci no vilkiem, Embera paņēma ierīci un apsēdās.

-    Lieliski… Es nezināju, ka tu to izstrādā.

Soumss vairs neskatījās uz viņu, bet pievērsās avīzes pārlūkošanai.

-    Mums jāpārspriež Ķīnas ierosinājumi. Es zinu, ka VenTec spēj radīt tik lētu pirmās pakāpes optisko datoru, ka optinetu varēs izmantot katrā mājā…

Embera gurdi nopūtās. Šķita, ka viņa sarunājas ar bērnu - žilbinošu, varenu, rosīgu, un tomēr bērnu. Viņa pacēla balsi:

-   Bredlij, uz brīdi nolaidies uz zemes un uzmanīgi paklausies. Es nupat atgriezos no slimnīcas.

-    Es zinu, - viņš noteica un tikko manāmi pasmaidīja, savilkdams rētainās lūpas un atsegdams tām neatbilstoši nevainojamus, baltus zobus. - Vai kaut kas atklājās?

-    Protams, ne. Man tikai veica pirmo skenējumu. Tomēr par Mailzu Flemingu tev taisnība. Viņš patiešām ir gudrs. Kā Londonā pagāja Lucifera un ekrāna prezentācijas nobeigums?

-    Lieliski, tas ir, pēc tam, kad visi pārstāja uztraukties par tevi. Tajā pašā vakarā man bija jālido atpakaļ uz VenTec, taču šķiet, ka prezentācija atstāja varenu iespaidu. Lai nu kā, taču es vēlos zināt, tieši kādi ir Fleminga pirmie iespaidi.

-    Nekas vēl nav zināms. Man jāatgriežas uz ilgāku laiku. Uz mēnesi.

Soumss paraustīja plecus.

-    Lai tā būtu. Man jāzina, kas slēpjas aiz tavām galvassāpēm.

Embera iesmējās:

-    Tev jāzina? Es biju iedomājusies, ka man skaidrība nepieciešama daudz vairāk nekā tev, Bredlij.

-    Ak jā, protams, - viņš neveikli atteica. - Vienkārši informē mani par Fleminga teikto.

Embera it kā gribēja izstāstīt par sapni, taču viņu atturēja Soumsa bezmaz slimīgā interese par viņas veselības stāvokli.

-    Es vēlētos, lai mana ārstēšanās paliktu noslēpums,

-    viņa noteica. - Nevēlos, lai investori sāktu pār mēru raizēties par manu veselību. Manuprāt, mana sabrukšana prezentācijā jāsaista ar stresu un raizēm par māti, tāpēc pasaki Optrix padomei, ka es paņēmu atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ. Cik zinu, tagad vismaz divu cilvēku klātbūtne ir pietiekama, lai viņi varētu vadīt galvenos projektus. Pārējie darbi var pagaidīt līdz brīdim, kad es atgriezīšos.

Soumss palocīja galvu.

-   Šķiet, tu kontrolē visu. Es ierosinu pielikt punktu visiem nepabeigtajiem darbiem un atgriezties pie doktora.

Embera pasmaidīja.

-    Paldies par atsaucību, Bredlij.

-     Viss kārtībā, - viņš noteica, un rētainā seja, atbildot uz smaidu, nedabiski sakrokojās. - Es saprotu, cik svarīgi ir rūpēties par veselību.

Emberai pagriežoties uz iešanu, viņa dzirdēja aiz muguras Soumsu ieklepojamies - tā bija zīme, ka Soumss vēlas kaut ko teikt, izliekoties, ka nejauši prātā ienākusi kāda doma.

-    Man kaut kas ienāca prātā, - viņš sacīja, - nosakot diagnozi, neļauj Flemingam būt pārāk viennozīmīgam. Tavā vietā es viņam ieteiktu neiekļauties noteiktos rāmjos. Zini, lai izpēta katru iespējamību, pat visdīvaināko.

-    Viņš paraustīja plecus. - Vienkārši ienāca prātā tāda doma.

Embera sarauca pieri. Tā doma bija laba un ļoti saskanēja ar pašas raizēm Arielas dēļ, ka viņa sajutās neērti.

- Paldies, Bredlij, - viņa noteica. - Es to paturēšu…

Taču Soumss jau bija atslēdzies un iegrimis datoru ekrānos. Šāda rīcība Bredlijam bija raksturīga: tiklīdz tu iedomājies, ka viņš ir cilvēcisks un atsaucīgs, tev asi tiek atgādināts, ka viņš nedomā tā, kā visi citi.

19. NODAĻA

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 33° 26' S, 16° 12' E.

NĀKAMĀ DIENA

Uz "Sarkanā šķirsta" pāvests nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu un gaidīja, līdz atdzīvosies augstas izšķirtspējas halogrāfiskais plazmas ekrāns. Kad parādījās Doktors ar baltajam virsvalkam piespraustu asins sarkanu brošu krucifiksa veidā, ekrāna trīs dimensijas padarīja tā seju baisi efektīvu. Mēģinādams noslēpt pretīguma sajūtu, Akosta bridi to pētīja. Šis žilbinošais speciālists bija viņam vajadzīgs, un pret paša gribu nācās būt pateicīgam par Doktora nesavtīgo palīdzību. Viņš bija ne tikai slepeni piedalījies Akostas elektroniskās baznīcas finansēšanā. Doktora tehniskā pieredze bija tai pavērusi iespēju izplatīties tādā ātrumā, kas mulsināja pasauli. Šis ģēnijs izrādījās noderīgs, pārvēršot realitātē Akostas sapni - Dvēseles projektu. Tomēr vēl arvien viņš nespēja sevi piespiest iemīlēt jauno cilvēku.

Doktors nikni turēja slepenībā savu saistību ar Akostas baznīcu, un, kaut ari allaž pakļāvās Akostam, viņa skatienā un balsī vienmēr bija jaušama nekaunība, kas

Akostam nepatika. Viņš bija vienīgais cilvēks, kurš, uzrunājot Akostu ar "Jūsu Svētība", šķita izrādām labvēlību.

Akosta skatījās un smaidīja.

-    Vai jums ir kaut kas man rādāms, Doktor?

Bredlijs Soumss godbijīgi palocīja galvu.

-    Jā, Jūsu Svētība. Ar Frenku Karvelli un trešo Patiesības padomes locekli esmu apspriedis visus simt astoņus eksperimentus. - Pauze. - Pēdējais eksperiments parāda mūsu progresu vislabāk.

Plazmas ekrāns blakus Soumsam atdzīvojās. Uz laboratorijas kušetes gulēja sieviete ar astronauta ķiverei līdzīgu stikla lodi uz gludi skūtās galvas. Tajā bija iestiprināts mazam televīzijas ekrānam līdzīgs, ieliekts dūmakaina stikla gabals.

Sejsegs bija pacelts uz augšu, ļaujot saskatīt sievietes vaļā nostiprinātos plakstiņus. Acu ābolus nosedza viegli iekrāsotas lēcas.

Akosta tūlīt nepazina sievieti ar kailo galvu, bet, kad kamera pietuvināja attēlu, viņš pazina māti Džovannu Bellīni. Viņš tā noskaitās, ka vajadzēja valdīties visiem spēkiem, lai nesāktu kliegt. Viņš ieurbās ar skatienu Soumsā, mēģinādams uztvert viņa attieksmi, taču zinātnieka neizteiksmīgā seja neizteica neko.

-     Kā jūs to uzdrošinājāties? - viņš noprasīja. - Kas jums deva tādas tiesības?

Soumss, kā atvainodamies, paraustīja plecus.

-    Jūsu Svētība, pēc tam, kad monsinjors Diadžo informēja mani par jūsu izteikumiem, ka viņa apdraud projektu, man nebija izvēles…

Akosta sakoda zobus. Viņš nebija gaidījis, ka Soumss aizies tik tālu. Monsinjors bija diskrēts katru reizi, kad nācās spert attiecīgos soļus, taču likās, ka Soumsam viņa pacietības pārbaudīšana sagādā prieku.

-    Viņa bija lojāla. Nebiju gaidījis, ka jūs rīkosieties… šādi.

-     Bet, Jūsu Svētība, kas, pēc jūsu domām, man bija jādara ar priesteri, kura sagādā nepatikšanas?

Klusums.

Soumss pasmaidīja.

-    Mātes Džovannas nāve nebija velta, Jūsu Svētība. To noskatoties, jūs redzēsiet, cik daudz jau esam panākuši.

Akosta ienīda Soumsu jau agrāk. Viņš ienīda tā jauneklīgo augstprātību un patiku pieņemt nežēlīgus lēmumus, kas smagi uzgūla paša dvēselei. Taču visvairāk viņš ienīda Soumsu par to, ka viņš neļāva Akostam izlikties nezinām, ka mātes Džovannas Bellīni, kura bija viena no visuzticamākajām, nodošana beigsies ar nāvi. Flotē kara laikā viņš bija iemācījies samierināties ar kritušajiem un sen bija samierinājies ar faktu, ka, aizstāvot Dievu, jānes upuri, taču vēl arvien jutās vainīgs.

-    Doktor Soums, - viņš strupi noteica, - nākotnē visos jautājumos, kam ir sakars ar Dvēseles projektu, jūs pieņemsiet lēmumus un rīkosieties tikai ar manu atļauju. Tagad parādiet savu eksperimentu.

Soumss palocīja galvu.

-    Kā vēlaties, Jūsu Svētība. - Viņš nokrekšķinājās. - Iekams sākam, neliels ieskats pagātnē. Ar kvantu fizikas palīdzību esam noskaidrojuši, ka cilvēka apziņa var pastāvēt gan kā daļiņa, mūsu fiziskās smadzenes, gan kā vilnis, proti, prāta domas. Bez tam fizika māca, ka enerģija nevar izzust, ka tai kaut kur jāpaliek. Dzīvības enerģija ne ar ko neatšķiras. No jaunākajiem eksperimentiem ar kvantiem esam uzzinājuši, ka nāves brīdī mūsu dzīvības spēks - apziņa - pamet miesu kā koherenta subato- misku fotonu plūsma. Fotonu, kas atstāj ķermeni, atklāšanai mēs izmantojam modificētu fotonu detektorekrānu. Interesanti, ka katram indivīdam ir atšķirīgs viļņu interferences raksts. Lai izvairītos no traucējumiem, galvu noskuj, bet lai dzīvības spēks kļūtu redzams cilvēka acij, par filtru tiek izmantotas polimēru kontaktlēcas, flaviona gāze un spektra zaļā gaisma, kas mākslīgi modificē elektromagnētiskā starojuma frekvences.

Neatraudams skatienu no sievietes acīm un piespiezdams sevi skatīties, Akosta drūmi raudzījās ekrānā.

Stikla lodē uz ekrāna tika ielaista zaļa gāze, kas piešķīra sejai slimīgi aktīnisku auru. Ekrāna labajā pusē bija redzams pie kreisajiem deniņiem piestiprināts elektrods. Bija dzirdama skaitīšana.

Četri… trīs… divi… viens.

Elektrods izmeta dzirksti, kurai tajā pašā brīdī sekoja tik intensīvs gaismas uzliesmojums, ka Akosta samie- dza acis, pat skatoties ekrānā. Mātes Džovannas acis aiz lēcām piepeši kļuva tukšas kā izdegusi spuldze.

Lūkojoties uz acīm, kas nespēja mirkšķināt, Akosta svīda, sirds krūtīs dauzījās kā neprātīga. Par spīti vainas apziņai, satraukums bija bezmaz seksuāls. Ko viņa redzēja nāves brīdī? Ko redz patlaban?

-    Jūsu Svētība, atļaujiet izstāstīt, kas notika. Redzētais ir tipisks visiem pēdējiem eksperimentiem.

Attēls ekrānā izmainījās un sāka rādīt to pašu eksperimentu platākā leņķī. Kļuva redzams viss uz laboratorijas kušetes gulošais Džovannas Bellīni augums. Kušetes kājgalī atradās divi monitori.

-   Es visu parādīšu vēlreiz, tikai šoreiz ar divsimt tūkstoš reižu lielu palēninājumu. Gaismas ātrums ir simt astoņdesmit seši tūkstoti jūdžu sekundē. Tikai, palēninot filmu, iespējams izsekot, cik sekmīgi mums izdodas novadīt dzīvības enerģiju. Es sākšu ar elektrošoka pielietojumu, jo diemžēl tikai tā iespējams precīzi fiksēt nāves brīdi.

Šoreiz Akosta redzēja, ka gaismas uzliesmojums rodas no dzirksts, kas nāk no sievietes acīm. Pirms sadursmes ar sejsega ekrānu viena vienīga dzirksts vienlaicīgi izgāja cauri abām iekrāsotajām lēcām un uz iepriekš tumšā monitora atstāja baltu līniju zebras rakstu.

-    Skatieties, kā šeit izpaužas kvantu viļņu-daļiņu di- vējādība. Mums vēl īsti nesaprotamu iemeslu dēļ dzīvības enerģija atstāj cilvēku pa acīm, dodot iespēju atkārtot klasisko eksperimentu ar divām spraugām. Kad dzīvības enerģija atstāj mātes Bellīni miesu, tā, pirms atsišanās pret sejsega fotonu detektora ekrānu, iziet pa abām acīm. Paskatieties, ekrāns fiksē klasisko viļņu interferences rakstu kā gaismas daļiņu jeb fotonu kopu, kas pamet miesu un veido interferenci pati ar sevi. Šis mātes Džovannas Bellīni strīpu raksts ir unikāls, šis svītru kods īstenībā ir viņas dvēseles paraksts.

Dzirkstij cauri ekrānam izejot lodes ārējā kārtā, Akosta palocīja galvu un centās iegaumēt tehniskās dabas komentārus. Kaut ari filma bija palēnināta līdz gliemeža ātrumam, dzirksts acumirklī izskrēja pa ciešā spolē satīto caurspīdīgo šķiedru uz ārējo slāni, vienlaikus liekot tam uzliesmot kā gaismas oreolam. Tad gaisma izzuda.

-    Problēma tāda, - sacīja Soumss, - ka tagad mēs varam identificēt ceļu, pa kuru aizplūst Bozes-Einšteina kondensāts, taču…

-    Jūs ar to domājat dvēseli, - sacīja Akosta.

-     Jā, Jūsu Svētība. Gluži vienkārši Bozes-Einšteina kondensāts ir pareizais kvantu fizikas termins bozonu sistēmai, kas veido dvēseli.

Akosta sarauca pieri.

-   Tātad vienkāršā angļu valodā tas nozīmē, ka jūs varat vadīt aizejošo dvēseli, taču nespējat noturēt sfērā ap galvu tik ilgi, lai iegūtu tās nospiedumu.

-    Jūsu Svētība, es saku, ka tam ir vajadzīgs laiks. Kā elektrība vienmēr tiecas uz zemi, tā šī enerģija vienmēr tiecas pret debesīm. To apstādināt kaut uz milisekundi, lai varam izsekot, ir grūti. Jums jānovērtē, ka kvantu di- vējādības pierādīšana, kas pastāv starp smadzenēm un prātu vai miesu un dvēseli, ir nozīmīgs panākums. Liels __ panākums ir kvantu dvēseles eksistences atklāšana fotonu bozonu sistēmas veidā.

-    Dvēseles izsekošana tomēr neierobežojas ar kvantu fiziku, bet iesniedzas kvantu metafizikas jomā. Nāves logs ir tik niecīgs, ka no dažiem virtuāliem eksperimentiem nav iespējams neko uzzināt. Katra indivīda nāve ir citāda, tāpēc esam spiesti iet pa kļūdu un meklējumu ceļu, kamēr galu galā atradīsim īsto izsekošanas frekvenci. Ja cilvēks mirtu ne vienu reizi vien, mēs varētu fokusēt pētījumus uz vienu personu un katrā nāves reizē atkārtot mēģinājumus, veicot nepieciešamās korekcijas. Nav ilgi jāgaida, līdz mēs atradīsim Bozes-Einšteina kondensāta - dvēseles - bloķējošo frekvenci.

-    Diemžēl cilvēks nemirst vairāk kā vienu reizi. Cik jums vēl palicis līdz dvēseles bloķēšanai?

-    Tas var notikt pavisam drīz. Metodes, kuras cenšamies pielietot, optoelektronikā jau pastāv. Tieši tāpat kā optiskais dators sagūsta ar datiem kodētus gaismas fotonu kūļus, mēs spēsim sagūstīt neskartu dvēseli kā dzīvības fotonu koherentu bozonu sistēmu uz tik ilgu laiku, lai varētu pieslēgties tās frekvencei. Mums tikai vajadzīgs laiks..

-    Mums nav laika. Vai ir citas iespējas?

-    Meklējot īsto, Patiesības padome izskatīja visas piemērotās tehnoloģijas, lai arī cik dažādas tās būtu. Visperspektīvākās paturētas mūsu uzmanības lokā un tiek dotētas, lai par jebkuru potenciāli noderīgo mēs iegūtu iekšēju informāciju, taču mūsējā tehnoloģija joprojām ir labākā.

Akostas pierē ievilkās grumba.

-    Frenks Karvelli teica, ka jūs prognozējat strauju izrāvienu.

-   Pavisam nesen pētījumi guvuši negaidītu ievirzi, un es tai vērīgi sekoju, taču vēlos, lai jūs apstiprinātu dažus aspektus, iekams par to kaut ko saku. - Viņš ieturēja pauzi. - Bet varbūt jūs vēlaties kādu pārtraukumu, lai izvērtētu situāciju…

-    Nē. Nē. Nebūt ne, - Akosta steidzīgi iebilda. - Runa var būt vienīgi par eksperimentu pasteidzināšanu.

Mūsu aizsāktā lieta ir pārāk svarīga, un ja jūsu paļāvība uz tehnoloģijām ir pamatota, panākumi nebūs ilgi jāgaida. Tie var būt kuru katru brīdi. Pārāk daudz likts uz spēles.

-     Pēc jūsu reakcijas uz mātes Džovannas nāvi nav šaubu, ka mums… - Soumss palika pusvārdā.

Nemierā ar to, ka bez šī cilvēka nevar iztikt, Akosta apveltīja viņu ar niknu skatienu un ne pirmo reizi atgriezās pie jautājuma par to, kādi ir šī zinātnieka palīdzības īstie motīvi. Valdīdams balsi, viņš ledaini noteica:

-    Tagad, kad esat nogalinājuši māti Džovannu, doktor Soums, prasība gūt panākumus Dvēseles projektā kļūst vēl kategoriskāka. Es nepieļaušu, ka viņas nāve būtu bijusi veltīga.

20. NODAĻA

SAREJA, ANGLIJA. NĀKAMĀ DIENA

Sēdēdams vecās baznīcas pirmajā solā, Mailzs Flemings skatījās taisni uz priekšu un vēlreiz sev atgādināja, ka pēc atgriešanās Bārlijholā jāatrod racionāls skaidrojums tam, kāpēc brālis runājis ar viņu sešas minūtes pēc nāves, šis fakts satrauca vairāk, nekā vārdos iespējams izteikt.

Netālu no vecāku mājas Sarejas mazā un senā baznīca oda pēc vīraka, grīdas vaska un pagātnes putekļiem. Baznīcas tumšie koka soli bija nodeldēti un akmens plāksnes pie sienām ar to draudzes locekļu vārdiem, kuri krituši karos, jau bija gadsimtu vecas.

Kāds reiz izteicies, ka bēres vajadzīgas dzīvajiem, nevis mirušajiem, un tieši tā šodien Flemingam šķita. Kaut arī ateists, viņš ne brīdi nebija šaubījies, ka vecāku un Džeika dēļ bēru ceremonija jārīko baznīcā. Tēvam un mātei jātic, ka viņu dēls devies uz labāku vietu, savukārt Džeikam ceremonija ļāva labāk saprast, kas noticis, un ar to samierināties.

Baznīca bija pilna, aizmugurē cilvēki stāvēja kājās. Bērēs piedalījās ne tikai ģimene, bet arī daudzi Roba draugi: šajā mazajā ciematiņā uz dienvidiem no Londonas bija sapulcējies eklektisks cilvēku jūklis - gan taisni kā miets armijas tipāži pilnā formas tērpā, gan vīri uzvalkos, pat daži kalnos kāpēji brūnos zābakos un krunkainas tantī- tes.

Ienesot zārku baznīcā, kopā ar pieciem Roba armijas kolēģiem, Flemingam uznāca nepārvarama vēlēšanās kliegt, ka viņš ļāvis brālim nomirt un ka viņš dzirdējis brāli runājam pēc nāves. Taču tā vietā viņš tikai palīdzēja novietot zārku pie altāra un pēc tam apsēdās pirmajā rindā blakus Džeikam un vecākiem. Viņš sajuta blakus bērna silto lielu un dzirdēja elpu, viņam skatoties uz zārku. Flemings dzirdēja anglikāņu priestera vienmērīgo runu, taču nesadzirdēja pateiktos vārdus. Visa viņa uzmanība bija pievērsta brāļadēla saraustītajai elpai, mēģinot uztvert kaut mazāko pazīmi, ka zēns varētu sabrukt.

Četras dienas pēc Roba aiziešanas Flemings bija vairījies domāt par brāļa nāvi un nodevies praktisku jautājumu kārtošanai. Informējis par notikušo Virdžīniju Naitu un noformējis miršanas apliecību, Bārlijholā viņš bija paņēmis atvaļinājumu, lai varētu būt kopā ar vecākiem un Džeiku, kā arī organizēt bēres. Virsroku bija guvis profesionālisms, taču iekšēji viņš jutās sastindzis, šoks un zaudējuma rūgtums pagaisa, slēpjoties zem trauslās savaldības čaulas.

Profesionālisms gandrīz bija zudis Kembridžā, pasakot jauno ziņu mātei un Džeikam. Māte uz īsu brīdi bija sašļukusi, tad saņēmusies, apskāvusi neko nesaprotošo Džeiku un piespiedusi pie krūtīm. Tas bija noticis, kad viņa apskāva Flemingu un mēģināja mierināt, sacīdama: "Mailz, tu izdarīji visu, ko spēji. Neviens viņa labā nebūtu izdarījis tik daudz. Tagad viņš ir drošībā pie Dieva." Flemingam tajā brīdī vajadzēja kodīt lūpas un padzīt no acīm asaras. Viņš nebija darījis visu, ko spējis, lai izglābtu brāli. Kaut arī Flemings neticēja, ka stimulants brāli varēja glābt, viņš tomēr dzīvoja ar vainas apziņu, ka apturējis medmāsas roku un ļāvis brālim nomirt. Par izdarīto viņš nebija stāstījis vecākiem un droši vien nekad to arī nedarīs, jo viņi tādas lietas nesaprastu, dzīve viņiem nozīmē daudz vairāk nekā ciešanas.

- Ak, visvarenais, visu zinošais, līdzjūtīgais Kungs…

Priestera vārdi ielauzās domās, un Flemings juta, ka viņā pamostas trakas dusmas. Viņa priekšā tagad bija būtisks un āķīgs ticības jautājums. Vai Dievs zināja par ciešanām un varēja darīt tām galu, bet nelikās par tām zinis? Tādā gadījumā par līdzjūtību nav ne runas. Vai arī Dievs varēja ciešanas mazināt, tās viņam rūpēja, taču viņš par tām neko nezināja? Tādā gadījumā Dievs nav visu zinošs. Dievam nav iespējams būt visvarenam, visu zinošam un žēlsirdīgam.

Flemings palūkojās uz vecākiem blakus. Māte izskatījās maza un trausla, bet tēvs, pensionēts arhitekts, pirmo reizi izskatījās vecs. Abi, nespēdami iztikt bez ticības, kas dotu jēgu ciešanām, ko Flemings jau sen bija pieņēmis kā nežēlīgas un patvaļīgas, nenolaida acis no priestera. Gribējās, lai tagad būtu mierinājums, ko dod akla ticība. Taču jautājums nebija vienkāršs.

Kaut arī brālis, lūdzot Flemingu "pārgriezt virvi", faktiski jau bija miris, Flemings uzskatīja, ka rīkojies pareizi, atbrīvodams viņu no ciešanām, taču pašu tagad vajāja apziņa, ka sešas minūtes pēc nāves brālis nav tikai ierunājies, bija izklausījies, ka viņš nav atbrīvojies no ciešanām.

Cīnīdamies ar atbildības slogu par izdarīto, Flemings mēģināja samierināt galvā mītošās konfliktējošās domas un negribēja ticēt, ka Robs ir kur citur, nevis aizmirstībā. Neirotulka darbībā jābūt aizturei, kuras dēļ radies iespaids, ka brālis runājis pēc nāves, kādai elektroniskai klupei, un Mailza dzirdētie vārdi nav izteikti dvēseles mokās, bet tas bijis pēdējais baiļu pārņemtā, mirstošā prāta kliedziens pirms nogrimšanas nebūtībā.

Tam bija jātic, jo Fleminga kredo nepieļāva citu alternatīvu. Viņš nespēja pat iedomāties, ka mīļotā brāļa apziņa vēl dzīvojusi un turpinājusi ciest. Jo īpaši, kad viņš nebija mēģinājis viņu glābt.

Tagad par savu draugu runāja Roba pulka virsnieks. Šķita, ka virsnieka vieglais īru akcents un aprautās atmiņas atsauc brāli dzīvē. Dzirdot, ka Robs bija "vislabākais tēvs, vislabākais dēls un vislabākais brālis, bet pirmām kārtām viskrietnākais cilvēks", Fleminga acīs ieriesās asaras.

Taču, izdzirdējis Džeika šņukstēšanu blakus un iedomājies, ko zēns zaudējis, viņš juta, ka pašā tiek pārrauts kāds dambis. Asaras plūda brīvi, atsvabinot no krūtīs uzkrātā spiediena. Viņš apskāva Džeiku, un abi bezgalīgās bēdās ļāva vaļu asarām.

PĒC TRIM STUNDĀM

Kad pēdējais bērinieks bija pametis vecāku māju, Flemings iemaldījās dārzā. Tas bija labi - satikt Roba draugus, taču viņš jutās vārgs un samocīts. Iestājoties krēslai, Flemings sēdēja uz sola zem kalnu kļavas, kurā abi ar brāli bija rāpušies pēc vecāku pārcelšanās uz šejieni no Pīka apgabala.

Šķita, ka šī vieta un atmiņas nomierina, taču kaut kas vilka atpakaļ uz Bārlijholu. Viņš vēlējās pārbaudīt neirotulku, lai pirms došanās no slimnīcas uz mājām prāts būtu mierīgs, taču tobrīd prioritāra bija ģimene, ar ko vajadzēja būt kopā. Jo ilgāk viņš domāja par neirotulka novēloto reakciju, jo vairāk ideju par šo tēmu radās. Ar ticību, ka novēlošanās nav nekas nozīmīgs, nepietika, vajadzēja to pierādīt.

Pa tumsu vieglā gaitā no virtuves iznāca mazs augums.

-    Milo?

Kaut ari kāju protēzes bija pavisam jaunas, Džeiks gāja dabiski, bija grūti iedomāties, ka viņa gaitā kāds varētu saskatīt neveiklību.

-    Čau, Džeik! Nāc šurp.

Bērns apsēdās blakus uz sola un piespiedās viņam klāt.

-    Milo, kāpēc viņiem bija jāaiziet?

Flemings apskāva Džeiku. Pēdējās četras dienas Džeiks bija jautājis vecaimātei, kas noticis ar mammu un tēti, un viņam bija stāstīts par debesīm un Dievu. Flemin- gu vairāk nodarbināja Džeika nākotne: pēc garām diskusijām tika nolemts, ka tuvākajā laikā par viņu gādās vecvecāki, bet Flemings viņu adoptēs.

-    Dažkārt mēs nezinām, kas un kāpēc dzīvē notiek, Džeik, - viņš sacīja. - Tā nu tas ir. Taču es zinu, ka tētis un mamma tevi ļoti mīlēja, arī es, vecmāmiņa un vecaistēvs tevi mīl. Mēs joprojām esam kopā, Džeik.

-    Tomēr, kur patlaban ir mamma un tētis? Vai viņi saņem e-pastus?

Mailzs pasmaidīja.

-    Ja arī saņem, viņi nav man pateikuši adresi.

-     Bet kā tu domā, kur tētis ir? Kaut kur taču viņam jābūt, Milo.

-    Zini, pēc manām domām, viņi dzīvo mūsu atmiņās un sirdīs.

-    Bet ko viņš tagad domā? Vai viņš mani redz?

-    Nezinu, - Flemings atbildēja. - Manuprāt, tavs tētis tagad vienkārši guļ. Viņš bija slims un tagad atpūšas.

-    Ko tādā gadījumā viņš sapņo?

Flemingam prātā nozibēja Emberas sapnis un iedoma, ka māsas prāts viņā turpina dzīvot.

-    Ja viņš kaut ko sapņo, tad man nav šaubu, ka redz kaut ko priecīgu - tāpat kā tu un visi cilvēki, kurus viņš mīl.

-    Kas notiks, kad viņš pamodīsies?

-    Varbūt viņš nepamodīsies. Varbūt viņš ieslīdzis ilgā, mierīgā dusā, kas turpināsies mūžīgi.

-    Vecmāmiņa stāsta, ka mamma un tētis ir debesīs.

-    Varbūt, tā arī ir.

-   Viņa stāsta, ka debesis ir ļoti augstas un visādu jauku lietu pilnas.

-   Ja tā ir jauka vieta un atrodas augstu, tavs tētis noteikti to jau atradis. Viņš ir labs klinšu kāpējs.

Džeiks pavērās zvaigznēs un nopūtās.

-    Milo, - viņš sacīja, domās saraucis pieri, - ja jau Dievs taisījis debesis, kas ir labas, kāpēc viņš ļauj notikt tādām lietām, kas ir sliktas? Kāpēc viņš paņēma mammu un tēti? Abi viņam nav vajadzīgi.

Flemings iedomājās, ko uz šo jautājumu atbildētu viņa māte. Džeiks nebija pieminējis, ka visvarenais, visu zinošais un žēlsirdīgais Dievs paņēmis ari viņa kājas.

-    Nezinu, Džeik. Ja Dievs ir, varbūt viņš ir alkatīgs un domā, ka tava mamma un tētis ir kas īpašs, un tāpēc grib viņus pie sevis.

-   Debesis ir jauka vieta, vai tad tā nav? - Džeika balsī ieskanējās nemiers.

-    Protams, - Flemings atbildēja un sabužināja brāļadēla matus.

-   Tātad mamma un tētis ir laimīgi. Debesīs visi ir laimīgi, vai ne?

Flemings nenovērsās no Džeika ciešā skatiena.

-    Jā, Džeik, esmu pārliecināts, ka tā ir, - viņš sacīja.

Bet, protams, viņš par to nevarēja būt drošs.

Kā vispār kāds par to var būt drošs?

21. NODAĻA

DOMĀTAVA. PĒC DEVIŅĀM STUNDĀM

Bez divdesmit minūtēm trijos no rīta Embera mierīgi gulēja Bārlijholas domātavā. Viņa bija atgriezusies no Sanfrancisko jau agrā pēcpusdienā, un Virdžīnija Naita viņai bija pateikusi par Roba Fleminga nāvi. Medmāsas palīdzēja Emberai iekārtoties, un viņu bija iepriecinājusi arī atklātne un iecienītās beļģu šokolādes kaste no Pītera Rigas.

"Esmu pārliecināts - pārbaudēs atklāsies, ka tev ir lielisks prāts. Ja vēlies parunāties, piezvani. Tētis Pīts."

Pēc tam gulta tika iestumta domātavā, lai būtu iespējams turpināt vingrinājumus un analīzes. Pirms astoņpadsmit minūtēm viņa bija aizmigusi, miegs šobrīd iegāja sapņu fāzē.

Kad nesamaņā dusošais prāts tika rauts ārā no ķermeņa, viņa grozījās un svaidījās pa gultu. Pēc maza brītiņa viņa jau gulēja mierīgi un acu āboli sāka strauji kustēties. Acis atvērās un akli vērās griestos. Embera tika rauta ārā no ķermeņa pat ātrāk nekā agrāk - tik ātri, ka viņa tikko varēja paelpot - galvu reibinošā ātrumā viņu rāva pretī spožajai gaismai. Viss bija sablīvēts: tumsa melnāka, gaisma spožāka. Radās pārliecība, ka šoreiz gaismā atklāsies kāda šausminoša patiesība, kas aprīs viņu uz visiem laikiem.

Vienīgais, ko varēja darīt, traucoties pretī gaismai, bija bez skaņas kliegt tukšumā…

Mailzs Flemings iebrauca pa Bārlijholas vārtiem un tālāk pa grantēto ceļu. Pēc tam novietoja automašīnu pie parādes durvīm. Apgaismojuma apspīdētais ieejas portiks ar doriešu pīlāriem abās pusēs izskatījās iespaidīgi, taču Flemings pat nepacēla acis uz augšu, bet taisnā ceļā devās uz savu kabinetu.

Pēc sarunas ar Džeiku viņš bija aizgājis gulēt agri un drīz pēc desmitiem iegrimis veselīgā miegā. Pēc divām stundām viņu aukstos sviedros bija pamodinājis smags, jau aizmirsts sapnis, kas lika pamest vecāku māju un steigties uz šejieni. Vajadzēja noskaidrot, kāpēc neirotulks devis Robam iespēju runāt pēc nāves. Vajadzēja rast racionālu skaidrojumu, kāpēc tā noticis, un šis skaidrojums bija jārod tūlīt.

Lieliem soļiem iedams pa Bārlijholas austrumu spārna gaiteni, viņš nepievērsa uzmanību pie galda snaudošajai nakts māsai, taču palēnināja gaitu, domātavā saklausījis žēlabainu bērna kliedzienu. Patlaban Bārlijholā nebija neviena bērna. Dzirdot, ko bērns saka, mati uz galvas saslējās stāvus.

Mazdrusciņ pavēris domātavas durvis, viņš ieraudzīja gultā nekustīgi gulošo Emberu Grāntu ar zilo domu cepuri galvā. Viņa bija nosvīdusi, acis vaļā. Redzētais satrauca, taču no lūpām nākošā bērna balss lika aizturēt elpu.

Balss, kurā bija jaušamas bailes un apjukums, sauca:

- Embera, Embera, kur tu esi?

Viņš klusu piegāja pie neirotulka, kas pulsēja visās varavīksnes krāsās, kamēr paralēlais optiskais procesors vienlaicīgi veica neskaitāmus aprēķinus. Izdarījis nelielas korekcijas uz apaļajām skalām paneļa apakšdaļā zem lodes, viņš nospieda slēdzi. Skaļruņi atdzīvojās, taču viņam nebija ne jausmas, ko tie pārraida. Mazliet pagaidījis, viņš gribēja tos izslēgt, taču cauri sprakšķiem izlauzās skaņa.

Tādu gaudošanu nekad agrāk viņš nebija dzirdējis. Izstiepjot roku, lai to izslēgtu, viņš spēja iedomāties tikai citātu no Bībeles, par ko gan viņš, gan brālis ticības mācības stundās skolā bija nervozi smējušies: "Bet ķēniņ- valsts bērni tiks iemesti tumsā visapkārt, un no tās skanēs gaudas un zobu griešana."

Par spīti pieauguša cilvēka skepticismam, izmisīgā raudāšana laupīja Flemingam drosmi. Tās nebija šīs pasaules skaņas, tās varēja nākt tikai no mocītas dvēseles.

Viņš saņēmās un pagriezās uz gultas pusi. Embera tagad gulēja mierīgi ar aizvērtām acīm un elpoja vienmērīgi. Viņš izgāja no domātavas un devās uz savu kabinetu. Viņš vairs neraizējās, ka nevarēs izskaidrot, kā Robs varēja runāt pēc nāves. Drīzāk bija jābaidās, ka tagad viņš to varēs.

22. NODAĻA

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 33° 15' S, 16° 06' E.

TAJĀ PAŠĀ NAKTĪ

Ksavers Akosta ienīda naktis. Darāmā vēl bija tik daudz, bet guļot nekas no tā netika padarīts. Bija laiks, kad miegs viņam tikpat kā nebija vajadzīgs, taču tas bija pagājis. Nakts lika arī ieskatīties sevī: paliekot vienam ar savām domām, viņam uzmācās šaubas. Tika pārbaudīta Akostas ticība.

- Sakiet man godīgi, monsinjor, - viņš jautāja asistentam, kurš privātajā kajītē uz "Sarkanā šķirsta" palīdzēja uzklāt gultu, - vai jūs ticat, ka Doktors un viņa zinātnieki gūs panākumus? - Paolo Diadžo bija vienīgais cilvēks uz zemes, kuram viņš varēja uzticēt savas šaubas. Milzīgā auguma vīrs strādāja viņa labā, kopš Akosta pirms divdesmit gadiem tika uzņemts Romas kūrijā. Viņš pirmais bija zvērējis uzticību, kad Akosta aizgāja no Vatikāna. Nācis no Neapoles graustiem, Diadžo reiz bija teicis, ka savā dzīvē piedzīvojis divas reliģiskas pārmaiņas: vienu pasaulīgu, pievienojoties dominikāņiem, kad vajadzēja izvairīties no audzināšanas, otru - garīgu, kad pēc Akostas sprediķa noklausīšanās pirmo reizi Diadžo nolē-

ma viņam sekot. Viņš bija ciets vīrs ar asu, nepieradināta zvēra intelektu un joprojām uzturēja kontaktus ar kriminālo pasauli - viens otrs teica, ar mafiju -, un Akosta zināja, ka Diadžo viņa labā darīs visu.

Diadžo paņēma Akostas sarkano tērpu, salocīja un ielika netīrās veļas grozā. Tad pārsteidzošā lēnprātībā paņēma pie durvīm nolikto tīro tērpu, izņēma to no plēves iesaiņojuma un pakarināja magoņkoka drēbju skapī nākamajai dienai. Galu galā viņš paņēma no gultas baltu frotē peldmēteli un pieturēja, kamēr Akosta to uzvilka.

-     Ne jau zinātnieki nodrošinās jūsu likteņa piepildījumu, Jūsu Svētība, - noteica Diadžo, kamēr Akosta bāza rokas piedurknēs. - Tas notiks pēc Dieva gribas. Viņš nepieļaus, ka pietrūkst laika. Viņa plāniem jūs esat pārāk nozīmīgs.

Vīra klusā pārliecība nomierināja Akostu.

Diadžo iegāja vannasistabā blakus.

-    Vanna ir gatava, Jūsu Svētība, - atgriezies viņš pavēstīja. - Zāles un sāpju remdētāji ir pie gultas. Vairāk nekas nav vajadzīgs?

-    Nē. Lai Dievs jūs svētī, monsinjor.

-    Jūs ari, Jūsu Svētība. Ja jums…

-     Pateicos, monsinjor. Es piezvanīšu, ja būsiet vajadzīgs.

Kad Diadžo aizgāja, Akosta kliboja uz vannasistabu. Viņa privātās telpas bija iekārtotas vienkārši. Vērtīgākā manta bija ceremoniālais zobens, kas makstī karājās virs gultas. Viņš turēja šo mantu piemiņai par kapteiņa gadiem Argentīnas flotē un uzskatīja par simbolu savā mūžīgajā karā par cilvēces glābšanu.

Vannasistabā viņš ļāva baltajam peldmētelim nokrist no pleciem, novilka apakšveļu un kails nostājās spoguļa priekšā. Par spīti gadiem un triecieniem, ko laika gaitā saņēmis augums, fiziski viņš joprojām bija neparasti labā formā. Lielākās traumas, kas pirms daudziem gadiem bija mainījušas viņa dzīvi, bija ievainojuma rēta uz vārgās kreisās kājas un deformētais gurns.

Toreiz viņš bija pavisam cits cilvēks, jauns un spēcīgs karavīrs, kurš Dieva atbalstu uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu. Vai tā bija kauja, karjera vai sievietes aplidošana, tikai uzvarai bija vērtība. Tad britu reaktīvā lidmašīna Harrier pie Folklendu salām bija nogremdējusi viņa kreiseri. Viņš neatcerējās ne sprādzienu, ne to, kā pa gaisu tika evakuēts no grimstošā karakuģa. Un, kaut ari tas bija vairāk nekā trīsdesmit gadu vecs notikums, Akosta joprojām atcerējās katru vienpadsmit stundas ilgās operācijas sīkumu, ārstiem Buenosairesā cīnoties par viņa dzīvību. Toreiz Akosta visu laiku bija bez samaņas, taču no savas pozīcijas virs operāciju galda redzēja, kā ķirurgi diedz kopā saplosīto gurnu. Viņš nezināja - dzīvos vai mirs.

Pamostoties pēc operācijas, viņam kļuva skaidrs, ka dzīvē jāiet cits ceļš. Dievs bija viņu izvēlējies, izglābis dvēseli, bet sakropļojis ķermeni, liekot fiziskās intereses aizstāt ar garīgajām un īstenot Viņa grandiozos mērķus Dievs bija devis svētību caur ciešanām, lai pastāvīgās sāpes atgādinātu, ka viņš ir Dieva sūtnis virs zemes.

Viņš aizkliboja līdz vannai un vispirms pārbaudīja ūdeni. Gremdējoties vannā un jūtot siltumu iesūcamies sāpošajos kaulos, viņš mierināja sevi, apcerēdams visu, ko sasniedzis pēc aiziešanas no Romas. Tikai desmit gadu laikā viņš bija padarījis Dvēseles patiesības baznīcu par visnozīmīgāko reliģisko institūciju pasaulē.

Tomēr, izkāpis no vannas un noslaucījies, Akosta saprata, ka pat tik fenomenāliem panākumiem nav nozīmes. Viņš uzvilka naktstērpu, no naktsskapīša paņēma ūdens glāzi un tabletes, tās iedzerdams Diadžo noteiktajā kārtībā, un pa šo laiku vēl noskaitīja īsu lūgšanu. Viņš cerēja, ka Diadžo ir taisnība un Dievs dos Bredlijam Soumsam tik daudz laika, lai ar to pietiktu Dvēseles projekta īstenošanai.

Liekot galvu uz spilvena, viņš izslēdza gaismu. Tumsā uz viņu apsūdzoši noraudzījās mātes Džovannas acis ar vaļā atplestiem plakstiņiem, un viņš pagriezās ar seju pret spilvenu. Lai attaisnotu viņas un daudzu citu nāvi, Dvēseles projektam bija jāizdodas. Viņam lemts būt kam vairāk nekā Dieva sūtnim virs zemes. Lai viņa dzīvei un mātes Džovannas nāvei būtu jēga, Akostam jākļūst par Dieva sūtni virs zemes un debesīs.

23. NODAĻA

BĀRLIJHOLA

Pēc iziešanas no domātavas Flemings pa tumšajiem un tukšajiem Bārlijholas gaiteņiem skriešus devās uz savu kabinetu, kur ieslēdza datoru, ievadījis paroli, viņš iegāja aizsargāto datu bāzē un atvēra Braiena konfidenciālos failus. Viņš pārlūkoja neirotulka datu bāzi, līdz atrada Roba Fleminga mapi. Dziļi ievilcis elpu, viņš uzklikšķināja uz mapes, tā atvērās un parādījās vesela citu mapju virkne.

Dažu sekunžu laikā viņš sadalīja ekrānu divās daļās, ar Roba smadzeņu viļņiem pa kreisi, bet Quicktime videomateriāliem par viņa nāvi, ko uzņēmušas domātavas videokameras, pa labi. Pulkstenis ekrāna apakšā deva iespēju katru darbību sinhronizēt ar Roba smadzeņu aktivitāti.

Distancējies no piedzīvotā, viņš noskatījās eksperimentu no paša sākuma, pievērsdams uzmanību smadzeņu viļņu svārstībām, Robam "ierunājoties" pirmo reizi. Katram vārdam bija unikāls raksts, arī smadzeņu viļņu skaits, un, uzritinot uz augšu ekrāna kreiso pusi, neko neparastu Flemings neieraudzīja.

Kamēr Robam neuznāca sirdslēkme.

Ekrāna labā puse rādīja Frenkiju uzliekam Robam uz krūtīm defibrilatora plāksnītes. Kreisajā pusē Roba smadzeņu viļņi lēkāja kā lielās sāpēs. Tad, liecinot par smadzeņu nāvi, viļņi cits pēc cita izlīdzinājās.

Nākamās sešas minūtes smadzeņu viļņi neatdzīvojās. Izņemot vienu. Viļņu garums frekvenču spektrā atradās tik augstu, ka gandrīz neietilpa skalā. Robam izrunājot pēdējos vārdus, vilnis nenoteikti svārstījās. Izrādījās, ka tas ir vienīgais atbildīgais par Roba spēju runāt pēc nāves. Tas nebija līdzīgs nekam, ko Flemings redzējis agrāk. Viņš piesita ar pirkstu pie ekrāna un parādījās dialoga logs. Tam nebija nosaukuma, tikai viens vārds: "Nezināms."

Flemings uzklikšķināja laika līnijas reversīvajai du- bultbultiņai ekrāna apakšā, atgriezdams Quicktime video uz eksperimenta sākumu. Šoreiz, ritinot uz augšu ekrāna kreiso pusi, viņš pamanīja nepazīstamu smadzeņu signālu, kas līdz pat Roba nāves brīdim bija atradies miera stāvoklī.

Flemings mēģināja apjēgt, kas noticis. Viņš noskatījās eksperimentu vēl divas reizes kopā ar skaņu, lai būtu dzirdama ar datora palīdzību atveidotā Roba runa. Ne- atraudamies viņš pētīja viļņu garumus, jo īpaši ekrāna pašā augšā esošo, nezināmo vilni.

Galu galā viņš izdarīja divus novērojumus. Pirmais bija tāds, ka jaunā garuma vilnis parādās, kad Robs pēc nāves runā tekošāk nekā pirms tās, bezmaz liekot domāt, ka tas ātrāk apgūst neirotulku nekā pārējie Roba smadzeņu viļņi, kopā ņemti. Otrs novērojums - neraugoties uz to, ka nāves brīdī aktivizējās visi Roba smadzeņu viļņi, šis vilnis ekrānā neparādās. Tas snaudošs un nepamanīts atradās reģistra pašā augšā jau no eksperimenta sākuma.

Pirmo vērojumu Flemings nespēja izskaidrot, taču otrā iemesls bija acīm redzams: neirotulks, Robam mirstot, šo jauno, noslēpumaino viļņa garumu nebija atklājis. Neirotulka nervu tīkls bija to apguvis no agrāka, turklāt nesena pacienta.

Turpinādams izziņu, Flemings uzklikšķināja otram ekrānam un iegāja neirotulka failu sarakstā. Acu priekšā parādījās sīkāka informācija par Emberu Grāntu.

Ekrāna labā puse rādīja Quicktime ierakstus no viņas pirmās nakts domātavā. Embera miegā grozījās un svaidījās, bet tad ķermenis piepeši nomierinājās, acis atvērās un viņa iesaucās jaunas meitenes balsī. Kā apmaldījusies viņa vairākas reizes sauca pati savu vārdu.

Flemings paskatījās uz ekrāna kreiso pusi, un viņam aizžņaudzās rīkle. Pirmkārt, viļņi lidoja uz augšu un šūpojās kā drudzī, signāli bija tādi paši kā Roba nāves brīdī. Tad ekrāns sašķiebās un viļņi vienā mirklī iztaisnojās, it kā smadzenes būtu mirušas, bet ekrānā frekvenču spektra pašā augšā parādījās unikāls pulsējošs signāls.

Flemingam nevajadzēja neko pārbaudīt, lai pārliecinātos, ka tas ir tas pats viļņa garums, kas ļāva Robam runāt pēc nāves. Viņš neatraudamies vērās ekrānā. Tad ar lēnu kustību kā apžilbis pastiepa roku un atvēra Emberas šīs nakts failus, atgriezās uz sākumu un noskatījās, kam viņa šonakt domātavā bijusi lieciniece.

Viņš vēroja, kā Embera guļ, un piefiksēja fizioloģisko stāvokli, viņai ieejot sapņu fāzē. Viņa pretojās, it kā tiktu vilkta uz vietu, uz kuru nevēlas doties. Ieejot sapņu fāzē, ķermenis atslāba. Vairumam cilvēku, ieejot sapņu fāzē, iestājas it kā paralīze, jo tiltiņš un garenās smadzenes pa muguras smadzenēm sūta signālus, kam sapņa laikā jākavē vai jāapstādina muskuļu darbība. Viņas signāls bija vājš, un viņa atvēra acis, it kā kaut ko meklētu. Embera runāja jaunas meitenes balsī, kādu Flemings dzirdēja pirms neilga brīža.

Vienā ekrāna pusē viņš vēroja smadzeņu viļņus, kas uzplaiksnīja un atkal nodzisa, bet otrā - redzēja gulošo Emberu, tad Flemings ieraudzīja ari sevi ieejam domātavā, pieejam pie neirotulka un uzgriežam skaļāk skaļruņus. Atkārtojumā klausoties aizpasaulīgo kliedzienu, viņš pētīja vienu vienīgo nezināmo smadzeņu vilni ekrāna kreisajā pusē. Tas ņirbēja vienā tonī ar kliedzienu, it kā atspoguļojot tajā ietvertās sāpes. Turklāt visu laiku viņš dzirdēja Emberu saucam savu vārdu.

Flemings izprata cilvēka smadzenes labāk nekā vairums speciālistu un visvairāk vēlējās pieskaitīt šo anomāliju psihiskiem traucējumiem vai atmiņas aiztures sindromam, taču nespēja.

Viņš atcerējās, ko Embera bija teikusi par sapni, kurā mirst, un tagad mieru nedeva viens jautājums. Ko tad, ja viņa teikusi taisnību? Tā kā viņai piederēja miruša cilvēka smadzeņu daļa, varbūt starp viņas un mirušās dvīnes apziņu pastāv kāda saikne. Varbūt sapnis par nāvi atspoguļo pirmsnāves pieredzi uz operāciju galda, un dzirdētais kliedziens bijis prāta nāves kliedziens, izteikts caur nezināmā garuma vilni. Un bērna balss nav nākusi no Emberas, bet Arielas apziņas.

Vai Embera netika kaut ko teikusi par viņas un dvīņumāsas mēģinājumiem kontaktēties un nespēju to izdarīt, jo abas kā divi magnēti ar vienādu polaritāti atgrū- žas? Flemings atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni un saberzēja deniņus. Galva bija karsta, it kā viņam būtu temperatūra, rokas trīcēja. Gribējās iet gulēt un to visu aizmirst, taču dzirdētā skaņa neizgāja no prāta. Lai cik mīklaini bija iegūtie dati, domas visu laiku atgriezās tikai pie viena iespējamā - neiespējamā - skaidrojuma.

Pēc Arielas nāves viņas apziņas pēdas kaut kādā veidā palikušas kopējo smadzeņu Emberas daļā. Atšķirībā no citām ķermeņa daļām smadzeņu šūnas neatjaunojas, un dvīnēm saglabājusies rudimentāra garīga saikne. Šķiet, ka Arielas apziņas daļa mēģina kontaktēties ar dzīvo māsu, kamēr Emberas daļa vismaz divas reizes piedzīvojusi traumatisku aiziešanu nāvē. Zemapziņas līmenī nevienam nepiederošajā teritorijā starp dzīvību un nāvi viņas meklē iespēju apvienoties no jauna.

Ja materiālā saikne dvīņu starpā ir kopējie smadzeņu audi, tad programmatiskā saikne ir unikālais un neizskaidrojamais smadzeņu vilnis. Taču attiecīgā viļņa garums saista ne tikai Emberu un Arielu, tas bija devis sazināšanās iespēju arī Robam. Šis nervu signāls, šis dvēseles viļņa garums varēja būt universāla saikne, kas savieno prātu un fiziskās smadzenes - dzīvību un nāvi.

Vēlreiz atkārtojot video, kur Embera runāja miegā, un pēc tam no neirotulka skaļruņiem dzirdot kliedzienu, Flemings atcerējās savu sapni un Džeika jautājumu par debesīm. Cauri mugurkaulam izskrēja saltas tirpas.

Tam visam jārod racionāls skaidrojums.

Viņš bija tā iegrimis domās, ka, pamanījis dažu soļu attālumā no sevis kādu stāvam un raugāmies datora ekrānā, pat salēcās. Bārlijholas direktores rokās bija divas espresso kafijas tases.

-    Virdžīnij, ko jūs šeit darāt?

-    Mans aizbildinājums ir bezmiegs, Mailz. Un kāds ir jūsējais?

-    Cik ilgi jūs te jau stāvat?

Naita uzmeta vēl vienu skatienu datora ekrānam. Viņas seja bija bāla.

-    Pietiekami ilgi. Pie joda, kas te notiek?

Flemings jutās priecīgs, ka var atbrīvoties no sloga.

-    Apsēdieties, Virdžīnij. Neesmu pilnīgi pārliecināts, kas man te ir, taču ir dažas lietas, ko jums vajadzētu zināt.

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 18° 10' S, 16° 01' E

PĒC DEVIŅDESMIT DIVĀM MINŪTĒM

Kad pie Ksavera Akostas kajītes durvīm asi pieklauvēja, viņš gulēja ciešā miegā. Atvēris acis, Akosta mēģināja aptvert notiekošo.

-    Kas par lietu? - viņš uzrēca.

Durvis mazliet pavērās, un ķīniešu paklāja dārgakmeņiem līdzīgās krāsas apspīdēja gaismas trijstūris. Monsinjors Diadžo pabāza pa durvīm galvu.

-   Jūsu Svētība, piedodiet, ka traucēju, taču steidzams zvans.

-    Pagaidīt nebija iespējams?

Diadžo pavēra durvis vairāk, paplašinot gaismas trijstūri, un ienāca istabā.

-    Nē, nebija, Jūsu Svētība. - Rokā viņš turēja digitālo bezvadu tālruni.

-    Cik pulkstenis?

-    Pusčetri pēc Keiptaunas laika.

Akosta novaidējās un paņēma tālruni. No sākuma viņš zvanītāja balsi nepazina, bet, kad pazina, dusmas acumirklī izgaisa un viņš kļuva pati modrība.

Klausoties teiktajā, Akostu pārņēma eiforija. Viņš apvaldīja vēlmi apbērt zvanītāju ar jautājumiem, jo tik daudz ko gribējās zināt. Viņš pacietīgi klausījās, kamēr zvanītājs beidza runāt un pēc tam uzdeva trīs jautājumus. Uzmanīgi noklausījies atbildes, viņš deva četrus norādījumus. Beigās viņš pateicās zvanītājam, nospieda sarunas beigu pogu un atdeva aparātu Diadžo, kurš turpat gaidīja.

Akosta nosvieda sānis segu, pielēca kājās un, gandrīz neklibodams, aizsteidzās uz vannasistabu.

-      Monsinjor Diadžo! - viņš uzsauca pār plecu, - mums jāgatavojas jaunai dienai. Darāmā ļoti daudz. Mūsu Kungs beidzot par mums parūpējies, un mēs nedrīkstam sagādāt Viņam vilšanos.

24. NODAĻA

BĀRLIJHOLA. NĀKAMAJĀ RfTĀ

Embera pamodās kā salauzta. Atmiņas par pagājušās nakts sapni šķita draudīgas un vēl zīmīgākas nekā iepriekš. Mocīja mulsinoša nojausma, ka viņai kaut kas jāatceras, kaut kas sakarā ar Arielu. Likās, ka māsa sauc caur biezu, rakstainu stiklu, taču viņa neko nedzird. Gatavojoties nākamajai dienai, viņa domāja par brīdi, kad atkal satiks Mailzu Flemingu, un cerēja, ka neirotulka analīzes kaut mazliet ieviesīs skaidrību par viņas veselības stāvokli. Pēcpusdienā jāpiezvana tētim Pītam.

Vēl lielāks optimisms viņu pārņēma, kad pie durvīm pieklauvēja un domātavā ienāca profesore Virdžīnija Nai- ta. Viņas mati bija taisni un kostīms izskatījās tā, it kā nebūtu novilkts visu nakti.

- Atvainojiet, ka traucēju, doktore Grānta, bet nāku ar sliktu ziņu. Jūsu mātes veselības stāvoklis pasliktinājies. Ārsti domā, jums jāatgriežas pie viņas, cik ātri iespējams.

Neko tādu Embera nebija gaidījusi. Viņu pārņēma šoks, līdzīgs fiziskam sitienam. Embera zināja, ka māte mirst, taču līdz šim brīdim nebija šo domu pieņēmusi. Pašas rēgainās galvassāpes un sapņi nu likās nesvarīgi. Vajadzēja doties uz mājām.

PAGE \* MERGEFORMAT i 62

-    Mazliet vairāk nekā pēc divām stundām ir reiss. Ja piecpadsmit minūšu laikā saposīsieties, jūs uz to paspēsiet. Limuzīns, kas aizvedīs uz Hītrovu, jau gaida, - sacīja Naita, līdzjūtīgi smaidīdama. - Man ļoti žēl. Ja kaut ko varu darīt jūsu labā, sakiet.

Embera ieskatījās pulkstenī.

-    Vai ir iespējams parunāt ar doktoru Flemingu?

-    Nē, ja vēlaties pagūt uz lidmašīnu. Ja šodien viņš vispār ieradīsies, tas nenotiks tik drīz.

Embera jutās vīlusies. Neirotulka analīžu rezultātus tagad nāksies gaidīt.

-    Lūdzu, vai manā vārdā jūs neizteiktu viņam līdzjūtību sakarā ar brāļa nāvi un nepateiktos viņam un viņa komandai. Man vajadzētu vienoties par atgriešanos un ārstēšanās pabeigšanu.

-     Šobrīd par to neraizējieties. Klīnika sazināsies ar jums, un iesākto turpināsim no vietas, kur izmeklēšana tika pārtraukta. Tā nav problēma.

Deviņos un piecpadsmit minūtēs Embera jau sēdēja limuzīnā un pameta Bārlijholu. Majestātiskā ēka atpakaļ- skata spogulī drīz nozuda tālumā. Limuzīnam nogriežoties uz Kembridžas pusi, viņa neredzēja pretējā virzienā braucošo jaguāru.

Pēc piecpadsmit minūtēm šoferis uniformā piedāvāja Emberai nelielu Evian ūdens pudelīti. Viņai slāpa un, redzot ceļazīmes uz MII un Londonu, viņa padzērās.

Braucot pa MII šoseju, pēkšņi viņa iegrima letarģijā. Kamēr automašīna aizbrauca līdz M25 šosejai, viņa jau bija nemaņā. Pēc izbraukšanas uz M4, automašīna pabrauca garām ceļa rādītājam uz Hītrovu un brauca tālāk uz Meidenhedu. Tur šoferis nogriezās uz lielu sarkanu ķieģeļu Viktorijas laika īpašumu ar baltu plāksni pie vārtiem: Dvēseles patiesības baznīcas slimnīca. Zem teksta atradās baznīcas simbols - "Sarkanais šķirsts" ar mastu krucifiksa veidā.

Automašīna taisnā ceļā iebrauca garāžā aiz slimnīcas. Emberas nevarīgais ķermenis tika izcelts no limuzīna, aiznests uz slimnīcas morgu un ielikts iepriekš sagatavotā, izolētā zārkā ar skābekļa baloniem un intravenozo sistēmu. Uz tukšām veidlapām bija uzskricelēti divi ārstu paraksti. Medicīniskais personāls un administrācija darbojās tik mierīgi un precīzi, ka bija skaidrs - viņi to darījuši jau agrāk. Visbeidzot baltais zārks tika aizvērts, aizslēgts un ievietots katafalkā, kas to aizveda uz ceturtā termināla kravas nodalījumu. Pēc divām stundām bezsamaņā gulošās Emberas Grāntas ķermenis, droši noglabāts Boeing 747 kravas telpā ar mākslīgo klimatu, lidoja ar daudz lielākām ērtībām nekā jebkad lidojuši pirmās klases pasažieri, kuriem stjuarti dancoja apkārt.

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 18° 06' S, 16" 03' W

Sarkanais pāvests bija tik pārpilns enerģijas, ka sāpes viņam bija piemirsušās. Uzvilcis cietināto koši sarkano tērpu, kas sniedzās līdz grīdai, viņš staigāja pa savu kabinetu "Sarkanā šķirsta" priekšgalā. Viņš gandrīz fiziski juta, ka meklējumi drīz beigsies.

-    Vai jūsu galā visi ir savā vietā, Doktor? - viņš noprasīja ēnā paslēptajai sejai televīzijas ekrānā virs gaida.

-    Patlaban tiek gatavota laboratorija, Jūsu Svētība, - atbildēja Soumss. Viņš smaidīja. - Drīz būs gatavs.

-    Vai Patiesības padome ir kaujas gatavībā?

-    Kad nokļūsiet šeit, viņi visi būs pieejami - personiski vai tiešraidē.

-    Lieliski. - Akosta pievērsās Diadžo, kurš stāvēja uz sliekšņa. - Monsinjor, vai viss pārējais ir noorganizēts? Visas nepilnības nolīdzinātas?

-    Mūsu sakari Londonā un…

Akosta uzsmaidīja Diadžo.

-     Bez detaļām, monsinjor Diadžo. - No Diadžo sakariem laicīgajā pasaulē bija savs labums, taču Akostas slogs bija pietiekami smags, lai zinātu vēl arī par tiem. - Dariet, kas darāms, monsinjor. Vienkārši pasakiet man, ka viss ir tā, kā tam jābūt.

Diadžo bezkaislīgi palocīja galvu:

-    Tā tas ir.

-    Lieliski. - Akosta pagriezās un pa plašo panorāmas logu paskatījās uz priekšā izpletušos bezgalīgo okeānu. Tad izvilka no mantijas kabatlakatu un mokoši tajā noklepojās. Diadžo spēra soli tuvāk, taču Akosta ar rokas mājienu viņu atraidīja. - Nodod ziņu uz komandtiltiņu, lai pilnā gaitā dodas uz ziemeļiem. Un sagatavo abus helikopterus. Divdesmit četru stundu laikā es vēlos būt bāzē. Manā vārdā atvainojieties uz kuģa visiem, ar ko man vajadzēja runāt, un šīsdienas dievkalpojumam palaidiet kāda mana sprediķa atkārtojumu.

Viņš paskatījās uz leju. Uz baltā kabatlakata bija sarkani plankumi. Bailes Akosta nepazina: viņš bija pārliecināts - kad pienāks tas brīdis, viņš būs gatavs.

25. NODAĻA

BĀRLIJHOLA. 9.30 NO RĪTA

Par spīti pārgurumam, Fleminga prāts kvēloja. Pēc pagājušās nakts, pareizāk sakot, šī rīta satraukumiem, Naita bija nosūtījusi viņu uz mājām pāris stundas nosnausties. Ticis gultā, viņš aizmiga tik cieši, ka pat nedzirdēja modinātāju, kas parasti zvanīja sešos.

Prātu visu laiku nodarbināja doma, ko gan nozīmē jaunais viļņa garums. Bija jābūt racionālam skaidrojumam, par to nebija šaubu. Lai izpētītu vilni, vienkārši bija vajadzīgs laiks. Viņā mītošais zinātnieks lika uzzināt vairāk, apzinoties, ka šis atklājums atstās ēnā pirms dažiem gadu desmitiem atklātos mikroviļņus. Tomēr kaut kas viņā vēlējās, lai viļņi paliktu neatklāti, jo to eksistence radīja draudus visam, kam viņš līdz šim bija ticējis. Ko tad, ja mūsu eksistence neaprobežojas tikai ar šo dzīvi? Ja dzīve ir arī pēc tam? Kādu iespaidu atklājums atstās uz viņa dzīvi šeit un tagad? Un ko tas nozīmē Roba dvēselei? Un vai debesis ir laba vieta, kā bija jautājis Džeiks. Vai viņš patiešām grib atbildes uz šiem jautājumiem?

- Mailz, mums jāaprunājas, - uzsauca Naita, kad Flemings gāja garām viņas kabinetam. Aicinot viņu iekšā un

piedāvājot apsēsties, Naita izskatījās apņēmības pilna. Pēc Roba nāves viņa bija izturējusies līdzjūtīgi, bet atsvešināti, un precīzi bija gribējusi zināt, kas tieši noticis. Kad Flemings iepriekšējā vakarā bija stāstījis par Emberu Grāntu, viņa bija izturējusies piesardzīgi.

-     Mailz, es esmu runājusi ar citiem uzticamiem cilvēkiem, aizbildņiem, tāpēc gribu izstāstīt, kas viņiem dara raizes, - Naita sacīja.

Flemings sarauca pieri.

