Kordijs Maikls

Noziedzības gēns

MAIKLS KORDIJS

NOZIEDZĪBAS GĒNS

PROLOGS

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štats

Trešdiena, 2008. gada 29. oktobris, pulksten 3.11

Ne jau paša sāpes neļāva viņam gulēt. Ne jau paša bailes pārklāja ādu ar aukstiem sviedriem un lika piecelties no mitrajiem palagiem, lai urinētu desmito reizi šajā naktī. Un ne jau paša ciešanas spieda atņemt sev dzīvību pēc septiņiem gadiem, kas pavadīti, gaidot nāvi.

Tā lika darīt viņu sāpes, viņu bailes, viņu ciešanas.

Kaut kas viņā bija mainījies. Viņš nezināja, kas tieši, nezināja arī, kāpēc tā noticis; tikai to, ka pārmaiņas ir būtiskas, neatgriezeniskas.

Karls Akselmens savā piecdesmit sešu gadu ilgajā mūžā bija izdzēsis daudz dzīvību, bet nekad netika pieļāvis, ka varētu dzīvību atņemt sev. Viņš nekad neraizējās par pagātni, izbaudot atmiņas par upuru pakļaušanu, izmantojot savu fotogrāfisko atmiņu, lai atsvaidzinātu dažas izsmalcinātas detaļas izvaroto, spīdzināto un noslepkavoto meiteņu pēdējos dzīves brīžos. Bet tagad to sejas atgriezās nesauktas, mokot viņu gan naktī, gan dienā. Pirmo reizi mūžā Karls Aksel- mens sajuta viņu sāpes, saoda viņu bailes un saprata viņu ciešanas.

Atgriezies gultā savā piecas reiz desmit pēdas lielajā Sankventinas cietuma austrumu korpusa kamerā, viņš caur restēm sāka pētīt bojāto lampu koridorā. Šī gaisma nesniedza mierinājumu. Gaismeklis tikai pastiprināja ciešanas, padziļinot nomāktību visapkārt.

Piecēlies sēdus, Akselmens pārlaida skatienu kamerai, kura tagad viņam aizstāja visu pasauli: nerūsējošā tērauda vanniņa un tualetes pods stūri, ar rūpīgi sakārtotiem laikrakstiem piebāzts plaukts virs lokšņu metāla gultas. Viņš pagriezās, lai atkal sakārtotu spilvenu. Sirmot sākuši dzeltenīgi pavedieni. Akselmena biezie mati agrāk simbolizēja viņa spēku; gadiem ritot, tie kļuva sirmi un tagad nokarājās plānās šķipsnās. Vīrieša pievilcīgo seju, kas reiz pievilināja upurus, izraibināja izsitumi kā pusaudzim. Tomēr, sažņaudzis mitrās plaukstas un ļaujot, lai ātri pukstošā sirds noslāpē izmisuma skaņas no blakus kamerām, viņš šos fiziskos trūkumus neņēma vērā.

Akselmens apzinājās tikai trauksmi. No tās izkalta mute un mežonīgi joņoja sirds. Līdz šim pilnīgi svešas izjūtas. Apziņā ielauzās nevēlamas ievainota ķermeņa ainas, izraisot intīmu vēlēšanos pakļaut un pazemot. Tomēr pat pēc erekci- jas viss vīrieša ķermenis riebumā notrīcēja. Rīklē spiedās žultaina vainas apziņa.

Pastiepies, lai varētu aizsniegt šauro plauktu virs gultas, Akselmens meklēja "Sanfrancisko Apskatu". Plaukts līka zem cieši saspiestu avīžu svara, tikai vienā tā stūrī stāvēja kurpju kaste. Akselmenam patika zināt, kas notiek ārpasaulē. Tas radīja ilūziju, ka viņš var kaut ko kontrolēt, ka pastāv iespēja iespaidot notikumus. Bet neko vairāk.

Uzmanīgi atvēris avīzi, viņš atstāja neievērotus izaicinošos virsrakstus par Irāku un datus par to, cik balsu šajā nedēļā saņēmusi pirmā sieviete - prezidenta amata kandidāte. Šie jautājumi viņu vairs neinteresēja. Tā bija pagātne. Vēl atlicis noskaidrot tikai vienu.

Viņš atšķīra avīzes trešo lappusi un sāka pētīt moment- uzņēmumu, kurā vīrietis vēlu naktī nesa ārā no kapsētas žaketē ietītu kailu meiteni. Virsraksts vēstīja: "FIB izmeklētājs glābj ceturto upuri." Akselmens pētīja vīrieti. Tad pasniedzās pēc kurpju kastes, kurā glabājās visa viņa iedzīve. Uz vēstulēm un citām personiskajām mantām atradās veca krāsu fotogrāfija. Mirgojošās gaismas dēļ piemiedzis acis, viņš salīdzināja izbalējušo fotogrāfiju ar attēlu avīzē, kā to bija darījis neskaitāmas reizes arī agrāk. Beidzot viņš pārlasīja rakstu vēlreiz, pievēršot uzmanību vecumam un uzvārdam.

Akselmens nopūtās. Viņš bija pārliecināts, ka nekļūdās. Pat tad, ja tā nebūtu taisnība, viņš joprojām vēlējās nekavējoties atklāt visus sīkumus šim FIB aģentam . Agrāk Akselmens pilnā mērā izbaudīja policijas bezspēcību, upuru tuvinieku ciešanas un sāpes, neizpaužot mirstīgo atlieku atrašanās vietu. Tomēr tagad šo cilvēku sāpes kļuvušas arī par viņa sāpēm, un ilgāk noslēpumu vairs nedrīkstēja glabāt. Šis izmeklētājs varētu izmantot Akselmena atklātos faktus.

Izdzirdējis tuvojamies sardzes soļus, Akselmens rūpīgi atlika atpakaļ fotogrāfiju un avīzi. Tad viņš notupās uz grīdas un pacēla vienu gultas stūri. Ieslidinājis divus pirkstus cauruļveida kājas izdobtajā apakšdaļā, viņš no turienes izvilka lielu velosipēdistu jostas tērauda sprādzi, drošības labad piestiprinātu ar košļājamo gumiju. Mēlīte bija izņemta, atstājot kvadrātveida rāmi ar apmēram trīs collu garām malām.

Viņš to iegādājās pirms astoņpadsmit mēnešiem un tāpēc šķīrās no sešām paciņām cigarešu; ieslodzītais, kurš to pārdeva, smaidīja, bāzdams cigaretes kabatā. Bez mēlītes sprādze bija nelietojama un nekaitīga, bet, ilgi un pacietīgi tri- not tās slīpo ārējo malu pret betona grīdu, metāla gultu un pat pret loga restēm, Akselmens to pārvērta par rupji apstrādātu, taču asu asmeni. Sākumā sprādzes asināšana vienkārši aizpildīja laiku, tas bija kā neliels protesta akts. Tagad tā ieguva jaunu nozīmi.

Sēžot gultā, viņš pārvilka ar īkšķi pār noasināto asmens malu, un tūlīt parādījās asinis. Viņa atrofējušās oliņas instinktīvi ievilkās ķermenī, un kādu bridi Akselmens vēlējās sagaidīt soda izpildītāju. Atbrīvošanās būtu daudz vieglāka, ja to veiktu citas rokas. Bet tā nebūtu tikai atbrīvošanās, tas būtu sods. Ar savu tumšo dziņu avotu jātiek galā pašam.

Klanīdamies uz gultas malas, Akselmens neapgrūtināja sevi, lai apgultos. Miegs tik un tā nenāktu, pat ja izdotos aizmigt; nekādu svētdienas mieru viņš nebaudītu. Viņš atkal pieskārās sprādzes asmenim, lai pārliecinātos par tā klātbūtni. Drīz ausīs rīts, un jau pavisam drīz viņš novels slogu no savas sirds, visu izstāstot FIB aģentam. Akselmens vairs nevarēja atrast mieru. Pēc tam viņš nospēlēs beigu cēlienu. Un tad nāks atpestīšana. Vai varbūt nē, tomēr ciešanas būs galā.

1. DALA

PROJEKTS "SIRDSAPZIŅA"

Galva sāpēja, gribējās doties uz mājām, bet viņš joprojām gaidīja kapsētā, paslēpies zem nelielas baltegles. Mitrā miza smaržoja stipri kā parfīms. Viens un piecdesmit septiņas minūtes. Pirms stundas bija aizgājuši divi Sanfrancisko policijas departamenta policisti. Pēc trīs dienu ilgas teritorijas novērošanas šos ļaudis tāpat kā viņu aizvietotājus atsauca un norīkoja izsekot citas pēdas. Policisti solījās nākamajā rītā atgriezties, bet viņš zināja, ka tie zaudējuši ticību. Četrpadsmit gadu vecā Temija Lūisa bija pazudusi, un policisti nešaubījās, ka viņa ir beigusi dzīvi tāpat kā pārējās trīs. Speciālajam aģentam Lūkam Dekeram arī vajadzēja doties projām. Viņam šeit bija tikai padomdevēja statuss; citas izmeklējamās lietas krājās kaudzē uz rakstāmgalda Kvantiko.

Tomēr Dekers vēl nevarēja iet. Nojauta teica, ka slepkava naktī atgriezīsies ar visu meiteni, varbūt pat dzīvu.

Dekeru apņēma vēsais nakts gaiss, mēness sirpis lūkojās caur baltegles zariem. Septiņpadsmit jūdžu no Sanfrancisko un deviņas jūdzes no Oklendas katoļu Džebesu vārtu kāptā valdīja klusums. Nekādas kustības, pat tuvējā 80. automaģistrāle bija apklususi.

Dekers izvilka no mēteļa kabatas nakts redzamības brilles un pārlasīja uzrakstu uz divdesmit jardu attālā kapakmens:

Sallija Anna Dženingsa

Aizgājusi no mums 2008. gada 3. augustā 15 gadu vecumā Mums tevi pāragri atņēma.

Bet mēs satiksimies atkal labākā vietā.

Dekers sakoda zobus, atceroties Sallijas Annas sakropļoto ķermeni nozieguma vietas fotogrāfijās. Noziedznieka pēdējam upurim jāpaliek pēdējam.

Klusumu pārtrauca grants čirkstoņa zem riepām. Dekers paskatījās pa labi un redzēja, ka tukšajā kapsētas autostāvvietā iebrauc picērijas "Domino" mikroautobuss. Uz pieres izspiedās sviedri. Dekers zināja slepkavas psiholoģisko portretu, jo pats to bija izveidojis. Picērijas busiņš tajā iederējās. Sirds sitās ātri, bet viņš nejuta gandarījumu. Vajāšana bez emocijām. Tikai nogurdinoša nožēla un neskaidrs nemiers par to, ka tik labi izdevies izprast slepkavas rīcību.

Pēkšņi nakts klusumu pāršķēla spalgs kliedziens no bu- siņa puses. Pavisam īsu brīdi, jo tika ātri apslāpēts, bet De- kera sirds sažņaudzās, pašam sajūtot meitenes sāpes un šausmas. Izvilcis mobilo telefonu, viņš piezvanīja uz negadījumu pieteikšanas numuru un nepacietīgi čukstēja, ka ieradies nepazīstamais, un izsauca papildspēkus.

Miegainais detektīvs momentā pamodās.

- Divas patruļmašīnas būs klāt ne vēlāk kā pēc desmit minūtēm, - viņš apsolīja.

Busiņa aizmugurējās durvis atvērās, un jauns, atlētisks, sarkanmatains vīrietis teniskreklā no tā izvilka kaut ko

baltu un nometa zemē. Dekers saprata, ka desmit minūtes ir pārāk ilgs laiks. Klusais, baltais sainis sakustējās, un, pirms Dekers paguva uzlikt nakts redzamības brilles, viņš jau zināja, ka tā ir kaila meitene. Temija Lūisa - sasieta, mute aizbāzta, acis šausmās ieplestas. Jaunais vīrietis bija spēcīgs; viņš viegli pacēla meiteni uz pleciem un nesa kapsētas virzienā.

Dekers izvilka pistoli un atbrīvoja drošinātāju. Pēdējos piecus gadus Dekers allaž uzvarēja FIB šaušanas sacensībās Kvantiko, viņš lieliski prata apieties ar SIG pusautomātisko pistoli, bet dzīvē nelabprāt lietoja ieroci. Tas nozīmētu, ka viņš cietis neveiksmi. Bet tagad nekas cits neatlika. Ja Dekers nedarīs neko, vīrietis aiznesīs Temiju Lūisu uz Sallijas Annas kapu, kur noliks zemē, spīdzinās un izvaros. Apmierinājis savas perversās tieksmes, slepkava meiteni nogalinās un apgānīs līķi. Dekers to zināja tik nešaubīgi, it kā pats tikko būtu redzējis šo noziegumu.

Pagaidījis, kamēr vīrietis nogulda Temiju uz kapa un sāk atsiet saites ap potītēm, Dekers centās pielavīties noziedzniekam aiz muguras. Viņš atradās desmit pēdu attālumā, kad ieraudzīja paspīdam vīrieša rokā nazi.

-    FIB! - Dekers iekliedzās. Viņa balss svešādi noskanēja nakts klusumā. - Nomet nazi, pacel rokas un atkāpies no viņas!

Pieplacis savam upurim, sarkanmatainais vīrietis paskatījās pār plecu. Iegarenā seja pauda pārsteigumu un neziņu. Viņš vilcinājās.

-    Ātri! - pavēlēja Dekers. Tomēr vīrietis nenometa nazi. Viņš pagriezās un pacēla to augstu gaisā. Līkais asmens atspoguļoja baltu mēness sirpi, bet nakts tumsā atskanēja nikns rēciens.

Tad ar vienu nevaldāmu pļaujošu ķustību gluži kā giljo- tīnu viņš to nolaida pār meiteni^» ~

***

-Aizstāvība uzaicina doktori Katrīnu Ķerru.

Šie vārdi izrāva Lūku Dekeru no atmiņām par deviņas nedēļas senajiem notikumiem kapsētā un atsauca atpakaļ siltajā, piesmakušajā Sanfrancisko apelācijas tiesas telpā. Pulkstenis virs tiesneša sēdekļa rādīja 13.07, un kalendārs zem tā datumu: trešdiena, 2008. gada 29. oktobris. Ar ozolkoka paneļiem apšūtās tiesas zāles klusumā varēja sadzirdēt katru skaņu, bet, atskanot šīs sievietes vārdam, Dekers neticēja savām ausīm.

Kas, pie velna, Ketijai Ķerrai šeit darāms?

Atgriezies īstenībā, Dekers piemiedza zaļganās acis un izlaida pirkstus caur īsajiem, blondajiem matiem. Pagrozījies krēslā, viņš pārlaida skatienu tiesas sastāvam. Vidū sēdēja tiesnesis, plikgalvains vīrs ar pastāvīgi kā sāpēs sarauktu pieri. Abās pusēs tiesnesim ar sejām pret viņu sēdēja apsūdzētāji un aizstāvji. Dekers kopā ar apsūdzētājiem aiz apgabala prokurora. Šī nebija pilna lietas izskatīšana, publikas sēdvietās atradās tikai pāris jaunu žurnālistu un vēl daži cilvēki. Nebija ieradies neviens nogalināto meiteņu piederīgais.

Dekers izjuta zināmu gandarījumu, neredzot nevienu no Temijas Lūisas ģimenes. Vismaz viņa bija izglābta.

Labajā pusē viņš ievēroja Veinu Taisu, kurš sēdēja blakus savam advokātam. Dekera sašautā slepkavas roka vēl joprojām bija apsaitēta - ievainojums plecā. Taiss uztvēra viņa skatienu un paspīdināja savus šķībos zobus aukstā, neatkārtojamā smaidā. Lūks nepievērsa viņam uzmanību. Pirms nepilna mēneša šo cilvēku atzina par vainīgu un notiesāja uz nāvi. Šī noklausīšanās bija Taisa aizstāvju mēģinājums mīkstināt spriedumu un varbūt pat viņu attaisnot.

Apgabaltiesas prokurors uzaicināja īpašo uzdevumu aģentu Dekeru - FIB tieslietu psihologu, cilvēku, kurš vistiešāk piedalījies, Taisa apcietināšanā - komentēt šā noziedznieka psiholoģisko stāvokli un nodrošināt Taisa palikšanu nebrīvē.

Tagad izskatījās, ka Ketija Ķerra, sieviete, kuru Dekers pēdējo reizi bija redzējis gandrīz pirms desmit gadiem, atradās šeit, lai palīdzētu Taisam.

Viņš vēroja, kā Ķerra apsēžas un nodod zvērestu. Dekers nevarēja neskatīties uz Ketiju, lai gan sieviete likās nemanām viņa klātbūtni. Kļuvusi slaidāka, brilles nomainītas ar kontaktlēcām. Zilais kostīms izskatījās elegantāk nekā viņu Hārvardas laikā iecienītie džinsi un teniskrekls.

-    Lūdzu, nosauciet savu uzvārdu, nodarbošanos un kvalifikāciju! - pieprasīja Taisa advokāts Rikardo Latona.

Lieciniece neapzināti pacēla roku, lai mēģinātu to izlaist caur saviem tumšajiem matiem, līdz atcerējās, ka tie aizmugurē sapīti franču bizē. Atmiņu uzliesmojums pārtrauca De- kera domas. Neapšaubāmi, viņa centās savaldīt savas nepakļāvīgās matu cirtas, lai izskatītos nopietnāk. Dekers pieļāva domu, ka daudzi cilvēki joprojām nepietiekami novērtē intelektu, kas slēpjas aiz atklātā smaida, ķeltiski gaišās ādas, vasarraibumiem un gaiši zilajām acīm.

-    Mani sauc Katrīna Ķerra, un es esmu zinātniskā līdzstrādniece Stenfordas universitātē ģenētiski noteiktas izturēšanās jautājumos. Man ir Kembridžas universitātē iegūts zinātniskais grāds mikrobioloģijā un Hārvarda universitātes fizioloģijas zinātņu doktora grāds uzvedības ģenētikā.

Viņas balss nebija zaudējusi neko no Edinburgas mīkstās r izrunas. Daudzējādā ziņā Ketija Ķerra šķita gandrīz tāda pati kā agrāk, un Dekers gudroja, vai Ketija tāpat domā par viņu. Sieviete, kuru viņš bija pazinis pirms tik daudziem gadiem, joprojām izskatījās gan neaizsargāta, gan mežonīga. Taču abos apgalvojumos slēpās tikai puse patiesības. Dekers prātoja, kāpēc viņa joprojām nav mainījusi uzvārdu - profesijas dēļ vai tāpēc, ka nav precējusies.

-   Doktore Ķerra, vai jūs varētu īsumā raksturot savu darbu? - palūdza advokāts.

-    Es specializējos kriminālās un antisociālās izturēšanās ģenētikā. Lasu lekcijas un veicu ari zinātnisko darbu Sten- fordas universitātē, ko pārsvarā atbalsta biotehnoloģiju kompānija ViroVector Solutions un FIB.

Dekers sarauca uzacis. Viņš nezināja, ka Ketija atgriezusies no Anglijas, nemaz nerunājot par to, ka strādā kopā ar viņa cilvēkiem FIB. Viņš gudroja, cik ilgi viņa strādā Sten- fordā.

-     Es saprotu, ka daudzi ar darbu FIB saistīti aspekti ir konfidenciāli, - teica Latona, - bet vai nav tiesa, ka jūsu pētījumu viens aspekts ietver noziedznieku izturēšanās ģenētiskā riska faktoru identificēšanu?

-Jā.

Pirmo reizi viņas acis sastapa Lūka skatienu. Viņš mēģināja atšifrēt Ketijas skatienu, bet izslavētā uztveres spēja viņu pievīla. Pirmo reizi. Lai gan Dekers nezināja, ka Ketija strādā FIB un veic pētījumus par noziegumu ģenētiskajām saknēm, par projektu viņš bija dzirdējis. Par to zināja ikviens. Galu galā FIB jaunā aizraušanās bija daba, nevis audzināšana. Noziedznieki piedzima, nevis par tādiem kļuva. Tā domāja augstākā priekšniecība, sevišķi Medlina Neilore, pirmā direktore - sieviete biroja ilgajā un slavenajā vēsturē.

Viņas filosofija Dekeram allaž šķita aplama. Viņa praksē noziedzniekus un to upurus veidoja apstākļi. Trīsdesmit piecu gadu vecumā Dekers bija viens no visu laiku jaunākajiem vadītājiem FIB mācību centra noziedznieku uzvedības izpētes (biheiviorisma) nodaļā Kvantiko, Virdžīnijas štatā. Viņa vienība kādreiz skaitījās Biroja lepnums. Tās varoņdarbus Holivuda izmantoja filmās. Dekera vienība palīdzēja policijai atšifrēt sērijveida slepkavībās, spridzināšanā vai citos acīm redzami nemotivētos noziegumos aizdomās turamos, izstrādājot iespējamo noziedznieku psiholoģiskos portretus.

Diemžēl jaunā vadība biheiviorisma nodaļu izolēja. Tagad visu naudu novirzīja fizioloģijai, nevis psiholoģijai. Noziedznieka smadzenes šķita daudz interesantākas nekā viņa prāts. Smadzeņu skenēšanu, adrenalīna līmeni, ādas vadītspēju, teta aktivitāti un serotonīna neirotransmiterus uzskatīja par nākotnes noziegumu ierobežotājiem. To visu, protams, vainagoja ģenētikas solījumi.

Jaunā ideoloģija mudināja Dekeru pagājušajā mēnesī iesniegt atlūgumu un pieņemt piedāvājumu mācīt noziegumu psiholoģiju Bērklija universitātes profesūrā. Dekers allaž bija strādājis priekšējā līnijā - desmit gadi, pētot visdrūmāko slepkavu izturēšanos, apziņā prasīja savu tiesu. Viņš tagad varēja sasniegt vairāk, mācot un iedvesmojot jauno detektīvu paaudzi. Arī mātes pēkšņā nāve pirms astoņpadsmit mēnešiem lika saprast, ka pēdējos desmit gadus pārāk maz uzmanības veltīts viņai un vectēvam. Dekers tikpat kā nekad neiegriezās savā nelielajā dzīvoklī Vašingtonas apgabalā, ceļodams pa visu valsti un neveiksmīgi mēģinādams kaut kur iesakņoties. Tagad pienācis īstais laiks atkal apmesties šeit, Rietumu krastā, kur mita arī viņa vectēvs, un sakārtot savu dzīvi, nevis censties to darīt ar citu dzīvēm.

FIB direktora vietnieks Maklouds nepieņēma viņa atlūgumu, lūdzot vēl padomāt. Tomēr ar katru šajā amatā pavadīto dienu Dekers arvien labāk saprata, ka jāaiziet. Viņš jau bija izvēlējies savu pēcteci. Pēc šīs lietas izmeklēšanas beigām un Karla Akselmena nopratināšanas šajā pēcpusdienā Sankventinā viņš atgriezīsies Kvantiko un pateiks Maklou- dam, ka lēmums ir galīgs.

- Pateicos, ka piekritāt šodien ierasties, doktore Ķerra, - smaidot teica advokāts. Rikards Latona - drukns vīrs ar tumšiem, plāniem matiem - pagriezās pret tiesnesi.

-    Mēs pieprasījām šo noklausīšanos un lūdzām doktori Ķerru šodien sniegt liecību, jo ticam, ka jauna pieeja noziegumam ir ievērojami aizkavējusies.

No visiem pētījumiem neapšaubāmi izriet, ka nozieguma galvenais faktors ir bioloģija, ko ietekmē sociālie, kultūras un ekonomiskie apstākļi. Zinot to, rodas pamatjautājums. Ja kādam ir bioloģiska tieksme uz noziegumu, vai šis cilvēks ir jāsoda vai viņam jāpalīdz? Ja tā ir slimība, vai drīkstam sodīt slimnieku? Vai ari mēs jūtam, ka ārstēšana kaut kādā veidā attaisno noziedzību un laupa iespēju sodīt? Vai sabiedrība ir pietiekami civilizēta, lai taisnīgumu pielīdzinātu žēlsirdīgai slimības ārstēšanai, vai ari tas vienmēr jāsaista ar sodīšanu?

Dekers vēroja, kā Latona apklust, pagriežoties pret Taisu - cilvēku, kurš nolaupījis un noslepkavojis trīs meitenes un būtu noslepkavojis arī ceturto, ja vien viņš nestātos tam ceļā.

-   Veins Taiss ir rīkojies ļauni, - mierinošā, rāmā balsī teica Latona. - Neviens to nenoliedz. Viņš ir notiesāts par drausmīgiem noziegumiem. Bet mēs vēlamies parādīt, ka tie bija ģenētiski mantotu faktoru rezultāts. Viņš tos nevarēja ietekmēt. Humānai sabiedrībai jāatrod līdzekļi to ārstēšanai, nevis nāvessods.

Dekers iestenējās. Viņš neatbalstīja nāvessodu, ja vien bīstami cilvēki neatradās brīvībā. Tomēr doma, ka gēni nosaka mežonīgu izturēšanos, viņam derdzās un bija pretrunā ar viņa vairāk nekā piecpadsmit gadu ilgo darbu. Noziedzniekam jau tāpat pietika attaisnojošu iemeslu, lai izvairītos no atbildības, un aizbildināšanās ar nepareizajiem vecākiem likās gluži lieka.

-     Doktore Ķerra, lūdzu, esiet tik laipna un īsumā izklāstiet galvenos zinātnes pierādījumus tam, ka bioloģija ir varmācības un noziegumu galvenais faktors.

Ketija Ķerra nokrekšķinājās un bridi klusēja.

-   Sākšu ar dažiem savā starpā saistītiem faktoriem, ieskaitot kultūras, sociālo un ekonomisko ietekmi, kas ir pamatā varmācīgam noziegumam. Bet, jo vairāk mēs esam izpētījuši pēdējos gados, jo nozīmīgāk tas liekas tagad. Otrkārt, svarīgākais bioloģiskais faktors ir dzimums. Visā pasaulē tieši vīrieši pastrādā vairāk nekā deviņdesmit procentus varmācīgo noziegumu.