-    Kādas raizes?

-    Es negribēju ar to steigties, taču patlaban tu esi uz vietas, un mēs varam šo lietu izrunāt. Robs nomira eksperimenta laikā, tāpēc mums jāpacenšas saglabāt Bārlijholas reputāciju baltāku par baltu.

-    Virdžīnij, viņš bija mans brālis. Notikušā dēļ es jūtos briesmīgi, taču pārbaude nav Roba nāves iemesls.

-    Mailz, runa ir par to, kā notikušo uztver citi. Es zinu, tā nebija tava vaina un neatkarīgā izmeklēšana neko…

-    Izmeklēšana? Pie joda, par ko ir runa?

-    Tā ir tikai formalitāte. Šis laiks prasa pārbaudes. Ir sponsori, kuri domā par nozīmīgu līdzekļu ieguldīšanu. Baumo, ka tu neesi darījis visu iespējamo pacienta glābšanai, un mes vēlamies šīs baumas likvidēt iedīglī, kamēr prese nav izpūtusi no mušas ziloni. Vienkārši šī ir īstā reize, lai tu uz dažām nedēļām dotos atvaļinājumā, bet, kad pēc izmeklēšanas tu būsi atguvies - mēs zinām, ka tā būs, - varēsi atgriezties. Protams, pilna alga un…

Flemings nobrīnījās.

-    Tu atstādini mani no darba? Virdžīnij, attopies, tu droši vien joko. Es jau teicu, ka pēc četriem neveiksmīgiem brāļa atdzīvināšanas mēģinājumiem es atturēju māsu no epinefrīna lietošanas. Šī iemesla pēc es jūtos briesmīgi, taču rīkotos tāpat, ja šādā situācijā nonāktu vēlreiz. Viņš bija miris jebkādiem nodomiem un mērķiem, un es nevēlējos paildzināt ciešanas. Es neizdarīju neko nepareizu. Nekas netiek slēpts. Dieva dēļ, viss uzņemts videofilmā. Atļauj man parunāt ar aizbildņiem. Es visu nokārtošu.

Naita papurināja galvu.

-    Atvaino, Mailz, taču šoreiz manas un aizbildņu domas sakrīt. Mums jāsargā Bārlijholas un jūsu reputācija. Tikai tā mēs varam novērst un izvairīties no aizdomām, ka kaut kas tiek slēpts. Prese…

-    Kāda daļa gar notikušo presei? Nav nekādas vajadzības to piesaukt. Kāpēc gan lai viņi domātu, ka kaut kas tiek slēpts? Lai Dievs stāv man klāt, Robs bija mans brālis.

-    Atvaino, Mailz, bet šis jautājums nav apspriežams.

Flemings tikko spēja valdīties.

-    Tas ir smieklīgi, Virdžīnij. Bet kas notiks ar Emberu Grāntu un jaunā garuma viļņiem? Mēs esam uz brīnuma atklāšanas sliekšņa, bet tu vēlies pārbaudīt, vai neesmu vainīgs sava brāļa nāvē.

-    Tas ir vēl viens jautājums, par ko vēlos aprunāties, Mailz. Lai nebūtu nekādu sarunu par eksperimenta laikā notikušo. Roba nāve Bārlijholai nav nekas labs, un mēs nevēlamies uzkurināt papildu interesi, stāstot par cilvēkiem, kuri ar pacientiem sarunājas no aizsaules. Esmu runājusi ar pārējiem kolēģiem, kuri piedalījās pārbaudē, un paskaidrojusi, ka notikušais nav nekas cits kā novēlota reakcija. Oficiālais skaidrojums ir tāds, ka Roba nervu signāli bija aktīvi pirms viņa nāves, taču tika noraidīti pēc nāves neirotulka novēlotās reakcijas dēļ - tas ir tehniskas dabas jautājums.

Flemings trieca dūri galdā.

-    Bet kur paliek Embera Grānta?

-    Šobrīd par to vari neraizēties. Viņai nācās atgriezties Kalifornijā, jo māte kuru katru bridi var nomirt.

-    Viņa šorīt aizlidoja? Vai tu pateici viņai par…

-     Mailz, patlaban viņai rūpju ir gana. Manuprāt, viņa kādu laiku jāatstāj mierā. Kad ar viņas māti viss būs nokārtojies un tu atgriezīsies no atvaļinājuma…

-    No atstādināšanas.

-    Saproti, Mailz, man patiešām žēl, ka ar Robu tā sanāca, turklāt es zinu ne sliktāk kā tu, cik potenciāli milzīgs atklājums ir jaunie viļņi. Taču turpmāk ar tiem jābūt ļoti uzmanīgiem. Šobrīd mēs nevēlamies uz dullo ielēkt tumsā, un tas nav arī vajadzīgs. Uz dažām nedēļām aizbrauc - tā nav atstādināšana no darba - un visu pārdomā. Kad pārbaude būs beigusies, tu vari atgriezties un turpināt iesākto darbu, ari jauno viļņu izpēti. Tavi pacienti, Džeiku ieskaitot, nepaliks bez aprūpes, pat ja viņiem pirms tavas atgriešanās būs vajadzīga kāda papildu ārstēšana. Visas pārbaudes tiks izdarītas, kā tu vēlies. Brauc mājās un atpūties. Paņem dažas brīvdienas, pavadi kādu laiku kopā ar Džeiku, nomierinies.

Flemings soļoja pa kabinetu.

-    Kā es varu atpūsties, Virdžīnij? Tas nav pareizi. Tā rīkoties būtu pavisam muļķīgi. Ko tu darīsi, ja es atteikšos?

-    Mailz, tev jāuzticas man. Nepadari šo situāciju vēl smagāku. Es nevēlos lūgt apsardzi tevi izvadīt no slimnīcas teritorijas, taču nepieciešamības gadījumā to darīšu.

-    Ko? Tu vēlies, lai es dodos projām tūlīt pat?

-    Tas būtu pats labākais. Sakārto savu darba galdu un brauc mājās. Nevienam nekas nav jāsaka un jāskaidro. Es to izdarīšu tavā vietā.

Flemings dziļi ievilka elpu un, ar grūtībām valdīdams dusmas, iespieda rokas sānos.

-    Nezinu, kas patlaban te notiek, taču tā ir nejēdzība. Es cīnīšos. Tāpat vien viss nebeigsies.

Naita piecēlās kājās.

-    Mailz, esi saprātīgs. Tev jāatslēdzas. Roba nāve bijusi lielāks trieciens, nekā tu spēj apjēgt. Ja rīkosies pretēji aizbildņu vēlmēm, es nespēšu tevi aizstāvēt pret soda sankcijām.

-    Mani aizstāvēt? - Flemings apgāja apkārt galdam, apstājās dažu collu attālumā no bosa un skatījās viņai acīs, kamēr Naita novērsās. - Es visu laiku zināju, Virdžīnij, ka tu esi birokrāte, bet man ne reizi prātā neienāca domā, ka vari būt tik sīkmanīga. Es darīšu to, ko uzskatīšu par vajadzīgu. Ne vairāk. Un ne mazāk. Ja tev tas nepatīk, dari, ko uzskati par vajadzīgu. Vari man ticēt, ir daudz citu institūciju, kas mani un manu darbu ņems pretī ar atplestām rokām.

Desmit minūtes vēlāk Flemings pa šaurajiem lauku ceļiem traucās uz mājām. Jaguāra salokāmais jumts bija nolaists, un viņam garām skrēja koki, vieglajā vējā šūpojot zeltainas lapas. Vēja šalkšana atgādināja par kliedzienu no neirotulka skaļruņiem, arī mirušais brālis neizgāja no prāta.

Bridi, kad automašīna nogriezās uz Kembridžas ceļa, Fleminga verdošās dusmas noplaka. Viņš zināja, ka nevar pacietīgi gaidīt, līdz beigsies izmeklēšana. Flemings saprata, ka viņa pienākums pret Emberu, Robu un Džeiku - ari pret sevi pašu - ir turpināt pētījumus un rast atbildes uz vairākiem jautājumiem.

Tādas atbildes uz jautājumiem par dzīvību un nāvi, kādas neviens cits mirstīgais pagaidām nespēja dot.

26. NODAĻA

VENTEC BĀZE. AĻASKA. PĒC ASTOŅPADSMIT STUNDĀM

Ziemeļu Aļaskā zemu pār Brūksa kalnu grēdu Arktikas pusē lidoja Chinook helikopters. Cenšoties ieraudzīt bāzi, Akosta noslaucīja loga stiklu sev blakus un skatījās lejup. Viņš zināja, ka pārveidotajai naftas atradnei jābūt tepat tuvumā, taču nedz baltajā, klinšainajā klajumā lejā, nedz augstajos kalnos abās pusēs nekas par to neliecināja. Tad viņš palūkojās uz augšu un virs helikoptera rotējošajiem spārniem ieraudzīja saules vāji apspīdēto, augstāko virsotni.

Vērīgi ieskatoties, pa netīrajiem logiem uz plakanās virsotnes tikko varēja saskatīt būvi. Uz astoņiem slīpiem balstiem uzmontētais melna stikla kupols līdzinājās kalna galā tupošam milzu zirneklim. Tam blakus atradās sa- telītantenas šķīvis un pilons, bet no stikla apvalka uz augšu slējās dūmenis. Zem kupola varēja saskatīt resnu centrālo pīlāru, kas sakņojās dziļi kalnā, tur atradās vecās urbšanas iekārtas un naftas urbums. Kupola vienā malā uz āru bija izbīdīta pusapaļās tērauda platformas aploce. Helikopteram laižoties lejā uz platformu, Akostam ieburkšķējās vēders.

Bija agra oktobra pēcpusdiena, un diena dzisa. Patlaban dienas garums bija tikai dažas stundas, un pēc dažām nedēļām gandrīz piecus mēnešus saules gaisma vairs nebūs redzama. Akostam šī drūmā vieta nepatika, taču viņš saprata, kāpēc Soumss bija uzstājis, ka bāze jāierīko šeit, un arī viņš pats prata novērtēt šādu nošķirtību no pasaules. Taču visvairāk viņam bija vajadzīgas tās īpašās zināšanas un resursi, kas slēpās aiz Soumsa finansētās un administrētās bāzes sienām.

Tiklīdz helikopters nolaidās uz platformas, pavadoņi aicināja viņu dzeļošajā salā, lai pēc tam pa biezām tonēta stikla bīdāmajām durvīm ievestu galvenās priekštelpas siltumā. Stiklā bija iegravēts liels T un logo "VenTec - cauri tagadnei uz nākotni".

Iekšpusē no Akostas tūlīt tika paņemts mētelis un nošņācās bruņotās durvis, kas veda uz brīvi pieejamo balto sektoru. Gaitenī nebija logu, un tā klusinātajā gaismā, viscaur tērpies baltā, viņu sagaidīja doktors Bredlijs Soumss. Akosta sajuta atvieglojumu, redzot, ka kopā ar Soumsu nav vilku - tiem piemita kaut kas pārdabisks, ko viņš necieta un no kā baidījās. Zinātnieks viņu sveica kā saimniekam pienākas sveikt goda viesi: nometās ceļos un noskūpstīja Sarkanā pāvesta kaklā pakārto krucifiksu.

-    Laipni lūdzu, Jūsu Svētība.

-    Pateicos, Doktor.

-    Citi Patiesības padomes locekļi ir…

Akosta smaidīdams pacēla roku.

-     Vai par to nevaram parunāt vēlāk? Es degu nepacietībā ieraudzīt viņu. Vai viņa ir šeit?

- Nāciet man līdzi, Jūsu Svētība. Viņa ir ieslēgta melnajā sektorā.

Akosta pa gaiteni cauri baltajam sektoram sekoja Soumsam. VenTec bija veidots kārtām kā pīrāgs: kupola centrālo pīlāru apņēma četru krāsu joslas. Priekšējais - baltais - sektors bija brīvi pieejams, tajā atradās komunālās telpas un parastās laboratorijas. Ieeja zilajā, zaļajā un melnajā sektorā bija ierobežota, tajos varēja iekļūt tikai ar attiecīgo pielaidi. Ar centrālajā pīlārā ierīkoto liftu varēja iekļūt arī piektajā - dziļi kalnā ierīkotajā - sektorā. Tas bija sarkanais sektors, arī tajā ieeja ierobežota.

Ejot cauri baltajam sektoram, papēži klaudzēja uz lakotās koka grīdas. Kondicionētais gaiss bija bez smaržas, taču ar statiskās elektrības jausmu. Pa kreisi Akosta redzēja virkni brīva plānojuma laboratoriju. Dažās nebija neviena cilvēka, tikai Akostam nezināmi aparāti, citās uzturējās tehniķi un zinātnieki tādos pašos baltos triko tērpos ar īsām piedurknēm kā Doktoram. Vienu laboratoriju aizņēma datori, no kuru ekrāniem mirgoja intensīva balta gaisma.

Dzīvošanai paredzētajās telpās Akosta uzmeta tikai paviršu skatienu baltajām plāksnītēm ar dažādām norādēm: uz dzīvojamām telpām, restorāniem, kinoteātri, poliklīniku, baseinu, vingrošanas zāli un lūgšanu telpu. Daži logi bija nokrāsoti zili un Arktikas ārskatu padarīja vēl stindzinošāku.

Pie lifta, kas veda uz sarkano sektoru, centrālajā pīlārā bija sarkanas brīdinājuma zīmes: Tikai ar atļaujām. Acu aizsargi obligāti. Nogriezušies pa kreisi, viņi pagāja garām vēl vienām hermētiskām dzelzs durvīm, kas veda zaļajā sektorā.

Visbeidzot gaitenis iegriezās VenTec ziemeļu daļā, melnajā sektorā, Dvēseles projekta mājvietā.

Soumss atvēra bruņustikla durvis, uzliekot plaukstu uz blakus slēgmehānismam ierīkotā sensora, un veda Akostu cauri kompleksam, pagāja garām konferenču zālei, sakaru telpai un galvenajai laboratorijai. Ārpusē viņš iepazīstināja Akostu ar satriecošu blondīni un gara auguma melnādainu, briļļainu cilvēku. Abiem uz krūtīm pie baltā triko bija emaljēts krucifikss. Sievietes muskusa smaržas Akostam šķita pārāk uzbāzīgas.

-    Doktore Felicija Bukovska un doktors Volters Trips palīdz man darbā pie Dvēseles projekta. Par padarītā darba lielāko daļu jāpateicas viņiem.

Akosta paspieda abiem roku.

-    Jūs esat iesaistījušies svētā un brīnišķā pasākumā, un es izsaku pateicību par jūsu darbu un atjautību.

-    Piedalīties šajā darbā ir gods, - atbildēja Trips.

-    Un privilēģija, Jūsu Svētība, - piebilda blondā sieviete.

Akosta mirkli abus nopētīja. Viņi izturējās ar cieņu, taču uzvedībā un atbildes smaidā bija kaut kas neīsts. Akosta lepojās ar spēju ieskatīties otra cilvēka sirdī, un kaut arī viņš nespēja precīzi pateikt, tieši kas nav pareizi, radās iespaids, ka zinātnieki nes viņu cauri - kā divi pārgudri bērni, kuri piecieš apnikušu radinieku. Viņš izmeta šīs domas no galvas un ļāva, lai Soumss viņu ieved melnā sektora privātajos apartamentos.

Soumss apstājās pie pirmajām durvīm un ar žestu aicināja ieskatīties pa apaļo iluminatoru sienā.

-    Viņa patlaban guļ. Zāļu iedarbība drīz beigsies.

Akosta piegāja pie stikla un aplūkoja gultā gulošo sievieti. Viņa bija pieslēgta sistēmai un dzīvības uzraudzības monitoram, kura regulārie pīkstieni nomierināja.

-    Kā viņa jūtas?

-     Labi. Pēc pamošanās viņa jutīsies nedaudz apdullusi, taču, kamēr gatavosimies, būs pietiekami atspirgusi.

-    Lieliski, - noteica Akosta. Sievietes melnie mati pārklāja spilvenu, olīvkrāsas āda uz baltās gultas veļas spīdēja, garās skropstas trīcēja pāri vaigiem. Skatoties uz gulošo Emberu Grāntu, sievietes ēteriskais skaistums viņu iepriecināja.

Viņa ir kas vairāk nekā skaistule vien, viņa ir Dieva dāvana.

Emberas jau tā neskaidro spēju atšķirt sapni no realitātes narkotikas saduļķoja vēl vairāk. Atvērusi acis, viņa konstatēja, ka, piesieta pie dīvainas gultas, guļ nepazīstamā telpā. Ieraugot intravenozo sistēmu un monitoru, sirds sāka sist strauji. Vai tā ir realitāte vai vēl viens murgs?

Ar perifēro redzi uztverta strauja kustība lika Emberai pagriezt galvu pret sienu, kurā atradās mazs, apaļš lodziņš. Uz viņu noskatījās divas melnas acis. Intensīvā skatiena badīgums viņā modināja vēl lielāku drosmi, nekā doma par sasietajām rokām un sistēmu. Vīrieša seja likās mulsinoši pazīstama, taču, narkotiku pēciedarbības stāvoklī viņa nepazina nedz ērgļa degunu, nedz smalki veidotos vaigu kaulus. Tad seja atrāvās no lodziņa dažas collas tālāk, un atklājās visa galva ar koši sarkanu cepurīti. Apjēdzot, kurš tas varētu būt, viņai uzmācās tādas bailes, ka aizrāvās elpa.

Tam jābūt sapnim, viņa sacīja pati sev. Murgam.

Jo tas bija Sātans, kas atnācis pēc viņas dvēseles.

27. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE

VENTEC

Apgaismojums bija klusināts, un Akosta sēdēja gara, taisnstūraina galda galā. Pie galda malām sēdēja monsinjors Diadžo un Bredlijs Soumss. Aiz Soumsa muguras nekustīgi un klusi kā pelēkas statujas sēdēja viņa vilki. Tālāk, uzlikuši rokas uz galda, sēdēja Bukovska un Trips.

Vienā no trim pretī Akostam novietotajiem hologrāfiskajiem plazmas ekrāniem Frenks Karvelli izlaidīgi uz pirksta tina savu nedabīgi melno zirgasti. KREE8 Industries galva, Patiesības padomes loceklis, atbildīgais par pārstāvniecību medijos un sabiedriskajām attiecībām tradicionāli bija ģērbies melnā, ieskaitot kašmira žaketi un svīteri ar augstu apkaklīti.

Tomēr, lai kādi bija Karvelli kontakti medijos, ziņa par šīs dienas panākumu nebija nākusi no viņa. Tā bija nākusi no trešā Patiesības padomes locekļa, kurš vēl arvien nebija parādījies tiešraidē, izraisot Akostas dusmas.

- Jūs teicāt, ka te būs visi? - viņš vērsās pie Soumsa ar jautājumu.

Doktors paraustīja plecus.

-    Vajadzētu būt, Jūsu Svētība.

Akosta sarauca pieri un paraudzījās pāri Soumsa plecam. Cauri spoguļsienai aiz muguras Akosta varēja ieskatīties lieliskajā, balti mirdzošajā galvenajā laboratorijā. Caurspīdīgā aizsargkabīnē blakus laboratorijas kušetei gulēja uz galvas liekama stikla sfēra ar paceltu sejsegu, bet kājgalī virknējās papildmonitori un aparāti.

-    Sākam, - Akosta strupi izmeta. - Izstāstiet vēlreiz, kāpēc Embera Grānta ir tik svarīga.

Karvelli ekrānā pastiepa kaklu uz priekšu, bet Soumss pasmaidīja, atsegdams nevainojami baltos zobus.

-     Es pazīstu Emberu Grāntu jau daudzus gadus kā biznesa partneri un vienmēr esmu apbrīnojis viņas spējas, - viņš sacīja, - taču līdz brīdim, kad pirms deviņiem mēnešiem sākām pirmos dvēseles gūstīšanas eksperimentus, man nebija ne mazākās nojausmas par viņas īstajiem talantiem. Viņa, protams, nebija informēta par eksperimentiem, taču tieši tobrīd viņu sāka mocīt neparasti stipras migrēnas. Laika gaitā atklājās, ka galvassāpes tiek izraisītas precīzi tajā pašā brīdī, kad tiek veikti eksperimenti. - Viņš izskaidroja Emberas no medicīnas viedokļa neparasto pagātni. - Vai kādreiz esat dzirdējis par sarežģīto savienojumu, Jūsu Svētība?

-Nē.

-     Tā ir rēgaina, gandrīz telepātiska kvantu daļiņu saikne, kuru mijiedarbība notikusi kaut kad pagātnē. Savienojums ir acumirklīgs un realizējas pat tad, ja daļiņas atrodas visuma pretējās malās. Manuprāt, savas unikālās medicīniskās pagātnes dēļ Embera ir savienota ar savu mirušo dvīņumāsu. Esmu jau skaidrojis, ka eksperimenta laikā ar divām spraugām, kad daļiņas tiek novērotas, tās maina savu stāvokli, it kā apzinātos eksperimenta būtību. Esmu pārliecināts, ka, veicot dvēseles sagūstīšanas eksperimentu, mēs izjauksim dvēseles daļiņu viļņu divējādību, vienlaicīgi izraisot traucējumus universālajā bozonu sistēmā, kas savieno visas dvēseles.

Karvelli ekrānā pamāja.

-     Saistības dēļ ar Arielu Embera sajūt traucējumus migrēnas veidā.

-    Jūs sapratāt, - noteica Soumss un turpināja stāstīt Akostam par Flemingu un neirotulku. - Mailzs Flemings pilnīgi nejauši atklāja, ka Embera ir ideāla laboratorijas žurka Dvēseles projektam.

-     Kāpēc? - noprasīja Akosta, kurš joprojām nebija pārliecināts par kvantu koncepcijas sarežģītajām sakarībām.

-    Kā jau agrāk tiku teicis, Jūsu Svētība, ja mums patiešām kas vajadzīgs, tad tik neiespējama lieta kā cilvēks, kurš mirst ne vienu reizi vien. Emberai Grāntai ir miruša cilvēka dzīva smadzeņu daļa, un, ja viņas nervu signāli tiek pienācīgi stimulēti, ieejot miega fāzē, zemapziņa mēģina nodibināt kontaktu ar mirušo dvīņumāsu, tāpēc garīgi viņa pamet mirstīgo ķermeni. Rosinot sapņu fāzi, mēs ik reizi varam izsekot viņas dvēseles ceļojumam, kad tā pamet ķermeni un atkal atgriežas. Un tā kā miršanu var atkārtot vēl un vēlreiz, mēs atkārtoti varam izlikt slazdus, lai pieslēgtos bloķējošajai frekvencei.

-    Kā jūs varat būt par to tik drošs? - no ekrāna pajautāja Karvelli.

Šajā brīdī atdzīvojās otrs plazmas ekrāns, un tajā parādījās trešais Patiesības padomes loceklis. Tā izrādījās sieviete, tērpusies tumši zilā kostīmā ar obligāto sarkano brošu krucifiksa veidā pie atloka. Būdama medicīnas doktore ar ļoti augstu kvalifikāciju, patlaban viņa ārstēja tikai vienu pacientu: Akostu.

Līdztekus galvenās klīnikas vadīšanai Lielbritānijā viņa ieņēma daudzus citus posteņus un bija atbildīga par Dvēseles patiesības baznīcas pārraudzībā esošo neārstējami slimo cilvēku slimnīcām visā pasaulē. Tieši viņa bija avots, no kura sākās neizsekojamo, neārstējami slimo cilvēku plūsma Soumsa dvēseles gūstīšanas eksperimentiem.

-    Atvainojiet, ka nokavēju, Jūsu Svētība, bet man bija jānokārto darīšanas, kas var ietekmēt šo sanāksmi.

Iekams Akosta paguva kaut ko teikt, Soumss pamāja viņai ar roku.

-    Mēs nupat runājām par to, kā varam būt droši, ka Embera Grānta apveltīta ar unikālām spējām, Virdžīnij. Varbūt varat to paskaidrot.

Virdžīnija Naita paskatījās uz Akostu.

-    Es dzirdēju viņas dvēseles kliedzienu, Jūsu Svētība. Un esmu redzējusi visus Fleminga iegūtos datus. Pierādījumi ir pārliecinoši.

Akosta mēģināja savaldīt satraukumu - projekts jau bija sagādājis ne mazums vilšanos.

-    Pateicos, doktore Naita. - Viņš no jauna pievērsās Soumsam. - Bet kā mēs varam šeit turēt doktori Grāntu, nebrīdinot par to varas iestādes?

Soumss vēlreiz pasmaidīja.

-    Tā nav problēma. Formāli viņa ir izrakstījusies no Bārlijholas, bet Optrix viņu gaida atpakaļ ne ātrāk kā pēc mēneša. Vienīgā reālā iespēja mūs atmaskot bija viņas māte.

-    Un es par viņu parūpējos, - Virdžīnija Naita cieti noteica. - Tā kā Džiliana Grānta atradās vienā no mūsu slimnīcām, tas bija samērā viegli.

-    Tādā gadījumā, - sacīja Soumss, - mūsu rīcībā ir apmēram mēnesis, iekams Emberas nozušana var izraisīt problēmas.

Naita nokrekšķinājās:

-    Bet ko darīt ar Mailzu Flemingu?

-     Kas par viņu zināms? - noprasīja Akosta. - Man likās, ka viņš izolēts un atstādināts no darba Bārlijholā.

-    Tā tas ir, Jūsu Svētība, taču doktors Flemings ir apņēmīgs cilvēks. Viņam nepatīk nekas neizskaidrojams, viņš cenšas visu saprast, īpaši to, kas attiecas uz brāļa nāvi. Tas mums deva iespēju uzzināt par doktores Grāntas spējām. Tieši tāpēc viņš ir tik labs un tieši tāpēc no viņa nedrīkst nolaist acis.

-     Skaidrs, ka mēs viņu novērosim, - iestarpināja Soumss. - Viņš mums ir vajadzīgs. Pārskatīsim, kādas pakāpes līdz šim izgājis mūsu projekts. - Viņš sāka darboties. - Mēs esam atklājuši cilvēka dvēseles eksistenci, padarījuši to redzamu cilvēka acij un ar fotonu detektora ekrāna palīdzību identificējuši katras dvēseles individuālo parakstu. Tagad, kad mūsu rīcībā ir Embera Grānta, mums jābūt spējīgiem uztvert dvēseles izsekošanas frekvenci. Taču lai Dvēseles projekts īstenotos visā pilnībā… - Soumss pameta zīmīgu skatienu uz Akostu, - un jūsu liktenis piepildītos, jānonāk līdz pēdējai pakāpei. - Soumss pagriezās pret Karvelli. - Frenk, kaut arī jūsu specifiskā pieredze ir ļoti svarīga, pēdējās pakāpes realizēšanai būtisks būs tieši Mailza Fleminga ieguldījums, īpaši tāpēc, ka jūsu agrākie mēģinājumi atkārtot viņa tehnoloģijas nav bijuši gana veiksmīgi, bet to pilnveidošana pašu spēkiem prasīs pārāk daudz laika.

-    Tātad - mums viņš vienkārši jānovēro un jāgaida? - noprasīja Naita.

Soumss plati pasmaidīja, it kā šī būtu spēle, kas viņam sagādā milzīgu prieku.

-    Mums jāizmanto viņa apņēmība, lai atrastu atbildes uz mums svarīgiem jautājumiem.

-    Tas var būt bīstami, - brīdināja Karvelli.

Soumsa smaids kļuva vēl platāks, un Akostam nācās

apspiest nepatiku pret šo vīru.

-    Protams, tas būs bīstami. Jo īpaši viņam.

OTRĀ DAĻA. DVĒSELES PATIESĪBA

.

28. NODAĻA ROMA. PĒC ČETRĀM DIENĀM

Mūžīgajā pilsētā bija sezonai neraksturīgi silts un mitrs oktobris, un, meklējot ceļu cauri tūristu drūzmai Svētā Pētera laukumā, Flemingam krekls lipa pie muguras. Dūmakainajā saules gaismā viņš uzmeta acis pulkstenim un konstatēja, ka uz divos paredzēto tikšanos ieradies divdesmit minūtes par agru.

Pēdējās divās dienās viņš veltīgi bija mēģinājis sazināties ar Emberu Grāntu. Viņam nebija Grāntas mobilā tālruņa numura, bet mājas tālrunim Sanfrancisko Pasifi- kas augstienē bija ieslēgts automātiskais atbildētājs. Kad Optrix informēja, ka Grānta uz mēnesi paņēmusi atvaļinājumu, Flemings paskaidroja, ka ir viņas ārsts, taču saņēma atbildi, ka Grāntas kontakttālruni nevar dabūt, jo Bārlijholas vadība uzņēmumu informējusi, ka pašlaik notiek Fleminga noziedzīgās nolaidības pacientu ārstēšanā izmeklēšana.

Piezvanot uz Marinas apgabala slimnīcu, lai apjautātos par Džilianu Grāntu un atstātu ziņu viņas meitai, sekretāre bija tikpat nerunīga. Tas lika Flemingam izdarīt secinājumu, ka Virdžīnija Naita lēnām grauj viņa re-

putāciju. Presē jau rakstīja par viņu kā par "spīdošu, bet neiedomājami ambiciozu" speciālistu, kurš "dzenoties pēc slavas, upurē brāli". Vakar, piezvanot uz savu kabinetu, pat Frenkija Pinere bija izklausījusies nervoza, viņa pārtrauca sarunu, atvainodamās, ka nedrīkst ar Flemingu sarunāties, kamēr viss nebūs noskaidrojies.

Visbeidzot, kad visi ceļi izrādījās slēgti, viņam nācās lidot uz Romu.

Par spīti karstumam, izgarojumiem un troksnim, kas pildīja smacīgo gaisu, Svētā Pētera baznīcas lieliskais kupols mirdzēja pret debesīm. Šķita, ka Bernīni kolonādes izstieptie spārni velk pie mātes - baznīcas - krūts. Katolicismam pagrimstot, šis ticības cietoksnis bija kļuvis tāds kā tematisks parks, sava laika lielās impērijas muzejs. Daži no cilvēkiem, kuri drūzmējās laukumā, bija svētceļnieki; vairums tūristi, kuri apmeklēja Disnejlendas kulturālo ekvivalentu. Lielākais pazemojums bija tas, ka daudzi nēsāja Dvēseles patiesības baznīcas sarkano krucifiksu. .

Ieejot lielās katedrāles vēsajā klusumā un paceļot acis uz Mikelandželo apgleznoto plašo kupolu, Flemingam neuzradās kāre tīksmināties. Svētā Pētera baznīcas nenovecojošais skaistums bija pazemojošs, te viss bija tā piesātināts ar pagātni, ka vajadzēja tikai pielikt ausi pie kādas no kolonnām, lai dzirdētu šejienes noslēpumus. Roma kā pilsēta pastāvēja vairāk nekā divarpus tūkstošus gadu, un pusotru no tiem bija kalpojusi kā kristīgās ticības centrs.

Viņš pie altāra nolika svecīti brālim un noskatījās, kā liesma augstu gaisā raida smalkas dūmu drīksnas. Lai kādas bija viņa domas par reliģiju, šejienes zinātnieki nodarbojās ar dvēseles pētīšanu jau gadsimtiem ilgi. Flemings bija ateists, kurš devies braucienā pa jūru bez kartes, vadoties tikai no dažām zinātnes atziņām.

Taču ne tāpēc viņš bija sazinājies ar tēvu Pīteru Rigu. Viņš bija zvanījis tāpēc, ka Bārlijholas uzņemšanas veidlapā Embera bija uzrādījusi viņu kā tuvāko radinieku. Kaut arī Riga telefonsarunā bija atturīgs, viņš tomēr piekrita Flemingu pieņemt.

Flemings izgāja no Svētā Pētera katedrāles un pa svelmaino ielu devās uz tuvāko taksometru stāvvietu. Bija vajadzīgas dkai pāris minūtes, lai pārbrauktu pāri Tib- rai un izsēdinātu viņu pie Pasaules Jēzus biedrības mītnes, nomelnējušās un krāšņās Boromini Collegio di Propaganda Fide.

Ieiedams ēkā, viņš iegāja citā pasaulē - tā bija tāla no Romas ielu drūzmas, žilbinošās gaismas un trokšņa. Iekštelpās valdīja ar marmoru klāts miers. Flemings pie ieejas nosauca savu vārdu, un jauns cilvēks melnā sutanā pa milzu kāpnēm uzveda viņu augšā.

Pītera Rigas kabinets atradās augšējā stāvā gara, tumša gaiteņa galā, un, vērojot cieņas pilno attieksmi, ar kādu jaunais jezuīts pieklauvēja pie durvīm, Flemings secināja, ka Riga biedrībā ieņem augstu posteni.

- Ienāciet, - nodārdēja amerikāniska balss.

Istaba bija vienkārši, taču ērti iekārtota: uz rakstāmgalda stāvēja misiņa lasāmā lampa un klēpjdators, tur bija līdz augšai piekrauti grāmatplaukti, divi augsti logi, uz marmora grīdas nodeldēts paklājs, pie neliela galda divi vienkārši krēsli. Katrs priekšmets pats par sevi bija skaists - ar kokgriezumu arabeskām rotāti grāmatu plaukti, grāmatas ādas iesējumā taču antīkais valrieksta rakstāmgalds bija izsmalcināts.

Zeltainās gaismas, kas nāca no augstā loga, apspīdēts, pie galda sēdēja vīrs platiem pleciem, īsi apgrieztiem, cirtainiem, sirmiem matiem, spēcīgu, laika zoba skartu seju, caururbjošām, zilām acīm. Flemingam ienākot, vīrietis piecēlās: viņš bija neliela auguma, ne vairāk kā piecas pēdas, sešas collas garš, ar izrieztām krūtīm kā cīkstonim. Viņam vajadzēja būt gadus septiņdesmit vecam, taču izskatījās, ka viņš ir labā fiziskā formā. Blakus uz galda atradās divas fotogrāfijas vienkāršos sudraba rāmjos. Vienā bija redzams Riga jaunībā, stāvot blakus divām mazām meitenēm, kuras šķita apkampušās. Otrajā, nesen uzņemtajā fotogrāfijā, Riga bija redzams kopā ar Emberu Grāntu un viņas māti. Abās fotogrāfijās, tāpat kā tagad, viņš no galvas līdz kājām bija melnā.

-     Esiet sveicināts, doktor Fleming, - viņš nosēcās. Rigam nebija klasiski maigā priestera balss - jezuītu, katoļu baznīcas intelektuālajā speciālo uzdevumu vienībā tāda balss ir retajam. Viņa akcents Flemingam lika atcerēties kādu draugu, Ņujorkas ielu zēnu, no studiju laika Hārvardā. Viņš stingri paspieda Rigas roku.

Rigas inteliģentais skatiens vērtējoši aizkavējās pie Fleminga.

-    Kā labi jūtas mana krustmeita? - viņš noprasīja balsī, kurā varēja saklausīt sargājošu noti.

-    Patiesībā es cerēju, ka jūs varēsiet to pateikt man.

Riga lēni palocīja galvu, taču viņa sejas izteiksme nemainījās.

-    Pirms pāris dienām es tikos ar viņu Sanfrancisko. Embera stāstīja, ka jūs viņu testējat fiktīvo galvassāpju dēļ un ka sapnī viņa mirusi - sapnī, ko pati neuzskata par sapni. Pēc viņas domām, Arielas dvēsele kaut kādā veidā savienota ar viņas dvēseli. Pašās beigās viņa pateica, ka lidošot uz Bārlijholu, lai ar jūsu un jūsu tehnoloģiju palīdzību iegūtu kaut kādu skaidrību. Vai kaut ko atklājāt?

Flemings ielūkojās Rigam sejā, taču nespēja izprast, kas viņam ir vai nav zināms. Iespējams, jezuīts jau paspējis noskaidrot, ka Flemings ir atstādināts no darba Bār- lijholā, tāpēc labāk bija sākt no paša sākuma. Viņš pastāstīja par neirotulku un eksperimentu ar brāli. Viņš pastāstīja Rigam par nakti, kad no domātavas dzirdēja atskanam Emberas viņpasaulīgo kliedzienu un ka viņš atstādināts no darba līdz brīdim, kad būs noskaidroti brāļa nāves apstākļi.

Rigas pokera spēlētāja seja mazliet atdzīvojās, bet, kad Flemings pastāstīja par dvēseles viļņiem, ko viņam, iespējams, izdevies atklāt, kaut kas nomāca jezuīta bezkaislīgo sejas izteiksmi… kas tāds, ko varēja noturēt par bailēm.

-   Un Embera aizbrauca, pirms jūs to visu paguvāt viņai izstāstīt?

-    Jā, lai dotos pie mātes.

Riga palocīja galvu.

-    Jā, Džiliana patiešām ir slima. Tātad pēc aiziešanas no slimnīcas jūs ar Emberu neesat runājis?

-Nē.

Riga samiedza acis.

-    Bet kā tas nākas, ka šī Emberas dvēseles viļņa dēļ jūs padzina no darba?

-    Vai tas nav skaidrāks par skaidru?

-     Bet ko tas nozīmē jums, doktor Fleming? Embera jūs neuzskata par reliģiozu cilvēku.

-    Es tāds neesmu. Esmu zinātnieks. Es neticu Dievam vai aizkapa dzīvei un nekam tamlīdzīgam negribu ticēt. Taču tajā pašā laikā es esmu cilvēks, kurš grib visu saprast, un šis gadījums man rada niezi tādā vietā, kuru nevaru pakasīt. Esmu nonācis situācijā, kad jāpārliecinās pašam par savu taisnību. Lai prāts būtu mierīgs, jāpierāda, ka šis viļņa garums ir kaut kāda novirze - garīga pēdējā nopūta vai mirstošu smadzeņu signāla atspīdums. Un bez Emberas to izdarīt nevar.

-    Bet ja jūs alojaties? Ko tad, ja izrādīsies, ka pastāv aizkapa dzīve? Ko tad, ja jūsu zinātniskie pētījumi sniegs pierādījumus, ka tāda ir? Ko tad, mister Ateist?

-    Es zināšu, ko darīt, kad būšu ticis tik tālu. Lieta tāda, ka ar Emberas palīdzību es varētu atbildēt uz cilvēces lielāko jautājumu, tāpēc nevaru tagad paiet malā. Domāju, ka jūs to saprotat. Jezuīti ir slaveni ar savu intelektuālo stingrību un zinātkāri, ar vēlmi zināt.

-     Drīzāk tā ir vēlēšanās saprast, - atsaucās Riga. - Mums nav vajadzīgas zināšanas zināšanu dēļ. - Viņš greizi pasmaidīja. - Tieši tāpēc cilvēci padzina no Ēdenes, tas pirmām kārtām. Biedrības devīze ir ad majorem Dei glori- am - par lielāku slavu Dievam. Visas mūsu darbības mērķis ir Viņa, nevis sevis slavināšana.

-    Ko jūs sakāt? Vai tiešām ir kaut kas tāds, ko Dievs nevēlas mums darīt zināmu?

-     Es saku tikai to, doktor Fleming, ka ir lietas, kuras zināt ir bīstami un kuras viegli var izmantot ļaunprātīgos nolūkos. īpaši mūsdienās. - Pirmo reizi jezuīta akmenim līdzīgais nesatricināmais miers viņu pameta un vārdus caurauda apvaldītas dusmas. - Manai baznīcai draud iznīkšanas briesmas. Turklāt to neapdraud ateisti, žīdi vai islāma sekotāji, bet paši kristieši gan baznīcas iekšienē, gan ārpus tās. Tagadējais pāvests ir vājš, Vatikāna labā spārna frakcijas cenšas saglabāt varu un bagātību, ignorējot faktu, ka nepieciešamas reformas, baznīca drūp, bet viņi tikmēr kļūst vēl dogmatiskāki un cenšas panākt arvien lielāku kontroli. Tikmēr Sarkanā pāvesta baznīca vēl vairāk pieņemas spēkā. Es pazinu Ksaveru Akostu, kad viņš bija Vatikāna kardināls, un viņu bija par ko apbrīnot. Gaišs un aizrautīgs cilvēks. No viņa būtu iznācis labs jezuīts. Viņa un mūsu dibinātāja Ignacija Loijolas starpā var vilkt daudzas paralēles - abi ir spāņi, izteikti harismātiski, karavīri, kurus pārvērtis ievainojums kaujas laukā, liekot veltīt dzīvi Dievam. Ja Loijola stiprināja baznīcu no iekšienes, tad Akosta nešaubīdamies to pameta un izmantoja tās vājumu.

-    Viņš izveidoja savu konkurējošo garīdzniecību, kad ciņa baznīcas iekšienē bija pilnā plaukumā. Pāvests Jānis Pāvils II bija slims un kļuvis par spēcīgā labā spārna reakcionāru marioneti. Eiropā un Savienotajās Valstīs milzums jauniešu atteicās no ticības. Latīņamerikā lielus zaudējumus katoļiem nodarīja protestantu evaņģēliskās mācības. Tas bija briesmīgs laiks. Akostam vajadzēja palikt un pārveidot baznīcu no iekšienes, taču tā vietā viņš pats nostājās priekšgalā. Viņa apsēstība ar tehnoloģijām un to, ko viņš dēvē par patiesību, nav mazāk dogmatiska kā kūrijas nejēgu iedomība.

Riga apklusa, lai ievilktu elpu, tad balss ieskanējās klusāk, bet ne mazāk kvēli.

-    Mūsu biedrībai ir viens skaidrs mērķis. Izdzīvošana. Mums jāpasargā mūsu baznīca no sevis un tādiem kā Sarkanais pāvests, kurš nes tikai postu. Doktor Fleming, jūs esat iemaldījies kara zonā un jums jābūt piesardzīgam, strādājot ar jūsu atrasto tehnoloģiju un zināšanām, kuras cenšaties iegūt. Gan Vatikānam, gan Akostam tuvu stāvoši cilvēki ir gatavi uz visu, lai dabūtu šīs zināšanas savā īpašumā un varētu tās kontrolēt.

-    Tur jau tas suns aprakts, - noteica Flemings. - Ja zināms, kas mūs gaida pēc nāves, dažādās reliģijas vairs nevienu nevar kontrolēt.

Riga aprauti un rūgti iesmējās.

-     Vai jūs domājat, ka šāda lietu kārtība sajūsminās Vatikānu vai Sarkano pāvestu? Vienkārši padomājiet par jūsu meklējumu garīgajām un zinātniskajām konsekvencēm. Jūs nostājaties varenu spēku ceļā - gan jūs, gan Embera pakļaujat sevi milzīgām briesmām.

-    Vai Emberai pašai nevajadzētu izlemt, vai viņa vēlas tikt iejaukta? Viņa ieradās pie manis pēc palīdzības, un šis viļņa garums var izrādīties vitāli svarīgs, ārstējot galvassāpes.

-    Iespējams. Kopš manas vizītes Sanfrancisko pirms nedēļas mēs neesam runājuši.

Flemingam pierē ievilkās grumba.

-    Kopš tā laika viņa nav zvanījusi?

-   Manuprāt, mātes dēļ viņai tagad netrūkst raižu. Tomēr ceru, ka drīz viņa piezvanīs.

-    Kad Embera piezvanīs, vai jūs pateiksiet viņai, lai sazinās ar mani?

-     Protams.

Vīlies, ka velti lidojis uz Romu, Flemings piecēlās, lai ietu.

-    Paldies, ka veltījāt man laiku, - viņš sacīja, pasniegdams roku.

Riga to saņēma savējā.

-    Varu teikt to pašu, doktor Fleming. Vai jūs turpināsiet viņu meklēt?

-    Man nav izvēles. Nekas cits man neatliek.

-    Tādā gadījumā - lai Dievs jums palīdz, un sargieties.

Drīz pēc Fleminga aiziešanas tēvs Pīters Riga aizvēra durvis, atgriezās pie sava rakstāmgalda un jau astoto reizi pēc Fleminga piezvanīšanas uzgrieza Emberas numuru. Atsaucās balss pasts, taču viņš ziņu neatstāja. Tā vietā viņš uzgrieza trīsciparu numuru tajā pašā ēkā.

Pēc trešā signāla balss atsaucās.

-    Te tēvs Pīters. Savienojiet ar ģenerāli.

Ilgi nebija jāgaida, kad klausulē atskanēja Jēzus biedrības galvas bagātīgā balss.

-    Augstais ģenerāli, - sacīja Riga, - mums jāaprunājas. Steidzami.

29. NODAĻA

LEONARDO DA VINČI LIDOSTA. ROMA PĒC TRĪS STUNDĀM

Flemings lauzās cauri ļaužu drūzmai pie British Air- ways reģistrācijas galda. Pieejot tuvāk, viņš atskārta, ka pašpaļāvība, ko viņš vienmēr bija uzskatījis kā pašu par sevi saprotamu, zūd. Karjera, kas bija viņu balstījusi visu darba dzīvi, slīdēja ārā no rokām, personiskās dzīves kā tādas nebija un nebija arī, pie kā vērsties. Ja radās kādas personiskas raizes, viņš mēdza doties pie brāļa, bet profesionālus jautājumus izrunāja ar Bārlijholas direktori. Taču nu tie abi bija pārvērtušies par nepatikšanu avotu.

Bija tikai viens cilvēks, kurš varēja palīdzēt visā ieviest skaidrību, taču viņa nebija sasniedzama. Nekas cits neatlika, kā doties mājās un gaidīt Emberas Grāntas zvanu.

Flemings paskatījās visapkārt un, atcerējies Rigas brīdinājumu, sajuta paranojas vēsumu. Neuzkrītoša izskata vīrs ar peļu krāsas matiem, ģērbies vieglā žaketē piepeši novērsa skatienu, un uz mirkli Flemingam prātā iešāvās doma, ka tas varbūt viņu izseko. Izvilcis no žaketes kabatas atpakaļceļa biļeti uz Hītrovu, viņš paskatījās uz izlidošanas laiku un piepeši sajuta nepārvaramu vēlē-

šanos parunāties ar kādu, kuram viņa eksistence nav vienaldzīga. Viņš parakājās pa diplomātu, izvilka mobilo tālruni un sastādīja vecāku numuru. Atsaucās māte.

Nomierinājuši viens otru, sakot, ka ar abiem viss kārtībā, viņš palūdza iedot klausuli Džeikam.

Kad sešgadīgais zeperis pienāca pie aparāta, viņš šķita aizelsies un satraukts.

-    Čau, Milo! Es šodien spēlēju futbolu.

Fleminga oma uzlabojās.

-    Tas ir kaut kas fantastisks, Džeik! Malacis!

-    Kad tu atgriezīsies, es tevi uzvarēšu skriešanā.

-    Ak, nezinu vis. Tev tagad ir bioniskās kājas.

-    Par to neraizējies. Ja gribi, ļaušu tev startēt ātrāk.

-     To mēs vēl redzēsim. Vai tu turpini kopt kājas kā runājām?

-Jā.

-    Ka mājās ar visu citu?

-     Pa pirmo. - Džeika balss pārvērtās, kļuva tāda kā žēlīga. - Milo?

-Jā.

-    Kur tu esi?

-    Romā. - Šajā brīdī viņš dzirdēja izziņojam savu reisu uz Londonu un pameta skatienu uz izlidojošo lidmašīnu sarakstu. Taču uzmanību piesaistīja cits ieraksts. Piefiksējis izejas numuru un izlidošanas laiku, Flemings ieskatījās pulkstenī. Viss bija tik skaidrs, ka nācās izlamāt pašam sevi. Pēdējās pāris dienas tā vietā, lai izvēlētos vistaisnāko ceļu, viņš bija pavadījis, mocīdamies ar domu, kā sazināties ar Emberu. Pat ja viņa rīcība izrādītos velta, neko labāku tik un tā nevarēja darīt.

-    Vai tu drīz atgriezīsies, Milo?

-    Vēl ne, Džeik, - izvēlējies jauno mērķi, viņš atbildēja un steidzīgi devās pie Alitalia reģistrācijas letes. - Drīz. Vispirms man kaut kas jāizdara. Pasveicini vecmāmiņu un pieskatiet viens otru, labi?

-    Labi, Milo.

-    Atā, Džeik. Man tevis trūkst.

-    Atā, Milo. Man arī tevis trūkst.

Pēc septiņām minūtēm, atejot no Alitalia letes un steidzoties uz izlidošanas izeju, viņš nepamanīja neuzkrītošo vīreli ar peļu krāsas matiem spaidot mobilā tālruņa pogas, lai nosūtītu īsziņu.

Flemings vairs nelido ar BA 671 reisu uz Hītrovu.

Viņa jaunais reiss ir ar Alitalia AL102. ETA. 09.15 pēc vietējā laika.

Galamērķis - Sanfrancisko.

30. NODAĻA

ventec. AĻASKA

Vispirms Embera apjēdza, ka ir nomodā un pie pilnas apziņas, pēc tam viņai sāka niezēt galva.

Embera vēra vaļā acis. Nekas nenotika. Lai kā viņa centās pacelt plakstiņus, tie ietiepīgi palika ciet. Viņa mēģināja ar roku pakasīt galvu, taču rokas palika nekustīgi gar sāniem. Viņa drudžaini mēģināja pakustināt jebkuru ķermeņa daļu, bet nespēja.

Kas notiek? Vai viņa ir paralizēta?

Nekas nebija saprotams. Miglā, kas notrulināja smadzenes, mēģinot domāt, pat laiks šķita zaudējis jēgu. Dažas pēdējās dienas - bet varbūt stundas? - viņa neskaidri bija jutusi sev apkārt cilvēkus, bet vairāk gandrīz neko. Vai tam bija kāds sakars ar to, kas notika Bārlijholā? Vai Flemings ar savu neirotulku kaut ko atklājis? Ja atklājis, tad ko?

Nolādēts, domā, domā, viņa sevi mudināja.

Kaut kas noteikti bija noticis limuzīnā, kas veda viņu prom no Bārlijholas. Bija tikai viens loģisks skaidrojums, kaut arī tas neko nedeva. Viņa bija sazāļota un nolaupīta. Kāpēc?

Piepeši atskanēja balsis, vīrieša un sievietes balss. Viņa neskaidri atcerējās sievietes balsi un skaidri sajuta gaisā plīvojam muskusa smaržu. Viņa atcerējās šo smaržu no pagātnes.

Gulta tagad pārvietojās un, pat neatverot plakstiņus, varēja manīt, ka gaisma kļūst spožāka, it kā viņu no telpas pārvietotu uz gaiteni.

Pa kreisi nošalca durvis un gulta ieripoja vēl gaišākā vietā. Tad viņu satvēra rokas, izcēla no gultas un iecēla citā. Gaiss visapkārt dūca.

Plakstiņi negaidīti tika atrauti vaļā, un no spilgtās gaismas virs galvas gribējās samiegt acis. Priekšā parādījās seja ar izliektiem acu aizsargiem. Pēc tam uz atsegtajiem acu āboliem tika uzpilināts dedzinošs šķidrums, plakstiņi satverti ar knaģiem, paplesti vaļā un nostiprināti. Mokoši sāpēja, taču Embera nevarēja izlocīties vai pagriezt galvu sānis. Pēc tam viņai uz acīm uzlika viegli iekrāsotas lēcas.

Galva tika pacelta un kļuva redzams, ka tai uzliek astronauta ķiverei līdzīgu stikla sfēru. Ieliektajā stiklā viņas atspulgs bija tikpat izkropļots, kā skatoties karotē. Visvairāk Emberu šokēja tas, ka viņai bija noskūti mati.

Embera bija tuvu panikai.

Viņa ar perifēro redzi cauri ķiverei redzēja kroplīgu figūru baltā triko tērpā un aizsargbrillēs turam uz augšu paceltu šļirci. Sievietes balss sacīja:

- Viņa var būt laimīga, jo mirs tikai sapnī.

Izplūdušajam stāvam tuvinot šļirci kailajai labajai rokai, no jauna uzvēdīja mulsinoši pazīstamā smarža. Iekams Embera paguva izdarīt kādu slēdzienu, ķiverē šņākdama sāka plūst spīdīga gāze bez smakas, tad pasaule ie- zaigojās zaļganā gaismā.

Pēc tam apziņa izdzisa, viņu paņēma tumsa.

Viņa neļāvās mierinošajam aizmirstības apskāvienam, kamēr traucās pretī gaismas konusam, kur varēja rast mieru. Traucoties uz to, viņa mēģināja savaldīt šausmas, jo juta, ka ar spēku tiek rauta atpakaļ, ka viņu var saplosīt gabalos. Elastīgā spriedze palielinājās arvien vairāk un vairāk, līdz gaismas avota tuvumā viņu absorbēja gaisma. Bet tiklīdz varēja sajust Arielas gaismoto klātbūtni tiecamies pretī un bezmaz pieskaroties Emberai, viņa ar spēku tika rauta atpakaļ. Atpakaļ tumsā. Atpakaļ sevī.

Tomēr šoreiz miršana un atgriešanās dzīvē notika nepārtraukti. Tā vietā, lai pamostos vai ieslīgtu normālā miegā, tajā pašā mirklī viņa cauri tukšumam tika kata- pultēta pretī gaismas konusam. No jauna piedzīvojot miršanas šausmas, viņa atkal saplūda ar gaismu, šoreiz dziļāk nekā iepriekš, gandrīz sasniedzot gaismas serdi, tās avotu. Ariela bija tuvāk, sajūtama, taču nesasniedzama…

Tad Embera tika aizrauta projām no gaismas. Tikai tāpēc, lai viņu vēlreiz sviestu tai pretī. Vēl un vēlreiz.

Ieejot gaismā, ar katru nākamo reizi viņa nokļuva tuvāk tās avotam, nāvei un atkal apvienošanai ar māsu. Taču vienmēr tas tika izjaukts. Jo vairāk viņa pietuvinājās māsai, jo lielāks bija spēks, kas rāva atpakaļ.

Viņa bija kā svārsts, kas šūpojas no dzīvības uz nāvi un atkal atpakaļ, nepaliekot nevienā vietā, nolādēta palikt mūžīgā pārejas stāvoklī starp vienu un otru, tādā kā ellē.

31. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE. VENTEC

-    Bredlij, vai ar viņu viss kārtībā? - Akosta saspringa, vērodams Emberas Grāntas bālo, svīstošo seju stikla sfērā.

Sēdēdams konferenču zālē kopā ar Karvelli, Diadžo, Naitu un Soumsu, viņš cauri spoguļsienai vēroja laboratoriju. Tagad, kad Dvēseles projekts bija iegājis izšķirošajā fāzē, visi Patiesības padomes locekļi bija atbrīvojušies no citiem pienākumiem un sapulcējušies VenTec. Katrs gribēja redzēt šo eksperimentu savām acīm.

Bredlijs Soumss vēsā mierā ekrānā virs viņu galvām pētīja rādītājus.

-     Ar dzīvības rādītājiem viss kārtībā, Jūsu Svētība. Sirds mazliet uzbudināta, taču pilnībā iekļaujas drošajā diapazonā. - Ja arī Soumsam bija šaubas par savas rīcības pareizību, pārvēršot agrāko biznesa partneri par laboratorijas žurku, viņš to neizrādīja.

Akosta vēlreiz sev piekodināja, ka jābūt pateicīgam Soumsam par viņa uzticību lietai.

-    Un injekcija? Vai tā neietekmē sapņus?

Neatraudams acis no ekrāna, Soumss atbildēja:

-     Tieši otrādi, Jūsu Svētība. Revelaks ir neiroloģiska brīnumzāle, ko ieteikusi mūsu Virdžīnija.

Naita pamāja. Viņas bālā seja izskatījās samocīta, uz augstās pieres bija izspiedušies sviedri. Pievērsusi Emberai ciešu skatienu, viņa sacīja:

-      Tas palīdzēs doktorei Grāntai gulēt un stimulēs smadzeņu ieiešanu dabiskā miega fāzē ātrāk un uz ilgāku laiku. Līdz ar to mums būs vieglāk iegūt viņas sapņus, pavairojot to skaitu un ilgumu desmitkārtīgi.

-    Būtībā, - piebilda Soumss, - miršanas epizodes būs ilgākas un biežākas, tātad Bozes-Einšteina kondensāts miršanas sapņa laikā katru reizi pametīs ķermeni un būs iespējams novērot viņas dvēseles ceļošanu. Izmantojot tehnoloģiju, kas līdzīga optiskajā datorā pielietotajai, mums jāspēj pieslēgties pavadošajai frekvencei.

Emberas gultas kājgalī stāvēja milzum daudz aparātu: optiskais dators, vairāki monitori un melna kaste liela televizora lielumā ar četrām vertikālām gaismas kolonnām. Katrā kolonnā bija četru atšķirīgu krāsu haotiski mirgojošas gaismas, kas dublēja stikla sfēras virspusē integrētās mazākās gaismas kolonnas. Atrodot pēdas, visu četru kolonnu gaismas savienosies un izveidos četras homogēnas krāsu joslas.

Tagad, tuvojoties patiesības brīdim, Akosta juta spēku izsīkumu. Kūsājošā enerģija, kas bija viņu uzturējusi možu dažas pēdējās dienas, izsīka. Vatikāna preses dienests uzkurināja baumas par viņa iespējamo nāvi, tās apstiprināja Sarkanā pāvesta vārgais izskats un nesenā "Sarkanā šķirsta" atstāšana. Melsa, ka viņa baznīca bez vadoņa izjuks un tās dalībnieki tiks pamesti mutuļojošā jūrā laivā bez airiem. Roma bija izteikusies, ka piedos saviem svārstīgajiem sekotājiem un labprāt pieņems viņus atpakaļ.

Taču šo baumu sliktākais aspekts bija to patiesums. Pirms sešiem gadiem diagnosticētais prostatas vēzis bija pārgājis uz kauliem un aknām, bet metastāzes bija izraibinājušas plaušas. Slimība bija iegājusi pēdējā stadijā. Ar dažiem mēnešiem, ja ne nedēļām, kas bija palikušas dzīvošanai, viņš kandidēja uz vietu kādā no savas baznīcas slimnīcām.

Viņa vienīgais glābiņš bija Embera Grānta.

-    Viņa atkal ieiet sapņu fāzē, - noteica Karvelli. Likās, ka viņam trūkst elpas.

Tikai Soumss izskatījās mierīgs un gandrīz atsvešināti vēroja monitorus.

-    Lieliski, - viņš noteica, - mums nekad vēl nav izdevies tik ilgi vērot kondensātu kā integrētu bozonu sistēmu.

-     Kāpēc tas ir tik lieliski? - pajautāja Akosta, vērodams gaismas kolonnu patvaļīgo mirgošanu. - Jūs vēl arvien neesat pieslēgušies dvēseles frekvencei.

-    Vēl ne, Jūsu Svētība, taču, izpētījuši šīs pirmās Emberas miršanas epizodes un apziņas ekskursijas, atstājot ķermeni, mēs būsim sasnieguši vairāk, nekā agrāk ar visām reālajām nāvēm kopā.

-    Tātad, cik dienas rezultātu iegūšanai vēl vajadzīgas? - noprasīja Akosta.

Soumss iesmējās, rētaudi ap muti kroplīgi savilkās.

-     Dienas, Jūsu Svētība? Nav runa par dienām, bet stundām, ja ne minūtēm. Pielietojot medikamentus, Em- bera ieiet sapņu fāzē un iziet no tās nepārtraukti. Viņa vienkārši mirs vēl un vēlreiz, kamēr mēs precīzi nebūsim fiksējuši frekvenci - tieši tā izseko zvanītāju pa telefonu, liekot zvanīt atkal un atkal. Patiesībā viņa mirs tik bieži, ka vēlēsies būt mirusi. - Soumss iesmējās vēlreiz. - Jūsu Svētība, varat neraizēties, pieslēgšanās cilvēka dvēselei vairs nav problēma. Tagad nopietni jādomā par to, kā ar to sazināties.

Soumss pievērsās Karvelli.

-    Frenk, palīdzi Viņa Svētībai sagatavoties nobeiguma aktam. Turklāt mums jāsāk domāt par Mailzu Flemingu.

-    Viņš mums nepalīdzēs, - sacīja Naita.

-   Viņš nepalīdzēs tev, Virdžīnij, bet neticēt man viņam nav iemesla, - Soumss atteica. - Turklāt es nedomāju lūgt Fleminga palīdzību. Es piedāvāšu palīdzību viņam.

Tieši šajā brīdī atskanēja pīkstiens, četru gaismas kolonnu haotiskā mirgošana beidzās, izveidojās četras statiskas krāsu joslas.

Soumss pirmo reizi zaudēja savu vēso mieru.

-    Nolasiet rādījumus! - viņš uzkliedza asistentiem laboratorijā un apmierināts ar platu smaidu uzrunāja Akostu: - Tas nu ir padarīts.

Taču Akosta vairs neskatījās uz Soumsu vai gaismām. Viņš skatījās uz Emberu Grāntu un mēģināja saprast, kāpēc izskatās, ka viņa smaida.

32. NODAĻA

DVĒSELES PATIESĪBAS BAZNĪCAS SLIMNĪCA, MARINAS APGABALS NĀKAMĀ DIENA

Ieskatoties datora ekrānā uz reģistrācijas galda, māsas košsarkanais tērps nošalca. Viņa pacēla acis, uzsmaidīja garā auguma vīram un sacīja:

-    Mister Kent, no jūsu zvana es nopratu, ka jūsu tēvs ir slims un viņam nepieciešama slimnīcas aprūpe.

-    Pilnīgi pareizi. Tikai vispirms es vēlētos slimnīcu apskatīt.

-     Tas ir pats par sevi saprotams. Es sazināšos ar cilvēku, kurš jūs izvadās pa slimnīcu, iedos pieteikuma komplektu, kur ir visa nepieciešamā informācija un veidlapas, kas jāaizpilda. Katrā ziņā jūs redzēsiet, ka vietu skaits ir ierobežots, tāpēc mums jādomā, kam vairāk vajadzīga aprūpe.

-    Saprotu. Bet vai jums ir brīvas vietas?

Māsa ieskatījās datora ekrānā un rāmi pasmaidīja.

-    Te ir slimnīca, mister Kent. Vakances parādās vienmēr. Tās parādās darba gaitā. Ja varat mazliet pagaidīt,

es atnesīšu pieteikuma dokumentu paketi un atvedīšu māsu, kura izrādīs jums slimnīcu.

-    Pateicos.

-    Jūs būsiet laipni gaidīti.

Tiklīdz māsa pagriezās un atstāja galdu, vīrietis pastiepa roku un pavērsa datora ekrānu uz savu pusi. Vienā mirklī bija atrasts vārds un apartamentu numurs. Pie vārda bija pielikta zvaigznīte, taču viņam nebija laika noskaidrot, ko tā nozīmē. Viņš pagriezās un devās uzgaidāmajā telpā. Tur pie sienas karājās Sarkanā pāvesta fotogrāfija un "Sarkanā šķirsta" attēls.

Vīrietis apsēdās, un jau pēc brīža telpā ienāca cita māsa sarkanā tērpā - māsa Eindžela - un izvadāja viņu pa slimnīcu. Kamēr māsa stāstīja par aprūpi un pacientu ērtībām, vīrietis gandrīz neko neteica. Viņš ierunājās tikai tad, kad pa platajām kāpnēm viņi uzgāja otrajā stāvā, kur atradās divdesmit pirmais numurs, Džilianas Grāntas privātie apartamenti.

-    Lūdzu, vai es nevarētu izmantot tualeti? - uzgājis augšā pa kāpnēm, vīrietis pieklājīgi pajautāja un, nosūtīts uz gaiteņa tālāko galu, atvieglots ievilka elpu.

-    Es tepat pagaidīšu, - sacīja māsa.

Viņš gāja garām aizvērtajām durvīm, kamēr nonāca pie divdesmit pirmā numura. Atskatījies, vai māsa Eindžela ir redzama un vai gaitenis ir tukšs, viņš apstājās un piegāja pie durvīm.

Sadzirdējis balsis, Kents pakāpās atpakaļ, un divdesmit pirmā apartamenta durvis atvērās. Vīrietis un sieviete baltos virsvalkos izstūma gaitenī zārku ar Dvēseles patiesības baznīcas motīvu uz tā. Viņi pagāja garām un devās uz gaiteņa tālāko galu, atstājuši divdesmit pirmā numura durvis līdz galam vaļā. Vīrietis redzēja, ka gulta ir nokopta un istaba tukša.

Viņš atgriezās pie māsas Eindželas.

-    Paldies, ka veltījāt man laiku. Šķiet, es esmu redzējis pietiekami daudz.