Dekera domas atgriezās deviņus gadus senā pagātnē Hār- vardā. Toreiz tika daudz slavēta viņa filosofijas doktora disertācija noziedznieku psiholoģijā par izturēšanās modeļu izmantošanu likumpārkāpēju nodomu un noziegumu atkārtošanas varbūtības noteikšanai. Bet Ketijas Ķerras filosofijas doktora darbs par izturēšanās ģenētiku ar nosaukumu "Kāpēc vīrieši pastrādā deviņdesmit procentus varmācīgo noziegumu?" bija tik satriecošs, ka to publicēja viens no diviem pasaules autoritatīvākajiem zinātniskajiem žurnāliem Nature. Viņš nepiekrita tajā paustajām idejām, tomēr nevarēja noliegt, ka darbs ir izcils.

Sava temata spārnota, Ketija turpināja:

-     Vīrieša smadzenes atšķiras no sievietes smadzenēm. Zinot, ka šāda atšķirība pastāv, ir vieglāk izprast skaitliski nelielo varmācīgi noskaņoto vīriešu daļu. Smadzenes vada neirotransmiteru un hormonu sajaukums. Vispirms par nei- rotransmiteriem. Tie ir ķīmiskie ģenētiskās informācijas nesēji, kuri regulē elektrisko ziņu plūsmu nervu šūnu tīklā, kas ļauj sarežģītajām nervu sistēmas daļām uzturēt sakarus citai ar citu. Neirotransmiteri ietekmē cilvēka prāta un ķermeņa darbību.

Ir četri galvenie neirotransmiteri. Trīs no tiem - dopamīns, adrenalīns un epinefrīns - ir ļoti līdzīgi. Tie baro smadzenes, imitējot daudzus mūsu emocionālos un fizikālos impulsus, piemēram, "cīnies vai bēdz" refleksu. Ceturtais ir serotonīns;

tas ir kā bremze, kas aizliedz kādu darbību vai mīkstina mūsu izturēšanos. Tā specifiskā funkcija ir savienot smadzeņu virzošo atzaru ar smadzeņu garozas atbilstīgo daļu. Vārdu sakot, bez serotonīna nebūtu vainas izjūtas vai savaldīšanās. Kamēr neirotransmiteri atbild par specifisku darbību izraisīšanu, hormoni ietekmē plašu uzvedības modeļa jomu, lai gan to mijiedarbība ir sarežģīta. Vēlreiz vienkāršojot - jo augstāks androgēnu, sevišķi testosterona līmenis, jo lielāka cilvēka agresija un mazāk līdzjūtības pret pārējo izjūtām vai sāpēm.

Pamājis ar galvu, Latona iejaucās:

-   Tātad vispār vīrieša smadzenes ir īpatnējāk saistītas un vairāk virzītas uz agresiju, impulsivitāti un noziegumu nekā sievietes smadzenes. Tas tomēr nenozīmē, ka visi vīrieši ir varmākas noziedznieki…

-    Protams, nē, - atteica Ketija ar skābu smaidu sejā. - Noziedznieki varmākas ir tikai neliela daļiņa to vīriešu, kuri stipri atšķiras no normas un kuriem šīs dabiskās atšķirības ir pārspīlētas un pastiprinātas. Ir vairāki fizioloģiski testi, ar kuru palīdzību šos cilvēkus var ticami novērtēt salīdzinājumā ar normu. Piemēram, mēs varam noteikt MAO līmeni asinīs, fermentā, kurš darbojas kā serotonīna rādītājs. Mēs varam kontrolēt smadzeņu aktivitāti ar pozitronu emisijas tomogrāfiju un elektroencefalogrammām.

-    Ļoti labi, - Latona viņu pārtrauca, - tātad noziedznieki varmākas ir psiholoģiski citādi. Bet kā tieši ģenētika iederas šajā ainā?

-    Nesen izgudrotais genoskops zinātniekiem dod iespēju noteikt organisma ģenētisko instrukciju pilnu secību. Pētot primātu agresiju, mēs ar kolēģiem identificējām septiņpadsmit galvenos gēnus, kuri kodē kritisko hormonu neiro- transmiteru ražošanu primātu tēviņiem, cilvēkveidīgos ieskaitot.

Šie savstarpēji atkarīgie gēni efektīvi nosaka vīrieša agresīvo izturēšanos. Un atkarībā no tā, kā gēna veicinātājs - vai skaļuma regulators - ir nostādīts, mēs varam pateikt, cik skaļi šis gēns izteiks savus norādījumus. Tā, piemēram, varam paredzēt ārkārtīgi zemu serotonīna līmeni vai augstu testosterona līmeni, pētot šo gēnu salikumu pēc lieluma. Lai gan katra indivīda gēni reaģē uz atsevišķiem noteiktiem kairinātājiem, mēs atklājām, ka gandrīz katram indivīdam ir atšķirīgs gēnu stāvoklis. Ja šos septiņpadsmit pamatgēnus uzskatītu par kārtīm, tad katram vīrietim būtu iedalītas tikai nedaudz atšķirīgas kārtis.

-    Lai gan sākotnēji šis darbs tika veikts ar pērtiķiem, vai var apgalvot, ka tas attiecināms arī uz cilvēkiem? - Latona jautāja.

-    Jā, daudzi mani nesenie darbi apstiprina, ka šie atklājumi attiecas arī uz cilvēkiem.

-    Tātad cilvēka gēni nosaka, vai viņš kļūs par noziedznieku vai ne?

-    Zināmā mērā. Vēlreiz uzsvēršu agrāk teikto: to ietekmē arī apkārtējā vide, sociālie un kultūras faktori. Tomēr būtisks ir uzskats, ka cilvēki atšķiras no dzīvniekiem ar to, ka apzinās savas rīcības sekas. Lai ari kādi būtu ģenētiskie priekšnoteikumi, brīvajai gribai joprojām ir svarīga nozīme cilvēka izvēlē. Protams, daži cilvēki, lai ari kāda būtu pārējo ietekme, atzīs, ka šī izvēle ir grūtāka nekā citas. No vecākiem mantotie gēni nedod lielu izvēli.

Dekers pasmaidīja. Viņa izklausījās pārliecinoša. Viņa vienmēr bijusi laba skolotāja, kas spēj vienkārši izklāstīt vissarežģītāko problēmu. Ketija uzskatīja, ka pasaule ir salikta no gabaliņiem, un, ja par to domā pietiekami ilgi un neatlaidīgi, tad tā atklājas, parādot visaptverošu likumību, ar kuras palīdzību daudz kas kļūst skaidrs. Ketijai veselums nekad nebija lielāks par tā daļu summu. Un tā izrādījās viņu abu problēma. Viņš nevarēja saprast, kā cilvēci var reducēt uz programmēšanas rindiņu. īsajā laika sprīdī, kad Ketija Ķerra un Dekers bija mīļākie pēdējā vasarā Hārvardā, viņi lielāko daļu laika pavadīja karstās diskusijās. Vienīgā vieta, kur abi lieliski saderēja kopā, bija gulta. Dekers atcerējās piecas vai sešas daļēji nenopietnas attiecības pēdējo deviņu gadu laikā un drīz nonāca pie slēdziena, ka, par spīti domstarpībām, bet varbūt tieši to dēļ šie daži vasaras mēneši ar Keti- ju atmiņā palikuši visspilgtāk.

-    Vai jūs zināt Veina Taisa ģimenes vēsturi, doktore Ķerra? - jautāja advokāts, izvilkdams lielu planšeti un novietodams to uz statīva blakus tiesnesim. Uzvārdu un līniju tīkls uz planšetes veidoja vienkāršu ciltskoku.

-    Jā. Tāpēc jau piekritu iesaistīties šajā lietā.

Tiklīdz advokāts pievērsās diagrammai, Lūks zināja, kas sagaidāms. Viņš ari bija izstudējis Taisa ciltskoku un pakratīja galvu, kad Latona skaidroja, ka smalkās līnijas, kuras savieno skaidri nodrukātus uzvārdus, parāda, kā četras Taisu vīriešu paaudzes - ar diviem izņēmumiem - nonākušas līdz noziegumam. Visi bija pazīstami ar savu slikto raksturu un agresīvo braukšanas stilu. "Divreiz apdomā, pirms precies ar Taisu," - tā mēdza teikt ļaudis viņu dzimtajā pilsētiņā.

Planšete Dekeru saniknoja. Par ko Taiss varēja žēloties? Viņam bija abi vecāki un brālis. Kaut arī māte bija valdonīga un veiksminieka brāļa dēļ viņš jutās mazvērtīgs, Taisam klājās labāk nekā vairumam citu. Dekers atdotu daudz, ja viņam būtu visa ģimene un ja viņš pazītu savu tēvu.

Tā kā kapteinis Ričards Dekers labi runāja krieviski, viņš strādāja par izmeklētāju ASV jūras kara flotē aukstā kara ziedu laikos. Bērnībā Dekers bieži fantazēja par tēvu, kurš izmanto savas psihologa iemaņas un no dažiem sarkano admirāļiem kā trofeju iegūst brīvajai pasaulei svarīgu informāciju. Dekera māte mēdza mierināt viņu, sakot, ka neparastās spējas lasīt citu domas viņš mantojis no izcilā tēva. Protams, ne jau krievi nogalināja kapteini Ričardu Dekeru; to izdarīja daži Sanfrancisko ielu draņķi. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc Dekers pievienojās brojam, - lai cīnītos ar karu uz ielām.

Pagriezies pret Ketiju, advokāts sacīja:

-      Doktore Ķerra, jūs esat izmantojusi savus testus, strādājot ar manu klientu un viņa tuvākajiem radiniekiem.

-    Tā ir. Es vadīju Veina Taisa gēnu izpēti un palīgtestu sērijas, pārbaudot serotonīna, testosterona un adrenalīna līmeni. Es veicu ari pozitronu emisijas tomogrāfiju, lai pārbaudītu priekšējās smadzeņu daivas aktivitāti. Taisa dati ierindoja viņu augšējos piecos procentos, ja ir runa par tieksmi uz vardarbību. Viņa vīriešu dzimtes radiniekiem arī ir briesmīgi rezultāti, tomēr ne tuvu tik augsti.

-   Vai būtu godīgi teikt, ka manam klientam un vairumam viņa ģimenes vīriešu piemīt gēni, kas pilnīgi bez viņu pašu vainas disponē šos ļaudis agresijai un noziegumiem?

-    Jā, bet…

-    Bet, plašāk izsakoties, - asi iejaucās advokāts, neļaujot interpretācijas niansēm apēnot viņa uzstāšanās kritisko punktu, - vai nav tā, ka Veins Taiss dejo pēc spēcīgākā stabules?

-    Jā, - Ketija piesardzīgi atbildēja.

Latona smaidot pagriezās pret tiesnesi.

-    Tātad, jūsu godība, Veins Taiss nācis pasaulē ar īpašu gēnu komplektu, kas sakārtots tā, ka viņam jāizdara slepkavība.

-    To es neteicu, - protestēja Ketija. - Es runāju par tieksmi. Ne vairāk, ne mazāk. Galu galā cilvēks pats izlemj…

-    Atvainojiet, jūsu godība, - advokāts veikli izlaboja paša teikto, pirms pieri saraukušais tiesnesis paguva iejaukties. - Viņam bija tieksme izdarīt vardarbīgu noziegumu. Bet lietas būtība ir šāda - kā Veinu Taisu var sodīt par viņa nodarījumu? Viņam jādod padoms, nevis jāsoda. Viņš tikai darīja to, kā dēļ piedzima.

Latona ieturēja pauzi un pagriezās atpakaļ pret Ketiju Ķerru.

- Kā mēs varam jaunu vīrieti sūtīt nāvē, ja viņš rīkojas vienkārši tā, kā likusi daba?

Beigusi liecināt Latonam un apgabala prokuroram, Ketija atkal apsēdās. Patīkamā apziņa, ka viņai šī tiesas sēde ir beigusies, ļāva atslābināties. Neraugoties uz to, ka agrāk strādājusi par skolotāju, viņa vienmēr jutās neērti, uzstājoties publikas priekšā, sevišķi tiesā, kur katru vārdu varēja sagrozīt pēc vajadzības. Pēc Latonas sarunas ar Ketiju apgabala prokurors sagādāja lieciniecei vēl dažus grūtus brīžus, bet viņa to bija gaidījusi. Ketija dusmojās uz Latonu, lai gan, izmantojot viņas liecību, advokāts mēģināja atbrīvot Taisu no atbildības par drausmīgajām slepkavībām. Ketija piekrita liecināt tikai tāpēc, ka Taisu varēja uzskatīt par klasisku piemēru; viņš būtu teicams pētījumu objekts, pieņemot, ka ViroVector ir saņēmusi gaidīto FDA - Pārtikas un medikamentu pārvaldes - atbalstu sākt projektu "Sirdsapziņa". Otra fāze - efektivitātes pārbaudes. Ketija neatbalstīja viedokli, ka gēni ļauj Taisam izvairīties no atbildības par savu rīcību.

Bija vēl viens iemesls, kāpēc viņa jutās neērti, sniedzot eksperta slēdzienu. Ketija zināja, ka arī Lūks Dekers piedalās sēdē.

Raugoties, kā slaidais FIB aģents ieņem liecinieku vietu, Ketiju pārsteidza tas, cik ļoti viņš pārvērties. Āriene gan neko daudz neatšķīrās: kalsnais Augums varbūt kļuvis mazliet platāks, blondie mati īsāki un sejas vaibsti noteiktāki, bet pelēkās acis raudzījās ar tādu pašu pētīgu gudrību. Toties stāja kļuvusi gluži citāda. It kā vairāk jūtama viņa klātbūtne; gaita kļuvusi pārliecinātāka. Medījamais jauneklis, ko viņa pazina agrāk, tagad kļuvis par mednieku. Tāpat kā vairākums amerikāņu viņa bija redzējusi reportāžu presē, kur Dekers nes Temiju Lūisu ārā no kapsētas Oklendas tuvumā. Viņa seja pauda dusmas. Ketija bija pamanījusi tādu pašu skatienu pirms gadiem, kad Dekeru naktī mocīja murgi, un viņš trijos no rīta lika pamosties arī Ketijai.

Toreiz viņi bija mīļākie. Viņa zināja, ka Lūks Dekers vairs nav tāds kā tajā pirmajā reizē, kad bija uzskrējusi puisim virsū bibliotēkā, uzgrūzdamās viņa grāmatu kaudzei. Grāmatas aizlidoja pa visu grīdu. Katra grāmata stāstīja par cilvēces tumšāko pusi, sākot ar Džefrija Dāmera un Teda Bandija biogrāfijām, beidzot ar mācību grāmatām par noziedznieku prātu. Bet, tā kā viņa atvainojās, Lūks tikai iesmējās un krāva grāmatas zem zoda kaudzē, jokojot, ka lasīšana prasīs daudz nakšu.

Ketija nevēlējās atbalstīt vīrieša tuvošanās mēģinājumus, negribēja atrauties no darba, tomēr izjuta vilšanos, kad šīs maigi zaļās acis, kas bija vērīgi viņu noskatījušas, pasmaidīja un novērsās. Dekers necentās izmantot gadījumu. Ketija nomurmināja, ka palīdzēs nest grāmatas, - labākais, ko viņa varēja darīt pēc to izsvaidīšanas.

- Kā vēlies. - Viņš pavirši paraustīja plecus, un tas Ketiju gan iepriecināja, gan lika vilties.

Nevienā jautājumā viņi nevarēja rast kopīgu valodu, bet nepagāja ne divas nedēļas, kad abi jau mīlējās, un šajos burvīgajos brīžos viņus vienoja pilnīga saskaņa. Pēc tam abi kļuva nešķirami, bet likās, ka vienmēr viņš saglabā kādu daļiņu tikai sev. Ketija juta, ka naktis, kad, murgu mocīts, Lūks spēji uzraujas gultā sēdus, plaši ieplestām acīm un sviedros izmircis, viņa nejauši ielūkojas šā vīrieša dvēselē. Viņš varēja sarunāties ar kādu neredzamu klātesošo. Balss skanēja dusmīgi. "Tu gribēji varu, vai ne? Tāpēc tu to izdarīji. Tu patiesībā negribēji, ka viņi mirst. Tu gribēji tikai vergus, kuri dara visu, ko vēlies. Tā tas ir," Dekers secināja, atrisinājis problēmu, kura nodarbināja zemapziņu. Tad viņš atkal apgūlās. Sākumā Ketija mēģināja Dekeru mierināt, līdz pamanīja, ka viņš ir aizmidzis. No rītiem viņš neko neatcerējās, vienīgi prātu nodarbinošo lietu atrisinājumus. Pagāja vairākas nedēļas, līdz viņa pamanīja, ka Lūkam piemīt spēja saprast cilvēku zemākās tieksmes, kuras neietilpa parastajā pieredzē. Šī spēja viņu vajāja.

Māte Lūkam bija stāstījusi, ka intuīciju viņš mantojis no tēva, bet Ketija zināja, ka Lūks ir pārliecināts - tā nav tikai intuīcija. Tas ir kaut kas vairāk. Lūks baidījās, ka tas ir kāds viņa trūkums.

Vēl būdams Hārvardā, Dekers sekoja notikumiem valstī un sūtīja vēstules ar padomiem attiecīgajām policijas iestādēm vai pat FIB. Ketija vienmēr bija jutusi, ka Dekeru vada kaut kāds iekšējs spēks, cenšoties viņu no kaut kā atbrīvot. No kaut kā, kam viņa netiek klāt.

Ketija varēja pieņemt argumentus un faktu, ka viņi nevar vienoties, it īpaši par nozieguma cēloņiem. Visgrūtāk nācās cīnīties ar Dekera atturību. Viņš nekad neatslābinājās. Likās, ka Dekers vienmēr aizsargājas pret sevi. Būdama neatkarīga, Ketija no viņu attiecībām velējās vismaz vienu - būt vajadzīgai.

Tagad, kad Lūks atbildēja uz apgabala prokurora jautājumiem, viņa pieķēra sevi domājam, kā būtu, ja notikumi izvērstos citādi.

Kad Ketija atgriezās Savienotajās Valstīs no Kembridžas, kārtojot dažādus jautājumus FIB, viņa bieži dzirdēja par

Dekeru, pāris reižu pat mēģināja Dekeru sastapt, bet viņš arvien palika neaizsniedzams. Dekers nepārtraukti pārvietojās pa valsti, palīdzot atklāt noziegumus vai noslīpējot vietējo policijas spēku iemaņas. Kaut arī jaunais režīms orientējās uz eksaktajām zinātnēm un bioloģiju, īpašo uzdevumu aģents Lūks Dekers laiku pa laikam izjuta nepieciešamību atklāt kādu grūti atrisināmu krimināllietu. Ketija bija dzirdējusi, ka Lūka kolēģi, tādi paši okšķeri, aiz cieņas pret Lūka spējām mēdza viņu saukt par Lūku Izlūku. Viņa cerēja, ka, vajādams ļaunos garus citos, Lūks būs pārtraucis medīt tos, kas mīt viņā pašā.

-     Nezinu, vai Taisu sodīs vai ne, - Ketija pēkšņi izdzirdēja Dekeru sakām. Viņš nepacēla balsi, bet pēc tās toņa varēja spriest, ka Lūks dusmojas. - Tas nav mans darbības lauks. Svarīgi ir tikai, lai viņš nekad vairs neizkļūtu brīvībā.

Neskatoties uz visām viņa kļūdām un neticību ģenētikas revolūcijai, Dekeram piemita viena īpatnība, kuru viņa vērtēja augstāk par visām, - gandrīz naivs godīgums.

Tomēr, kad pienāca Latona kārta viņu izjautāt, advokāts drīz vien pamanīja, ka Dekers nav nekāds vientiesis.

-     Pēc doktores Ķerras liecības noklausīšanās jums, bez šaubām, jāpieļauj, ka Taisam nepieciešama palīdzība? Ka viņš ir ģenētiski ieprogrammēts darīt to, ko izdarījis?

Dekers smaidīja platu, atbruņojošu smaidu, kurš likās sakām: "Jūs, cerams, negaidāt, ka tam ticēs kaut viena saprātīga būtne." Tad viņš pagriezās pret Ketiju. - Doktore Ķerra un es, mēs nepiekrītam, ka vecāki būtiski ietekmē ģenētisko nolemtību. Gēni var būt faktors, bet tikai viens no faktoru sērijas. Un tas, protams, nav attaisnojums. Bet, jā, es ticu, ka jūsu klientam vajadzīga palīdzība. Tomēr esmu pārliecināts, ka viņš vienmēr būs bīstams - neatkarīgi no ārstēšanas, kādu saņems vai nesaņems. Ļaujiet man pastāstīt, kā viņš kļuva par to, kas ir tagad.

Šajā bridi Dekers pagriezās pret Taisu. Dekers joprojām smaidīja, un viņa smaidā varēja saskatīt patiesu līdzjūtību. Atrodoties tiesas uzmanības centrā, Taiss pirmo reizi izskatījās apmulsis, viņa sejā bija sastindzis izaicinošs papagailisks smīns.

-   Veinam Taisam ir divdesmit viens gads, un līdz arestam viņš dzīvoja kopā ar vecākiem. Viņa vecākais brālis Džerijs ir veiksmīgs lielas apdrošināšanas sabiedrības vadītājs. Džerijs mācījās Kalifornijas universitātē Losandželosā, un meitenes tā vien lipa viņam klāt. Džerijs nesen apprecējās, un viņam ir jauka sieva. Abi vecāki dievināja Džeriju, turpretī Veinam ieteica negaidīt no dzīves pārāk daudz. Veina māte nemitīgi atgādināja, ka viņš nav tik gudrs un izskatīgs kā brālis.

Joprojām lūkojoties uz Taisu, Dekers sāka viņu uzrunāt tieši, izklausīdamies kā Taisa labākais draugs un uzticības persona. Viņa balsī neskanēja ne nosodījums, ne kritika. - Vein, jūsu pirmie mēģinājumi ar meitenēm nebija veiksmīgi, vai ne? Viņas nevarēja ciest jūsu greizos zobus, vasarrai- bumus un rudos matus, vai ne?

Latons iejaucās, un viņa balss nodeva pēkšņas pārmaiņas nevainojamajā nosvērtībā: - Piedodiet, īpašais aģent Deker, bet es neticu, ka nopratināšana, kas ietekmē apsūdzēto…

Dekera skatiens saglabāja kontaktu ar Taisa acīm, bet palika nevērīgs pret Latonu un visu citu, izņemot slepkavu. Viņš turpināja: - Jums trūka pārliecības. Jūs gribējāt meitenēm patikt, bet viņas izturējās nejauki. Viņas par jums smējās, vai ne?

Tagad Taiss izskatījās nedrošs.

-   Jūsu godība, šādas ievirzes pratināšana ir cietsirdīga, - teica Latona.

Tiesnesis apdomādamies klusu pārlaida skatienu Taisam un Dekeram. - Advokāt, šī nav lietas izskatīšana, bet noklausīšanās, un es gribu dzirdēt, kur tā novedīs.

Dekers turpināja: - Jūs katru dienu apmeklējāt sporta zāli, lai kļūtu arvien stiprāks. Cik jūs tagad varat uzspiest? Simt piecdesmit, simt sešdesmit?

-    Divus simtus, - nedomādams atbildēja Taiss.

Dekers pārsteigts sarauca uzacis. - Tik daudz man nav pa spēkam, un es esmu apmēram trīs collas garāks par jums. Tas ir diezgan iespaidīgi.

Taiss smaidīja.

-   Jūs nodarbojaties arī ar cīņas sportu, Vein? Karatē, vai ne?

-Jā.

-    Kura josta?

-    Melnā.

Izskatījās, ka tas atstāja lielu iepaidu uz Dekeru, un šoreiz viņš smaidīja lepna vecākā brāļa smaidu. - Man ir tikai brūnā.

Ketija redzēja, ka Latona gatavojas iebilst, bet tiesnesis ar žestu lika viņam apsēsties un turpināja sekot vārdu apmaiņai. - Tas noteikti pamatīgi sadusmoja, ja ar tādiem sasniegumiem māte jūs uzskatīja par neveiksminieku, - teica Dekers. - Es būtu piesūcies.

Taiss klusēja, tikai cieši skatījās uz Dekeru, it kā būtu sastapis pirmo puisi visā šajā nolādētajā pasaulē, kurš saprot viņa sūdīgo dzīvi.

-    Tomēr jūs mīlējāt māti un nespējāt viņai nodarīt pāri. Tad izdomājāt, ka varētu pārmācīt vienu no skaistajām meitenēm, kuras iepriekš par jums smējās. Kādu dienu picērijā ienāca jauna meitene tādā pašā vecumā kā tās, kuras mēdza jūs apcelt vidusskolā. Lai gan meitene tiešām bija jauka, jūs domājāt, ka viņa jūs izsmej. Meitene pat nepamanīja, kā bijāt pieaudzis un pilnveidojies. Jūs tagad varējāt uzspiest divus simtus, un jums bija karatē melnā josta. Bet viņa joprojām jūs atraidīja, it kā jūs skolā būtu kāds mīkstais.

Taiss nobālēja, viņa acis ieplētās.

-    Vai man taisnība?

Taiss pat nepamāja ar galvu, bet Ketija zināja, ka viņš to gribētu.

-    Viņas un otras meitenes nogalināšana izdevās labi, vai ne? Jūs ieguvāt to, ko gribējāt - varu. Jūs viņām pierādījāt, ka neesat nekāds neveiksminieks. Jūs iedzināt viņām respektu un tad tās nogalinājāt. Bet trešā meitene bija citāda, Vein; pirms nogalināšanas jūs viņai apklājāt galvu. Jūs jutāties slikti pēc Sallijas Annas Dženingsas? Jūs viņai patikāt. Viņa atnāca uz picēriju, lai satiktu jūs un runātu ar jums - tiešām runātu ar jums kā ar gluži parastu puisi. Vai man taisnība?

Ketija redzēja sakustamies Taisa ādamābolu, un tad viņš noteikti pamāja ar galvu.

-    Tomēr jūs viņu nogalinājāt. Viņas laipnību noturot par kaut ko citu, jūs tai uzmācāties un, kad viņa nobijās, meiteni nogalinājāt. Pēc slepkavības jūs jutāties slikti un, lai upuri padarītu bezpersonisku, jūs apklājāt meitenes seju. Bet sliktā sajūta nepazuda, jūs nevarējāt nedomāt par meiteni. Jums likās, ka viņa jūs vērtē. Un tā, kad pienāca kārta nākamajai meitenei, Temijai Lūisai, jūs nolēmāt atvest viņu pie Sallijas Annas kapa. Jūs gribējāt pierādīt Sallijai Annai, ka viņai nav nekādas ietekmes uz jums. - Dekers pakratīja galvu. Tas bija grūtsirdīgs žests. - Bet es jūs gaidīju. Ja tas nesniegtu nekādu mierinājumu, Vein, jūs to nedarītu. Jūs joprojām pārdzīvojāt Sallijas Annas slepkavību, lai gan daudzas meitenes izvarojāt un nogalinājāt tieši uz viņas kapakmena. Patiesībā kļuva arvien ļaunāk.

Taiss sēdēja, sabrucis krēslā, viņa galva trīcēja. Noziedznieks izskatījās tikpat satriekts kā visi pārējie apklusušajā tiesas zālē.

Tad Dekers ātri pagriezās pret tiesnesi un norādīja uz planšeti ar Taisa ciltskoku. - Šeit nav runas par ģenētiku.

Faktiski Taisa brālis daudzējādā ziņā ir paraugpilsonis. Viņš varētu būt cilvēks, kura rīcības programmu veidojuši no ģimenes un vienaudžiem saņemtie izkropļotie priekšstati par seksu, vardarbību, mazvērtību un mīlestību. Taiss, tāpat kā mēs visi, ir savas pagātnes auglis. Tomēr viņš pats izvēlējās darīt to, ko ir izdarījis, un atbildība gulstas uz viņu. Taiss ir ļoti bīstams. Viņam piemīt tieksme izjust varu pār sievietēm, perversā veidā pakļaujot upurus. Risks, ka viņš atgriezīsies pie šādas izturēšanās, ir ļoti augsts. Tas nav viņa gēnos, bet gan prātā.

No tiesneša sejas izteiksmes Ketija secināja, ka visas iespējas mainīt sākotnējo spriedumu Taisa lietā ir zudušas. Dekers apsēdās savā vietā, un drīz pēc tam tiesnesis bargā balsī apstiprināja Ketijas aizdomas, paziņodams, ka Taisa apžēlošanas lūgums ir noraidīts un viņam jāatgriežas nāvinieku kamerā līdz sprieduma izpildei. Ketija pakratīja galvu. Viņa neatzina nāvessodu - tāpat kā jebkuru citu nonāvēšanas veidu. Visu līdzšinējo dzīvi viņa veltījusi vienam mērķim - attīstīt iespēju nodalīt gēnus, kuri nosaka bezjēdzīgu vardarbību, padarīt to par pagātni, izskaužamu sērgu; kā bakas. Taiss viņai būtu noderējis par izmēģinājumu objektu, ja Pārtikas un medikamentu pārvalde atbalstītu projektu. Doktore Eli- sa Prinsa, viņas ViroVector sponsorē, bija pārliecināta par labvēlīgu iznākumu

Pagriezusies Ketija noskatījās, kā Lūks pieceļas, paspiež roku apgabala prokuroram un nāk pie viņas. Ketija stāvēja, nezinādama, ko darīt. Pēkšņi satraukusies, viņa atcerējās pēdējo šķiršanos. Iepriekšējo reizi abi bija tikušies Ļoganas lidostā un devuši nepārliecinošus solījumus nezaudēt sakarus, tomēr saprazdami, ka viss beidzies. Atvadu skūpsts, un vairāk ne vārda deviņus gadus.

- Ketij, kāds pārsteigums! Un es nejokoju - man tas patiešām ir pārsteigums.

Pēc nelielas pauzes viņš pastiepa roku sveicienam.

-    Zinu, - viņa teica, satvērusi Dekera roku. Tuvumā viņš izskatījās noguris. - Uzskatu, ka man bija neliels pārsvars. Es zināju, ka tu būsi šeit. Lai gan tiesas zāle nav īstā vieta, kur mums vajadzētu satikties, - viņa teica. - Un ne jau kā pretējām pusēm slepkavības lietā.

Dekers pasmaidīja. - Man likās, mēs vienmēr esam bijuši pretējās pusēs.

-    Varbūt, - viņa atteica, jūtot, ka atgriežas vecā, neatvairāmā tieksme. - Katrā ziņā tu šodien uzvarēji. Vēl viens nelietis droši tika iebāzts nāvinieku kamerā.

Dekera acis iezibējās, it kā pieņemot izaicinājumu. Viņš paraustīja plecus savā maldinoši nevērīgajā manierē. - Tu labi izskaties, Ketij. Ko tu dari Štatos? Domāju, ka vēl esi Anglijā.

-    Es tur dzīvoju gandrīz gadu, bet tad saņēmu stipendiju no ViroVector un atbraucu uz Stenfordas universitāti turpināt pētījumus.

-    Tātad tu jau astoņus gadus dzīvo Štatos? - viņš sarauca pieri.

-    Es dažas reizes mēģināju ar tevi sazināties, - viņa ātri atbildēja. - Bet, kad zvanīju, tu nebiji sasniedzams, un, nu labi, man nelikās pareizi atstāt tev tikai kādu ziņu; kaut kā… - viņa novilka.

-    Jā, esmu bijis aizņemts - pat pārāk aizņemts. Un tā - kas tad tevi atveda atpakaļ? Kā ar spožo Kembridžas piedāvājumu? To, kurš lika tev doties uz Lielbritāniju.

-    Tas bija akadēmiski teicams, bet šis toties labāks praktiskā ziņā. Tu jau zini, visas parastās lietas: neierobežoti līdzekļi, pieeja vadošo biotehnoloģijas kompāniju resursiem, iespēja mācīties no dižās Elisas Prinsas, turklāt, protams, sadarbība ar tavu kompāniju, FIB. Esmu strādājusi ar direktori Neilori, un pieeja FIB DNS datu bāzei vien mani pietiekami pārliecināja. - Ketijai sāka likties, ka viņa izrādās

Dekera priekšā, bet tur neko nevarēja līdzēt. - Varbūt mēs varētu kaut kur iedzert vai tamlīdzīgi? - viņa sacīja, nezinādama, ko vēl varētu teikt. - Nemaz nebūtu slikti.

-    Tas man patīk, - Dekers teica un palūkojās pulkstenī.

-    Nolādēts! Bet ne tūlīt. Pēc nepilnas stundas man jārunā ar slepkavu nāvinieku kamerā.

Ketija pasmaidīja. - Agrāk es šādu atrunāšanos neesmu dzirdējusi.

Dekers plati pasmaidīja, seja momentā pārvērtās, un viņš atkal bija tas pats jaunais vīrietis, kuru Ketija pazina Hār- vardā. - Man žēl, ka tā iznāca. Tici man, es labāk vēlētos iedzert kopā ar tevi. Bet nevaru. Šovakar nevaru. Gribu satikt savu vectēvu. Domājams, rit atgriezīšos Vašingtonā. - No žaketes kabatas viņš izvilka vizītkarti un tās otrā pusē kaut ko uzšņāpa.

-    Skaties, turpmāk es Sanfrancisko apkārtnē būšu daudz biežāk, šeit ir mana vectēva adrese; tā ir veca ģimenes māja Merina apgabalā. Piezvani man, un mēs to izdarīsim, kad būšu tuvumā. Cik man zināms, tu esi precējusies un tev ir bērni.

Ketija klusējot skatījās viņam acīs, bet tās neko neizteica.

-     Esmu bijusi pārāk aizņemta, lai apprecētos, Lūk, - viņa vienkārši teica. īstenībā pēdējos deviņos gados viņai bijušas trīs pieminēšanas vērtas attiecības. Tās visas labākajā gadījumā vajadzēja aizmirst. Ketijai netrūka piedāvājumu no cilvēkiem, kuri viņai patika. Ja neņem vērā dažas gadījuma pusdienas, parasti kopā ar vīriešiem, kuru pievilcības deva varētu brīvi ietilpt Petri trauciņā un vēl ļoti daudz vietas paliktu pāri, Ketija nebija precējusies un jau trīspadsmit mēnešus un trīs nedēļas arī vientuļa. Ketija izņēma no jakas kabatas savu vizītkarti un pasniedz Dekeram.

-     Katram gadījumam - tur ir rakstīts, kur mani var sastapt, ja esi tuvumā.

- Paldies, - viņš atbildēja. Bet, ielikuši kabatās vizītkartes, abi zināja, ka var paiet vismaz vēl deviņi gadi līdz nākamajai tikšanās reizei. Vienkārši nebija iemesla satikties. Ketiju pārsteidza, ka šis fakts viņai uzdzen skumjas.

Viņa paspieda Dekeram roku. - Uz redzēšanos, Lūk! Ceru, ka tavs slepkava nāvinieku kamerā pateiks to, ko gribēji uzzināt.

Bagdāde, Irāka

Tajā pašā dienā pulksten 17.13

Sala Katibs gandrīz neko nespēja saskatīt no uzacīm pilošo sviedru dēļ. Viņa apstākļos maz ko varēja līdzēt pret Bag- dādes E1 Tadži nometnes baraku pagraba kamerā valdošo karstumu.

- Ko tu gaidi? Nošauj viņus! - iešņācās kapteinis. Komandiera seja atradās dažu collu attālumā no ierindnieka Kati- ba auss, bet karstā elpa skāra viņa vaigu.

Katibs atbalstīja elkoni un notēmēja smago pistoli uz tuvāko no četriem viņa priekšā tupošajiem vīriešiem. Kareivja roka tomēr joprojām drebēja.

Četrus vīriešus, tērptus tādās pašās uniformās kā viņam, notvēra dezertēšanas mēģinājumā pirms divām dienām. Baumas par gaidāmo uzbrukumu dienvidu virzienā ar mērķi iekarot Kuveitas provinci satrauca vairumu kareivju. Galu galā tā bija elitārās Republikas gvardes Ziemeļu korpusa bru- ņutanku divīzija; uzbrukumu vadītu viņu neuzvaramie tanki. Bet šie četri gļēvuļi izvēlējās dezertēt, un ne jau no kaut kādas jauniesaucamo daļas, bet no labi apgādātās un apmācītās desmitās brigādes. Šie suņi ir pelnījuši nāvi. Lode bija laipnība salīdzinājumā ar viņu nodarīto apkaunojumu.

Divus vīriešus viņš pat pazina un ienīda tos. Kad viņš ieradās daļā, tie Katiba dzīvi pārvērta par elli. Tomēr tagad, kad bija iespēja viņus nogalināt, viņš nevarēja nospiest ieroča mēlīti.

Un nesaprata, kāpēc.

Katibs mīlēja armiju un par visu vairāk vēlējās pakļauties pavēlēm. Armijā viņš iestājās pirms diviem gadiem un bija tik apmierināts kā nekad agrāk. Divdesmit vienu gadu veco mehāniķi no Ukrītas nomales pieķēra grupveida laupīšanā, bet, tā kā puisis prata apieties ar mašīnām, viņam ļāva izvēlēties vai nu ieslodzījumu, vai armiju. Bruņutanku divīzija deva nekad agrāk neizjustu varas un piederības izjūtu. Tikai pirms nedēļas viņš saņēma pilnu vakcinācijas kursu, lai dotos karā. Viņam vajadzēja kļūt par varoni. Tad kāpēc viņš nevarēja pakļauties kapteiņa pavēlei?

Divi sagūstītie tagad skatījās uz viņu, it kā saprotot, ka te kaut kas misējies.

-    Nošauj viņus! - šņāca kapteinis, un viņa lūpas gandrīz skāra Katiba ausi.

-    Ser, mēs viņus nošausim, - čukstēja Alī Ķerams, viens no pieciem kareivjiem, kuri stāvēja aiz Katiba.

-   Nē, - teica kapteinis, un viņa seja dusmās pietvīka. Viņš izvilka no maksts revolveri un piespieda to Katibam pie deniņiem. - Es devu pavēli ierindniekam Katibam, un viņam tā jāizpilda. Ja neizpildīsi manas pavēles, es nošaušu tevi pašu. Izpildi savu pienākumu!

Ar formas tērpa piedurkni Katibs notrauca sviedrus no sejas, rupjais audums noskrambāja pūtītes uz vaigiem. Uz piedurknes palika melni lāsumiņi. Pirms četrām dienām viņam sāka izkrist mati. Viņš centās atslābināties, bet nevarēja. Iepriekšējā naktī Katibam murgos rādījās cilvēki, kurus viņš kopā ar bandu bija aplaupījis. Kad viņš gulēja savā gu- ļamlāvā, tie atnāca uz baraku, izsmēja un pārmeta visus sīkos grēkus. Tagad Katibs jutās tik nomocījies un apjucis, ka pat nesaprata, kas notiek. Pēdējā laikā Katibu mocīja vainas apziņas izraisīta depresija, kas pēc tam pārauga spējas agresivitātes uzliesmojumos. Katibs bija mēģinājis slēpt nekontrolējamās noskaņu maiņas, bet tagad viņš vairs negribēja karot. Viņš pat saprata, kāpēc notvertie kareivji mēģinājuši dezertēt.

Stāvot drūmajā pazemes telpā ar netīrām sienām un tēmējot uz cilvēkiem, viņš nespēja nospiest mēlīti. Kad kapteiņa revolvera stobrs atdūrās pret Katiba deniņiem, viņš izjuta tādas garīgas ciešanas, ka aizvēra acis un piespieda galvu virsnieka revolverim, vēlēdamies, lai tas izšauj. Viņš šausmīgi baidījās mirt, bet pašlaik tas likās kā glābiņš.

Plecus nolaidis, Sala Katibs nosvieda savu pistoli uz akmens grīdas.

Viņš nedzirdēja kapteiņa pavēli pārējiem kareivjiem, neredzēja, ka tie panāk uz priekšu. Līdz viņa apziņai nonāca šāvienu apdullinošā atbalss noslēgtajā telpā. Atvēris acis, viņš ieraudzīja zemē konvulsijās raustāmies dezertierus. No viņu ķermeņiem izplūda sarkana peļķe un savienojās ar jau vecākiem plankumiem, kas notraipīja grīdu.

Ar atvieglojumu Katibs saklausīja kapteiņa revolvera šāviena troksni, pirms lode ieurbās viņa smadzenēs.

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štāts

Tajā pašā dienā pulksten 15.19

Braucot no tiesas nama pār Zelta vārtu tiltu, Lūks Dekers izslēdza auto radio. Viņam metās nelabi, klausoties par krīzi Irākā un prezidenta vēlēšanām nākamnedēļ. Pamela Vei- sa vēlēšanās jau bija uzvarējusi; problēmu juceklī sieviete nevarēja paveikt vairāk kā viņas priekšgājēji vīrieši. Lūks sakārtoja savas Ray-Ban brilles un uzmeta skatu līča pretējam krastam. Debesis bija tīras, bāli zilas, tikai nedaudz tumšāko jūru izraibināja pēcpusdienas saules atspīdumi, kā arī neliela jahtu un laivu armāda. Šis skats bija iespiedies Dekera atmiņā kopš bērnības, kad māte un vectēvs mēdza viņu aizvest uz Koittaueru, lai no turienes vērtos okeānā. Vērīgi lūkojoties lielajā plašumā, viņš iztēlojās, kā varonīgais tēvs atgriežas no kādas slepenas, bet slavas apvītas misijas un pamāj dēlam no varena karakuģa tiltiņa.

Dekers bija izaudzis pie līča, un šeit bija viņa saknes. Dodoties uz Hārvardu un vēlāk uz FIB, tās tika pamestas novārtā. Neiznāca laika iegriezties pie vectēva un apmeklēt dažus vecos skolas draugus, bet sakņu izjūta tomēr saglabājās. Viņš uzskatīja, ka rīkojies pareizi, atstādams pelēko, nospiedošo Biroju un atgriezdamies šeit, lai mācītu Bērklijā. Varbūt to veicināja negaidītā tikšanās ar Ketiju Ķerru. Jā, taisnība. Viss, kas viņam vajadzīgs, - atgūt Ketiju Ķerru. Tieši tad, kad Dekers gribēja sākt jaunu dzīvi, viņa pasaule sagriezās ar kājām gaisā.

Pārbraucis tiltam un atstājis aiz sevis Merina apgabalu, viņš pameta skatienu uz atvērtiem aktu vākiem noīrētā Ford pasažieru sēdeklī. Dokumentu kaudzes virspusē atradās krāsu fotogrāfija. No tās lūkojās glīta vīrieša seja ar augstiem vaigu kauliem, pelēkām acīm un viegli iedegušu ādu. Viņam bija īsi apgriezti, kārtīgi ieveidoti, plāni, iesirmi mati. Viņš izskatījās pēc varena politiķa, ievērojama doktora vai populāra rūpniecības uzņēmuma vadītāja.

Karls Akselmens nebija neviens no viņiem.

Slepkava. Veins Taiss nebija pat viņa mazā pirkstiņa vērts.

Masu saziņas līdzekļi deva šim noziedzniekam iesauku - Kolekcionārs. Vienīgais uz nāvi notiesātais sērijveida slepkava visā Amerikas tieslietu vēsturē, kura upuri netika atrasti. Akselmens trīsdesmit gadu veiksmīgi strādāja par meistaru būvuzņēmumā. Pirms septiņiem gadiem viņš tika arestēts par vismaz divpadsmit jaunu meiteņu noslepkavošanu vairāku desmitu gadu laikā.

Viņa mājā Sanhosē atklāja sienā iebūvētu slēptuvi. Tajā glabājās divpadsmit rūpīgi aizlīmētas kastes. Katrai no tām piestiprināta etiķete ar meitenes uzvārdu, fiziskajiem datiem, nolaupīšanas datumu un vietu. Kastēs atradās apģērbs, ko katra meitene bija valkājusi pēdējo reizi, viņu personīgās mantas un audiokasete. Ierakstā varēja dzirdēt, kā Akselmens katram upurim dod minūti laika, lai izstāstītu, kāpēc viņu vajadzētu apžēlot. Visām tika aizliegts vilcināties, atkārtoties vai kliegt. Liekas, visas cieta neveiksmi. Neviena vairs netika redzēta.

Dekers nebija tieši iesaistīts šajā lietā, bet iepazinās ar dokumentiem, un izveidoja savu priekšstatu par šo slepkavu. Būdams apmēram piecdesmit gadu vecs, Akselmens joprojām strādāja par būvuzraugu celtniecībā. Augsti organizēts slepkava, kurš, gadiem ritot, izkopis un noslīpējis nogalināšanas tehniku. Apraksts ļāva secināt, ka likumu viņš pārkāpis, iespējams, mūža lielāko daļu, sākot ar personu nepieklājīgu aizskaršanu, beidzot ar izvarošanām un slepkavībām. Divpadsmit nepilngadīgas meitenes nolaupītas vairāk nekā divdesmit gadu laikā ar aptuveni astoņpadsmit mēnešu intervālu. Tāpēc Dekers secināja, ka ikkatra nolaupīšana tikusi izplānota visos sīkumos, ar pielavīšanos un gaidīšanu, kas Akselmenu uzbudināja tāpat kā pats akts. Tas, ka līķus tā arī neizdevās atrast, nozīmēja, ka Akselmens viņus kaut kur uzglabāja, lai varētu tos atkal un atkal apmeklēt. Tā viņam radās iespēja uz ilgāku laiku atvairīt tieksmi slepkavot.

Karls Akselmens paliktu neievērots, ja pirms septiņiem gadiem viņa Cherokee ļeep auto neiekļūtu satiksmes negadījumā uz Beibridžas tilta. Kalifornijas lielceļu patruļa vīrieša mašīnā atklāja kaseti ar ierakstu, kurā meitene lūdz neatņemt viņai dzīvību. Kasete atradās vienā kaudzē ar The Car- penters un Leonard Cohen ierakstiem, un Akselmens to acīmredzot bija klausījies pa ceļam no mājām uz būvlaukumu. Dekers minēja, ka tā varētu būt vēl viena trofeja, kas kopā ar kastēs saliktajām upuru mantām Akselmenam deva iespēju atkal pārdzīvot noziegumu un aizkavēt tieksmi nogalināt.

Pēc noziedznieka apcietināšanas FIB pārmeklēja viņa māju un atrada divpadsmit kastes. Dekera tiesu medicīnas kolēģi no FIB nevarētu vēlēties labākus Akselmena vainas pierādījumus, tomēr nekādi stimuli, draudi vai pierunāšanas mēģinājumi nepiespieda slepkavu pateikt, kur atrodas upuru mirstīgās atliekas. - Neraizējieties, - viņš teica ar vēsu smaidu sejā, - viņu ķermeņi ir labā stāvoklī. Un tādi tie paliks arī turpmāk.

Pat notiesāts uz nāvi, viņš neizrādīja ne nožēlu, ne vēlēšanos atklāt slepkavību detaļas un to, kas noticis ar līķiem. Vismaz trīs reizes aģenti viņu iztaujāja, tomēr neguva nekādus panākumus.

Kad kļuva redzamas Sankventinas labošanas iestādes dzeltenās sienas, Dekeram radās dažas idejas par Akselme- nu. Tā būtu Biroja beidzamā iespēja. Pēdējos septiņos gados Akselmenam ar advokāta palīdzību bija izdevies pagarināt termiņu. Viņš sekmīgi pārsūdzēja spriedumus, un vairākos gadījumos sprieduma izpildīšanu atlika. Lūks pārskatīja dokumentus. Rīt - ceturtdien, 30. oktobri - beidzot pienāks Akselmena liktenīgais datums. Ļoti iespējams, vismaz piecdesmit pret piecdesmit, ka viņš atkal izlocīsies.

Novietodams mašīnu apmeklētāju autostāvvietā, Dekers atcerējās, ka Akselmens, viņu uzaicinot, nosauca Dekeru vārdā. Tā dažreiz notika pēc skaļām tiesas prāvām. Viņš novilka žaketi, noraisīja kaklasaiti un uzlocīja krekla piedurknes. Pratinot uz nāvi notiesātus cietumniekus, Dekers vismazāk gribēja izskatīties pēc stīva džentlmeņa. Viņš savāca dokumentus, salika tos somā un ieslēdza mašīnas bagāžniekā. Tad, paņēmis bloknotu, pildspalvu un diktofonu, devās uz cietuma iespaidīgo ieeju.

Pēdējie drošības pasākumi nozīmēja, ka Sankventinā, tāpat kā vairumā valsts labošanas iestāžu, ir palielināts sargu skaits. Dekers agrāk šeit bija biežs viesis, tāpēc pazina lielāko daļu cilvēku pie vārtiem. Kad Dekers atdeva ieroci un uzrādīja žetonu, neviens nepapūlējās pajautāt, kāpēc viņš šeit atrodas, vien pamāja iziet caur metāla detektoru un rentgena staru skeneri. Sargs, vārdā Klerenss Pits, slaids, melnādains puisi6 rūpīgi izgludinātā uniformā, pavadīja viņu tālāk cietumā vairāk paraduma nekā nepieciešamības dēļ. Dekers precīzi zināja ceļu. Viņš bija pieprasījis privāto apmeklētāju telpu, kurā vienmēr runāja ar cietumniekiem.

-     Vai skatījies spēli, Deker? - Klerenss Pits jautāja, ejot garām adaptācijas centram. - Uz nāvi notiesātos, kad tie ieradās šajā cietumā, vispirms ievietoja tajā. Viņš izskatījās apjucis, it kā būtu pagājis garām kaut kam netaisnam un neizdibināmam. - Četrdesmit devītniekus atkal nokrejoja.

Dekers iesmējās. Bērnībā viņš bija kaislīgs līdzjutējs. - Ko tad tu gaidīji? Kad viņi pēdējo reizi kādu ir uzvarējuši?

Pits kratīja galvu un sarauca pieri. Viņš izskatījās patiesi apbēdināts. - Vienmēr gribas cerēt, - viņš noteica un apklusa.

-    Es jau nesaku, ka tā nav, - nomurmināja Dekers, skatīdamies apkārt. Viņš ienīda šīs vietas un vienmēr te jutās nepatīkami. Ikvienu Amerikas cietumu raksturoja uzmācīga smaka, rūgts maisījums, kurš sastāvēja no dezinfekcijas līdzekļiem, sasmakuša gaisa, sviedriem un izmisuma. Dekers palūkojās uz savām kurpēm. Viņi tuvojās cietuma ziemeļu korpusam, kur pacēlās gāzes kameras zaļais skurstenis, pa kuru debesīs izplūda indīgie izgarojumi. Dekera oma nedaudz uzlabojās, aptverot, ka nāvinieku kameru viņš apmeklē pēdējo reizi.

Beidzot viņi sasniedza privāto apmeklētāju telpu, un Klerenss Pits apstājās pie aizvērtām tērauda durvīm. - Viņš tur gaida kopā ar advokātu. Tu kārtību zini. Ja būšu vajadzīgs, esmu ārpusē.

-    Paldies, Klerenss. - Domās Dekers pārskatīja stratēģiju un galvenos punktus, kurus gribēja noskaidrot sarunā ar Ak- selmenu. Dekers dziļi ieelpoja, tad, iedvesis sev, ka ir pavisam mierīgs un savaldīgs, atvēra durvis.