Flemings izgāja ārā pie sava īrētā Taurus forda, iesēdās mašīnā un brauca atpakaļ uz Zelta vārtu tiltu. Viņš joprojām īsti nezināja, ko gribējis panākt, ierodoties šeit, taču, lai kāds bija šis iemesls, līdz mērķim vēl bija tālu.

Pēc impulsīvi pieņemtā lēmuma lidot pāri Atlantijas okeānam uz Sanfrancisko, viņš, sasniedzot galamērķi, bija aizbraucis uz Emberas krāšņo māju Pasifikas augstienē un atradis to tukšu. Pēc tam viņš piezvanīja tēvam Rigam un apjautājās, vai nav nekādu jaunumu. Viņam neizdevās parunāt ar jezuītu pašu, taču Riga bija atstājis sekretāram šifrētu ziņojumu: "Tēvs Riga vēlas, lai jūs zinātu, ka viņš ir ne mazāk noraizējies par jums un veicis pasākumus, lai jums palīdzētu."

-    Kādus pasākumus? Par ko ir runa?

Taču sekretārs vai nu nevarēja, vai arī nebija tiesīgs sniegt plašākus skaidrojumu, tāpēc tagad Flemings bija vairāk apjucis, nekā nomierinājies. Vēl viens meklēšanas pavediens veda uz neārstējami slimo ļaužu slimnīcu.

Tā kā vairs nebija šaubu, ka Virdžīnija Naita nodarbojas ar viņa reputācijas graušanu, gribēdams atrast Emberu ar slimnīcā esošās mātes palīdzību, viņš noslēpa savu identitāti un uzdevās par parastu avīzītes reportieri, taču nekas no tā neiznāca. Džiliana Grānta bija mirusi.

Braucot pa Zelta vārtu tiltu, viņš nepamanīja ar divu automašīnu atstarpi sekojošo brūno mašīnu. Skatienu saistīja Sanfrancisko centrs un Līča tilts aiz tā. Vēl bija viena, pēdējā iespēja sazināties ar Emberu Grāntu.

33. NODAĻA

OPTRlX INDUSTRIES

Sekretāre viņu sagaidīja ar ievingrinātu laipnu smaidu, taču par vārdiem, ko viņa izrunāja, to nevarēja teikt.

-   Doktors Soumss tikko atgriezās no Aļaskas, un baidos, ka šobrīd nevienu negribēs satikt.

Pārlaidis skatienu Optrix lielajam marmora vestibilam un pamanījis novērošanas kameras un neuzkrītoši izvietotos, formas tērpos ģērbtos sargus, Flemings centās neizrādīt vilšanos.

-    Es jums nelūdzu neko vairāk, kā vien pateikt viņam, ka esmu šeit un man nepieciešams aprunāties par viņa partneri, doktori Emberu Grāntu. Esmu viņas ārstējošais ārsts, un manā rīcībā ir informācija, kas Emberai būtu jāzina.

Smaids uz blondās mazulītes lūpām pat nenotrīcēja.

-    Atvainojiet, bet ja tikšanās nav norunāta, es nevaru…

-    Vai jūs nevarētu izmantot savu mikrofonu un sazināties ar viņa kabinetu? Vismaz darīt zināmu viņa sekretārei, ka es šeit esmu?

Tad iedūcās viena no videokamerām, pagriežot objektīvu pret viņu, un uz viņa pusi sāka soļot viens sargs. Viņš ar pirkstu pieturēja ausī ievietoto skaļrunīti, it kā uzklausītu norādījumus. Sargs veltīja Flemingam tādu pašu korporatīvu smaidu kā sekretāre.

-     Lūdzu, vai jūs nenāktu man līdzi, ser? - viņš pajautāja tīkamā balsī. Sargs bija liela auguma, tikpat garš kā Flemings, taču raženāks.

Flemings instinktīvi pārvietoja svaru uz purngaliem.

-    Es nedomāju taisīt traci, es vienkārši vēlos parunāt ar Bredliju Soumsu.

-   Saprotu, ser, - atbildēja sargs, piešķiebis galvu, it kā ieklausītos, ko saka auss skaļrunī. Viņš norādīja uz melno kabīni liftu rindā.

-    Lūdzu, ar administrācijas liftu uzbrauciet līdz pēdējam stāvam. Tad ejiet pa kreisi, doktora Soumsa kabinets ir pirmās durvis pa kreisi.

Flemings nespēja noslēpt pārsteigumu. Viņš pameta skatienu uz videokameru, tad vēlreiz uz sekretāri, kuras sejas izteiksme nebija mainījusies. Ejot uz liftu, viņu pavadīja jautrs uzsauciens:

-    Lai jums veiksmīga diena, doktor Fleming. - Lifta durvis aizvērās.

Viņš nospieda augšējo pogu. Pēc dažām sekundēm lifts apstājās četrpadsmitajā stāvā un viņš spēra kāju uz grezna paklāja. Apļveida gaitenī valdīja tukšums un klusums, augšējā stāva iemītnieki bija paslēpušies savos hermētiski noslēgtajos kabinetos. Visi kabineti atradās apļa ārmalā, ar logiem uz āru.

Viens kabinets bija izņēmums.

Uz tā gaišajām ozolkoka durvīm bija divi vārdi. Nebija minēts nedz amats, nedz specialitāte, tikai uzrakstīti divi vārdi. Bredlijs Soumss.

Flemings atvēra durvis un sastapās ar gara auguma, smaidošu sievieti, kurai bija kupli mati. Viņa pamāja ar roku uz tonēta stikla durvīm pa labi no sava galda.

-    Doktor Fleming, doktors Soumss jūs gaida. Lūdzu, pa šīm durvīm.

-   Jūs mani piespiedāt pie sienas, - sacīja Soumss, pieceldamies no kokgriezumiem rotātā rakstāmgalda savā kabinetā, kurā nebija logu. - Ja jūs nebūtu atradis mani, es būtu meklējis jūs. Vai drīkstu jūs saukt par Mailzu? Lūdzu, sauciet mani par Bredliju.

Mēģinādams noslēpt pārsteigumu, Flemings satvēra Soumsa padoto roku. Rokasspiediens bija vārgs, un Flemings atbildēja tāpat - redzot uz rokas rētas, viņš negribējās nodarīt sāpes.

-    Es biju gandrīz pārliecināts, ka jūs izmetīsiet mani pa durvīm, - viņš sacīja.

Soumss iesmējās.

-    Es reti kādu izmetu pa durvīm. - Viņš nevērīgi pamāja ar roku atpakaļ. - Viņi gan. - Krēslainajā gaismā apaļā kabineta dziļumā Flemings saskatīja divus uz grīdas gulošus siluetus. Tiem pa vidu atradās kaut kas lielam kaulam līdzīgs. Tikai tagad kabineta vēsajā gaisā varēja saost ne tikai zāļu smaržu, bet arī mikluma un mežonības dvaku. - Viņu dēļ gan neraizējieties. Kā jau teicu, jūsu ierašanās mani iepriecina. Apsēdieties. Padze- rieties.

Sēdēdams kabinetā uz dīvāna ar kolas bundžu rokā, Flemings paskatījās uz kabineta saimnieku, kura izturēšanās mulsināja un kurš izskatījās sliktāk nekā jebkurā agrāk redzētajā fotogrāfijā. Tievs kā maikste, bet uz ādas, kur tā bija redzama, Flemings saskatīja ķirurga naža pēdas. Gaišie, zeltainie mati un zilās acis rētainajai sejai piešķīra vēl dīvaināku izteiksmi. Lai nu kā, taču Flemings sajuta šī cilvēka neapvaldītās prāta spējas.

-    Jums nelaimējās ar brāli, - Soumss negaidīti pateica. - Man patiešām žēl. Virdžīnija Naita vienmēr bijusi politiska gļēvule.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Atļaujiet saukt lietas īstajos vārdos. Viņa ir lieliska administratore un saimniecības pārzine, zinu, agrāk viņa bijusi arī lieliska ārste, taču atšķirībā no jums un manis Naita nav jaunu ceļu gājēja. Viņa neriskē. Viņa ir politiķe, un jūs esat kļuvis par upuri bailēm, ka tikai uz viņu netiek mesta ēna vai netiek izteikts kaut kas negatīvs. - Soumss pabāza roku zem galda un izvilka Londonas The Times eksemplāru. Ceturtajā lapā uzšķirtajā avīzē ar sarkanu bija apvilkts raksts "Vadošais neirologs atstādināts, kamēr tiek izmeklēti pacienta nāves cēloņi". Zem virsraksta bija ievietota Fleminga fotogrāfija. - Domāju, ka esat dzirdējis par VenTec fondu? - pajautāja Soumss.

Katrs, kam bija kaut neliela interese par zinātni, bija dzirdējis par VenTec. Par sevišķi slepeno vietu bija dzirdēts mazāk faktu, bet vairāk mītu, kaut vai par to, ka satriecošie optiskie datori, ko fonds izstrādājis visai pasaulei, nav nekas, salīdzinot ar pasakaini spēcīgo slepeno superdatoru, kāds atrodas Soumsa ligzdā kalnos. Specializējusies radikālu jauninājumu ieviešanā datortehnolo- ģijās, VenTec bija ieguvusi slavu kā šūpulis neiespējamām tehnoloģijām, kuras pēc tam attīsta un komercializē Op- trix vai citu lielo biznesa klientu vadošajās laboratorijās.

-    Esmu dzirdējis, - atbildēja Flemings, vēl arvien šīs negaidītās pieņemšanas mulsināts. Viņš bija ieradies, gatavs nolikt uz lāpstiņām Soumsu, lai uzzinātu ko vairāk par Emberu Grāntu, bet tā vietā pats bija uz dibena.

-    Nerunāšu aplinkus, Mailz. Kā zināt, es esmu kvēls jūsu darba ar neirotulku cienītājs. Varbūt tas ir labākais Lucifera čipa pielietojums, kādu optiskā tehnoloģija pieredzējusi. Tieši tāpēc es pārliecināju savu partneri Emberu Grāntu, ka viņai jāārstējas pie jums. Un tieši tāpēc paredzēju ziedot ievērojamu summu jūsu aparāta pilnveidošanai. Bet tā kā jūs vairs neesat Bārlijholā, savu piedāvājumu esmu atsaucis. Droši vien Virdžīnijai Nai- tai sagādājot lielus kreņķus, - Soumss pasmīnēja. - Lieta tāda, ka Bārlijholas zaudējums var izrādīties VenTec ieguvums. Es vēlētos, lai jūs izmantojat paredzēto ziedojumu un VenTec nebūt ne mazās iespējas sava neirotulka pilnveidošanai.

Flemings nesaprata, kādu atbildi dot, jo viņam glaimoja, ka pēc Naitas izplatītās neslavas tik žilbinošs cilvēks kā Soumss joprojām par viņu ir augstās domās. Turklāt VenTec baudīja tādu reputāciju, ka turienes tehniskās iespējas ne ar ko nav salīdzināmas. Šī iespēja būtu ideāla dvēseles viļņu pētījumu turpināšanai. Protams, ja neskaita vienu, pašu būtiskāko sastāvdaļu.

-   Doma ir interesanta, mister Bredlij, un nepatīkamajā situācijā, kādā patlaban esmu nonācis, es tai pieķertos, tikai…

-    Kāds "tikai"?

-     Es neierados pie jums darba meklējumos. Es ierados, lai sameklētu Emberu Grāntu…

-    Kāpēc? Jūs par viņu vairs neesat atbildīgs.

-    Lieta nav tik vienkārša.

-    Kas to sarežģī?

-    Man jārunā ar viņu, un man gribētos zināt, vai varat pateikt, kur viņa atrodas. Ir lietas, kas viņai jāzina, kas tāds, kam sakars ar viņas galvassāpēm.

-    Kas?

Flemings izstāstīja, kas šobrīd zināms. Kad viņš beidza, Soumss klusu nosvilpās, piecēlās un sāka soļot pa kabinetu. Aizsargkapuce bija satīta virs ultravioletos starus necaurlaidošā svītera, akcentējot šauros, slīpos plecus.

-     Kaut kas neticams. Jums jāļauj man palīdzēt turpināt pētījumus. Ja esmu sapratis jūs pareizi, jūs vēlaties apstiprināt, ka šis viļņa garums ir īslaicīga novirze, mirstoša prāta gaistošas pēdas pirms aiziešanas nebūtībā. Jo tas nozīmē, ka brāļa ciešanas beigušās un jums, necenšoties saglabāt viņam dzīvību, bijusi taisnība. Vai tas lielās līnijās ir pareizi?

Soumsa spēja apjēgt sacīto atstāja uz Flemingu lielu iespaidu.

-    Lielās līnijās.

Otra vīrieša acis satraukumā iemirdzējās.

-    Aizraujoši. Šis viļņa garums liek apšaubīt to, kam jūs vienmēr esat ticējis, un tagad jūs vēlaties to izskaidrot?

-     Manuprāt, tā ir. jā. - Kā parasts cilvēks Flemings juta dīvainu vēlēšanos atbildēt uz šī svešinieka jautājumiem par paša vislielākajām bažām.

-    Savukārt, ja pieiet jautājumam zinātniski, vai mēģinājums pierādīt, ka dvēseles viļņu garums neapstiprina aizkapa dzīves pastāvēšanu, nav nopietna kļūda? - Soumss pajautāja. - Nedrīkst aizmirst, ka faktiski nav iespējams pierādīt, ka kaut kas nepastāv. Daudz vieglāk pierādīt kaut kā esamību.

-    Ko jūs gribat teikt? - Flemings noprasīja. - Vai to, ka es eju pa nepareizo ceļu?

-    Tieši tā. Ja gribat panākt, lai prāts ir mierīgs, jums nav alternatīvas. Tā vietā, lai izmantotu dvēseles viļņu garumu aizkapa dzīves noliegšanai, izmantojiet to, lai pierādītu, ka aizkapa dzīve pastāv. Un ja nekas neizdosies, tad varēsiet pats sev teikt, ka tādas droši vien nav, jo patiešām ļoti centīgi esat to meklējis. Tā rīkotos es. - Soumss ieturēja pauzi. - Tomēr šādas stratēģijas izmantošana saistīta ar zināmu risku.

-    Jā, zinu, - atbildēja Flemings, tagad sapratis, kāpēc viņa pārkarsētais prāts izlaidis no uzmanības loka šādu pieeju. - Var gadīties, ka es atrodu to, no kā baidos.

Soumss smaidīja.

-   Jautājums tomēr ir pārāk nopietns, lai par to neliktos zinis. Pilnīgi skaidrs, ka vienīgā alternatīva ir turpināt pētījumus ar neirotulku - ne tikai kā zinātniekam, bet ari kā brālim.

-    Jā, taču man nepieciešama Embera Grānta. Domāju, ka tas viss jāizstāsta arī viņai. Patlaban viņa neko pat nenojauš. Tieši tāpēc es mēģinu viņu sameklēt.

-    Jā, protams. Taču nupat nomirusi viņas māte, un Embera nolēmusi kādu laiku pabūt vienatnē. Es nezinu, kur tieši viņa atrodas un, atklāti runājot, tā nav mana darīšana, īpaši tāpēc, ka viņa paņēma mēnesi ilgu atvaļinājumu, lai ārstētos pie jums. Tomēr laiku pa laikam viņa man piezvana.

Soumss apstājās un noliecās pie vilkiem. Viņš izklaidīgi uzrunāja tos nesaprotamā guturālā valodā, pēc tam no rētas uz rokas noplēsa kreveli, izbaroja lielākajam vilkam un pabužināja tā kažoku.

Flemings saviebās. Kaut arī vilki nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību, to klātbūtne joprojām mulsināja.

- Klausieties, ko teikšu, - noteica Soumss. - Katrā ziņā padomājiet par manu priekšlikumu. Jūsu rīcībā būs viss, ko vēlaties, lai būvētu uzlabotu neirotulka versiju. Nevēlos būt augstprātīgs, taču pie manis strādā labākie VenTec datoru speciālisti. Viņi var palīdzēt izstrādāt daudz jūtīgāku un jaudīgāku neirotulku par Bārlijholā pieejamo. - Viņš piecēlās. - Lai viss būtu pilnīgi skaidrs, Mailz, gribu teikt, ka interesi par jūsu tehnoloģiju izrāda arī mūsu klients KREE8 Industries, īpaši viņus interesē domas vadīts un datora ģenerēts tēls, kā arī protēžu izmantošana izglītošanas un izklaides jomā. Viņi jau griezušies VenTec ar lūgumu uzbūvēt, mūsuprāt, uzlabotu jūsu neirotulka prototipu. Tomēr bez jūsu izpratnes par nervu viļņiem var paiet gadi, kamēr izdosies to padarīt praktiski izmantojamu. Ar jūsu līdzdalību tas būtu iespējams dažu dienu laikā. No savas puses mēs dotu iespēju turpināt dvēseles viļņu garuma pētījumus ar visiem VenTec rīcībā esošajiem līdzekļiem. Padomājiet, ko iespējams izdarīt, ja jūsu rīcībā nonāk datori ar patiešām iespaidīgu jaudu.

-    Man nepieciešama piekļuve maniem Bārlijholas failiem.

Soumss novicināja labo roku tik nevērīgi kā patiešām bagāts un varens cilvēks.

-    Vidžīnija nav problēma. Es zinu, kā viņa strādā un ko vēlas. Kamēr viņa saņem naudu un daļu nopelnu, lai ko jūs būtu izdarījis - tikai ne kripatiņu vainas, ja kaut kas noiet greizi, - viņai pie vienas vietas, ko jūs darāt. Šajā ziņā varat man ticēt, Mailz. Es varu dabūt no Bārlijholas visu, kas vajadzīgs.

-    Bet Embera?

-    Tagad sāciet strādāt un, kad Embera piezvanīs nākamreiz, savienošu jūs, un jūs varēsiet parunāties. Neredzu iemeslu, kāpēc viņa nevarētu sadarboties. Viņai jātiek skaidrībā ar savām galvassāpēm un attiecībām ar Arielu. Viņas mātes dēļ to var pat uzskatīt par terapiju. - Soumss bija acīm redzami uzbudināts. - Ko teiksiet, Mailz? Jūsu atklājums ir kaut kas neticams. Jums tas jāattīsta un jāļauj, lai mēs palīdzam. Tieši tādu, radikālu, pētījumu veicināšanai tika izveidots VenTec. - Viņš pasniedzās pēc tālruņa uz galda. - Lora, sagatavojiet lidmašīnu lidojumam uz Ferbenksu un helikopteru lidojumam tālāk uz bāzi. Par VenTec varat neraizēties, es pats uz turieni piezvanīšu un brīdināšu. Man jānokārto daži jautājumi. Jā, es viņam pajautāšu. - Soumss pacēla acis uz augšu, pasmaidīja tik zēniski mirdzošām acīm, ka vājajā gaismā izskatījās gandrīz glīts. - Mailz, cik ilgs laiks jums vajadzīgs, lai sakravātos?

Soumsa entuziasma aizrauts, Flemings nevilcinājās. Uz kaut ko tādu viņš pat nebija uzdrošinājies cerēt.

-    Visa mana mantība ir nomātajā automašīnā, kas atrodas stāvvietā ielas otrā pusē.

Soumss uzsita viņam pa plecu.

-    Tādā gadījumā - uz priekšu! Ko mēs vēl gaidām?

34. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA NOCIETINĀTĀ DAĻA. VENTEC

Pirmo reizi jūtot atgriežamies apziņu, Emberu Grāntu pārņēma tāds miers, ka izgaisa šaubas par to, ka viņa varētu būt mirusi.

Kāda roka spieda viņas roku. Blakus atradās kāds pazīstams un mierinošs. Netraucēja pat šausmīgās atmiņas par miršanu vēl un vēlreiz. Kaut kas dziļi, dziļi viņā bija mainījies. Lai ko nolaupītāji darījuši, tie kaut kādā veidā bija atbloķējuši psihi. It kā, sagūstot ķermeni, būtu atbrīvots prāts. Viņa vairs nejutās viena. Ar viņu kopā bija māsa, nesagūstīta vai mēģinot nodibināt kontaktu, māsa bija tepat, izvēlējusies būt kopā. Nenomāca pat raizes par māti, it kā māsa tajās dalītos.

Nebūdama vairs ne sazāļota, ne savažota, Embera pastiepa labo roku, lai noglāstītu Arielu, taču roka nesataustīja neko citu kā vien tīru, gludu palagu. Kaut arī Embera juta Arielas roku savējā, kas bija to satvērusi tikpat stingri kā bērnībā, un blakus jautās māsa, kas mierināja un deva spēku, gultā viņa gulēja viena.

Embera atvēra acis un konstatēja, ka atrodas viena pati parastā telpā bez rotājumiem un logiem. Gultas galā

viņa redzēja dzīvojamo daļu ar dīvānu, televizoru, krēslu un rakstāmgaldu. Tālāk bija durvis, aiz kurām varēja saskatīt vannasistabu. Spartiskais iekārtojums, baltās sienas un vienkāršās mēbeles šķita dīvaini pazīstamas.

Viņa piecēlās sēdus un konstatēja, ka ieģērbta baltā triko tērpā. Fiziski tik izsīkusi kā pēc smagas slimības, viņa tomēr sajuta atvieglojumu, ka atkal spēj pārvaldīt ķermeni.

Sajūta bija dīvaina. Viņai vajadzēja justies izmisušai, šausmu pārņemtai un vientuļai. Taču tā nebija.

-    Kur tu atrodies? - jautāja balss. Balss, kas bija gan daļa no viņas, gan pati par sevi.

-    Nezinu, - viņa dzirdēja sevi atbildam.

Viņa piecēlās ar sajūtu, ka šis miteklis ir it kā pazīstams. Tas līdzinājās kādai pagātnē apmeklētai vietai. Viņa piegāja pie durvīm un mēģināja tās atvērt. Durvis izrādījās aizslēgtas.

Tad viņa ieraudzīja iekšpusē pie vannasistabas durvīm pakarinātu peldmēteli, bet uz tā krūšu kabatas logo ar devīzi - Cauri tagadnei uz nākotni.

Piepeši cauri galvai kā liesma izšāvās sakarības. Pazīstamā muskusa smarža un balss, ko, guļot paralizēta, viņa bija pazinusi - Felicija Bukovska, viena no Bredlija iemīļotajām zinātniecēm, ar kuru Embera bija iepazinusies iepriekšējā bāzes apmeklējuma laikā.

Viņa atradās VenTec. Un to varēja izskaidrot tikai vienā veidā.

Lietā iejaukts Bredlijs Soumss.

Aiz visiem šiem notikumiem stāv viņas partneris.

35. NODAĻA

AĻASKA

Mailzs Flemings vēl nekad nebija bijis tik tālu ziemeļos. Pirms trim gadiem viņš kopā ar Robu ceļoja uz Aļasku, lai uzkāptu Denali, augstākajā Ziemeļamerikas kalnā. Soumsa reaktīvā lidmašīna divarpus tūkstoš jūdzes garajā ceļā no Sanfrancisko uz Ferbenksu jau bija pārlidojusi Aļaskas kalnu grēdai. No turienes viņi ar helikopteru ielidoja arktiskajā apgabalā, kur atradās Brūksa kalnu grēda, kā arī Prudho līcis un Makintaira raga naftas lauki.

- Drīz būs redzama bāze, - blakus ierunājās Soumss, pa tonētajiem helikoptera logiem norādīdams uz kalnu baltajām cepurēm, kas lejā slējās cauri mākoņiem. - Dažas jūdzes uz austrumiem no tās atrodas Nacionālais Arktikas dabas rezervāts, bet mans vectēvs nopirka lielāko daļu kalnu, kurus redzat pa kreisi. Pirms miljardiem gadu tie atradās zem jūras. Nākušiem no jūras, zem tiem glabājas milzīgi naftas krājumi. Mans vectēvs nodibināja Alascon Oil, taču naftas sabiedrību izveidoja mans tēvs pēc lielo naftas atradņu atklāšanas sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados. Viņš pilnveidoja urbšanas procesu

cauri kalna serdei. Tā viņš tika pie bagātības, kas, protams, veidoja manējās pamatu.

-    Pēc viņa nāves es pārdevu Alascon Oil, lai finansētu Optrix izveidi, sev paturēdams kādus tūkstoš akrus. Man te patīk; šejienes klimats man ir piemērots. No novembra līdz februāra sākumam šeit vispār neparādās saule, un man tas ir ideāli. Vasarā ārā daudz nerādos, un slepenība te vispār nav problēma.

Paskatoties lejā uz balto virsotņu jūru, Flemingu pārņēma satraukums. Viņš uzskatīja, ka kalni - tā ir laba zīme, kas apstiprina viņa lēmumu doties līdzi Soumsam. Vai var būt labāka vieta, kur pārliecināties, ka Roba dvēsele atrodas drošībā viņa mīļotajos kalnos?

Pa spraugu mākoņos parādījās vientuļi stāvošu namiņu virkne, kas izraibināja vienu no ielejām.

-    Vai tas ir šeit? - viņš pajautāja.

Soumss iesmējās tik skaļi, ka loga atspīdumā Flemings ieraudzīja, kā abi vilki paceļ uz augšu galvas.

-    Nē, - Soumss galu galā noteica. - Tur ir dabas rezervāta mežsargu postenis. - Viņš norādīja uz vilkiem aiz muguras. - Dabūju viņus no turienes, kucēni bija pamesti. Mana bāze atrodas taisni uz priekšu.

Priekšā parādījās īpaši augsta virsotne, un helikopters pacēlās uz augšu. Tai tuvojoties, Flemings pieķēra sevi, ka analizē, pa kuru nogāzi vieglāk būtu uzkāpt, izvērtē slīpumus un to, kā vislabāk katrs posms būtu pārvarams. Kalns bija īsts izaicinājums ar visdažādākajām nogāzēm.

Viņa domās iejaucās balss.

-    Tas ir VenTec. - Soumss norādīja uz kalna plakano virsotni ar melnu kupolu, ko balstīja astoņi slīpi balsti. Iespaidīgo konstrukciju klāja lielas, melni tonēta stikla plāksnes, un, helikopteram paceļoties augstāk, Flemings ziemeļu pusē uz izvirzītās tērauda platformas ieraudzīja apli ar lielu neona H burtu vidū.

-    Sākotnēji te bija naftas ieguves vieta, ko plānoja savienot ar naftas pārstrādes rūpnīcu uz blakuskalna. - Flemings uz zemākās virsotnes ieraudzīja nepabeigtu ēku puduri, pamestu naftas pārstrādes rūpnīcu un metāla konstrukcijas. - Pēc plāna cauri kalniem bija jāiet cauruļu sistēmai, savienojot ieguves vietu ar pārstrādes rūpnīcu, tālāk galvenais cauruļvads aizietu uz piekrasti. Es pārdevu Alascon, kamēr plāns vēl nebija īstenots, un pārvērtu naftas urbumu par neiespējamo projektu zinātnisko institūtu. Pēc ģeologu ieskatiem tas joprojām tup virs naftas bareliem, taču šī melnā manta nav nekas jauns. Nafta ir pagātnes produkts, taisīts miljoniem gadu. Es dodu priekšroku nākotnes produktiem.

Helikopteram strauji laižoties lejā uz nolaišanās platformu, Flemingam kļuva nelabi ap dūšu.

Riteņiem pieskaroties tērauda klājam, uz leju dzītais gaiss sacēla sniega virpuļus. Kad Flemings nokāpa uz nolaišanās platformas, šķita, ka ķermenī ieduras tūkstošiem saltu dunču: ledainais vējš nebija stiprs, taču vilka cauri visām drēbēm.

-   Iesim iekšā. Vējā te ir vismaz desmit grādi zem nulles, - noteica Soumss, atlaizdams vilkus, kas priecīgi, ka izkļuvuši no helikoptera šaurības, aizskrēja pa sniegoto nogāzi.

Kaut arī vilki vairs nebija redzami, Flemings dzirdēja to kaukšanu.

-    Uz kurieni vilki aizskrēja? - viņš pajautāja, kad divi dežuranti paņēma viņa un Soumsa somas un pa galvenajām durvīm ieveda ēkā.

-    Jādomā, turp, uz kurieni vilki parasti skrien. Tie nāk un iet, kā viņiem tīk. Vilkiem šeit ir mājas.

Galvenajā vestibilā Flemings labajā pusē pamanīja ugunsdroša stikla durvis ar medicīnas un apģērba simboliem. Varēja saskatīt visjaunāko arktisko apģērbu, apavus, alpīnistu piederumus un lādes - tā bija izdzīvošanas telpa ar visu nepieciešamo apģērbu evakuācijas gadījumam, tur bija ari medikamenti un pārtika. Pie sienas blakus durvīm bija piestiprināts krāsains VenTec bāzes evakuācijas plāns ar pieciem skaidri iezīmētiem nodalījumiem: sarkans centrs ar četrām sekcijām apkārt.

-    Iesim, Mailz, - aicināja Soumss. - Es parādīšu jums jūsu istabu, pēc tam izrādīšu pārējās telpas.

36. NODAĻA

VENTEC. PĒC ČETRDESMIT MINŪTĒM

Flemings saberzēja ausis, nesaprazdams, vai dūkoņa nāk no bāzes iekšienes, vai ari pēc lidojuma dūc paša nogurušās smadzenes.

-     Vai istaba apmierina? - Soumss pajautāja, vedot Flemingu zīmju norādītajā virzienā cauri baltajam sektoram uz zilo.

-    Tā ir jauka. - Fleminga apartamenti baltajā sektorā nebija grezni, bet funkcionāli, aprīkoti ar visu dzīvo-' šanai nepieciešamo. - Izskatās, ka tālrunim nav izejas uz ārpasauli.

-   Tas galvenokārt drošības apsvērumu dēļ. Mūsu pētniecības darbs ir konfidenciāls, un pats par sevi saprotams, ka kontakti uz āru samazināti līdz minimumam. Tādējādi ari uzmanība netiek novērsta no galvenā. Mēs gan neesam atrauti no pasaules pilnībā. Katrā sektorā ir komunikāciju telpa ar satelīttelefonu ārkārtas gadījumam. Un dabīgi - ar modēma palīdzību ir neierobežota pieeja datu lejupielādei. Vai jums šis jautājums sagādā problēmas?

-    Nē, patiešām nē.

-    Labi. Šis ir baltais sektors un vairums tā iekārtu atrodas acu priekšā. Te ir komunālā zona, un tā, tāpat kā visi baltie gaiteņi, pieejama ikvienam. Šeit atrodas ari dažas laboratorijas, taču konfidenciālais darbs tiek veikts krāsainajos sektoros, turklāt krāsainās zonas nav savstarpēji brīvi pieejamas. Mums te ir Ķīnas mūris un pret starp- sektoru drošību izturas nopietni.

Viņi piegāja pie biezām dūmstikla durvīm, kas veda uz zilo sektoru, un Soumss norādīja uz nelielu pirkstu pol- steri blakus diska spraugai.

-   Vienīgi man ir pielaide visiem sektoriem. Šie polste- ri ir DNA skeneri, tie no ādas noņem mikroskopisku kārtiņu, un, ja DNA saskan ar manējo - tikai un vienīgi ar manējo -, durvis atveras. - Viņš pacēla rokas uz augšu un izpleta pirkstus kā vēdekli. - Manas galvenās atslēgas, īpašuma tiesības dod zināmas privilēģijas.

Viņš norādīja uz telpu aiz stikla durvīm.

-    Zilajā sektorā mūsu galvenā specializācija ir virtuālā realitāte. Daudzi klienti ierodas šeit, lai pastrādātu ar mūsu zinātniekiem un datoriem, meklējot iespēju attīstīt savu biznesu nākamajā līmenī. Vai jums ir pilnīgas zināšanas par KREE8?

Flemings palocīja galvu.

-    Protams. KREE8 kļuva slavens ar savu hologrāfisko komunikāciju tehnoloģiju un pirmo virtuālo kinoaktieru, tai skaitā arī slavenu, jau mirušu filmzvaigžņu radīšanu. Pērn datoru ģenerētā Merilina Monro spēlēja kopā ar Džordžu Klūniju filmā, kas deva vislielākos kases ieņēmumus desmitgadē.

-        Tā tas ir, - sacīja Soumss, - un es nedomāju, ka izpaudīšu lielu noslēpumu, teikdams, ka KREE8 izmanto VenTec sniegtās iespējas efektīgi. Manuprāt, astoņdesmit procenti jauno programmu izstrādātas aiz šīm zilā sektora stikla durvīm.

Soumss apstājās un norādīja uz maza auguma cilvēku, kurš mērķtiecīgi tuvojās pa gaiteni. Ja nemin sarkano krucifiksu uz krūtīm, vīrietim bija permanentais iedegums, ogļu melni mati un melns apģērbs - polo krekls, bikses un lakādas kurpes. Flemings pazina viņu no medijos redzētajiem attēliem.

-    Ak, kā vilku piemin… - noteica Soumss. - Mailzs, iepazīstieties ar Frenku Karvelli, KREE8 galvu.

Karvelli smaidīja, taču olīvkrāsas ādā pie brūnajām acīm tikpat kā nesavilkās krunciņās. Flemings iedomājās, ka viņš veicis plastisko operāciju, kaut gan apgalvot to nebija iespējams.

-    Doktor Fleming, es augsti vērtēju jūsu neirotulku,

-     viņš sacīja.

-    Pateicos.

-    Mailzs ir ar mieru mums palīdzēt pie KREE8 versijas pilnveidošanas, - Soumss paskaidroja.

Karvelli ar Soumsu apmainījās skatieniem un Karvelli tā pavilka uz augšu uzaci, ka Flemings to iztulkoja kā lielu pārsteigumu.

-    Patiešām? Tas ir lieliski. - Viņš ieskatījās pulkstenī.

-    Atvainojiet, bet man jāiet uz sanāksmi.

-    Vari neraizēties, Frenk. Es viņu par visu informēšu.

-    Patiešām priecājos, ka vari izpalīdzēt. Ar nepacietību gaidīšu brīdi, kad varēsim parunāt, - Karvelli noteica tīkamā balsī.

Tiklīdz Karvelli bija nozudis zilajā sektorā, Soumss pagriezās uz Fleminga pusi un greizi pasmaidīja.

-   Jūs man nozīmējat veiklu gājienu. Es teicu Frenkam, ka mums vajadzīga jūsu pieredze un zināšanas, bet viņš atteica, ka jūs nekad nebūsiet ar mieru mums palīdzēt.

-    Vai es strādāšu zilajā sektorā?

-     Nē, jo Frenks tur izstrādā projektus, kurus slimīgi sargā no citiem. Manuprāt, daudz svarīgāk, lai jums pašam būtu sava telpa, kur netraucēti varat nodarboties ar dvēseles viļņiem. Ejam, pabeigsim ekskursiju, un tad es parādīšu jūsu darba zonu.

Soumss, vezdams Flemingu uz zaļo sektoru, pa savām pēdām gāja tālāk apkārt centrālajai sekcijai.

-    Šeit mēs lielākoties izstrādājam valdības pasūtītus projektus, - viņš sacīja. - Ne mūsu valdības vien.

Viņi turpināja iet pa centrālā sektora perimetru. Flemings sekoja Soumsam līdz sarkanā sektora augšdaļai un melnā sektora apakšai. Divas reizes viņiem pagāja garām zinātnieki baltā triko, kas izrādījās noteikumos paredzētais formas tērps. Abi viegli pasmaidīja un, neteikuši ne vārda, gāja tālāk. Bāzē valdīja klusa darba atmosfēra, kas nevedināja uz tukšu vārdu apmaiņu. Kaut ari apkārt notiekošais liecināja par augstajām tehnoloģijām, Flemingam prātā ienāca jezuītu mītnes apmeklējums Romā ar tajā valdošo līdzīgo klusumu un intensīvo darbību.

Soumss apstājās taisnstūrainā gaitenī. Melnas norādes pa kreisi informēja par melno sektoru. Liela sarkana norāde pa labi veda uz centrālo liftu ar bruņustikla durvīm; stiklā bija iegravēts uzraksts: Tikai personālam ar atļaujām. Acu aizsargi obligāti. Vienmērīgā dūkoņa, ko Fle- mings bija dzirdējis, pirmo reizi ienākot VenTec, te bija skaļāka.

-    Sarkanais sektors, - noteica Soumss. Viņš izvilka no žaketes kabatas caurspīdīgu plastmasas aploksni. Tajā atradās sudraba disks ar sarkanu iezīmi vidū. Viņš pasniedza disku Flemingam. - Ar to var iekļūt visur baltajā un sarkanajā sektorā, kur būs jūsu darbavieta. Disks ir specifisks un tajā ierakstīsies viss, ko te darīsiet - visas atvērtās durvis, katra pasūtītā maltīte, ikviens izmantotais aparāts, katrs no inventāra paņemtais priekšmets. Pacentieties to nepazaudēt. - Viņš atkāpās soli no durvīm un lika saprast, ka disks jāievieto slēgšanas mehānismā.

-    Kas ir melnajā sektorā? - Flemings nevērīgi painteresējās, pārsteigts, ka Soumss, kurš tik atklāti stāstīja par pārējo savas karaļvalsts daļu, melno nepieminēja.

Soumsa sejai pārskrēja dīvaina grimase, it kā viņam būtu noslēpums, kuru tā vien gribas izpaust, taču nedrīkst.

-     Varbūt vēlāk, - viņš noteica. - Ejam. Es parādīšu jūsu darbavietu. Sarkanais sektors veltīts tikai datoriem un to varenībai, tas ir mans lepnums un prieks.

Flemings vēlreiz paskatījās uz melnā sektora norādēm, taču neko neteica. Viņš ielika disku sarkanā sektora durvju atslēgā un, kad durvis atvērās, iegāja liftā.

Lifta grīda bija no tonēta stikla, to no apakšas apspīdēja žilbinoša gaisma. Tagad dūkoņa katrā ziņā bija skaļāka un šķita, ka to rada gaisma. Viņi sāka nolaisties.

Soumss novilka uz leju svītera piedurknes, un Flemings noskatījās, kā to gali pārvēršas cimdos, ko Soumss uzvilka rokās un pārliecinājās, vai āda visur nosegta. Viņš apsedza galvu un seju, pēc tam uzlika tumšās brilles.

- Es vēl neesmu atradis veidu, kā neitralizēt ultravioleto starojumu, - viņš sacīja, sniedzoties pēc atstarojošiem acu aizsargiem uz plaukta pie durvīm un pasniedzot tos Flemingam. - Gaisma jūsu ādai neko sliktu nenodarīs, taču labāk uzlieciet.

Lifta durvis atvērās, un Flemings cauri aizsargiem ar samiegtām acīm noskatījās uz gaismas paisuma vilni, kas viņus sagaidīja. Samiedzis acis, viņš sekoja Soumsam. Iesākumā bija grūti kaut ko saskatīt, un atmiņā uzpeldēja Emberas Grāntas miršanas apraksts, kurā viņa kļuva par gaismas daļu, saplūstot ar to veidojošajiem fotoniem. Taču jau drīz priekšplānā izvirzījās citas sajūtas. Dūkoņa vairs nebija fons, bet gan skaidri izteikts troksnis, smagais un karstais gaiss virmoja, tajā bija jūtama elektrība kā pirms pērkona negaisa, kas neaizies garām.

Līdz kniepadatas galviņas lielumam sarāvušās acu zīlītes sāka pielāgoties gaismas pārslodzei un uztvert apkārtni. Kamēr smadzenes interpretēja redzamo, kāds skaļi noelsās. Ne jau tūlīt viņš atskārta, ka skaņa nākusi pār paša lūpām.

37. NODAĻA

SARKANAIS SEKTORS

Izrādījās, ka Flemings stāv uz platas, apaļas terases, kas apjož cilindriskas telpas malu. Acis žilba. Taču lejā redzamais skats bija licis noelsties.

Viņš uzmanīgi piegāja pie terases margām, pārliecās tām pāri un ieskatījās cilindriskajā bezdibenī. Kādas desmit pēdas zemāk, pakārta gaisā, atradās gaismas lode, tik spilgta kā maza saule. Būdama vismaz divdesmit pēdas diametrā, lode pulsēja un dūca. Sienu ap lodi veidoja tonēta stikla logi, aiz kuriem atradās laboratorijas un vadības telpas.

-    Kas šī ir par vietu? - pajautāja Flemings.

-    Patlaban mēs esam kalna iekšienē, vietā, kur agrāk atradās tēva veidotais galvenais urbums naftas ieguvei. Apakšā, varbūt vairāku jūdžu dziļumā ir neskarts naftas slānis, kas tagad noslēgts. Es palielināju urbuma augšdaļas diametru tā, lai tajā saietu apakšā esošās laboratorijas. Šī vieta maniem nolūkiem ir ideāla: vēsums, slepenība un drošība - neko vairāk nevar vēlēties. - Pārliecies pāri terases malai, Soumss norādīja uz lodi. - Tas ir mans mazulītis, visu optisko datoru māte. Pēdējais - maksimā-

lais dators. Vienā mirklī tas spēj uzņemt un apstrādāt milzīgu informācijas apjomu. Tas pārskata pasaules tīmekli, meklēdams visu jauno, un saglabā to savā gandrīz neierobežotajā gaismas atmiņā. Ja pasaule rīt sabruktu, Mailz, faktiski viss, kas jebkad zināts, droši būs noglabāts datora plašajā kvantu sistēmā ar fotoniem, kas kodēti ar datiem un informāciju. Turklāt šīs smadzenes var piekļūt jebkurai informācijai gaismas ātrumā. Tā ir Lucifera māte, īstā gaismas, bet varbūt man jāsaka - apgaismības nesēja?

Flemings klusēdams godbijīgi noraudzījās uz mirdzošo, pulsējošo lodi. Soumss kautrīgi iesmējās.

-    Daži kolēģi apceļ mani šī veikuma dēļ. Saka, ka tas liek atcerēties senu stāstu - ziniet, to, kurā kāds traks ģēnijs cenšas uzbūvēt tik jaudīgu superdatoru, ka tas par izplatījumu zina visu un spēj atbildēt uz jautājumu, kas viņam neliek mieru. Galu galā, licis lietā visu savu atjautību, naudu un laiku, zinātnieks pabeidz superdatora būvi un jau pirmajā tā radīšanas dienā uzdod savu jautājumu: "Vai Dievs ir?"

Soumss paskatījās lejup uz savu veidojumu.

Nespēdams atraut no tā acis, Flemings pajautāja:

-    Un ko dators atbildēja?

-    No sākuma neko, tāpēc zinātnieks jautājumu atkārtoja. "Vai Dievs ir?" - viņš jautāja vēlreiz. Galu galā superdators deva atbildi: "Tagad ir."

Flemings pieklājīgi pasmaidīja.

-    Iedomājieties, šī jauda kalpos jūsu neirotulkam, - Soumss čukstēja. - Iedomājieties, ka spējat to izmantot, lai kaut ko atklātu ne tikai šajā saulē, bet ari viņpus tās, ka spējat sazināties ar agrāk aizgājušiem prātiem. Ne dažas ātri skrejošas minūtes kā ar brāli, bet bezgalīgi ilgi un kad vien vēlaties, jūs varēsiet uzdot mirušajiem jebkuru jautājumu. Jūs varēsiet izjautāt, kas ir tur, nāves plīvura otrā pusē. Vai tur ir debesis vai elle? Vai jūsu mīļajiem vairs nav jācieš? Var gadīties, ka jums pat atklāsies Dieva prāts.

Flemingam sāka kņudēt pakrūtē. Viņš bija te ieradies, lai rastu skaidrojumu dvēseles viļņiem, lai racionāli izskaidrotu, ka tie ir tikai mirstošu smadzeņu pēdējā nopūta un nostiprinātu pārliecību, ka aizkapa dzīves nav - un ja tā nav, Robs nepazīst sāpes -, taču šajā vietā būt par to pārliecinātam bija grūti. Priekšā pavērušās bezgalīgās iespējas reibināja. Šobrīd šķita, ka nav nekā neiespējama nedz šajā, nedz viņā saulē.

Tad Flemings pamanīja, ka blakus Soumsam stāv vēl divi cilvēki. Viens bija gara auguma melnādains vīrietis ar puspliku galvu un brillēm tērauda ietvarā zem acu aizsargiem. Viņa pierē bija iegūlušas grumbas, taču āda ap acīm bija gluda, it kā viņš visu mūžu to vien būtu darījis, kā raucis pieri, bet ne reizi nebūtu smaidījis. Otra bija sieviete. Baltais triko izcēla slaido augumu, bet garie, blondie mati uz pakauša bija sasieti mezglā. Viņa bija skaista, ar augstiem vaigu kauliem un neparasti gaiši zilām acīm. Flemings pieķēra sevi salīdzinām viņas ledaino skaistumu ar Emberas Grāntas eksotisko siltumu.

- Iepazīstieties ar diviem saviem asistentiem, - noteica Soumss un iepazīstināja ar viņiem kā ar doktoru Vol- teru Tripu un doktori Feliciju Bukovsku, aparatūras un programmatūras speciālistiem. - Varu apliecināt, - viņš turpināja, - ka abi šie jaukie zinātnieki attiecīgajās jomās atstāj ēnā lielāko daļu tā saucamo ekspertu.

Paspiežot abiem roku, Flemings ievēroja, ka Bukov- skas nemirkšķinošais skatiens paliek kā piekalts viņa sejai.

Soumss it ka pasmaidīja.

-      Kā jau iepriekš minēju, kopā ar mūsu klientu KREE8 mēs jau kādu laiku meklējam iespēju uzlabot jūsu izgudrojumu. Mūsu vismodernākais prototips pārvietots no zilā sektora uz laboratoriju zem terases. Aparatūra ir tikpat kā gatava. Analogajam - digitālajam pārveidotājam, arī nervu signālu pastiprinātājam jābūt pārākam par jūsu izmantoto.

-    Pilnīgi pareizi, - Trips apliecināja. - Lai izvairītos no patentu likuma pārkāpuma, mēs mēģinājām uzbūvēt jūsu neirotulku no jauna, šo to uzlabojot.

-    Es jūtos glaimots, - sacīja Flemings.

-    Saprotams, mums vēl trūkst jūsu speciālo zināšanu un failu ar cilvēku nervu signāliem, ko esat sakrājis gadu gaitā, - ātri piebilda Bukovska. Viņas balss skanēja pārsteidzoši vienmērīgi un maigi. Flemingam tā atgādināja studiju gados Hārvardā dzirdēto Bostonas izrunu. - Jūsu ieguldījums ir būtisks, lai pienācīgi varētu kalibrēt mūsu ierīci un tā pareizi interpretētu katru nervu signālu, vai tie būtu atsevišķi smadzeņu viļņi vai viļņu kombinācija.

-   Ja es no šejienes varu piekļūt visiem saviem Bārlijholas failiem, kā to apgalvo Bredlijs, tas būtu relatīvi vienkārši.

-   Ak, ir pieejami visi jūsu faili, - noteica Bukovska un veda visus uz liftu. Viņa nospieda pogu, un lifts sāka laisties lejā. - Jūs varat tajos ieskatīties, kad vien vēlaties. - Durvis atvērās, un viņa ieveda visus iespaidīgā laboratorijā, kurā pa kreisi aiz stikla pulsēja lode. Viņš ieraudzīja divus neirotulkus, kaut arī to izskats bija citādāks nekā Bārlijholas prototipam. Dizains bija izsmalcinātāks, lode atradās caurspīdīgā stikla kubā ar noapaļotiem stūriem un tajā integrētu plazmas ekrānu ar pieskārienvadību. Ierīce bija vismaz par divdesmit procentiem lielāka nekā Fleminga prototips ar iebūvētajiem skaļruņiem. Ari daudz jaudīgāka.

-    Kāpēc divas ierīces? - pajautāja Flemings.

-     Tāda ir VenTec politika, - Soumss atbildēja. Mēs vienmēr taisām divus prototipus - līdz ar to iegūstam dubultnieku.

-    Tas ir skaists, - noteica Flemings, skatīdamies pāri neirotulkam. Aizmugurē bija divi agrāk neredzēti bezvadu infrasarkano staru savienotāji. Pie kreisā atradās uzraksts "uztveršana", bet pie labā - "raidīšana". - Tādus portus neesmu redzējis. Vai tas ir jauna veida komunikāciju sensors?

Trips negribīgi paraustīja plecus.

-    Uz to pusi ir. Tos izmanto tikai tāpēc, lai neirotulks būtu savienojams ar mūsu jaunākajām optiskā tīkla tehnoloģijām.

-    Skatieties, Mailz, - sacīja Soumss. - Mēs esam izgatavojuši pat paši savu ķermeņa surogātu.

Pagriezies Flemings ieraudzīja pie durvīm stāvam manekenu dabīgā lielumā. Tas bija dīvaini līdzīgs Braienam.

-    Jūs atstājāt uz mani iespaidu, Bredlij, taču mazliet ari nobiedējāt. Cik ilgi jūs kopējat manu darbu?

-     Apmēram gadu, - nejuzdams ne mazāko kaunu, atbildēja Soumss. - Ja neesat aizmirsis, jau agrāk mēs gribējām jūs dabūt pie sevis, bet, kad jūs atteicāties mums pievienoties, nekas cits neatlika, kā pašiem attīstīt savu domu kontroles sistēmu. - Viņš pasmaidīja. - Un galu galā jūsu izgudrojuma pamatā ir Lucifers, mūsu izgudrojums. Priecājieties, ka tā pilnveidošanā esam aizgājuši tik tālu. Tas atvieglos jūsu pētījumus.

Flemingam galvā tikko dzirdami ierunājās aizstāvības balss, taču viņš to apklusināja.

Soumss paskatījās uz viņu:

-    Ko teiksiet?

Flemings nosprieda, ka var doties gan uz priekšu, gan atpakaļ.

-    Kad varam sākt?

-    Manuprāt, jau esam sākuši, - Soumss atbildēja.

38. NODAĻA

ZILAIS SEKTORS. PĒC STUNDAS

Dažus simtus jardu tālāk zilajā sektorā Ksavers Akosta stāvēja virtuālās realitātes mediju telpā, tērpies cieši piegulošā kombinezonā ar tam piestiprinātiem elektrodiem, kas akcentēja un definēja katru galvas un auguma muskuļu grupu. Lielajā ekrānā pa labi punkti, kas atspoguļoja katra elektroda novietojumu, atveidoja ikvienu Akostas kustību. Telpā atradās melni matētas digitālās audio un videoiekārtas, kā arī lērums baltu optisko datoru konsoļu.

Karvelli sēdēja pie datortermināla, un viņa uzmanība bija pievērsta gan lielajam ekrānam pie sienas, gan paša monitoram.

-   Lūdzu, vai jūs nenoietu pa skrejošo celiņu, Jūsu Svētība?

-    Vai nepieciešams viņu tā piepūlēt? - noprasīja Vir- džīnija Naita, stāvot blakus monsinjoram Diadžo> kurš pārbaudīja viņas sagatavotos skābekļa krājumus. - Viņa elpošanas sistēma ir vāja. Viņu nedrīkst pārslogot.

Karvelli pacēla acis uz augšu un kā atvainodamies pasmaidīja.

-    Es saprotu, taču man jāieskenē datorā katra viņa kustība, lai viss izskatītos reāli.

Akosta saviebās, pārvarēdams sāpes, kas kopš ierašanās Aļaskā bija pastiprinājušās. Viņš pastiepa roku pēc skābekļa maskas un dziļi ieelpoja, ievilkdams slimajās plaušās jauko, tīro gaisu.

-    Nomierinies, Virdžīnij. Frenks dara tikai to, kas nepieciešams.

Naita nopūtās.

-    Vienkārši dari to vieglāk. Lūdzu.

-    Mēs tik un tā esam gandrīz beiguši, - Karvelli noteica, ar sfērisko peli sev blakus izdarīdams vēl dažas korekcijas. - Esam uzņēmuši visas vajadzīgās sejas izteiksmes. Vai nevarat pakustināt roku vēl vienu, pēdējo reizi?

Akosta darīja, kā likts, un vēlreiz izgāja visu kustību diapazonu, saliekdams roku elkonī un iztaisnodams, iz- vingrinādams visus muskuļus un pēc tam pirkstus.

-    Lieliski, Jūsu Svētība. Vai vēlaties redzēt, kā tas izskatās?

Akosta joprojām nebija drošs, cik reālistisks būs gala iznākums, kaut arī bija dzirdējis par brīnumiem, kādi ar šīs tehnoloģijas palīdzību veikti Holivudā. Karvelli bija paskaidrojis, ka trijos šīs vasaras kino kases gabalos piedalījušies virtuālie aktieri, kurus publika nav spējusi atšķirt no īstajiem. Pārmērīgi augstie kinoaktieru honorāri un nevainojamie digitālie efekti pavēra iespējas optisko datoru tehnoloģijām - virtuālie aktieri bija kļuvuši par dzīvotspējīgu alternatīvu.

Karvelli nospieda trīs monitora pogas un pēc dažām sekundēm lielo ekrānu no lejas uz augšu aizpildīja multiplikācijas figūra ar bokseršortiem kājās. Akosta pazina savu augumu, taču, ieraugot veidojamies galvu, viņam iepletās acis. Ekrānā redzamais cilvēks bija viņam tik līdzīgs, ka Akosta jutās tā, it kā skatītos spogulī.

-    Tas, ko redzat ekrānā, Jūsu Svētība, ir figūra, kas sastādīta no jūsu iedzimtā fiziskā veidola - nupat pabeigtās kustību skenēšanas un visām agrāk uzņemtajām di- gitālajām fotogrāfijām ar vecuma korekcijām. Tieši digi- tālās fotogrāfijas ļauj panākt tik lielu līdzību. Ekrānā redzamā seja ir datora ģenerēts jūsu ģenētiskais veidols un augstas izšķirtspējas, daudzu miljardu pikseļu digitā- lā attēla sakausējums. Jūsu veiktie vingrinājumi nodrošina tēla sejas muskuļu paklausību un kustību dabīgumu. Tagad paskatieties.

Neatraudams acis no ekrāna, Akosta noskatījās ekrānā uz savas personas apģērbšanu. Kājās uzradās zeķes, pēc tam kurpes, tām sekoja visas drēbju kārtas, bet kulminācija bija sarkanā mantija, cepurīte un amata ķēde. Pirkstos parādījās pat amata gredzeni.

-    Kaut kas neticams, - viņš noteica.

Karvelli staroja.

-    Visu cieņu, Jūsu Svētība, bet man šķiet, ka tas, ko redzēsiet tagad, būs vēl iespaidīgāk. - Viņš nospieda slēdzi, un uz horizontāla, ar melnu emalju klāta diska telpas dziļumā iedegās maza, sarkana diode. Atskanēja dūkoņa. - Tam mazliet jāiesilst, - Karvelli paskaidroja.

Sarkano gaismu nomainīja zaļā.

Pēc tam uz paaugstinājuma no apakšas uz augšu izauga figūra, ko ar lāzera stariem it kā zīmēja neredzama roka. Kad figūra bija uzzīmēta, Akosta to pazina kā sevi, apģērbtu greznajā, sarkanajā tērpā, kas ne ar ko neatšķīrās no attēla ekrānā. Taču šis nebija divu dimensiju attēls ekrānā, acu priekšā atradās reāls cilvēks. Varēja domāt, ka Akosta ticis sasaldēts un novietots uz melnā diska. Bija jāšaubās, vai viņš pats spētu pamanīt atšķirības, ja nostātos tai blakus tādā pašā tērpā.

Tagad Karvelli pieskārās monitoram sev blakus.

Un Akosta noskatījās, kā viņa tēls atdzīvojas.

Vispirms viņš pamanīja sīkumus: elpošanu, krūtis, kas tikko manāmi paceļas un nolaižas, viegli pavērtās lūpas. Pēc tam smagie acu plakstiņi pamirkšķināja, mute savilkās smaidā.

Sev par brīnumu, Akosta pamanīja, ka atdarina dubultnieku, it kā būtu tā spoguļattēls. Šķita, ka viņš skatās savā atspīdumā, bet nespēj kontrolēt tā kustības. Atspīdumam sperot soli tuvāk, Akosta neapzināti pakāpās atpakaļ.

-    Tēls nespēj noiet no hologrāfiskās pamatnes, - Karvelli viņu mierināja. - Tas darīs visu, ko operators liks, taču hologramma iespējama vienīgi uz pamatnes. Ko teiksiet, Jūsu Svētība? Vai esat apmierināts ar savu tēlu? Galu galā mūžība ir ilgs laiks.

Kā hipnotizēts no tikko redzētā, Akosta spēra soli uz priekšu un izstiepa roku, gandrīz pieskardamies rēgam. Lai kā, bet tas bija viņš pats. Taču šis viņa nīcīgā ķermeņa iemiesojums, atdzimušais dzīves spara pilnais augums nekad nebūs pakļauts slimībām un nāvei.

-    Jā, - viņš nopūtās, - esmu ar to apmierināts.

Piepeši hologramma sakustējās un smaidot nometās

Akostas priekšā ceļos.

-    Vai nevēlaties dot tam savu svētību, Jūsu Svētība? - Karvelli pajautāja.

-    Jā, - Akosta apņēmīgi noteica un izstiepa roku, lai uzliktu to rēgam uz galvas, taču jutās pārsteigts, kad roka nekur neatduras. - Bet viņam ir jāspēj runāt. Kur paliek balss?

-   Ar to jūs domājat savu balsi? - aiz muguras pajautāja Naita.

Akosta pamāja.

Karvelli norādīja uz daudzajām audioiekārtām hologrāfiskās pamatnes otrā pusē.

-    Tieši to tagad esam ieplānojuši darīt.

39. NODAĻA

BALTĀ SEKTORA ĒDNĪCA PĒC TRIM DIENĀM. PULKSTEN 11.18 VAKARĀ

-    Es jau domāju, ka atradīšu jūs šeit, Mailz. Vai dažās pēdējās dienās esat pietiekami daudz gulējis?

Mailzs novērsa skatienu no Cēzara salātiem, ko pašlaik ēda, un gurdi uzsmaidīja Soumsam.

-    Nē, daudz neiznāk. Taču, kad būšu paēdis, iešu uz savu istabu un vismaz astoņas stundas gulēšu kā beigts. - Bija vēls vakars. Trips un Bukovska bija aizgājuši jau pirms vairākām stundām. Viņš jutās tik pārguris, ka pat ēst negribējās.

Soumss apsēdās blakus. Uz viņa paplātes bija trauks ar augļiem, kolas bundžiņa un maizīte. Izskatījās, ka viņš vēlas parunāt par Fleminga panākumiem.

-    Tātad, kā veicas?

-    Labi.

-    Vai Voters un Felicija ir izpalīdzīgi?

-    Protams. - Dažreiz Bukovska ir pat pārāk izpalīdzīga.

-    Volters teica, ka jūs esat pabeidzis moduļus.

-    Rīt jums un Frenkam parādīšu demo versiju.

Soumsam iemirdzējās acis.

- Lieliski. Labi strādāts.

Flemings atļāvās pasmaidīt. Viņš bija apmierināts ar trijās dienās panākto progresu.

Lai visu to paveiktu, Flemingam bija vajadzīgas vairāk nekā sešdesmit stundas, tiesa gan, ar nelieliem pārtraukumiem, lai kaut ko ieēstu un pāris stundas nosnaus- tos. Kā jau bija gaidāms, nevainojami baltās un hromā spīdošās laboratorijas iekārtas izrādījās lieliskas un VenTec neirotulks bija pārāks par Bārlijholas prototipu. Soumss bija turējis vārdu un nodrošinājis Fleminga failu lejupielādi no Bārlijholas datu bāzes. Viņš bija pavadījis daudzas stundas cilvēka aizstājēja priekšā ar domu cepuri galvā un kalibrējis neirotulku, lai tas pareizi dekodētu kompleksos nervu signālus, kas nepieciešami pat vienkāršu uzdevumu veikšanai. Pilnas sešas stundas bija vajadzīgas precīzai acu kustību interpretācijas noregulēšanai vien.

Tiklīdz pirmās veiktās korekcijas Flemingu apmierināja, ar citām ķermeņa kustībām nenācās nodarboties tik ilgi, jo ierīces nervu tīkls spēja mācīties pats. Kad kalibrēšana bija pabeigta, šis neirotulks darbojās tik ātri, ka doma pārvērtās darbībā bez aizkavēšanās. Tiklīdz viņš iedomājās pacelt uz augšu uzaci, cilvēka aizstājējs darīja to pašu. Absolūti abstraktajā pasaulē tas bija ideāli.

Kustību vadība, salīdzinot ar iedomātās runas interpretāciju, tomēr bija relatīvi viegls uzdevums. Visu vajadzēja darīt no jauna, ieprogrammēt pamata vārdu krājumu, klupes atgriezt atpakaļ Tripam un Bukovskai, kuri cītīgi izpildīja katru pavēli. Viņš pakāpeniski bija bagātinājis vārdu krājumu, līdz to pārņēma datora nervu tīkls.

šajā pašā vakarā pēc Tripa un Bukovskas aiziešanas uz dzīvokļiem, Flemings bija uzlicis galvā domu cepuri un ieslēdzis neirotulku, lai veiktu pārbaudi. Ritinādams ekrānu augšā un lejā, viņš iereģistrēja pa to lēkājošos standartviļņus: alfa, ml, teta un beta, kā arī citus viļņus. Izskatījās, ka viss ir kārtībā, visi ierakstītie viļņu garumi bija savā vietā.

Izņemot vienu.

Tagad, kad jaunais neirotulks bija darba kārtībā, viņš no Bārlijholas failiem tajā lejupielādēja Emberas Grāntas neiroskenējumu ar unikālo viļņu garumu. Kamēr viņš to izdarīja un no jauna atgriezās pie neirotulka, ekrāna augšmalā bija parādījusies vēl viena līnija, kas lidinājās virs augstākās citu viļņu megahercu frekvenču joslas. Pēc vairāku stundu ilgas dvēseles viļņu garuma pētīšanas viņš nonāca pie neizbēgama secinājuma.

-    Kā jūtaties? - Soumss pajautāja.

-    Esmu noguris kā suns.

-    Es ar to domāju neirotulku.

-    Samērā labi. Rīt redzēsiet.

Dažas minūtes viņi sēdēja klusēdami. Flemings ēda savus salātus, bet Soumss dzēra kolu un niekojās ar augļiem.

-     Kas ar tiem dvēseles viļņiem? - Soumss pajautāja. - Es ieminējos par tiem pārējiem kolēģiem, un šīs ziņas viņus fascinēja. Vai jums radās iespēja tos aplūkot?

Flemings sarauca pieri. Par dvēseles viļņiem viņš bija runājis tikai ar Soumsu, un viņu māca šaubas, vai par tiem jāzina vēl kādam.

Soumss nolasīja šīs domas no Fleminga sejas.

-    Viņi grib palīdzēt, Mailz. Šeit tu esi draugu vidū. Karvelli ir gudrs zellis, ari Volters un Felicija nav no muļķu mājām. Izmanto mūs ideju ģenerēšanai. Tieši tāpēc mēs šeit esam.

Flemingu pārņēma tāda kā atvieglojuma sajūta: tas gan būtu labi - dalīties savās rūpēs un izmantot kolektīvo intelektu un zināšanas.

-    Paldies.

-    Tātad jums radās izdevība uzmest tiem acis?

-    īsu brīdi. Esmu tikai pašā sākumā, taču jau tagad redzu divas lielas problēmas, kas jāatrisina.

-    Vai nevēlaties par tām pastāstīt?

Flemings bija pārāk noguris.

-    Es labprāt uzklausītu jūsu domas. Patiešām. Tikai ne šobrīd. - Viņš piecēlās kājās. - Atvainojiet, bet es tikko turos uz kājām. Galva nestrādā, man kādu brīdi jāpa- guļ. Labprāt par tiem parunāšu rit pēc demo versijas no- demonstrēšanas.

-    Pats par sevi saprotams, - Soumss piecēlās un uzlika roku Flemingam uz pleca. - Kaut nedaudz izgulieties, Mailz. Tā vien šķiet, ka rīt būs liela diena.

TAI PAŠĀ NAKTĪ PĒC ZINĀMA LAIKA

Flemings aizmiga, tiklīdz noģērbās kails, ielīda gultā un pieskārās ar galvu spilvenam.