Likās, nekas viņu vairs nevarētu pārsteigt. Telpas vidū sēdēja Karls Akselmens, ar rokudzelžiem pieslēgts pie nerūsējošā tērauda galda. Pārsteigums bija tik liels, ka Dekers pārkāpa vienu no galvenajiem likumiem un ļāva tam atspoguļoties savā sejā. Vēl vairāk viņu izbrīnīja tas, ka Akselmens izskatījās ne mazāk pārsteigts.

Lai atgūtu savaldību, Dekers nekavējoties vērsās pie Ak- selmena advokāta. Advokāts stādījās priekšā kā Teds Rozen- blūms. Tas bija apaļīgs vīrs ar ķeruba seju un brūniem, sprogainiem, deniņos sirmot sākušiem matiem.

-    īpašo uzdevumu aģent Deker, gribu darīt zināmu, ka mans klients piekritis runāt ar jums pretēji maniem norādījumiem. Viņa sprieduma izpilde noteikta uz rītdienu, bet apelācija atrodas pie gubernatora. Mans klients atrodas ārkārtēja uzbudinājuma stāvoklī, kas robežojas ar loģikas trūkumu. Ja jutīšu, ka saruna ar jums pasliktina viņa stāvokli, es to anulēšu un nekavējoties pārtraukšu. Skaidrs?

Dekers lēni pamāja. Viņš necentās paskaidrot misteram Rozenblūmam, ka tā klients vēlējās redzēt Dekeru, nevis otrādi. Vai, ja Dekers jutīs, ka Akselmens velti tērē laiku, tad viņš pats pārtrauks sarunu. - Mister Rozenblūm, man radās iespaids, ka jūsu klients vēlas ar mani runāt vienatnē.

Rozenblūms sarauca pieri, un viņa žokļu muskuļi noraustījās. - Es būšu ārpusē.

Juzdamies jau mierīgāks, Dekers varēja pievērsties Akselmenam, saglabājot neizteiksmīgu seju. Bet tas nenācās viegli. Akselmens vairs neizskatījās kā fotogrāfijā. Viņa plānie, kādreiz labi koptie mati bija sapinkājušies, atsedzot sārtu galvas ādu. Pūtītes atstājušas pēdas uz viņa ādas, un vecuma dēļ viņš droši vien slikti gulēja. Vīrieša acis bija asinīm pieplūdušas un pietūkušas, zem tām vīdēja tumšas ēnas. Visvairāk Dekeram drosmi laupīja Akselmena skatiens, tas, kā noziedznieks pētīja atnācēju. Viņš izskatījās kā hipnotizēts, pētot Dekeru kā retu, antīku lietu, kuras identitāte tiek apšaubīta.

Dekers apsēdās pie galda ar seju pret notiesāto slepkavu. - Kari, mani sauc Lūks Dekers. Es vadu uzvedības izpētes vienību FIB mācību akadēmijā Kvantiko, Virdžīnijas štatā. Jūs vēlējāties runāt ar mani.

Akselmens klusēja un turpināja lūkoties uz viņu. Rozen- blūmama bija taisnība. Viņš neizskatījās saprātīgs. Viņš neizskatījās pēc cilvēka, par kuru Dekers bija lasījis. Varēja gaidīt, ka Akselmens ir slepkava, iedomīgs, savaldīgs izdzimtenis, kurš izliksies, ka grib pastāstīt, kur sadedzināti upuri, bet pēdējā brīdī pasmiesies par Dekeru un nepateiks neko. Dekers tam bija gatavojies. Izskatījās, ka šis cilvēks atrodas uz sabrukuma sliekšņa. Vai šoreiz uz viņu iedarbojās soda draudi? Vai ari tas ir labi izstrādāts apmuļķošanas triks? Ja tā, tad viņš savu lomu spēlēja gods godam.

Dekers uzsmaidīja vīrietim, it kā viņš būtu pacients, nevis noziedznieks. Viņa balss skanēja draudzīgi un ikdienišķi. - Kari, vai jūs kaut ko vēlētos man pastāstīt? Par ko jūs vēlētos ar mani aprunāties?

Kādu brīdi Dekers domāja, ka Akselmens gatavojas kaut ko teikt. Noziedznieks pieliecās, un Dekers, instinktīvi atkārtojot viņa ķermeņa valodu, arī darīja tāpat. Bet tad Akselmens pakratīja galvu un izdvesa dobju vaidu. Izskatījās, ka viņš sevī izcīna smagu cīņu. - Es nevaru jums pateikt, - viņš pēkšņi nočukstēja, aptvēris galvu ar rokām.

Dekers sarauca pieri. Ari viņu plosīja dusmas. Pieredze sacīja, ka vīrietis viņu muļķo tāpat, kā bija muļķojis trīs iepriekšējos aģentus. Tomēr Dekers juta, ka ieslodzītais nepārprotami ir fiziski un garīgi nomocījies. - Kāpēc jūs man nevarat pateikt? - Dekers pamatoti jautāja.

-    Es nevaru, - pēkšņi iesaucās Akselmens. - Man likās, ka varēšu. Tomēr nevaru. Ne vaigu vaigā. - Slepkavas ķermenis sāka drebēt, un šķita, ka viņš saspiedīs galvu rokās. Sākumā viņš nepārtraukti skatījās uz Dekeru, toties tagad Akselmens nevarēja izturēt viņa skatienu.

Dekers lēni piecēlās no galda. Viņš bija redzējis slepkavas simulējam vājprātu, un daudzi to darīja izcili, bet parasti to varēja atšifrēt. Šis bija cits gadījums. Viņš runāja rāmi un ikdienišķi. - Ja jums nav ko man teikt, es varu aiziet.

Akselmens piecēlās un pievilka rokudzelžus, lai aizsniegtu viņu. - Nē! - viņš panikā iekliedzās.

-    Tad runājiet! Ja jūs neko neteiksiet, man nav nekādas jēgas palikt.

-    Nevaru! - Akselmens iesaucās tik skaļi, ka Dekers sadzirdēja atslēdzam durvis aiz sevis. Vīrietis bija vai nu plānprātīgs, vai labi prata izlikties. Kā vienā, tā otrā gadījumā Dekers nejutās pārāk vīlies, kad ienāca Akselmena advokāts, lai pārtrauktu šo sarunu.

Instinkts lika mēģināt vēl pēdējo reizi. Tuvojoties durvīm, viņš redzēja, ka no ārpuses kāds pagriež rokturi. - Es tagad iešu, Kari, - viņš mierīgi teica. - Tikai pasakiet man vienu, pirms aizeju. Kāpēc jūs nevarat man stāstīt? Kas tā par problēmu?

Akselmens atkrita krēslā, klusi izdvešot kaut ko tik savādu, ka Dekeram likās - viņš ir pārklausījies.

Dekers apgriezās un spēra soli pretī slepkavam. - Ko? Kas tas bija?

Akselmens sēdēja klusu kā statuja, galvu nodūris, ar nolaistiem pleciem. No viņa degungala noritēja sviedru lāsīte un nokrita uz galda. Dekers dzirdēja aiz sevis atveramies durvis, bet, pirms Rozenblūms paguva ienākt, Dekers sagrāba rokturi un ar visu ķermeņa svaru uzgūlās durvīm, neļaujot tās atvērt.

Tad Akselmens atkārtoja teikto.

Lai gan slepkava nočukstēja tikai četrus vārdus, Dekers katru sadzirdēja tik skaidri, it kā tie būtu iešauti viņa ausī.

- Es esmu tavs tēvs.

ViroVector Solutions, Palo Alto, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 15.47

Doktore Elisa Prinsa bija norūpējusies vairāk nekā parasti. Sakārtojusi brilles, viņa atglauda melnos matus, kuros pavīdēja pa iesirmai šķipsnai. Laboratorijas darba tērps bija sapogāts šķērsām, tāpēc izskatījās, ka viņas labais plecs ir šķībs. Kad viņa gāja caur plašo kupolveida ViroVector reģistrācijas ēku, ik brīdi pamādama kādam no daudzajiem darbabiedriem, daži no viņiem apstājās, lai darītu zināmu priekšniecei, ka viņas apģērbs ir nepareizi sapogāts. Kolēģi to darīja ar sirsnīgu un respektējošu smaidu, jo tā negadījās pirmo reizi. Viņa katram veltīja vieglu smaidu un pateicību, bet pogas neaiztika. Viņai bija svarīgākas lietas prātā. Projekts, pie kura Elisa strādāja vairākus gadus, beidzot tuvojās noslēgumam. Un tagad, kad teorijai vajadzēja kļūt par īstenību, viņa redzēja visus sīkumus, kas varētu stāties ceļā. It īpaši viņa centās atcerēties, kad jāmirst Karlam Akselmenam.

Elisai Prinsai bija piecdesmit viens gads. Divas dienas pirms savas trīsdesmitās dzimšanas dienas viņa 1987. gadā nodibināja ViroVector Solutions. Pagājis divdesmit viens gads. Pasaules trešā lielākā biotehnoloģiju kompānija ir viņas garabērns, un tā ir visietekmīgākā Rietumu krastā. Tās administrācija atrodas dienvidos no Palo Alto, starp Sanfrancisko un Sanhosē. Kompānijas plašajā teritorijā atrodas milzīgs caurspīdīgs kupols, trīs atsevišķi simts jardu gari ražošanas angāri, helikopteru nosēšanās laukums, sporta komplekss un auto stāvvieta. Tur, kur teritorija robežojas ar zinātnes parku un Bellevue golfa un ārpilsētas klubu, to aizsargā ar jutīgiem skeneriem un trauksmes ierīcēm savienots vieglmetā- la žogs. Caurspīdīgais kupols tāpat kā pārējās celtnes ir tā sauktās maldinošās ēkas. Tās projektējis cienījams britu arhitekts sers Saimons Kenings. Kupols atgādina nolaidušos kosmosa kuģi, sevišķi naktī, kad iekšējais apgaismojums izceļ stikla celtni. Bet katrs ViroVector strādājošais sauc to par aisbergu, jo ēku redzamā daļa, kurā ietilpst reklāmas biroji, administratīvās nodaļas un superdators TITAN1A, ir nieks salīdzinājumā ar kopējo saimniecību. Tās lielākā daļa izvietota pazemē, kur iekārtots vesels laboratoriju labirints.

Doktore Elisa Prinsa vadīja pazemes laboratorijas. Izgājusi pa vienām no trim pieņemšanas halles durvīm, viņa nonāca garā koridorā un pagāja garām baltām durvīm kreisajā pusē. Virs akronīma TITANIA bija uzraksts Ieeja tikai ar atļaujām. Jo tālāk viņa gāja pa koridoru, jo temperatūra pakāpeniski pazeminājās. Aukstajā telpā atradās liels ViroVector biodators TITANIA - gudras mākslīgās smadzenes, kas kontrolēja un koordinēja visas maldinošās ēkas un lielāko daļu ViroVector korporatīvo funkciju no datu iegūšanas un apstrādes līdz ražošanas plānošanai, projektu radīšanai, algu sarakstiem un drošībai.

Koridora galā Elisa apstājās pie dzeltenām durvīm ar lielu bioloģiskā riska simbolu uz tām. Kad Elisa pieskārās durvju sensoram, TITANIA reģistrēja viņas DNS shēmu un atļāva ieiet laboratoriju kompleksā. Aiz durvīm bija neliels vestibils ar datora termināli un printeri. Divas laboratorijas tērpos ģērbušās tehniķes sveicināja Elisu, un viņa atbildēja ar smaidu. Elisa vēlējās, kaut labāk atcerētos vārdus, jo visbiežāk ievēroja tikai sejas. Pēc tam viņa tuvojās nākamajām durvīm, kur TITANIA atkal pārbaudīja viņas identitāti, un durvis šņācot atvērās, atklājot starptelpu ar apģērbu skapīšiem un dušas kabīnēm. Viņa izģērbās, uz bridi iegāja dušā, uzvilka zaļo ķirurga tērpu un uzlika aizsargbrilles. Tad Elisa devās uz vienu no diviem liftiem, kas arī bija apzīmēti ar bioloģisko briesmu simboliem.

Lifta kabīnē bija tikai viena poga. To nospiežot, durvis aizvērās un ātrgaitas lifts nolaidās piecdesmit pēdu zemāk esošajā galvenajā kompleksā. Kad durvis atvērās, brilles aizsargāja viņas acis no ultravioleto staru iedarbības koridorā. Šī gaisma tika lietota, lai iznīcinātu dažādus vīrusus. Koridora galā atradās ieejas zona, no kuras varēja piekļūt piecu koncentrisku apļu pazemes sistēmai, kas veidoja ViroVector laboratoriju kompleksu.

Celtne bija būvēta atbilstoši stingrajiem federālajiem standartiem un varēja izturēt zemestrīci vai jebkura lādiņa tiešu trāpījumu. Šo prasību izpilde bija mazāk domāta iemītnieku pasargāšanai, bet gan tādēļ, lai nekas neizkļūtu ārpusē. Koncentrisko apļu ideja aizgūta no Krievijas. Apļus veidoja gaisu necaurlaidīgas stikla sienas, un katrā nākamajā aplī virzienā uz centru gaisa spiediens pazeminājās. Ja rastos bojājums armētajā stikla sienā, gaiss nevis izplūstu ārā, bet sūktos iekšā.

Katrs aplis pārstāvēja organizētu posteni, kas atspoguļoja četrus klasificētus vīrusu līmeņus. Pirmā līmeņa vīrusus, piemēram, gripas vīrusu, uzglabāja un pētīja ārējā aplī. Otrā un trešā līmeņa vīrusi, ieskaitot HIV un Hepatitis, atradās divus apļus tuvāk centram, un darbā ar tiem bija nepieciešams pastiprināts aizsargapģērbs un vakcinācija. Ceturtā līmeņa vīrusus, tā sauktos bīstamos faktorus, piemēram, Ebola vīrusu ar vairāk nekā 90% mirstības pakāpi, glabāja priekšpēdējā telpā, un tie prasīja pilnu bioloģisko komplektu. Dažām institūcijām, kurām bija atļauts uzglabāt šīs ļoti infekciozās vielas, ieskaitot USAMRIID - Savienoto Valstu armijas lipīgo slimību pētniecības institūtu Fortdetrikā, Mērilendas štatā, un Slimību kontroles centru Atlantas štatā, nebija briesmīgākas vietas kā ceturtā līmeņa laboratorija, tā sauktā bīstamā zona.

ViroVector bija vēl viens riska līmenis. Centrālais aplis. Piektā līmeņa iekārta. Priekšā - gaisu necaurlaidīgas durvis. Biodrošības pirmais līmenis bija uzrakstīts uz stikla ar desmit collu augstiem sarkaniem burtiem. Viņa atkal pielika plaukstu pie DNS sensora un, kad durvis atvērās, iegāja iekšā. Iedama pa stikla koridoru, abās tā pusēs viņa redzēja pirmā līmeņa laboratorijas. Tās nebija pārpildītas ar baltā tērptiem virusologiem, bet visās ritēja darbs. Liela daļa viņas darba ar vīrusiem tagad bija automatizēta. Stūrī pa labi atradās nerūsējoša tērauda ledusskapji, kuros glabājās ViroVector bakteriofāgo paraugu bibliotēka. Elisa Prinsa ļoti lepojās ar savu fāgu kolekciju.

ViroVector piederēja lielākā cilvēkam zināmo fāgu izlase. Šie kvazivīrusi barojās ar tādām baktērijām kā Mycobacteri- um, Staphylococcus un Enterococcus. Katra no tām bija specifiska baktērija, kas izmantoja atsevišķas iedzimstošas īpašības, mutējot ar tām tā, ka baktērijas nevarēja izmantot imunitāti, kā tas notiek ar antibiotikām. Deviņdesmito gadu vidū, laikā, kad lielās zāļu kompānijas diskreditēja bak- teriofāgās tehnoloģijas, cenšoties pārdot arvien neefektīvākas antibiotikas, Elisa Prinsa saskatīja iespēju.

Viņas kompānija Gruzijā nopirka pieeju plašai fāgu bibliotēkai, kas bija izveidota komunisma ēras laikā. ViroVector kopēja un palielināja kolekciju, un tagad tai jau bija fāgu vīruss, kas varētu nogalināt pazīstamākās baktērijas. Kopš 2000. gada daudzas Rietumu slimnīcas, kuras cīnījās ar antibiotiku imūniem supervīrusiem, piemēram, pret meticilīnu izturīgo Staphļ/loloccus aureus un pret vankomicīnu izturīgo Enterococcus, bija spiestas izmantot Elisas Prinsas kompānijas produktus palātu un operāciju telpu sterilizācijai.

Tagad jau daudzos lidostu, dzelzceļa staciju un ostu iebraukšanas un izbraukšanas tuneļos izmantoja ViroVector bakteriofāgos gaisa attīrītājus, lai izvairītos no nāvējošajām baktērijām, kas ceļoja pa pasauli kopā ar saviem saimniekiem. Bakteriofāgu bizness kļuva par ViroVector galveno ienākumu avotu un lielā mērā veicināja tā izaugsmi.

Tieši pretī bija hermētiskas durvis, pa kurām Elisa nokļuva otrajā un trešajā biodrošības līmenī. Šeit laboratorijas bija mazākas un daudzi darbinieki lietoja sejas maskas. Aiz trešā līmeņa atradās attīrīšanas un sagatavošanās telpa ar īpašām dušām, kurās tika lietots dezinfekcijas līdzeklis, roku mazgāšanas iekārtām un vēl vienu slēdzamo skapīšu rindu. Elisa piegāja pie sava skapīša un izvilka no tā zilu Chetn- turion bioaizsardzības tērpu ar uzrakstu Elisa Prinsa uz muguras. Pārbaudījusi, vai tērpā nav caurumu, Elisa to uzvilka un devās uz biodrošības ceturtā līmeņa durvīm. Nekustinot galvu, viņa caur tērpa sejsegu ļāva acs tīklenes skenerim apstiprināt viņas identitāti un iegāja bufertelpā. Tiklīdz pirmās durvis aizvērās, atvērās nākamās, un viņa varēja iekļūt stiklotā koridorā, kas stiepās cauri ceturtajam līmenim. Tagad Elisa atradās biokompleksa pašā sirdī. Pa labi no viņas bija durvis, kas veda uz ceturtā līmeņa laboratorijām. Caur stiklu varēja redzēt zinātniekus tādos pašos aizsargtērpos. Kreisajā pusē atradās otra lifta durvis. Tas veda divus stāvus zemāk uz lieliski aprīkotu, biodrošības ceturtajam līmenim atbilstīgu slimnīcu un morgu zem tās. Gan vienu, gan otru izmantoja reti, bet bija jāņem vērā katra varbūtība.

Doktore Prinsa turpināja ceļu uz biolaboratorijas kompleksa sirdi, uz durvīm ar sarkanu uzrakstu Piektais biodrošības līmenis. Kamēr skeneris pēdējo reizi pārbaudīja zinātnieces acs tīkleni, viņa gaidīja pie durvīm, lai nokļūtu vietā, ko ViroVector darbinieki ironiski sauca par Dzemdi.

Tā bija viena no zemeslodes bīstamākajām vietām. Uz nepārbūvētām darba virsmām atradās mirdzoša aparatūra, vienā stūrī stāvēja sešas pēdas augsts, melnam gulbim līdzīgs genoskops, kurš pēc vienas ķermeņa šūnas varēja atšifrēt visu organisma genotipu. Telpa, klāta ar baltām, neslīdošām grīdas flīzēm, nenotraipītiem nerūsējošā tērauda galdiem, saldētavām un īpaši apstrādātu stiklu, izskatījās diezgan nekaitīga. Bet, neraugoties uz nomierinošo tīrību un augstas tehnoloģijas iekārtām, cilvēks šeit nevaldīja. Vīruss gan. Viens adatas dūriens Prinsas aizsargtērpā nozīmētu īsu vizīti ceturtā biodrošības līmeņa slimnīcā pirms pārvietošanas uz morgu.

Tomēr, iegājusi Dzemdē un izdzirdusi ar šņācienu aizveramies durvis, Prinsa jutās drošāk nekā ārpasaulē. Parasti Elisu pavadīja asistents, bet šodien zinātniece vēlējās vientulību, tāpēc telpa piederēja viņai. Šī vieta bija klasificēta kā piektais biodrošības līmenis, jo dabu šeit ne tikai pētīja, bet arī uzlaboja. Tēlojot Dievu, vienmēr pastāvēja gan kļūdas, gan nāvējošas dezinformācijas iespēja.

Šajā telpā Prinsa un viņas komanda ģenētiski konstruēja un radīja jaunus vīrusus. Vīrusi būtībā ir proteīnā ietītas nesaprātīgas ģenētiskā materiāla kapsulas, kuras meklē saimnieku ar nolūku sevi atražot. Kad vīruss atrod saimnieku ar receptīvām šūnām, tas iekļūst tajās un tāpat kā dzeguze, ieņēmusi zvirbuļa ligzdu, piesavinās tā ģenētisko kodu, pretī dodot savu. Kad šūna, kas ar vīrusa DNS izplatās, sāk vairoties, vīruss kopē pats sevi. Tā vīruss izplešas pa visu ķermeni.

Šī īpašība padara to ideālu gēnu terapijas izmantošanai - modificēto gēnu izplatīšanai ar cilvēka bojāto šūnu palīdzību. Izdalot vīrusa ģenētisko materiālu, Prinsa un viņas kolēģi varēja padarīt to nekaitīgu. Tad viņi vīrusā ievadīja jaunu DNS un novadīja slimības pārnēsātāju uz slimo vēža šūnu vai cistiskās fibriozes šūnu un pārprogrammēja tās bojātos gēnus. Vīrusu slimību pārnēsātāju radīšana bija galvenais ViroVector uzdevums. Elisas Prinsas kompānija specializējās nāvējošo vīrusu - slepkavu pārveidošanā par ģenētiski vadāmām maģiskām lodēm un sagādāja iespaidīgas ārstniecības metodes mūsdienu medicīnai. Ar vīrusu slimību pārnēsātājiem viņa spēja izmainīt cilvēka gēnus, izlabojot dzimšanas brīdī iegūtu ģenētisko pārmantojamību.

ViroVector guva sekmes, pievēršoties vīrusu DNS. Viņi reti izmantoja cilvēka gēnus, tikai orientēja vīrusu slimību pārnēsātājus un nodeva tos pacientiem. Prinsa un viņas komanda par vīrusiem zināja vairāk nekā jebkura organizācija pasaulē. Pat CDS Atlantā un USAMRJID bieži lūdza viņiem padomu, un starp dažādām institūcijām bieži notika personāla apmaiņa ar nolūku veicināt apmācību. Šajā zinātnes templī Elisa Prinsa jutās mierīga un atbrīvota no ārpasaules stresa un rūpēm. Palikusi nāvējošo filovīrusu zem mikroskopa un iedziļinājusies tā šķiedrveidīgajā skaistumā, viņa gandrīz aizmirsa savas vienīgās meitas Libijas zaudējumu pirms desmit gadiem un vīru, kurš viņu pameta. Aplūkojot vīrusu stikla bibliotēku, viņa jutās droša un mierīga. Likās, ka ik zāļu pudelīte pildīta ar vērtīgu un iedarbīgu balzamu.

Ledusskapī atradās paliktņos ievietotas ampulas ar datora izdrukātu svītru kodu uz etiķetes. Uz vienas bija rakstīts Ebola Filoviruss(v.3), uz otras HJV Retrovirus Hybrid, vēl uz citas Adenoviru Five-Gene-Therapy Vectorfor sickle Celi Anaemia.

Melnā statīvā ledusskapja lejasdaļā atradās divdesmit īsākas un resnākas ampulas. Uz katras bija uzlīmēta etiķete ar Pentagona apstiprinātu kodu. Tās visas saturēja ģenētiski pārveidotus vīrusus cīņai pret zināmajiem bioloģiskajiem ieročiem. Bioshield # Seven imunizēja pret antraksu, Bioshield # Thir- teen pret pazīstamākajiem patogēnajiem reovīrusiem. ViroVector šīs vakcīnas pārdeva daudzām pasaules lielvarām - gan draugiem, gan nelabvēļiem. Ierindotas medikamentu kategorijā, tās izgāja visstingrākās drošības pārbaudes.

Elisa pārlaida cimdā tērpto roku ampulām, un to šķindoņa izklausījās kā viņas nebeidzamo iespēju mūzika. Šajā laboratorijā viņa jutās kā apstākļu noteicēja - ļauno pārvērta labajā un ievieša kārtību ārpasaules nejaušību haosā.

Klusu nopūtusies, Elisa pievērsās darbam. Pagriezusies viņa tuvojās mazam, melnam seifam stūrī pie genoskopa. Tā durvis šķērsoja liels, sarkans uzraksts LENICA 101. Pieliekusies viņa nospieda kodu uz elektroniskās pults, un durvis atvērās. Atvēsinātajā iekšpusē atradās paplāte ar piecām cigāra lieluma ampulām. Divas bija no sarkana stikla, trīs no zaļa. Sarkanajām ampulām uz etiķetēm bija rakstīts Conscience Vector (V.1.0) un Conscience Vector (V.I.9.). Zaļajām uzraksti vēstīja Critne Zero (Phase One - telomeres test). Crime Zero (Pha- se Two - controlled trial) un Crime Zero (Phase Three).

Nolikusi paplāti uz darba virsmas blakus vienam no trim datoru termināļiem, viņa pagrieza sarkanās ampulas tā, lai būtu redzami svītru kodi. Tad paņēma monitoram blakus esošo datora skeneri un noskenēja Conscience Vector (V.1.0) un Conscience Vector (V.1.9.) svītru kodus. To izdarījusi, viņa vēroja pa kreisi esošo monitoru, kontrolējot atšķirības starp diviem slimību pārnēsātājiem Viņa nospieda PRINT, lai virszemes printerī parādītos kopija. Atšķirības starp versijām 1.0 un 1.9 bija niecīgas; protams, ne tik būtiskas, lai traucētu Pārtikas un medikamentu administrāciju. Viņa tikai cerēja, ka doktore Ketija Ķerra piekritīs.