Pēc dažām stundām sapnī par Robu un Džeiku ielauzās ari Embera Grānta. Viņa čukstēja Flemingam ausī, Emberas roka glāstīja viņa gurnu, pieskāriens bija tik viegls un juteklisks, ka uzmetās zosāda un spalvas uz kājām saslējās stāvus. Vēsie pirksti aizslīdēja līdz cirkšņiem un sāka tos maigi masēt, pēkšņi pirksti sāka kustēties arvien straujāk.

Segai paraujoties sānis un kādam ieslīdot gultā blakus, uzvēdīja vēss nakts gaiss. Maigs augums piekļāvās viņa augumam, karsta, silta elpa pieskārās vaigam, neatlaidīgie pirksti sāka kustēties ātrāk.

Jūtot, ka karsta elpa slīd pa kaklu uz leju, no krūtīm uz vēderu, viņš miegā ievaidējās. Vienu brīnišķu brīdi mēle laizīja vēderu, bet pieskārieni, kas riņķoja ap sasprin- gušo locekli, bija ieguvuši spalvas vieglumu. Ļaudamies izjūtām, viņš alka pēc izlādēšanās un, kad mēle pārvietojās zemāk, neapzināti paslēja gurnus uz augšu.

-   Embera, - dedzinošajai mutei viņu apņemot un vienā rāvienā pamodinot, viņš skaļi iestenējās. Un tajā pašā mirklī apjēdza, ka tas nav sapnis.

Un ka tā nav Embera.

-    Pie joda, kas tas?

Likās, ka Felicijas Bukovskas mati, galvai maigi cilājoties, modinātājpulksteņa gaismā viz. Un, viņai paceļot acis uz augšu, gaišās varavīksnenes gaismā tās iespīdējās kā metāla diski. Instinkti gribēja, lai viņa turpina, taču kaut kas lika pastiept roku un viņu atgrūst.

-    Nē, nevajag. Rimsties. Atvaino, bet tā ir aplamība.

Viņš īsti nesaprata, kāpēc Feliciju apstādinājis, bet zināja, ka tas jādara. Varbūt tāpēc, ka viņas spīdošajās acīs bija parādījies neslēpts triumfs, kas iedvesa bailes - ļaujoties vēl, pakļaušanās aizies pārāk tālu.

Viņam tomēr šķita, ka šim impulsam drīzāk ir kāds sakars ar nodevību. Tas bija iracionāls, īpaši cilvēkam, kurš līdz šim ne ar vienu nebija saistījies, taču Flemings piepeši sajuta dīvainu uzticību Emberai Grāntai. Šīs sajūtas bija tik spēcīgas, ka Flemings gribēja noskaidrot attiecības ar Emberu, un tikmēr intīms sakars ar citu būtu līdzvērtīgs nodevībai.

Felicijas skatiens nocietinājās, taču tajā nebija aizvainojuma. Tikai vilšanās un dusmas. Neteikdama ne vārda, viņa paturēja viņu apkampienos vēl brīdi, tad saspieda ciešāk, it kā gribētu pārbaudīt viņa apņēmību, pēc tam piecēlās, uzmeta uz pleciem rītasvārkus un aizgāja.

Pēc viņas aiziešanas Flemings palika tumsā, klausoties savā sirds dunā un apzinoties, ka, par spīti nogurumam, aizmigt vairs neizdosies.

Flemings nezināja, ka melnajā sektorā dažu simtu jardu attālumā aizmigt nespēj arī Embera Grānta.

Dažas pēdējās dienas viņa juta atgriežamies spēku, vēroja sargus, fiksēja laiku, kad sargi viņu pārbauda, kad atnes ēdienu un kad savāc iztukšotos traukus. Viņa mēģināja saskatīt sargu darbībā sistēmu un gaidīja.

Un domāja, kā aizbēgt.

40. NODAĻA

SARKANAIS SEKTORS. NĀKAMĀ DIENA

Nākamās dienas pēcpusdienā demonstrējumos sarkanā sektora laboratorijā piedalījās gan Volters Trips, gan Felicija Bukovska. Flemings bija prātojis, vai vajadzētu teikt Soumsam par Bukovskas ielaušanos. Kā viņai izdevies iekļūt Fleminga istabā? Bet tā kā to darīt nebija jēgas, viņš neteica neko. Un tagad, dienas gaismā, viņš sev gandrīz iestāstīja, ka nekas vispār nav noticis. Viņš bija drošs - ja to vispār nepieminēs, arī Felicija par notikušo nerunās. Viņš cerēja, ka tas nesabojās viņu darba attiecības. Līdz šim viņš bija atviegloti konstatējis, ka arī viņa uzvedas tā, it kā nekas nebūtu noticis.

- Tas ir fantastisks, - noteica Soumss, redzot, ka manekens izstiepj labo roku.

īpaši uzsvēris, ka jāsaglabā miers un klusums, Flemings ar savu domu spēku strādāja ar manekenu, sākot ar acīm, pēc tam pārejot zemāk uz ķermeni, iztaisnojot plecus, izstiepjot rokas, saliecoties viduklī un ceļgalos, un visbeidzot pakustinot kāju pirkstus.

Blakus Soumsam sēdošajam Frenkam Karvelli uzplauka smaids pār visu seju.

-    To visu jūs darāt ar domām?

-    Pateicoties saņemtajai palīdzībai, - Flemings norādīja uz blakus neirotulkam stāvošo Tripu un Bukovsku. Trips sāka smaidīt. Bukovska nolaida acis.

-    Vai attēlus ekrānā tas var vadīt tikpat labi kā manekenu? - Karvelli painteresējās.

-    Pilnīgi. Tas var vadīt jebkuru jums vēlamo objektu. Cilvēka aizstājēja vadīšana ir visgrūtākā. Ekrāna attēla vai datora ģenerētā tēla vadīšana ir daudz vieglāka.

-    Vai viņu var iemācīt runāt? - Soumss pajautāja.

-      Varu to nodemonstrēt. - Iespaida atstāšana uz Soumsu, kurš bija tikpat sajūsmināts, cik žilbinošs, bija izaicinājums. - Viņš var runāt, taču runa neizklausīsies pārliecinoši nepiemēroto lūpu kustību dēļ. Tas nebūs nekas dižs, taču vārdi no galvā ierīkotā skaļruņa skanēs skaidri. Ko lai viņš pasaka?

Soumss pasniedza Flemingam papīra lapu ar tekstu, kas droši vien bija sagatavots šādam gadījumam. Tekstu no Bībeles.

-   Šķiet piemērots, - noteica Soumss. - No Pirmās Mozus grāmatas. Kaut kas no tās.

Flemings pieskārās ekrānam virs neirotulka, lai pārbaudītu, vai komunikāciju režīms ir aktivizēts. Pēc tam paņēma Soumsa iedoto tekstu un pie sevis izlasīja. Datoram nolasot viņa domas, teksts tūlīt parādījās uz ekrāna. Šķiet, sāka runāt arī manekens. Pareizāk sakot, no gludajā lateksa galvā iemontētajiem skaļruņiem atskanēja vārdi.

-    Un Dievs sacīja: "Lai top gaisma." Un gaisma tapa. Un Dievs redzēja, ka gaisma ir laba, un nošķīra gaismu no tumsas. Un Dievs nosauca gaismu par dienu, bet tumsu par nakti. Un tapa vakars un rīts - pirmā diena.

-     Brīnumaini, - noteica Karvelli. Šķita, ka redzētais patiešām atstājis uz viņu dziļu iespaidu.

Pēc vēl diviem tikpat veiksmīgiem mēģinājumiem Soumss apmierināti pamāja.

-     Kā paliek ar jūsu dvēseles viļņiem? - viņš pajautāja. - Vai nevēlaties par tiem parunāt tagad?

Flemings ieskatījās gaidošajās sejās.

-     Man vajag tos vēl papētīt, taču, izskatot datus, kas iegūti, mirstot brālim un Emberai Grāntai uzturoties Bār- lijholā, esmu novērojis dažas acīm redzamas problēmas.

-    Proti, kādas? - jautāja Karvelli.

-     Kā jau mēs vienojāmies ar Bredliju pirmās tikšanās laikā Sanfrancisko, gribēdams parādīt, ka dvēseles viļņu garums nav aizkapa dzīves pierādījums vai saikne ar aizsauli, es mēģinu pierādīt pretējo. Lai pierādītu, ka dvēseles viļņa garums nav tikai nāves brīdī dziestošs neirotulka acumirklī uztverts signāls, man nepieciešams uzturēt kontaktu ar dvēseli pēc nāves, un tāpēc jāatrod tai pieslēgšanās veids, tātad jātur dvēseles viļņa garums atklāts pastāvīgi. Dvēseles esamības pierādīšana, to izsekojot pēc nāves, ir pirmā problēma. Starp citu, mēģinot atrast pieslēgšanās frekvenci bez Emberas piedalīšanās, nozīmētu veikt eksperimentus ar daudziem jo daudziem cilvēkiem nāves brīdī, kamēr tiek atrasta īstā frekvence, un pilnīgi saprotams, ka šāda rīcība būtu dīvaina un neētiska.

-    Un kāda ir otra problēma? - tūlīt noprasīja Soumss.

-     Pieņemot, ka es varu pieslēgties mirstoša cilvēka dvēselei un pierādīt aizkapa dzīves esamību, esmu secinājis, ka tik un tā nespētu nodibināt kontaktu ar jau miruša cilvēka, tāda kā mans brālis, dvēseli. Šim nolūkam nepieciešams kāds identifikators, unikāla adrese, kas Jautu izsaukt konkrēto dvēseli, ja vien tās atrašanai nav labāka paņēmiena.

-    Lai tā būtu, - noteica Soumss, glaudīdams zodu. - Tātad jūs uzskatāt, ka gadījumā, ja būtu iespējams pieslēgties atsevišķai dvēselei un to izsaukt, saziņai izmantojot neirotulku un dvēseles viļņa garumu, jūs pierādītu tās eksistenci?

Flemings bija pārsteigts, cik ātri Soumss aptver koncepciju, kas tikai nupat ienākusi prātā viņam pašam.

-    Vai arī nē, atkarībā no tā, kas tiks atklāts. Un tāpēc man nepieciešama Embera. Izpētot dīvainos sapņus par miršanu - kad, lietojot neiroloģijas terminus, viņa patiešām mirst - būtu iespējams vai nu atrast kontaktiem ar aizsauli nepieciešamo pieslēgšanās frekvenci, vai arī, es ceru, atrast racionālāku skaidrojumu…

Karvelli sarauca pieri.

-    Bet kur paliek tāda problēma kā visu jau mirušo dvēseļu identificēšana un izsaukšana?

Flemings pasmaidīja.

-    Pa šo tiltu es iešu, kad būšu tik tālu ticis. Un tā kā es ceru, ka reālus pierādījumus aizkapa dzīvei neizdosies atrast, interese par dvēseļu izsaukšanas problēmu var būt tikai akadēmiska.

-    Tātad jūs sakāt, ka bez Emberas nav iespējams virzīties uz priekšu? - noprasīja Soumss.

-    Tā nu tas ir, - atbildēja Flemings. - Es varu niekoties rirķl un apkārt, bet bez Emberas pierādīt vienu vai otru iespēju neizdosies.

-    Labi, - noteica Soumss, domīgi saraucis pieri. - Tā patiešām var būt. Tādā gadījumā iesaku atpūsties, kamēr es izdomāšu, kā sazināties ar Emberu.

41. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE PĒC STUNDAS

-    Pārbaude notiks šonakt, - triumfējoši smaidīdams, paziņoja Soumss.

Pie konferenču galda sēdošā Naita pagriezās uz viņa pusi.

-    Vai Flemings ir atlaists? - viņa pajautāja. - Pa kuru laiku?

-    Es par to parūpējos, - apliecināja viņai blakus sēdošais Karvelli.

Soumss palocīja galvu.

-    Neirotulks ir pie mums, pilnībā kalibrēts un papildināts ar visām komunikāciju modifikācijām, kas nepieciešamas, lai varētu to pieslēgt dvēseļu gūstīšanas ierīcei. Mēs esam gatavi rīkoties.

-    Šonakt? - noteica Akosta, joprojām nespēdams tam noticēt. Šķita, ka projekts īstenojas arvien straujāk, tuvinot viņa nāvi, it kā pats Dievs to steidzinātu. No savas vietas blakus monsinjoram Diadžo cauri spoguļstiklam viņš vēroja laboratoriju. Divi sanitāri nodarbojās ar gultas un stikla sfēras sagatavošanu.

-    Šonakt, - Soumss apstiprināja. Viņš pagriezās uz Naitas pusi. - Vai pārbaudes kandidāts no slimnīcas mums ir?

Naita vilcinājās.

-    Pēc eksperimenta ar Emberu mēs esam pārtraukuši neārstējamo slimnieku savākšanu, - viņa sacīja. - Bet jūs jau zināt, ka viena neārstējami slimā paciente noglabāta dzīvību nodrošinošajā zārkā zaļajā zonā, taču viņu šurp nogādāja citam nolūkam.

-    Tomēr, vai ir reāls iemesls, kāpēc viņa nevarētu būt kandidāte? - noprasīja Soumss. - Manuprāt, viņa atbilst lielākajai daļai mūsu kritēriju, ja ne visiem, vai tā nav?

-    Jā, domāju, ka jā, bet…

-    Nekādiem "bet" nav laika, Virdžīnij. Mēs viņu izmantosim.

-    Tādā gadījumā cik drīz pārbaude varētu sākties? - gribēja zināt Akosta.

Soumss ieskatījās pulkstenī.

-     Tripam un Bukovskai jābūt gatavībā pēc sešām stundām.

Pēc sešām stundām. Stiepjot roku pēc pārvietojamā skābekļa aparāta, Akostu pārņēma nemiers. No šī eksperimenta bija atkarīgs viņa liktenis. Ja eksperiments izdosies, nākotne ir tikpat kā nodrošināta. Viss, kā dēļ viņš strādājis, visi upuri un nežēlīgie lēmumi attaisnosies. Viņš bija tik tuvu savu sapņu kulminācijai, ka tas kļuva gandrīz neizturami. Visas pagātnes vilšanās līdzās šī brīža bažām nebija nekas. Izmisuma pārvarēšanai bezmaz pietika ar stoisku samierināšanos. Cerība ar tās mokošajiem solījumiem bija daudz nežēlīgāka.

Viņš nomierinājās un pagriezās uz Soumsa pusi. Zinātnieks atkal bija turējis vārdu, iesaistot pasākumā Flemingu, angli par to pat nebrīdinot. Lai cik viņš bija rezervēts, nācās atzīt, ka Soumss sagādājis visu, ko solījis.

-    Jūs esat labi strādājis, Bredlij. Pateicos.

-    Pateikties vēl ir par agru, Jūsu Svētība. Kamēr eksperiments nav noticis. Taču es esmu par to drošs.

Akosta pagriezās uz Karvelli pusi.

-    Un ja tas izdosies?

Karvelli paliecās pāri galdam un pavilka uz augšu piedurknes.

-   Jūsu Svētība, visa nepieciešamā multimediju aparatūra uz "Sarkanā šķirsta" jau uzstādīta. Jūs jau redzējāt katedrāles plānu un kameru iespējamo izvietojumu. Ari sēdvietas tiem, kuri personīgi piedalīsies pasākumā, novietotas pietiekami tuvu, lai viņi varētu būt pārliecināti par notiekošā autentiskumu.

-    Bet kā ar pārējām iekārtām? - pajautāja Akosta, velkot no kabatas ārā baltu kabatlakatu.

-    Tā nav problēma. Lielākā daļa dvēseles gūstīšanas iekārtu dublikātu jau ir uz "Sarkanā šķirsta". Pieņemot, ka eksperiments būs veiksmīgs, speciāla kravas lidmašīna pēc tam aizvedīs papildu aparātus.

Akosta nošķaudījās un noklepojās kabatlakatā un salocīja to, pat nepaskatījies uz asiņaino saturu. Nerunīgais monsinjors Diadžo pieliecās, paņēma to un vietā iedeva tīru. Akosta pateikdamies pasmaidīja un no jauna pievērsās Karvelli.

-    Pieņemot, ka eksperiments izdosies, pēc cik ilga laika var notikt pasākums?

-    Pēc trīsdesmit sešām stundām.

-   Tik vien? Bet publicitāte? Ir ārkārtīgi svarīgi, lai dvēseles patiesības dienu redzētu tik daudz cilvēku, cik vien iespējams.

Karvelli pasmaidīja un pārvilka manikirēto roku pāri nedabīgi melnajiem matiem.

-    Jūsu Svētība, ticiet, publicitāte nav problēma. Jūsu šaubīgā veselības stāvokļa dēļ par jums jau tagad ir milzīga interese - ne tikai no sekotāju puses. Jau šobrīd, kamēr mēs runājam, manas kontaktpersonas medijos gaida paziņojumu. Tiklīdz būs zināms, ka eksperiments beidzies veiksmīgi, es ziņošu par pasākumu.

Viņš ieturēja pauzi.

-   Jūsu Svētība, jūs varat nešaubīties - neko vairāk nevar vēlēties. Šis būs pats lielākais notikums mediju vēsturē. Kad cilvēki uzzinās par dvēseles patiesības dienu, šaubos, vai kāds, neatkarīgi no viņa reliģiskās piederības, gribēs to palaist garām.

42. NODAĻA

BALTAIS SEKTORS

Miegs nenāca. No pārguruma acis grauza un galva sāpēja, taču Flemings nespēja nomierināt domas. Pēc vannas un agrām vakariņām viņš bija nosnaudies, lai pamostoties sajustu vēl lielāku nemieru. Pulkstenis rādīja desmit vakarā, taču viņš nespēja gulēt, kaut arī pēc izlidošanas no Sanfrancisko nebija normāli gulējis.

Bez Emberas nekur tālāk nevarēja tikt, taču prāts nelikās mierā un visu laiku atgriezās pie neirotulkā redzētajiem failiem. Varbūt viņš kaut ko palaidis garām. Nav pamanījis kādu niecīgu dvēseles viļņa aspektu, kas ļautu visu izskaidrot kā pagaidu anomāliju, par kādu viņš to uzskatīja un gribēja, lai tā būtu.

Jo vairāk viņš domāja, jo labāk izprata patiesību, kas viņam tagad jāpierāda. Prāta nāve ir ātri gaistošs dabas mirklis - rasas lāses, kas rīta saulē pārvēršas miglas izgarojumos un beidzot izzūd siltajā gaisā. Roba baiļpilnie vārdi pēc nāves nebija nekas vairāk kā šāda migla un nenozīmēja neko citu, kā tikai pāreju no dzīves nebūtībā. Ja vien varētu par to pārliecināties, aizmirst bailes Roba dēļ un ar tīru sirdsapziņu atgriezties mājās pie Džeika.

Viņš vēlreiz lika sev nomierināties. Kamēr Soumss nav sazinājies ar Emberu, neko vairāk izdarīt nevar. Taču, lai arī cik reižu viņš gultā apgriezās otrādi un pavēlēja sev gulēt, nekas no tā neiznāca. Prāts nelikās mierā. Un ne tikai Roba dēļ.

Viņš domāja par Bukovsku, ieklausījās trokšņos aiz durvīm, tad domas atgriezās pie Roba, neirotulka, dvēseles viļņa garumiem un Emberas - kā pacientes, kurai jāārstējas, kā atslēgas, kas ļautu neraizēties par Robu, un kā pie pievilcīgas sievietes.

Dziļi elpodams, viņš mēģināja visu izmēzt no prāta: pēc kārtīga nakts miega visam jānostājas savās vietās.

- Nolādēts. - Viņš piecēlās gultā sēdus. Nebija jēgas te gulēt, svaidīties un grozīties. Rūgta pieredze mācīja, ka vienīgās zāles pret bezmiegu ir darbs, līdz problēma tiek atrisināta vai arī nerodas pārliecība, ka to nav iespējams izdarīt.

Viņš uzvilka džinsus, VenTec T kreklu, ieslidināja kājas kurpēs un izgāja no istabas. Gaiteņi bija tukši, apgaismojums vājāks nekā parasti. Uzmanīdamies, lai nesaceltu troksni, viņš izgāja no dzīvojamām telpām, pagāja garām restorānam un kinoteātrim, nogriezās pa kreisi uz zaļā sektora pusi un nonāca taisnstūrainajā vestibilā pie sarkanā sektora lifta. Flemingam nebija ne jausmas, ko viņš grib atrast, atkārtoti analizējot neirotulka datus, taču labāk darīt to, nekā nedarīt neko. Iebāzis roku kabatā, lai izvilktu pielaides disku, viņš izdzirdēja troksni un balsis. Tad lifta durvis atvērās. Viņš instinktīvi piespiedās pie sienas.

-    Uzmanīgāk, - viņš izdzirdēja Tripu uzšņācam diviem sanitāriem. Flemings pazina uz ratiņiem uzlikto aparātu. Kāpēc neirotulks nakts laikā kaut kur jāved?

Viņš gandrīz iznāca no lifta nišas, lai to pajautātu Tri- pam, taču, redzot, ka kompānija aiziet pa līko gaiteni uz melno sektoru, palika uz vietas. Neraugoties uz dabīgo ziņkārību, viņš bija tā aizrāvies ar neirotulku, sagatavojot to darbam, ka noslēpumaino melno sektoru bija aizmirsis. Taču tagad ieintriģēts viņš gribēja dabūt atbildi uz saviem jautājumiem.

Viņš nogaidīja, kamēr grupa nozūd aiz stūra, iznāca no ēnas un sekoja.

Zogoties pa blāvi apgaismoto gaiteni uz priekšu, Flemings asi izjuta, ka viņš šajā kalna kompleksā nav vienkārši viens, bet apjauta, ka neviens pat nezina par viņa atrašanos šeit. To nezināja neviens nedz ģimenē, nedz Bārlijholā. Sirds krūtis iepukstējās straujāk.

-     Ejam, - nomurmināja pa priekšu ejošais Trips, - doktors Soumss gaida.

Turēdamies pie pašas sienas, Flemings paskatījās gar izliekto sienu uz priekšu un ieraudzīja Tripu ieliekam pielaides disku spraugā pie melnā sektora durvīm. Tās atvērās un visi trīs vīri ar ratiņiem iegāja iekšā. Durvis palika vaļā, un Flemings skriešus metās pie tām. Pieskrienot klāt, durvis šņākdamas aizvērās. Izmisis viņš ielika spraugā savu disku, taču pie roktura palika degam sarkanā gaisma.

-    Nolādēts, - viņš noteica, atgriezās ēnā un sāka domāt, ko tagad darīt.

Pirms neilga brīža apsargātajā melnā sektora telpā, kur uzturējās Embera, arī viņu bija pārņēmis nemiers. Vīrietis, kurš viņu apsargāja, ievēroja noteiktu kārtību. Katru vakaru sešos viņš atnesa vakariņas. Mazliet pirms vienpadsmitiem klusu pieklauvēja pie durvīm. Ja Embera atsaucās, viņš ienāca, lai paņemtu tukšos traukus, bet ja Embera klusēja, gaidīja līdz ritam.

Visa diena bija pagājusi, meklējot kādu ieroci, taču šajā neizteiksmīgajā istabā viss bija pieskrūvēts vai viņas nolūkam nederīgs. Galu galā viņa bija nonākusi līdz dvieļu pakaramajam vannasistabā un pamazām hromēto stieni atbrīvojusi no skavām.

Kad tika atnesta maltīte, viņa lieki nenervozēja, apēda, ko varēja, un nolika paplāti pie gultas, ko sataisīja tā, it kā tajā gulētu. Pēc tam viņa iegāja vannasistabā un hromēto stieni paņēma rokās kā beisbola nūju.

Embera stāvēja pustumsā un gaidīja, no spoguļa pretī noraudzījās pašas noskūtais atspulgs. Ik pēc brīža ieskatoties pulkstenī, viņa konstatēja, ka pagājušas tikai dažas minūtes. Tad, jau nospriedusi, ka sargs vairs nenāks, viņa izdzirdēja klauvējienu pie durvīm.

-    Tepat vien esmu, - viņa atsaucās.

Atslēga noklikstēja, durvis atvērās. Vispirms no gaiteņa istabā iespīdēja klusināta gaisma, tad ienāca sargs. Embera uz mirkli zaudēja drosmi, jo neticēja, ka vēsā mierā spēs kādam iesist. Bet tad viņa atcerējās nolaupīšanu, visu piedzīvoto un satvēra stieni stingrāk.

-    Vai zivs jums garšoja? - jautāja vīrs, tuvojoties gultai, kamēr viņa mugura bija pavērsta pret vannasistabu. Embera piegāja viņam klāt no mugurpuses un no visa spēka sita ar stieni pa galvu. Pēc pirmā sitiena sargs saliecās, tāpēc viņa sita vēlreiz.

- Nekas īpašs, - viņa noteica, redzot sargu ar vaidu noveļamies uz grīdas.

Divās minūtēs viņa nolika sargu uz gultas, mutē kā sprūdu iebāza vienu spilvendrānu, bet ar otru sasēja rokas aiz muguras. Pēc tam uzklāja sargam segu, pārliecinājās, vai paņēmusi tā melno pielaides disku un izgāja no istabas cerībā, ka viņas rīcībā ir vairākas stundas līdz brīdim, kamēr sargu atradīs.

Emberai nebija reāla plāna izkļūšanai no bāzes. Neprotot vadīt helikopteru, nebija iespējams tikt projām no kalna, viņa pārāk labi zināja, cik izolēts tas ir. Pēc galvas noskūšanas viņas izskats bija pārvērties, tāpēc jāšaubās, vai kāds viņu pazīs, un pat ja baltajā sektorā izdotos sacelt trauksmi sakarā ar nolaupīšanu, jāšaubās, vai kāds viņai palīdzēs bēgt. Te bija Soumsa karaļvalsts. Cilvēki bija atkarīgi no viņa it visā. Vienīgā cerība bija tikt pie satelīt- telefona komunikāciju telpā un piezvanīt kādam ārpasaulē. Cilvēkam, kuram var uzticēties, tādam kā tēvs Pīts Riga.

Ejot pa gaiteni, Embera sekoja norādēm uz melnā sektora izeju, līdz izdzirdēja balsis. Viņa palika uz vietas un noskatījās, kā trīs vīri uz ratiņiem stumj kaut kādu aparātu. Viņai par atvieglojumu nācēji nogriezās pa labi uz galvenās laboratorijas pusi. Turēdamās pie sienām un ieklausīdamās citos trokšņos, viņa galu galā nokļuva līdz izejas durvīm un ar sarga disku tās atvēra. Izgājusi gaitenī, viņa mēģināja izdomāt, vai, sekojot baltajām norādēm, iet pa kreisi vai pa labi.

No ēnas iznāca vīrietis un čukstus sauca viņu vārdā.

Flemings skūtgalvi nepazina uzreiz. Bet tad ieraudzīja acis. šīs acis viņš būtu pazinis jebkurā vietā. Viņa izskatījās ne mazāk pārsteigta par Flemingu. Viņi skatījās viens uz otru, nezinādami, ko darīt.

-    Sasodīts, ko tu šeit dari? - viņa nošņāca.

-      Mēģinu tikt tur iekšā, lai uzzinātu, ko Bredlijs Soumss dara ar neirotulku. Un ko tu šeit dari?

-    Mēģinu izkļūt ārā.

Iekams viņš paguva pavaicāt, kādēļ, no kreisās puses atskanēja soļi. Viņš pastiepa roku, pievilka Emberu sev klāt un atkāpās tumšā nišā. Flemings dzirdēja viņas elpu, sajuta pukstam sirdi. No zaļā sektora puses parādījās trīs stāvi, šoreiz viņš pazina Bukovsku un pēc tā, kā blakus saspringa Embera, secināja, ka arī viņa to pazinusi. Bukovska pavadīja divus vīrus, kuri stūma nestuves. Uz tām atradās balts zārks.

Vienam no vīriem paslīdēja kāja, un zārks atsitās pret tālāko sienu.

-     Nu gan, - bezmaz smiedamās nočukstēja Bukovska, - tā vecā kraņa vēl ir dzīva. Nedrīkst pieļaut, ka viņa noliek karoti, kamēr neesam gatavi.

Bukovska atvēra melnā sektora durvis, un Flemingam izkalta mute.

Viņš pazina zārka rotājumu, stilizētu sarkano šķirstu ar mastu krucifiksa veidā. Pat blāvajā gaismā bija salasāmi vārdi apakšā: Dvēseles patiesības baznīcas slimnīca.

Ieraugot, ka zārku ar šādu logo iestumj melnajā sektorā, domas par bēgšanu Emberu pameta. Viņa domāja tikai par to, kā nomākt sirdī uzradušās derdzīgās bažas.

Tas nevarēja būt. Vienkārši nevarēja būt.

Viņa sažņaudza rokā disku, izgāja gaitenī un devās atpakaļ uz melno sektoru. Mailzs Flemings klusēdams sekoja.

43. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE

Vilki uzvedās tā, it kā būtu piesieti Bredlijam Soumsam ar neredzamām saitēm. Ieņēmuši vietu blakus sava saimnieka krēslam galda galā un izkāruši mēles, viņi nenolaida acis no galda - vilki laupīja drosmi, bija neizprotami un neaizskarami. Reizi pa reizei Soumss novicināja roku zem galda, un vilki no tās kaut ko paņēma.

Visi citi, ieskaitot Akostu, sēdēja tālāk pie galda. Vairums baidījās no vilkiem, bet Akosta tos necieta. Vilkiem piemita kaut kas pagānisks, gandrīz bezdievīgs. Viņš piecēlās no galda un, balstīdamies uz Diadžo stiprās rokas, piegāja pie spoguļsienas. Nestuves ar balto zārku jau bija novietotas blakus laboratorijas kušetei. Noskatoties, kā tiek noņemts vāks un atklājas ķermenis, kam pievienota sistēma ar fizioloģisko šķīdumu, skābekļa masku un citām dzīvības uzturēšanas sistēmām, viņu pārņēma skumjas. Taču šī būs pēdējā nonāvēšana, bez tās nevar iztikt. Pēdējais upuris, pirms viņš upurē sevi.

- Jūs redzat neirotulku, Jūsu Svētība? - noprasīja Soumss, norādīdams uz zilu, caurspīdīgu kubu ar pulsējošu gaismas lodi tajā un datora monitoru virsū. - Tā infrasarkano staru portiem iespējams pieslēgt galvas sfēras fotonu detektora ekrānu, kas reģistrē cilvēka dvēseles unikālo svitru kodu. - Viņš norādīja uz melnu kasti laboratorijas gultas kājgalī, no kuras mirgoja četras gaismas kolonnas. - Uzstādījuši no Emberas iegūto bloķējošo signālu, mēs varam izmantot komunikāciju līniju bezgalīgi ilgi. Šajā eksperimentā ļausim dvēselei aizbēgt. Pēc dažām sekundēm, liekot lietā cilvēka unikālo svītru kodu un bloķējošo signālu, mēs to atkal izsauksim. Tiklīdz tas būs izdarīts, sazināsimies ar dvēseles viļņa un neirotulka palīdzību.

Akosta noskatījās uz trauslo pacienti, kuru pārvietoja uz gultu un kurai attaisīja acis. Viņš apskauda viņas atbrīvošanās bridi, kas bija tik tuvu, un daļēji vēlējās būt viņas vietā. Bet gan viņa kārta pienāks.

-    Pēc šīs nakts mēs varēsim pielikt punktu visām ciešanām, - viņš noteica, kamēr sievietei uz galvas tika likta stikla sfēra. - Bet pēc dvēseles patiesības dienas nekas tāds vairs nebūs jādara, jo, tiklīdz patiesība būs atklāta un visi to ieraudzīs, ļaunumam šajā pasaulē vairs nebūs vietas.

-   Jā, Jūsu Svētība, - Soumss bija vienisprātis. - Jā, patiešām.

-    Skaties, - Embera čukstus aicināja Flemingu.

Pietupies, viņš skatījās pa galvenās melnā sektora laboratorijas apaļajiem logiem. Pa tumši tonētajiem logiem bija redzams, ka balto zārku atver un no tā izceļ cilvēku. Bukovska un Trips stāvēja priekšā, taču varēja saskatīt cilvēkam uz sejas uzlikto skābekļa masku un kreisajai rokai pievienoto intravenozo sistēmu.

-    Lai arī kurš ir zārkā, šis cilvēks nav miris, - nočukstēja Embera.

-    To es redzu, - Flemings atbildēja. Viņš gribēja teikt vēl kaut ko, taču uzmanību piesaistīja laboratorijas kušetei blakus uz galda noliktais caurspīdīgais kubs.

-    Tas ir uzlabotais neirotulks, ko es Bredlija ļaudīm palīdzēju uzbūvēt.

Embera sarauca pieri.

-    Kāpēc tas vajadzīgs Bredlijam?

-    Es pats sāku sev uzdot šo jautājumu.

Viņš pārlaida skatienu laboratorijai. Gultas kājgalī bija salikts lērums aparātu un bija saklausāma to dūkšana. Uz viena no tiem atradās tukšs monitors, uz otra - četras haotiski mirgojošas gaismas kolonnas. Cauri tumšajam stiklam Flemings redzēja tikai to, ka uz kušetes guļ sieviete ar noskūtu galvu. Sievietei kaut kas tika ielikts acīs.

-    Tieši tā viņi rīkojās ar mani, - sacīja Embera, skatīdamās, kā sievietei uz galvas uzliek stikla sfēru.

-    Ko tu ar to domā?

-    Tā eksperimentēja ar mani.

-    Ko? - Viņš neticīgi paskatījās uz Emberu. - Kurš ar tevi eksperimentēja? Soumss?

-    Kurš gan cits? - viņa atbildēja. - Šķiet, viņš izmanto gan tevi, gan mani. Tikai nezinu, kāpēc. Eksperimentiem ir kaut kāds sakars ar Arielu un maniem sapņiem.

Flemings neko nesaprata un turpināja skatīties pa logu. Divi lieli ekrāni virs gultas rādīja sejas tuvplānu, taču atspldumi stiklā neļāva neko skaidri saskatīt. Viens no zinātniekiem, tas bija Trips, pagriezās pret spoguļsienu pa kreisi un pacēla uz augšu īkšķi, it kā sev vai kādam spoguļa otrā pusē dotu signālu.

Joprojām nespēdams saprast, kam viņš ir aculiecinieks, Flemings pagriezās pret Emberu. Trīcēdama dusmās, viņa uzmanīgi vēroja acu priekšā notiekošo.

- Kā viņš to varēja izdarīt? Kā viņš to varēja? - Embera čukstēja.

Dūkoņa pastiprinājās, zinātnieki atkāpās tālāk no laboratorijas gultas un uzlika acu aizsargus. Tad cauri tumši tonētajam stiklam Flemings ieraudzīja, ka sfēru uz sievietes galvas izgaismo žilbinoša dzirksts, šķita, tā izlēca no acīm un sfēras ārējā kārta sāka pulsēt līdzīgi nimbam.

Tajā pašā mirklī atskanēja spalgs pīkstiens un četras līdz šim haotiski pulsējušās gaismas kolonnas piepeši izlīdzinājās. Uz pirmīt tukšā monitora līdzās gaismām parādījās no baltiem fotonu punktiem veidots zebras raksts, ko viņš pazina kā klasiskajā eksperimentā ar divām spraugām iegūto viļņu interferences rakstu.

Tad gaisma sfērā ap galvu nodzisa.

Pēc dažām sekundēm, vēl nepaguvis aptvert redzēto, Flemings ieraudzīja, ka nimbs atgriežas, it kā būtu atsaukts atpakaļ. Mazu brīdi gaismas atspulgs pārslīdēja virs gultas pakārtajiem monitoriem un skaidri kļuva redzams cilvēka sejas tuvplāns.

Embera kā dzelta pielēca kājās, izrāvās no Fleminga rokām, atrāva durvis un kliegdama ieskrēja laboratorijā.

Flemingam nekas cits neatlika, kā sekot.

Bukovska pagriezās pirmā un mēģināja nostāties ceļā, taču Embera skrēja ar tādu sparu, ka atsvieda viņu malā kā salmu kūli. No Emberas mutes atskanēja izmisuma kliedziens:

-    Izdzimteņi! - Viņa kliedza. - Nolādētie izdzimteņi!

Monitorā sev virs galvas tuvplānā Flemings redzēja slimīgu seju. Vaļā paplesto acu ar savādajām kontaktlēcām skatiens tagad bija nedzīvs.

-    Mamm! - iesaucās Embera, noliekdamās pie kušetes. Viņai virsū metās zinātnieks vīrietis, taču Flemings atsvieda to sānis, spēcīgi iesitot ar delnu pa zodu. Ar asarām noplūdušu seju Embera norāva stikla sfēru no mātes galvas un no acīm noņēma lēcas, taču māte bija mirusi.

-    Nelieši! - Embera iekliedzās vēlreiz un maigi nolika mātes galvu uz gultas. Pacēlusi stikla sfēru, viņa pagriezās pret spoguļsienu.

Ieraugot neirotulka monitora ekrānu atdzīvojamies un tajā parādāmies dvēseles vilni, Flemingam mati uz galvas saslējās stāvus. No skaļruņiem atskanēja kliedziens, tikpat spalgs kā Emberai: "Embera!"

šajā brīdī Flemings saprata, kā Soumss viņu izmantojis, un bez zinātniskiem pierādījumiem atskārta, ka prāts var pastāvēt pēc nāves. Visi loģiskie zinātnieka secinājumi un skepse sabruka, dzirdot apsūdzības vārdus, ko teica izmocītā dvēsele, kuras miesa gulēja uz kušetes:

-    Slepkavas! - nokliedzās neirotulka skaļruņi, un Embera trieca galvas stikla sfēru pret spoguļsienu. Mirkli siena stāvēja kā stāvējusi, bet tad to līdz pat visiem stūriem pārklāja plaisas.

Tad siena plīstoša stikla simfonijas pavadībā sabruka. Skatienam atklājās Ksavers Akosta, Bredlijs Soumss un Virdžīnija Naita.

Klusums, kas iestājās, pārspēja uz grīdas krītošo lausku troksni.

44. NODAĻA

Kad divi bruņoti VenTec sargi pāri stikla lauskām bija ieveduši Flemingu un Emberu konferenču zālē, Akosta mēģināja stāvokli labot.

-   Lūdzu, sēdieties, - viņš pieklājīgi aicināja. - Jūs esat pelnījuši paskaidrojumu.

Tikai tagad Embera ieraudzīja aiz sava saimnieka stāvošos vilkus, gatavus mesties virsū.

-    Jā, - Soumss pamāja, - man žēl, ka neko vairāk nevarēju atklāt agrāk. - Pēc tam viņš iepazīstināja ar mon- sinjoru Diadžo un Frenku Karvelli, it kā atrastos kokteiļu vakarā.

-    Pie joda, kas te īsti notiek? - noprasīja Flemings.

Embera metās virsū Bredlijam, taču tika atsēdināta

atpakaļ krēslā.

-    Ko tu esi izdarījis, Bredlij? Nolādēts, ko tu esi izdarījis? - viņa kliedza. - Kā tu varēji? Dieva dēļ, mēs taču bijām partneri.

Soumss patiešām izskatījās šokēts. Šķita, ka viņš nesaprot Emberas dusmu izvirdumu.

-    Tikai tevis dēļ mēs viņu atgādājām šurp, jo viņa bija uz nāves sliekšņa. Viņas nāvei nevajadzēja nevienam nodarīt ļaunumu. Nedz tev, nedz Mailzam, nedz kādam citam.

Tik saniknota, ka elpošana viņai sagādāja grūtības, Embera truli vērās viņā. Varēja domāt, ka pirmītējais šoks, redzot mātes nāvi, un tam sekojošais emociju izvirdums bija laupījis viņai visu enerģiju. Flemings uzlika viņai uz pleca roku.

Ļoti vajadzēja nomierināt Emberu, taču tas bija pāri Fleminga spēkiem. Arī pats viņš nespēja nomierināties.

Izrauties no šoka palīdzēja blakus Soumsam un Akostam stāvošā Virdžīnija Naita, ar Dvēseles patiesības baznīcas krucifiksa brošu pie krūtīm. Bet Akostas iekritusi, triumfējoši smaidošā seja lika atcerēties tēva Pītera Rigas brīdinājumu.

Viņš un Embera bija iekrituši lamatās. Viņš tik ļoti bija kārojis uzzināt patiesību par brāli, ka bija palicis akls pret Soumsa meliem. Embera bija izmantota pret pašas gribu, taču viņš šiem neliešiem bija palīdzējis pats. Flemings jutās tik dziļi pazemots, ka gribējās no sirds izlamāties. Bet nedrīkstēja ļauties emocijām. Vismaz pagaidām.

Soumsa skatiens pievērsās viņam.

-    Vai atceraties mūsu pirmo tikšanos? Jūs gribējāt noliegt dvēseles viļņus kā aizkapa dzīves pierādījumu, bet es teicu, ka jāpierāda pretējais. Vai atceraties? Kā jūs jūtaties tagad, zinot, ka tādas lietas ir iespējamas?

Fleminga sejā nepakustējās ne muskulis.

-    Kā lai es zinu, ka tā ir?

-    Jūs dzirdējāt Džilianas Grāntas dvēseli.

-    Es dzirdēju, ka viņa jūs nosauca par slepkavām. To var saukt par savā ziņā aizkavētu reakciju.

Soumss nepacietīgi papurināja galvu.

-    Nē, jūs dzirdējāt viņas dvēseli. Ne nāves brīdī kā brāli, bet pēc tam, kad mēs to bijām atkārtoti atgriezuši atpakaļ. Mēs ļāvām dvēselei aizlidot, un pēc tam vēlreiz izsaucām. Ziniet, jums bija taisnība, sakot, ka pierādīt aizkapa dzīves esamību var, tikai atrodot iespēju pieslēgties dvēselei un nodibinot ar to kontaktus pēc tās aizlidošanas. Šādi var nodibināt kontaktu, kas nav tikai pēdējā nopūta, kā jūs teicāt. Mums tas izdevās. Mēs izmantojām Emberu, lai pieslēgtos, kā to gribējāt darīt jūs. Vispirms viņa mums iedeva tikai koordinātes. Starp citu, mēs eksperimentējām arī ar neārstējamiem pacientiem, par ko jūs izteicāties nosodoši. - Šķita, Soumss ir apmierināts, ka var dalīties savās zināšanās. - Jūs gribat zināt, kā mēs izsaucam dvēseli, kā identificējam individuālo apziņu?

-    Šķiet, jūs gribat to pastāstīt neatkarīgi no tā, ko es atbildētu.

-    Vai jums ir zināms eksperiments ar divām spraugām, Mailz?

Flemings pamāja.

-     No standarta gaismas enerģijas fotona, kas iziet cauri divām spraugām, es to modificēju uz dzīvības enerģijas fotonu, kas pamet mirstoša cilvēka ķermeni. Mēs esam tā rīkojušie»-vairāk nekā simt reižu, un katra dvēsele atstāj citādu viļņu interferences rakstu, kas daudz neatšķiras no svītru koda. Šķiet, ikvienam no mums ir ne tikai unikāls fiziskā ķermeņa ģenētiskais plāns, bet ari me- tafiziskās dvēseles fotonu plāns. - Soumss pasmaidīja. - Kvantu divējādība sastopama visur.

Flemings un Embera skatījās uz Soumsu, neticēdami savām ausīm.

-    Simts? - viņi noprasīja unisonā.

-    Šim nolūkam jūs esat nogalinājuši simts cilvēku? - Flemings noelsās un pievērsās Virdžīnijai. - Un tu viņam palīdzēji. Lai Dievs stāv klāt, jūs sarīkojāt mums lamatas. Emberu jums vajadzēja, lai pieslēgtos, bet no manis bija vajadzīgs neirotulka dvēseles viļņu garums.

Izskatījās, ka Naita jūtas neērti.

-    Tas viss ir tikai uz labu, Mailz, - viņa sacīja. - Tu redzēsi. Vari man ticēt.

-    Ticēt tev? Pie joda, kā lai es ticu kaut vienam tavam vārdam? Tu biji mana priekšniece, cilvēks, kam man vajadzēja uzticēties, bet tu visu laiku līdzdarbojies šajā ļaunuma perēklī.

-    Tas nav ļaunums, doktor Fleming, - Akosta mierīgi iesaucās. - Tieši otrādi. Doktore Grānta tam var būt pierādījums. Viņu te atgādāja, kad visvairāk bija vajadzīga palīdzība. Embera ir unikāla, viņa ir Dieva dāvana. Šobrīd jūs man neticat, taču ar laiku pārliecināsieties, ka man ir taisnība.

-    Jūs ne tikai ļaunprātīgi izmantojāt Emberu, jūs nogalinājāt arī viņas māti. Un kā paliek ar citiem nelaimīgajiem, kurus jūs noslepkavojāt? Kā varat to attaisnot?

-    Viņi mira tā, kā šobrīd mirstu es. Mēs tikai atvieglojām aiziešanu. Un šis, pēdējais, eksperiments bija veiksmīgs. Emberas māte kalpoja savam mērķim tieši tāpat, kā mēs visi Dieva acīs kalpojam katrs savam mērķim.

Flemings zināja, ka turpināt strīdu ir bezjēdzīgi. Kaut kur viņš bija dzirdējis, ka ticības dēļ cilvēki atdod dzīvību, bet dogmas dēļ nogalina. Rigam bija taisnība: Akosta bija tāds pats dogmatisks augstprātis kā visi Vatikāna muļķi, turklāt vēl bīstamāks.

-    Bet ko gribat panākt, jaucoties dvēseļu pasaulē?

-    Pestīšanu, - Akosta deva vienkāršu atbildi. - Miljardiem dvēseļu pestīšanu. Un jums būtu jālepojas, ka esat palīdzējis īstenot šo mērķi. Jūs abi cilvēcei esat izdarījuši lielu pakalpojumu. Mēs dzīvojam izvēles iespēju pārpludinātā tehnoloģiju gadsimtā. Šodien cilvēkam daudz vairāk nekā jebkad agrāk vajadzīga vadība. Cilvēki nav gatavi arī turpmāk ļauties aklai ticībai vai nekam nederīgai informācijas gūzmai. Viņiem vajadzīga - viņi pieprasa - patiesību.

-    Ar šīs tehnoloģijas palīdzību es izkliedēšu šaubas, atbildot uz pašu svarīgāko jautājumu, kas joprojām nodarbina cilvēci. Kas notiek ar mums pēc nāves? Atšķirībā no citiem reliģiskajiem līderiem es no cilvēkiem neprasīšu ticību, es ļaušu viņiem ieraudzīt patiesību par cilvēka dvēseli. Es iemiesošu patiesību sevī, lai neviens - vai tas ir ateists, jūds, Romas katolis, musulmanis, budists vai humānists - nerastu iemeslu apšaubīt manu vīziju. Visi pievienosies Dvēseles patiesības baznīcai, jo nebūs racionāla iemesla to nedarīt.

-    Protams, pieņemot, ka jūsu vīzija ir pareiza, - noteica Flemings.

Akosta veltīja viņam nožēlas pilnu smaidu. Tāda cilvēka smaidu, kura pārliecība par savu ticību palielinās. Jo vairāk kāds viņa ticību racionāli un loģiski apstrīd, jo vairāk šis cilvēks jūtas pārliecināts par jūsu aklumu un savu spēju saskatīt patiesību.

-    No doktora Soumsa teiktā saprotu, ka jūs esat noraizējies par savu brāli - par to, vai viņam ir dvēsele un vai viņa ciešanas ir beigušās. Ticu, ka jūsu raizes ir pamatotas, doktor Fleming. Taču, lai ko es teiktu par viņa likteni vai to likteni, kāds gaida jūs, tas neko nenozīmē, jo es piederu baznīcai, kurai jūs neticat. Taču pēc dvēseles patiesības dienas es pievērsīšu jūs ticībai, tāpat kā tai pievērsīšu visus citus, neatkarīgi no tā, kam viņi ticējuši iepriekš. Es pierādīšu, ka esmu vienīgais, kurš zina patiesību par to, kas notiek ar dvēseli pēc nāves.

-    Kā, būdams šeit, uz zemes, jūs to izdarīsiet?

-    Brīdī, kad to pierādīšu, es vairs nebūšu uz šīs zemes, - Akosta mierīgi atbildēja.

Flemings vēl nebija paguvis apjēgt tikko dzirdēto, kad Soumss spēra soli uz priekšu un uzsita viņam pa muguru.

-     Nesaprotu, par ko jūs esat tā satraucies, Mailz, - viņš sacīja. - Jūs dabūjāt, ko vēlējāties. Jūs ieradāties šeit kaut ko uzzināt par brāli un to uzzināsiet. Patiesībā ar to es gribēju jums sagādāt pārsteigumu. Bez šādām ne- jaucībām mēs varam iztikt.

Flemings nolūkojās uz Soumsu - šim cilvēkam kaut kas bija atrofējies. Kādā no šīs juceklīgās dzīves posmiem viņa empātijai bija izveidojies apvedceļš. Flemings atbildēja lēni, skaidri izrunādams katru zilbi:

-    Bredlij, kaut kāda puscepta, ārprātīga projekta vārdā jūs nolaupījāt Emberu un eksperimentējāt ar viņu, nogalinājāt viņas māti un vēl simts cilvēkus, turklāt vēl apkrāpāt mani. Un tomēr jūs brīnāties, kāpēc mēs esam noskaitušies.

-    Jā, tā ir.

Flemings paraustīja plecus, it kā būtu cietis sakāvi, un kā atvainodamies plati uzsmaidīja Soumsam.

-    Jums taisnība, es pārspīlēju. - Turpinādams smaidīt, viņš sažņaudza labo roku dūrē, sasprindzināja plecu un no visa spēka iesita Soumsam pa seju. Sargi noreaģēja par vēlu, taču jau nākamajā mirkli viņam uzklupa vilki. Plēsoņu smaka smacēja, lielākais vilks iekodās rokā, ar kuru viņš mēģināja pasargāt rīkli.

-      Raidiet viņus prom! - nokliedzās Sarkanais pāvests. - Pietiek vardarbības.

Soumss negribīgi deva nesaprotamu komandu, un vilki atkāpās. Embera apskatīja Fleminga roku - no ilkņiem tajā bija palikusi tikai skramba.

Kad sargi veda viņu un Emberu ārā no telpas, Flemings sajuta gandarījumu, ieraugot, ka Soumss uzmanīgi pārvelk ar roku pāri zodam un viņa acīs vīd dusmas. Ejot garām, Embera pagriezās un iespļāva viņa sarkanajā, kroplā grimasē savilktajā sejā.

-    Nesaprotu, par ko jūs esat tik satraukts, Bredlij, - noteica Flemings. - Jūs taču dabūjāt, ko gribējāt.

-    Ko jūs ar viņiem domājat darīt? - Akosta noprasīja Soumsam pēc Emberas un Fleminga aizvešanas.

Soumss turēja žokli.

-   Izolēt līdz lielajai dienai, Jūsu Svētība. Nedrīkst pieļaut, ka viņi apdraud sagatavošanos.

Akosta veltīgi mēģināja kaut ko nolasīt no viņa sejas izteiksmes. Gribējās ticēt, ka iemesls, kāpēc Soumss dižajā pasākumā ieguldījis tik daudz naudas, laika un intelektuālo resursu, ir ticība Dievam un pārliecība, ka Akosta ir Viņa izraudzītais pārstāvis. Taču pat tagad Sarkanais pāvests šaubījās par Soumsa patiesajiem motīviem.

-    Es nevēlos, ka ar viņiem notiek kas slikts, Bredlij, - viņš piesardzīgi ieminējās, - nedz pirms dvēseles patiesības dienas, nedz vēlāk. Tas ir saprotams?

Soumss savilka pieri grumbās kā neveikls pusaudzis, kam nav skaidrs, kāpēc viņam tiek lasīta lekcija par lietām, ar kurām viņam nav ne mazākā sakara.

-    Mēs gandrīz jau esam sasnieguši savu svēto mērķi, un es gribu jums par to pateikties, - Akosta turpināja. - Mūsu rīcība, tuvojoties šim mērķim, dažkārt ir pelnījusi nožēlu. Taču pēc dvēseles patiesības dienas nedrīkst būt iemeslu vardarbībai un nesaskaņām. Vai tas ir saprotams?

-    Protams, Jūsu Svētība.

Akosta pagriezās pret pārējiem. Pārējie bija labāk izprotami. Karvelli bija iedomīgs un sekls cilvēks, taču viņa kalpošana baznīcai nebija apstrīdama. Naita bija īsta ticīgā, kura par savu ticību nekliedza visai pasaulei, taču dalījās ar Akostu viņa bažās, kad, īstenojot Dieva gribu, nācās pieņemt no morāles viedokļa grūtus lēmumus. Un monsinjors Diadžo vienmēr bijis viņa labā roka, viņa klints. Drīz šo cilvēku lojalitāte tiks atalgota. Drīz viņi gozēsies siltā pārliecībā, ka devuši ieguldījumu kaut kā taisnīga un brīnišķīga īstenošanā.

-   Doktors Soumss izteicis vēlēšanos dvēseles patiesības dienā atrasties šeit, tālāk no prožektoriem, - viņš sacīja.

-    Un saules gaismas, - Soumss piebilda.

Akosta saprotoši pasmaidīja.

-    Pārējie tagad atgriezīsies uz "Sarkanā šķirsta", lai gatavotos.

Visi šķita noskumuši, taču Akosta sacīja:

-    Neesiet tik bēdīgi. Šīs nav beigas, bet sākums. Priecājieties kopā ar mani. Mēs atrodamies uz apgaismības laikmeta zelta sliekšņa.

Virdžīnijas Naitas rūpju nomākto seju apspīdēja jauks smaids.

-    Jā, Jūsu Svētība, tā būs brīnišķīga diena, - viņa sacīja.

-    Brīnišķīga, - viņai kā atbalss pievienojās Diadžo.

Karvelli bija ekspansīvāks.

-    Dvēseles patiesības diena nāks kā atklāsme.

Soumss it kā piekrizdams palocīja galvu.

-    Tā patiešām būs atklāsmes diena, Jūsu Svētība, vai, kā saka grieķi, - apokalipse.

45. NODAĻA

ZILAIS SEKTORS. PĒC DIVĀM DIENĀM

-      Pagaidām tas nav nekas īpašs, - Soumss sacīja, ievezdams Flemingu un Emberu zilajā sektorā ierīkotajā virtuālās realitātes telpā, - taču pagaidiet. Embera, tu te agrāk neesi bijusi, vai ne? Pie tā VenTec strādā kopā ar KREE8 Industries.

Embera vairījās atbildēt uz Soumsa skatienu. Viņai joprojām bija grūti saprast šī cilvēka nodevību, viņa nespēja saprast, kā Soumss, kuru viņa bija cienījusi un apbrīnojusi gadiem ilgi, varēja nolaupīt viņu un organizēt viņas mātes slepkavību.

-    Tāpat arī jūs, Mailz, to redzat pirmo reizi, - sacīja Soumss. Viņa seja vēl joprojām bija uzpampusi, uz jau tā rētainā zoda pēc sitiena bija parādījusies jauna krevele, taču dusmas bija izgaisušas. Varēja domāt, ka pirms trīsdesmit sešām stundām nekas nebija noticis.

Taču nedz Fleminga, nedz Emberas dusmas vēl nebija izgaisušas. Neliekoties zinis par diviem sargiem, kuri turējās dažu collu attālumā, viņi ignorēja Soumsu. Flemings un Embera bija ģērbušies tumši zilos, piegulošos tērpos, viņu rokās bija cimdi, bet kājās čības ar sensoriem.

Apģērba zilais, smalkais audums bija izgatavots no tūkstošiem sīku lodīšu, to varēja pielīdzināt pikseļiem datora monitorā. Tāpat bija ģērbies arī Soumss un abi sargi.

Telpa bija liela un nepievilcīga. Grīda, sienas un griesti bija tādā pašā tumši zilā krāsā kā tērpi. Varēja just, ka grīda ir stingra, un Embera iedomājās, ka kopā ar sienām un griestiem tā ir ekrāns ar augstu izšķirtspēju. Telpas centrā atradās trīs divvietīgu sēdvietu rindas.

- Faktiski mēs būsim skatītāji, tāpēc domāju, ka mums jājūtas ērti, - sacīja Soumss, piedāvādams divas priekšējās sēdvietas. Sargi nosēdās aiz viņiem, bet Soumss aizmugurē. Kreisajā rokā Soumsam bija plaukstdators, bet ar labo viņš pieskārās ekrānam. - Kā lai mēs apģērbjamies? - Soumss pajautāja. - Domāju, ka oficiāli.

Zilie tērpi acumirklī pārvērtās. Flemingam mugurā uzradās smokings, ko papildināja tauriņš, bet Emberai melna kleita bez lencītēm. Brīnumainā kārtā kailā miesa uz rokām izskatījās kā īsta, un zilajos cimdos rokas neizskatījās ari garākas. Turklāt nebija jūtams, ka rokās būtu cimdi. Ļoti vērīgi ieskatoties un strauji kustinot roku pret zilo fonu, bija redzami salaidumi, bet, kad Soumss telpu transformēja, viņi jau atradās citā vietā un ilūzija bija nevainojama.

Tagad viņa un Flemings sēdēja lielas draudzes sanākšanas pirmajā rindā, auditorijā, kas izskatījās pēc teātra un katedrāles hibrīda. Abās pusēs līdzīgi jomai uz augšu slējās kolonnas, bet priekšā atradās skatuve. Virs galvas drīzāk bija redzama saulainu, ar pūkainiem gubu mākoņiem izraibinātu debesu ilūzija, nevis velvēti griesti. Embera gaidīja kuru katru brīdi parādāmies ķerubus un se- rafus. Gaisā bija manāms nomierinošs svaigums un, gaisotnes apburta, viņa ļāvās satraukuma trīsām. Viņa pazina "Sarkanā šķirsta" katedrāli no slimnīcā sarīkotās vi- deoekskursijas.

Divas pēdējās dienas, sērodama par māti un mēģinādama samierināties ar viņas nāvi, Embera savā apsargātajā mītnē bija mēģinājusi izklaidēties, skatoties televīziju. CNN un BBC ziņu raidījumos visu laiku stāstīja par dvēseles patiesības dienu, un tagad viņa saprata ieplānotā pasākuma elpu aizraujošo augstprātību. Taču, lai kā Embera centās, viņa nespēja saprast, kas ir dīvainās savienības pamatā. Viņa pazina Soumsu jau kuro gadu un ne reizi nebija viņā manījusi ieskanamies reliģisku stīgu. Doma, ka Soumss varētu kalpot vai sekot Akostam, šķita smieklīga. Soumss sadarbojās tikai ar cilvēkiem, kuri varētu kalpot viņam, bet nekad otrādi.

Pāri auditorijai kā vējš miežu laukam pārskrēja šalkoņa, pēc tam no kreisās puses parādījās garš, sarkani tērpts stāvs un apstājās skatuves vidū. Redzot Akostas pašapmierināto smaidu, Emberu pildīja apņēmība, ka gan viņam, gan Soumsam par izdarīto jāsamaksā. Viņa nezināja, kā un kad, bet viņiem bija jāsamaksā.

Pagriezdama galvu, viņa sastapās ar Fleminga skatienu, un, redzot tajās tādu pašu apņēmību, drosme pie- auga. i

46. NODAĻA

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 18° 55' N, 16° 99' W

Ksavers Akosta nekad vēl nebija bijis tik dzīvs kā tagad, dažas minūtes pirms nāves. Savā "Sarkanā šķirsta" katedrālē nostājies uz paaugstinājuma, viņš noraudzījās uz klātesošo, mazliet vairāk nekā simts cilvēku lielo auditoriju. Parasti nedaudzie ielūgumi uz dievkalpojumiem, kas notika uz kuģa, tika nosūtīti dažiem pilnīgi nejauši izraudzītiem e-pasta adresātiem no miljoniem sekotāju, izvēli noteica cilvēku tā brīža atrašanās vieta. Šī prakse netika mainīta arī dvēseles patiesības dienā, kaut arī ierobežots īpašo ielūgumu skaits bija nosūtīts arī dažādu reliģiju pārstāvjiem. Interesanti, ka neviens neatteicās. Visi bija atsūtījuši delegātus no augstākās vadības, lai katrā ziņā notiekošo redzētu savām acīm un vēlāk varētu tam oponēt, neatkarīgi no tā, kas šeit notiks.

Akosta bija dzirdējis, ka daudziem veiksminiekiem, kuri šodien piedalās dievkalpojumā, mediju pārstāvji un bagāti indivīdi piedāvājuši tūkstošus un pat miljonus, lai varētu ierasties personiski. Viņš jutās gandarīts, ka tikai retais šajā cilvēces vēstures pagrieziena punktā pārdevis savu vietu amfiteātrī. Taču klātesošie bija tikai sīka īstās

auditorijas daļa. Pēc Karvelli sniegtajām ziņām, cilvēku skaits, kuri skatās dievkalpojumu ar virtuālajām videoķi- verēm, interneta ekrānos un televīzijā, pārsniedza četrus miljardus jeb deviņdesmit procentus no sakaru tīkliem apvītās pasaules. Karvelli bija izrādījusies taisnība. Šis bija pats lielākais mediju notikums vēsturē.

Pirms galvenā notikuma Akosta noturēja īsu dievkalpojumu, kurā pateicās saviem uzticīgajiem sekotājiem un deva svētību visiem skatītājiem, neatkarīgi no ticības. Tad, ieturējis mazu pauzi, lai ievilktu elpu, Sarkanais pāvests pacēla rokas, sakopoja slimajā miesā vēl palikušos spēkus un uzrunāja pasauli:

-    Šodien es dodos ceļojumā. Daudzi pirms manis devušies šajā ceļojumā no dzīvības uz nāvi, un, kad pienāks īstais laiks, jūs visi man sekosiet. Par nelaimi, miršana ir pēdējais, ko mēs varam darīt, un tā tik daudz ko var iemācīt par dzīvošanu. Tikai šis pēdējais ceļojums mums vēl arvien ir noslēpums.

-    Nedrošība par to, kas notiek ar mūsu dvēselēm pēc nāves ir katras reliģijas sirdī, un tās visas prasa, lai sekotāji ticētu tikai vienas konkrētas reliģijas priekšstatiem par aizkapa dzīvi. Visi - arī Dvēseles patiesības baznīca - to prasa, pamatojoties tikai un vienīgi uz ticības aktu.

-    Pirms diviem tūkstošiem gadu par mūsu grēkiem krustā tika sists cilvēks. Cilvēks, kuru mēs, kristieši, uzskatām par Dieva Dēlu, atnāca, lai dzīvotu starp mums, lai iepazītu patiesību un mēģinātu iet tālāk par ticību. Bet jau toreiz daudzi pret viņa mācību bija kurli. Viņa līdzības un pamācības tika tulkotas divdomīgi, un tikai retais skatījās uz viņu vai viņa brīnumiem ar savām acīm. Pat viņa nāve un augšāmcelšanās nevienu nepārliecināja, atskaitot īstus ticīgos.

-    Šodien es neteikšu sprediķi. Es nevēlos, lai jūs ticētu man vai ticētu Dievam. Es nodemonstrēšu patiesību - jums visiem. Jūs redzēsiet manu augšāmcelšanos ar savām acīm un dzirdēsiet no manis patiesību ar savām ausīm.

-    Es esmu Dieva izraudzīts otrs mesija, kurš nomirs un atdzims, lai varētu nostāties abās pasaulēs, ar vienu kāju līdzās Dievam, bet ar otru blakus jums, mani līdzcilvēki. šodien es, Ksavers Akosta, aplauzīšu Sātanam ragus, uz visiem laikiem padzenot no jūsu sirdīm reliģiskās šaubas, kuras izmanto velns, lai radītu konfliktus un ļaunumu. Sākot no šodienas, ne ar ko vairs nevarēs aizbildināt ļaušanos Sātana kārdinājumam, jo jūs zināsiet, ka Dievs, jūsu īstais Dievs, pastāv.

-    Sava šīs dienas ceļojuma beigās es atgriezīšos, lai dalītos ar jums dzīvības un nāves noslēpumā. Es atklāšu jums dvēseles patiesību un ar šo upurēšanās aktu iegūšu pestīšanu jūsu un visas cilvēces dvēselēm.

Pēc runas beigām neatskanēja aplausi, bet iestājās godbijīgs klusums.

Blakus Akostam parādījās Diadžo un Virdžīnija Naita, kas pavadīja viņu uz skatuves kreiso pusi, kur pie kušetes un aparātiem jau gaidīja Bukovska un Trips.