Tad viņa pievērsās zaļajām ampulām. Tās bija pat svarīgākas nekā projekta "Sirdsapziņa" vīrusi. Ketija Ķerra par tiem neko nezināja. Vispirms viņa noskenēja Crime Zero (Phase One - telomeres test). Ieraudzījusi datora monitorā parādāmies projekta kopsavilkumu, viņa pamanīja sešus uzvārdus un uzrakstu Sankventina virs tiem. Pieciem jaunākajiem bija dažādi datumi plus līķu sekcijas rezultātu lietas numurs. Tiem pašiem pieciem bija atzīme tabulas malējā labās puses kolonnā. Visi bija sagaidījuši TITANIA paredzēto laiku. Tikai sestais palika bez datuma un atzīmes - Karls Akselmens.

Elisa Prinsa dziļi ieelpoja. No datuma tabulas kreisajā pusē varēja redzēt, ka Akselmena laiks ir pienācis.

Draudošās krīzes dēļ TITANIA jau piedāvāja otrās fāzes preču nosūtīšanu ar kuģi uz Irāku. Tas lika saprast, ka pirmā fāze bijusi precīza. Nevarēja pāriet uz trešo fāzi, ja pirmā vai otrā noiet greizi. Problēmas radīja arī telefona zvans no bāreņu nama Kartamenā. Varbūt tā bija tikai viltus trauksme un jebkuru brīdi viņa varētu saņemt atsaukumu, tomēr tas Elisu padarīja nervozu. Projekts "Sirdsapziņa" virzījās ar grūtībām. Varbūt Crime Zero bija pārāk ambiciozs, pārāk riskants, lai ko arī teiktu Medlina Neilore.

Pēkšņs pīkstiens lika sarauties Elisas sirdij, un viņa instinktīvi pārbaudīja, vai tērps nav ieplīsis. Pamanījusi, ka tas ir tikai durvju atvēršanas signāls, viņa atviegloti nopūtās un nozvērējās, ka mainīs signāla toni, jo tas tik ļoti atgādināja biotērpa trauksmi. Apgriezušies viņa izdzirdēja hermētisko durvju šņākoņu un nolūkojās, kā lēni atveras laboratorijas kreisās puses durvis. Viņa bija īpaši instruējusi vecākos darbiniekus ar sudraba līmeņa piekļuvi Dzemdei, ka turpmāko stundu tur grib palikt viena.

Uztraukumā viņa izslēdza datoru un sniedzās pēc krāsainajām ampulām uz paplātes. Elisa vēl nebija tās aizsniegusi, kad Dzemdē ienāca zilā tērpā ģērbies stāvs. Kad tas pagriezās, Elisa caur sejsegu saskatīja Ketijas Ķerras smaidošo seju.

Ķerra pameta skatienu uz paplāti, pirms Elisa tai aizstājās priekšā.

-    Elisa, es tikko dzirdēju ziņas. Vai tas nav vareni? - teica Ketija. Elisa smaidīja, bet neko neteica, ļaujot Ketijai brīvi turpināt. - FDA atbalsta visus "Sirdsapziņas" drošības testus devītajai versijai. Tagad beidzot mēs varam turpināt iedarbības izmēģinājumus ar noziedzniekiem. Vai tas nav lieliski?

Elisa Prinsa pamāja. - Jā, jā, tas ir vareni, - viņa piekrita un pagriezās, lai ieliktu paplāti atpakaļ seifā. Vismazāk Elisa gribēja ampulas parādīt Ketijai. Viņa rāja sevi, ka nav iekļāvusi Ketiju savā prasībā pēc slepenības. Ketijai bija sudraba līmeņa piekļuves atļauja, bet tā attiecās tikai uz viņas darbu Stenfordas universitātē. - Redzi, Ketij, es tagad esmu aizņemta. Un es tiešām vēlētos būt viena.

Ketijas smaids izdzisa. Viņa izskatījās apmulsusi. - Ak, man žēl, Elis! Es to neievēroju.

Elisa aizvēra seifu, slēdzene noklikšķēja, un viņa pagriezās pret Ketiju. - Viss kārtībā. Tās ir labas ziņas. Medlina Neilore atnāks rīt. Tad nosvinēsim, ja?

Ketija uzlūkoja viņu, dziļi vīlusies, ka Elisa nav tik sajūsmināta, kā cerēts. - Labi, Elisa. Līdz rītam, - viņa klusu noteica un izgāja.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, iepīkstējās iekšējā telefona skaļrunis. - Doktore Prinsa, es zvanu jums direktores Nei- lores vārdā, - atskanēja balss skaļrunī. - Savienoju ar drošības orgānu līniju.

-    Pateicos, - viņa atbildēja.

-     Elisa, vai tā esi tu? Vai varam runāt? - nodunēja FIB direktores balss.

Elisa varēja iedomāties Medlinu Neilori sēžam birojā Hū- vera celtnes piektajā stāvā Vašingtonā. Viņas profesionāli ma- nikirētie Chanel-Rouge-Noir nagi bungoja pa galda virsmu. Elisa vienmēr uzjautrinājās, iedomājoties, ka skolas gados kārnā divpadsmitgadīgā blondīne ar tumšām acīm tagad vada pasaules varenāko tiesībsargāšanas aģentūru.

-   Jā, es esmu viena, Medlin. Vai tu vēl iegriezīsies pie manis?

-    Protams.

-    Vai saņēmi manu e-pastu? Mēs esam saņēmuši FDA atbalstu "Sirdsapziņas" turpināšanai.

-       Draņķīgā laikā. Kā zini, Pamela kļuvusi pārāk nervoza. Viņa ir uzaicināta uz sarunu šovakar televīzijā un piektdien grib pirmo reizi nākt klajā ar paziņojumu par "Sirdsapziņu". Nomierinies - labāk vēlu nekā nekad.

Līdz piektdienai atlika divas dienas. Mazāk nekā pēc četrdesmit astoņām stundām viņu stratēģijas pirmā fāze kļūs zināma visiem. Pilnīgi pietiekami, lai satrauktu Amerikas vēlētājus un plašsaziņas līdzekļus un nedotu Pamelas republikāņu pretiniekiem iespēju apvienoties pirms vēlēšanām Teksasā nākamajā otrdienā.

-    Joprojām esmu norūpējusies par Crime Zero, lai gan, - teica Elisa, - uz Irāku krīzes pastiprināšanās dēļ drīz nosūtīs bioaizsargvakclnas. Bet ir iespējamas nesaskaņas ar bāreņu patversmi, un Sankventinas eksperiments notiek ar grūtībām. Varbūt mēs…

-     Pietiek raizēties, Elis! Tāpēc jau es zvanu. Man arī ir ziņas.

-Jā?

-    Sankventina. Tas ir noticis. Tieši ka TITANIA paredzēja. - Medlinas balss kļuva maigāka. - Atslābinies Crime Zero lietā, Elis. Pārbaudīsim, vai ziņas no Kartamenas nav viltus trauksme. FDA "Sirdsapziņas" atbalsts ir liela lieta, un tā paveikta labi. Man jāpiedalās sanāksmē, bet pēc dažām stundām es būšu brīva.

-    Tiksimies vēlāk, - noteica Elisa, tiklīdz skaļrunis apklusa. Varbūt Medlinai taisnība.Un parasti viņai bija taisnība.

Iegūtais FDA atbalsts sākt projekta "Sirdsapziņa" otrās fāzes izmēģinājumus bija ļoti svarīgs, pirms Pamela Veisa nāk klajā ar pirmsvēlēšanu paziņojumu. Lai gan izskatījās, ka tas arvien vairāk ietekmē pašas vēlēšanas, pēdējās sabiedriskās domas aptaujas liecināja par spēcīgu republikāņu ietekmi. Bet, runājot par FDA atbalstu iedarbības izmēģinājumu sākšanai, tas neattiecās uz praktiskām lietām. Elisa Prinsa un Medlina Neilore jau astoņus gadus projekta "Sirdsapziņa" aizsegā slepeni izmēģināja modificēto gēnu terapiju pie notiesātajiem, lai mainītu viņu izturēšanos.

/

Kartamenas bāreņu patversme jauniem zēniem, Mehiko

Tajā pašā dienā pulksten 17.23

Doktore Viktorija Valdeza lūkojās uz mazu zēnu, kas gulēja uz jūraszāļu matrača, un nopūtās. Fernando bija viņas mīlulis. Viņš bija tikai trīspadsmit gadu vecs. Drosmīgs un nekaunīgs, kalsnu ķermeni un milzīgām, tumšām acīm. Apdāvināts futbolists, kuram viegli izdevās sasmīdināt doktori Valdezu. Pārāk jauns, lai viņam būtu asinsizplūdums smadzenēs. Doktore meklēja tuvumā nelielu, nevainojamu klīniku, ko varētu piesaistīt bāreņu patversmei. Šā puiša nāve sāpēja īpaši, jo šeit bērni mira reti.

Kartamenas jauno zēnu bāreņu patversmei, kas atradās trīsdesmit jūdžu attālumā no Mehiko, bija paveicies. Lielu daļu tās izdevumu un visas medicīnas izmaksas sedza mazpazīstams ASV labdarības trasts Fresh Start. Finansiālu palīdzību un citus resursus piegādāja jau kādus deviņus gadus - ar norunu, ka nebūs nekādas publicitātes. Valdeza zināja, Fresh Start ir ViroVector Solutions priekšējā līnija Kalifornijā, bet, ja liela kompānija vēlējās palīdzēt bērniem bez pretenzijām uz atzinību, tai neko nevarēja pārmest.

Laiku pa laikam ievērojamā doktore Elisa Prinsa apmeklēja patversmi, dažus bērnus izvēloties personiskai aprūpē- šanai. Jā bērniem radās nopietnas problēmas, kas pārsniedza doktores Valdezas kompetenci, Elisa Prinsa un viņas kompānija nodrošināja speciālista aprūpi. Valdeza uzskatīja, ka viņai un patversmei par daudz ko jāpateicas šai zinātniecei. Zēnus šeit aprūpēja labāk nekā daudzviet citur. Viņa zināja tikai septiņus nelaimes gadījumus Mehiko štatā pēdējos deviņos gados, un tie bija tikpat pēkšņi un negaidīti kā Fernando nāve. Pēdējā laikā viņam izkrita mati. Iemesls varēja būt vitamīnu deficīts, bet izsitumi uz sejas - normāla parādība zēnam šajā vecumā. Kad iepriekšējā vakarā Fernando gāja gulēt, viņš jutās labi, bet šodien jau bija miris.

Saskaņā ar vienošanos viņa nekavējoties piezvanīja uz Fresh Start: viņi bija lūguši ziņot par katru nāves gadījumu. Iespējams, ka viņa izmantoja doktori Elisu Prinsu savā labā. Viktorija viņai teica, ka, iespējams, zēns miris no asinsizplūduma smadzenēs. Vispirms viņu aizkustināja doktores Prin- sas acīm redzami neviltotā interese, bet pārsteidza tas, ka izskanēja tikai viens jautājums - vai Fernando bija sasniedzis pubertātes vecumu?

Apmulsumā Viktorija varētu atbildēt nedomājot, bet teica, ka šo lietu pārbaudīs pēc sarunas beigām. Patversmē aprūpēja zēnus tikai līdz pubertātes vecumam. Pēc tam viņus nosūtīja uz citām mītnēm vai atrada tiem darbu. Noteikumi bija stingri, un Fresh Start pieprasīja tos ievērot, tomēr Viktorija uzskatīja, ka doktores Prinsas jautājums ir dīvains. Zēns bija miris. Kāda nozīme tam, vai viņš var palikt patversmē.

Paskatījusies uz kailo ķermeni, viņa vēlreiz pakratīja galvu. Piegājusi pie sienas, viņa pacēla klausuli un sastādīja doktores Prinsas iedoto numuru. - Jā, - viņa atbildēja uz amerikānietes jautājumu, - bet tikko.

Valdeza sarauca pieri, kad izdzirda atvieglojuma noputu. Atbilde nelikās atbilstīga.

Merina apgabals, Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 18.47

Apstādinājis auto pie vectēva augstās Viktorijas stila mājas, Lūks Dekers jutās mierīgāks. Vairākas stundas viņš bija bezmērķīgi riņķojis pa pilsētu. Viņš gandrīz apciemoja kādu Bērklijas laiku draugu - žurnālistu Henku Bačeru, kas dzīvoja Sausalito - tikai lai paņemtu kādreiz aizmirstās mantas.

Akselmena paziņojums joprojām lika viņa galvai griezties. Ko, pie velna, šis cilvēks tēloja? Dekers bija mēģinājis viņu vēlāk izaicināt, bet Akselmens atkal sāka kliegt, kļuva atturīgāks, un tad Rozenblūms sarunu pārtrauca.

Acīm redzami meli. Akselmens bija vai nu jucis, vai tēloja muļķi. Varbūt tā šis cilvēks nosita laiku, gaidot nāvessoda izpildīšanu. Lai gan Dekers centās atvairīt dzirdēto, šī ziņa viņā kaut ko uzjundīja un reizē arī satrauca.

Pirms astoņpadsmit mēnešiem, kad nomira māte, Dekers strādāja vienlaikus ar sešām sevišķi šaušalīgām lietām. Kad viņa vectēvs Metijs Reimens piezvanīja un paziņoja šo vēsti, Dekers atradās Bufalo, Ņujorkas štatā. Neskatoties uz mātes ātro nāvi, viņas pēdējie vārdi bija: "Pirms nāves vēl gribu redzēt savu dēlu!" Viņš tikai noglāstīja viņas auksto seju nākamajā dienā kapličā. Viņš bija nokavējis. Būdams ārkārtīgi aizņemts, Dekers māti nebija redzējis gandrīz deviņus mēnešus. Vainas apziņa mocīja vēl joprojām. Vectēvs, maiga rakstura cilvēks, toreiz pārmeta nokavēšanos.

- Kas ar tevi notiek, Lūk? Tu biji mātei vajadzīgs, bet tu viņu nekad neapmeklēji. Slepkavu vajāšana tev ir svarīgāka.

Vectēvs nekavējoties atvainojās, bet viņa vārdi trāpīja vārīgā vietā. Doma, ka viņam sagādā prieku izpētīt jaunumu citos tāpēc, ka arī pašam tāds piemīt, bija pretīga. Šī doma kopā ar pārslodzi un vainas apziņu veicināja sabrukumu. Nācās kādu laiku pavadīt slimnīcā un iziet vairākus terapijas seansus ar lēnīgo dakteri Sāru Kērku. Līdz šim Dekers ticēja, ka pastāv psihisks ugunsdrošais mūris, kas atdala viņa prātu no vajāto slepkavu prātiem, ka ļaunumam, ko viņš centās iznīdēt citos, nav nekā kopīga ar viņu.

Jaunībā viņš diskutēja ar māti par savu aizraušanos ar cilvēces tumšo pusi. Viņa ātri vien Dekeru pārliecināja, ka viņš ir pilnīgi no/māls, un arī tēvs bijis tāds. Māte mēdza teikt, ka tieši tāpēc kapteinis Ričards Dekers ir bijis tik labs izmeklētājs. Viņš zināja, ko jautāt pretiniekam, jo spēja domāt tāpat kā tas.

Bet ja nu Ričards Dekers nebija viņa tēvs? Ko tad, ja iedzimtās spējas saprast slikto citos nāk no ļaunāka avota?

Lai gan viņš centās šīs domas atvairīt, tās tomēr palika. Viņš turpināja domāt par Veinu Taisu un tā ciltskoku un atcerējās, kā izsmēja Ketijas Ķerras teoriju par iedzimto ļaunumu.

Dekers izkāpa no automašīnas un iegāja mājā. Viņš gudroja, vai iepriekš ir piezvanījis, paziņojot Metijam par savu ierašanos. Vectēvs priecājās kā bērns, kad Dekers ieradās negaidīti.

Vectēvs likās iepriecināts, ka pēc mātes nāves Dekers pie viņa reizēm ieskrēja, it kā šī māja joprojām būtu arī Dekera māja - labāka nekā kāda viesnīca, kurā viņam iepriekš būtu jārezervē istaba.

Tuvojoties parādes durvīm, viņš izdzirda brīnišķīgas skaņas, kas nāca no augšstāva mūzikas istabas. Dekers varēja iztēloties vectēvu stāvam tur ar vijoli uz pleca, gadu samezglotajos pirkstos turot instrumentu. Lielie logi droši vien bija plaši atvērti, un no līča plūstošais vieglais vējiņš sasaucās ar vectēva muzicēšanu.

Atvēris parādes durvis, kas reti bija aizslēgtas, Dekers ienāca plašā priekšnamā. Saimniecības vadītāja Roda sveica Dekeru no viesistabas. Viņa bija liela auguma sieviete ar vēl lielāku smaidu un pieskatīja Metiju, kopš pirms divpadsmit gadiem nomira viņa sieva.

-     Lūk! Kāds pārsteigums! - viņa teica, pienākdama, lai viņu apskautu. - Viņš ir augšstāvā, - sieviete nočukstēja, sazvērnieciski pamirkšķinot. - Nāc, padod man savas somas.

-    Paldies, Roda. Jauki tevi atkal redzēt! - Dekers pasniedza viņai savu veco ceļasomu un devās augšup uz mājas vidējo stāvu. Sarkankoka trepju margas bija tikko nopulētas, un šī smarža aizveda Dekeru bērnībā. Šajā namā viņu uzaudzināja māte un viņas vecāki, šeit viņš pavadīja pusi sava mūža un, kad vien ienāca pa parādes durvīm, allaž jutās kā mājās. No vidējā stāva kāpņu laukuma Dekers iegāja plašajā mūzikas istabā. Stūrī stāvēja klavieres - cieši līdzās tukšam vijoles futrālim. Lūka apbružātais saksofons bija piesliets pie augsta grāmatu skapja, kas bija piepildīts ar kasetēm, kompaktdiskiem un bēdīgi novecojušām platēm.

Vectēva fotogrāfijas atradās gan uz klavierēm, gan uz vecmodīga metronoma. Lielākoties tās bija fotografētas Dei- visholā, kur, neraugoties uz piedāvājumiem no pasaules labākajiem orķestriem, viņš spēlēja kopā ar savu mīļoto Sanfrancisko simfonisko orķestri visas savas izcilās karjeras laikā. Citās fotogrāfijās varēja redzēt Metiju ar Holivudas Mūzikas balvu, Londonas Karaliskajā Albertholā kopā ar Jē- hudi Menuhinu un, protams, pati ievērojamākā fotogrāfija - apkampjot Izaku Stērnu uz Karnegihola skatuves. Nedaudz atsevišķi stāvēja gara, gaišmataina vīrieša un mazas, tum- snējas sievietes portrets: Ričards un Reičela Dekeri, Lūka vecāki. Vīrietis bija tērpies flotes uniformā, viņa mati nogriezti tikpat īsi kā Dekeram.

Gluži kā Lūks bija iztēlojies, vectēvs stāvēja pie plaša, uz līci pavērsta loga, vijoli novietojis zem zoda, ar savu pavadoni suni Brutu pie kājām. Sarucis un saliecies, tikai ar dažām matu šķipsnām uz galvas, Metijs Reimens joprojām muzicēja it kā no tā būtu atkarīga viņa izdzīvošana. Un patiešām reiz tā ari bija.

Metija agrā jaunība pagāja Otrā pasaules kara laikā Buhenvaldes koncentrācijas nometnē, kur lielākā daļa viņa ģimenes gāja bojā gāzes kamerās. Viņš zaudēja redzi nometnes eksperimentālajā slimnīcā, kad nacistu ārsti viņa brūnajās varavīksnenēs injicēja zilu pigmentu, lai mainītu acu krāsu un ebreju pārvērstu ārietī. Viņu izglāba tikai apdāvinātība vijoles spēlē: Komendanta sieva frau Ilze Koha gribēja, lai viesus viņu nometnes villā izklaidē talantīgs vijolnieks. Tas, ka kaulainais Metijs bija nedaudz vecāks par desmit gadiem, padarīja visu vēl interesantāku.

-    Sveiks, opīt! - teica Dekers, vēlēdamies viņu apskaut. Apņēmis vectēva vāros plecus, viņš atcerējās, ka decembri večukam paliek astoņdesmit viens gads.

Mūzikas skaņas nomainīja skaļi smiekli. Vectēvs pagriezās pret Dekeru, aklās zilās acis smaidā iemirdzējās. - Sveiks, Lūk. - Savu dārgo vijoli viņš noguldīja uz klavieru vāka. - Brut, skaties, kas atnācis, - viņš teica, atbrīvojies no Dekera skāviena. Lūks sajuta siltu, mitru mēli pieskārāmies rokai, kad Bruts pacēlās uz divām kājām un sāka riet savu apsveikumu.

- Nāc, nāc, Lūk. Apsēdies! - teica vectēvs, virzot viņu uz tuvējo dīvānu. - Cik ilgi tu paliksi šoreiz?

Dekers saklausīja prieku Metija balsī, bet viņu mulsināja neilgā ciemošanās. - Tikai nakti, pēc tam man jāatgriežas Kvantiko. Bet esmu nodomājis šeit atgriezties.

-    Vai tiešām? - Metijs atteica tonī, kas nozīmēja - to jau esmu dzirdējis. - Vai Virdžīnijas štatā tu jau visiem esi līdz kaklam?

-    Nē, es domāju Biroju pamest pavisam. - Dekers stāstīja par Bērklijas piedāvājumu un to, ka grib šeit atgriezties un apmesties pastāvīgi, lai sakārtotu savu dzīvi.

-    Jā, tas izklausās labi. Arī laiks ir labs, - noteica Metijs, pārsteigti smaidīdams. - Tu vari palikt šeit. Galu galā šīs ir tavas mājas.

Dekers smaidīja. Pēkšņi viņš izjuta neatvairāmu vēlēšanos pavaicāt par Akselmena pretenzijām, lai dzirdētu vectēvu par tām smejamies. Pirms viņš paguva kaut ko pateikt, atskanēja durvju zvans.

Metija acis iedzirkstījās. - Tas būs Džojs. Viņš iegriežas pamācīties spēlēt vijoli. Hei, mēs varētu visi uzspēlēt kopā, Lūk.

-       Džojs Barzīni? - iestenējās Dekers. - Ei, vectēv, tu joprojām netiec vaļā no tā vecā bandīta. - Dekers gribēja ar vectēvu parunāt par Akselmenu, bet tā vietā viņš mācīja vijoles spēli vienam no Rietumu krasta varenākajiem gangsteriem. Dekers zināja par Barzīni. Viņa bizness - nekustamie īpašumi un zemes gabali - bija šķietami likumīgs, un viņš pats kļuva slavens, katru gadu ziedojot vienu miljonu dolāru Sanfrancisko simfoniskajam orķestrim. Bet to zināja gan bagāts, gan nabags, ka Barzīni cieņu nav pelnījis.

Metijs nekad īpaši nerēķinājās ne ar bagātajiem, ne nabagiem, un pēdējā laikā sešdesmitgadīgais gangsteris un as- toņdesmitgadīgais vijolnieks bija sadraudzējušies. Šī draudzība neko labu nesolīja.

Varbūt tieši tāpēc Metijs jutās tik brīvi, atstādams logus vaļā un durvis neaizslēgtas? Neviens, kuram ir kaut mazumiņš smadzeņu, nesadūšosies apzagt Džoja Barzīni drauga mitekli.

-    Kāpēc tu joprojām ar viņu satiecies, vectēv? Un kāpēc tu viņu joprojām aicini pie sevis? Man nepatīk tavi sakari ar blēžiem.

Metijs sarauca pieri. - Viņš nāk pie manis tāpēc, ka ir mans draugs. Un tas, ka šis cilvēks pieder kriminālām aprindām, nenozīmē, ka viņš ir blēdis.

Dekers nevarēja nepiekrist.

-    Metij, kā sviežas? - no kāpnēm atskanēja dziļa balss.

-    Lieliski, Džoj. Nāc vien šurp.

Dekers pakratīja galvu. - Lai jums abiem veicas, vectēv, - viņš teica. - Es aiziešu iedzert.

-    Lūk, neej!

Lūks uzlika roku viņam uz pleca. - Vectēv, es ierados, lai satiktu tevi, nevis Džoju Barzīni. Nebēdā, es drīz atgriezīšos. - Viņš pagriezās un izgāja. Patiesībā Dekers nedusmojās par to, ka vectēvs satiekas ar Barzīni. Viņš pat nedusmojās par to, ka nevarēja parunāties par Akselmenu. Faktiski viņš drīzāk jutās gandarīts, ka šo īpaši nepatīkamo jautājumu varēja pagaidām neaiztikt. Godīgi sakot, viņš dusmojās uz sevi par to, ka nespēja ignorēt muļķīgos Akselmena vārdus.

Kāpnēs viņš sastapās ar milzīga auguma vīrieti uzvalkā. Vijoles kaste viņa rokās izskatījās pēc rotaļlietas. Viņam bija zilgani melni mati un tumšākās acis, kādas Dekeram jebkad nācies redzēt. Dekers zināja, ka Barzīni ir apmēram sešdesmit gadu, bet šim vīrietim nevarēja dot vairāk par četrdesmit pieciem.

Tā kā nekad agrāk viņi vaigu vaigā nebija tikušies, abi veltīja viens otram piesardzīgu smaidu. - Jūsu vectēvs ir ievērojams cilvēks, - Barzīni noteica.

-    Es zinu, - atbildēja Dekers. - Lai jums jauka mūzikas nodarbība.

Izgājis ārā, Dekers ieelpoja vakarīgo gaisu un devās pie mašīnas. Tagad varētu sameklēt Ketiju Ķerru, bet no šīs domas viņš drīz vien atteicās. Viņš piezvanīs Henkam Bače- ram - viņam vai jebkuram citam tuvumā - un iedzers dažus vēsus alus. Pēc tam viņš jutīsies labāk.

Tiklīdz viņa auto aizdūca centra virzienā, pie Metija mājas piebrauca balts BMW. Dekers to neredzēja. Protams, viņš neredzēja arī Akselmena advokātu izkāpjam no auto un pieklauvējam pie vectēva ārdurvīm. Labajā rokā viņš turēja īpašo uzdevumu aģentam Lūkam Dekeram adresētu aploksni.

s

Mendozdraiva, netālu no Stenfordas universitātes,

Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 21.12

- Kad izstāstīju jaunumus, viņa pat neizskatījās satraukta, - Ketija Ķerra žēlojās, iedzerot vēl malku Eari Grey tējas. - Tam bija vajadzīgi gandrīz deviņi smaga darba gadi, un tagad mēs esam saņēmuši FDA piekrišanu sākt otrās fāzes iedarbības izmēģinājumus. Esam pierādījuši, ka devītā versija ir droša attiecībā uz dzīvniekiem un tagad arī uz brīvprātīgajiem cilvēkiem. Beidzot varam turpināt un pārliecināties, vai projekts "Sirdsapziņa" darbojas arī uz vardarbīgiem noziedzniekiem. Bet vai tas izraisa lielās Elisas Prinsas interesi?

Kad es ienācu, viņa tās ampulas diezgan ātri salika atpakaļ seifā. Droši vien Elisa patiešām ir izcila, taču reizēm izturas kā sasodīta paranoiķe.

Ketija skatījās sejā sarunbiedram un smaidīja. - Tu taču nesaproti, par ko es runāju, vai ne, Rokij?

Un, it kā lai pierādītu, ka viņai ir taisnība, lielais šimpanze nolieca galvu uz sāniem un atsāka kasīt zodu. Tad pagriezās atpakaļ uz mirgojošā portatīvā televizora pusi, kas atradās soļa attālumā no viņa būra. Tā vada pagarinātājs stiepās šķērsām laukumam uz māju.

Naksnīgais gaiss bija vēss, un viņa apsēdās uz lieveņa pie Rokija mītnes Mendozdraivā. Diezgan nepiemērots vārds tik nelīdzenam ceļam. Viņas māja atradās ceļa galā, lauku un mežu ielenkumā. Ketijas tuvākais kaimiņš dzīvoja simtiem jardu tālu, un tas bija jauki, ja ņem vērā, cik trokšņains reizēm kļuva Rokijs.

Vairāk nekā četras pēdas garais Rokijs bija masīvs šimpanze. Viņš varētu bez pūlēm pārplēst cilvēku uz pusēm, ja vien to vēlētos. Rokijs bija viens no pirmajiem projektā "Sirdsapziņa" iekļautajiem primātiem. Astoņi pērtiķi tika izmitināti kopā primātu mītnē Ketijas laboratorijā Stenfordas Medicīnas sasniegumu centrā. Bet, kad pirms trim gadiem šis projekts tika pārveidots darbam ar brīvprātīgajiem, pērtiķiem atrada mājvietas vietējos zooloģiskajos dārzos un brīvdabas rezervātos.

Taču, ņemot vērā Rokija cienījamo vecumu un viņa lielo ieguldījumu Ketijas pētījumos, zinātniece uzskatīja, ka viņai par dzīvnieku jārūpējas arī turpmāk. Un tā, ieklausoties Ataskadero zooloģiskā dārza vadītāja Čārzla Pedoka ieteikumos, viņa uzcēla šo norobežoto pērtiķu mītni savas mājas dārzā Mendozdraivā. Rokijs izdarīja lielu pakalpojumu, kad vajadzēja veikt Ketijas atklāto septiņpadsmit agresijas gēnu pārbaudes. Jaunībā Rokijs izrādīja nevaldāmu agresivitāti, pat tika nogalinājis kādu citu pērtiķi. Taču, sācis saņemt vienu no pirmajiem somatiskajiem gēnu terapijas serumiem, kas tika iegūti no mazāka, lēnprātīgāka bonobo pērtiķa gēniem, kļuva acīm redzami miermīlīgāks, apstiprinot daudzu projekta "Sirdsapziņa" pieņēmumu pareizību. Pārveidotais rupjais dauzoņa kļuva mežonīgs tikai gadījumos, kad, viņaprāt, vajadzēja aizstāvēt Ketiju. Citādi viņš uzvedās rāmi kā jērs.

Viņa nolika pusizdzerto tējas tasīti zemē blakus mobilajam telefonam un portfelim. Pēc Taisa nopratināšanas viņa bija atgriezusies laboratorijā Pastērdraivā Stenfordas universitātē. Domas par Lūku Dekeru ātri aizgainīja no Pārtikas un medikamentu pārvaldes saņemtais fakss, kas apstiprināja piekrišanu turpināt izmēģināt jaunatklāto vīrusu pārnēsātāju brīvprātīgajiem noziedzniekiem. Ar platu smaidu sejā viņa jauno ziņu pavēstīja saviem diviem tehniķiem. Sekoja improvizēts mielasts laboratorijā. Ierodoties ViroVector, lai dalītos priekā par jaunajām ziņām ar Elisu Prinsu, kolēģes atturīgā reakcija Ketiju stipri atvēsināja. Šā vakara atvadu ceļakājas izvērtās par īstām svinībām. Ketija uzsauca maltīti saviem palīgiem un tehniķiem, bet vēlāk Frenku un Kārenu aizveda uz Sanfrancisko lidostu.

Viņai neskauda sešas nedēļas ilgais kolēģu ceļojums uz Kongo; galu galā Ketija pati palīdzēja noorganizēt sponso- rējumu no ViroVector. Un, neņemot vērā ne pārāk piemēroto laiku, Elisa Prinsa sameklēja divus aizvietotājus - augsti kvalificētus zinātniekus no ViroVector. Frenks un Kārena strādāja kopā ar Ketiju jau no pašiem projekta pirmsākumiem, tāpēc viņus visus saistīja ne tikai koleģiālas attiecības; viņi bija Ketijas labākie draugi. Skaidrajās nakts debesīs Ketija ieraudzīja lidmašīnas atstāto gaišo pavedienu. Pēc dažām stundām tā aizlidos arī Frenks un Kārena.

Ketija pasniedzās pēc portfeļa un izvilka aktu vākus ar dokumentiem, kas bija sagatavoti rītdienas tikšanās reizei ar doktori Prinsu un direktori Neilori.

Jau izlasot virsrakstu Projekts "Sirdsapziņa" - turpmākā norise, Ketiju pārņēma vieglas trīsas.

Vai projekts "Sirdsapziņa" patiešām darbojas? Elisa Prinsa dažreiz izturējās dīvaini, bet strādāja izcili. Ketija pēdējos deviņos gados no viņas bija daudz iemācījusies. Lai gan otra galvenā sponsorē Medlina Neilore no FIB slepenības jautājumos uzvedās kā paranoiķe, viņa vismaz norādīja drošu virzienu dažos neskaidros gadījumos.

Ketija piecēlās un caur aploka režģi paplikšķināja pa Rokija roku. Pacēlusi portfeli, viņa atslēdza krātiņu un iegāja iekšā. Pie krātiņa koka grīdas bija pieskrūvēta veca skolas soma. Ketija atslēdza somu un to atvēra. No portfeļa viņa izņēma datora disku un aktu vākos esošo dokumentu kopijas. Disku viņa ievietoja plastmasas kārbā, kurā jau glabājās kādi trīsdesmit diski, bet aktu vākus nolika uz citu tādu pašu vāku kaudzes.

Kopā ar dažām personiskām fotogrāfijām un nedaudzām piemiņas lietām somā atradās katra svarīgākā dokumenta, žurnāla un eksperimenta apraksta kopijas, kas atspoguļoja projekta "Sirdsapziņa" norisi. Tas bija viņas mūža darba protokols. Pierādījums paveiktajam, par spīti tam, ko kāds cits vēlāk varētņ teikt vai pieprasīt sev. Viņa uzskatīja, ka tas atrodas drošībā, jo nevienam kramplauzim neienāktu prātā ieskatīties šeit. Ja nu tomēr kāds uzdrošinātos to darīt, nāktos iztraucēt Rokiju.

Somā bija reģistrētas visas vilšanās un visas uzvaras. Pašā sākumā viņa ar kolēģiem izjuta patiesas izbailes. Pastāvēja varbūtība, ka oriģinālais serums palielinās dzimumdziedze- ra vēža iespēju kontrolgrupas primātiem un to pirmās paaudzes vīrišķajiem pēcnācējiem. Riska faktors nebija augsts, tomēr vērā ņemams. Lai gan skaitļi bija nelieli, viņi mainīja gradāciju četras reizes un to precīzi noregulēja, kamēr izgaisa vismazākās šaubas. Rodoties citām niecīgām, bet pārbaudīšanas vērtām aizdomām, viņi rīkojās tāpat. Neko neatstāja gadījuma ziņā, un Ketiju patīkami pārsteidza tas, cik vērīgi bijuši sponsori FIB un ViroVector, atzīstot viņas darbu par pil- nīgu.

"Neierobežojiet sevi," bija teikusi Elisa Prinsa, atturīgi smaidot. "Izmantojiet visu jums nepieciešamo laiku un naudu. Gūstiet pārliecību, ka FDA mūs atbalstīs."

Šāda pacietība bija retums, bet tā atlīdzināja par citiem spaidiem.

Tagad, pēc deviņiem gadiem, grupa izveidoja vīrusu, ko FDA uzskatīja par drošu, un to varēja pārbaudīt parastiem brīvprātīgajiem. Ketijai ar vardarbīgu likumpārkāpēju palīdzību vajadzēja pierādīt, ka Virai Vector patiešām darbojas. Viņa klusēja par veiktajām izmaiņām tēzēs par primātiem, lai nonāktu līdz šim punktam. Turklāt viņa izmantoja vardarbīgo noziedznieku genomu no FIB DNS datu bāzes, un tas ļāva viņai tos ļoti precīzi kalibrēt.

Iznākusi no sprosta un slēdzot ciet tā durvis, Ketija pamanīja televizora ekrānā kādu sievieti. Viņa stāvēja pie pults, ģērbusies labi piegrieztā jūras zilā kostīmā, kas izcēla nevainojamo augumu. Gubernatorei Pamelai Veinai bija vairāk nekā piecdesmit gadu, tomēr viņa bija iecienīta televīzijā. Sievietes īsajā kastaņkrāsas frizūrā nemanīja gandrīz nevienu sirmu pavedienu, bet smalkā kaulu uzbūve noslēpa laika zoba ietekmi labāk nekā jebkurš plastikas ķirurga nazis. Viņas zilo acu skatiens it kā urbās tieši Ketijā. Sieviete prata savaldzināt. Ketija apsēdās uz lieveņa, pagrieza ekrānu pret sevi un palielināja skaļumu.

Polidka Ketiju pārāk neinteresēja, bet pēc ASV pilsonības iegūšanas viņa pievērsa vairāk uzmanības tuvajām vēlēšanām. Pamelas Veisas izvirzīšana par demokrātu partijas kandidāti šķita satraucoša, turklāt ar izredzēm kļūt par pirmo sievieti - prezidenti.

Pamela Veisa bija ne tikai mediju mīlule, bet likās, ka viņai piemīt ari īsts godīgums.

Viņas sāncensis, iesirms, pelēcīgi ģērbies republikāņu senators Džordžs Tilsons, ar savu laipno seju atgādināja ziepju operas varoni. Bet viņš bija ģenerālis, kurš pirms astoņpadsmit gadiem, iezīmējoties Irākas krīzei, piedalījās operācijā "Tuksneša vētra". Aptaujā viņš apsteidza sāncen- sus par trīspadsmit punktiem. Neraugoties uz Veisas dotumiem, republikāņi nākamajā otrdienā gatavojās apsteigt iepriekšējo demokrātu prezidentu Bobu Bērbenku.

Ketija nekad neskatījās politisko diskusiju tiešraides, jo tās garlaikoja ar tukšu frāžainību. Bet Veisa viņu interesēja. Kandidāti stāvēja aiz pultīm uz tukšas skatuves un skatījās viens uz otru. Diskusijas vadītājs, slavenais ziņu raidījumu vadītājs Dags Streiters, stāvēja starp kandidātiem un publiku studijā. Televīzijas diskusija acīmredzot sākusies jau agrāk, bet, spriežot pēc komentētāja teiktā, nekādi būtiski rezultāti vēl nebija sasniegti.

Dags Streiters vērsās pie republikāņu kandidāta. - Senator Tilson, kā jūs domājat, vai ir svarīgs Amerikas Savienoto Valstu prezidenta dzimums?

Tilsons uzsmaidīja Veisai, pēc tam kamerai - kā atvainodamies par, viņaprāt, tik muļķīgu jautājumu. - Protams, es principā neiebilstu pret to, ka Savienoto Valstu prezidente ir sieviete. Tomēr, ņemot vērā Irākas draudus atgūt Kuvei- tu, Ķīnas pieaugošās ambīcijas un joprojām nesakārtoto Zie- meļkoreju, pašlaik visvairāk ir vajadzīga stingra, pieredzējusi vadība. Es nesaku, ka pieredze Līča karā dotu man priekšrocības salīdzinājumā ar gubernatori Veisu, lai stātos valsts augstākajā amatā, bet tas ir arguments apgalvojumam, ka šis nav īstais laiks eksperimentiem.

Veisa pakratīja galvu. - Bet, protams, senator Tilson, - viņa teica, - šis nav īstais laiks ļaut vēsturei atkārtoties. It īpaši ne ar tiem bioloģiskajiem vai kodolieročiem, kādi ir cilvēces rīcībā. Jā, sievietēm vēsturiski ir mazāka pieredze karošanā, bet tāpēc mēs karus uzsākam retāk. - Viņa apklusa, jo publika studijā smējās. - Ir pierādīts, ka sievietes labāk pazīstamas kā saskaņas veicinātājas, nevis konfliktu izraisītājas. Atklāti runājot, es joprojām uzskatu, ka nepastāv labs karš vai slikts miers. Tomēr, ja nepieciešams, sievietes var pielietot spēku, lai izbeigtu karus. Mārgareta Tečere, britu pirmā sieviete - premjerministre, to pierādīja, vadot britus pretī uzvarai Folklendu salās tūkstošiem jūdžu attālumā no savas zemes. Viņa arī stiprināja mūsu pašu prezidenta Buša lēmumu pirms "Tuksneša vētras", kad Irāka iebruka Kuvei- tā. Un, ja atceraties, Džordžs Bušs ir gan vīrietis, gan republikānis.

-    Tātad, gubernatore Veisa, jūs uzskatāt, ka dzimumam nav nozīmes?

-    Protams, ka nav. Kā jau senators Tilsons minēja, pašlaik Amerikai vajadzīga stingra vadība. Ne vīriešu vai sieviešu vadība, ne melno vai balto vadība, bet laba vadība. Bet, ja jūs dešām interesē dzimums, esiet pārliecināti, ka tad, kad pasaule atrodas uz kara robežas, atbildību par to varat prasīt no sievietes, sevišķi no tādas, kura ienīst jebkuru viedokli par bruņotu konfliktu. Pēdējais kandidāts, par kuru es gribētu atdot savu balsi, ir vecs kara zirgs, kas cenšas kaut ko pierādīt.

Un astoņi gadi Kalifornijas štata gubernatora amatā arī kaut ko nozīmē. Tas pavisam noteikti ir vairāk, nekā var pretendēt senators Tilsons. Neaizmirstiet, ka mani pilnībā atbalstīja pašreizējais prezidents, kad viņa otrais prezidenta pilnvaru laiks tuvojās beigām. Esmu gatava sdprināt viņa administrācijas sasniegumus, ievadot jaunas asinis - gan vīriešu, gan sieviešu.

-    Pašreizējā administrācija taču ir briesmīga, - provocēja Tilsons. - Viceprezidents Smits ir izsmiekla objekts; viņa komentāri Apvienotajās Nācijās un iesaistīšanās nesenajos seksa skandālos ir mazinājusi uzticēšanos viņam un arī prezidentam. Noziedzības rādītāji ir pat vēl būtiskāki. Vardarbīgo noziegumu skaits nemitīgi aug. Jādomā, gubernatore Veisa neuzskata, ka šī reputācija ir pietiekami laba, lai vienkārši turpinātu kārtīgu darbu?

- Nē, protams, ka ne, jo vienmēr ir iespēja darīt labāk. Ja iedziļināmies noziedzības rādītājos, redzam, ka mans Ka- lifornijas štats jau rāda ceļu nākotnē. Vardarbīgā noziedzība samazinās, sevišķi nemierīgākajās vietās, piemēram, Los- andželosas dienvidos.

-    Tas ir tiesa, gubernatore Veisa, - atzina Dags Streiters. - Vai varat paskaidrot, kāpēc Kalifornijas štatā noziedzība pēdējos piecos gados iet mazumā?

Tilsons aši iejaucās: - Man ir pilnīgi skaidrs, ka pastiprināta cietumu celtniecība un nāvessodu piespriešana sekmē noziegumu skaita samazināšanos. Jo drīzāk mēs kā tauta kļūsim neiecietīgi pret noziegumiem un tādi ari paliksim, jo drīzāk jūs un es jutīsimies droši.

Daži klātesošie aplaudēja šīm frāzēm, bet Veisa iesmējās un nogrozīja galvu. - Tā nav taisnība. Teksasas štats, kur ir republikāņu gubernators ar neiecietības programmu katrā lielākajā pilsētā, izpildīto nāvessodu skaita ziņā atrodas Rietumu pasaules līderpozīcijās. Nevienai administrācijai, izņemot islāma valstis, nav tik drakonisku likumu, un nekur tos neprasa tik stingri ievērot kā Teksasā. Tur mēnesī vidēji desmit cilvēku soda ar nāvi. Pārāk neatpaliek arī daudzi citi štati. Tomēr gaidīto rezultātu nav. Teksasas štatā ir otrs lielākais noziegumu skaists valstī pēc Mičiganas.

Laiku pa laikam cietumu un nāvessodu skaita palielināšana cieš neveiksmi. Noziegumu skaits jāsamazina, ietekmējot nelielu sabiedrības daļu pirms nozieguma izdarīšanas. Neskaitāmi pētījumi pierāda, ka vairāk nekā septiņdesmit procentu slepkavību, izvarošanu un uzbrukumu vainu pastiprinošos apstākļos, kas attiecas uz jebkuru cilvēku grupu, pastrādā tikai seši procenti no tiem. Ja mēs pievērstu uzmanību šiem sešiem procentiem un tos apturētu, noziedzība būtiski samazinātos. Bez acīm redzama sociāla ieguvuma būtu arī milzīgs finansiālais labums. Ja vardarbīgo noziegumu skaitu samazina par vienu procentu, valsts iegūst 1,2 miljardus dolāru.

-    Bet kā to panākt? Kā jūs samazināsiet noziegumu skaitu?

Kamera atkal pagriezās pret Veisu. - Vispirms jābeidz uzskatīt noziegumu par ārējo ienaidnieku, pret kuru jācīnās un kas jāpieveic. Jābūt skaidrībai vienā jautājumā: vardarbīgie noziegumi ir gandrīz tikai vīriešu pārziņā. Mūsu valstī varbūtība, ka noziegumu izdarīs vīrieši, ir deviņas reizes lielāka par iespēju, ka to izdarīs sievietes. Runājot par izvarošanu, tāda iespēja ir sepdņdesmit astoņas reizes lielāka, desmit reizes lielāka varbūtība izdarīt bruņotu uzbrukumu un gandrīz sešas reizes lielāka varbūtība uzbrukt vainu pastiprinošos apstākļos. Visu to apkopojot, Amerikas vīriešiem ir gandrīz desmit reizes lielāka varbūtība izdarīt vardarbīgu noziegumu nekā sievietēm. Viņi pastrādā vairāk nekā deviņdesmit procentu šo noziegumu. Turklāt vairumu kriminālo reformu izdomā un īsteno vīrieši, tā it kā cīnoties paši pret sevi. Šajā cīņā neviens nevar uzvarēt.

Televizora ekrāns hipnotizēja Ketiju Ķerru. Pamela Veisa atsaucās uz viņas pētījumiem, izmantoja viņas argumentus vardarbīgo noziegumu analīzē.

-    Vai uzskatāt, ka jums kā sievietei varētu būt labāki panākumi cīņā ar noziedzību? - jautāja Streiters.

- Protams, nē. Dzimumam šajā gadījumā nav nozīmes. Uzskatu, ka pareizāk būtu nevis cīnīties ar noziedzību, bet censties to izārstēt. Noteikt cēloņus kā jebkurā veselības aizsardzības stratēģijā un pēc tam meklēt ceļus to novēršanai.

-    Atkārtojiet, lūdzu, vēlreiz - kā?

-    Pētot ne tikai sociālo faktoru ietekmi. Skatoties pāri socioloģijai un izmantojot eksaktās zinātnes, piemēram, bioloģiju un ģenētiku.

Ketija Ķerra nespēja tam noticēt.

-    Tā ir nejēdzība, - ņirgājās Tilsons. - Pat gubernatoram vajadzētu būt dzirdējušam par postošajiem dubulto Y hromosomu pētījumiem divdesmitā gadsimta sešdesmito gadu beigās. Toreiz zinātnieki ticēja, ka cilvēki ar lieku Y hromosomu ir vairāk predisponēti uz vardarbību, bet vēlāk šo faktu pilnībā noliedza. Vienīgais ceļš uz…

-    Es zinu, ka atsevišķus pētījumus apšaubīja, - iejaucās Veisa, - bet pierādījumi mums bija vajadzīgāki nekā tikai teorija vien. Nav pārliecinošu faktu, kas pierādītu, ka noziegumu novēršanas un sodīšanas konvencionālās metodes ir efektīvas. Viss norāda uz to, ka tās neattaisno cerības. Nožēlojami. Pienācis laiks kaut ko mainīt.

Dags Streiters sakārtoja brilles. - Gubernatore Veisa, medijos daudz runā par pārbaudēm, par vardarbīgo noziegumu iemeslu bioloģiskajām pārbaudēm, bet vai jūs uzskatāt, ka jūsu panākumi Kalifomijā…

-    Tas ir smieklīgi, - pārtrauca Tilsons. - Viņa ir mirušas administrācijas daļa, kurai trūkst ideju, un tā cenšas ar visādiem trikiem varu noturēt. Vispirms demokrād izspēlēja feministu kārti, izvēlot sievieti vēlēšanu kampaņai. Tagad mēģina pieprasīt atbildību viena štata dēļ noziegumu cauraustā valstī, kuram ir apmierinoša reputācija. Tas ir muļķīgi, lai neteiktu, ka acīm redzami nekrietni. Kamēr viņa zina kaut ko specifisku par noziegumu ārstēšanu, bet mēs nezinām, viņa savus nodomus neizpaudīs.

-   Vai dzirdējāt, gubernatore Veisa? - smaidot jautāja Streiters. - Es to sapratu kā aicinājumu pāriet no vārdiem pie darbiem. Ko jūs par to sakāt?

Šajā brīdī televizora ekrānā parādījās Pamelas Veisas seja. Pilnīgi savaldījusies, viņa, plati un atviegloti pasmaidījusi, atbildēja:

-    Vēlēšanas būs pēc nepilnas nedēļas. Un neraizējieties, līdz tam laikam es pāriešu pie darbiem. Varat būt droši.

Ketija atvirzījās no televizora un uzlūkoja Rokiju. - Vai tu to dzirdēji?

Rokijs garlaikoti iesprauslājās un pakasīja krūtis.

Viņa pasniedzās pēc mobilā telefona, gribēdama ar kādu parunāt. Tā kā Kārena un Frenks bija aizceļojuši, viņa nolēma piezvanīt Elisai Prinsai, bet, atcerējusies kolēģes vienaldzīgo reakciju uz FDA apstiprinājumu, nolēma pagaidīt līdz rītdienai. Direktori Neilori nebija iespējams sastapt. Tad viņa iedomājās, ka varētu papļāpāt ar saviem vecākiem Skotijā, bet viņi bija aizbraukuši atpūsties. Parasti Ketija viņiem piebiedrojās, bet gaidāmā FDA apstiprinājuma dēļ šogad ceļojumu nācās atlikt. Katrā ziņā laika starpība izslēdza zvanu uz Lielbritāniju, gluži tāpat kā sarunu ar labāko draudzeni Edinburgā. Pēkšņi radās nepārvarama vēlēšanās piezvanīt cilvēkam, kurš nekad neatzina viņas darbu, lai uzzinātu viņa domas par Veisas paziņojumu.

Ketija izvilka no somas vizītkarti. Lasot uz tās rakstīto, viņa saprata, cik muļķīgi būtu zvanīt. Pakratījusi galvu, Ketija ielika karti atpakaļ. Ir pagājuši daudzi gadi, viņa sev atgādināja. Tagad Lūks Dekers un viņa dzīvoja katrs savu dzīvi.

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štats

Ceturtdiena, 2008. gada 30. oktobris, pulksten 7.00

FIB direktore mierīgi stāvēja vienā no divām skaņu necaurlaidīgajām novērošanas telpām un pētīja Sankventinas atjaunoto soda izpildes kameru. Būdama piecas pēdas un desmit collas gara, Medlina Neilore par divām collām pārspēja blakus stāvošo cietuma priekšnieku. Ģēbusies labi piegrieztā kokogļu krāsas bikškostīmā, kas izcēla muskuļoto augumu, sirmie mati cieši pieglausti. Seja bāla, tomēr to atdzīvināja sakniebto lūpu sārtums.