Palīdzot Akostam apgulties uz laboratorijas kušetes, kam tagad bija jākļūst par viņa nāves gultu, Diadžo acīs mirdzēja asaras.

-     Neskumsti, mans draugs, - Akosta čukstēja. - Es neaizeju. Mana rīcība mums ļaus palikt kopā mūžīgi.

Naitai ar trīcošām rokām pievienojot pie Akostas deniņiem elektrodu, Diadžo mēģināja smaidīt.

Tad pienāca Bukovska, liegi pacēla plakstiņus, nostiprināja tos, pēc tam uz acīm uzlika krāsainās lēcas. Acis dzēla, taču Akosta sev sacīja, ka nesāpēs ilgi. Drīz, gozējoties Dieva mīlestībā, viņu piepildīs miers un prieks.

Trips pacēla Akostas auguma augšdaļu un uzlika uz galvas stikla sfēru.

Pēc tam uz skatuves no kreisās puses blakus daudzajām skaņu iekārtām un KREE8 hologrāfiskajai platformai parādījās Karvelli. Kopā ar Tripu viņš atkārtoti pārbaudīja, vai darbojas bezvadu interfeiss, kas savieno neirotulku ar citām iekārtām. Pēc tam rūpīgi tika pārbaudītas videokameras un mediju aparatūra. Publika vēroja viņa metodisko darbību ar godbijīgu cieņu.

Bukovska piegāja pie neirotulka un pārliecinājās, ka dvēseles vilnis ir redzams ekrānā.

Naita nogaidīja, kad komandas dalībnieki pamās, ka viss ir sagatavots, pārkrustījās un pagriezās pret Akostu:

-    Viss ir sagatavots, Jūsu Svētība.

Akosta ar svētlaimīgu atbrīvošanās sajūtu pamāja. Viņš nu bija pavisam tuvu savas apoteozes brīdim.

-    Mēs sākam, Jūsu Svētība, - pavēstīja Karvelli. - Ja kāda iemesla dēļ…

Akosta viņu pārtrauca:

-    Es esmu gatavs. - Nekam dzīvē viņš nebija bijis tā sagatavojies.

Karvelli seja izskatījās saspringta.

-    Lai Dievs ar jums.

- Dievs mani gaida, - klusu atbildēja Akosta, kamēr tika ieslēgti slēdži un dūkoņa pastiprinājās. Sfērā ieplūda gāze, un jau tā greizā pasaule ārpus tās iezaigojās zaļā gaismā. No sevis pa kreisi Akosta redzēja lūgšanā iegrimušo Virdžlniju Naitu. Viņš pasmaidīja. Lūgt nebija nekādas vajadzības.

Cauri dūkoņai varēja dzirdēt vēl kādu skaņu. Dobju kliedzienu bez vārdiem, publikai vienoti ievelkot elpu. Gribējās, lai Karvelli būtu padomājis par mūziku, un uz mirkli prātā pazibēja doma, kādu mūziku viņš būtu izvēlējies šim brīdim.

Tad sākās laika skaitīšana atpakaļ.

10… 9… 8… 7…

Pa labi viņš redzēja Virdžīniju Naitu, trīcošajā rokā turot pie Akostas pieres piestiprinātā elektroda vadības pulti - elektrods dos letālo strāvas triecienu, nogalinot vienā mirklī. Viņš saprata, ka tas varbūt ir pēdējais, ko viņš redz kā mirstīgs cilvēks.

6… 5… 4…

Akosta kā reliģiskais kosmonauts pēdējo reizi dziļi ievilka elpu un gaidīja startu.

3… 2… 1…

Vispirms bija melns tukšums. Pēc tam viņš apjauta tālumā gaismu un to, ka traucas gaismai pretī. Ātrums lika aizrauties elpai, tas sajūsmināja. Baiļu nebija. Jo lielāks ātrums, jo drīzāk ceļojums būs galā.

Vienā acumirklī viņš ir gaismas konusā un pārvietojas tik ātri, ka apkārt viss stāv uz vietas kā sudrabainu daļiņu putenis. Viņš saplūst ar gaismu, kļūst neatdalāms no fotoniem visapkārt. Viņš apzinās sevi gan kā atsevišķu vienību - sevi pašu - gan kā daļu no lielāka veseluma, lielākas patības.

Tuvojoties starojuma avotam, viņu piepilda svētlaimes sajūta. Sajūsmas pilns, viņš padodas gaismas saimniekam un gatavojas atklāsmes brīdim -, brīdim, kad būs vienatnē ar Dievu un zinās visu, kas jāzina.

Mirklī, kad tiek sasniegts gaismas avots, visu izdzēš žilbinoša zili balta supernova. Viņu sevī ierauj virpuļojošs krāsu un gaismas atvars, milzum spēcīgs enerģijas uzliesmojums, kas saspridzina visu viņa būtību un atjauno atkal, atkal un atkal.

Piepeši žilbinošā gaismas vētra ir prom un redze atjaunojas - taču ne tāda kā agrāk. Redzamas jaunas krāsas, veidi un dimensijas. Viņam atklājas iepriekšējo, neiedomājamo skatu saimnieks. Šķiet, viņš spēj saredzēt visu.

Tad viņš saprot, ko redz.

Un šajā brīdī aizgājēja Ksavera Akostas dvēsele vēlas, kaut varētu runāt.

Taču balss nav, klusā izmisumā viņš var tikai kliegt.

47. NODAĻA

VIRTUĀLĀS REALITĀTES TELPA. ZILAIS SEKTORS

Flemings vēroja stikla sfēru uz Akostas galvas, kad no mirstošā Sarkanā pāvesta acīm izlēca dzirkstele, atsitās pret fotonu detektora ekrānu un sfēras ārējā optisko šķiedru kārtā parādījās skaidri redzams gaismas nimbs. Tagad viņš saprata procedūras būtību: pīkstoņa un četru gaismas kolonnu sinhronizēšanās uz ierīces, kas atradās gultas kājgalī, nozīmēja, ka notikusi pieslēgšanās Akostas dvēselei, dodot iespēju to izsekot. Interferences svītru koda raksts, kas parādījās monitorā blakus gaismas kolonnām, bija Akostas dvēseles unikālais paraksts. Ar divu šo datu palīdzību - pieslēgšanās signālu un parakstu - tagad ar viņu varēja nodibināt kontaktu. Un ar Fleminga neirotulku un Emberas dvēseles viļņa garumiem Tripam un Bukovskai vajadzēja sazināties ar Sarkanā pāvesta dvēseli.

Šajā brīdī Fleminga dusmas bija pierimušas. Viņš nedomāja par notikušā morālajiem aspektiem: Soumsa krāpšana, Sarkanā pāvesta nežēlīgās, dižmanīgās ambīcijas - tas viss bija aizmirsies. Vērojot, kā tiek novilkta jauna robeža starp dzīvību un nāvi, Flemings spēja domāt tikai par brāli un Džeiku.

Pirmo reizi apsēžoties virtuālās realitātes telpā kopā ar Emberu, viņš bija apņēmies nesagādāt Soumsam gandarījumu, reaģējot uz tehniskajām burvestībām un Sarkanā pāvesta cirka numuru. Taču nebija iespējams neļauties izrādes valdzinājumam un noskatīties uz acu priekšā notiekošajiem svarīgajiem notikumiem bez godbijības. Redzētais fascinēja vairāk, nekā zinātniskas ziņkārības apmierināšana, un pārspēja pat rūpes par Roba dvēseli. Viss bija primitīvāk. Visu savu mūžu Flemings bija uzskatījis, ka aizkapa dzīves nav un, protams, nav tāda interventa kā Dievs. Pat nesenie eksperimenti bija mokoši nepārliecinoši, tie biežāk uzdeva jautājumus, nevis sniedza atbildes. Taču drīz zudīs iespēja izvēlēties, kam ticēt, atklāsies patiesība, un šī doma šausmināja. Un tomēr viņš nespēja novērst skatienu.

Gaisma no stikla sfēras uz Sarkanā pāvesta galvas bija izgaisusi, Naita un neatkarīgs ārsts pārbaudīja aizgājēja dzīvības pazīmes un oficiāli paziņoja viņu par mirušu. Karvelli šķita aizņemts ar melnajām ierīcēm pa labi no skenera un visu uzmanību veltīja apaļajam melnajam diskam uz grīdas un pārbaudīja neirotulka infrasarkano staru savienojumu.

- Neizlaid no acīm KREE8 hologrāfisko platformu, - Embera iečukstēja ausī, un Flemings saprata, kam tagad jānotiek.

Soumsa cilvēki ne tikai grasījās izmantot neirotulku, lai ļautu Akostas dvēselei uzrunāt pasauli, viņi grasījās vadīt viņa hologrammu tāpat kā Flemings vadīja Braienu. Tagad nebija gaidāms nekas cits kā virtuāla Sarkanā pāvesta augšāmcelšanās. Viņš pievērsa skatienu melnajai platformai, un pāri mugurai pārskrēja tirpas.

Pēc dažām sekundēm KREE8 hologrāfiskā platforma atdzīvojās. Uz mirušā Sarkanā pāvesta stikla galvas sfēras no jauna parādījās nimbs, un Flemings iedomājās, ka pa neirotulka sadalīto ekrānu sāk lēkāt dvēseles vilnis.

Tad sākās.

Horizontālas līnijas sekoja cita citai, kamēr acu priekšā nostājās parādība, šķita, ka Akosta izaug no tukša gaisa. Lai nu kā, bet Sarkanais pāvests stāvēja nepilnu desmit pēdu attālumā no sava līķa. Visas detaļas, ieskaitot sejas izteiksmi, bija veidotas nevainojami.

Tad galva, kā tikko dzimušam bērnam, kas izloka roku, lēni pagriezās, it kā pārlaistu pūlim skatienu. Sejas izskats bija nopietns un šķita, ka melnās, hipnotizējošās acis vēršas pie katra klātesošā atsevišķi. Hemingam nevajadzēja iztēloties, kādu iespaidu šīs acis atstāj uz miljardiem skatītāju visā pasaulē. Viņam pašam svīda plaukstas, bet sirds krūtīs dauzījās kā negudra.

Uz brīdi iestājās klusums, un tad Akostas lūpas sakustējās, sakot vārdus, kas uz visiem laikiem sadalīs cilvēces vēsturi divās daļās. Laikā pirms šī brīža. Un laikā pēc tā.

- Es esmu Tā Kunga kalps. Esmu redzējis Viņa varu un man ir zināma Viņa griba. Viņš pavēlēja man atgriezties pie jums un atklāt dvēseles patiesību.

Sekoja jauna pauze, un Flemings paliecās krēslā uz priekšu.

Akostas balss skanēja pārdabiski līdzīgi viņa balsij, dzīvam esot.

-    Es vienmēr esmu ticējis Dievam, - viņš svinīgi sacīja, - savam Dievam, kurš radīja cilvēku pēc savas līdzības, lai tas pielūgtu Viņu. Visvareno, visu zinošo, žēlsirdīgo Dievu.

-    Kad biju jaunāks, mani satrauca problēma, ko filozofi sauc par ļaunuma problēmu. Ja pasaulē ir tik daudz ļaunuma, kā tas iespējams, ka pastāv Dievs, kurš ir visvarens, visu zinošs un žēlsirdīgs? Vai nu Dievs zina par ļaunumu un ir noraizējies par tā izraisītajām sekām, taču neko nespēj darīt - tātad nav visvarens. Vai arī Viņš ir noraizējies, var kaut ko mainīt, bet neko par šo ļaunumu nezina - šādā gadījumā viņš nav visu zinošs. Vai arī Viņš zina, kaut ko var mainīt, taču neliekas par to zinis - šādā gadījumā Viņš nav nedz žēlsirdīgs, nedz līdzjūtīgs.

Flemingam uz rokām uzmetās zosāda. Varēja domāt, ka Sarkanais pāvests runā viņa vārdiem, tiešā veidā Dievam un reliģijai adresējot Fleminga argumentus.

-    Es vienmēr esmu centies izlīdzināt šīs pretrunas, - Sarkanais pāvests turpināja, - ticot, ka mans visvarenais, visu zinošais, žēlīgais Dievs ielaidis pasaulē ļaunumu, lai mums, savam izcilākajam radījumam, dāvātu brīvu gribu, dodot spēju un izdevību izvēlēties starp labu un ļaunu pat vissmagāko pārbaudījumu un nelaimju priekšā. Tagad es zinu patiesību par labu un ļaunu. Zinu arī to, ka šī patiesība ir acīm redzama. Galu galā kāpēc Dievam jārada cilvēks, lai tas vienkārši pielūgtu Viņu? Vai Visaug- stais var būt tik iedomīgs, tik mazisks? Viņš izspļāva pēdējo vārdu, it kā mutē būtu iekļuvis kaut kas rūgts.

-     Ļaunuma problēmas nav, jo Tas Kungs neradīja mūs, lai mēs pielūgtu Viņu. Es visu laiku tiku domājis, ka

Dievs radīja ideālu pasauli - Ēdeni - bet pēc tam ielaida tajā ļaunuma čūsku, lai mūs pārbaudītu. Bet tā nav taisnība. Tas Kungs radīja pasauli ļaunu un pēc tam tajā ieviesa labo. Gan šīs pasaules, gan aizsaules dabiskais stāvoklis ir haoss - entropija. Normālais pasaules stāvoklis ir ļaunums, labā ieviešana ir tikai untums, kaprīze. Tas Kungs mūs radīja tikai tāpēc, lai būtu lielāks iemesls jautrībai. Tas ir vienīgais mūsu eksistences iemesls.

-   Kā bērns no klucīšiem būvē torni, lai to atkal sagrautu, tā Tas Kungs ļauj mums rāpties augstāk, ticot tikumībai, labestībai un godīgumam, lai pēc tam ar nejaušu ļaunuma aktu notriektu mūs lejā.

-   Debesu nav, ir tikai nejaušas ciešanas. Dzīve pēc nāves ir tikpat nežēlīga un nejaušību pilna kā virs zemes - tikai tā ir mūžīga. No tās nav glābiņa. Nav karmas. Nedz taisnīguma. Nav Elizejas lauku, kur labajiem pēc grūtas dzīves gūstams miers. Nav nekā no dievišķās kārtības, ir tikai haoss. Dvēseles patiesība, ko tagad varu jums atklāt, ir tāda, ka Dieva - Dieva, kuram tiku veltījis savu zemes dzīvi, nav.

Šķita, ka Akostas seja sakrītas, hologramma līdz riebumam precīzi iezīmēja šausmu un izmisuma vaibstus.

-    Es esmu dvēsele mokās. Tas Kungs, kuram ar prieku kalpoju visu mūžu, un Kungs, kuram nu jākalpo mūžīgi, nav Dievs. Te ir tikai viens Kungs, un tas ir haosa un tumsas valdnieks. Tas ir velns. Pats Sātans.

Publika noelsās. Jebkurā citā kontekstā Akostas teiktais tiktu uztverts kā jukušā runas, taču ne tagad. Flemings juta, ka Emberas roka sameklē viņa roku un to saspiež.

Sarkanais pāvests pacēla uz augšu rokas.

-   Mūsu pavēlnieks Sātans sūtīs četras zīmes, lai ar sava zemes pārstāvja palīdzību pierādītu, ka Dieva nav, - viņš noķērcās Vecās Derības pravieša balsī. - Uz samaitāto zemi tiks laisti tie četri Apokalipses jātnieki, kuri izplatīs šausmas un izmisumu. Pirmais jātnieks ieradīsies šonakt. Otrais sekos pēc divām dienām. Nākamajā dienā, jādami blakus, parādīsies divi pēdējie jātnieki.

Akosta apklusa, izskatījās, ka viņa sejā ir mazāk dzīvības nekā viņa līķī. Šķita, ka viņa dvesele ir ciešanu nomākta.

-   Piedodiet. Es devos ceļojumā cerību pilns, taču man nācās atgriezties bez nekā. Cerību nav. Dieva nav. Es pat nevaru aizlūgt par jums.

Sekoja satriecošs klusuma brīdis.

Tad Akostas tēls izzuda un pasaule iegrima tumsā.

Apstulbis un nobijies, Flemings samiedza acis, piepeši uznākušajā tumsā meklējot gaismu.

Pēc dažām sekundēm pārdabisko klusumu pārrāva skaņa, taču Flemingam tā nenesa mierinājumu.

Šī skaņa bija vilku kaukšana ārā, tumsā.

TREŠĀ DAĻA

LUCIFERS

48. NODAĻA

Līdz ar nakts iestāšanos kā pāri zemei skrejoša saules aptumsuma ēna pilsētās pazuda elektrība, lai atgrieztos tikai rītausmā. Sākot no Amerikas rietumu piekrastes, tumsa sekoja rietošajai saulei uz rietumiem pāri Klusajam okeānam, sasniedzot Honolulu Havaju salās sešos un piecdesmit trijās minūtēs pēcpusdienā pēc vietējā laika. Nākamajās divdesmit četrās stundās, kad zeme beidza savu riņķi apkārt saulei, praktiski visas lielākās pasaules pilsētas piedzīvoja elektrības atslēgšanos no saules rieta līdz rītausmai.

Tumsa modināja ekstrēmu emociju virkni, sākot no panikas un nolieguma, līdz neprātīgām dusmām. Bija maz cilvēku, kuri priecīgi svinēja šīs zīmes parādīšanos, uztverot to kā Sarkanā pāvesta apokalipses pirmo jātnieku. Šķita, ka cilvēki, pielūdzot saules spēku, atkal kļuvuši par pagāniem, jo uzskatīja, ka vienīgi tā spēj padzīt tumsu un celt gaismā visu, kas pasaulē labs.

Daudzi bailēs ieslēdzās mājās un gaidīja, kamēr tumsas eņģelis būs prom. Citi pulcējās sabiedriskās vietās, mierinājumu meklēdami lielajā pūlī. Pusnaktī Austrālijas pilsētu Sidneju piepildīja histērisku ļaužu pūlis, kas vicināja sveces, mēģinot aizdzīt tumsu. Rietošajai saulei ejot pāri pasaulei, šie notikumi kā atbalss atkārtojās Āzijā un Eiropā. Starptautiskie mediji sekoja tumsas gaitai un ziņoja par reģionālajiem birojiem, kas līdz ar tumsas iestāšanos palikuši bez strāvas un vairs nespēj raidīt.

Dažs mēģināja pretoties panikai, ziņojot, ka noticis nenozīmīgs negadījums, ka Sarkanā pāvesta atklāsme ir inscenējums un tumsas gājiens ir nejauša sagadīšanās. Taču, kad atklājās fenomena lielā izplatība, bailes pārvērtās šausmās, bet pēc tam nevaldāmās dusmās. Arvien lielāku cilvēku skaitu pārņēma nepieciešamība atrast kādu, ko vainot savā izmisumā un ilūziju zaudēšanā.

Nakts tumsā sākās plašas laupīšanas. Klaiņojoši pūļi bezjēdzīgi izpostīja lielus Londonas īstendas, Parīzes un Ņujorkas īstsaidas rajonus. Taču vardarbība kulmināciju sasniedza lielākajos lūgšanu centros. Galvenie pūļa naida objekti bija sutanās tērptie garīdznieki, kuri bija melojuši par debesīm un Dievu. Baznīca bija kalpojusi par viņu garīgo padomnieci, prasot pilnīgu uzticību un uzskatot sevi par Dieva vienīgo starpnieci. Taču Sarkanā pāvesta atklāsme bija padarījusi ticību pavisam nevērtīgu.

Un kādam vajadzēja par to maksāt.

Jo lielāka baznīca, jo lielāks bija naids - sākot no Sofijas katedrāles Stambulā, līdz Kenterberijas katedrālei Anglijā, Svētā Pētera katedrālei Romā un jūdu sinagogai Jeruzalemē. Konfesijai kā tādai nebija nozīmes. Sarkanais pāvests bija atmaskojis viņu visu melus. Kad lāpām bruņojies pūlis ielenca šīs senās lūgšanu vietas, kuru smailes paļāvīgi norādīja uz debesīm, priesteri meklēja patvērumu savās greznajās baznīcās.

Kamēr varas iestādes mēģināja izskaidrot tumsas parādīšanos, daudzās valstīs tika izsludināts ārkārtas stāvoklis. Kad nākamajā dienā reizē ar sauli atjaunojās elektroenerģijas padeve, Amerikas prezidents uzstājās televīzijā ar īsu uzrunu tautai un pasaulei, aicinādams saglabāt mieru un loģisko domāšanu.

- Nav pierādījumu, ka notiekošajam ir kāds sakars ar Sarkanā pāvesta uzstāšanos, vai ka patiesībā uzstājies pats Akosta, - viņš paziņoja. - FIB un krasta apsardze izņēmuma kārtā atrodas uz "Sarkanā šķirsta" klāja, kamēr tas atrodas starptautiskajos ūdeņos, ir sākta pilnīga izmeklēšana. Būtiski atcerēties, ka neatkarīgi no tā, ko ir vai nav teicis Sarkanais pāvests, tas ne mazākā mērā neattiecas uz šīs valsts likumiem. Nav manos spēkos kontrolēt, kas notiek debesīs vai ellē, taču šajā pasaulē man ir dota vara. Lai kāda ir cilvēka ticība, likumi ir likumi, un tie jāievēro. Nezinu teikt, kurš tiks vai netiks sodīts nākamajā dzīvē, taču vienu varu solīt - tas, kurš pārkāps likumu, saņems sodu šajā dzīvē, ja jums zudusi ticība visam pārējam, tam varat ticēt.

Vienatnē sēdēdams melnā sektora konferenču zālē, Soumss glāstīja savus vilkus un skatījās ziņu raidījumus. Pat tad, kad CNN un BBC diktori pavēstīja, ka miers daudzmaz atjaunots, viņš smaidīja. Viņš zināja, ka pasaule gatavojas īstai vētrai, kas vēl ir priekšā.

49. NODAĻA

VENTEC. NĀKAMĀ DIENA

VenTec bāzei tuvojās vētra. Tumši sniega mākoņi ietina kalnu virsotnes, un brāzmains vējš svaidīja helikopteru, kas no Patiesības padomes lidoja atpakaļ uz bāzi.

-    Nāciet, vēl tikai katastrofas trūka, - mierinoši sacīja Soumss, kurš vestibilā sagaidīja psihiski traumētos Karvelli un Naitu. Karvelli izskatījās apdullis, viņa skaistā olīvkrāsas seja bija bāla, parasti nevainojami sakārtotie mati izjukuši. Virdžīnija Naita izskatījās vēl sliktāk - viss uz "Sarkanā šķirsta" piedzīvotais bija rakstīts viņas sejā. Šķita, viņa ir uz sabrukuma robežas.

-    Pēc mūsu aizlidošanas "Sarkanajā šķirstā" ieradās lērums FIB aģentu, - pavēstīja Karvelli. - Droši vien kuģis novērots no brīža, kad mēs izziņojām dvēseles patiesības dienu, un tiklīdz pirmā zīme pasaulē sacēla paniku, aģenti uzkāpa uz kuģa. Ja mēs būtu aizkavējušies ilgāk, tagad mums nāktos atbildēt uz sarežģītiem jautājumiem.

-     Šeit jūs esat drošībā, - mierinoši uzlikdams roku Naitai uz apakšdelma, noteica Soumss. - Vienkārši mums visiem atkal jāsanāk kopā un jāpadomā, ko tas nozīmē.

Naita pameta skatienu uz Tripu un Bukovsku, kuri sekoja abiem Patiesības padomes locekļiem. Ar neko neizsakošu sejas izteiksmi viņi notrauca sniegu no savām Arktikas jakām un pagriezās uz Soumsa pusi. Sastapušies skatieniem, abi saprotoši pamāja ar galvu un mērķtiecīgi aizsteidzās uz liftu, kas veda uz sarkano sektoru.

-    Kur ir monsinjors Diadžo? - Soumss painteresējās. - šķiet, viņš kopā ar jums varēja atgriezties šeit uz… - viņš mēģināja atrast piemērotus vārdus, - …uz piemiņas dievkalpojumu.

Virdžīnija Naita papurināja galvu, jo nespēja parunāt. Šķiet, viņas gaišie mati bija kļuvuši sirmāki nekā pirms pāris dienām, pēdējo reizi viesojoties šeit.

-   Viņš ir miris, - Karvelli lēni noteica. - Metās lejā no "Sarkanā šķirsta" augšējā klāja.

-    Kaut ari zināja, ka nāvē neatradīs patvērumu, - sacīja Naita.

-    Viņš krita panikā, - konstatēja Soumss, - bet mums no tā jāizvairās.

Viņš veda visus uz melno sektoru. Bāzes gaiteņi bija tukši. VenTec bija pilnīgi neatkarīgs, tam bija savs ģenerators un komunālā saimniecība, kā arī sterila vide, kas prasīja minimālu kopšanu. Dienu pirms Sarkanā pāvesta atklāsmes Soumss visus bija evakuējis, atstājot minimālo nepieciešamo komandu.

Stikla lauskas no melnā sektora konferenču zāles jau bija aizvāktas, taču jauna spoguļsiena vēl nebija uzslieta. Zilgani baltā laboratorija ar izcilo akustiku blakus palielināja telpu un radīja vēsuma sajūtu. Naitai un Karvelli ieņemot vietu pie galda, vilki palika nekustīgi sēžam uz vietas.

Soumss no blakus noliktā termosa ielēja viņiem kafiju, bet pats iedzēra malku no kolas bundžas.

Naita saķēra galvu rokās.

-    Viss, ko mēs darījām, bijis velti - gan cilvēku nogalināšana, gan iztērētais laiks. Nevienam mūsu noziegumam nav attaisnojuma.

Soumss pasmaidīja.

-    Nez vai tagad tas vairs ir svarīgi, vai ne?

Naita šausmās pagriezās pret viņu.

-     Mūs izmantoja Sātans, liekot darīt to, ko uzskatījām par Dieva darbu. Mēs darījām ļaunu, ticēdami, ka darām labu. Tas, protams, ir svarīgi.

Soumsa smaids vērtās platāks.

-     Kāpēc? Dieva vietā izrādījās Sātans - un kas tad ir? Tā īstenībā ir laba ziņa. Ja Dieva nav, neviens par jūsu grēkiem jūs nesodīs.

-   Kā jūs to varat teikt, Bredlij? Ari jūs bijāt ticīgo skaitā. Kā tas jums var būt tik vienaldzīgs?

-    Labāk teiksim, ka es nejūtos īpaši pārsteigts. - Viņš norādīja uz savu rētaino seju. - Jūs šāda neesat piedzimusi, tāpēc tūlīt domājāt, ka Dievs ir puika uz goda. Mani vienmēr vajājusi doma, ka tas izdzimtenis ir sadists, tāpēc maskas noraušana, parādot viņu kā Sātanu, nesa man atvieglojumu. Katrā ziņā tas daudz ko izskaidro un atmasko tās muļķības, ar ko nāk klajā baznīca, mēģinot izskaidrot, kā tas nākas, ka visu zinošais, visvarenais Dievs pieļauj, ka pasaulē ir tik daudz ciešanu.

Viņš uzsmaidīja Naitai, kura sēdēja ar atplestu muti.

-    Ja par to padomā, tad Sarkanā pāvesta atklāsme nāca kā atspirdzinoša, brīvību nesoša patiesība. Un tāpēc tas ir nesvarīgi. Galu galā nekas nav mainījies.

-    Protams, ir mainījies, - Naita nikni noteica. - Viss ir mainījies.

Soumss iesmējās.

-     Nē, nav. Tikai jānomaina tas, kam jūs ticējāt. Nevajag būt tik melodramatiskai, Virdžīnij. Dievs nav negaidīti sakravājis savas mantiņas un aizgājis. Viņš nekad šeit nav bijis, tikai jūs to nezinājāt. Vismaz tagad jūs zināt, ka dzīve savā būtībā ir kauliņu spēle, kurā kauliņi nekrīt jums par labu, tāpēc varat beigt gausties un samierinieties.

Virdžīnija sēdēja pavisam mierīgi, samiegtām acīm, ar naidu un pretīguma sajūtu nolūkojoties uz Soumsu.

-    Jūs nekad neesat ticējis Dievam, vai ne?

Soumss neko neatbildēja. Tomēr daudz netrūka, lai viņš šajā brīdī pateiktu visu. Vajadzība panākt, lai Naita saprastu viņa slepenās, sirdī ieslēgtās zināšanas, bija ļoti liela. Tomēr jābūt pacietīgam. Ilgā gaidīšana gandrīz bija galā.

-    Hei, hei, - iesaucās Karvelli. Platais smaids viņa sejā bija mākslots, taču mierīgā pašapziņa atgriezās. - Tikai mieru, nenostāsimies cits pret citu. Piedzīvota neveiksme, milzīga vilšanās, taču jābūt praktiskiem. Virdžīnij, Bredlijam ir taisnība. Varbūt mums jāpieņem jaunā lietu kārtība un jāmēģina tai pielāgoties. Naita izdvesa garu nopūtu.

Soumss paliecās uz viņas pusi.

-    Virdžīnij, mums no visa notikušā jāiegūst maksimālais labums. Un, kā jūs pareizi norādījāt, mēs esam pārkāpuši likumu - nez vai esam noziegušies mūsu jaunā kunga un skolotāja acīs, bet likums ir pārkāpts.

Karvelli izskatījās satraukts.

-    Vai FIB uz "Sarkanā šķirsta" var atrast ko tādu, kas ļauj apsūdzēt mūs slepkavībās un…

-   Neraizējieties par "Sarkano šķirstu". Varas iestādēm darba pilnas rokas, lai skaidrotu pirmo zīmi un gatavotos nākamajām. Drīzāk mums vajadzētu raizēties par mūsu pārlieku cerīgo un, ja padomā, maldu pilno slepkavību un cilvēku nolaupīšanas aktu lieciniekiem.

Naitas sejā parādījās vēl lielākas šausmas.

-    Par ko jūs runājat?

-     Embera Grānta un Mailzs Flemings ir nopietni traucēkļi.

-    Bet Sarkanais pāvests taču teica, lai viņiem nenodara neko ļaunu, - Naitai automātiski paspruka. - Viņš teica, ka vardarbība…

Soumss skaļi iesmējās.

-    Taču viņš alojās, vai ne? Jūs vēl arvien neesat to apjēguši, vai ne, Virdžīnij? Sarkanais pāvests bija augstprātīgs muļķis, kurš sevi mānīja un nezināja neko. - Viņš paskatījās acīs Karvelli, pēc tam Naitai. - Lieta ir pavisam vienkārša. Flemings un Grānta jāapklusina uz visiem laikiem, lai varam pielikt punktu šai nožēlojamajai epizodei un nodzīvot mūsu mūža atlikušo daļu. Un, Virdžīnij, padzeniet no sejas šausmu izteiksmi. Jūsu sirdsapziņa nevienam vairs nav vajadzīga, jo Dieva, kurš novērtētu labos darbus, nav.

-    Lai paliek Dievs! - Virdžīnija nokliedzās. - Kur paliek cilvēcība? Kur paliek cilvēciskā ticība labajam un ļaunajam?

Soumsa balss pārvērtās nicīgā čukstā:

-    Un ko tā dod? Ko dod šī jūsu piepeši atklātā dārgā cilvēcība? Vai tā ir tā pati cilvēcība, kas ļāva nodot nāvei simts neglābjami slimu pacientu tikai tāpēc, ka jūs iedomājāties kalpojam Dievam?

50. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA NOCIETINĀTĀS TELPAS.

PĒC DIVĀM STUNDĀM

Droši apsargātos apartamentus, kur gulēja Embera, no Fleminga atdalīja divas durvis. Mātes nāves sagādātā trauma bija pārāk smaga, lai varētu aizmigt, taču pēc Sarkanā pāvesta dvēseles patiesības dienas un tam sekojošā haosa viņu bija pārņēmis dīvains miers. Viņa bija iegrimusi tik dziļā miegā, kādu līdz šim nebija pazinusi. Tas iesūcās kaulos, atslābināja muskuļus un izkliedēja satraukumu un raizes.

Viņa gaišā mierā iegāja sapņu fāzē; Embera nesvaidījās un neizrādīja nekādas nemiera pazīmes, bet gulēja rāmi un, kaut arī acis uzsāka ierastās straujās kustības, plakstiņi palika ciet un elpa neraustījās.

Tad, kā tas bieži bija noticis iepriekš, prāts devās ceļā pretī nāvei.

Tumsa viņu ietin samtainā kūniņā, pārņem stindzinošs miers. Nekas slikts nevar notikt. Pat, ieraugot jau pazīstamo gaismas punktiņu un jūtot, ka viņa traucas cauri melnajam atvaram pretī tam, nekas nesatrauc, šoreiz ceļojumā viņa nedodas viena. Kopā ar viņu ir kāds, kas vada. Tuvojoties gaismas konusam, šķiet, ka viņa ar Arielu bijusi kopā vienmēr. Viņas saplūst un kļūst viens veselums, un Embera zina visu, ko zina Ariela.

Traucoties cauri tumsai, viņa saprot, ka Ariela viņu gaidījusi neitrālajā joslā starp dzīvību un nāvi. Tikai māsas pacietība bija beigusies dienā, kad Bredlijs Soumss pirmajos eksperimentos ar terminālajiem slimniekiem atklāja cilvēka dvēseli. Tajā dienā dvēseles un miesas viļņu daļiņu divējādlba sabruka un tik stipri deformēja membrānu, kas savieno dzīvību ar nāvi, ka šis bojājums atstāja iespaidu uz Arielu, un Emberai, viņas neatdalāmajai dvīnei, izraisīja fiktīvas sāpes.

Sapņus par miršanu bija izraisījusi Arielas vēlme brīdināt Emberu, ka Soumsa niekošanās jāpārtrauc. Abu saistība nozīmēja, ka ik reizi, kad Ariela mēģināja izmantot Emberas ieiešanu sapņu fāzē, lai iemitinātos dzīvajā apziņā, māsa viņu atgrūda. Jo agresīvāk Ariela lauzās pa virpuļdurvīm dzīvē, jo straujāk Embera aizvirpuļoja pretī nāvei. Liktenīgā kārtā Soumsa eksperimenti ar Emberu atsvabināja Arielu un deva iespēju kontaktēties ar māsu, lai pēc tam varētu turpināt ilgi aizkavēto ceļojumu pretī nāvei. Un tagad, māsas vadībā lidojot pretī gaismai, Embera zina, ka Ariela atvadās. Vēl viņa zina, ka Ariela vēlas kaut ko parādīt.

Ieejot konusā, viņas pārvietojas tik ātri, ka gaisma visapkārt šķiet kā apstājies uz vietas, sasalis sudrabainu daļiņu putenis. Viņa vairs neceļo cauri starojumam, bet saplūst ar to, kļūstot neatdalāma no fotoniem visapkārt.

Taču tagad, kad blakus atrodas Ariela, baiļu nav. Dažus netveramus nākamos mirkļus viņas atkal ir savienotas, dejojošas dvīnes, kuras pilnīgā saskaņā uzstājas koncertā. Un kad gaismas konusa virsotnē tiek sasniegts apogejs un viņas saplūst ar starojuma avotu, Emberu pārņem svētlaime. Tad Embera apzinās sevi gan kā atsevišķu vienību - sevi pašu -, gan kā daļu no māsas un lielāka veseluma.

Tad žilbinoša zili balta supernova visu nodzēš, viņu sevi ierauj virpuļojošs krāsu un gaismas atvars, milzum spēcīgs enerģijas uzliesmojums, saplosot gabalos un pēc tam atjaunojot atkal, atkal un atkal.

Piepeši žilbinošā gaismas vētra ir prom un viņa paliek viena, gaidot, kad no gaismas tiks atrauta atpakaļ dzīvē. Taču viņu nepārņem skumjas vai zaudējuma sajūta. Tā vietā pirmo reizi viņa jūtas pilnīga. Kavējoties konusa virsotnē, redze ir atjaunojusies, un spožā gaisma, kas agrāk apžilbināja, tagad apgaismo. Stāvot virsotnē kā kalnā kāpējai un vērojot saules apgaismoto līdzenumu, viņa skaidri redz, uz kurieni devusies māsa. Un audžumāte. Un visi, kurus viņa mīlējusi.

Pirms ieraušanas atvarā ir viens satriecošs brīdis, kurā viņa pagūst saskatīt, kas atrodas aiz gaismas avota un apdzīvo aizsauli.

- Embera, mosties! Mosties!

Apjukusi un zaudējusi orientāciju, Embera nespēja izšķirt, vai pazīstamā balss ir reāla vai no sapņa. Tad viņa atvēra acis un atvērto durvju pusgaismā ieraudzīja Soumsu ar abiem vilkiem blakus.

-   Es vienkārši gribēju pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā, - viņš nočukstēja. Pēc visa, ko Embera pēdējās nedēļas laikā piedzīvojusi, šādas viņa rūpes bija nevietā.

Embera izkāpa no gultas un pa paklāju piegāja pie Soumsa.

-    Es nekādi nespēju saprast, kāpēc tu ar Akostu esi vienā iejūgā… Tu nekad viņam neesi ticējis, vai ne? Tev nez no kurienes bija zināms, kāds atklājums viņu gaida. Tu zināji, ka tas būs kas šausmīgs.

-      Embera, es vienkārši gribēju noskaidrot, kas ar mums notiek pēc nāves. To pašu dara Mailzs, to darītu jebkurš sevi cienošs zinātnieks, ja tam būtu attiecīgās tehniskās iespējas. Man ir tehnoloģija, ko jūs palīdzējāt pilnveidot. Es neko citu nedarīju, kā tikai meklēju patiesību. Vai tas ir tik slikti?

-   Un ko tu saki par meklēšanas veidu, par cilvēku nogalināšanu un nolaupīšanu?

-     Bez tā nevarēja iztikt, Embera.

-     Kāpēc?

-    Citādi nevarēja atrast patiesību.

-    Tomēr man tas šķiet dīvaini, Bredlij. Es pat neesmu pārliecināta, vai tā ir patiesība. Katrā ziņā ne visa patiesība. Ir kaut kas vairāk, kas…

-     Tu tā domā? - Soumss viņu pārtrauca. Puskrēslā seja dīvaini savilkās, it kā viņš gribētu Emberu izprast. - Nē, - viņš strupi noteica. - Nav nekā vairāk. Ir tikai viena patiesība. Un tu to sapratīsi, kad parādīsies zīmes.

Embera piegāja tuvāk.

-   Ko tad, ja Akosta pateica tikai pusi patiesības, Bredlij? Vai tev neienāca prātā doma, ka viņš kļūdās? Sasodīts, es vēlos, lai viņš būtu kļūdījies. Kļūdīties ir dabiski. Pat tev to vajadzētu vēlēties, Bredlij? Tā ir?

Soumss pagriezās uz iešanu, un šajā brīdī pāri viņa sejai pārslīdēja no gaiteņa krītošā gaisma, apgaismojot acis. Tikko iepazinusies ar viņu, Embera bija sapratusi, ka viņš ir dīvains, taču šo dīvainību allaž bija izskaidrojusi ar spēcīgo intelektu un dīvaino audzināšanu slimības dēļ. Taču ieskatoties acīs šobrīd, viņa atskārta, ka ar to nav pateikts viss. Viņš bija ne tikai ekscentrisks cilvēks, kam sveša empātija, bet arī emocionāli auksts. Acīs nebija saskatāms ļaunums, tajās bija kas tāds, kas viesa vēl lielākas bailes.

Acis bija tukšas.

51. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA NOCIETINĀTĀS TELPAS

Divdesmit septiņas stundas pēc Sarkanā pāvesta paziņojuma medijos noplūda slepena informācija par izmeklēšanas rezultātiem, ko uz "Sarkanā šķirsta" bija atklājuši FIB tehniskie aģenti kopā ar uzaicināto vadošo zinātnieku grupu un Vatikāna brīnumu institūta delegāciju. Bija nopratināti visi, kuri fiziski bija klāt dievkalpojumā, kā arī dažādu reliģiju galvenie pārstāvji.

Visi bija ieinteresēti atmaskot Sarkanā pāvesta atklāsmi kā mistifikāciju, taču pēc līķa izpētes un galvas lauzīšanas par sarežģītajām tehniskajām ierīcēm, nācās atzīt, ka vienīgā hologrammas ievade bijusi neirotulkā, bet nei- rotulka vienīgais signālu avots ir dvēseļu gūstāmā sfēra uz Akostas līķa galvas. Pēc šī tehniskā atzinuma un liecībām, ko bija snieguši cilvēki, kuri paziņojuma laikā atradās uz "Sarkanā šķirsta", komisijai nekas cits neatlika, kā secināt, ka "notikušajam nav pasaulīga izskaidrojuma". Tika citēts arī cits neoficiāls avots - gadījumā, ja tas nav tehnisks triks, "mistifikācija ir ne mazāk brīnumaina kā Akostas dvēseles runāšana pēc nāves"…

Direktora vietnieks Morgans Džonss, gara auguma melnādains vīrietis, kurš bija atbildīgs par FIB izmeklēšanu, enerģiski un daiļrunīgi novadīja divas preses konferences, kurās apstiprināja oficiālo diagnozi, tā arī neko jaunu nepateikdams. Taču viņa atturība un Vatikāna sākotnējais "komentāru nebūs" uz lūgumu atspēkot Sarkanā pāvesta atklāsmes tika uztverts kā atklātībā nonākušās informācijas un Akostas pēdējo vārdu apstiprinājums.

Ieslēgtam istabā, vērojot notikumu attīstību televīzijā, Flemingam nekas cits neatlika, kā savu nemieru paust, soļojot pa saviem apartamentiem. Viņš nespēja mierīgi nosēdēt uz vietas, ari viņa prāts bija tikpat satraukts, mēģinot aptvert visu ienākošo informāciju, lai saprastu, kam viņš tagad tic. Izdzirdot Sarkanā pāvesta teikto, vairs nebija iespējams gulēt, un viņam radās arvien lielāka pārliecība, ka Akostas vārdos ir zināma patiesība. Sarkanā pāvesta atklāsme pārāk labi saskanēja ar kādu teoriju, kam bija tiešs sakars ar Fleminga, ateista, uzskatiem par reliģiju kā šīs pasaules ļauno spēku.

Troksnis aiz durvīm lika apstāties. Durvis atvērās, skatienam atklājās Bredlijs Soumss. Vilki klusu stāvēja viņam aiz muguras un elsoja. Sejā gavilēja smaids.

-    Kā jūtaties, Mailz?

Flemings neatbildēja.

-    Pasakiet, - jautāja Soumss, ienācis istabā un aizvēris durvis, - kā cilvēks jūtas, kad viņa visdrūmākās bažas īstenojušās? - Soumsa balsī skanēja vēsa interese. - Kāda ir sajūta, zinot, ka brālis varbūt mokās ciešanās, bet jūs pat nemēģinājāt viņu glābt? Kā jūs, kurš visu mūžu esat centies šajā pasaulē mazināt ciešanas un paļāvies uz atbrīvošanos no tām nākamajā dzīvē, uzņemat faktu, ka nāve nes tikai mūžīgas, nežēlīgas ciešanas.

Flemings klusēja un pat nepagrieza galvu.

-    Kā jūtas jūsu vecāki, zinot, ka mīļotais vecākais dēls ir miris un mokās ciešanās, jo jaunākais atteicies viņu glābt? Kā jutīsies brāļa dēls? Viņu sauc Džeiks, vai ne? Kā viņš jutīsies, to uzzinājis? Manuprāt, viņš jutīsies iznīcināts. Vai tā nav?

Flemings joprojām klusēja.

-    Neņemiet to visu pie sirds, Mailz, - Soumss turpināja. - Daudzējādā ziņā jums taisnība. Nav debesu Dieva. Nav augstākā soģa, kas gādā, lai nākamajā dzīvē katrs saņemtu pēc nopelniem. Ir tikai ļaunprātīgs haosa valdnieks. Vienīgā atšķirība starp to, kam jūs ticējāt toreiz, bet ko zināt tagad, ir tā, ka haoss un ciešanas pastāv mūžīgi.

Flemings nometās uz ceļiem, pāri vaigiem ritēja asaras.

Soumss piegāja tuvāk.

-    Man jūs žēl. Droši vien ir grūti dzīvot tālāk, apzinoties, kādu likteni pats esat lēmis brālim.

Flemings negaidīti saņēma Soumsa labo roku un spēcīgi satvēra abās savējās. Vilki saspringa, taču Soumss lika viņiem palikt uz vietas.

-   Lūgties nav jēgas, Mailz. Es nevaru neko līdzēt. Vismaz ne tagad. - Viņš sīki iesmējās. - Bet varbūt jūs lūdzat Dievu? Nē, to darīt būtu muļķīgi. - Viņš atrāva roku atpakaļ. - Kāpēc lūgt, ja nav neviena, kas uzklausa? - Viņš izveda klusējošos vilkus no telpas.

Flemings palika uz grīdas ar kopā saspiestām rokām, kamēr izdzirdēja aizveramies durvis, tad lēnām piecēlās un pavēra plaukstas.

52. NODAĻA

BALTĀ SEKTORA KOMUNIKĀCIJU ISTABA

Ieslīgusi nu jau zudušās ticības vakuumā, ar pelēku seju bez jebkādas izteiksmes, Virdžīnija Naita jutās kā apdullusi. Viņa nolika satelīttelefona klausuli vietā. Bija palikusi tikai viena iespēja.

Atstājusi istabu, viņa kā zombijs cauri pamestajam baltajam sektoram gāja uz izeju, kur pa stikla durvīm mūžīgajā drošības gaismā varēja redzēt tuvojamies sniega vētru. Viņa ar savu disku atvēra blakus vestibilam ierīkoto izdzīvošanas inventāra telpu. Nezinādama, ko ņemt, viņa pārmeklēja sagādātos krājumus, izvēlējās sa- fasētas mantas un salika mugursomā.

Tad, izdvesusi smagu nopūtu, viņa pameta izdzīvošanas telpu un devās atpakaļ uz bāzes sirdi, uz melno sektoru.

MELNAIS SEKTORS

Embera soļoja pa istabu, viņas galvā karoja pretrunīgas domas, un nemierīgais prāts atspoguļojās drudžainajā gaitā. Soumsa acīs redzētais bija tikai palielinājis nemie-

ru, ko pirms tam izraisīja Akostas atklāsme. Viņa jau bija redzējusi Akostas pareģoto pirmo zīmi, un tā liecināja, ka teiktais nav tukši vārdi vien. Tomēr sapnis vedināja domāt, ka tā ir pretrunīga patiesība.

Embera apsēdās uz gultas un saķēra galvu rokās. Viņa joprojām nesaprata, ko tieši māsa gribējusi parādīt, taču māsa nekādā ziņā nebija devusies uz Sarkanā pāvesta aprakstīto vietu.

Gribēdama nomierināt prātu, viņa atsauca atmiņā pēdējo tikšanās reizi ar māti, māti vēl dzīvu guļam slimnīcā, plānajiem aizkariem cauri spīdošu sauli, zaļos augus uz terases aizmugurē. Tā brīža rāmums nomierināja, it kā māte būtu uzlikusi uz pieres vēsu roku.

-    Varbūt Ariela mēģināja man kaut ko teikt, - viņa skaļi noteica. - Ko tādu, kas jāpavēsta pasaulei…

Embera pārlaida skatienu savai kamerai, kas atradās tālos, nepieejamos kalnos uz ziemeļiem no polārā loka. Pat zinot, ko māsa vēlējās pateikt pasaulei, kā lai sazinās ar kādu? Šķita, ka šī bāze vispār nav pasaules daļa.

Kliks.

Embera strauji apsviedās otrādi un pievērsa skatienu durvīm.

Nekad agrāk viņa nebija baidījusies no Soumsa, bet tagad, saņemoties jaunai tikšanās reizei, kļuva domīga. Nostājusies taisni kā miets, viņa vēroja durvis.

Tās uzmanīgi pavērās.

Siluets, kas parādījās, nepiederēja Soumsam. Tas bija pārāk garš.

-    Embera, - stāvs steidzīgi nočukstēja, ienākot istabā. - Mums jātiek no šejienes ārā.

Emberai sirds salēcās.

-    Mailzs, sasodīts, kā tu šeit iekļuvi? Un kas vēl svarīgāk - kā tu tiki ārā?

-     Pieņemsim, ka atslēgu aizņēmos no Bredlija. Paskaidrošu vēlāk. Vispirms mums jāpamet šī vieta.

53. NODAĻA

MELNAIS SEKTORS

Tumšajos, pamestajos gaiteņos valdīja tāds pats klusums kā valsts kasē.

-    Vai tev ir kāds plāns? - jautāja Embera.

-   Soli pa solim, - sacīja Flemings. - Vispirms jāizkļūst no melnā sektora. Pēc tam dodamies uz baltā sektora komunikāciju istabu un piezvanām no satelīttelefona.

-    Kam?

-   FIB - jebkuram, kas uzklausa. - Flemingam bija vienalga, kam zvanīt, ja vien izdotos no šejienes padot ziņu par savu kļūmīgo stāvokli un atklāt Soumsa lomu nesenajos notikumos. Visvairāk vajadzēja raizēties par to, ko darīt pēc tam. Palīdzība varēja ierasties tikai pēc zināma laika, un tikmēr viņi būtu Soumsa varā. Ja viņš būtu viens pats, varētu nokāpt no kalna un doties uz, šurp lidojot, redzēto mežsargu posteni. Bet jārēķinās ar Emberu.

Viņi tuvojās aizslēgtajām durvīm, kas veda ārā no melnā sektora, kad Flemings cauri stiklam ieraudzīja sargu. Viņš iegrūda Emberu ēnā un nošņācās:

-    Tiklīdz viņš vairs nebūs redzams, mēģināšu attaisīt durvis.

Pēc maza brīža sargs aizgāja.

-     Ejam, - viņš nočukstēja, vezdams Emberu uz durvīm.

-    Kā tu domā tās atvērt? - Embera nočukstēja.

-    Ar to, - viņš pavēra labās rokas plaukstu. - Paņēmu to no Bredlija.

Embera noskatījās uz mazu, melnu kriksi plaukstā, kura viena puse puskrēslā tumši spīdēja. Tad viņa saviebās.

-    Preteklība.

-     Tā atvedusi mūs tik tālu, tāpēc nenotriec zemē. - Flemings uzlika kreveli uz labās rokas rādītājpirksta un piespieda durvju atslēgai blakus ierīkotajam pirksta pol- sterim.

Pāri pirksta galam, DNS skenerim noņemot mikroskopisku audu kārtu, pārskrēja karstums, tad iedegās sarkanā gaisma un nu atlika cerēt, ka sargs atpakaļ nenāks. Sarkanā gaisma nenodzisa, un pavīdēja doma, ka Soumss saņem trauksmes signālu.

-     Sasodīts, verieties vaļā, - viņš murmināja, grozīdams kreveli. No Emberas staroja satraukums, viņa piespiedās tuvāk.

Piepeši sarkano gaismu nomainīja zaļā, un abi atviegloti nopūtās.

Tiklīdz durvis atvērās, viņi zagšus atstāja melno sektoru un nogriezās pa kreisi, kamēr sargs bija devies pa labi. Ieejot baltajā sektorā, Flemingu pārņēma dīvaina sajūta, likās, ka kāds seko, viņš divas reizes atskatījās, taču pavisam drīz kļuva skaidrs, ka bāze ir pamesta. Kreisajā pusē pa tumši ietonēto logu varēja redzēt Arktikas zilgano ainavu. Naksnīgajās debesīs griezās biezas sniega vērpetes.

Embera norādīja uz durvīm gaiteņa galā pa labi.

-    Mums jātiek tur, - viņa sacīja.

Komunikāciju istabas durvis stāvēja vaļā un uz centrālās pults rindojās trīs pelēki satelīttelefoni. Flemings juta, ka satraukums noplok, un pielika pirmā aparāta klausuli pie auss.

-    Kam zvanīsim? - blakus pajautāja Embera.

Flemings mēģināja atcerēties ziņu raidījumos dzirdēto uzvārdu.

-    FIB aģentam, kurš vada izmeklēšanu.

Flemings sadzirdēja aiz muguras troksni, taču, vēl nepaguvis atskatīties, sadzirdēja kādu balsi:

-    Nevienu sazvanīt neizdosies. Visi tālruņi ir atslēgti. Sakari ar ārpasauli nav pieejami.

Flemingam pār muguru pārskrēja saltas trīsas, viņš apsviedās otrādi. Durvīs stāvēja Virdžīnija Naita, asinīm pieplūdušām acīm, bāla kā nāve.

Viņa iebāza roku kabatā.

-    Un tas tev, Mailz, - viņa noteica. - Žēl, ka tā iznācis…

54. NODAĻA

Flemings bija tik ātrs, ka Embera nepaguva ievilkt elpu. Nupat viņš bija stāvējis blakus ar satelīttelefonu rokā, bet nākamajā mirklī jau lidoja pa gaisu, notriekdams Virdžīniju Naitu uz grīdas.

Viņam velkot no Naitas kabatas ārā pielaides disku, Virdžīnija pat nemēģināja pretoties.

-    Kāpēc visi tālruņi atslēgti? - viņš noprasīja dusmās trīcošā balsī.

Naita atbildēja ar trulu skatienu.

-    Bredlijs atslēdzis visus kontaktus ar ārpasauli, - viņa sacīja. - Pat es nevaru dabūt savienojumu. Tikai viņš to var.

-     Kāpēc?

-    Nezinu. Tam cilvēkam nav visi mājās. Zinu vienīgi to, ka viņš paredzējis jūs abus nogalināt. Jums jātiek ārā un jāizsauc palīdzība.

-    Nolādēts, kā tas iespējams? - Emberai paspruka. - Mums būs jārāpjas lejā no kalna.

-    Cita varianta nav, - Flemings skarbi noteica.

Naita pacēla acis uz augšu.

-    Ļaujiet jums palīdzēt. Man ir kartes un bāzes plāns.

-    Kurā vietā?

-    Istabā ar izdzīvošanas inventāru.

Flemings bridi pētīja Naitu, pēc tam piecēla kājās.

-     Ejam.

Aizgājuši pa pamesto baltā sektora gaiteni līdz galam, pēc dažām minūtēm viņi jau bija vestibilā. Flemings redzēja zili ietonētās stikla ārdurvis ar tajās iegravētu "V" un sniega vērpetes durvju otrā pusē. Pa kreisi atradās izdzīvošanas inventāra istaba ar alpīnistu ekipējumu, pārtiku un apģērbu skarbajiem laika apstākļiem. Ar Naitas disku atvēris durvis, viņš ieveda sievietes istabā.

Pie vienas sienas rindojās izdzīvošanas tērpi, visi spilgti sarkani, ar North Face firmas zīmi. Atšķirībā no parastā apģērba tie nekarājās uz pakaramiem, bet balstījās uz grīdas kā bruņas. No katra tērpa kreisās kājas potītes vilkās vads ar sienas kontaktā iespraustu kontaktdakši- ņu, bet apakšējā rindā bija salikti kinētiskās enerģijas zābaki. Plauktā stāvēja ķiveres ar siltumizolāciju, tajās integrētiem sniega sejsegiem un lampām. Brīvi pieejamu plauktu rindā pie pretējās sienas bija salikta pārtika un alpīnistu piederumi: cirvji, virves, sniega zāģi, ledus cērtes. Piederumu klāsts bija iespaidīgs, īpaši Flemingu iepriecināja izdzīvošanas tērpi: gudrs, tehniski moderns apģērbs, tam līdzīgu viņš bija izmantojis Šamonī pirms pusotra gada.

Stūri pa kreisi uz sola glīti nolikti bija divi apģērba komplekti, viens liels, otrs mazāks. Blakus solam uz grīdas gulēja izspīlēta mugursoma.

-    Tie ir divi pilni komplekti, turklāt es piekrāvu mugursomu ar alpīnista piederumiem un pārtiku. Tev droši vien šīs mantas labāk pazīstamas nekā man, Mailz, tāpēc pārbaudi, kas vēl vajadzīgs, un palīdzi nokomplek- tēties Emberai. - Naita iebāza roku mugursomā, izvilka plaukstdatoru un iedeva Flemingam. - Tajā ir sīka visa apgabala karte un vecās Alascon Oil naftas atradnes plāns. Uz austrumiem no šejienes ir mežsargu postenis.

Flemings palocīja galvu.

-    Es to redzēju no helikoptera, lidojot šurp.

-   Jūsu gudrie tērpi ir apgādāti ar mikrofoniem un raidītājiem, lai varat sazināties viens ar otru un dažu simtu jardu attālumā raidīt nelaimes signālu, taču, lai nodibinātu kontaktus ar ārpasauli, jums jānokļūst līdz mežsargu postenim. Šajā gadalaikā tajā droši vien neviena nav, taču postenis ir pilnībā nodrošināts ar sakaru līdzekļiem. No turienes varēsiet sazināties. Tagad pasteidzieties, laika nav daudz.

Kamēr Embera līda gudrajā apģērbā, Flemings pārbaudīja mugursomas saturu.

-     Kāpēc tu tā rīkojies, Virdžīnij? - viņš pajautāja.

-   Es priecātos, ja varētu darīt ko vairāk, taču helikopters atrodas ārpus teritorijas.

-    Kāpēc viņš tik ļoti grib mūs nogalināt? - gribēja zināt Embera. - Zinu, mēs esam traucēklis, taču esam iesprostoti šeit un…

-    Tam nav nozīmes. Pirms došanās pie jums es mēģināju sazvanīt varas iestādes. Es gribēju pati pieteikties un izsaukt palīdzību, bet, kā jūs redzat, man nav izvēles. Pat tad, ja izdotos kādu sazvanīt, visur valda tāds haoss, ka paies gadsimti, kamēr situācija kaut cik normalizēsies. -

Naitai nošļuka pleci. Viņa izskatījās apjukusi, salauzta. - Ja tas vispār notiks.

-     Kāpēc tu palīdzi mums, Virdžīnij? - Flemings atkārtoja jautājumu. - Kāpēc tagad?

-    Es rīkojos nepareizi, un tagad mēģinu kaut ko vērst par labu. Es nožēloju notikušo un to, ka vispār ko tādu pieļāvu.

-    Bet kāpēc? - Flemings nelikās mierā, pārliecinādamies, vai izdzīvošanas tērpa vada kontaktdakšiņa iesprausta Emberas kinētiskajos zābakos. - Ja jau Dieva nav, nav arī jēgas mūsu dēļ riskēt ar savu ādu. Vai tev nemaz nerūp, ko Bredlijs ar tevi izdarīs?

-    Rūp, taču nez vai tagad tam kāda nozīme. Es darīju visu ko - gan labu, gan ļaunu, jo uzskatīju, ka, palīdzot īstenot Sarkanā pāvesta diženo misiju, kalpoju Dievam. Nav vairs nekā tāda, ko man kāds varētu nodarīt. Man nav nekā zaudējama, nav neviena, izņemot sevi, kam ticēt. Un lai es paliktu pati sev uzticīga, man jums jāpalīdz. Ja nevaru saglabāt ticību tam, ka mana dzīve ir bijusi kaut kam derīga, tad nekam citam nav nozīmes.

Redzot Naitas izmisumu un apjukumu, Flemings uz mirkli ieraudzīja sievieti, kuru bija pazinis Bārlijholā.

-    Nāc mums līdzi, - viņš sacīja.

-    Nē, es nevaru iet. Soumss nav tāds cilvēks, kādu iedomājos viņu esam. Manuprāt, viņš zināja, ko Sarkanais pāvests atklās. Nekas vēl nav zināms līdz galam.

-    Jūs domājat, ka Sarkanā pāvesta atklāsme nekādā ziņā nav visa patiesība? - Embera pajautāja.

Flemings jautājoši palūkojās uz Emberu, taču, iekams viņš paguva kaut ko teikt, ierunājās Naita:

-   Jūs redzējāt pirmo zīmi - tumsu un visu, kas tai sekoja. Tumsa bija pirmais apokalipses jātnieks. Bībelē, Jāņa Atklāsmes grāmatā teikts, ka pirmais jātnieks nesīs pasaulei nemieru. Sekos otrais jātnieks, un es baidos, ka viņi pavisam droši pierādīs, ka Sarkanā pāvesta atklāsme ir patiesība.

-   Tas nav tik vienkārši, - sacīja Embera. - Nekas tāds nevar būt. Es jūtu, ka ir vēl kaut kas.

Tad Flemings izdzirdēja skaņu, kas smadzenēs iekustināja kaut ko pirmatnīgu. Gatavojoties bēgt, sirds iepukstējās ātrāk un muskuļi saspringa. Viņš pievērsās Emberai, pārbaudīja, vai izdzīvošanas tērpa rāvējslēdzēji aizvilkti, vai apkaklē darbojas mikrofons un ķiverē skaļrunis, vai ejot strāva no kinētiskajiem zābakiem nonāk tērpā.

-    Vai no tava tērpa plūst silts gaiss? - viņš noprasīja.

Embera pamāja.

-    Labi. Uzmani, lai rāvējslēdzēji ir ciet, un seko man. - Viņš pievērsās Naitai, kas pa stikla durvīm noskatījās uz ieejas vestibilu un izejas durvīm. - Vai pilnīgi droši zini, ka negribi nākt mums līdzi? - Flemings pajautāja.

Naita neatbildēja, bet atvēra izdzīvošanas istabas durvis un gāja uz izeju.

Flemings uzmeta mugursomu plecā un skrēja uz izeju. Pirmītējā skaņa atskanēja no jauna.

Kauca vilki.

Flemings ar acs kaktiņu pamanīja kustību un pagriezās. Aiz muguras piecpadsmit jardu attālumā, tūlīt aiz izdzīvošanas istabas durvīm vestibilā stāvēja Soumss. Viņam blakus ar kvēlojošām dzeltenām acīm un uz skausta saslējušos spalvu atradās abi vilki.

Durvīs Flemings apstājās blakus Naitai un mēģināja saprast, cik lielā mērā izdzīvošanas tērpi pasargā no vilku uzbrukumiem. Tērpus saturēja alumīnija karkass, taču tas bija domāts alpīnistu trošu piestiprināšanai. Kosmiskā laikmeta audums bija pavisam viegls un kalpoja aizsardzībai pret salu, nevis zobiem un ilkņiem.

-    Tik ātri jau dodaties projām? - Soumss klusu noteica. Viņa rētainā seja bija pietvīkusi, acis plati ieplestas. Izskatījās, ka viņš tikko spēj valdīties.

-    Ļaujiet viņiem iet, Bredlij. - Virdžīnijas Naitas balss bailēs trīcēja. - Viss ir galā. Dvēseles projektam nav vairs nekādas nozīmes. Lai kā, bet jūs nekad tam neesat ticējis. Jūs nekad neesat bijis viens no mūsējiem.

-    Ak, biju gan. Es vienmēr esmu bijis ticīgais, Virdžīnij. Un esmu vēl tagad. Tikai nedz jūs, nedz Akosta ne reizi neiedomājās pajautāt, kam es ticu.

Virdžīnija Naita redzami nodrebinājās.

-    Tādā gadījumā jūs esat panācis, ko vēlējāties. Jūs esat uzvarējis. Ar to katrā ziņā pietiek. Nevienu vairs nevajag mocīt vai nogalināt.

-    Vai tieši to jūs gribējāt, Bredlij? - piepeši pajautāja Embera. - Parādīt pasaulei, ka visa noteicējs ir Velns?

Soumsa seja lēni savilkās smaidā.

-    Nez vai tam tagad kāda nozīme, vai ne, Embera?

-    Tam ir nozīme, Bredlij, - sacīja Embera, - jo Sarkanā pāvesta dvēseles patiesība var nebūt vienīgā patiesība.

Soumsam samiedzās acis, un Flemings redzēja viņa un Emberas skatienos pavīdam sapratni.

-    Manuprāt, jūs saprotat, kāpēc nevaru jūs un Mail- zu atstāt dzīvus, - Soumss noteica.

No baltā sektora aiz Soumsa muguras iznāca Karvelli.

-    Bredlij, Virdžīnij, kas notiek?

Šajā brīdī Naita izdarīja divas lietas. Pirmkārt, viņa ar spēku pagrūda Flemingu. Zaudējis līdzsvaru, tas pāri slieksnim pakāpās atpakaļ, ieiedams saltajā naktī. To darot, viņš parāva Naitu un Emberu sev līdzi. Pēc tam Naita pastiepa roku un izrāva no atslēgas mehānisma savu disku, noslēdzot bīdāmās durvis un atstājot viņus ārpusē.

Viņa cauri stiklam noskatījās uz Soumsu. Palikusi tikai plānā, tumši zilā kostīmā, viņa trīcēja, taču baiļu sejā nebija. Pat tad, kad Soumss pastiepa roku pie atslēgas mehānisma, viņa uzkliedza:

-     Bredlij, es zinu, kāpēc Sarkanā pāvesta atklāsme jums nebija pārsteigums.

Flemings un Embera vilka Naitu projām, taču viņa nekustējās. Paskatījusies uz Flemingu, viņa noteica:

-    Ejiet.

-    Bez jums nekur neiesim, - viņš atbildēja.

-    Ejiet, - Naita strupi izmeta un pagriezās pret Soumsu, kurš kaut ko murmināja saviem vilkiem, kas kaukdami skrāpēja durvis un lauzās ārā. Tiklīdz viņš uzlika pirkstu uz DNA analizatora un durvis atvērās, dzīvnieki kļuva nevaldāmi.

Flemings satvēra Emberu aiz rokas.

-    Labāk iesim.

Pēc tam viņš vēlreiz uzlūkoja Naitu, taču sievietes acīs nolasīja, ka viņa nenāks.

-     Ejiet, Mailz! - viņa uzkliedza. - Es varu sagādāt jums laiku.

Pēc tam viņa atkal pagriezās pret Soumsu. Jau tad, kad pirmais vilks tika ārā pa durvīm un lēca virsū, viņa mierīgi pateica:

-    Jūs ne tikai pielūdzāt Sātanu. Jūs…

Varbūt vēja brāzma vai pirmais vilks, kurš ieķērās rīklē, neļāva sakāmo pabeigt. Kad otrs vilks sāka plosīt Naitas paceles cīpslas, Flemings piespieda sevi veltīt visus spēkus Emberas glābšanai. Viņš neredzēja sniegu, kas ap Virdžīnijas augumu iekrāsojas sarkans, neredzēja Karvelli, kas, nobālis neaptveramās šausmās, skatījās pa stikla durvīm. Neredzēja arī Bukovsku un Tripu, kuri no bāzes iekšienes traucās uz izeju.

Griezīgajā vējā viņš no visa spēka rāva Emberu sniegainajā naktī.

55. NODAĻA

Embera priecājās par stindzinošo aukstumu un Fleminga spalgajām pavēlēm - tās novērsa domas no redzētā, kas palika tumsā aiz muguras.

-    Turies cieši pie manis un dari tieši to, ko teikšu, - viņa dzirdēja Flemingu uzkliedzam no ķiveres skaļruņa. Pāri tērauda platformai skrienot uz helikoptera nolaišanās laukumu, Flemings izrāva no mugursomas virvi, piekabināja vienu tās galu pie cilpas tērpa viduklī, bet otru pie tādas pašas viņas tērpa cilpas.

-    Kur varēsim piestiprināties, tur laidīsimies pa virvi uz leju. Labi?

-    Labi, - Embera atsaucās, kaut arī īsti nesaprata, par ko ir runa. Skriet ar zābakiem kājās bija grūti, jo zoļu radzes cirtās ledū. - Uz kurieni mēs ejam?

Flemings norādīja uz sniega izraibināto tumsu. Tālāk aiz augstu stabos ierīkotā VenTec sardzes apgaismojuma nekas nebija redzams.

-    Ieslēdz ķiveres lampiņu.

Viņa uz siksnas nospieda podziņu, ko Flemings bija parādījis izdzīvošanas inventāra istabā, atskanēja klikšķis, tumsu pāršķēla gaismas stars. Viņa nopriecājās par gais-

mu, taču šajā tumšajā un neviesmīlīgajā vietā stars šķita nožēlojami vārgs.

Flemings apstājās dažus jardus tālāk, pieliecās un nozuda. Vējā skrienot uz priekšu, Embera kā neprātīga grozīja galvu uz visām pusēm un mēģināja viņu ieraudzīt tumsā un sniega virpuļos.

Tad viņa izdzirdēja balsi.

-    Apstājies un paskaties uz leju.

Priekšā četru pēdu attālumā bija margas, kas iezīmēja tērauda terases un helikoptera nolaišanās laukuma galu. Tālāk tukšums. Pārliekusies pāri margām, viņa ieraudzīja Flemingu, kurš tobrīd piestiprinājās pie vienas no ēku balstošajām zirnekļa kājām. Viņa brīnījās par ātrumu, kādā Flemings bija pārslīdējis pāri margām un nokļuvis zem konstrukcijām. Karājoties virs bezdibeņa, viņš izskatījās pārliecināts par sevi, visas kustības bija plūstošas un drošas. Tad viņš pacēla labo roku, aicinādams sekot.

Embera vilcinājās.

-    Nāc šurp, - viņa balss mierīgi mudināja no ķiveres skaļruņiem. - Vienkārši pārrāpies pāri margām un nāc pie manis. Es esmu piestiprinājies pie balsta, tu esi sasai- tē ar mani, un, ja tu kritīsi, es noturēšu.

Embera baidījās no augstuma. Vienmēr bija baidījusies.

-    Nebaidies, - viņš mierināja. - Daudz drošāk ir rāpties lejā, nekā palikt augšā.

Embera vilcinājās, cenzdamās saņemties.

Tad viņa izdzirdēja vilkus, juta, ka tie skriešus tuvojas, un vienas bailes pieveica otras. Viņa uzkāpa uz margām un uzmanīgi pārrāpās tām pāri. Sirdij strauji sitoties, viņa paskatījās uz leju un pagrieza galvu tā, lai ķiveres lampiņa apgaismotu Flemingu. Viņš stiepa pretī labo roku. Abus atdalīja septiņas pēdas liels attālums.

-    Sasodīts, kā tu tur nokļuvi? - viņa jautāja.

-    Es kritu.

-    Ko?

-    Apzināti. Nokritu uz nākamās sijas, pēc tam uzrāpos šeit.

Embera izdzirdēja skrienam rūcošos vilkus.

-    Lec tūlīt! - Flemings pavēlēja.

Dziļi ievilkusi elpu, Embera iztaisnoja kājas un noslīdēja no platformas. Par pārsteigumu zābaki un radzes no- skrapstēja uz izvirzījuma, kas izrādījās platāks, nekā šķita no augšas, un devās pie Fleminga. Kad viņa roka aptvēra Emberas vidukli, sievieti ieskāva milzīgs atvieglojuma vilnis.

-    Malacis, - noteica Flemings. - Tagad jātiek uz tās ledus kores. No turienes varam noslidināties uz…

-    Noslidināties?

-    Tā saka, kad laižas lejā pa virvi. Es tevi drošināšu ar virvi. Neraizējies, tas ir līdzīgi kā pastaigāties pa parku.

-    Godīgi?

Embera cauri sniega sejsegam ieraudzīja, ka Flemings saviebjas.

-    Patiesībā nē, - viņš atbildēja. - Pašreizējā situācijā tas būs ellišķīgi grūti.

-     Labi, - viņa lēni noteica, vēlēdamās, kaut neko nebūtu jautājusi. Tad viņa, kopēdama katru Fleminga kustību, sekoja viņam uz kalna ledus kori. Šķita, ka Flemings intuitīvi izvēlas labāko ceļu uz leju. Uz miglā tītās kores bija aizvējš. Embera gribēja atvilkt elpu, taču Flemings jau rakājās pa mugursomu un vilka ārā ledus skrūves, virvi un ķīļus. Viņš norādīja uz kori apakšā.

-    Mums jānolaižas pa virvi lejā un tad jānokļūst līdz kalna nogāzei. Pēc tam nogriezīsimies uz austrumiem. Nokāpšana līdz mežsargu namiņiem nebūs viegla, bet, ja tu darīsi, ko teikšu, lejā tiksim. - Uz mirkli viņš apklusa. - Nolādēts. Pie joda, kā tie nokļuva te lejā tik ātri?

Redzot no dūmakas parādāmies dzeltenu acu pāri, Emberas augumam pārskrēja baiļu trīsas.

Flemings nolamājās un norādīja pa labi. Otrs vilks tuvojās no pretējās puses.

Viņa nepaguva atjēgties, kad Flemingam katrā rokā jau bija pa ledus cērtei. Divas cērtes viņš iedeva Emberai un pārrāpās pāri korei. Viņš cirta zābakus ledū, atrazdams kājām balstu, bet ar ledus cērtēm turējās pie gandrīz vertikālās sienas. Skatoties uz viņu, varēja nodomāt, ka tas ir viegli.

-    Mums nav laika nolaisties pa virvi, - viņš sacīja. - Liec kājas manis atstātajos dobumos, bet ķermeņa augšdaļas noturēšanai izmanto ledus cērtes. Saglabā mieru, dobumi kājām nebūs tālu cits no cita.

Šoreiz viņa nekavējās, bet pārrāpās pāri korei, sameklēja iedobes kājām un sāka rāpties uz leju.

Nākamā kore atradās tikai kādas trīsdesmit pēdas zemāk, taču to varēja sasniegt, virzoties pa diagonāli, tāpēc attālums šķita lielāks. Jau pēc dažiem jardiem potītēs iemetās krampji, ar rokām bija vēl sliktāk, muguras mus- kūļi dega. Taču, tiklīdz uznāca šaubas, vilku gaudošana mudināja rāpties tālāk.

Iecērt cērti ar labo roku. Iecērt ar kreiso roku.

Turies.

Pārvieto labo kāju uz nākamo balstu. Pārvieto kreiso kāju uz nākamo balstu.

Turies.

Tās bija mocības, ritms pastiprināja sāpes.

Cērt, cērt, turies. Pārvieto, pārvieto, turies.

Atvilkt elpu nebija iespējams, turēšanās pie vertikālā kalna sāna bija īstas mocības, par rāpšanos lejā nemaz nerunājot. Acu priekšā dažu collu attālumā nekas nebija redzams, ja neskaita ķiveres lampiņas izgaismoto zilgani zaļo noledojušu klinti. Plaušām tik ļoti trūka gaisa, ka šķita - viņa nonākusi jūrā un smok zem skaista, bet nesalaužama ledus.

Brīdī, kad likās, ka zudīs samaņa, divas spēcīgas rokas nocēla Emberu uz apakšējās kores. Kājas saļodzījās, un viņa ievēlās sniegā.

Kamēr Flemings masēja viņas potītes, virs galvas kauca vilki.

-   Malacis, - viņš uzslavēja. - Tev nebija viegli. Tik stāvu sienu kā šī nevar būt daudz, tālāk varēsim laisties lejā pa virvi. Tikuši līdz kalna nogāzei, līdzenā vietā mazliet atpūtīsimies.

Daudz netrūka, lai Embera no sāpēm un pārdzīvojumiem sāktu raudāt.

-    Nezinu, vai es to spēšu.

-    Tu spēsi, - Flemings stingri noteica, šķita, ka viņš nav pat aizelsies.

-    Ej tālāk bez manis. Vienam no mums Bredlijs jāapstādina. Kaut kas Sarkanā pāvesta paziņojumā nav pareizi, un, pēc manām domām, pie tā vainīgs Bredlijs. Vienam no mums jāpaliek dzīvam, un viņš jāapstādina.

-    Klusē un taupi spēkus nokāpšanai no kalna.

-    Es tevi kavēšu. Tev tālāk jāiet vienam.

-    Nē. Šeit mēs esam kopā. - Flemings uzrāva Emberu kājās. - Sasodīts, kā vilki nokļuva šeit, lejā, tik ātri?

Paskatījusies pāri plecam, Embera ieraudzīja divus pelēkus siluetus. Vilki skrēja uz viņu pusi. Flemings vilka viņu pa kori uz kalna vidusdaļas pusi. Embera iedomājās, ka viņi ir nonākuši vilku ielenkumā - šī bija viņu teritorija.

Flemings negaidīti apstājās. Embera sekoja viņa skatienam un ieraudzīja, ka pēc divdesmit jardiem viņu ceļš atduras pret stāvu kalna sienu, kas nogriež atkāpšanās ceļu. Aptuveni desmit pēdas virs vietas, kur klintsradze sadūrās ar ledaino sienu, no kalna rēgojās apaļa caurule astoņas pēdas diametrā.

Flemings atkabināja virvi, kas abus savienoja un pagrūda Emberu uz priekšu.

-    Ej līdz galam un gaidi.

Embera pāri plecam nervozi atskatījās uz vilkiem. Tie jau bija tuvu.

-    Ko tu domā darīt?

-    Jācer, ka man paveiksies, - Flemings atbildēja, pacēlis abas ledus cērtes augstu virs galvas, viņš lēkāja pa klintsradzi. - Bēdz, sasodīts, bēdz! - viņš nokliedzās, redzēdams, ka Embera stāv uz vietas un skatās. Pēc tāda pamudinājuma viņa traucās uz kalnu.

Nonākusi pie sienas, viņa pagriezās un ieraudzīja, ka Flemings turpina lēkāt, bet vilki skrien tuvāk un tuvāk. Brīdī, kad šķita, ka tuvākais vilks jau lēks, Flemings krita un pazuda ledus un sniega vērpetē.

Vilki apstājās. Tos no viņas tagad šķīra desmit pēdas plata sprauga. Bet kur palicis Flemings?

- Mailz, vai ar tevi viss kārtībā? - viņa iesaucās mikrofonā, mēģinādama atvairīt tuvojošos histēriju. - Mailz, saki kaut ko. Mailz.

56. NODAĻA

APSARGĀJAMIE APARTAMENTI. VENTEC

-    Ak kungs, Bredlij, ko jūs esat izdarījis?

Sekojot Soumsam pa baltā sektora koridoru no vestibila, kur aiz stikla durvīm sarkanā sniega pleķī gulēja Vir- džīnijas Naitas sakropļotais līķis, Frenka Karvelli seja izskatījās slimīgi zaļa. Viņa nevainojamais kašmira polo krekls bija notraipīts ar vēmekļiem, no mierīgās pašpaļāvības nekas vairs nebija palicis.

-    Kāpēc jūs nepasaucāt vilkus atpakaļ? Mēs pat vēl nebijām vienojušies par atbrīvošanos no Fleminga un Emberas. Un kāpēc vajadzēja nogalināt Virdžīniju? Tas vairs nekur neder, Bredlij. Tas ir pārāk…

Soumss nepacietīgi pacēla roku un sāka pētīt novērošanas monitoru ekrānus, kas no ārpuses bija izraibināti ar sniega pārslām. Ja neskaita divus sargus, kas bezmērķīgi skatījās sniegainajā naktī, videokamera nerādīja neko citu, tikai helikopteru nolaišanās laukumu un tērauda platformu pie ieejas.

-    Kur gan viņi palikuši? - Soumss jautāja, drīzāk apjucis nekā dusmīgs.

Durvis parādījās Trips un Bukovska. Abi ģērbušies izdzīvošanas tērpos un bruņojušies ar pistolēm. Cimdotās rokas bija notraipītas ar asinīm, bet uz tērpiem bija tumši sarkani pleķi. Lai noturētos kājās, Karvelli atspiedās pret sienu.

-    Vai visu satīrījāt? - Soumss noprasīja.

Bukovska pamāja.

-    Ļoti labi. Tagad ejiet ārā un sameklējiet vilkus. Nesiet šurp visu, kas vēl palicis no Fleminga un Emberas.

Bukovska un Trips pagriezās uz iešanu.

-    Vēl viens padoms, - Soumss sacīja, kamēr viņi vēl nebija aizgājuši. - Netraucējiet vilkus, ja tie ēd. Pirms savācat paliekas, ļaujiet viņiem pabeigt.

-    Bredlij, kas jūsos ir ieperinājies? - Karvelli ievaidējās. - Kāpēc jūs to darāt? Tas ir vājprāts. Kāpēc Emberas Grāntas un Mailza Fleminga nāve jums ir tik svarīga?

Šķita, ka Soumsa neizpratnes pilnās acis dziļi ieskatās Karvelli dvēselē, to novērtējot un pieņemot lēmumu. Viņa teiktais izklausījās pēc izaicinājuma. Vai esi gatavs dzirdēt patiesību?

Karvelli izkalta mute.

-    Jā, - viņš nosēca.

Brīdi Soumss neteica neko, tad viegli pasmaidīja un veda Karvelli ārā no drošajām telpām. Izgājis cauri baltajam sektoram, viņš nospieda lifta pogu.

Veiksme no Fleminga bija novērsusies: klintsradzes vājais posms bija nobrucis, izveidojot barjeru Emberas un vilku starpā, bet viņam pašam īsu brīdi, kas lika aizrauties elpai, nācās krist tukšumā. Ledus cēršu ieciršana apledojušajā klints virsmā Emberas pusē bija prasījusi visus spēkus. Pirmais mēģinājums izrādījās neveiksmīgs, taču otrs izdevās, kaut arī trieciena dēļ roka tika gandrīz izrauta no locītavas.

Pēc tam varēja rāpties uz klintsradzi.

Embera piesteidzās palīgā.

-    Kāpēc tu neatbildēji?

-     Biju pārāk aizņemts.

-    Tu mani nobiedēji, - viņa sacīja, pievilkusi Flemingu sev tuvāk.

-    Es pats nobijos. - Vilki staigāja pa klintsradzi izlūzušā roba otrā pusē un gatavojās lēcienam. - Nāc, - noteica Flemings. - Nedrīkst palikt uz vietas.

-    Te nav iespējams norāpties lejā, - viņa sacīja, norādot uz vertikālo klinti, kas nozuda tumsā.

Flemings no jauna piestiprināja Emberas virvi pie sava tērpa, izvilka no mugursomas Virdžīnijas iedoto plaukstdatoru un ieskatījās ekrānā.

-    Mēs nedosimies uz leju. Mēs rāpsimies uz augšu. - Viņš pamāja uz vaļējo caurules galu desmit pēdas virs galvas. - Ja pareizi saprotu, tā ir kādreizējā Alascon naftas urbuma pārplūdes caurule. Liekas, tā iet cauri kalnam uz naftas pārstrādes rūpnīcu austrumu kalnā, netālu no mežsargu posteņa. Pārvietošanās pa cauruli varētu būt samērā viegla, tajā mēs būsim pasargāti no dabas stihijas un arī tie izdzimumi nespēs sekot.

Flemings norādīja uz vilkiem. Lielākais zvērs kāpās atpakaļ, gatavodamies lēcienam.

Flemings piegāja pie ledus sienas klintsradzes galā.

-    Paej tālāk no malas un turi roku uz karabīnes - atvaino, uz pieāķējamā gredzena, kam piekabināta virve, kas mūs savieno. Ja es krītu, atkabini to, citādi aizraušu tevi līdzi.

Embera šausmās paskatījās uz Flemingu.

-    Lai nonāktu vilku nagos? Es pat nedomāju pieskarties gredzenam. Vienkārši parūpējies, ka nenokriti. Tev ša jā ziņā jābūt lietpratējam.

Flemings iedzina kreiso ledus cērti stāvajā sienā, ar labās kājas zābaku iesita pirmo kājas balstu un pavilkās uz augšu. Pēc tam iedzina labo cērti augstāk un iecirta sienā kreisās kājas zābaku. Vienmērīgi rāpdamies, viņš nokļuva caurulē bez īpašām grūtībām. Cauruli no iekšienes varēja noturēt par cilvēka darinātu alu, mitru, tumšu, bet katrā ziņā daudz pievilcīgāku nekā aukstums un vilki ārpusē. Varēja pat just, ka no kalna iekšienes nāk siltāka gaisa plūsma.

Flemings palūkojās uz leju un ieraudzīja pirmo vilku lecam pāri spraugai. Viņš sasprindzināja kājas un cerībā, ka Embera nepaslīdēs, rāva virvi uz augšu, taču vilks izrādījās tāds stimuls, ka Embera bija caurulē, pirms vilks viņai pietuvojas.

Viņi uz brīdi apstājās un noskatījās, kā vilki lejā bezpalīdzīgi ierejas, tad pagriežas un nozūd kalnā.

Caurule gāja ieslīpi uz augšu, bet plakanie šķēršļi tās apakšā kalpoja par pakāpieniem. Gandrīz piecpadsmit minūtes viņi gāja klusēdami, bet tad Flemings sajuta gaisā izmaiņas. Vieglā plūsma bija pārtapusi siltā vējiņā, pēc kaut kā oda.

-    Dīvaini. Bredlijs teica, ka viņa tēvs naftu nekad te nav ieguvis.

-    Tā ari ir, - sacīja Embera. - Viņš atklāja atradni, taču nomira, pirms urbums sāka dot naftu. Pārveidojot urbumu par VenTec, Bredlijs visu noslēdza, arī urbumu, un Alascon Oil pārdeva. - Piepeši viņa apstājās uz vietas kā iemieta. - Skaties!

Flemings tumsā ieraudzīja dīvainu skatu: dūkoņas pavadītu stroboskopisku gaismas šovu tālumā. Vējš jau bija tik stiprs, ka siltā gaisa plūsma kļuva jūtama. Ejot tuvāk, nācās skatienu novērst no gaisma avota, un ar acs kaktiņu Flemings noteica šova atrašanās vietu. Viņi bija tikuši līdz krustojumam, kur caurule šķērsoja centrālo urbumu. Apakšā atradās liela, vismaz trīsdesmit pēdas plata apaļa ala ar dzelzs korķi kādas divdesmit pēdas zemāk. Korķa vidū uz augšu slējās caurule, pēc Fleminga domām, tas bija urbuma augšgals. Smaka te bija spēcīga, un varēja domāt, ka kaut kur tumšajā bezdibenī zem dzelzs nosprostojuma atrodas nafta. Urbuma malā slējās pussabrucis tiltiņš, pa kuru varēja nokļūt otrā pusē.

Paskatījies uz augšu, Flemings ieraudzīja, ka gaismas šovu veido liels ventilators, kas ievelk sevī vēso, bet izpūš karsto gaisu. Virs tā bija dzirdama pazīstamā dūkoņa. Spožā gaisma pateica priekšā, kas atrodas virs galvas.

Viņš pagājās mazliet tālāk, pārbaudīja tiltiņu - kaut arī sarūsējis, tas šķita gana izturīgs.

-    Nāc, - viņš aicināja Emberu, - iesim tālāk.

Ventilatora saceltais vējš draudēja nopūst viņus no tiltiņa, bet žilbinošā gaisma lika skatīties lejā - drosmi laupošajā šahtā.

-    Ak dievs, izskatās, ka tā caurule ved uz elli, - Flemings izdzirdēja aiz muguras nosakām Emberu, kura turēja roku viņam uz pleca. Tikuši otrā pusē, abi izdvesa skaļu atvieglojuma nopūtu.

No šīs vietas caurule gāja slīpi uz leju, un Flemingam uzlabojās oma. Jo zemāk caurule otrā pusē izies no kalna, jo mazāk Emberai vajadzēs rāpties. Klusēdami viņi gāja pusstundu, bet tad caurule sadalījās.

-    Uz kuru pusi? - Embera jautāja.

-    Nav ne jausmas, taču nojauta saka, ka jāiet uz austrumu pusi - pa kreisi. Tā nokļūsim tuvāk galamērķim. Bez tam no turienes jūtu plūstam gaisu.

-   Labi, - viņa noteica un iegriezās tunelī pa kreisi, uzņemdamās vadību.

Vērojot Emberas sīko siluetu ejam pa priekšu, Fleminga domas pievērsās viņas dīvainajai saprotošo skatienu apmaiņai ar Soumsu, apstrīdot Sarkanā pāvesta paziņojumu, kā ari Soumsa noslēpumainajai piezīmei: "Manuprāt, tagad jūs saprotat, kāpēc jūs abus ar Mailzu nevar atstāt dzīvus."

Sasodīts, ko nozīmē šie vārdi?

-    Embera!

-Jā.

-    Ko Bredlijs…

Embera paklupa un nozuda. Atskanēja kliedziens:

-    Es krītu, Mailz!

Flemings sasprindzināja kājas un satvēra virvi, kas abus saistīja.

Embera tomēr krita pārāk strauji, un virve vienā mirklī nostiepās taisna. Flemings nokrita uz vēdera, taču virve vilka tālāk. Priekšā bija ass līkums uz leju, bet aiz tā saskatāms tikai sniegs un tumša, salta nakts. Šī bija vēl viena pārplūdes caurule. Caurule no kalna bija izspļāvusi Emberu tukšā gaisā, tas pats varēja notikt arī ar Flemingu. Viņš mēģināja ar zābaku radzēm kaut kur ieķerties, taču dzelzs šim nolūkam nebija piemērota.

- Griez pušu virvi! - nokliedzās Embera. - Lūdzu, pārgriez to nolādēto virvi!

Izmisumā viņš mēģināja iecirst metāla caurulē ledus cērtes, taču tās līdzīgi metro vilcienam, kam iedarbinātas avārijas bremzes, tikai šķīla dzirkstis.

Tieši pēdas attālumā no caurules mutes, apmetoties otrādi, lai izlidotu no tās ar kājām pa priekšu, Flemings izdzirdēja krakšķi un labajā rokā iedzēla asas sāpes. Krišana bija beigusies. Cērtes gals labajā rokā neizprotamā kārtā bija aizķēries aiz metinājuma šuves. Tūlīt viņš iegrūda šuvē arī otru cērti, lai mazinātu labās rokas slodzi. Virve ap vidukli novilka rokas, taču viņš nopriecājās, ka izdzīvošanas tērpa iekšējais karkass ļauj vienmērīgi sadalīt Emberas svaru pa visu augumu. Tomēr balsta kājām nebija. Uzvilkt Emberu augšā nebija iespējams. Griezdams zobus, viņš domāja, cik ilgi spēs noturēties.

Savos sapņos par nāvi Embera cauri tumsai bija kritusi uz nāves pusi. Tomēr šoreiz priekšā nebija gaisma, bet tikai tumsa. Un šis nebija sapnis.

Pirmām kārtām viņa aptvēra, ka pamats zem kājām izgaisis, un gandrīz tajā pašā brīdī brīvā kritienā izlidoja no caurules.

Sajutusi, ka virve saspringst, viņa atviegloti nopūtās, bet kad krišana atjaunojās, viņa atskārta, ka velk Flemingu sev līdzi.

Vēl pēc dažām sekundēm krišana apstājās otro reizi. Iekarināta gredzenā sev priekšā, viņa gulēja uz muguras tumsā, bet ķiveres lampiņas stars izgaismoja visapkārt tukšumā virmojošās sniegpārsliņas.

-    Mailz, kas notiek?

-    Nekas labs.

-    Tādā gadījumā pārgriez virvi.

-    Nolādēts, es vairs nedomāju griezt nevienu virvi.

Emberu pārsteidza Fleminga toņa agresivitāte.

-    Bet… - viņa apklusa. - Piedod.

Sekoja klusuma brīdis.

-    Ko pirms kritiena gribēji jautāt? - viņa uzprasīja.

-     Par Bredliju un Sarkanā pāvesta teikto. Tikai nez vai tam tagad ir kāda nozīme. Liekas, pavisam drīz es pats zināšu atbildi.

-    Šķiet, mēs abi to uzzināsim, - viņa atsaucās.

Brāzmainajā vējā, karājoties gaisā un raugoties tumsā, Embera domāja. Nu tas ir noticis. Es miršu. Es patiešām miršu. Beidzot.

Viņa nejuta bailes. To vietā uzradās dusmas un sveloša netaisnības sajūta. Vēl viņa sajuta piepešas un pārsteidzošas skumjas Fleminga un sevis dēļ, uzvēdīja sapņainas ilgas pēc tā, kas varēja būt.

Mailzs zināja, ka līdz beigām nav tālu, taču dažu collu attālumā pa kreisi uz caurules vertikālās šuves lepni vīdēja kniežu galviņu rinda. Gabaliņu virs viņa pēdām, caurules gals bija izlocījies un veidoja platu lūpu, kas ideāli noderētu kājām par balstu, ja vien izdotos tās pacelt pietiekami augstu. Taču, Emberai ar visu savu svaru velkot uz leju, šis dažas collas tālās debesis varēja izrādīties jūdzēm tālu. Viņš varētu parūpēties par savu drošību tikai tad, ja atkabinātu Emberas virvi, taču pēc Roba aiziešanas Flemings vairs nevēlējās pārgriezt nevienu virvi, lai kādam palīdzētu aiziet nāvē.

-    Manuprāt, mums visiem kādreiz jāmirst, - viņš saklausīja Emberu sakām. Viņas balsī nebija manāmas bailes, taču varēja saklausīt skumjas. Un vilšanos, kas atsvēra viņa sašutumu.

-    Jā. Kādu dienu mirsim mēs visi, - viņš noņurdēja caur sakostiem zobiem, - taču šodien tas nebūs.

57. NODAĻA

SARKANAIS SEKTORS

Frenks Karvelli nebija drosmīgs cilvēks: vajadzības gadījumā viņš varēja nostāties pozā, ieņemt stāju, taču ne pašreizējā situācijā. Sekojot Bredlijam Soumsam uz sarkano sektoru, viņam trīcēja kājas. Nekad agrāk viņš nebija bijis šajā VenTec bāzes daļā un nebija drošs, ko šī apšaubāmā privilēģija - saņemt uzaicinājumu uz turieni - dod.

Karvelli vienmēr bija lepojies ar spēju pavērst notikumus sev labvēlīgā gultnē, jo viņš saprata cilvēka vajadzību un vēlmju bēgumus un paisumus. Uz šīs spējas balstījās viņa mediju un filmu ražošanas impērija - Karvelli zināja, ko publika vēlas, turklāt viņš spēja savaldzināt biznesa partnerus. Viņa biedrošanās ar Sarkano pāvestu bija darījusi brīnumus ar KREE8 - kompānijas prezentāciju tehnoloģija bija palīdzējusi izveidoties pasaulē pirmajai elektroniskajai baznīcai, bet sabiedrisko attiecību prasme un filmu ražošana ļāva vadīt Akostas izmantotās tehnoloģijas, padarot medijiem jau tā draudzīgo personību par fenomenu.

Ja Akosta bija nodrošinājis iespēju demonstrēt KREE8 produkciju uz pasaules skatuves, tad Bredlijs Soumss gādāja par speciālajām tehnoloģijām un resursiem to mak- simalizēšanai. Bez Soumsa un VenTec ieguldījuma pētniecībā KREE8 komunikāciju tehnoloģiju jomā ne ar ko nebūtu guvis tādus panākumus.

Karvelli domāja, ka veiksmīgi apspēlējis Soumsu, pierunājot palīdzēt īstenot Sarkanā pāvesta grandiozo plānu - Dvēseles projektu - un samaksājot viņam tikai daļu no viņa ģenialitātes augļu īstās tirgus vērtības. Tagad atklājās, ka Soumss īstenībā vadījis viņu. Arvien skaidrāks kļuva tas, ka Soumss manipulējis ar visiem, arī ar Sarkano pāvestu, lai īstenotu savu programmu. Neatkarīgi no tā, kāda bija šī programma.

-    Uzlieciet tos, - Soumss pavēlēja, pasniegdams acu aizsargus. Liftam apstājoties, Karvelli ieraudzīja pa durvju apakšu spīdam zilgani baltu gaismu. Soumss sakārtoja apģērbu, nosegdams ādu, un, kad durvis atvērās, izskatījās kā mūks ar kapuci galvā.

-    Vai saprotat, kas tas ir? - Soumss noprasīja, kopā ar Karvelli nostājoties uz tērauda terases, no kuras noskatījās uz urbumā pulsējošo gaismas lodi.

Pirms atbildēt, Karvelli kādu bridi nenolaida acis no lodes. Viņš apbrīnoja tās iekšienē līdzīgi saules plankumiem mirgojošās dzirkstis. Tiklīdz acis pierada pie gaismas, varēja saskatīt ap lodi izvietotās laboratorijas. Pa vienu no izliektajiem, tonētajiem novērošanas logiem bija redzama Fleminga neirotulka un Soumsa dvēseļu gūstīšanas sfēras kopija. Taču lielāko redzamo daļu aizņēma vadības pults ar monitoriem, kā arī milzums perifēro ierīču.

-    Tas ir dators, - viņš nočukstēja, izjūtot godbijību pret milzīgo jaudu, kas noteikti slēpās lodē ar divdesmit pēdu diametru. - Tas ir milzīgs optiskais dators.

-    Tas ir kas vairāk, Frenk. Daudz vairāk. - Soumsa balss pārvērtās. Viņa parasto atsvešināto attieksmi nomainīja lepnums.

-    Tā ir mūsu Kunga spēka izpausme, līdzeklis viņa tumsas apgaismības izplatīšanai visā pasaulē. Šajā balti kvēlojošajā karstuma un gaismas krāsni tiks izkaltas četras ticības zārkā iedzenamās naglas. Tās spēks gādās par četrām Sātana solītajām un Sarkanā pāvesta dvēseles atklātajām zīmēm.

Karvelli satraukums palielinājās. Tas bija viss, ko viņš varēja darīt, lai pārstātu trīcēt. Šķiet, ka viņš runāja svešā balsī, sacīdams:

-    Tad tāpēc jūs nepārsteidza Sarkanā pāvesta atklāsme. Jūs zinājāt, kas ir jūsu kungs, jo vienmēr esat tam kalpojis.

Soumsa krāpšanas dziļums iedvesa šausmas.

Pa kreisi kaut kas ieskanējās un atvērās lifta durvis. Karvelli pagriezās. No lifta iznāca Bukovska un Trips, bet viņiem sekoja vilki ar asinīm notrieptiem purniem.

-    Kas ar Emberu un Mailzu? - Soumss noprasīja, kad vilki bija nostājušies viņam blakus.

Bukovska ar bezkaislīgu sejas izteiksmi papurināja galvu.

-     Ne ziņas, ne miņas. Vilki atgriezās, viņus neatraduši. Var gadīties, ka viņi nokrituši no kalna. Un ja tā nav, tad diez vai izdzīvos. Laika apstākļi arvien pasliktinās, un, kaut arī Embera Grānta spēj daudz, viņa nav alpīniste.

-    Toties Mailzs tāds ir. - atteica Soumss.

Karvelli ignorēja šo vārdu apmaiņu, bet joprojām mēģināja aptvert Soumsa programmas grandiozitāti.

-    Jūs vienmēr esat kalpojis Sātanam, - viņš noteica, cerēdams, ka atkārtota šī atziņa kļūs mazāk šokējoša.

-    Nē, - unisonā norēja Bukovska un Trips, it kā Karvelli būtu pateicis ko zaimojošu.

-   Vai tad jūs nesaprotat? - noprasīja Bukovska, ar saltu pussmaidu uz lūpām noraugoties uz Soumsu. - Mēs kalpojam viņam.

Pagriezies pret Soumsu, kuram vēl aizvien galvā bija kapuce un kura siluetu kopā ar vilkiem izgaismoja spožā no lodes nākošā gaisma, Karvelli pietaisīja bikses. Nekas nebija līdzams, nekad agrāk viņš šādas bailes nebija piedzīvojis.

-    Kas jūs esat?

-    Kas, pēc jūsu domām, es esmu? - Soumss atbildēja ar pretjautājumu.

Karvelli spēja tikai žēlabaini noskatīties. Piepeši viss kļuva tik skaidrs, ka sametās nelabi un pārņēma šausmas.

Soumss spēra soli uz viņa pusi.

-    Tagad atļaujiet paskaidrot, kāpēc nedrīkst pieļaut, ka Embera vai Mailzs apdraud šo vietu.

Trīcēdams un ozdams pats savu baiļu smaku, Karvelli klausījās.

-    Tagad, kad visu esat sapratis, jāatbild tikai uz vienu jautājumu, - sacīja Soumss. - Vai jūs esat kopā ar mani vai pret mani tāpat kā Virdžīnija?

Karvelli palūkojās uz Soumsu, pēc tam uz vilkiem, kas saspringuši stāvēja tam blakus. Viņš mēģināja runāt, taču mute neklausīja. Tad viņš nometās ceļos un padevīgi nokāra galvu.

-    Vai izdarīsiet kaut ko manā labā? - Soumss noprasīja.

-    Visu, ko vēlaties, - Karvelli nosēca. - Visu, ko vien vēlaties.

Soumss apmierināti palocīja galvu.

-    Ar helikopteru aizlidojiet uz Ferbenksu. No turienes paņemiet manu lidmašīnu. Tas nav nekas būtisks. Tikai papildus apdrošināšanas polise.

58. NODAĻA

Alpīnisti šo fenomenu sauc par trešā cilvēka sindromu - divatā, kāpjot kalnos, jūs sajūtat neredzamu, bet svētīgu vadību. Runā, ka Arktikas pētnieki saka to pašu. Flemings kopā ar brāli to dažas reizes bija piedzīvojis, parasti tas notika tad, kad spēki bija izsīkuši, mocīja izsalkums un šķita, ka viņi nonākuši uz izturības robežas. Pēcāk Robs vienmēr apliecināja, ka jutis to pašu.

Šoreiz tā nebija. Turoties pie ledus cērtēm, muskuļi un locītavas dega, taču trešā klātbūtni just nevarēja. Taču tieši tad, kad rokas kļuva nejūtīgas un elpošana bija apgrūtināta, uznāca dīvaina sajūta - ka stipras rokas satver plaukstu locītavas. Taupot palikušos spēkus un cerot, ka izdosies atsperties ar kājām pret caurules gala atloku, viņš sagatavojās izdarīt vienu pēdējo, izmisīgo pacelšanos, lai atslogotu rokas.

Viņš nebija to spējis sākumā, kad spēka bija vairāk, bet tagad nebija ko zaudēt. Flemings sakoda zobus, sasprindzināja bicepsus un mēģināja pacelt augumu uz augšu. Viņš centās visiem spēkiem, taču izdevās pacelties uz augšu labi ja vienu collu. Tad viņš sajuta, ka kādas rokas, viņu balstīdamas, satver plaukstu locītavas stingrāk.

Viņš sakopoja pēdējās spēku paliekas un pacēla labo kāju tik augstu, cik spēja. Kāja kā par brīnumu atspiedās pret caurules atloku. Cauri izšāvās enerģijas pieplūduma vilnis. Viņš pacēla pret atloku otru kāju un atspērās, pēc tam sameklēja kniežu galvas, lai tām pieķertos ar rokām.

Ieturējis nelielu pauzi elpas ievilkšanai, viņš nobijās, ka šādas kavēšanās dēļ var izgaist atjaunotā enerģija, un ar zābaku, radžu un ledus cēršu palīdzību rāpās pa kniedēm uz augšu, līdzi velkot Emberu.

Šķita, ka katra pārvarētā colla dod jaunus spēkus, kamēr visbeidzot tika sasniegts caurules horizontālais posms - Flemings meklēja, kur pieturēties, un sadzirdēja Emberu ķepurojamies caurules galā. Kad virve atslāba un viņi abi atradās drošībā, spēki Flemingu pameta, viņš apgūlās uz muguras. Nākamajā mirklī pie viņa pieliecās Embera. Plati ieplestajās acīs vīdēja rūpes un kas tāds, ko viņš nespēja nosaukt vārdā.

-    Kā tev tas izdevās? - viņa jautāja.

Flemings bija pārāk aizelsies, lai spētu parunāt.

-    Tas nebija neiespējams.

-    Kalnos notiek dīvainas lietas, - viņš nosēcās.

Viņa iesmējās, un, par spīti spēku izsīkumam, šie smiekli iemeta Flemingam krūtīs cerību dzirksti.

Viņš piecēlās kājās un saņēma Emberu pie rokas.

-    Mēs nedrīkstam šeit kavēties. Jānokļūst līdz naftas pārstrādes rūpnīcai un pēc tam lejā uz mežsargu posteni.

Kad pacilātais garastāvoklis noplaka, Embera vairs nedomāja, kā Flemingam izdevies viņu izglābt. Pietika ar pašu faktu.

Atgriezušies atpakaļ līdz sazarojumam, viņi devās uz to pusi, kur cerēja ieraudzīt naftas pārstrādes rūpnīcu. Ejot pa tumsu, Embera iedomājās, ka Flemings ir iepazinies ar viņas medicīnisko vēsturi un nozīmīgākajiem notikumiem dzīvē, bet viņa par Flemingu zināja maz. Taču iekams viņa paguva uzdot jautājumu, viņš sacīja:

-    Esmu tikpat kā pārliecināts, ka tas, ko redzējām un dzirdējām, nav krāpšanās. Esmu redzējis visādas tehnoloģijas - pie joda, dažas esmu pat palīdzējis pilnveidot - un viena no Akostas dvēseles pareģotajām zīmēm jau parādījusies. Bet tevi tas nepārliecina, vai ne?

-     Es redzēju kādu sapni, - viņa sacīja, - taču zinu tavas domas par maniem sapņiem…

Flemings pasmaidīja.

-    Esmu pelnījis šos vārdus. Taču tā bija agrāk, ne tagad. Šobrīd mans prāts ir atvērtāks. Izstāsti savu sapni, lai kāds tas būtu.

-    Es ticu tāpat kā tu, ka Sarkanā pāvesta paziņojums nav blēdība. Tikai domāju, ka tā nav vienīgā patiesība vai visa patiesība.

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka domāju… Es zinu, ka esmu redzējusi, kas notiek pēc nāves. Es zinu, uz kurieni devās mana māsa, viņa to parādīja. Nevaru paskaidrot neko sīkāk, jo redzētais nav aprakstāms, taču viņa ir devusies uz labu vietu. Es to ne tikai redzēju, es jutu. Tur nepazīst ciešanas. Drošs, saules apspīdēts līdzenums, kurā neiekļūst pat ciešanu ēna. Vārds, kas vistuvāk raksturo to vietu, ir svētlaime.

Skatoties uz Emberu, Fleminga sejā uzplauka jaunas cerības. Viņa zināja, ka Flemings domā par brāli, un gribēja viņu nomierināt tāpat kā Ariela bija nomierinājusi viņu pašu.

-    Zinu vienīgi to, - viņa maigi noteica, - ka manis redzētā vieta nav nolādēta un bezcerīga, kā to raksturoja Sarkanais pāvests.

-    Es gribu tev ticēt, - viņš atsaucās.

Embera pasmaidīja.

-    Tici man. Vienīgais, kas tev vajadzīgs, ir ticība.

Flemings izvairīgi paraustīja plecus.

-    Es nesaprotu tikai to, kāpēc Sarkanā pāvesta paziņojums tik ļoti ielīksmoja Bredliju. Izskatās, ka viņš tieši to gaidīja un gribēja dzirdēt.

Embera mēģināja savest kārtībā negatavās domas, kas virmoja kaut kur prāta dzīlēs.

-    Es zinu, - viņa teica. - Arī man tas dara raizes. Tāpēc vēlos informēt kādu ārpasaulē, jo tas, ka šī ziņa viņu ielīksmoja, manī izraisa bailes.

Sejā ietriecās auksta vēja brāzma, un Flemings pašāva roku uz priekšu, neļaudams Emberai iet tālāk.

-    Te jābūt caurules galam. - Viņš pamāja ar roku uz priekšu, un Embera ieraudzīja spīdam mēnesi un zvaigznes. - Šķiet, sniega vētra ir beigusies. Paskaties, vai redzi kaut ko no naftas pārstrādes rūpnīcas paliekām.

Embera atvieglota ieraudzīja, ka caurule iziet līdzenā vietā, kaut ari to klāj bieza sniega kārta un izejas lejasdaļa ir pieputināta. Tālāk mēness gaismā bija redzami dažādu nepabeigtu ēku karkasi, arī divu lielu naftas uzglabāšanas cisternu skeleti.

-    Ārā ir tik auksts, - viņa noteica. - Varbūt paliksim iekšā, mazliet atpūtīsimies un dosimies tālāk no rīta? Līdz brīdim, kad parādīsies nākamās zīmes, vēl ir laiks. - Viņa cerīgi palūkojās uz Flemingu.

-    Labi, - viņš piekrita. - Mēs varam apēst kaut ko no mūsu krājumiem un mazliet pagulēt. Patlaban mums ir silti, taču, tiklīdz pārstāsim kustēties un mūsu kinētisko zābaku enerģija izsīks, kļūs ļoti auksti. Bet nekas nenotiks, ja saritināsimies kopā labi cieši.

Emberas balss noskanēja pavisam neizteiksmīgi:

-    Nupat es pieredzēju daudz lielākas šausmas.

59. NODAĻA

ATLANTIJAS OKEĀNS

Tālāk uz dienvidiem diena bija uzaususi un Karvelli, pilnīgi pamodies, sēdēja vienīgajā aizņemtajā sēdvietā Soumsa reaktīvajā lidmašīnā, kas traucās uz Londonu. Viņu vadīja tikai viens mērķis - izpildīt savu misiju.

Viņš noraidīja jebkuru domu par bēgšanu vai nepakļaušanos Soumsam. Nebija, kur bēgt - nedz šajā, nedz nākamajā dzīvē. Tikai iedomājoties Soumsu un viņa teikto, Karvelli pārklāja sviedri. Agrāk nevainojamais izskats bija zudis, āda kļuvusi bāla un plankumaina, mati izspūruši, melnais apģērbs saburzījies.

Ādas sēdekļa roku balstā iebūvētais telefons iezvanījās, liekot Karvelli salekties. Viņš pacēla klausuli.

-    Klausos.

-     Man lika piezvanīt uz šo numuru, - zvanītājs runāja ar maigu skotu akcentu. - Cik saprotu, jums jāpaņem sūtījums, kam nedrīkst tikt nodarīts nekāds kaitējums.

Karvelli agrāk nebija ticies ar šo cilvēku, taču bija redzējis viņa fotogrāfiju un pazina balsi. Soumss un Naita

bija izmantojuši viņu jau agrāk - dvēseles projektā. Ak dievs, tagad tas šķiet tik sen, viņš domāja.

-    Pilnīgi pareizi. Jau šodien man sūtījums neskarts jānogādā Amerikā. Tik ātri, cik vien iespējams.

-    Tā nav problēma, - atbildēja balss. - Mēs gaidīsim jūs Hītrovā. Mēs esam veikuši izlūkošanu un zinām, kur sūtījums atrodas. Spriežot pēc tā lieluma un kondīcijas, uzdevums nav grūts. - Smiekli. - Tas līdzināsies bērnu spēlītei.

Karvelli, beidzot sarunu, smiekli nenāca. Viņš jutās riebīgi.

Vēl pirms gaismas iestāšanās Flemingu pamodināja vilku kaukšana. Nepievērsdams uzmanību sāpošajiem muskuļiem, viņš sapurināja Emberu, lai mostas.

Viņa tūlīt piecēlās sēdus.

-    Kas par lietu? - Viņa samiedza acis. - Kur tie ir?

-    Nezinu, taču jāiet tālāk. - No caurules viņš pārlaida skatienu naftas pārstrādes rūpnīcas būvlaukuma neiederīgajām formām. Saule bija zemu un apspīdēja ainavu ar vāju, vienmuļu gaismu. Pēc dažām nedēļām saule pazudīs uz visu ziemu. Visu klāja bieza jauna sniega kārta, taču vējš nebija tik stiprs kā iepriekšējā naktī un debesis bija gandrīz skaidras.

Embera piecēlās, taču tūlīt sabruka un saķēra labo kāju.

-    Nolādēts.

Flemings satvēra viņas kāju un cauri tērpam sajuta krampju sarautos muskuļus. Par spīti protesta kliedzieniem, viņš klusēdams mīcīja kāju un atlaida vaļā tikai tad, kad muskuļi bija pietiekami atslābuši.

Uzmetusi Flemingam niknu skatienu, Embera pārbaudīja kāju.

- Neņem ļaunā, bet nu tu vismaz varēsi paiet, - viņš sacīja. - Turklāt būtu daudz sāpīgāk, ja mūs noķertu vilki.

Neraugoties uz dziļo sniegu, viņi nogāja labu gabalu, un, kaut arī dzirdēja vilkus, ejot cauri rūpnīcai, neviens neparādījās. Visapkārt valdīja spokains miers un klusums, bet celtnes slējās virs galvas kā apsniguši kapakmeņi.

Pēc trim stundām viņi apstājās, lai atpūstos, apēda no mugursomas izņemto šokolādi un uz pārnēsājamās plītiņas izkausēja mazliet sniega kafijai. Uz dažiem lieliskiem brīžiem parādījās saule, un Flemings pat uzdrošinājās aizmirst situāciju, kādā viņi atradās.

Tad vilki iegaudojās no jauna. Jau tuvāk.

Varbūt tāpēc, ka gājiens uz leju tuvojās beigām, varbūt tāpēc, ka atrašanās kopā ar Emberu sagādāja prieku, bet, no jauna uzmetot uz pleca mugursomu un sperot nākamo soli, Flemings nepārbaudīja, kur liek kāju. Viņš krita, raudams līdzi Emberu. Tad, lādēdams savu muļķību, Flemings kā akls sāniski slīdēja lejā no kalna un gatavojās triecienam pret klintīm. Mugursoma nokrita no pleciem, un divas reizes pret muguru viņš sajuta Emberas zābakus. Saritinājies kamolā, Flemings vairs neapjēdza, cik ilgi krīt, bet šķita, ka krišanai nav gala. Viņš attapās zem sniega, vairs nesaprazdams, uz kuru pusi meklējama virszeme. Viņš parāva virvi un apmierināts sajuta, ka Embera parausta to no otra gala.

Flemings iztaisnojās un ļāva no mutes iztecēt siekalām - Robs bija iemācījis ar siekalu palīdzību noteikt zemes pievilkšanās spēka virzienu. Tagad viņš zināja, kur ir virszeme, un sāka rakties. Drīz cauri caurspīdīgajai sniega kārtai sāka spiesties saules gaisma.

Pēc brītiņa, izbāzis galvu virszemē, tverdams pēc gaisa, Flemings ieraudzīja egļu jaunaudzi, blakus iznira arī Embera. Viņš izrāpās no sniega un izvilka ari Emberu. Tad, noraizējies par pazudušo mugursomu un plaukstdatoru, aptaustīja sevi. Taču, tiklīdz viņš nodomāja, ka jāiet atpakaļ tos meklēt, Embera norādīja uz ieleju lejā.

-     Skaties. - Skatīdamies pirksta norādītajā virzienā, viņš ieraudzīja sniegā ieputinātu namiņu virkni. - Vai mums vajadzīgi tie? - Embera jautāja.

Flemings pārlaida skatienu plašajam, kalnainajam, neapdzīvotajam, ar sniegu klātajam klaidam, un jautājums izraisīja smaidu.

-    Jā, - viņš atbildēja. - Domāju, ka tā ir.

60. NODAĻA

MEŽSARGU POSTENIS. NACIONĀLAIS SAVVAĻAS DABAS REZERVĀTS

Kā jau Virdžīnija Naita bija teikusi, mežsargu postenis izrādījās pamests. Liela plāksne pie apsnigušā galvenā namiņa informēja, ka no oktobra vidus līdz marta beigām postenī nav pastāvīgu darbinieku. Posteni veidoja trīs namiņi un virkne datora kontrolētu betona tvertņu, no kurām visu ziemu tika bērta ārā barība dzīvniekiem, atkarībā no temperatūras un laika atstarpes. Tiklīdz cilvēki posteni pameta, tur iekārtojās dzīvnieki. Tur ložņāja labi paēduši vilki, bet debesis izraibināja augstu lidojoši plēsējputni.

Embera apbrīnoja aiz muguras palikušo kalnu. Labi bija saskatāma platā kalna virsotne, taču nedz naftas pārstrādes rūpnīca, nedz augstākais kalns tai blakus nebija redzams. Tas pazuda mākoņos, tāpēc nevarēja zināt, vai VenTec no šejienes ir redzams.

Flemings devās uz galveno namiņu, uz kura jumta vīdēja lāzersakaru antena un satelītantenas šķīvis, un jau gribēja atlauzt durvis, kad Embera norādīja uz koka kastīti pie durvīm. Mazs, glīts uzraksts informēja:

Mēs labprāt šajā namiņā dodam patvērumu visiem ceļotājiem un ļaujam izmantot tā ērtības. Tikai lūdzam visu atstāt tāpat kā bijis, papildināt krājumus un neielaist dzīvniekus. Ziedojumi atstājami metāla bundžā, lūdzam viesus aizpildīt viesu grāmatu. Dodoties projām, aizslēdziet durvis un atstājiet atslēgu šajā kastē.

Pateicamies par interesi, kādu izrādāt par mūsu brīnišķīgā štata dabu.

Džons Monijs. Virsmežzinis.

Nacionālais savvaļas dabas rezervāts. Arktikas apgabals. Aļaska.

Embera izvilka no kastītes atslēgas un atvēra durvis. Ieejot iekšā, namiņš izrādījās pārsteidzoši moderns, labi izolēts un mēbelēts, ar visām vajadzīgajām tehniskajām ierīcēm. Kaktā stāvēja optiskais dators un monitors, līdzās melni matētai sakaru ierīcei bija ar videokameru savienots videokonferenču plazmas ekrāns, satelīttelefons, klaviatūra un fakss. Pārvarējusi pirmo pārsteigumu, Embera atskārta, ka bez šīm iekārtām tik izolētā vietā nevar iztikt.

-    Labs aprīkojums, - viņa noteica, - ieslēgdama Lucifera optisko datoru.

Flemings pacēla satelīttelefona klausuli.

-    Arī tas darbojas. Te jābūt savam ģeneratoram.

Parādoties optinet portālam, Embera apmierināti pamāja ar galvu.

Flemings uz telefona taustiņiem sastādīja numuru.

-    Vai varat savienot ar FIB? Nezinu. Ar galveno mītni? Vašingtona der. - Sekoja pauze, tad Embera dzirdēja viņu sakām:

-    Sveiki. Man jārunā ar cilvēku, kurš vada Sarkanā pāvesta lietas izmeklēšanu. Protams. Saprotu, ka visa notiekošā dēļ jums darba pilnas rokas. Vienkārši padodiet viņam ziņu. Esmu pārliecināts, ka viņš vēlēsies ar mums runāt. Pasakiet, ka Emberai Grāntai un Mailzam Flemingam nepieciešams ar viņu sazināties. Es esmu cilvēks, kurš palīdzēja izveidot aprīkojumu, ko Sarkanais pāvests izmantoja savam paziņojumam. Pasakiet viņam, ka mūsu rīcībā ir informācija. Jā. Vai varat pateikt, lai man piezvana… Hallo! Ko? Protams, es pagaidīšu.

Četru minūšu laikā tika nodibināti videosakari ar direktora vietnieka Morgana Džonsa pagaidu komandcentru uz "Sarkanā šķirsta". Dzirdamība un redzamība bija lieliska, un plazmas ekrānā virs komunikāciju vadības pults Embera vēroja plašu deju zāli. Fonā pie galdiem sēdēja tehniskie aģenti uzročos un, skatoties datoru ekrānos, lauzīja galvu. Uz visām brīvajām virsmām stāvēja putu polistirola kafijas tases, bet lielos videoekrānos raidīja ziņas no visas pasaules. Priekšplānā ap konferenču galdu soļoja tumšzilā uzvalkā un baltā kreklā ģērbies kalsns, melnādains vīrietis ar pleca ieroču maksti, direktora vietnieks Morgans Džonss, trīs citi vīri sēdēja.

-   Vai jūs abi nevarētu pieiet tuvāk videokamerai. Nepieciešams pārbaudīt jūsu identitāti, - sacīja Džonss.

Embera un Flemings noņēma no galvas ķiveres, piegāja tuvāk vadības pultij un ieskatījās kameras objektīvā. Embera piepeši nokautrējās savu noskūto matu dēļ: tie jau sāka ataugt un galvu klāja pūciņas, taču viņa iedomājās, ka ne tuvu neizskatās tāda kā fotogrāfijā, ko Džonss redz savā ekrānā. Tomēr šķita, ka viņš ir apmierināts un bija vai nu pārāk galants vai aizņemts, lai izteiktu komentāru.

-    Mēs jūs visur meklējam. Doktore Grānta, ziņojums par jūsu pazušanu tika iesniegts jau pirms laba laika, un cilvēks, kurš ziņoja, kopā ar mums nodarbojas ar šo Sarkanā pāvesta radīto jezgu. - Viņš pagriezās un norādīja sev aiz muguras, kur melni tērpies vīrietis cauri tehnisko aģentu rindām tuvojās konferenču galdam. Ieraugot krusttēvu, Embera pasmaidīja. - Tēvs Riga kā viens no katoļu baznīcas pārstāvjiem bija uzaicināts piedalīties dievkalpojumā. Gan viņš, gan citi reliģiskie līderi tagad mēģina mums palīdzēt saprast notikušo.

-     Paldies Dievam, Embera, - pienācis pie galda, noteica tēvs Pīts. - Doktor Fleming, kur jūs patlaban esat? Pēc jūsu vizītes pie manis mēs likām jums sekot jūsu paša drošības labad, - viņš steidzīgi piebilda, - taču kontaktu ar jums zaudējām Sanfrancisko.

Fleminga pierē ievilkās grumba.

-    Vai pēc mūsu tikšanās Romā jums radās kādas aizdomas?

Riga apsēdās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņš neizskatījās pēc tāda, kurš nožēlotu savu rīcību.

-    Jā, taču nebiju īsti drošs. Jezuīti zināmu laiku jau bija vērojuši Sarkanā pāvesta dievkalpojumus, un mēs nonācām pie domas, ka viņš gatavo kaut ko nozīmīgu. Kad jūs pastāstījāt man par Emberas dvēseles viļņiem, es izdarīju dažus secinājumus.

-    Bet mēs no tā laika neuzkrītoši centāmies sameklēt Emberu Grāntu, - piebilda Džonss. - Taču pēc Sarkanā pāvesta dvēseles patiesības dienas bija darba pilnas rokas, mēģinot apvaldīt paniku. Pastāstiet, kur jūs esat un ko jūs zināt par to notikumu.

Embera un Flemings saskatījās. Viņi paskaidroja, kā aizbēguši uz mežsargu namiņu, pēc tam papildināja pagājušās nedēļas notikumus ar viņiem zināmajām detaļām. Embera sīki izstāstīja par savu nolaupīšanu un eksperimentiem. Flemings pastāstīja, kā Soumss viņu apvedis ap stūri ar piedāvājumu izveidot modernāku, Soumsa dvēseļu ķeršanas tehnoloģijai piemērotu neirotulku. Viņš paskaidroja, kādā veidā Soumss pierādījis cilvēka dvēseles eksistenci, padarot to redzamu nāves brīdī un fiksējot dvēseles parakstu fotonu detektora ekrānā, taču pieslēguma frekvences atrašanai, kas ļautu izsekot aizejošo dvēseli, viņam bija vajadzīga Embera, savukārt saziņai ar to neirotulks.

-    Starp mums runājot, principā mēs ar Emberu iedevām viņiem trūkstošos puzles gabaliņus, lai dvēseles patiesības diena kļūtu iespējama.

-    Tātad tā ir īstenība? - pajautāja viens no FIB tehniskajiem aģentiem. Viņam priekšā atradās portatīvais optiskais dators.

-    Mēs nespējām atrast neko tādu, kas liecinātu par krāpšanu, taču es cerēju, ka jūs paskaidrosiet, kā viņi dabūja to gatavu.

-    Tā varētu būt patiesība, - iesaucās tēvs Riga. - Tādu iespēju pieļauj arī mūsu zinātnieki Romā. Tomēr viss joprojām izskatās pēc trika.

Flemings izdvesa nopūtu. Embera gandrīz vai varēja dzirdēt, kā viņš domā. Kāpēc gan garīdznieki vienmēr ir tik sasodīti pārliecināti par visu?

-    Es priecātos, ja varētu pateikt, ka tā nebija patiesība, - viņš sacīja. - Patiešām. Taču tehnoloģija ir īsta. Nav šaubu, ka tieši tāpēc dzirdējām Sarkanā pāvesta dvēseli.

-     Tātad īstenībā Dieva nav un jāgatavojas pārējām zīmēm? - direktora vietnieks uzdeva drosmīgu jautājumu. Viņa kalsnā seja izskatījās pelēka.

-    Nē, tas nav neizbēgami, - noteica Embera, pēkšņi kaut ko sapratusi.

Flemings pagriezās uz viņas pusi, pasmaidīja un no jauna pievērsās videokamerai.

-    Viņa redzējusi sapni.

-   Nē, - sacīja Embera, sniegdamās pēc datora sev blakus. - Ar to vien ir par maz.

61. NODAĻA

Tam bija kaut kāds sakars ar Soumsa reakciju uz Sarkanā pāvesta atklāsmi - ne tikai to pieņemot, bet uztverot tā, it kā būtu ko tādu gaidījis. Ko Soumss sacīja Vir- džīnijai Naitai, kad viņi bēga?

- Ak, biju gan. Es vienmēr esmu bijis ticīgais, Virdžī- nij. Un joprojām esmu. Tikai nedz jūs, nedz Akosta ne reizi neiedomājāties pajautāt, kam es ticu.

Tieši viņa dedzīgā vēlēšanās pieņemt Sarkanā pāvesta atklāsmi un Arielas sapnī rādītā kontrastējošā aina lika ķerties pie datora. Izmantojot taustiņu tastatūras augšējā labajā stūrī, viņa aktivizēja optineta ikonu, ieejot optiskajā internetā. Pēc dažām sekundēm viņa jau bija Optrix portālā un izmantoja savu kodu, lai piekļūtu Op- trix datu drošības dienestam. Līdz ar optiskā internetā izveidošanu vairs nebija aktuāls jautājums par datu plūsmas ātrumu un lielumu, to nevarēja teikt par drošību: dati optinetā ceļoja tik pasakainā ātrumā, ka informācijas zagļi varēja ielauzties firmu vai individuālajos datu failos un aizbēgt ar laupījumu, iekams upuris paguvis samirkšķināt acis.

Pēc divi tūkstoši ceturtā gada starptautiskās vienošanās par datu drošību reti kura sabiedrība vai indivīds pats glabāja savus datus. Tagad praktiski visiem bija optineta pieslēgums, tāpēc tika abonēti trešās puses, Datu drošības dienesta jeb DDD pakalpojumi. Šajās datu bāzēs izmantoto kvantu kodu dēļ tās uzskatīja par hakeriem nepieejamām, un drošība tika garantēta. Katram abonentam tika iedots nejauši izveidots kods, ko nezināja neviens cits, pat datu glabātājs.

Ar sava koda palīdzību Embera piekļuva Optrix DDD. Iegājusi tajā, viņa izmantoja meklētāju Optrix korporatīvo klientu arhīva pārbaudei, īpašu uzmanību pievēršot starptautiskajiem pakalpojumiem. Bija vajadzīgas nepilnas trīs minūtes, lai viņas aizdomas apstiprinātos.

-   Kas tas bija par sapni, Embera? - direktora vietnieks gribēja zināt.

Embera saberzēja acis, īsi to izstāstīja un nobeigumā pateica:

-    Es saku, ka sapnis mani pārliecināja par to, ka Sarkanā pāvesta patiesība nav vienīgā patiesība.

-     Protams, tā nav vienīgā, - Riga bija vienisprātis. - Tā, ko Akosta redzēja, bija nolādēta cilvēka patiesība, kurš atdalījies no īstās baznīcas. Tā, ko redzēja tava māsa, bija katoļu baznīcas īstā…

Flemings dusmīgi papurināja galvu.

-    Vai jūs neko neesat sapratis? Kā jūs varat zināt, ka notikušajam ir kaut kāda saistība ar katoļiem vai vispār ar kristiešiem? Ja Akostam parādījās elles vīzija, tad tāpēc, ka savā augstprātībā viņš bija iedomājis, ka zina atbildes uz visiem jautājumiem un, lai to pierādītu, nogali- naja cilvēkus. Savukart Emberas masa vadīja krietnu dzīvi

-    viss ir pavisam vienkārši. Tam nav nekāda sakara ar re- liģiju.

-    Lietas būtība, - nesatricināmā mierā noteica Riga,

-     ir tāda, ka notiek karš par cilvēku dvēselēm. Dievs ļāvis Velnam mūs pārbaudīt, un mums jābūt spējīgiem atbildēt uz šo izaicinājumu. Līdz šim visi uzskatīja, ka lielākais triks, kādu Sātans var izspēlēt, ir panākt, ka visi notic viņa neesamībai. Taču tā nav taisnība. Vislielākais triks ir mūsu pārliecināšana, ka nav neviena cita, kā tikai viņš. Tāpēc zīmju parādīšanās par katru cenu jāpārtrauc.