Direktore Neilore šeit ieradās, lai pārliecinātos, ka nesastaps šķēršļus. Viņa bija personīgi nokārtojusi nāvessoda dokumentus kopā ar gubernatoru, panākdama, ka tāda bēdīgi slavena noziedznieka apelāciju anulēšana neilgi pirms vēlēšanām ir tikai formalitāte. Viņa vēlējās, lai Elisa Prinsa pasteigtos un būtu šeit. Direktore nevarēja ciest, ka cilvēki kavējas.

Viņas jutīgais deguns uztvēra sviedru smaku. Nevis fiziskas slodzes radītu sviedru smaku, bet kodīgu adrenalīna un baiļu smaku. Pat no cietuma priekšnieka Nīla Tārenta, kas stāvēja viņai līdzās, nāca losjona smaržas un sviedru smārda sajaukums. Viņa ienīda šo smaku.

Skats pa mazās soda izpildes kameras neplīstošā stikla hermētisko lodziņu tikai pastiprināja aizspriedumus.

Viņa palūkojās koridorā. Pie otras novērošanas telpas sēdēja upura radinieki, gaidot tiesnesi. Sargi vilka notiesāto uz hermētisko kameru. Red varēja redzēt tik nobālušu cilvēku. Viņš necīnījās un neizrādīja nekādas emocijas. Kā viņš to spēja?

-    Kāds farss! Kāds nolādēts farss! - cietuma priekšnieks gandrīz nedzirdami nočukstēja, bet viņa to saklausīja. Nīlam Tārentam, kas nesatricināmā mierā noskatījies desmitiem, ja ne simdem nāvessoda izpildes procedūru hermētiskajā kamerā, šī likās daudz šokējošāka.

-   Tas ir nepieciešams, - teica Neilore, noskatoties, kā sargi atver kameru un nogāž vīrieti uz krēsla. - Jūs to saprotat, vai ne? Mums tas jāturpina, lai lauztu sistēmu un nepiesaistītu uzmanību pārējiem pieciem vīriešiem. Tas mums visiem varētu slikti beigties. - Pēc pauzes viņa piebilda: - Arī jums.

Tārents negribēja skatīties, viņš tikai paberzēja tumšos rugājus uz zoda un pakratīja galvu. - Tā ir kļūda. Man nepatīk, ja kāda cita nepatikšanas kļūst par manām.

-    Bet tāds jau ir mērķis; ķezā esat jūs. Varat nezināt visu, bet pēc šiem gadiem jūs esat iesaistīts. Jūs taču to saprotat?

Tārents īgni paraustīja plecus. Neilores seja sastinga. Viņa zināja savas stiprās puses. Apveltīta ar apņēmību un dzelzs gribu, viņa it kā sašķaidīja stikla griestus vienā no visvīrišķīgākajām jomām un ātri pārvarēja visas FIB pakāpes, pirms tam septiņus gadus nostrādājusi par federālo prokurori un apgabala desas tiesnesi. Medlina Frensīne Neilore negatavojās kaut kāda īgna cietuma priekšnieka dēļ riskēt ar visu. Pazeminājusi balsi, viņa ierunājās atkal:

-    Tārent, jūs, protams, esat pamanījis, ka līdz prezidenta vēlēšanām atlikusi dkai nedēļa? Un ka mēs, tai skaitā ari jūs, esam iesaistīti lietā, kas var tieši ietekmēt vēlēšanu iznākumu. Lietā, ar kuru jau gadiem ilgi strādājam. Daži sevišķi ietekmīgi cilvēki daudz dotu, lai šis pasākums izgāztos. Šī kļūda, kā jūs to nosaucāt, ir nodkusi. Neskatoties uz to, kurš pie tās vainīgs, tā nedrīkst pakļaut riskam mūsu plānus. Nevienam, un jums vismazāk, netiks ļauts kompromitēt mūsu rīcību brīdī, kad mēs esam tik mokoši tuvu atrisinājumam. Tas vienkārši nedrīkst notikt. Skaidrs?

Cietuma priekšnieks lūkojās viņā, nervozi rotaļādamies ar kaklasaiti. Viņš izskatījās nobijies, un tas direktorei patika. Neilorei patika vīrieši, kuri no viņas baidījās; viņus bija vieglāk vadīt. Tārents pamāja.

-     Labi, - noteica Neilore, kad sarga pavadībā ieradās Elisa Prinsa. - Vai es varētu pabūt divatā ar doktori Prinsu? - Šis teikums izskanēja kā nepārprotama pavēle. Pat nesagaidījusi piekrišanu, Neilore pagriezās un skatījās, kā Elisa ienāk. Viņa, kā parasti, bija satraukta un atvainojās par nokavēšanos.

Savas vienkāršās izturēšanās, bezveidīgās žaketes, iesirmo matu un lielo aceņu dēļ viņa vairāk atgādināja kautru bibliotēkas darbinieci vai samulsušu pirmsskolas skolotāju, nevis vienu no mūsdienu zinātnes dižākajiem prātiem. Tikai doktores pelēkās acis nodeva milzu inteliģenci, kas slēpās aiz bālās fasādes.

Medlina Neilore pazina Elisu Prinsu kopš bērnības. Viņas kopā mācījās vidusskolā, pēc tam koledžā. Viņa izturējās pret Elisu kā pret jaunāko māsu un tuvāko cilvēku ģimenē. Medlina jutās viņai daudz tuvāka nekā koledžā sastaptajai Pamelai Veisai, kas tagad ir Kalifornijas štata gubernatore un gatavojas nākamajā nedēļā iesaistīties vēlēšanu kampaņā par valsts augstāko amatu.

-    Piedod, Medlina, es kavējos.

-    Nekas, - viņa atbildēja, apskaudama draudzeni. - Nāc man blakus. ŠI telpa ir dkai mums, un mēs varam parunāt. - Viņa uzsmaidīja Elisai. - Neuztraucies. Viss ir labākajā kārtībā. Visus šos gadus esam bijušas kopā. Vai kādreiz esmu likusi vilties?

Elisa atbildēja ar smaidu: - Nē, es domāju, ka ne. Tikai, jo vairāk tuvojamies Crime Zero, jo vairāk esmu norūpējusies par lietām, kas var neizdoties, un tas kļūst tik… tik reāli. Tas mani baida, Medlin, un liek domāt, ka varbūt…

Neilore smaidīja. Viņa zināja, ka Elisai nepatika nonākt tuvā saskaršmē ar lietu praktisko daļu. Viņa ar žestu norādīja uz krēslam piesprādzēto vīrieti hermētiskajā kamerā. - Skādes, viss norit pēc grafika, vai ne tā?

Elisa pamāja. - Jā. TITANIA tika izslēgta uz dažām stundām, bet arī ar gados jaunākiem notiesātajiem tas nebija ilgāk. Acīmredzot to var nosaukt par paātrinātu izmēģinājumu, bet tas apstiprināja Crime Zero trešās fāzes vīrusa principus. Un es jau dzirdēju, ka esam veld bažījušies par bāreņu patversmi.

-    Teicami. Tad, kad nepatikšanas būs garām, tu varēsi aizmirst Crime Zero un ļaut TITANIA rīkoties ar fāzēšanas datiem. Tagad dkai koncentrējies uz projektu "Sirdsapziņa". Esmu gandrīz visu šodien ieskicējusi, lai varētu sākt ar to nodarboties. Tuvākais uzdevums ir nodrošināt, lai ar visu ir apmierināta Pamela. Kampaņas vadītājs šodien mums atvēlējis tikai stundu laika, lai viņa varētu īsi izteikties par piektdienas paziņojumu. Kad šeit būsim beigušas, mums jāatgriežas ViroVector, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā, pirms viņa ierodas. Kā ir ar Ketiju Ķerru? Vai viņa klusēs par FDA sakompromitēšanos, kad par to uzzinās?

-    Jā, esmu pārliecināta, ka viņa neradīs problēmas.

Medlina pamāja, bet nejutās tik pārliecināta. - Vai tu viņu izolēji, kā vienojāmies?

-     Jā, jā. Divi viņas tuvākie draugi atrodas ceļojumā Āfrikā, un visi būtiskie faili ievietoti dažādos TITANIA folderos.

-    Kā ar kopijām?

-    Domāju, ka tās visas ir Stenfordā.

-    Labi, Džeksona ļaudis tās jau būs aizvākuši. - Viljams Džeksons bija direktora palīgs FIB galvenajā mītnē un atskaitījās tieši viņai. Spēcīgs afroamerikānis ar augstiem vaigu kauliem, nežēlīgu skadenu un īpatnēju nazālu balsi, Džeksons vadīja četru cilvēku īpašo uzdevumu aģentu grupu, kas palīdzēja Medlinai sasiet atrisušos galus un iet kopsolī ar jebkādām izmaiņām Birojā. Viņa to likumīgi uzskatīja par savu.

-    Medlin, vai tas tiešām nepieciešams? Ketija būs jauka. Viņas interesēs ir sadarboties.

-    Varbūt. - Medlina saprata Elisas lojalitād. Tieši Ketijas Ķerras disertācija palīdzēja Elisai atgūties no sabrukuma, kad pirms deviņiem gadiem nolaupīja Libiju un bezrakstura vīrs aizbēga, lai sāktu jaunu dzīvi kopā ar savu sekretāri. - Katrā gadījumā mēs Ketiju pārbaudīsim pirms Pamelas - sacīja Neilore. - Es noskaidrošu, cik lielā mērā viņa ir gatava sadarboties. Mēs tagad nevaram atļauties nevienu, kas ir pret mums.

Klusējot Elisa piekāpās ar vieglu galvas mājienu un nervozi piedūrās neparastajam, ap kaklu apliktajam kareklītim. Tā bija platīna apdarē iestrādāta maza stikla asara. Iekšpusē tai bija iepildīts šķidrums, kas, asaru aizskarot, kustējās. Neilore atkal pievērsa uzmanību cietumniekam. Sargi vienaldzīgi veica savu parasto darbu. Elisa skatījās prom, viņas seja smeldza.

Neilore nenovērsās. Viņa zināja visu par Kārlu Akselme- nu; viņa bija izstudējusi visas ziņas par viņu, gan kriminālās, gan medicīniskās. Viņam nebija ģimenes, un tāpēc viņu un piecus uz nāvi notiesātos atlasīja Crime Zero pirmās fāzes izmēģinājumam. Vairumam Akselmena upuru bija apmēram sešpadsmit gadu - mazliet vairāk nekā Elisas meitai Libijai, kad viņa pirms desmit gadiem pazuda. Neilore bija Libijas krustmāte, un kad FIB - viņas FIB - nevarēja atrast nolaupītāju, viņa to uztvēra personīgi. Nolaupītājs joprojām nebija zināms, lai gan laiku pa laikam tika pieļauta doma, ka tas varētu būt Akselmens. Tā kā Libijas mantas neatradās starp Akselmena trofejām, šī versija tomēr neapstiprinājās.

Karls Akselmens ir pelnījis nāvessodu. Neilore par to nešaubījās. Viņa vēlējās vairāk nekā taisnīgumu. Viņa vēlējās sodīt. Atriebties. Viņa jutās piekrāpta, kad soda izpildes kameras durvis noslēdza un cietuma priekšnieks otrā novērošanas telpā divreiz pamāja, atļaujot lietot nāvējošās gāzes kapsulu. Cilvēks, kuru sodīja ar nāvi, vairs nejuta ne bailes, ne sāpes.

Karls Akselmens jau bija miris. Viņš nomira pirms vienpadsmit stundām.

Veids, kādu viņš izvēlējās, lai padarītu sev galu, nedaudz gandarīja Neilori. Iepriekšējā naktī Akselmens bija aizbāzis sev muti ar palagu, lai apslāpētu kliedzienus, tomēr, neskatoties uz briesmīgajiem sev nodarītajiem ievainojumiem, pēc cietuma ārsta vērtējuma, pagājušas vismaz trīs stundas, līdz iestājās nāve asins zaudējuma dēļ.

Patīkama ziņa, bet tā nebija kļūda, kā domāja Tārents. Akselmena nāve un laiks attaisnoja viņu plānus.

Nelielas bažas radīja vien tas, ka iepriekšējā dienā ar Akselmenu sarunājies vecākais FIB aģents. Viņa bija pieprasījusi direktora vietniekam Makloudam informāciju par sarunas saturu, bet, spriežot pēc agrākiem datiem, tas nevarēja būt nekas nozīmīgs.

Vērojot kameru pildāmies ar gāzi, Neilore vēlējās redzēt Akselmena agoniju. Vienīgi tas, ko viņi no šīs nāves bija mācījušies un ko joprojām plānoja, mazināja viņas neapmierinātību. Viņš tagad atradās ārpus viņas likumiem. Galu galā dkai Dievs var sodīt cilvēku pēc nāves.

Jābūt vēl citiem, viņa mierināja sevi. Jābūt daudziem citiem.

/

Aukstā telpa, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 9.11

Ja TITANIA varētu paust jūtas, tā, bez šaubām, būtu apmierināta par apstākļu precizēšanu gan projektā "Sirdsapziņa", gan Crime Zero.

TITANIA bija novietota aukstajā telpā, sterilā istabā ViroVector kupola centrā, divpadsmit pēdu lielā, no tērauda un stikla izgatavotā kubā. Sistēmu aizsargāja ar gaisu dzesējams balts apvalks. Gaisa pievadi pūta lidz astoņiem grādiem atdzesētu sterilu gaisu. Ieplūstot sistēmas apvalkā, gaiss lēni un ritmiski šņāca, radot iespaidu, ka TITANIA elpo. Katram apkalpojošajam inženierim, ienākot šajā valstībā, pirms baltu aizsargtērpu uzvilkšanas, cepurītes un sejas maskas uzlikšanas vajadzēja iziet cauri antistatiska gaisa dušai, lai atbrīvotos no putekļiem.

TITANIA piedzima ģenētikas pilnbrieda laikā, kad vajadzība sakārtot secībā cilvēku genomu mudināja programmētājus un aparātu izgudrotājus sasniegt arvien lielākus augstumus. Liels sasniegums bija genoskopa izgudrošana dažus

mēnešus pirms tūkstošgades beigām. Šis revolucionārais gēnu sekvenceris varēja iztikt bez loģiskajām pārejām tā procesorā, to vietā izmantojot primitīvu gaismas jutīgu proteīnu bakteriorhodopsīnu. Tas tūkstoškārt palielināja ražošanas ātrumu rūpniecībā. Līdz tam ātrums katru gadu dubultojās. No jaunās paaudzes biosuperdatoru sistēmām TITANIA bija visjaudīgākā.

TITANIA vadīja neaskaitāmus ViroVector projektus. Sistēmas programmās ietilpa algu saraksti, inventāra kontrole, ēku drošība un uzturēšana, izejvielu pieprasījumi, ražošanas plānošana un ražojumu sadale. Tā apstrādāja arī datus, kas ienāca no kompānijas desmit genoskopiem. Tās datu bāzē atradās ziņas par katra ViroVector darbinieka vai partnera DNS, kā arī katra zināmā vīrusa un katra kompānijā ražotā vīrusa gēnu karte.

Gan "Sirdsapziņu", gan Crime Zero kontrolēja programma, kas ietilpa projektu vadības komplektā. Ar šo komplektu palīdzību tika pārbaudīd ziņojumi par katra kompānijas vadītā projekta grafika izpildi un faktisko stāvokli. To automātiski modernizēja, pakļaujoties vadītāju ieteikumiem, kuru pamatā bija TITANIA pastāvīgā klejošana informācijas autostrādē. TITANIA kibernētiskajā telpā varēja iekļūt visur. Tās uzdevums bija virzīt meklēšanas aparatūru uz būtisko datu pētīšanu un, ja vajadzīgs, pat nozagšanu, lai to visu apgūtu un pārstrādātu izmantojamā informācijā. Sistēma izmantoja šo viszinību katra projekta rezultātu maksimalizēšanā vai arī sāka jaunu programmu, tiekot galā ar draudošo jauno likumdošanu vai arī izvēloties jaunu ēdienkarti firmas ēdnīcā.

Pēdējā laikā neliela daļa šā varenā nervu tīkla pievērsās Crime Zero programmai, vissarežģītākajai un slepenākajai sistēmai, ko tas pārraudzīja.

Vispirms tas pamanīja, ka projekta "Sirdsapziņa" ievade un dati ir saistīti, lai gan projekts bija gandrīz pabeigts. Cik

daudz tas attiecās uz TITANIA, "Sirdsapziņai" vienmēr bija divi mērķi. Pirmais - darboties kā mācību procesam, lai attīstītu ViroVector bezgalīgi lielam skaitam Crime Zero kompleksu. Otrs - palīdzēt Pamelai Veisai uzvarēt prezidenta vēlēšanās. Ari tas saistījās ar Crime Zero attīstību. Pārbaudot iepriekšējo periodu, TITANIA atzīmēja galvenos momentus projektā "Sirdsapziņa".

PROJEKTA "SIRDSAPZIŅA" NORISES KOPSAVILKUMS 9.00 30/10/2008

1 Noziedznieka vainīguma pārbaude 10/02/2001

(FDA neatbalstīta) nepārtraukti

V9 pilnīga versijas optimizācija 12/10/2004

V9 FDA sāk cilvēku drošības izmēģinājumus 06/01 /2005

V9 FDA apstiprina drošību 29/10/2008

Demokrātu kriminālpolicijas paziņojums 31/10/2008

Pamela Veisa ievēlēta par demokrātu

prezidenti 04/11 /2008

Vairāk TITANIA nespēja izdarīt. FDA atbalsta aizkavēšanās devītajai versijai nebija visai labvēlīga, taču pēc politiskā paziņojuma šopiektdien un vēlēšanām nākamo otrdien projekts "Sirdsapziņa" bija gandrīz pabeigts.

Tas vairs nevarēja ietekmēt iznākumu, vienīgi fiksēt noslēguma laiku. Pēc tam TITANIA pārbaudīja Crime Zero.

PROJEKTA CRIME ZERO NORISES KOPSAVILKUMS 9.00 30/10/2008

Pirmā fāze: telomu izmēģinājumi

Sākts izmēģinājums ar Sankventinas pacientu 02/09/2008 Izmēģinājums ar pacientu # SQ6 beidzas 29/10/2008

Sākts izmēģinājums ar Kartamenas pacientu 11/02/2005

Pacients #C78; apstiprināts, ka sasniedzis pēcpubertātes vecumu 30/10/2008

Otrā fāze: uzraudzītie izmēģinājumi

Bioekrāna partijas #VV233456H nosūtīšana 10/10/2008

Mikročipa informācija par partijas aktivizēšanu 23 /10 / 2008

Pirmās fāzes telomu izmēģinājumi beidzās ar panākumiem. Sestais un pēdējais Sankventinas pacients pirms mazāk nekā divdesmit četrām stundām izdarīja pašnāvību. Izrādījās, ka incidents Kartamenā bija viltus trauksme. Pieaugošā krīze Irākā prasīja pasteidzināt otrās fāzes uzraudzīto izmēģinājumu, lai varētu droši sākt trešo fāzi. Pārskatot savus meklēšanas blokus, TITANIA pārmeklēja internetu, lai uzzinātu, kas varētu notikt Irākā. Ja zināja, ko īsti meklēt, tad sekmes neizpalika.

Viena no intelekta definīcijām ir spēja no atsevišķiem nejaušiem datiem izveidot modeļa aprises. Ja šis apgalvojums atbilst patiesībai, tad TITANIA ir ģeniāls. Piereģistrējoties Bagdādes un Irākas militāro sistēmu slimnīcu datu bāzēs, tajā pašā laikā lipinot kopā atsevišķas nesaistītas informācijas skrandas no Reuters, CNN, BBC un citām ziņu aģentūrām vispasaules tīmeklī, TITANIA nepārtraukti meklēja modeli. Tomēr tas bija vēl pāragri. Ziņas, ko TITANIA meklēja, varēja uzpeldēt tikai pēc dažām dienām. Pašlaik likās, ka otrā fāze ir iedarbīga un norit saskaņā ar grafiku.

Tikai tagad TITANIA pievērsās trešajai fāzei, vissarežģītākajam kompleksa posmam. To bija daudz grūtāk paredzēt.

Pieņemot, ka trešā fāze vēl nav sākta un otrā fāze ir uz pareizā ceļa, dators varēja tikai pārbaudīt modificēto bak- teriofāgo gaisa attīrītāju piegādes un apmaiņas termiņus Hīt- rovas lidostā. Pārliecinājies, ka tie ir tur, kur tiem jābūt,

dators nemainīja savus minējumus, atliekot Crime Zero galīgos rezultātus uz aptuveni trīs gadiem, pieņemot, ka pa to laiku nekas nemainīsies.

Kad TITANIA vāca datus atskaitēm par projektiem "Sirdsapziņa" un Crime Zero, kas domātas diviem cilvēkiem ar zelta līmeņa piekļuvi, datora dzesēšanas sistēmas radītā skaņa, izpūšot gaisu, šķita skaļāka nekā atvieglojuma nopūta.

/

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 9.25

Lūks Dekers nejutās pārāk apmierināts ar dzīvi, kad jau otro reizi divu dienu laikā brauca uz Sankventinu un domāja par Akselmena vēstuli.

Torft viņš pamodās vēlu Metija mājas vecajā guļamistabā. Tāpat kā bērnībā Dekers vēroja, kā rīta gaismas neticami garie pirksti stiepjas caur aizkariem un virzās uz viņa gultas pusi. Mazu brīdi Lūks atkal jutās kā bērnībā. Trula pulsācija galvā atgādināja, ka viņš ir pieaudzis un iepriekšējā vakarā kopā ar Henku Bačeru izdzēris vienu alus pudeli par daudz.

Bačers rakstīja galvenokārt tādiem žurnāliem kā Vanity Fair. Savu reputāciju viņš bija ieguvis ar asprātīgiem komentāriem par dienas galvenajiem notikumiem. Kā vienmēr, lielisks sarunu biedrs, kas zināja visas banālās tenkas, kuras gan reti attiecās uz Dekeru. Viņš bija centies atbrīvot Dekeru no domām par Akselmenu.

Brokastlaikā Metijs pasniedza Dekeram Akselmena advokāta piegādāto aizzīmogoto aploksni, un visas šaubas atgriezās. Ar pieaugošām šausmām Dekers izlasīja Akselmena atzīšanos, un Medjs pamanīja viņa šoku. Kad vectēvs gribēja zināt, vai nav nodcis kas ļauns, Dekers atteicās par to runāt. Tas, ko Akselmens rakstīja par Dekera māti un tēvu, bija dk absurdi, tik indīgi, ka viņš nespēja to ne izstāstīt, ne kaut ko par to jautāt Metijam. Pagaidām vēl ne.

Prasmīgi uzrakstīta vēstule, jo dkai puse no tās atdecās uz Dekeru. Tajā bija izklāstīts, kāpēc Akselmens vakar nevarēja runāt ar Dekeru un kāpēc uzskatīja, ka ir viņa tēvs. Otrā vēstules puse sniedza Akselmena vakar noklusēto informāciju, proti, vispārējus norādījumus par divpadsmit nolaupīto meiteņu aptuvenu atrašanās vietu. Sarežģīdams lietu vēl vairāk, Akselmens atzinās arī trīspadsmitā upura noslepkavošanā, norādot, ka šīs meitenes vecāki neviļus ir uzzinājuši precīzu līķu atrašanās vietu.

Šie atklājumi neļāva Dekeram saburzīt un aizmest vēstuli. Viņa profesionālais pienākums lika apstiprināt šo informāciju, pārbaudīt to un tad izmantot kopīgi ar FIB. Bet Dekers vēl negribēja Akselmena slimīgo joku publiskot. Tas varētu notikt dkai tad, kad viņš atradīs lielāku jēgu visam tam, kas šobrīd likās pilnīgi neloģisks.

Vispirms Dekeram radās vēlēšanās doties uz Sanfrancisko FIB reģionālo biroju un izmantot datoru, lai pārbaudītu faktus, kas attiecās uz trīspadsmito upuri. Taču tad viņš atcerējās, ka, neraugodes uz Rozenblūma iesniegto kārtējo apžēlošanas lūgumu, Akselmena nāvessods paredzēts tieši šodien. Un tā nu Dekers devās uz Sankventinas cietumu.

Piemiedzis acis spožajā gaismā, Dekers iestūrēja iznomāto automobili apmeklētājiem paredzētajā stāvlaukumā. Kad viņš izslēdza aizdedzi, iezvanījās mobilais telefons. Dekers atbildēja un izdzirdēja direktora vietnieka balsi.

-    Sveiks, Slepenais, šeit Bils Maklouds. Dzirdēju, ka Taisa nopratināšana vakar noritējusi sekmīgi.

-    Viņš negatavojas vēl kādu nogalināt, Bil, ja tu par to.

-    Priecājos dzirdēt.

Dekeram patika direktora vietnieks Bils Maklouds. Mierīgais teksasietis bija veselīgs fons direktores Neilores vēsajam absolūtismam. Maklouds agrāk strādāja vienībā, kas darbojās cilvēku uzvedības izpētes jomā. Toreiz viņš daudz nopūlējās, lai saglabātu vienības budžetu un statusu Birojā. Tāpēc ari viņš neatbalstīja Dekera atlūgumu.

-    Kā beidzās tava tikšanās ar Askselmenu? Direktorei Nei- lorei par to pastāstīja viņas cilvēks Džeksons, un dažu iemeslu dēļ viņu interesē tas, ko tu uzzināji. - Maklouds direktora vietnieku Viljamu Džeksonu vienmēr godāja par "viņas cilvēku Džeksonu". Pēc Dekeram pieejamās informācijas, Džeksonam nebija īsta uzdevuma, izņemot spiegošanu Neilores labā un viņas netīro darbu veikšanu. Birojā visi viņu ienīda un baidījās. - Galu galā var būt, ka viņa novērtē tavu psiholoģisko varu.

Dekers vilcinājās, sajutis žaketes kabatā vēstuli.