-    Tas nav vienīgais iemesls, - sacīja Džonss. - Tēvs, varbūt jūsu darbs ir glābt mūsu mūžīgās dvēseles, bet man vairāk rūp dzīvie. Ja neesmu aizmirsis manā Bībelē rakstīto, tad četri apokalipses jātnieki tomēr nav veselības, bagātības un laimes nesēji pasaulei.

-    Vai kāds no jums neatgādinās nezinītim - ateistam, ko katrs jātnieks simbolizē? - Flemings pajautāja.

Riga bez smaida grumbainajā sejā paliecās krēslā uz priekšu.

-   Jāņa Atklāsmes grāmatā rakstīts, ka četri jātnieki jāj katrs ar savas krāsas zirgu. Pirmais ir balts, un tā jātnieks sēj nemieru, nākamais ir sarkans, kura jātnieks nes karu, tad melnais zirgs, ar kuru kopā atnāk bads. Pēdējais zirgs ir pelēkā krāsā.

-    Ko tas nes?

-    Nāvi.

Pēc mazas pauzes Flemings ierunājās atkal.

-    Vai viņi nāk tieši tādā kārtībā?

Riga paraustīja plecus.

-    Mēs zinām vienīgi to, ka pirmā zīme jau ir sējusi cilvēkos nemieru, un, ja var ticēt Sarkanajam pāvestam, tad trešā un ceturtā zīme atnāks kopā.

-    Viss pārējais ir miglā tīts, - sacīja FIB pārstāvis. - Nav reālu iespēju uzzināt, kādā kārtībā un kādā veidā zīmes nāks. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Ņemiet vērā, mēs to uzzināsim pavisam drīz. Otrajai zīmei jānāk kuru katru brīdi.

-    Šīs zīmes būs izraisījis cilvēks, - paziņoja Riga.

-    Kā to saprast?

-    Dievs mūs pārbauda. Dabas stihiju varam negaidīt. Tiek pārbaudīta mūsu brīvā griba. Pirmā zīme - nemiers

-     nāca kā elektroenerģijas un Akostas paziņojuma sekas. Pēc manām domām, pārējās zīmes izpaudīsies līdzīgi. Zīmes būs cilvēka radītas. Akosta pareģoja, ka zīmes nāks no "aģenta uz zemes".

-    Tieši to es mēģināju jums pateikt, - Embera sacīja.

-    Manuprāt, es zinu, kurš ir šis aģents uz zemes.

Flemings saprata.

-    Bredlijs.

-    Jā. Es ieskatījos Optrix datu bāzē un pārliecinājos, ka visās pilsētās, kas pārdzīvoja elektroenerģijas atslēgšanu, dažādo palīgdienestu vadīšanai izmanto ļoti sarežģītas datorsistēmas. Pamatā sistēmas ir optiskas un to galvenie komponenti tieši vai pastarpināti ir pirkti no Optrix.

Direktora vietnieks Džonss sarauca pieri.

-    Tātad, jūs gribat teikt, ka pie visiem elektroenerģijas atslēgšanas gadījumiem vainīgs Bredlijs Soumss?

-Jā.

-    Bet kāpēc?

-    Viņš ir Sātana labā roka, - paziņoja Riga, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Viņš uzņēmies zīmju īstenošanu, gribēdams pārliecināt pasauli, ka Sarkanā pāvesta atklāsme ir vienīgā patiesība. Viņš kalpo Sātanam un grib nogalināt ticību Dievam.

Izskatījās, ka FIB šefs teikto uztver skeptiski.

-    Ko domājat jūs, Embera? Jūs bijāt viņa partnere.

Embera vienmēr bija uzskatījusi, ka pazīst Soumsu labāk nekā jebkurš cits, taču viņa nesenā rīcība nesaskanēja ar tā cilvēka tēlu, kādu viņa domājās pazīstam - tāda cilvēka, kurš mainījis pasauli uz labo pusi un ziedojis miljonus filantropijai un medicīniskiem pētījumiem. Vai viņam var būt kāda saistība ar tumšajiem spēkiem? Atceroties, kā Soumss bija pamodinājis viņu no sapņa, un atsaucot atmiņā viņa acu skatienu, pār muguru pārskrēja trīsas.

-    Godīgi runājot, es nezinu, kāpēc viņš visu to dara, - viņa atbildēja. - Ko tu par to domā, Mailz?

Mailzs paberzēja zodu.

-    Es gan neizteiktos tādiem pašiem vārdiem kā tēvs Riga, taču šī ir tā reize, kad mūsu domas sakrīt. Lai kāds ir Bredlija rīcības motīvs, viņš apņēmies pierādīt, ka Akostam taisnība.

-      Kādā veidā? - noprasīja viens no tehniskajiem aģentiem. - Visas sistēmas aizsargā q-bit kodi.

-    Jā, un pat tad, ja viņš spētu kādu no tiem uzlauzt, tad elektroenerģijas apgādes pārtraukšana līdz ar saulrietu un atjaunošana līdz ar saullēktu prasītu neiedomājamu datoru jaudu…

Emberas un Fleminga skatieni sastapās, un viņa saprata, ka viņi abi domā vienu un to pašu.

-    Soumss ir loti gudrs cilvēks, - viņa sacīja, - un viņa rīcībā ir dators ar nepieciešamo jaudu.

-    Es to redzēju sarkanajā sektorā zem VenTec, - Flemings piekrita. - Tā ir liela gaismas lode galvenajā naftas urbumā pašā kalna sirdī.

-    Es pati palīdzēju uzbūvēt tā pirmo prototipu, - sacīja Embera. - Tas bija tik jaudīgs, ka katrā ziņā spēja uzlauzt kodus un manipulēt ar citiem datoriem. Kopš tā laika Bredlijs datoru ir uzlabojis vēl vairāk. Viņa sapnis vienmēr bija radīt ko jaudīgāku par optisko datoru - īstu kvantu datoru -, tādu, ko viņš dēvē par visu datoru datoru. Tas spēj veikt desmit piecdesmit pirmajā pakāpē, proti, tas nozīmē vienu ar piecdesmit vienu nulli aiz tā, operāciju sekundē, bet tā fotoniskie kvantu biti spēj ieņemt neiedomājamu superpozīciju skaitu, kas paver iespēju veikt bezgalīgi daudz aprēķinu vienlaikus. Kvantu kodu uzlaušana šādas jaudas mašīnai nav problēma. - Viņa paskatījās uz savu datoru un sāka bungot pa taustiņiem. - Es paskatīšos, vai ar divkāršo S nevaru atrast šo datoru tīklā un ieiet tā datu bāzē, taču viegli tas nebūs.

Divi pie galda sēdošie FIB tehniskie aģenti, vismodernāko datoru un elektronisko tehnoloģiju speciālisti, šķita apmulsuši.

-    Kas ir "divkāršais S"? - viens noprasīja.

-     Stealth seeker, slepenais meklētājs, - Embera atbildēja. - Mēs to izstrādājam Optrix. Principā tas ir inteliģents vīruss, kvantu kodu pakete, ko var nosūtīt optiskajā internetā kaut ko meklēt. Pats palikdams neatklāts, tas atradīs jebkuru lapu, kādu būšu likusi, un pirms atgriešanās noskaidros, kā piekļūt lapas datiem.

Slepenā meklētāja izveidei un meklējamā objekta parametru ievadīšanai pirms nosūtīšanas Emberai vajadzēja septiņas minūtes.

-     Darīts, - viņa noteica, apmierināti smaidīdama. - Tagad tas pats pārmeklē optinetu un tam jāatgriežas atpakaļ apmēram…

Viņas ekrāns sastinga un sāka mirgot, pa monitoru neprātīgā ātrumā augšup un lejup skrēja dati. No skaļruņiem atskanēja faksam līdzīga griezīga skaņa.

-    Sasodīts, kas tas par joku? - no neskartā videokonferenču ekrāna jautāja tehniskais aģents.

-    Nezinu, - atbildēja Embera. - Es neko tādu nedarīju.

Aiz direktora vietnieka Džonsa muguras izcēlās jukas. Aģentu rindas pie datoriem blenza ekrānos un no tā, ko viņi redzēja, varēja spriest, ka visi ekrāni ņirb tieši tāpat.

Blakus Džonsam iezvanījās tālrunis, un viņš pacēla klausuli.

-   Sapratu, - viņš atsaucās. - Jā, es pārbaudīšu. - Viņš nolika klausuli. - Zvanīja no Vašingtonas. Tā pati problēma ir Hūvera ēkā un Kvantiko akadēmijā. Viņu datu bāzēs valda īstā elle, un jādomā, ka tā ir ne tikai birojā. Pēdējo minūšu laikā tas notiek plašā valsts teritorijā. Pārslēdz vienu no ekrāniem uz BBC.

Ekrānā parādījās Ņujorkas fondu birža. Cilvēki darījumu zālē stāvēja un kā apstulbuši blenza milzīgajos ekrānos, kuros akciju cenas mainījās neprātīgi ātri.

- Volstrīta grīļojas, - sacīja komentētājs. - Varas iestādes visā pasaulē mēģina saprast fenomenu, kas tieši pagātnes bailes no Y2K vīrusa tikko padarījis par jaukām atmiņām. Šokētā pasaule jau uzdod jautājumu, vai šī ir Sarkanā pāvesta otrā zīme?

Kā pēc rokas mājiena Volstritas milzu ekrāns izdzisa. Gandrīz vienlaicīgi tas pats notika ar Emberas ekrānu.

Bija tikai viena būtiska atšķirība.

Nevienā ekrānā vairs nebija datu. Visi monitori rādīja tikai bezgalīgas nuļļu rindas.

62. NODAĻA

MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE

Otrās zīmes izraisītā panika un haoss krietni vien pārsniedza pirmās zīmes iedarbību. Pasaules fondu biržās no Volstrītas līdz Hengsengai visu akciju un paju cenas tika pielīdzinātas nullei. Korporāciju, individuālie un valsts konti tika izslaucīti vienā mirklī. Kredītkartes vairs nederēja nedz veikalos, nedz internetā. Kases aparāti nedarbojās, jo nespēja identificēt pircēju kartes vai ieskaitīt naudu vienalga kādā kontā.

Taču notikumu gaita neapstājās finanšu tirgos un bankās. Pasaules datorizētajās datu bāzēs - sākot no FIB Vašingtonā, līdz Interpolam Parīzē un Londonas Skotlendjardam - tika izdzēsta visa kriminālā informācija. Izgaisa valstu pilsonības reģistri, informācija par nodokļu saistībām un vēlēšanu tiesībām. Dati par medicīnisko apdrošināšanu, izglītību, ieskaitot eksāmenu rezultātus un skolu reģistrus, bija izmēzti pa tīro. Tika izdzēsti zinātniskās pētniecības faili un slimību vēstures. Pazuda militārā informācija un personu dati. Tāpat bez vēsts pazuda optiskajā internetā esošais datu drošības dienests ar augstu drošības pakāpi un tajā glabātie faili. Visu tiešsais-

tes datoru datu bāzes, tīkla lapas, arhīvi, bibliotēkas vai uzglabāšanas ierīces bija sabojātas. Viss, kas nebija izdrukāts, saglabāts bez pieslēguma internetam, pierakstīts vai iegaumēts, bija zudis. Varēja domāt, ka iznīcināts visas tehnoloģiskās pasaules prāts un atmiņa.

Bredlijs Soumss sēdēja melnā sektora konferenču zālē un skatījās histēriskās ziņu pārraides no visas pasaules. Visur valdīja haoss un panika, un tas bija labi.

Piecēlies no krēsla, viņš devās uz sarkanā sektora liftu. Vilki sekoja. Liftā saklausāmā dūkoņa bija skaļāka nekā parasti, un cauri kabīnes ietonētā stikla grīdai viņš paskatījās uz leju. Gaismas lode lejā bija neparasti skaista, tā pulsēja, kā nekad agrāk. Šķita, ka tās iekšienē šaudās zibeņi, radot saules vētras iespaidu. Lifts apstājās tieši virs lodes. Pret gaismu nodrošinātās durvis pavērās uz kon- troltelpu un laboratorijām, kas ieskāva urbumu.

Trips un Bukovska stāvēja pie datora kontroles termināliem. Bukovska ar mirdzošām acīm pagriezās uz Soumsa pusi.

-    Kā jums veicas? - viņš painteresējās. - Nekādu datu izguves vai kapacitātes problēmu nav?

Bukovska iesmējās.

-    Kaut kas neticams, - viņa sacīja. - Mēs neesam izmantojuši pat daļu no kapacitātes, bet pārsūtīšana notiek labāk, nekā jebkad varējām iedomāties. Ne miņas no datu izkropļošanas.

Soumsu tas nepārsteidza, taču viņš sajuta atvieglojumu. Viņš gribēja šo lietu beigt, bet mēģināja apvaldīt augošo nepacietību, atgādinot pats sev, ka viss norit pēc plāna un viņa pienākums ir ievērot noteikto laiku, lai zīmju vēstījums piepildītos. Pēdējās divas parādīsies vienlaicīgi pasludinātajā laikā, un tad viņa misija uz zemes būs paveikta.

Iezvanījās tālrunis. Trips pacēla klausuli un pasniedza to Soumsam.

Zvanīja Karvelli.

-   Apdrošināšanas polise ir pie manis un es esmu ceļā, - viņš ziņoja.

-   Lieliski, - atbildēja Soumss. - Pēc ierašanās nāc taisnā ceļā uz manu mītni.

Soumss apsēdās un pa tonēto logu vēroja darbā iejūgto ugunslodi. Nopūties viņš noņēma no rokas atdalījušos ādas plēksni un izklaidīgi izbaroja vilkiem. Pēc desmitiem gadu ilgās gaidīšanas, plānošanas un zināšanas uznāca nogurums.

Viss jau ir gandrīz galā, - viņš vēlreiz sev atgādināja, apspiezdams gandrīz neciešamo vēlēšanos pārcelt pēdējo zīmju parādīšanos uz tuvāku laiku un beigt visu tūlīt.

Nu jau pavisam drīz, viņš sevi nostrostēja. Pilnīgs tavu mērķu piepildījums ir tikai laika jautājums.

63. NODAĻA

MEŽSARGU POSTENIS

Flemings atšķirībā no citiem nekrita panikā, kas pārņēma visu pasauli. Viņš domāja par Soumsu. Šobrīd lieti noderēja apziņa, ka aiz šiem notikumiem stāv cilvēks, tātad pastāvēja iespēja kaut ko vērst par labu, jo bija skaidrs - vismaz ir ar ko cīnīties, bija kāds, kurš varēja iztulkot Sarkanā pāvesta paziņojumu.

Turklāt Soumsa tehnoloģijas skaidrošana FIB bija likusi daudz ko atcerēties - Soumss bija ieminējies par katras dvēseles unikālo svītru kodu. Flemingam radās ideja, kas deva cerības galu galā sazināties ar Roba dvēseli un pierādīt, ka viņš ir brīvs no ciešanām. Tomēr šobrīd vajadzēja novērst visur valdošo haosu un nekārtības.

Ja neņem vērā dažus pārtraukumus, tad datu nozušanas krīze nebija atstājusi lielu iespaidu uz komunikācijām, un datori drīz atkal sāka darboties, to programmatūra lielākoties bija palikusi neskarta. Tomēr datoru programmas šobrīd bija kā tikko pirktas tukšas čaulas. Visa tajos saglabātā informācija bija zudusi, datu bāzes izdzēstas. Tieši tehnisko aģentu šokētās sejas Flemingam palīdzēja saskatīt sakarību ar Sarkanā pāvesta pareģojumu.

-    Tā ir otrā zīme, - viņš noteica, lūkodamies ar nullēm pilnajā ekrānā.

Direktora vietnieks Džonss apstājās un nolika tālruni, kurā bija norējis instrukcijas.

-    Tā tik ir sērga, - viņš noteica, - visa pasaule sasirgusi ar Alcheimera slimību. Sabiedrība nospiesta uz ceļgaliem. Lielākā daļa svarīgāko transakciju kļuvusi neiespējama. Institūcijām zudusi iespēja uzzināt, kas kurš ir. Taču notikušais neiederas četru jātnieku zīmēs.

-    Nē, neiederas, - Riga piekrita.

Flemings paberzēja sāpošo plecu.

-    Pasakiet vēlreiz, ko nes melnais jātnieks?

-    Badu, - atbildēja Riga.

Flemings apsēdās taisni un pagaidīja, līdz visi pārtrauca drudžaino darbošanos, un paskatījās uz viņu.

-    Vai tieši to mēs neesam dabūjuši? - viņš pavaicāja. - Informācijas badu.

Embera uzsita sev pa ceļgalu.

-   Pagaidi, - viņa sacīja, - spaidīdama taustiņus. - Manuprāt, tev ir taisnība, Mailz, taču tas nav viss. Atgriezies manis sūtītais slepenais meklētājs. Meklētājam nav izdevies ielauzties Bredlija datorā - tas ir pārāk labi aizsargāts - taču tas ir atgriezies ar interesantu informāciju. Optinetā bijusi kolosāla datu plūsma uz šo datoru. - Viņa izelpoja. - Vai gribat dzirdēt labo vai slikto ziņu?

Neviens neuzdrošinājās kaut ko teikt.

-    Labā ziņa ir tāda, ka dati nav dzēsti. Potenciāli tie ir atgūstami.

-    Kur tie atrodas? - jautāja Džonss.

-    Tagad sekos sliktā ziņa, - viņa atbildēja. - Bredlijs Soumss noglabājis datus savā superdatorā.

-    Ko?

-    Tas ir iespējams, - Embera atbildēja. - Tūkstošgades mijā zinātnieki ar Maksa Planka "absolūti melnā ķermeņa" formulas palīdzību aprēķināja, ka fotonu dators, kura apjoms ir viens litrs, var uzglabāt desmit divdesmitajā pakāpē reizes vairāk datu nekā vecais desmit gigabaitu cietais disks. Un Bredlija Soumsa datora atmiņa ir lielāka nekā viens litrs.

-    Tie nav pat salīdzināmi, - sacīja Flemings. - Manis redzētajai lodei ir vismaz divdesmit pēdu diametrs.

-    Mums jāatgūst dati, - noteica Džonss.

-    Ar to vien nepietiek, - sacīja Flemings. - Jāizglābj ne tikai dati, bet jāslēdz arī Soumsa dators. Skaidri redzams, ka Bredlijs Soumss to izmanto, lai īstenotu Sarkanā pāvesta pareģotās četras zīmes. Tā notika ar pirmo zīmi un tagad ar šo. Pilnīgi droši var pieņemt, ka viņš to izmantos, lai iedarbinātu pēdējās divas zīmes, kam saskaņā ar Sarkanā pāvesta pareģojumu jānāk reizē pēc divdesmit četrām stundām. Izskatās, ka viņš nolēmis pietaupīt divas lielās zīmes beigām - savam grandiozajam finālam.

-    Karš un nāve, - Riga drūmi palocīja galvu.

-    Tieši tā, - Flemings atsaucās. - Un ja izceļas karš, spēle ir galā. - Viņš pagriezās pret Emberu. - Kā tu Bredlija vietā izmantotu savu datoru pēdējo divu zīmju piepildīšanai?

Embera atspiedās pret krēsla atzveltni un saberzēja deniņus. Par spīti pārgurumam, zaļās kaķa acis spīdēja pat spožāk nekā parasti un pūkainais matu nimbs bija tik maigs, ka Flemingam uznāca vēlēšanās to noglāstīt.

-    Ko es darītu? - viņa skaļi domāja. - Pasaulē nav tādas datorsistēmas, kas nebūtu pieslēgta optinetam, tāpēc es aktivizētu kādu no militārajām ierīcēm. Varbūt vienu no bioloģiskā kara laboratorijām USAMRIID vai tās, kas atrodas Irākā vai Izraēlā…

Direktora vietnieks Džonss apstājās uz vietas.

-    Es tā nerīkotos, - viņš noteica saltā mierā. - Es atvērtu kādu raķešu palaišanas šahtu un izšautu dažas ar kodolgalviņām aprīkotas raķetes.

Flemings pamāja.

-   Ar to pietiktu. Tas izraisītu karu un nāvi - milzumdaudz cilvēku bojāeju. Ar to pilnīgi pietiktu, lai sāktos karš, kas aptvertu visu pasauli.

-     Mums jāiznīcina šis dators, - Džonss klusu noteica.

Embera saviebās.

-     Tas būtu pārāk vienkārši. Iznīcinot datoru, tiktu zaudēti visi dati. Pasaules "prāta" atjaunošana var prasīt gadus, ja ne gadu desmitus. Daži dati nav aizstājami, un ja haoss drīzumā netiks novērsts, pasaules ekonomiku un infrastruktūru var piemeklēt tādi postījumi, ko nekad neizdosies atjaunot. Ir izveidojusies liela mēroga entropija, un tā jāatsauc. Dati jāizglābj, kamēr dators nav iznīcināts.

-    Bez tam Bredlijs noteikti ir uzstādījis elektroniskās brīdināšanas sistēmu un mīnas, tāpēc uzbrukuma brīdī dators saņems attiecīgās komandas. Jebkurš tiešs uzbrukums VenTec vai datoram izraisīs pretēju efektu - parādīsies pēdējās zīmes.

-    Vai varat to padarīt nekaitīgu no attāluma, tiešsais- tē? - pajautāja viens no tehniskajiem aģentiem.

-    Dators ir pārāk spēcīgs un pārāk labi aizsargāts. Jāiekļūst VenTec un dators kaut kādā veidā jāpārprogrammē, iekams Bredlijs to nav aptvēris. Hkai tā var atgūt datus un deaktivizēt datora spēju dot pēdējās zīmes.

-     Pie joda, kā mēs varam datoram piekļūt, neļaujot parādīties zīmēm? - jautāja Džonss.

Flemings pagriezās uz Emberas pusi, kas ievaidējās, sapratusi viņa domu.

-    Tas nav iespējams, Mailz, - viņa sacīja.

-    Vai tu zini vēl kādu, kurš to verķi var pārprogrammēt? - viņš pajautāja.

Emberai noslīga pleci.

-     Tātad tā, - drūmi pasmaidīdams, sacīja Flemings, - izskatās, ka ar to jānodarbojas mums. - Viņš pagriezās pret FIB šefu. - Manuprāt, es zinu, kā Emberu iedabūt VenTec. Tikai mums vajadzīgs aprīkojums.

-    Un atbalsts. ĶGK ir gatavībā, - sacīja Džonss.

-    ĶGK? - pārjautāja Flemings.

-    Ķīlnieku glābšanas komanda. Tā ir trenēta iekļūšanai un izkļūšanai no līdzīgām vietām. Vienība patlaban ir Ankoridžas galvenajā birojā dažu stundu attālumā no jums.

-    Labi, - sacīja Flemings. - Par pēdējām zīmēm mums vēl jāinformē armija.

Džonss rūgti iesmējās.

-    Ak kungs, - viņš noteica, atkal paņemdams rokā tālruņa klausuli, - šādā situācijā es informēšu ne tikai militāristus, bet vēl daudzus.

64. NODAĻA

PĒC DEVIŅDESMIT DIVĀM MINŪTĒM

FIB komandtelpā bija uzstādīti četri papildus videokonferenču ekrāni, turklāt tā, lai tos redzētu Embera un Flemings. Trijos ekrānos bija redzami cilvēki formas tērpos.

Viens no viņiem - vadošais speciālais aģents Veins Tomass, ķīlnieku glābšanas vienības komandieris, kurš patlaban atradās FIB Aļaskas birojā Ankoridžā. Tievais kā maikste vīrs bija tērpies melnā bruņu vestē, pa virsu tai viņš bija uzvilcis tumši zilu, ūdeni necaurlaidīgu vējjaku. Ekrānā viņam blakus stāvēja vīrs armijas maskēšanās tērpā. Pulkvežleitnants Marks Kovačs, profesionālis ar ezītī apcirptiem matiem, kurš vadīja Savienoto Valstu armijas speciālo spēku divīzijas eliti - vienību Delta. Viņš atradās klasificētajā bāzē divsimt jūdzes uz dienvidiem no Kanādas robežas. Kovačam piemita talants izskatīties garlaikotam pat tad, kad skaidri varēja redzēt, ka viņš ir kaujas gatavībā. Embera iedomājās, ka šī cilvēka pulss ir lēnāks nekā vairumam sportistu. Bet lai cik vienaldzīgs viņš izskatījās, Embera saprata, ka viņam tā vien gribas, lai FIB viņu ieceļ par komandieri.

Jau sākās diskusijas par to, kurš vadīs operāciju - Deltas komandieris pavēstīja, ka šis darbs domāts profesionāļiem, savukārt FIB aģents uzsvēra, ka nepieciešams "attiecīgi apmācīts" personāls.

-    Jūs, pulkvežleitnant, noteikti būsiet vienisprātis, ka šīs misijas īstenošanai drīzāk vajadzīga ķirurga skalpeļa precizitāte, nevis vesera brutālais spēks.

Ar testosteronu uzlādētā gaisotne Emberai radīja neērtības sajūtu, taču uz Flemingu tā neatstāja iespaidu pat tad, kad Kovačs izteica šaubas par viņa atgriešanos VenTec.

-    Jūs esat civilists, doktor Fleming. Vienkārši izstāstiet visu, ko zināt par plānojumu, un uzticiet šo darbu mums.

Embera šausmās pagriezās uz Kovača pusi. Došanās atpakaļ uz kalnu viesa bailes, taču kopā ar Flemingu viņa jutās droši. Viņš izstaroja tādu fizisku paļāvību, ar kuru Kovačs nevarēja sacensties.

Flemings Kovačam uzsmaidīja.

-    Es iešu kopā ar jums.

-    Pēc desantēšanās no helikopteriem kāpiens uz augšu var būt visai smags, - sacīja Kovačs. - Mēs varam balstīt doktori Grāntu, bet divatā jūs mūs kavēsiet.

-    Par mani neraizējieties, - Flemings mierīgi pateica, - es neatpalikšu.

-    Vai agrāk esat kāpis kalnos?

-    Mazliet.

-    Kāds līmenis?

-    Kāds līmenis ir jums, pulkvežleitnant?

Kovačs paraustīja plecus.

-    Astoņpadsmitais. Bet es esmu trenēts.

-    Cik līmeņu ir pavisam? - pajautāja Embera.

Flemings pagriezās uz viņas pusi.

-   Augstākais ir trīsdesmitais līmenis. Robam bija divdesmit septītais. Pasaulē varbūt ir saujiņa cilvēku, kuru līmenis ir augstāks par divdesmit sesto. - Viņš pagriezās pret Kovaču. - Astoņpadsmitais līmenis - tas ir lieliski. Visi, kuru līmenis augstāks par piecpadsmito, ir ļoti labi.

-    Es jau sacīju, ka esmu trenēts, - Kovačs pieticīgi noteica.

-    Un kāds līmenis ir tev, Mailz? - jautāja Embera.

-     Deviņpadsmitais.

To dzirdot, Kovača cieņa pret Flemingu pieauga.

Tagad Embera savu uzmanību pievērsa trešajam ekrānam ar vēl vienu vīru formas tērpā, kurš purināja galvu un nikni skatījās uz direktora vietnieku Džonsu. Šis vīrs bija gados vecāks, ar sudrabainiem matiem un piecām zvaigznēm pie formas tērpa.

-    Ja esat iedomājušies, ka mēs atslēgsim mūsu raķetes no internetā, tad maldāties, - ģenerālis nodārdināja.

-    Pēc Y2K vīrusa plosīšanās esam izdarījuši secinājumus un gādājuši, lai nekad nerastos vajadzība atslēgties, un tagad mēs nedomājam kompromitēt nacionālo drošību. Pasaule ir mēslu čupa, ja gadījumā neesat to pamanījuši.

-    Tur jau tas suns aprakts, ģenerāli, - sacīja Džonss.

-    Ja noslēgsiet visas raķešu bāzes, Soumss nespēs tās aktivizēt. Jūs sargāsiet nacionālo drošību.

-    Vai kāds var pateikt, ka tas psihs nemēģinās aktivizēt krievu vai kādas citas raķetes? Mums jāaizstāvas.

Direktora vietnieks Džonss nogrozīja galvu.

-    Protams, ģenerāli, bet, rādot piemēru un diskrēti izskaidrojot savu pozīciju pasaulei, mēs varam nodrošināt, ka Soumss kara izraisīšanai nespēs izmantot nevienas valsts arsenālu. Ja visi atsauks kaujas gatavību, vismaz šis risks tiks izņemts no vienādojuma.

-   Nekas tamlīdzīgs nenotiks - mēs nevaram zināt, vai vēl kāds atsauks kaujas gatavību, - norējās ģenerālis. - Mēdz teikt, ka nav jēgas būt labam, kamēr tāda nav pārējā pasaule. Un ja karš nav novēršams, lai velns par mieturi paliek, ja mani pārsteigs ar nolaistām biksēm.

-    Pat tad, ja tas nozīmētu kara sākšanos? - noprasīja Riga.

Ģenerāļa žokļa muskuļi saspringa.

-    Lai tā būtu.

Flemings piecēlās un paliecās uz priekšu.

-     Katrā ziņā prezidents…

-    Ziniet, doktor Fleming, es atzīstu jūsu nenovērtējamo palīdzību šajā lietā, patiešām atzīstu. Taču kā apvienoto štābu komitejas priekšsēdētājs es nupat biju pie prezidenta, kurš šobrīd ir aizņemts ar citiem jautājumiem, un viņš piekrīt, ka vienīgais saprātīgais variants ir Deltas vienības un FIB iebrukums VenTec bāzē.

-    Pulkvežleitnants Kovačs ir pirmšķirīgs karavīrs, un viņa vīri ir paši labākie. Par laimi, viņi piedalās manevros Kanādas robežas tuvumā un var tikties ar FIB Fer- benksā pāris stundu laikā. Tikuši līdz jūsu atrašanās vietai, viņi nodrošinās aizsardzību un dos jums iespēju ievest doktori Grāntu un FIB galamērķī padarīt Soumsa datoru nekaitīgu. Kovača vīri sniegs visu iespējamo palīdzību, taču mēs nevaram atcelt raķešu kaujas gatavību un to nedarīsim. Ja mēs ticam, ka Sarkanā pāvesta divas pēdējās zīmes ir karš un nāve, tad mūsu pienākums ir nodrošināt valsts aizsardzību.

Embera redzēja, ka Flemings grib pārtraukt ģenerāli, taču viņš turpināja:

-    Saprotiet mani pareizi. Es pilnībā izprotu situācijas nopietnību un mūsu misijas svarīgumu. Veiksme jums ir vitāli nepieciešama ne tikai tāpēc, lai glābtu pasaules datoru datus un neskaitāmas pēdējo zīmju apdraudētās cilvēku dzīvības, bet arī lai atjaunotu ticību Dievam un labā spēkam šajā pasaulē.

Ģenerālis ieturēja nelielu pauzi, viņa tēraudcietais skatiens satikās ar visu telpā un uz citiem videokonferenču ekrāniem esošo skatieniem - tur bija Deltas komandieris, FIB aģents, jezuītu priesteris un divi zinātnieki - Flemings un Embera.

-    Tas, ko jūs gatavojaties darīt, ir krusta karš cilvēces prāta, miesas un dvēseles glābšanai. Un ja ir Dievs, es no sirds lūdzu, lai Viņš ir kopā ar jums.

65. NODAĻA

MELNAIS SEKTORS. PĒC SEŠĀM STUNDĀM

Vētra bija atgriezusies un plosījās ar vēl lielāku spēku nekā iepriekš, un Karvelli nopriecājās, ka helikopters, kas veda viņu atpakaļ uz VenTec, paguva nolaisties, pirms vētra sasniedza kulmināciju. Ejot uz Soumsa privātajiem apartamentiem, varēja dzirdēt, kā sniegs un vējš triecas pret tonēto logu biezajiem stikliem.

Melnā sektora lielā priekštelpa līdzinājās eklektiskai Aladina alai: kļavas koka grīda bija nekārtīgi noklāta ar afgāņu, turku un persiešu paklājiem; vienu sienu rotāja izsmalcināti izgaismotas afrikāņu maskas, otru klāja Ra- džastanas gobelēni un ierāmētas zīda tekstilijas no Ķīnas. Blakus kamīnam no spīdīga melna ahāta grozā bija izvietoti aromātiski sandalkoka kokgriezumi no Saharan- pūras. Uz stikla galda ar apakšējo apgaismojumu saliktie korāļi un eksotiskie akmeņi meta uz baltajiem griestiem visu varavīksnes krāsu zaigojumu. To visu vēroja no aizmugurējās nišas izgaismota lauvas galva ar visām krēpēm, bet sienā pie ieejas durvīm bija iebūvēts liels akvārijs ar Technicolor peldošu tropisko zivju kaleidoskopu.

Karvelli šķita, ka Soumss, cilvēks, kurš bija sodīts ar aizliegumu rādīties saules gaismā un baudīt pasaules eksotiskos klimatus, izmantoja savu milzu bagātību, lai šo zemju juteklisko skaistumu ienestu savā privātajā pustumsas valstībā.

Karvelli nodrebinājās. Viņš vēl nekad nebija bijis Soumsa miteklī un, neraugoties uz tajā esošajiem dārgumiem, nejuta vēlēšanos atrasties tajā ari patlaban.

Viņš pieklauvēja pie divviru durvīm un gaidīja, kad saņems atjauju ieiet. Neko nesagaidījis, viņš ielavījās lielajās dzīvojamās telpās. Vienu sienu veidoja no sena pagānu tempja ņemts fragments ar akmenī smalki izkaltām figūriņām, kas nodarbojās ar seksu visos iedomājamos veidos. Klusītēm ejot pa parketa grīdu un uz tām skatoties, Karvelli nosvīda plaukstas. Istabā nebija personisko mantu, nebija draugu vai ģimenes fotogrāfiju, romānu, kompaktdisku, dzērienu pudeju vai cigāru. Ja neskaita ledusskapi ar stikla durvīm vienā kaktā, pilnu ar kolas bundžām, nekas neliecināja, ka Bredlijam Soumsam būtu pazīstami triviālie dzīves prieki. Patiešām, pat ar apskatei izliktajām jutekliskajām trofejām šī mītne Karvelli atgādināja muzeju, kurā nepazīst prieku.

Telpas otrā galā sadzirdējis balsi, Karvelli to nepazina uzreiz. Tad viņš saprata, ka balss pieder Soumsam, turklāt tā lūdzās.

- Bet es izdarīju visu, ko tu liki, - Karvelli dzirdēja balsi sakām. - Es nesu tumsu un nemieru, un tagad es nesu badu. Vai tiešām es nevaru likt pēdējām zīmēm nākt dažas stundas agrāk? Kāda gan nozīme tam, pēc cik ilgas gaidīšanas tas notiek?

Karvelli sastinga, sirds viņam gribēja izlēkt pa muti.

-    Lūdzu, Jauj man to darīt, - Soumss labinājās. - Gaidīt ir pārāk bīstami - es to jūtu. Grānta un Flemings zina par Lucifera māti. Jo ilgāk es gaidu, jo lielāka pārliecība man rodas, ka viņi atradīs iespēju, kā visu samaitāt.

Pārbijies, taču gribēdams dzirdēt vairāk, Karvelli pietuvojās ziloņkaula durvīm telpas galā. Durvis stāvēja pusvirus, un, pagājies vēl uz priekšu, viņš redzēja, ka telpa slīgst tumsā.

Soumss ierunājās no jauna, šoreiz niknāk.

-    Kāpēc tik svarīgi ievērot grafiku? Jāgaida pavisam maz un efekts būs tāds pats. Būs tikai taisnīgi, ka tu ļausi man pielikt punktu tūlīt. Es esmu izdarījis visu, ko vēlējies. Esmu noguris. Es gribu, lai tas beigtos. Es to pieprasu.

Atskanēja tāds kā pātagas plīkšķis, pēc tam klusināta iešņukstēšanās.

Karvelli pavirzījās uz priekšu vēl mazliet un no durvīm nākošajā gaismā ieraudzīja, ka istabā nav nekā cita, kā tikai parasta gulta. Soumss bija nometies ceļos tās kājgalī ar muguru pret durvīm. Viņš bija kails, āda klāta plankumiem un daudzo pārciesto operāciju rētām. Un viņš bija viens.

-    Es pieprasu, - viņš atkārtoja. - Esmu to pelnījis. Tev jāļauj man sūtīt pēdējās zīmes. Pēc lielā pakalpojuma, ko esmu tev izdarījis, tas būtu tikai godīgi.

Soumss ar labo roku pacēla augstu gaisā nelielu pātagu un sāka sev sist pa pleciem, visu laiku raudādams un lūgdams piedošanu par savu nepakļāvību.

-    Piedod man manu augstprātību un nepacietību. Neko nevēlos, kā tikai kalpot tev un īstenot savu mērķi.

Galu galā viņš nolika asiņaino pātagu uz grīdas un noliecās virs gultas. Viņš šķita mierīgāks. Tad par brīnumu Karvelli viņš salika kopā rokas, nolieca galvu un sāka skaitīt lūgšanu:

-    Mūsu Tēvs debesīs, svētīts lai top tavs vārds…

Šokēts un neticēdams savām acīm, Karvelli stāvēja

durvīs kā sastindzis. Karvelli nespēja savienot visu to, ko Soumss bija atklājis viņam agrāk, ar to, kam pats tagad bija aculiecinieks - Soumss skaitīja Bībeles vienīgo Jēzus Kristus lūgšanu. Taču, iekams viņš spēja kaut ko apjēgt, Soumss nolaida rokas uz leju un pacēla galvu. Nepagriezies viņš sacīja:

-    Frenk, vai atvedi manu apdrošināšanas polisi?

-    J-jā, - Karvelli nostostījās. - Baltajā sektorā.

-    Malacis.

-    Vai vēlies redzēt?

Soumss pamāja.

-    Būšu pēc maza brīža, - viņš noteica un palūkojās uz Karvelli, iegriezies ar profilu no durvīm krītošajā gaismā. Karvelli novērsās un aizklāja acis ar rokām. Viņam uzradās iracionāla pārliecība, ka Soumsa sejas ieraudzī- šana nes nāvi.

66. NODAĻA

BRUKSA KALNU GRĒDA. AĻASKA

Vētra tā svaidīja Black Haivk helikopteru, ka lidaparāta korpuss trīcēja un krakšķēja. Pa sniega kapāto stiklu Flemings ieraudzīja zarainu zibeni pāršķeļam tumsu. Zibens gaismā parādījās baltas kalnu galotnes, kas izskatījās kā krēpaini viļņi vētras sabangotā jūrā. Ja patiešām ir Dievs, kā cerēja ģenerālis, tad, cik tālu sniedzās Fleminga skatiens, šajā misijā Dievs nebija kopā ar viņiem.

Dažas pēdējās stundas viņš un Embera bija pavadījuši mežsargu namiņā un, laikam pasliktinoties, kļuvuši arvien domīgāki. Divas reizes viņš bija mēģinājis sazvanīt vecākus Anglijā, bet tā kā neviens neatbildēja, viņi izmantoja laiku, lai paēstu un pagulētu līdz helikopteru at- lidošanas brīdim. Kad helikopteri atlidoja, viss jau bija saplūdis baltā miglā un piloti neuzdrošinājās nolaisties. Flemingu un Emberu ievilka lidaparātā ar vinču.

- Piesprādzējieties un turieties stingri, - drūmi noteica pilots, helikopteram ceļoties uz augšu. - Mēs dodamies aklā lidojumā, un laiks arvien vairāk pasliktinās.

Flemings pārlaida skatienu kabīnei. Vairums pasažieru izskatījās tikpat drūmi. Bez pilota te bija četri Deltas

viri, Kovaču ieskaitot, divi FIB tehniskie aģenti, kam vajadzēja palīdzēt Emberai. Sēžot blakus Flemingam, starp vīriem pilnā kaujas ekipējumā viņa izskatījās maza un neaizsargāta.

Deltieši bija baltos Arktikas kaujas tērpos ar spokainiem maskēšanās plankumiem. Katram bija mugursoma, granātas un melna, eļļaina CAR-15 salokāmā bise vai M-60 mašīnpistole. FIB ķīlnieku glābēji bija uzvilku- ši iemīļotos nindzju tērpus un bruņojušies pieticīgāk - pēc Fleminga domām, piemērotāk - ar šautenēm.

Kaut kur virpuļojošajā tumsā lidoja otrs helikopters ar vēl četriem FIB ĶGK aģentiem, ieskaitot vadošo speciālo aģentu Veinu Tomasu, kā arī vēl četriem Deltas sakarniekiem. Trešais, atbalsta helikopters ar komandu kaujas gatavībā atradās uz ziemeļiem no Ferbenksas.

Plāns bija vienkāršs: lai izvairītos no atklāšanas, jālido zemu un maksimāli ilgi nedrīkst izmantot radio sakarus, līdz tiek sasniegta naftas pārstrādes rūpnīca, kas atrodas uz zemākās virsotnes aiz VenTec. Tur helikopteri nolaidīsies tik tuvu zemei, cik vien iespējams, lai visi pa virvi ātri varētu nolaisties uz kalna. Pēc sagrupēšanās pie rūpnīcas Flemings vedīs grupu uz cauruli un tālāk pa ceļu, ko ar Emberu bija izmantojis bēgšanai. Viņi plānoja nokļūt līdz urbumam zem sarkanā sektora un pieslēgties Soumsa datoram no apakšas. Pirmo posmu, atgriešanos uz naftas pārstrādes rūpnīcu, bija paredzēts veikt uzreiz.

Taču vētra lika plānus mainīt.

Tā kā globālās pozicionēšanas sistēma balstījās uz datiem, kas bija pazuduši līdz ar Sarkanā pāvesta otro zīmi, pilots bija spiests orientēties, izmantojot vecās metodes - pēc kartes un pēc tā, ko redzēja pa logu. Bet tādā baltā miglā, kāda patlaban valdīja, nekas nebija redzams. Lidošanu šādos apstākļos varēja pielīdzināt aklam lidojumam cauri Manhetenai ar Mach 3 ātrumu, jebkura cita misija būtu atcelta. Taču, ja Soumsa dators netiks apstādināts pirms pēdējo zīmju sūtīšanas, vēlāk jau būs par vēlu.

Kovačs mēģināja saskatīt gaišās puses.

-   Apstākļi ir uz goda, - viņš sacīja. - Mēs esam lieliski nomaskēti, turklāt pārsteiguma moments mums nāks par labu.

Helikopters piepeši pagriezās pa kreisi, un zibens gaismā labajā pusē kļuva redzams otrs helikopters. Sasodīts, Flemings nodomāja, šādā putenī viņi pat neredz viens otru. Embera noraudzījās uz viņu platām acīm - arī viņa bija redzējusi, ka helikopteri gandrīz saduras.

-    Kā šādā vētrā mēs ieraudzīsim nolaišanās vietu? - viņa pajautāja Kovačam.

Ģenerālis joprojām ar garlaikotu sejas izteiksmi pagriezās uz Emberas pusi.

-    Varbūt jūs to pat neredzēsiet, - viņš novilka, it kā nolaišanās vieta būtu kaut kas slepens, par ko nevienam nav jāzina, - bet tādēļ nav vērts uztraukties.

Flemings un Embera saskatījās.

-     Vai esat kādreiz laidusies lejā pa virvi, doktore Grānta? - viņai jautāja viens no Deltas karavīriem.

Embera papurināja galvu.

-    Viss būs labi. Laižoties lejā, es paņemšu viņu līdzi, - noteica Flemings.

-    Vai esat drošs, ka gribat to darīt? - Kovačs pajautāja. - Viņas loma šeit ir izšķirošā. Mēs negribam, lai ar viņu kaut kas notiek. Varbūt Emberu jāņem līdzi kādam no mums?

-    Paldies par rūpēm, - Embera steidzīgi ierunājās, - taču esmu pārliecināta, ka kopā ar Mailzu varu nebaidīties.

-    Tuvojamies, - pilots teica mierīgā balsī, kādu ar laiku iegūst visi piloti. Taču kad pilots paziņoja: "Ņemiet virves un sagatavojieties," Flemings viņa balsī sadzirdēja saspringumu. Helikopters šūpojās gaisā, un pilotam vajadzēja pielikt visus spēkus, lai to novaldītu.

Debesis apgaismoja trīs zibeņi, padarot melno nakti zilgani baltu, un tas žilbināja vēl vairāk nekā tumsa. Tad no rācijas atskanēja gārdzošs ziņojums.

-      Trāpīja… zibens… pazuda strāva… krītu… Black Haivk krīt. Black Hawk krīt…

Iestājās klusums.

Flemings paskatījās pa logu labajā pusē. Sprakstoša- jā, elektrificētajā gaisā varēja saskatīt otru helikopteru, kas zvalstījās un mēģināja stabilizēt lidojumu. Zem galvenā rotora, kas vēja virpuļos raustījās, virs kabīnes bija parādījusies melna, pārogļojusies brūce. Tad helikopters sasvērās uz priekšu un pa spirāli krita uz leju kā rudens lapa.

To redzot, Flemingam sašļuka dūša. Viņš noskatījās, kā helikopters nozūd baltajā miglā. Pēc tam melno bezdibeni, kurā lidaparāts bija iekritis, uz īsu brīdi apgaismoja spoža uguns bumba.

Kabīnē iestājās klusums, visi vairījās paskatīties cits citam acīs. Katram notikušais bija jāapjēdz pašam, visi centās atvairīt paralizējošās bailes, ka tā var notikt arī ar šo helikopteru.

-    Lūkas vaļā. Mēs esam klāt, - noteica pilots, sniega vērpetēs rādīdams uz leju, kur Flemings pamanījās saskatīt naftas glabāšanai domāto divu milzu rezervuāru tērauda karkasus. - Metiet virves.

Helikoptera durvis atslīdēja vaļā un kabīnē ieplūda dzeļoši salts gaiss. Kovačs ar kāju izspēra ārā virves - katrā pusē četras.

-    Es pacentīšos to noturēt uz vietas, - sacīja pilots, - taču patlaban neko nevaru garantēt.

Kovačs uzkliedza saviem vīriem un FIB aģentiem, lai laižas lejā pa divi kā iepriekš runāts.

-    Pa divi! Aiziet! Aiziet! Aiziet!

Vīri pēc kārtas ieķērās virvē, atmuguriski piegāja pie lūkas, izlēca un slīdēja pa vēja svaidītajām virvēm lejup, kur vajadzēja būt zemei.

Remings satvēra Emberu un gaidīja savu kārtu. Apskaujot viņu un satverot viņas rokas virs virves, viņš sajuta, ka Embera trīc.

-    Neuztraucies, es tevi turu, - viņš čukstēja, piespie- žoties ar savu tērpu Emberai un ar augumu nobloķējot skatienam apkārt mutuļojošo sniegu. Tad viņš atmuguriski izkāpa no lūkas tukšumā.

67. NODAĻA

Embera nespēja atcerēties, kad vēl izjutusi tādas bailes. Dūša sašļuka un sirds sita tik ātri, ka likās - tūlīt viņa zaudēs samaņu. Smagā virve svaidījās vētrā kā kokvilnas pūka, bet cimdotās rokas svilināja berze. Virve un helikopters tā mētājās pa gaisu, ka tikpat labi viņa varēja būt piesieta svārstam. Taču, tiklīdz zuda kontrole, cieši blakus Embera sajuta Fleminga augumu, kas viņu stingri turēja un regulēja slīdēšanas ātrumu.

Šķita, ka laišanas leja nekad nebeigsies - viss notika kā palēninātā filmā. Paskatoties uz leju, nevarēja pat nojaust, kur sniega vērpetēs slēpjas zeme. Tad pa kreisi skatienam pavērās sprauga un mazu mirkli viņa raudzījās, kas ir apakšā. Ja agrāk viņa bija jutusi bailes, tad tagad pārņēma šausmas.

Vētra bija mainījusi helikoptera atrašanās vietu, un tagad tas karājās virs kalna malas. Zem virves, kas bija nolaista helikoptera otrā pusē, nebija vispār nekā. Viņa izkliedza brīdinājumu Deltas operatoram virves galā, taču vējš bija tik stiprs, ka viņa tikko varēja dzirdēt savu balsi.

Embera bezpalīdzīgi noskatījās, kā deltietis noslīd līdz virves galam un atlaiž rokas. Šķita, ka mirkli, vētras spē-

ka nests, viņš karājas gaisā. Bet tad kaujinieks bez skaņas ieslīdēja tumsā. Viņa paraugam sekoja vīrs pa labi. Neviens neizdvesa ne skaņu.

Viņa sāka šūpoties virvē vēl vairāk, bet tad saprata, ka, tuvojoties virves galam, Flemings apzināti pārvieto svaru. Sašūpojies uz kalna pusi, viņš uzkliedza:

-    Saloki kājas ceļgalos un ripo.

Pēc dažām sekundēm Embera sajuta kājas atsitamies pret zemi un sarāvās kamolā. Flemings kopā ar viņu ripoja pa sniegu. Embera nepaguva ievilkt elpu, kad Flemings jau uzrāva viņu kājās.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? - viņš jautāja ķiveres skaļrunī.

Viņa vienu reizi pamāja ar galvu, bet tad no sāpēm pārliecās uz pusēm.

-    Kas notika?

-    Nekas, - viņa noelsās.

Kovačs jau bija klāt un virzīja viņus tālāk no kalna malas uz rūpnīcas pusi.

-    Tu esi savainojusies?

Embera saviebās.

-    Vienkārši aptrūkās elpas.

-    Jāiet, - viņš noteica. - Laika nav daudz.

Tuvāk naftas pārstrādes rūpnīcai bija neliels aizvējš.

-    Cik mēs esam palikuši? - Flemings noprasīja.

-    Pieci, kas var doties tālāk, - Kovačs atbildēja. Viņa balss nenotrīcēja. - Divus zaudējām uz kraujas, viens salauza kāju.

Priekšā Embera sniega virpuļos ieraudzīja divus stāvus; viens bija noliecies pār zemē gulošu vīru ar atpakaļ atliekušos kreiso kāju. Redzot, ka viens no veselajiem ir ģērbies FIB tehniskā aģenta melnajā formas tērpā, viņa sajuta atvieglojumu. Vismaz viņa un Flemings nebūs vienīgie komandas locekļi ar tehniskām zināšanām.

Flemings mēģināja apjēgt, kur viņi atrodas.

-     Caurulē būs patvērums. Ievainotais nevar palikt sniega vētrā. Ko jūs domājat ar viņu darīt?

Kovačs nekavējās ar atbildi.

-    Mēs parūpēsimies, lai viņam ir ērti un silti, pēc tam atstāsim viņam rāciju. Ja sešu stundu laikā neatgriezīsi- mies, viņš varēs izmantot radio sakarus, lai sazinātos ar atbalsta helikopteru. Pa šo laiku mēs būsim vai nu piedzīvojuši neveiksmi vai guvuši panākumus. - Viņš devās pie kolēģa.

Laika apstākļi pasliktinājās. Komanda bija cietusi zaudējumus. Lai kā Embera uz to skatījās, zīmes neko labu nevēstīja. Bezmaz varēja domāt, ka Dievs - vai tas, kurš visu noteica, - nevēlas, ka Soumss tiek apstādināts.

Flemings pagriezās uz viņas pusi.

-   Neraizējies, Embera, drīz jāsāk veikties. Sliktāk vairs nevar būt.

Tomēr varēja gan.

Pēc vairākām minūtēm viņš nokliedzās:

-    Nekādi neizdodas atrast cauruli. Tā ir zem sniega. Manuprāt, tā ir tepat, taču līdz tai jārokas.

-     Labi, - noteica Kovačs, pieradis pie tā, ka plāni mainās un veiksme novēršas.

-    Labi, - Embera domāja tāpat. Taču viņa nejutās labi, jo prātu aizņēma tikai doma, ka viss, kas varēja saiet grīstē, jau ir sagājis grīstē. Viņa bija atteikusies no nodoma izsaukt kavalēriju, pat neapjēgusi, ka kavalērija ir viņa un Flemings.

Viņa domāja par krusttēvu, kurš gaida uz "Sarkanā šķirsta".

-    Es lūgšu par tevi, līdz tu atgriezīsies ar uzvaru, - krusttēvs bija solījis, pārliecināts, ka misija izdosies, jo tāda ir Dieva griba.

Griezdama zobus, Embera brida sniegā Flemingam pa pēdām.

-    Tēti Pīt, ceru, ka līdz šim tu Dievu neesi lūdzis, - viņa murmināja, cīnīdamās pēc elpas, - jo gadījumā, ja te viss notiek pēc tavām lūgšanām, tad mēs esam sūdos līdz ausīm.

68. NODAĻA

BALTAIS SEKTORS

Karvelli saberzēja aukstiem sviedriem klātās plaukstas, gribēdams no savām domām padzīt šaustošā Soumsa tēlu.

Šobrīd Soumss bija pilnībā saģērbies un stāvēja vienā no pamestajām baltā sektora atpūtas telpām, bet vilki pacietīgi sēdēja blakus. Pieliecies viņš pa gravētā stikla durvīm vēroja blakusistabu. Nemiera pārņemts, viņš jau bija piezvanījis Tripam un Bukovskai uz sarkano sektoru, lai tie pārbauda datora stāvokli un dažu pēdējo minūšu laikā jau divas reizes bija jautājis Karvelli, cik rāda pulkstenis. Un katru reizi bija noteicis:

-    Pavisam drīz, pavisam drīz, - abus vārdus atkārtodams kā mantru.

Skatoties cauri stiklam, viņš pasmaidīja.

-    Malacis, Frenk, - viņš sacīja. - Vai bija grūti dabūt to manu apdrošināšanas polisi?

Karvelli īsti nezināja, ko atbildēt. Viņš gribēja saņemt no Soumsa uzslavu, taču baidīdamies no soda, nevēlējās mānīties. Ja godīgi, neko lielu viņš nebija darījis, ja neskaita gaidīšanu, kamēr citi paņēma "sūtījumu" no skolas, sa-

vukārt lidojuma laikā viņš bija mierinājis puiku, sakot, ka šis ceļojums paredzēts, lai sagādātu tēvocim pārsteigumu.

-    Viņš visumā ir jauks, ja to gribat zināt.

-    Pat drusku nobijies?

-    Viņam trūkst vecāsmātes un vectēva, turklāt neesmu pārliecināts, vai viņš tic manam stāstam par pārsteiguma ceļojumu. Taču zēns ir dūšīgs.

Soumss ar rokas mājienu aicināja Karvelli pienākt.

-    Paskaties, ko viņš dara.

Karvelli piegāja tuvāk logiem, bet turējās tik tālu no vilkiem, cik nu varēja. Viņš zināja, ko zēns dara, jo bija spēlējies ar viņu pēdējo pusstundu.

-     Paskaties, kā viņš krauj manus vecos klucīšus, - Soumsa sejā parādījās distancēts smaids. - Katru torni būvē ļoti rūpīgi, pārbauda, lai visu klucīšu novietojums būtu nevainojams. - Soumss atgrūda vaļā durvis. - Man ar viņu jāaprunājas.

Zēns stāvēja lielas telpas vidū, tās parketa grīda bija piemētāta ar apbružātām veclaicīgām rotaļlietām - Lego, GI Joe un neskaitāmiem koka klucīšiem, kas patlaban bija sakrauti kādas četras pēdas augstos torņos. Dzirdot atveramies durvis, zēns pagriezās.

-    Sveiks, Džeik, - sacīja Soumss. - Tev izdevušies lieliski torņi.

-    Kur ir tēvocis Milo? - bērns noprasīja. Ar neslēptu ziņkāri viņš nopētīja Soumsa rētaino ādu. - Kas tev noticis ar seju?

Soumss piegāja pie zēna, pieliecās un pietuvināja savu seju zēnam.

-    Man nepatīk saules gaisma, - sacīja Soumss, - saules gaismai nepatīku es. Kas noticis ar tavām kājām?

Džeiks nesarāvās.

-    Ar tām viss kārtībā.

-     Bet tās nav tavas kājas, vai ne? - Soumss novīp- snāja.

Džeiks nenovērsa skatienu.

-    Nē, ir. Tās man iedeva tēvocis Milo.

Soumss atliecās taisni un piegāja pie viena no torņiem.

-    Man patika būvēt tik augstus torņus, cik vien iespējams, un pēc tam tos apgāzt. Nogāzīsim šo pirmo?

-     Paldies, nē, - Džeiks klusi noteica. Zēna stāja saspringa, Karvelli redzēja, ka viņš ir nobijies, taču galvu tur augšā un skatās taisni uz priekšu.

-    Uz priekšu! Tu vari dauzīties, kā vien vēlies, visu istabu piemētāt ar klucīšiem. Neviens neko neteiks, - mudināja Soumss. Vilki pienāca tuvāk un elsodami apsēdās dažu pēdu attālumā Džeikam aiz muguras. - Ja vēlies, apgāz otru torni.

Džeiks papurināja galvu.

-    Varbūt abus uzreiz.

Džeiks joprojām nekustējās no vietas.

-     Manuprāt, tev tas jāizdara, - noteica Soumss jau vēsākā balsī. Vilki piegāja Džeikam tik tuvu, ka gandrīz jau elpoja uz kakla. Bērnam trīcēja ceļgali un lūpa, taču viņš nekustējās. Karvelli zināja, uz ko Soumss un vilki ir spējīgi, un gribēja, lai zēns piekāpjas un apgāž torņus, taču kaut kas viņā apsveica zēna nepakļāvību. Karvelli gribējās, kaut pašam būtu tāda drosme.

Soumss noliecās un vēlreiz piegrūda seju pie zēna - pat ja Džeiks būtu gribējis atkāpties, rūcošie vilki nogrieza ceļu. Nu Soumss bija noskaities: rētainās lūpas bija at- ieztas atpakaļ, atsedzot neatbilstošus, nevainojami baltus zobus, it kā viņš gribētu kost.

-    Gāz apkārt to štrunta torni!

Viss zēna augums trīcēja, seja bija kļuvusi pelnu pelēka, taču viņš nepiekāpās.

-    Tu domā, ka te ir tavs tēvocis, - Soumss izsmējīgi noteica. - Vai ne, Džeik?

Zēns apsūdzoši paskatījās uz Karvelli: acīs mirdzēja asaras, taču neviena nepārripoja pāri vaigam. Karvelli iekšēji sarāvās.

-    Nē, es tā nedomāju, - atbildēja zēns. - Bet, kad tēvocis Milo atnāks man pakaļ, viņš…

-    Pie joda, ko viņš? - norēcās Soumss. - Ja Mailzs atnāks, viņš mirs tāpat kā tavs tēvs un padauza māte, un visi viņi satiksies ellē, jo jūs visi, ari tu, nonāksiet ellē!

Džeiks savieba seju un aizlika ausīm priekšā rokas.

Soumsa seja tagad bija pietvīkusi sarkana - Karvelli nekad vēl nebija redzējis viņu tik saniknotu. Vilki elsoja, gaidīdami pavēli uzbrukt. Džeika jakas un bikšu aizmugure bija vilku slienu notraipīta.

-    Tavs tēvocis Milo varbūt jau ir miris! - nokliedzās Soumss. - Arī tavs vectēvs un vecāmāte drīz būs miruši un tad - un tad… - nikni norēcies, Soumss apgāza torņus. Pēc tam viņš vilku pavadībā izdrāzās ārā pa durvīm, pametot Karvelli vienatnē ar Džeiku.

Godbijības pilns, Karvelli piegāja pie zēna un uzlika roku viņam uz pleca.

-    Viņi aizgāja.

Ar ausis iebāztiem pirkstiem zēns sapurināja plecu, lai nopurinātu Karvelli roku.

Karvelli pārņēma kauna vilnis. Viņš noņēma roku un izgāja no istabas.

Tikai tad, kad Džeiks bija sapratis, ka ir palicis viens, viņš sabruka uz grīdas un sāka raudāt.

69. NODAĻA

PĒC ČETRĀM STUNDĀM

-    Tur tas ir, - noteica Flemings, ar samiegtām acīm noskatīdamies uz virpuļojošo gaismas šovu augšā. Skatienam atklājās rotējošo gaismas lausku apspīdētais urbums.

-   Ak dievs, te ir karsti, - noteica FIB aģents, gara auguma melnādainais, vārdā Hovijs.

-    Un gaiši, - noteica Kovačs. - Visprātīgāk būtu uzlikt maskas.

Kad tas bija izdarīts, Flemings paskatījās uz lielo ventilatoru, kas no sarkanā sektora dzina uz augšu karsto gaisu. Gaisma aiz ventilatora bija tik spoža, ka pat ar masku uz acīm Flemings cauri rotējošajiem spārniem neredzēja neko citu kā tikai žilbinošu starojumu.

-   Pagaidiet, - viņš noteica. - Ventilators samazina apgriezienus.

-    Tas pieslēgts termostatam, - paskaidroja Embera, - un tā griešanās ātrums visu laiku mainās. Sarkanajā sektorā ir vēl citi jūtīgi temperatūras regulētāji. Ventilators dzen no lodes karsto gaisu. Atkarībā no apkārtējā gaisa

temperatūras, ventilators apgriezienus palielina vai samazina, vai pat apstājas.

-    Tātad, ja pagaidām, kamēr ventilators apstājas, mēs varētu izlīst tam cauri? - jautāja Flemings.

Embera pamāja.

-    Kā mēs varam zināt, kad tas atkal uzņems ātrumu? - gribēja zināt otrs Deltas kaujinieks, drukns gaišmatis ar zilām acīm.

-    Mēs to nevaram, kamēr tas nesāk griezties ātrāk, - Embera atbildēja.

-    Šobrīd pats svarīgākais, - ierunājās Flemings, - ir nogādāt Emberu un Hoviju līdz datoram, lai viņi var da- rit savu darāmo, bet mēs tikmēr gādāsim par aizstāvību.

-   Es līdīšu cauri pirmais, - noteica Kovačs. - Noskaidrošu, kādas ir problēmas un izlūkošu otru pusi. - Viņš pamāja ar roku otrajam deltietim. - Tu nodrošini aizmuguri, Olsen.

Flemings noskatījās, kā Kovačs pārskrien pāri tiltiņam un uzrāpjas pa pretējai sienai piemetinātajām urbuma pārbaudes kāpnēm. Augšā tieši zem spārniem, kas samazināja ātrumu, Kovačs sāka gaidīt. Tagad, ventilatoram praktiski stāvot uz vietas, Flemings redzēja, ka tam ir tikai četri spārni un pa spraugu to starpā cilvēks var izlīst.

Kovačs pastiepa labo roku, pārbaudīdams spārnu spēku. Piepeši atskanēja klikšķis, un spārni uzņēma ātrumu. Ne pārāk lielu, bet pietiekamu, lai Kovačam un citiem vērotājiem radītu šoku.

-    Neesmu pārliecināts, vai ventilators kādreiz patiešām apstāsies, - ķiveres skaļrunī Flemings izdzirdēja Ko- vača balsi. - Es mēģināšu tikt cauri, kamēr tie kustas.

Tad, iekams Flemings paguva pateikt, lai tomēr pagaida, Deltas vienības līderis satvēra vienu spārnu. Spārnam rotējot virs šahtas, Kovačs uzrāpās uz tā izliektās virsmas un tūlīt pēc tam nozuda spožajā gaismā otrā pusē. Flemingam noreiba galva.

Visi saskatījās un tad palūkojās uz ventilatoru augšā, kas joprojām griezās mazliet ātrāk nekā būtu droši. Flemings gaidīja un uzkrāja drosmi kā kājāmgājējs, kas grasās šķērsot pirmās formulas sacensību trasi. Spārnu griešanās ātrums samazinājās, atskanēja klikšķis, ventilators apstājās.

Spraugā parādījās divas rokas.

- Nāciet, es uzvilkšu jūs augšā.

Flemings pasniedzās uz augšu, Kovača spēcīgās rokas satvēra viņu aiz rokām un vilka cauri ventilatoram.

Pusceļā, brīdī, kad spārni atradās pret Fleminga cirkšņiem, mehānisms noklikšķēja no jauna, un spārni sakustējās. Flemingam sirds gandrīz apstājās un viņš instinktīvi gandrīz atlaida rokas vaļā, taču ventilators tikai piegrūda viņu tuvāk malai, uz kuras stāvēja Kovačs.

Flemings paskatījās visapkārt. Soumsa gaismas lode karājās divās krusteniskās stīpās ne vairāk kā desmit pēdu attālumā. Tagad uguns lode šķita spožāka un gaistošāka nekā tad, kad viņš to bija redzējis pēdējoreiz, un pat ar acu aizsargiem nācās samiegt acis. Pa labi atradās kāpnes, kas pa urbuma sāniem veda uz divdesmit pēdas augstāk ierīkotajām durvīm, kas veda uz kontroltelpu un ap gaismas lodi izvietotajām laboratorijām. Varēja izšķirt tonētos novērošanas logus un Flemings gudroja, vai durvis neved arī uz laboratoriju, kurā viņš, Bukovska un Trips izstrādāja Soumsam uzlabotu neirotulka modeli.

-    Nekavējieties, - Kovačs iečukstēja savā mikrofonā.

Embera bija nākamā, un tā kā ventilators stāvēja uz

vietas, izvilkt viņas vieglo augumu pa ventilatora spārnu spraugu nebija grūti. Viņai sekoja speciālais aģents Ho- vijs. Vēl palika Deltas vienības karavīrs.

Tad atskanēja klikšķis, un ventilators uzņēma ātrumu.

-     Nolādēts, - nočukstēja Kovačs, uzmeta acis pulkstenim un paskatījās uz Emberu. - Dažas minūtes pagaidīsim, varbūt ātrums samazināsies, bet ja tas nenotiks, mums jādodas tālāk bez viņa. Mēs jau tā esam zaudējuši daudz laika, turklāt es nezinu, cik daudz laika jums vajag, lai izdarītu visu nepieciešamo.

-    Arī es to nezinu, - Embera atsaucās.

Atskanēja vēl viens klikšķis. Ventilators samazināja ātrumu.

-    Nāc, Olsen, - nočukstēja Kovačs.

Flemings sakopoja spēkus un, tiklīdz spārni apstājās, kopā ar Kovaču pasniedzās ar rokām uz leju. Viņš satvēra Deltas kaujinieku aiz labās, bet Kovačs aiz kreisās rokas. Vīrs ar visu ekipējumu bija smags, taču viņi izdabūja to cauri spraugai. Deltietis jau gandrīz bija augšā, kad ventilators noklikšķēja no jauna.

Nekas nenotika.

Vīrs paskatījās uz Flemingu augšā un atviegloti pasmaidīja.

Tad smaids pazuda.

Viss notika tik ātri, ka Flemingam nekas cits neatlika kā šausmās noskatīties uz ventilatoru, kas strauji uzņēma ātrumu un izrāva kaujinieku no viņa un Kovača tvēriena. Dažas sekundes deltietis griezās uz ventilatora spārniem gluži kā karuselī. Taču, ātrumam pieaugot, viņš tika ierauts spārnos kā burkāns mikserī. Kamēr spārni viņu kapāja no pēdām uz augšu, viņš ar izbrīnu sejā visu laiku skatījās uz Flemingu.

Dažās sekundēs viss bija galā, un Flemings pat nesadzirdēja būkšķi, cilvēka paliekām nokrītot lejā šahtā. Daudzējādā ziņā šis notikums bija satraucis un izsitis no sliedēm - spārni sakapāja cilvēku, bet viņš nebija izdvesis ne skaņu.

FTB aģents noliecās un izvēmās.

Kovačs pagriezās pret Emberu, kura lūkojās uz ventilatoru. Žokļa muskuļi raustījās, bet citādi viņš neizrādīja nekādas emocijas.

-    Tas nozīmē, ka mums ir ļoti svarīgi pabeigt to, kā dēļ esam šeit ieradušies.

Embera kā noburta skatījās uz ventilatoru.

Kovačs ar smagnēju roku saņēma viņas galvu un piespieda paskatīties uz sevi.

-    Vai esat tam gatava, doktore Grānta? Ja ne, tad visi mūsu centieni bijuši tikai laika tērēšana.

Embera samirkšķināja acis.

Flemings uzlika viņai uz pleca roku.

-    Iesim, Embera. Mums jāizdara, kas darāms.

Embera pamāja. Seja joprojām bija bāla, taču viņas

acīs bija atgriezusies uguns.

-     Ejam, - noteica Kovačs un pagriezās, lai rāptos augšā pa kāpnēm.

70. NODAĻA

Durvis kāpņu augšā veda uz pamesto laboratoriju. Embera pēc Kovača parauga zemu pieliecās un aiz viņa un Fleminga ieslīdēja baltajā telpā. Pa kreisi stāvēja cilvēka aizstājējs, līdzīgs tam, kādu Flemings bija rādījis Bār- lijholā. Kā viņš to sauca? Par Braienu.

Blakus manekenam uz mirdzoša darba galda bija redzams uzlabots Fleminga neirotulks un Soumsa dvēseļu ķeršanas sfēra.

-    Man likās, ka tā manta ir uz "Sarkanā šķirsta", - viņa noteica.

-    Tas izdzimums nepieļauj nejaušības - viņš izgatavoja kopiju. - Runājot Flemings nenolaida acis no aparāta. Viņš kaut ko pārdomāja un paskatījās uz lodi, kas pulsēja tonētā loga otrā pusē. - Embera? - viņam acīs iespīdējās satraukums.

-Jā.

-    Kuš, - priekša nošņācās Kovačs un rādīja pa labi.

Embera cauri ietonētajam novērošanas ekrānam, garām gaismas lodei palūkojās uz laboratoriju urbuma otrā pusē. Bīdāmo durvju otrā pusē stāvēja sargs, bet telpā pie vadības pults kāds skatījās ekrānā. Skatītāja garais au-

gums un kailā galvas virsa bija pazīstami. Volters Trips. Embera pārlaida skatienu stikla lodei apkārt izvietotajām laboratorijām, meklēdama Bukovsku, taču no viņas nebija ne miņas.

-    Tur jābūt galvenajai vadības pultij, - viņa nočukstēja. - Trips jādabū no turienes prom, lai viņš nepagūst nevienu brīdināt. Kā lai to izdarām?

Kovačs pagriezās uz Emberas pusi.

-    Viņu vajag nopratināt?

-   īstenībā ne. Visu, kas vajadzīgs, varu uzzināt no datora un es nekādā ziņā neticētu viņa teiktajam. Viņš vienkārši jādabū projām no vadības pults. Vai varat to izdarīt?

Deltas vienības komandieris apveltīja viņu ar aukstu, cietu smaidu.

-    Protams. Gaidiet tepat.

Pietupusies blakus Flemingam un FIB aģentam, cauri tonētajam stiklam viņa noskatījās, kā Kovačs zogas apkārt savā starpā savienoto laboratoriju lokam, paiet garām pakāpieniem uz paaugstināto lifta platformu. Uz bridi Kovačs pazuda skatienam un tad viņa redzēja, kā sargs urbuma otrā pusē sabrūk. Pēc dažām sekundēm sarga vietā parādījās Kovačs. Viņš tupēja bīdāmo durvju otrā pusē pretī vietai, kur stāvēja Trips.

Embera redzēja, ka durvis paveras un Trips pagriežas. Savā neieņemamajā tehnoloģiju cietoksnī viņš, protams, jutās drīzāk apmulsis, nekā nobijies. Bija redzams, ka viņš kaut ko saka, taču nekas nebija dzirdams. Tad Trips atgāja no pults un slāja uz durvīm. Šķita, ka viņš kādu sauc.

Piepeši Trips nozuda zem novērošanas loga un no stikla otras puses viņiem pamāja Kovačs.

Embera sekoja viņa pēdās un jau pēc brīža atradās galvenajā vadības centrā. Gan sargs, gan Trips ar acīm plati vaļā un dīvainā leņķī atliektu kaklu nekustīgi gulēja uz grīdas. Nāvē Trips izskatījās tikpat uztraucies kā dzīvē, un Embera steidzīgi novērsa skatienu - dažās pēdējās dienās viņa bija pieredzējusi tik daudzas nāves, ka pietiks līdz mūža galam.

Vadības telpa kopš pēdējā tās apmeklējuma pirms pāris gadiem nebija mainījusies, un Embera atvieglota ieraudzīja, ka galvenais ekrāns pretī darbojas. Trips bija uz- raudzījis milzīgā datora darbību, jau iegājis sistēmā, un tas nozīmēja, ka tajā nevajadzēs ielauzties.

Vismaz viņai sāka veikties.

Paskatījusies uz ekrānu, Embera pieskārās datu menedžera ikonai un nospieda ātrās pārlūkošanas taustiņu. Ekrānā uz leju sāka skriet failu saraksts tik lielā ātrumā, ka izlasīt katru rindiņu nebija iespējams. Apakšā vīdēja vismaz septiņciparu skaitlis.

-    Kas tas ir? - pāri plecam pajautāja Flemings.

-    Tas, - ar bijību atsaucās Embera, - ir visu to failu saraksts, ko gaismas fotoni glabā tajā stikla bumbā. Tas, ko redz tavas acis, būtībā ir pasaulē visu jebkad elektroniski ierakstīto datu saraksts. Tas ir melnais caurums, kurā iesūkti visā pasaulē zudušie dati.

Uz brīdi iestājās klusums, līdz viņi aptvēra redzētā nenormālību.

-   Ko nozīmē cipari ekrāna apakšā? - gribēja zināt FIB aģents.

Embera izdvesa nopūtu. Darbs ar prātam neaptveramām datoru jaudām viņai nebija nekas jauns, taču Soumsa mērogi pārsteidza.

-     Šis skaitlis ir aptuvens gadu skaits, kas nepieciešams, lai pašreizējā ātrumā pārskatītu visus failus, ko datu menedžeris patlaban ekrānā ritina uz leju. Runa nav par failu satura, bet tikai par nosaukumu pārskatīšanu.

-     Tam vajag miljoniem gadu? - noprasīja Kovačs. - Ak jēziņ! - Vienreiz ari viņš bija izbrīnīts.

-     Kā ar datu nosūtīšanu atpakaļ uz vietām, no kurienes tie nozagti? - pajautāja Flemings.

-    Neraizējies, tas izdarāms samērā ātri. Jebkura transakcija iespējama gaismas ātrumā. Tomēr jāpārbauda sākotnējā programma un jānodrošina datu un sūtīšanas ceļu integritāte. Soumss var būt uzrīkojis lamatas, kas iznīcina saglabāto informāciju vai nosūta uz nepareizām adresēm, ja kaut kas tiek aizskarts. Nepareizi, bojāti vai nepareizi nosūtīti dati var nodarīt ne mazāku postu. Nepieciešams veikt dažas standarta higiēnas procedūras, lai dati atgrieztos īstajās datu bankās. Ar tādas jaudas datoru kā šis, tam nepieciešamas ne vairāk kā pāris minūtes.

-     Kā ar divu pēdējo Sarkanā pāvesta zīmju atcelšanu?

-     Tā kā datu atpakaļ sūtīšana tiek uzraudzīta, drošībai, ka viss ir kārtībā, es varu pārmeklēt datora pamat- programmas, vai tajās nav iepriekšējas norādes, kas attiecas uz konkrētām jomām, tādām kā kodolierīces, kodolgalviņas un tamlīdzīgi. Pēc tam, kad Soumsa plāni būs padarīti nekaitīgi, es iedarbināšu PIP.

-    Ko?

*

-    Paradoksu implozijas protokolu, - viņa atbildēja. - PIP ir programma, kas cļ-bit plūsmas fotoniskajā serdē uzstāda paradoksu, vēršot datora milzīgo spēku pašam pret sevi. - Atbildot uz Kovača neizpratnes pilno pieres sa- raukšanu, viņa pasmaidīja. - Jūs, karavīr, to saucat par bumbu. Tā ir liela bumba. - Embera uzmeta acis pulkstenim. - Mūsu rīcībā vēl ir dažas stundas, vai ne?

-   Ja vien Soumss nepasteidzina notikumu gaitu, - atbildēja Kovačs.

Embera pagriezās pret FIB tehnisko aģentu.

-    Vai jūs zināt, kā instalējama CAS programma?

-    Tīrīšana un sijāšana?

-Jā-

Hovijs pamaja ar galvu.

-    Labi, - noteica Embera. - Es aktivizēšu otru terminālu un tur caurskatiet datus ar CAS, gādājot, lai tie nonāk atpakaļ tieši tādā stāvoklī, kā paņemti, un uz to pašu vietu, no kurienes nozagti. Labi?

-    Kā vēlaties. - Tehniskais aģents devās pie otra termināla, ko Embera iedarbināja no savas pults.

-    Nokļūt šajā sektorā var vienīgi ar liftu, vai ne? - pajautāja Kovačs.

Flemings pamāja.

-    Ja neņem vērā veidu, kādā šeit iekļuvām, tad jā.

-    Es ieņemšu novērošanas posteni augšējā līmenī un apstādināšu katru, kurš gribēs jums traucēt. Labu veiksmi.

-    Izskatās, ka viss tiek kontrolēts, - pēc Kovača aiziešanas noteica Flemings. Bija skaidri redzams, ka viņam kaut kas ir padomā, jo viņš visu laiku meta skatienus uz laboratoriju, kurā glabājās neirotulks. - Dažas nākamās minūtes es jums nebūšu vajadzīgs, vai ne?

Embera spaidīja taustiņus.

-    Kas par lietu?

Flemings pēc mazas kavēšanās norādīja uz ugunīgo lodi un pajautāja:

-    Tas dators var veikt patiešām sarežģītus aprēķinus neticamā ātrumā, vai ne? Proti, ja šis verķis nespēj aprēķināt divu šķietami nesaistītu sistēmu iespējamo kauzālo korelāciju, tad pilnīgi iespējams, ka šādas korelācijas nemaz nav un to var nemeklēt? Man taisnība?

Embera pagriezās uz viņa pusi un samiedza acis.

-    Jā. Ko tu ar to gribi teikt?

-    Vajag, lai dators izdara vienu darbiņu, iekams neesat to iznīcinājuši. Darbiņš attiecas uz manu neirotulku un Soumsa dvēseļu ķeršanas sfēru un prasīs tikai dažas minūtes.

Embera klausījās skaidrojumu, un kad Flemings beidza, papurināja galvu. Viņa fantastiskā hipotēze gandrīz droši bija lemta neveiksmei, taču Embera vismazāk varēja stāties viņam ceļā.

-    Šī nav īstā reize, - viņa noteica.

-    Šī ir vienīgā reize, kad man pieejama šāda datora jauda. Vai nu tagad, vai nekad.

Embera nopūtās un nospieda taustiņu zem ekrāna.

-    Es aktivizēju tās laboratorijas terminālu, kurā atrodas tavs neirotulks. Ej uz turieni un liec lietā meklēšanas ikonu. Uzraksti savus jautājumus, un tā sameklēs datus, kas pierāda vai apgāž tavu hipotēzi. Ja nedabūsi atbildi apmēram minūtes laikā, tas nozīmē, ka atbildes nav. Viss kārtībā?

Flemings piegāja tuvāk, un Embera uz brīdi iedomājās, ka viņš to noskūpstīs. Viņa to vēlējās, bet Flemings pateica paldies un aizsteidzās.

-    Kā jums veicas? - viņa uzsauca tehniskajam aģentam pie otra termināla.

-   Esmu jau gandrīz pabeidzis. Vēl palikušas pāris minūtes. Kā jums? Vai izdevās noskaidrot, kas ir trešā un ceturtā zīme?

-    Vēl ne, taču esmu gatava sākt meklēt norādes.

Taču iekams Embera paguva ievadīt meklēšanas parametrus, ekrāns pārvērtās. Tajā parādījās meridiānu un paralēļu tīkls ar Indijas un Pakistānas karti.

Divi punkti tajā mirgoja sarkanā krāsā - viens virs Deli, otrs virs Lahoras. Ekrāna augšējā stūri pa kreisi lēni sākās laika skaitīšana atpakaļ. Uzplaiksnīja dzeltens 100. Pēc vairākkārtīgas nomirgošanas to nomainīja 99… tad 98.

-    Ak, mans dievs!

-    Kas ir? - Hovijs noprasīja.

-    Neesmu īsti pārliecināta, - Embera mēģināja runāt mierīgi. - Atgādini vēlreiz. Indija un Pakistāna ir kodol- valstis, nevis labākie draugi. Tā ir?

Hovijs piesardzīgi pamāja.

-    Tā ir.

-    Ak dievs. Manuprāt, nosūtot atpakaļ nozagtos datus, mēs kaut kādā veidā esam iedarbinājuši divas pēdējās zīmes.

-    Karu un nāvi?

Attēls ekrānā nomainījās vēlreiz. Šoreiz parādījās lielāka Āzijas un Eiropas karte. Daudzās vietās Vidējos Austrumos, virs plašām Ukrainas, Krievijas, Ziemeļkorejas un Ķīnas teritorijām mirgoja sarkani punkti. Ekrāna augšējā stūrī notika tāda pati laika skaitīšana atpakaļ.

-    Nolādēts, - noteica Embera, uzliekot rokas uz taustiņiem. Tas notika automātiski. Vajadzēja piekļūt programmām un tās apstādināt.

Atskanēja šāviens.

Tad vēl trīs šāvieni.

-    Pie joda, ko tas nozīmē? - noprasīja Hovijs. Viņš sastinga.

Zobratu troksnis Emberai pavēstīja, ka uz leju brauc lifts.

-    Droši vien Kovačs, - viņa noteica, satraukti mēģinādama sadalīt uzmanību starp cipariem uz ekrāna un liftu.

-    Es pārbaudīšu, - noteica Hovijs, steigdamies pie lifta.

Embera atkal pievērsās ekrānam un, skaitīšanai turpinoties, ievadīja programmas kodu.

92… 91… 90…

Aiz muguras atskanēja rūkšana, kam sekoja kliedziens. Viņa apsviedās otrādi. Viens vilks lēcienā no lifta platformas iecirta ilkņus aģentam rīklē, apslāpējot kliedzienu. Otrs Soumsa vilks iekodās cirkšņos.

Parādījās Soumss. Iedams lejā pa pakāpieniem, viņš pārkāpa pāri aģentam, kurš locījās, bet viņam pa pēdām sekoja Bukovska ar pistoli rokā. Blondā zinātniece parau- dzijās uz Tripa sagumzīto līķi un pēc tam viņas zilās, saltās kā ledus acis nikni pievērsās Emberai.

-    Embera, paej nost no termināla un nāc šurp, - stindzinošā mierā noteica Soumss.

Embera uzmeta acis ekrānam. Skaitļi mainījās uz leju: 88… 87… Te nekas vairs nebija līdzams.

-    Nekam nepieskaries, citādi Felicija ar lielāko prieku tevi nošaus, - Soumss brīdināja.

Embera nekustējās.

-    Kur ir Mailzs? - noprasīja Soumss. - šķiet, ka jūs abi esat kļuvuši tādi kā viens veselums.

-    Viņa te nav, - Embera noteica, spiezdama sevi neskatīties uz ugunslodi un laboratoriju aiz tās.

Soumss paskatījās visapkārt un pasmaidīja.

-    Kauna lieta. Te ir kāds, kurš vēlas viņu redzēt.

71. NODAĻA

Flemings izdzirdēja šāvienus uzreiz pēc tam, kad bija laboratorijā uzzinājis atbildes uz saviem jautājumiem.

Viņš instinktīvi pagriezās, lai paskatītos uz Emberu, kura strādāja urbuma otrā pusē. Neticēdams savām acīm, viņš ieraudzīja, ka vilki notriec zemē FIB aģentu. Flemings nozuda skatienam un sāka meklēt laboratorijā kādu ieroci, taču neatrada - viņa redzeslokā bija tikai neirotulks un stikla sfēra dvēseju ķeršanai.

Viņš bezpalīdzīgi noskatījās, kā blakus Soumsam parādās Bukovska un notēmē pistoli uz Emberu.

Pie joda, kur ir Kovačs? Nolādēts.

Embera pameta vadības pulti un devās pie Soumsa, kurš pagājās viņai pretī. Šajā brīdī Flemings pie lifta ieraudzīja Karvelli… kopā ar Džeiku.

Ko viņš te dara?

Flemingam vajadzēja sevi apvaldīt, lai nepielēktu kājās un, bruņotam tikai ar kailām rokām, nemestos uzbrukumā.

Pieliecies pie Emberas, Soumss satvēra viņas apkakli. Nākamajā mirklī no skaļruņiem Fleminga ķiverē atskanēja Soumsa balss.

- Hello, Mailz. Es izmantoju Emberas mikrofonu, tāpēc zinu, ka tu mani dzirdi. Tagad visu pēc kārtas. Jūsu misija ir izgāzusies. Pēdējās zīmes ir aktivizētas, tāpēc varonības izrādīšana būtu lieka. Turklāt pie manis ir tavs brāļadēls. Tagad mēs dosimies augšā, un es dodu divas minūtes laika, lai tu ar liftu mums sekotu, citādi Džeika jaunās un jūtīgās acis es atklāšu gaismai. Tad, ja tu vēl arvien nerādīsies, izbarošu viņu saviem mīluļiem. Viņi ir kāri uz jaunu gaļu. Lem pats, kā rīkoties.

Fleminga rokas sažņaudzās dūrēs. Nevarīgās dusmās viņš noskatījās, kā Soumsa sulaiņi ieved Džeiku un Emberu liftā.

Viss bija zaudēts. Izvēles nebija.

Ja viņš vairs nevarēja palīdzēt glābt pasauli, tad vismaz jāizglābj Džeiks un Embera.

Laiks skrēja. Likās, cerību nav nekādu. Emberai vajadzēja atgriezties pie galvenās pults, lai rastu iespēju apstādināt laika skaitīšanu. Bet šobrīd kaut ko darīt varēja tikai Mailzs Flemings. Taču viņš nezināja, kā datoru pārprogrammēt.

Pārskatāmajā augšējā līmenī, stāvēdama pie lifta, Embera cauri acu aizsargiem uz tērauda platformas blakus vēl vienam sargam ieraudzīja gulošu Kovaču. Viņi abi šķita beigti. Kovača saplosītais kakls asiņoja, ķermeņa augšdaļā bija redzami ložu ievainojumi. Pa kreisi viens pats stāvēja Karvelli. Viņš izskatījās bāls un novārdzis un šķita, ka vislabāk atrastos kaut kur citur. Savukārt Bukov- skai acīm redzami niezēja nagi likt lietā pistoli. Kopā ar

Soumsu un Džeiku viņa stāvēja pie margām. Soumss bija aizsargtērpā, un Džeika siluets blakus viņam un Bu- kovskai izskatījās nožēlojami sīks.

-    Vai ar tevi viss kārtībā, Džeik? - Embera pajautāja.

Viņš uzmeta žiglu skatienu pie lifta gaidošajiem vilkiem un pamāja ar galvu. To darot, zēna pārāk lielie acu aizsargi gandrīz nokrita.

-     Viņš jūtas labi, - noteica Soumss. - Vismaz pagaidām.

-    Kāpēc tu to dari, Bredlij? - Embera pajautāja.

-    Es nedaru neko, - viņš atbildēja. - Es vienkārši gādāju, lai piepildītos tas, kas iepriekš noteikts. Šis nav mans lēmums, es vienkārši īstenoju pravietojumu. Un tāpēc jums nav nekādu cerību mani apstādināt. Atsaucot otro zīmi un visā pasaulē atjaunojot datus, tu esi padarījusi pēdējās zīmes vēl varenākas.

-    Tu gribi palaist kodolraķetes un Āzijas lielāko daļu noslaucīt no zemes virsas?

Soumss iesmējās.

-    Protams ne. Tur jau tas suns aprakts. To izdarīs pati cilvēce. Pirmajai zīmei sekojošais elektroenerģijas piegādes pārtraukums neizraisīja nemierus - tos izraisīja cilvēces reakcija. Otrā zīme nebija īsts bads - fiziski cilvēce necieta badu un varēja izdzīvot. Ari pēdējās zīmes nebūs citādas. Cilvēce pati savu aizspriedumu un izvēles dēļ sāks karu un ies nāvē. Atsevišķas tautas savu datoru ekrānos ieraudzīs šķietami palaistas raķetes. Tās domās, ka viņām uzbrūk, taču - vēl būs iespēja izvēlēties. Var taču pārbaudīt, vai uzbrukums ir īsts un noticēt ienaidniekiem, kuri apgalvo, ka neviena raķete nav izšauta, vai arī sākt īstu un dārgu karu.

Soumss pasmaidīja.

-     Kā tu domā, Embera, kas notiks? Es neesmu no tiem, kam patīk slēgt derības, taču es neko neliktu pretī karam un nāvei. īpaši tūlīt pēc tam, kad jūsu lieliskā varonības parauga rezultātā pasaule ir atguvusi datus un tai pienāk šāda maldinoša informācija. Nav šaubu, ka pasaule nopriecāsies, ka dati tiešsaistē atgriezušies īstajā brīdī, lai ziņotu par uzbrukumu un dotu atbildes triecienu.

-    Kāpēc tu tik dedzīgi vēlies īstenot Sarkanā pāvesta pravietojumu, ja labi zini, ka viņa patiesība nav vienīgā?

Soumss pasmaidīja.

-    Tāpēc, ka tā būs vienīgā, - viņš noteica, pamājis ar roku uz lifta pusi. - Drīz tā būs vienīgā patiesība.

Lifts nobrauca uz nākamo līmeni. Kāds bija izsaucis liftu uz leju. Mailzs Flemings brauca augšā. Viss beidzies. Soumss ir uzvarējis.

Embera saspringti skatījās uz liftu. Tāpat kā Džeiks. Un vilki.

-    Uzmanies, Milo! - nokliedzās Džeiks. Bukovska no visa spēka iesita viņam pa seju, notriekdama no kājām.

-    Nedari to, Mailz! - kliedza Embera.

Taču velti. Viņa tik ļoti gribēja, lai lifts neizkustētos no vietas, taču kabīne sāka celties uz augšu. Cauri stiklam varēja saskatīt tajā stāvošā auguma siluetu. Durvīm atveroties, tas pacēla roku un nāca ārā.

Soumss deva guturālu komandu, un vilki lēca virsū Flemingam, notriekdami viņu zemē un sākdami plosīt drēbes. Džeiks iekliedzās, Embera metās virsū vilkiem, lai tos atrautu nost, taču vilki nelikās zinis par viņu un kā traki turpināja plosīt Fleminga kaklu, ar zobiem ieķērās ķiverē.

Kad ķivere nolidoja no galvas, visi noelsās. Galva izrādījās no plastmasas. Augšā bija uzbraucis ķermeņa manekens. Viņa pagriezās uz Soumsa un Bukovskas pusi, un šajā brīdī pāri margām kā atriebējs parādījās tumša figūra un atmuguriski ierāva kliedzošo Bukovsku urbumā.

-    Paņem Džeiku un atgriezies pie galvenās vadības pults, - figūra uzkliedza Emberai un pastiepa roku pret Soumsu, lai norautu no galvas aizsargus.

Embera paķēra Džeiku aiz rokas un vilka uz liftu, bet šajā brīdī vilki pārstāja plosīt manekenu un uz viņas pusi skrēja Karvelli. Viens no vilkiem lēca virsū Emberai, taču tam priekšā metās Karvelli, pavērdams ceļu uz liftu.

-    Ej! - viņš nokliedzās, cīnīdamies ar vilku, kas koda vēderā un gribēja ieķerties sejā.

Emberai divreiz nebija jāsaka. Kopā ar Džeiku viņa iemetās liftā un sniedzās ar roku pie apakšējās pogas. Taču viņiem jau klupa virsū otrs vilks un brīdī, kad vērās ciet durvis, iecirta ilkņus Džeika kreisajā kājā. Panikā viņa pogu spieda vēl un vēl, bet vilka ilkņi iegrima kājā arvien dziļāk. Visu laiku dzīvnieks neatrāva no Emberas savu ļauno, dzelteno acu skatienu. Cauri tonētajam stiklam pa kreisi viņa redzēja vilka asiņainos žokļus iekožamies Karvelli rīklē un to saļimstam.

Tad Džeiks pastiepa roku pie kreisā liela un kaut ko nospieda. Kāja atdalījās un vilks pēdējā mirklī kopā ar kāju atkrita atpakaļ, atbloķēdams durvis.

Lifta durvis šņākdamas aizvērās un, kabīnei braucot uz leju, vilki traucās, kur Soumss cīnījās ar Flemingu.

Domāt par tādām lietām tagad nebija laika. Darāmā bija pārāk daudz.

72. NODAĻA

Soumss bija pārsteidzoši izturīgs un spēcīgs, un kad Flemings bija norāvis no viņa aizsargapģērbu, atsegdams pārlieku jūtīgo ādu gaismai, viņš cīnījās vēl negantāk.

Flemingu apgrūtināja smagnējā dvēseļu ķeršanas sfēra ar tajā integrēto domu cepuri un tās elektrodiem. Viņš bija izmantojis cepuri, lai ar neirotulku vadītu cilvēka aizstājēju, kamēr pats atstāja laboratoriju pa tehniskās apkopes durvīm un pa urbumu rāpās uz augšu.

Tagad viņam uzbruka vilki.

Stāvēdams uz platformas, viņš spēcīgi iesita Soumsam pa seju un grūda pāri margām, kamēr tas, ieķēries Flemingam rokā, palika karājoties tukšumā.

-    Atsauc vilkus! - viņš uzkliedza. Apakšā kā maza saule pulsēja lode, un Soumsa āda jau sārtojās.

Vilki kauca un smilkstēja, taču turējās atstatu, it kā justu, ka uzbrūkot apdraudētu savu pavēlnieku.

-    Atsauc vilkus! - Flemings vēlreiz pavēlēja.

Soumss deva guturālu komandu, un vilki atkāpās.

-     Mailz, tev jāapstādina Embera. Viņa nedrīkst iejaukties zīmju gaitā.

Neticēdams savām ausīm, Flemings purināja galvu.

-    Tu esi īsts ļaunuma iemiesojums.

-    Neesmu, - Soumss lūdzās. Viņa balss kļuva nopietna. - Tas ir svarīgi. Nav neviena cita, kas to saprastu labāk. Ir kāds iemesls, kāpēc es tā rīkojos, tāpēc tev Embera jāaptur.

-    Pie joda, par ko tu runā?

-    Sarkanā pāvesta atklāsmei ir mērķis, kas jāīsteno man.

-    Viņa atklāsme taču ir meli.

-    Nē, nav. Meli ir tikai puse, otra puse ir patiesība. Viņa patiesība.

-    Tikai tu centies to padarīt par vienīgo patiesību.

-    Man nebija izvēles. Man bija jāpārliecina pasaule, ka Dieva nav, ka ir tikai Velns. Tāds bija mans mērķis.

Flemings pasniedzās, lai satvertu Soumsa otru roku. Soumsa āda jau sāka čulgot, taču šķita, ka viņš nejūt sāpes.

-    Kāpēc tas ir tavs mērķis, Bredlij? Ko tu iedomājies - kas tu esi? Sātans?

-    Viss ir daudz sarežģītāk, - atbildēja Soumss, skatīdamies tieši acīs. - Es esmu Dieva otrais dēls.

Flemings gandrīz atlaida vaļā rokas.

-     Kas?

-    Paklausies, - Soumss lūdzās. - Pirms diviem tūkstošiem gadu Dievs nosūtīja uz zemi savu pirmo dēlu. Viņš bija labs cilvēks, sludināja līdzjūtību un piedošanu, lai parādītu patieso ceļu pie Dieva, cilvēces dēļ viņš pat mira pie krusta. Taču nekas no tā neiznāca. Reliģijas, interpretējot Kristus mācību, karoja cita ar citu. Tās aizšķērsoja ceļu ticībai. No brīvas gribas jautājuma reliģija pārtapa par varas un vainas jautājumu. Kur paliek brīva griba, kad priesteris saka: "Dari, kā es saku, ja negribi nonākt ellē"? Tā nav brīva griba, bet bailes no soda par nepakļaušanos pavēlēm.

-     Lai nu kā, priesteri ir tikai cilvēki, kuri daudz nedomā par Dieva izprašanu, bet gan par varas iegūšanu šajā saulē. Dievs nekāro pēc milzu baznīcām un pielūgsmes. Tēvs nav tāds. Viņš grib, lai tu, Viņa pats ambiciozākais radījums, nodzīvotu līdz vecumam un varētu iztikt bez Viņa. Tieši to pirmais dēls mēģināja izskaidrot. Krietna dzīve pati par sevi ir balva - aizejot nāvē, katrs cilvēks piedzīvo pats savu dvēseles patiesību. Taču neviens neklausījās.

-    Tāpēc viņš nosūtīja uz zemi savu otro, tumšāko dēlu. Mani. Šoreiz ne tāpēc, lai sludinātu mīlestību, bet lai reizi par visām reizēm pierādītu, ka Dieva nav. Ka Sātans ir vienīgais valdnieks. Tikai tad cilvēce spētu izrauties no reliģijas važām un pati iegūt labā un ļaunā izpratni - patiešām brīvu gribu. Galu galā īstu izvēli var izdarīt tikai tad, ja netiek solīta balva. Tāpēc Viņa izdzēšana no jūsu apziņas ir Dieva dāvana. Un tāpēc es radīju Akostu. Ar savu augstprātību un dogmatismu viņš bija ideāls reliģijas simbols. Kad viņš ar pasaules visietekmīgākās reliģijas muti no aizsaules noliedza Dievu, pasaulei vajadzēja ieklausīties. Un, redzot solītās zīmes, tai nekas cits neatliek, kā ticēt.

Soumss uzsmaidīja Flemingam.

-    Lai kam, bet tev tas būtu jāsaprot, Mailz. Tu ienīsti reliģijas dogmatisko pašlepnumu. Tu esi ateists, kas dara labu, negaidot atalgojumu viņā saulē. Padomā par Vir- džīniju Naitu. Sekojot Sarkanajam pāvestam, viņa bija vāja un gļēva, viegli pavedināma uz draugu nodošanu un neskaitāmu nāvju sankcionēšanu. Viņa sev iestāstīja, ka tas, ka šie cilvēki ir neglābjami slimi, neko nenozīmē, jo viņa izpilda Dieva gribu. Tikai zaudējusi ticību Dievam, viņa ieguva ticību pati sev, kā arī iemantoja drosmi, lai palīdzētu aizbēgt tev un Emberai. Tikai pārstājusi paļauties uz aizkapa dzīves solījumiem, viņa ieguva neatkarību šajā dzīvē. Mailz, tev jāapstādina Embera, jo citādi viss ir zaudēts.

-    Tu neesi pie pilna prāta! Mirs miljoniem cilvēku.

-     Tiks zaudētas dzīvības, bet izglābtas dvēseles, - Soumss lūdzās. - Tev tas jāsaprot. Es esmu tas, par ko uzdodos. Es zināju, kāda būs Sarkanā pāvesta atklāsme. Tieši tāpēc tik pārliecinoši aizstāvēju Dvēseles projektu. Tici man, Mailz, es esmu gan Lucifers, gan Dieva dēls. Es esmu Dieva instruments. Es esmu ne tikai elles uguns, kas nes ciešanas un izmisumu, bet arī šķīstīšanas liesmas, kas sagatavo zemi izaugsmei nākotnē. Mailz, cilvēces nākotne ir tavās rokās. Tev jāļauj zīmēm iet savu gaitu, izdedzināt reliģiju nezāles un to vietā ļaut augt lielākai ticībai sev un patiesai brīvai gribai.

Soumss apklusa, it kā gaidītu atbildi, taču Flemings nezināja, ko teikt. Soumsa vārdos bija kaut kāda perversa loģika.

Soumss satvēra Fleminga plaukstas locītavu. Viņa āda čūloja un plīsa, atsedzot sarkani asiņojošas rētas. Flemings mēģināja pavilkt Soumsu uz augšu, lai viņš varētu apsegties, taču jo spēcīgāk tika saspiesta āda, jo vairāk plīsa.

- Lūdzu, Mailz, lūdzu, - Soumss lūdzās, nelikdamies zinis par sāpēm. - Nogalini mani, bet Jauj zīmēm piepildīties. Tev jāiedzen reliģijas zārkā pēdējās naglas, šī ir vienīgā izdevība, un viss atkarīgs no tevis. Tev tas jāizdara tagad, Mailz, - viņš nokliedzās. - Tev tas ir jāizdara.

73. NODAĻA

09… 08… Emberai pietika uzmest ekrānam vienu skatienu, lai saprastu, ka viņa ir nokavējusi. Laika atpakaļ skaitīšana gandrīz bija galā. Šķietamajiem uzbrukumiem vajadzēja sākties.

Atstājusi Džeiku novērot liftu, ja gadījumā parādās vēl kāds sargs, viņa iegāja datora pamatprogrammās. Jau drīz kļuva skaidrs, ka Soumsam ir taisnība. Visi nozagtie dati bija nosūtīti atpakaļ, taču ar to tika pavērts ceļš pēdējām zīmēm.

06… 05…

Viņa skatījās Indijas, Pakistānas kartē un lielajā Āzijas kartē. Visi sarkanie punkti joprojām mirgoja. Ja tagad ievadītu fotonu implozijas programmu, viņa varētu iznīcināt datoru, taču tas pagūtu izsūtīt maldinošo informāciju un iedarbinātu Sarkanā pāvesta pareģoto karu un nāves apokalipsi.

Bija jāpārraksta kods.

… 04… 03….

Iesākusi ar lielāko Āzijas karti, viņa atvēra mazu logu ekrāna apakšā un izmantoja to, lai iekļūtu programmēšanā un sameklētu instrukciju, kas pa optisko interne-

tu nosūtītu ziņu par šķietamo raķetes palaišanu. Viņa to atrada tūlīt un dažu sekunžu laikā padarīja nekaitīgu. Punkti uz kartes pārstāja mirgot.

Lieliski.

… 02…

Viņa uzklikšķināja uz Indijas un Pakistānas kartes un atkārtoja to pašu, ko ar pirmo karti. Atvēra logu, lai piekļūtu programmas kodam. Sāka meklēt instrukciju…

… 01… 00…

Nolādēts. Par vēlu.

Sarkanais punkts virs Deli pārstāja mirgot. Tad no Deli uz Pakistānu nostiepās sarkana līnija.

Viņa pārbaudīja pamatprogrammu. Maldīgais ziņojums, ka Indija palaidusi kodolraķeti, jau bija nosūtīts uz raķešu karaspēka komandcentru Lahorā. Dziļi ievilkusi elpu, Embera saberzēja sasvīdušās plaukstas un ziņojumu dzēsa.

Sarkanā līnija no ekrāna nozuda.

Emberas pleci no atvieglojuma noslīga uz leju. Mierinādama sevi, viņa gatavojās ievadīt PIP, ar ko bija jāiznīcina dators. Taču viņa vēl nebija sākusi to darīt, kad kartē no jauna parādījās mirgojošs punkts. Tad bez laika skaitīšanas un brīdinājuma no Lahoras uz Indiju nostiepās sarkana līnija.

Drudžaini pārbaudīdama pamatkodu, vai kaut kas nav palaists garām, Embera atskārta, ka trieciens nav šķietams - tā bija Pakistānas atbilde uz pirmītējo Indijas "triecienu".

- Tev viņa jāapstādina, Mailz! - kliedza Soumss. Agrākais miers viņu bija pametis. Āda no pieres gandrīz karājās virs sejas, bet acis bija pieplūdušas asinīm. - Palīdzi man, un es palīdzēšu atklāt tava brāļa likteni. Tā atslēga ir datorā. Pastāv sakarība starp dvēseles parakstu un cilvēka ģenētisko kodu. Interferences raksts savstarpēji saistīts ar introniem, abstrakto kodu, kas veido mūsu DNS lielāko daļu. Ar datora palīdzību no brāļa genoma var iegūt viņa dvēseles parakstu. Ar manu palīdzību tu vari viņu izsaukt. Tu vari ar viņu sazināties.

Flemings to jau zināja. Šī nojauta bija viņu vadījusi, pametot Emberu, lai izjautātu datoru.

-    Es zinu, ko varu darīt, - viņš atbildēja.

Soumsa lūpas savilkās maniakālā smaidā.

-    Tātad tu saproti, ka dators ir vitāli svarīgs, ja vēlies apmierināt savu nepieciešamību zināt - nepieciešamību pierādīt, ka ar viņu viss ir kārtībā. Ja dators tiks iznīcināts, tu vairs nekad nespēsi ar viņu sazināties. Tavs prāts nekad neiegūs mieru.

Flemings jau bija pieņēmis lēmumu.

-    Ar Robu viss ir kārtībā, - viņš sacīja.

-    Bet kā tu to zini?

-    Es nezinu, Bredlij. Manuprāt, man tikai vajadzīga ticība, - noteica Flemings un juta, ka no sirds noveļas smagums.

Soumss bija tuvu panikai.

-    Bet Embera ir jāapstādina. Viņa vienīgā var novērst zīmju parādīšanos, un tev viņa jāapstādina!

-    Nē, man tas nav jādara, - Flemings lēni noteica. - Kā jau tu teici, es varu rīkoties pēc brīvas gribas. Un tieši to ari daru.

-    Nē! Nē! - kliedza Soumss. - Tu izdarīsi fatālu kļūdu! Nekas tāds nedrīkst notikt! Tev viņa jāapstādina!

-    Par vēlu, Bredlij! - Flemings aiz muguras izdzirdēja iesaucamies Emberu. Pagriezies viņš ieraudzīja pie lifta stāvam Emberu un Džeiku, kas vēroja vilkus, kuri nenolaida no viņa acis. - Tika palaista viena raķete, taču es to deaktivizēju un novadīju uz jūru. Tas nu ir galā.

Soumss veltīja Flemingam niknu skatienu.

-     Muļķis, - viņš izspļāva. - Dievs deva cilvēcei vēl vienu izdevību. Viņš sūtīja savu otro dēlu. Taču tu palaidi šo iespēju garām. Atkal. Jūs neesat pestīšanas vērti. - Viņš atlaida vaļā rokas. Flemings turēja Soumsu, cik ilgi varēja, taču no rokām nomaucās āda, un viņš atmuguriski nogāzās urbumā uz pulsējošās stikla lodes.

Aiz muguras iekaucās vilki, Flemings pagriezās brīdī, kad tie lēca, aizlika sejai priekšā rokas un gaidīja triecienu. Taču nesagaidīja. Garām viņam vilki ielēca urbumā pie sava saimnieka. Viņš mēģināja saskatīt, kur vilki nokrituši, taču no tiem vairs nebija ne miņas, it kā tie būtu izgaisuši un kā dēmoni atgriezušies tur, no kurienes nākuši.

Viņu pavēlnieks vēl arvien bija redzams.

Skatoties lejā uz cilvēku, kurš apgalvoja, ka ir gan Lucifers, gan Dieva otrais dēls, Flemingam pār muguru pārskrēja šermuļi. Soumss gulēja uz kvēlojošās stikla lodes ar vaļējām acīm un izplestām rokām, it kā uz šīs ugunslodes viņš būtu sists krustā.

Flemings sajuta uz pleca uzguļamies Emberas roku.

-    Es paņēmu no Tripa viņa pielaides disku. Tagad labi ātri jātiek no šejienes ārā, - viņa sacīja. - Es ieinstalēju PIP, un dators drīz uzsprāgs.

Flemings pagriezās pret Džeiku, kurš auklēja savu sakošļāto kāju. Viņš paņēma bērnu uz rokām un sekoja Emberai uz liftu.

Salauzis mugurkaulu, krītot pats uz sava veidojuma, Bredlijs Soumss gaidīja nāvi. No viņa miesas kārtām lobījās āda, bet no stikla lodes nākošais karstums un gaisma dedzināja tā, ka savā jau tā ciešanu pilnajā mūžā lielākas sāpes viņš nebija piedzīvojis.

Viņš bija ellē uz ugunsrata.

Taču fiziskās sāpes nesagādāja mokas.

Tās sagādāja neveiksmes apziņa.

-     Piedod man, Tēvs, - viņš izmisumā kliedza. - Es mēģināju viņiem palīdzēt.

Tad lodē parādījās sīkas plaisas, un jau nākamajā mirklī tā uzsprāga zilgani baltā gaismā kā supernova.

PIRMS DAŽĀM MINŪTĒM

Izskrējis no VenTec ar krūtīm cieši piespiesto Džeiku, Flemings vispirms pamanīja, ka debesis ir noskaidrojušās. Pie tālā apvāršņa varēja pat saskatīt oranžu švīku. Otrām kārtām viņš pamanīja, ka no austrumu puses tuvojas atbalsta helikopters.

Pēc divām minūtēm viņi jau bija lidaparātā. Turpat bija ari Deltas kaujinieks ar salauzto kāju. Viņš bija licis helikopteram ierasties viņam pakaļ un pēc tam pārbaudīt, vai VenTec kāds palicis dzīvs.

-   Vai vairāk neviena nav? - kaujinieks prasīja Flemingam, kad viņš sēdināja Džeiku starp viņu un Emberu.

Flemings papurināja galvu.

-    Un kā ar jums? - kaujinieks jautāja.

Embera saspieda Fleminga roku.

-     Ar mums viss kārtībā, - viņa atbildēja. - Gan viss būs labi.

-    Jūsu vietā es laistos projām no VenTec cik ātri un tālu vien iespējams, - Flemings uzsauca pilotam.

-     Dzirdu jūs labi un skaidri. Uzņemu kursu uz Fer- benksu.

Tiklīdz pilots pagrieza helikopteru uz dienvidiem, Džeiks sēdeklī sagriezās.

-    Paskaties, tēvoci Milo!

Flemings pagriezās īstajā brīdī, lai ieraudzītu no VenTec zirneklim līdzīgās ēkas kalna galotnē izlaužamies baltas gaismas stabu un kā vertikālu prožektora staru ie- duramies tumstošajās debesīs.

Tad sekoja otrs sprādziens, un mirdzoši baltās gaismas apakšējā daja pārvērtās liesmās. Flemings iedomājās, ka sprāgstošās lodes milzīgā enerģija atbrīvojusi dziļi kalnā iesprostoto naftu, kas veidoja liesmu stabu, radot iespaidu, ka tas uz brīdi savieno debesis un elli.

-     Tātad, - sacīja Deltas kaujinieks ar gurdu smaidu uz lūpām, - mēs esam izglābuši pasauli?

Flemings pamāja, taču, spiežot Emberas roku un pievelkot tuvāk Džeiku, viņš neredzēja neko citu kā vienīgi uz ugunslodes gulošo Soumsu un viņa nicīgo skatienu.

-     Protams, mēs esam izglābuši pasauli, - viņš klusu noteica, ar roku bužinādams Džeika matus. - Protams, mēs to izdarījām.

EPILOGS

JEZUĪTU PATVERSME VILLA RONDA. UZ ZIEMEĻIEM NO ROMAS PĒC PUSOTRA GADA

Pieņemšana notika vienā no biedrības lieliskākajām vasaras mītnēm. Tie bija svētki, svinības, ne tikai par godu jauna jezuītu ģenerāļa iecelšanai, bet arī acīmredzamai katoļu baznīcas atdzimšanai.

Viesi audekla uzvalkos un garīdznieku sutanās klīda pa Paladina villas terasēm un saulainajiem dārziem un malkoja dzērienus.

Palīdzējusi Džeikam sasprādzēt siksnas, Embera noglāstīja savu apaļo vēderu, kur juta spārdāmies jaunu dzīvību. Viņa nožēloja tikai to, ka māte nebija nodzīvojusi tik ilgi, lai redzētu savu pirmo mazbērnu.

Domās viņa atgriezās pie laika, kad bija dzīvojusi tikai pa pusei, pastāvīgi apzinoties Arielas tuvumu un savu vainu, bet nekad ne sevi kā indivīdu. Pēc tam domas pievērsās dzīvei no tā brīža, kad viņa un Ariela bija atbrīvojušas viena otru. Kā savā laikā teica māte? Mēs dzīvojam mūsu attiecībās. Tagad Embera atskārta, ka mātei bija taisnība gan dzīvē, gari nāvē. Paskatījusies uz dārza otru malu, viņa ieraudzīja Flemingu, kuru pie sevis ar rokas mājieniem aicina ap tēvu Pītu Rigu sanākusi cilvēku grupa.

Domas pievērsās kvantu pasaulei, kas bija piepildījusi viņas dzīvi. Daudzējādā ziņā Flemings arvien bija bijis atsevišķa "daļiņa" - indivīds, kurš baidās no saistībām, stingri paļaujas uz zinātnes ieročiem un prakticismu, lai pasaules ciešanas un haosu nelaistu sev tuvumā. Savukārt viņa bija bijusi "vilnis" - tā iegrimusi attiecībās ar māsu, ka izslēdza jebkādu personisku pieķeršanos un, meklējot sapratni un izklaidi, paļāvās uz darbu kopā ar Soumsu. Tagad meklējumi bija galā un prātu vairs nevajadzēja izklaidēt. Flemings un viņa papildināja viens otru, katrs dodot otram iespēju būt atsevišķi un kopā, daļiņai un vilnim, es un mēs. Ideāla di- vējādība.

Viņa pasmaidīja un vēlreiz noglāstīja vēderu. Darbs, kas līdz šim lieliski bija aizņēmis prātu, tagad bija kļuvis tikai par daļu no dzīves. Optrix darbojās pietiekami veiksmīgi, lai viņai nevajadzētu piedalīties visās uzņēmuma aktivitātes, un Embera jutās pārsteigta, cik viegli daudzus no agrākajiem pienākumiem tagad deleģē citiem.

Turēdama Džeika roku savējā, viņa noskatījās, kā Flemings pieiet pie tēva Pīta. Krusttēvs savā jaunajā amata tērpā izskatījās lieliski - kā Jēzus biedrības ģenerālis, tā saucamais melnais pāvests, viņš nu stāvēja Jēzus biedrības galvgalī. Flemings nebija gribējis nākt uz pieņemšanu un piekritis pavadīt Emberu tikai tāpēc, ka būt šeit bija viņas pienākums pret krusttēvu.

Redzot tik lepno tēvu Pītu laiku pa laikam pārtraucot sarunu, lai izteiktu atzinību saviem sekotājiem, viņa atcerējās Soumsa pēdējos vārdus Flemingam. Viņi bieži bija runājuši par misiju, ko bija uzņēmies bijušais partneris, proti, iznīcināt reliģiju un ticību Dievam, lai katrs var īstenot patiešām brīvu gribu, tikai Embera nekādus secinājumus par viņu vēl nebija izdarījusi. Soumss viņas dzīvi bija iespaidojis spēcīgi un neparasti pozitīvi. Viņš Emberai vienmēr bija un paliks mīkla. Un, neraugoties uz visu notikušo, viņa Soumsu atcerējās bez dusmām vai naida, bet allaž ar simpātijām.

Mailzs Flemings pilnībā neatzina Emberas filo- sofiskos uzskatus, bet, redzot viņu stāvam blakus Džeikam, nevarēja nepasmaidīt, jo abi kopā viņi izskatījās tik laimīgi un piemēroti viens otram. Džeiks bija kļuvis par viņu vienības sastāvdaļu un Flemingam vairs pat nelikās, ka viņš tur brālim doto solījumu parūpēties par viņa dēlu. Tāpat kā Embera, Džeiks tagad bija daļa no viņa.

Dažās jomās viņa dzīve nebija daudz mainījusies. Pēc Soumsa datora iznīcināšanas un pasaules atgriešanās pie kaut kā līdzīga normālai dzīvei, mediji bija centušies identificēt "civilizācijas glābējus". Taču nākamajos mēnešos bija valdījis tāds haoss un apkārt cirkulējis tik daudz visādu baumu, ka ar FIB palīdzību bija izdevies izvairīties no Fleminga un Emberas vārda minēšanas dažādos ziņojumos, tāpēc viņš atgriezās Bārlijholā, lai turpinātu iesākto darbu. Tagad, vadot šo iestādi, viņam bija lielāka vara un ari labāks finansējums, bet citādi dzīve ritēja savu gaitu.

Tomēr viņš bija arī pārvērties. Flemings atcerējās, ka bija centies cīnīties ar ciešanām, palīdzot atjaunoties traumētajiem pacientiem, bet pats tajā laikā tomēr emocionāli norobežojās. Taču tagad, skatoties uz Džeiku un sievieti, kura nēsāja viņa bērnu, Flemings saprata, ka šī ir viņa pasaule. Tā varēja ne tikai sagādāt viņam ciešanas, bet darīja viņu pilnvērtīgu, deva dzīvei jēgu.

Viņš bieži domāja par Robu, taču bez agrākās vainas sajūtas vai raizēm par viņa dvēseli. Nepaies ilgs laiks, un viņš zinās, vai Robs ir drošībā tajā saules pielietajā līdzenumā, ko Embera redzēja sapnī. Bet tikmēr galvenā uzmanība jāveltī dzīvošanai.

Tomēr Soumss vēl arvien viņu vajāja, un ierašanās šodien šeit šo sajūtu tikai pastiprināja.

Kad Sarkanā pāvesta pareģotās pēdējās zīmes nebija materializējušās, visa pasaule bija izdvesusi kopīgu atvieglojuma nopūtu. Armagedona neveiksme daudzus vedināja visu notikušo uzskatīt par grandiozu mistifikāciju, prātā jukuša ģēnija izdarību. Tomēr neviens nespēja izskaidrot, kā vājprātīgais ģēnijs varēja zināt, ko Sarkanais pāvests paziņos. Neraugoties uz izmeklēšanām un pētījumiem, apmierinošs skaidrojums tam netika rasts.

Lai ari kā būtu bijis, bet nākamajos mēnešos miljoniem cilvēku ar atvieglojuma sajūtu atgriezās pie reliģijas, it kā gribētu kompensēt to, ka ļāvuši Sarkanajam pāvestam vājināt ticību. Ateistiem, kuriem reliģija nekad neko nebija nozīmējusi, tā kļuva par prioritāti. Pēc dvēseles patiesības baznīcas izjukšanas radās negatīva attieksme pret jauno, progresīvo garīdzniecību. Vienreiz piemuļķotie cilvēki nevēlējās tikt piemuļķoti vēlreiz.

Vienotā baznīca bija gandarīta, ka var apmierināt milzīgo pieprasījumu pēc atgriešanās pie stabilām pamatvērtībām. Tā bija tā pati baznīca, kas pirms Sarkanā pāvesta paziņojuma bija uz sabrukšanas robežas. Atverot durvis savai dāsnajai draudzei, tā dogmatiski apliecināja sevi kā vienīgo patiesības nesēju, izdeva striktus noteikumus dievkalpojumiem un lepni pasludināja sevi par baznīcu - māti. Savas pastāvēšanas piecpadsmit gadsimtos Romas katoļu baznīca nekad vēl nebija bijusi tik stipra.

Pat tagad, apsveicot Pīteru Rigu viņa jaunajā, melnajā amata tērpā un vērojot apsveicēju straumi, kas pieliecās, lai noskūpstītu viņa roku, Flemings domāja par Bredlija Soumsa pēdējiem vārdiem.

- Tāpēc viņš nosūtīja uz zemi savu otro, tumšāko dēlu. Mani. Šoreiz ne tāpēc, lai sludinātu mīlestību, bet lai reizi par visām reizēm pierādītu, ka Dieva nav. Ka Sātans ir vienīgais valdnieks. Tikai tad cilvēce spētu izrauties no reliģijas važām un pati iegūt labā un ļaunā izpratni - patiešām brīvu gribu.

Galu galā īstu izvēli var izdarīt tikai tad, ja netiek solīta balva. Tāpēc Viņa izdzēšana no jūsu apziņas ir Dieva dāvana.

Tā bija prātā jukušā vervelēšana, taču, atceroties uz paša radītās ugunslodes gulošā Soumsa kliedzienu: "Jūs neesat pelnījuši pestīšanu!", Flemings nodrebinājās, kaut muguru apspīdēja silta saule.

Pēc Rigas apsveikšanas, Flemings uzdeva viņam jautājumu. Viņš apzināti nelietoja viņa titulu.

-    Pīter, vai mēs esam kaut ko iemācījušies no Sarkanā pāvesta dvēseles patiesības dienas?

-    Protams, Mailz, - Riga nevilcinājās.

-    Ko?

Rigas pierē ievilkās rieva, it kā atbilde būtu pati par sevi saprotama.

-    Mēs guvām mācību, ka cilvēkiem nepieciešama vadība. Ka viņiem pašiem nevar uzticēt Dieva meklēšanu. Viņiem tāpat kā aitām vajadzīgs stingrs un uzticams gans, kas palīdz ieraudzīt Dieva īsto slavu.

Flemings pret paša gribu nodrebinājās.

-    Un jūs esat tas gans?

Riga pasmaidīja, un viņa smaids pauda to pašu svētlaimīgo pārliecību, kādu Flemings bija redzējis Akostas sejā.

Vienu sirreālu bridi šajā spožajā, baltajā saules gaismā Flemings nespēja saskatīt, ar ko viņi atšķiras - šķita, ka Sarkanais pāvests no Melnā atšķiras tikai ar mantijas krāsu.

ATZINĪBAS

Vislielāko pateicību, kā vienmēr, esmu parādā savai sievai Dženijai. Vairāk nekā jebkurš cits viņa palīdzēja dot "Luciferam" dienas gaismu. Viņas ar izdomu bagātie pētījumi un radošās idejas bija nenovērtējamas, veidojot raksturus un sižeta līnijas.

Sevišķi vērtīgas mūsu pētījumos bija šādas grāmatas: Dana Sohara The Quantum Self (Flamingo, 1991), Džona Gribina Q ir for Quantum (VVeiden- feld&Nicolson, 1998), Jona Krakenera Eiger Dreams (Pan, 1990) un The Tibetan Book of Dead.

Esmu ļoti pateicīgs visiem Transivorld Publishers darbiniekiem par uzmundrinājumu un pastāvīgo atbalstu, bet jo īpaši savam izcilajam redaktoram Bilam Skotam-Keram.

Liels paldies arī manam draugam un aģentam Patrikam Volšam un filmu aģentam Semam Nor- tam.

Esmu pateicību parādā par grāmatas caurskatīšanu arī Karaliskās flotes komandierim Džerijam Plantam, Žilam Palmeram par kvantu fizikas idejām un Pītam Taileram par sniegto ieskatu teoloģijā un katoļu baznīcā. Kļūdas, lai kādas tās būtu, pieder vienīgi man.

Visbeidzot gribu pateikties abiem saviem vecākiem par neizsīkstošo entuziasmu un atbalstu. Ja neskaita nepārspējamos Transzvorld tirdzniecības spēkus, viņi ir vislabākā pārdevēju komanda, kādu autors var vēlēties.

Maikls Kordijs

LUCIFERA KODS

Redaktore Solvita Velde

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 26275020.

M. Kordijs

Ko 685 Lucifera kods / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2006. - 441 lpp.

Pirmais internetā grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Kordijs Maikls Lucifera kods

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA DVĒSELES MEKLĒJUMOS

1. NODAĻA ventec BĀZE. AĻASKA PĒC DIVDESMIT DEVIŅIEM GADIEM

2. NODAĻA TEITA MODERNĀS MĀKSLAS GALERIJA, LONDONA PIRMS TRĪSDESMIT ASTOŅĀM MINŪTĒM

3. NODAĻA BĀRLIJHOLAS PĒTNIECISKĀ KLĪNIKA KEMBRIDŽA, ANGLIJĀ

4. NODAĻA DIREKTORES KABINETĀ

5. NODAĻA BĀRLIJHOLA. PIECOS PĒCPUSDIENĀ

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA KEIPTAUNA, DIENVIDĀFRIKA

9. NODAĻA BĀRLIJHOLA

10. NODAĻA DOMĀTAVA. VĒLĀK, TĀS PAŠAS DIENAS VAKARĀ

11. NODAĻA PALĀTA. BĀRLIJHOLA

12. NODAĻA DOMĀTAVA

13. NODAĻA "SARKANAIS ŠĶIRSTS". KEIPTAUNA 33° 55' S, 18° 22' E

14. NODAĻA BĀRLIJHOLA. NĀKAMĀS DIENAS RĪTS

15. NODAĻA DOMĀTAVA

16. NODAĻA MARINAS APGABALS, KALIFORNIJA. NĀKAMĀ DIENA

17. NODAĻA

PASIFIKAS AUGSTIENE. PĒC PIECĀM STUNDĀM

18. NODAĻA OPTRIX INDUSTRIES. NĀKAMĀ DIENA

19. NODAĻA "SARKANAIS ŠĶIRSTS". 33° 26' S, 16° 12' E. NĀKAMĀ DIENA

20. NODAĻA SAREJA, ANGLIJA. NĀKAMĀ DIENA

PĒC TRIM STUNDĀM

21. NODAĻA DOMĀTAVA. PĒC DEVIŅĀM STUNDĀM

22. NODAĻA "SARKANAIS ŠĶIRSTS". 33° 15' S, 16° 06' E. TAJĀ PAŠĀ NAKTĪ

23. NODAĻA BĀRLIJHOLA

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 18° 10' S, 16° 01' E PĒC DEVIŅDESMIT DIVĀM MINŪTĒM

24. NODAĻA BĀRLIJHOLA. NĀKAMAJĀ RfTĀ

"SARKANAIS ŠĶIRSTS". 18° 06' S, 16" 03' W

25. NODAĻA BĀRLIJHOLA. 9.30 NO RĪTA

26. NODAĻA VENTEC BĀZE. AĻASKA. PĒC ASTOŅPADSMIT STUNDĀM

27. NODAĻA MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE VENTEC

OTRĀ DAĻA. DVĒSELES PATIESĪBA

28. NODAĻA ROMA. PĒC ČETRĀM DIENĀM

29. NODAĻA LEONARDO DA VINČI LIDOSTA. ROMA PĒC TRĪS STUNDĀM

30. NODAĻA ventec. AĻASKA

31. NODAĻA MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE. VENTEC

32. NODAĻA DVĒSELES PATIESĪBAS BAZNĪCAS SLIMNĪCA, MARINAS APGABALS NĀKAMĀ DIENA

33. NODAĻA OPTRlX INDUSTRIES

34. NODAĻA MELNĀ SEKTORA NOCIETINĀTĀ DAĻA. VENTEC

35. NODAĻA AĻASKA

36. NODAĻA VENTEC. PĒC ČETRDESMIT MINŪTĒM

37. NODAĻA SARKANAIS SEKTORS

38. NODAĻA ZILAIS SEKTORS. PĒC STUNDAS

39. NODAĻA BALTĀ SEKTORA ĒDNĪCA PĒC TRIM DIENĀM. PULKSTEN 11.18 VAKARĀ

TAI PAŠĀ NAKTĪ PĒC ZINĀMA LAIKA

40. NODAĻA SARKANAIS SEKTORS. NĀKAMĀ DIENA

41. NODAĻA MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE PĒC STUNDAS

42. NODAĻA BALTAIS SEKTORS

43. NODAĻA MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE

44. NODAĻA

45. NODAĻA ZILAIS SEKTORS. PĒC DIVĀM DIENĀM

46. NODAĻA "SARKANAIS ŠĶIRSTS". 18° 55' N, 16° 99' W

47. NODAĻA VIRTUĀLĀS REALITĀTES TELPA. ZILAIS SEKTORS

TREŠĀ DAĻA LUCIFERS

48. NODAĻA

49. NODAĻA VENTEC. NĀKAMĀ DIENA

50. NODAĻA MELNĀ SEKTORA NOCIETINĀTĀS TELPAS. PĒC DIVĀM STUNDĀM

51. NODAĻA MELNĀ SEKTORA NOCIETINĀTĀS TELPAS

52. NODAĻA BALTĀ SEKTORA KOMUNIKĀCIJU ISTABA

MELNAIS SEKTORS

53. NODAĻA MELNAIS SEKTORS

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. NODAĻA APSARGĀJAMIE APARTAMENTI. VENTEC

57. NODAĻA SARKANAIS SEKTORS

58. NODAĻA

59. NODAĻA ATLANTIJAS OKEĀNS

60. NODAĻA MEŽSARGU POSTENIS. NACIONĀLAIS SAVVAĻAS DABAS REZERVĀTS

61. NODAĻA

62. NODAĻA MELNĀ SEKTORA KONFERENČU ZĀLE

63. NODAĻA MEŽSARGU POSTENIS

64. NODAĻA PĒC DEVIŅDESMIT DIVĀM MINŪTĒM

65. NODAĻA MELNAIS SEKTORS. PĒC SEŠĀM STUNDĀM

66. NODAĻA BRUKSA KALNU GRĒDA. AĻASKA

67. NODAĻA

68. NODAĻA BALTAIS SEKTORS

69. NODAĻA PĒC ČETRĀM STUNDĀM

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

73. NODAĻA

PIRMS DAŽĀM MINŪTĒM

EPILOGS JEZUĪTU PATVERSME VILLA RONDA. UZ ZIEMEĻIEM NO ROMAS PĒC PUSOTRA GADA

ATZINĪBAS