-    Ceru, ka tu viņu izsvītroji - nekā jauna, vai ne? - teica Maklouds, pirms Dekers paspēja atbildēt. Maklouds viņu apbēra ar retoriskiem jautājumiem, uz kuriem nevajadzēja atbildēt. Dekers tā ari darīja. - Nepārdzīvo to. Viņš bija vēsais vecis. Viens no sliktākajiem. Viņš pat nezināja, ko nozīmē vārds nožēla.

-     Tu runā pagātnes formā, Bil. Es domāju, ka viņš ir iesniedzis apžēlošanas lūgumu.

-    Gubernators to anulēja. Pirms dažām stundām viņam izpildīja spriedumu. Kur tu pašreiz atrodies?

Dekers dziļi ieelpoja un apsēdās automobiļa sēdeklī. Pēc Akselmena nāves atlika tikai viens veids, kā pārbaudīt šā cilvēka apgalvojuma pamatotību. Turklāt viņš nepārvarami vēlējās Akselmenu vēlreiz redzēt. - Zini, Bil, man vajadzīga viena vai divas dienas, lai noskaidrotu dažas lietas.

Maklouds nopūtās. Kad viņš atkal ierunājās, balss bija aizdomu pilna. - Tu taču neizošņā Bērkliju, Slepenais, vai ne? Zēn, tu esi vajadzīgs Birojam. Neaizmirsti to.

Dekers pašlaik negribēja par to domāt. - Bil, es būšu mūsu reģionālā biroja tuvumā, - viņš pateica un pārtrauca sarunu. Pēc tam viņš piezvanīja uz Kvandko un brīdināja kolēģus, ka dažas dienas būs projām. Dekers nolika telefonu, izkāpa no mašīnas un devās uz cietuma vārtiem, domās pārcilādams to mazumiņu, ko zināja.

Akselmens bija klasisks sociopāts: apvaldīts, egocentrisks un iedomīgs. Viņš nespēja izrādīt līdzjūtību upuriem vai nožēlot savu rīcību. Viņš nogalināja divpadsmit meitenes un izjuta baudu, neatklājot līķu atrašanās vietu. Visi psiholoģiskie testi liecināja, ka Akselmens nepavisam nebaidās no nāves vai soda.

Un vēl vakar viņš izskatījās pēc fiziska vraka. Viņš rīkojās neatbilstīgi, ar histērisku vainas un kauna apziņu. Iepriekšējā vakarā viņš, izmantojot savu advokātu, nokārtoja aizzīmogotās vēstules nogādāšanu Dekeram. Vēstulē minētas personīgas detaļas, kuru dēļ Akselmens izvēlējies atklādes Dekeram, un pilnīga atzīšanās, norādot, kur paslēpd divpadsmit līķi, kā arī vēl trīspadsmitā līķa esamība.

Tagad vīrieds bija miris, un atbildes aizgājušas zudībā līdz ar viņu.

Pie galvenās ieejas sarga lodziņa Dekers pienāca, šaubu mākts. Viņā mītošais profesionālis mierīgā garā centās izprast, kāpēc nožēlot nespējīgu cilvēku pēkšņi sāk plosīt vainas apziņa un viņš atzīstas visā. Savukārt personiskā līmenī Dekers prātoja par Akselmena dīvaino paternitātes prasību. Vairs nepietika ar to, ka Akselmens nevar pierādīt, ka ir Dekera tēvs. Dekeram tagad vajadzēja pierādīt pretējo.

Viens no sargiem, kas dežurēja pie vārtiem, ari šoreiz bija Klerenss Pits. Viņš izskatījās nogarlaikojies un pasmaidīja, ieraudzījis Dekeru.

-    Hei, Deker, kāpēc atkal esi ieradies? šī vieta sāk izskatīties pēc FIB centrāles. Augstā priekšniecība šeit jau bija.

-    Direktore Neilore bija šeit? Vai zini, kāpēc?

-     Nē. Domāju, lai noskatītos, kā Akselmens satiekas ar savu radītāju.

Dekers sarauca pieri, bet neko neteica. Ļoti neparasti, ka FIB direktore piedalās slepkavas sodīšanā ar nāvi. - Tāpēc jau es esmu šeit, Klerenss. Man jāredz Akselmena līķis.

Pits pārlaida skatu datora ekrānam pa labi no viņa un savieba seju sāpīgā grimasē. - Pie Akselmena līķa ir karodziņš. Tas nozīmē, ka cietuma priekšnieks vēlas, lai tam netuvojas. Vai tev ir atļauja?

-    Klausies, Klerenss, neliec man iziet cauri visiem rakstu darbiem. Es tikai gribu redzēt līķi. Vakar redzēju Akselmenu, kad viņš vēl bija dzīvs. Kas notiks, ja šodien viņu redzēšu mirušu? Man pietiks ar piecām minūtēm.

Pits sadrūma, tad paņēma no galda veidlapu un pasniedza Dekeram. - Paraksties un, ja kāds uzdos jautājumus, skaties, kā varēsi attaisnoties.

Pits nodeva savu posteni citam sargam un izvadīja Dekeru cauri visam cietumam uz slimnīcu. Sekojot Pitam lejup pa pieciem kāpņu posmiem un pa koridoru uz morgu, Dekers dzirdēja tikai attālu sasaukšanos, papēžu klaudzoņu uz flīžu grīdas un iestīvinātās Pita uniformas čaukstoņu.

Beidzot sargs norādīja uz virpuļdurvīm. - Tas ir šeit, - viņš teica, pagrūzdams vienu durvju pusi. Dekeram uzplūda pēc ķimikālijām smakojošs vēss gaiss. Skatam atklājās liela, balta telpa. Grīda un divas trešdaļas sienu apakšdaļas bija flīzētas. Telpas vidū stāvēja divi nerūsējošā tērauda sekciju galdi. Pie tālākās sienas atradās trīs izlietnes. Daļu kreisās puses sienas aizņēma nerūsējoša tērauda atvilktnes. Pie tām stāvēja kaulains puisis notraipītā baltā virsvalkā un slaucīja grīdu. Pits piegāja viņam klāt un iepazīstināja ar Dekeru. - Stīv, šis ir speciālo uzdevumu aģents Dekers. Viņš ir no FIB un grib redzēt Akselmena līķi.

Paziņojis, ka atgriezīsies precīzi pēc piecām minūtēm, Pits izgāja.

Ar pārtikas preču veikala pārdevēja nevērību Stīvs pārlaida skatu tērauda atvilktņu rindai un izvilka septīto. Līdz galam izvilkta, atvilktne pārvērtās par galdu, un tās saturs kļuva redzams pilnībā. Ķermenis gulēja uz muguras. To klāja vaļīgi pārsegts palags.

Stīvs pacēla blakus līķa galvai piestiprināto kartīti un garlaikotā balsī izlasīja: - Sodīts ar nāvi trešdien, 2008. gada trīsdesmitajā oktobrī, pulksten septiņos un trīsdesmit minūtēs no rīta. Nāves cēlonis: gāzes izraisīta asfikcija. - Stīvs palūkojās pulkstenī. - Man vēl šis tas jāuzkopj. Ko vēl jūs gribētu zināt?

Dekers neatrāva skatienu no ķermeņa kontūrām zem līkauta. - Neko.

- Labi, tad es jūs atstāšu. Jums derētu pasteigties. Šo paredzēts drīz kremēt.

Tiklīdz vīrieša soļi attālinājās, Dekers centās saglabāt profesionālu objektivitāti. Dziļi ieelpojis, viņš atvilka palagu. Lūks savā dzīvē bija redzējis daudz līķu, bet tik bālus kā šis ļoti reti. Vīrieša seja bija zilgani bāla biezpiena krāsā.

Lūks apskatīja seju uzmanīgāk, cenšoties saskatīt līdzību vaibstos. Jo ilgāk viņš skatījās, jo vairāk likās, ka arvien skaidrāk redz savu vaibstu atspulgu - tādi paši augsti vaigu kauli, tāda pati plata piere. Mazliet pieliecies, viņš pavēra vienu plakstiņu, atklājot tādu pašu zaļganu varavīksneni kā viņam pašam. Dekers pavilka nost palagu vēl vairāk un satvēra vienu roku, salīdzinot savu roku ar aukstajiem, sažņaugtajiem pirkstiem uz plāksnes. Tikai viena metode varēja dot nekļūdīgu atbildi.

No mirušā vīrieša galvas Lūks rūpīgi izrāva trīs matus, pārbaudot, vai izdevies nesabojāt folikulus. Viņš nopētīja plankumaino galvas ādu, brīnoties, cik daudz matu vīrietis zaudējis kopš pēdējās fotogrāfijas viņa lietā. Likdams matus liedsko pierādījumu maisiņā, Dekers pievērsa uzmanību Akselmena bālajai, pūtīšu izrētotajai sejai. Tikpat bāla kā agrāk redzētajiem upuriem, kas miruši noasiņojot.

Pēkšņi, gribēdams ātrāk tikt galā, viņš noņēma palagu pavisam. Sākumā Dekers nevarēja ieraudzīt ievainojumu, jo tas nebija pamanāms. Viebdamies viņš pabīdīja ķermeni lejup. Skatam atklājās plēsta, izrobota miesa zem pelēka dzimumlocekļa, kas inerti gulēja uz vīrieša kreisā augšstilba.

Trūka sēklinieku maisiņa. Tas bija atdalīts ar kādu neasu priekšmetu. Pēc ievainojuma izskata Dekers sprieda, ka tas radies pirms nāvessoda. Tomēr tas šķita samērā svaigs. Uz Akselmena augšstilba apmatojuma Dekers pamanīja nesarecējušas asinis. Pieliecies tuvāk, viņš pētīja purpurkrāsas griezumu, asinsizplūdumu leņķus un veidus.

Dekers iztaisnojās un mēģināja imitēt griešanu, kas izraisītu dk rupji plēstas brūces. Cietumu praksē jau ir bijuši gadījumi, kad ieslodzītos ir izkastrējuši atriebīgi cietumnieki. Bet Dekers nevarēja iedomāties, kā de būtu iekļuvuši nāvi- nieku kamerā. Viņš neticēja, ka to būtu izdarījuši sargi. Lai kā arī Lūks centās, viņš nevarēja atrast leņķi, kas ļautu atkārtot ievainojamu. Tad ar asinis stindzinošu atklāsmi viņš izpētīja vēl kādu kustību sēriju, un plēsto griezumu leņķi sakrita pilnībā.

Karls Akselmens sodījis pats sevi.

Tas likās neizprotami un pārsniedza saprāta robežas. Kāpēc vairākkārtējs slepkava, bēdīgi slavens ar savu nožēlas trūkumu, sevi izkastrējis? Kas pamudinājis Akselmenu tā rīkoties?

Izdzirdis tuvojošos soļus, Dekers apspieda riebumu un pasniedzās, lai paņemtu divus mazus asins traipiņus no Akselmena gūžu iekšpuses. Paternitātes testam pietiktu ar matu folikuliem, bet asinis varēja pastāstīt daudz vairāk. Viņa pirksti pārslīdēja līķim, aukstā vaskveida struktūra uzdzina drebuļus. Viņš ātri ielika asins paraudziņus maisiņā ar matiem, bet maisiņu ielika kabatā.

Kad atgriezās Stīvs, Dekers pavaicāja viņam par ievainojumu. Morga kalpotājs vienaldzīgi paraustīja plecus un pārvilka palagu Akselmena sejai.

- Tāds viņš bija, kad to nogādāja šurp. Jūs būtu pārsteigts par to, kas notiek ar večiem, līdz viņi nonāk gāzes kamerā. Mah ir darīšana ar viņiem dkai pēc tās.

-    Cik bieži viņi līdz šejienei nonāk bez pautiem?

-    Pēc manām domām, ne pārāk bieži, - atbildēja Stīvs, aizdomīgi skatoties uz Dekeru. Šādu skadenu Dekers bija redzējis neskaitāmu liecinieku sejās. Tas teica - es šajos mēslos neesmu un arī negribu būt iesaistīts. Neuzdod man šos muļķīgos jautājumus. Stīvs pasmaidīja savu skopo ej taču tu… smaidu. - Drīz cietuma priekšnieks nonāks lejā sankcionēt līķa sadedzināšanu vai iespējamo autopsiju. Ja jums tīk, pajautājiet viņam, kas noticis ar Akselmena pautiem.

Dekers pasmaidīja. - Viss kārtībā. - Vismazāk viņš vēlējās skaidrot cietuma priekšniekam, ko te dara. Viņš bija ieguvis to, ko vēlējās. - Paldies par palīdzību. Es redzēju gana daudz.

Kad nervozais Pits viņu aizvadīja atpakaļ uz galveno ieeju, Dekers pastaigas solī devās pie mašīnas, pa ceļam mēģinādams sakārtot domas. Notika kaut kas ļoti dīvains, bet viņš nesaprata, kas īsti. Pagaidām viņš pievērsīs galveno uzmanību kādai patiešām būtiskai lietai: pārbaudīs Akselmena vēstules ticamību, sevišķi Akselmena pretenziju būt par viņa tēvu, un atklājumus par noslepkavoto meiteņu, tai skaitā arī trīspadsmitās, līķu atrašanās vietu.

Turot caurspīdīgo pierādījumu maisiņu pret gaismu, Dekers pētīja asins paraudziņus un trīs matus. No žaketes kabatas viņš izņēma otru pierādījumu maisiņus un izplūca sev divus matus. Pārliecinājies, ka matu saknes nav bojātas, viņš tos ielika tukšajā maisiņā. Ielicis katru maisiņu savā kabatā, viņš domāja, ko darīt tālāk.

Vajadzēja nodrošināt, lai testu veiktu neuzkrītoši. Dekers nevarēja iesaistīt nevienu no Biroja. Viņam atlika tikai viena izvēle - kāds, kam varēja uzticēties un kas atradās tuvumā. Doma par viņas iesaistīšanu lika iekšēji saspringt.

Viņš izvilka kabatas portfeli un, nedaudz pameklējis, atrada vajadzīgo. Pārbaudījis adresi uz vizītkartes, Dekers iekāpa mašīnā. Izvēles nebija. Patiešām vajadzēja lūgt viņas palīdzību. Tieši tāpēc viņš nejutās labi.

Viņš zināja, ka Ketija Ķerra uzskatīs viņa pēkšņo atkarību no viņas ģenētiskajām burvestībām par zināmu morālu uzvaru.

El Tadži nometne, Bagdāde, Irāka

Tajā pašā dienā pulksten 16.17

Republikas gvardes Ziemeļu karaspēka barakas Bagdādē. Dakteris Udajs Azizs bija norūpējies. Jo ilgāk viņš aplūkoja barakas guļvietā atgāzušos līķi ar izplestām rokām un kājām, jo vairāk nostiprinājās pārliecība, ka tas nav labi. Nepavisam nav labi.

Azizs noglauda biezās ūsas un nopētīja savā priekšā stāvošo pulkvedi Ali Sādi. Pulkvedis - drukns, spēcīgs vīrietis ar masīvu vēderu un biezām uzacīm - nikni skatījās uz līķi. Kādu brīdi Azizam likās, ka viņš grasās iespert mirušajam kareivim.

- Šis ir jau ceturtais divu dienu laikā, - Azizs klusu noteica, raudzīdamies ierindnieka Jāfara Hammadi lietā. Viņš

centās atrast kādu iemeslu, kura dēļ pilnīgi veselam divdesmit četrus gadus vecam cilvēkam varētu būt asinsizplūdums smadzenēs.

-    Vēl arī pašnāvības un Katiba nošaušana.

-    Es to nesaprotu, - pulkvedis teica. - Nekādu sūdzību par veselību nevienam tiešajam priekšniekam.

-    Vai viņš tika pakļauts īpašai slodzei?

-    Viņš pamatīgi trenējās, gatavojoties pārcelšanai uz dienvidiem, bet ne smagāk kā pārējie.

Azizs pakasīja galvu un atkal sāka pētīt līķi. Bez pūtītēm un nesen zaudētiem matiem neko ievērības cienīgu neizdevās atklāt. Pēc pirmā neparastā nāves gadījuma pirms divām dienām dakteris Azizs pieprasīja līķa sekciju. Vairums miruši no asinsizplūduma smadzenēs vai ari bija pašnāvnieki. Visi labā fiziskā formā un bez garīgām problēmām. Tomēr visu mirušo asins analīzes uzrādīja līdzīgas novirzes. Šīs novirzes un sevišķi pūtītes un matu izkrišana norādīja uz vienu iespējamo izskaidrojumu, bet vajadzēja veikt vairāk pārbaužu. - Mums jānoskaidro, kas notiek, - viņš pie sevis noteica.

-    Pie velna, jums taisnība, - piekrita pulkvedis. - Šīs problēmas risināšana jāpārvērš par prioritāti. Mēs līdz šim esam par to klusējuši, bet cieš morāle un cilvēki runā par to. Ja stāvoklis pasliktināsies un par to uzzinās Raiss, kad līdz iespējamajai ofensīvai vairs nav tālu, viņš var prasīt paskaidrojumus.

-    Saprotu. - Azizs atsāka glaudīt ūsas. Pašnāvības un nošaušanas viņam nevarēja pārmest, pārējos nāves gadījumus gan. Kāpēc tam vajadzēja notikt tagad? Agrāk viņa darbs augstā kara ārsta postenī bija ērts. Armija, sevišķi Republikas gvarde, bija labi paēdusi un apgādāta. Neskatoties uz acīm redzamiem kara draudiem, ar karavīru veselību nebija problēmu. Dažus pēdējos mēnešus Azizs stundām strādāja, gatavodamies Raisa plānotajai ofensīvai Kuveitā, gatavojot lauka hospitāļus un organizējot simtiem tūkstošu kareivju vakcinēšanu. Un tagad, kad viņam problēmu netrūka, radās vēl šis… traucēklis.

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka šie cilvēki nav saņēmuši kādu nesankcionētu ārstēšanu?

-   Neesmu atļāvis neko tādu, ja tas ir tas, ko jūs domājat, - atbildēja pulkvedis ar dusmīgi sarauktu pieri. - Lai nu kā - par kādu ārstēšanu jūs runājat?

Azizs viņu uzmanīgi pētīja, cenšoties noteikt, vai pulkvedis saka patiesību. Tas nebūtu pirmais gadījums, kad virsnieki pārbauda zāļu iedarbību pie kareivjiem, lai uzlabotu viņu kaujas spējas, sevišķi, ja gaidāma kāda ofensīva. Azizs paraustīja plecus, joprojām vērojot pulkvedi. - Es runāju par anaboliskajiem steroīdiem. Jūs jau zināt. Tie ir medikamenti, ko daži sportisti lieto rezultātu uzlabošanai.

Pulkvedis neticīgi pašūpoja galvu. - Vai jūs domājat, ka šie vīri ir lietojuši steroīdus? Un kāpēc tad tagad viņi ir miruši?

- Es to vēl nezinu, - teica Azizs, aizvērdams līķa asinīm pieplūdušās acis. - Bet gribu uzzināt.

Stenfordas universitāte, Kalifornija

Tajā pašā dienā pulksten 12.53

Ketija Ķerra vēl un vēlreiz pārbaudīja savus priekšlikumus. Viņa negribēja nekādus kavēkļus pēdējā brīdī.

Visu rīta cēlienu viņa gatavojās tikties ar Medlinu Neilo- ri un Elisu Prinsu. Mērojot soļiem savas laboratorijas privāto kabinetu Stenfordas universitātē, viņa pārlasīja pašas rakstītos ieteikumus projekta "Sirdsapziņa" tālākai virzībai. Lai cik rūpīgi viņa meklēja kādu niansi, par ko varētu rasties iebildumi, tāda neatradās, un Ketija nešaubījās, ka tie visi tiks pieņemd. Finansējums likās pietiekams termiņi ambiciozi, bet izpildāmi. Tad viņa domās pievērsās tūkstoš ieslodzītajiem, kurus bija atlasījusi notiesāto vardarbīgo noziedznieku FIB DNS datu bāzē. Reģistrējot viņu vārdus, Ketija centās iegaumēt krimināllietas, pūloties uzminēt Medlinas Neilores iespējamos iebildumus.

Viņa paturēja prātā arī to, ka jāapjautājas par Pamelas Veisas interviju televīzijai un vai Elisa Prinsa vai direktore

Neilore kaut ko zina par viņas plāniem izmantot bioloģiju un ģenētiku noziegumu profilaksē.

Sēžot pie galda, Ketija vēroja divus tehniķus, kas tīrīja inkubatorus un lika autoklāvā notraipītus Petri trauciņus un mērglāzes. Tuvumā neviena nebija. Frenka un Kārenas aizvietotāji parādīsies jaunnedēļ. Labi vien, ka tā, jo līdz turpmākās darbības saskaņošanai darba nebija pārāk daudz.

Pēc minūtes laboratorijas galvenās durvis atsprāga vaļā, pārbaidot Kedju. Uz sekundes daļu iešāvās prātā, ka direktore Neilore un doktore Elisa Prinsa ieradušās agrāk, un Ketija pateicās Dievam, ka ir jau gatava.

Tomēr viņa kļūdījās, jo tur nenāca ne Medlina Neilore, ne Elisa Prinsa.

Slaidais, blondais vīrietis iegāja galvenajā laboratorijā. Varēja redzēt, ka ar viņu sarunājas kāds tehniķis un norāda uz Ketijas kabinetu. Ketija caur žalūzijām vēroja, kā vīrietis platiem soļiem šķērso laboratoriju un pieklauvē pie viņas durvīm.

-    Ienāciet, - viņa aicināja un pēkšņi vēlējās, kaut savu veco briļļu vietā lietotu kontaktlēcas.

Durvis atvērās, un ienāca Lūks Dekers. Viņš izskatījās satraukts.

-    Sveika, Ketij! Ceru, ka neļaunojies par ielaušanos bez pieteikšanās?

Viņa pasmaidīja. - Nē, nemaz.

-     Iespaidīga iekārta, - viņš novērtēja, norādīdams uz laboratoriju.

-    Pateicos, - Ketija atbildēja un nolika sarunai ar Neilori sagatavotos ierosinājumus uz galda. - Kas tevi šeit atvedis?

Lūks kļuva nopietns un aizvēra acis. - Atklāti sakot, man vajadzīgs kāds pakalpojums - diskrēts pakalpojums. Vai tev ir minūte laika?

Ketiju urdīja ziņkāre. - Protams. Pēc pusstundas ieradīsies direktore Neilore, bet līdz tam esmu brīva.

Izdzirdējis pieminam FIB direktori, Lūks sarauca pieri.

-    Izklausās nopietni.

-    Jā. Mēs tikko saņēmām FDA atbalstu projektam, pie kura strādājam. Viņa atnāks apspriest turpmāko rīcību.

-     Tas ir lieliski, - joprojām raukdams pieri, viņš teica.

-    Apsveicu.

-    Kas noticis? - Kedja jautāja.

-    Norunāsim, ka par šo pakalpojumu neuzzinās Birojā.

Ketija pamāja. Tagad viņa pētīja Dekeru padesi ieinteresēta. - Neraizējies, klusēšu kā kaps. Un tā - kas tev vajadzīgs?

Dekers klusēja. Likās, viņš apsver, cik daudz Ketijai stāstīt. Viņš izvilka no žaketes kabatas mazu plastmasas maisiņu, pēc tam otru no sānkabatas. - Man vajadzīgs DNS salīdzinājums matiem abos maisiņos.

-    Kādu salīdzinājumu tu domā?

Viņš atvēra pirmo maisiņu, atklājot trīs sirmus matus un sakaltušu asiņu kripatiņas. - Gribu uzzināt, vai pastāv saistība starp šo matu īpašniekiem.

Viņa piemiedza acis. - Runājot konkrētāk, ģimenes saites? Brālis - māsa, tēvs - meita. Vai to tu domā?

-    Tieši to.

Kedja paņēma maisiņu un pētoši aplūkoja matus un asinis, tad uzmanīgi nolika to uz galda. Tad apskatīja otru maisiņu. - Tu netaisies man par to neko stāstīt?

-    Nē. Kamēr tu mani nepiespiedīsi.

Varēja just, ka Dekeram nepatīk lūgt viņas palīdzību, ar to it kā piekrītot Ketijas pārliecībai, ka, saprotot gēnus, var saprast visu. īsu brīdi viņa juta neatvairāmu vēlēšanos pievērst uzmanību viņa pēkšņajai atkarībai no tās pašas tehnoloģijas, kuru pats nesen atklāti izsmēja. Viņai vajadzēja, lai Dekers ievēro, cik būtisks ir tas, ko viņš lūdz, un pamana, ka darbam, kam viņa veltījusi savu dzīvi, ir kāda jēga. - Labi, es pamēģināšu.

-    Cik laika tas prasīs? - viņš jautāja, lūkodamies pulkstenī. Izskatījās, ka Dekers vēlas doties projām.

-    Cik ilgi? Agrāk, izolējot DNS daļu, nācās pamatīgi no- ņemdes. Tagad, ja paveiksies, rezultāti būs jau pēc divām nedēļām.

Dekera seja izstiepās.

Viņa norādīja uz melnam gulbim līdzīgo genoskopu un pacēla pirmo maisiņu. - Ar to lietiņu mēs varam nolasīt visus šā parauga deviņdesmit tūkstošus gēnu un salīdzināt ar paraugu otrajā maisiņā daudz ātrāk. Atstāj to man un piezvani pēc dažām stundām. Tad man būs zināms precīzs rezultāts.

Dekers pamāja, un viņa sejā atspoguļojās atvieglojums un šausmas. - Pateicos, Ketij. Es to augstu vērtēju.

-    Vai tiešām, Lūk? Izskatās, ka tu atbildi vispār negribētu zināt.

Viņš sarauca pieri un nozibināja maldinoši paviršu smaidu. - Es tikai teikšu, ka man tā jāzina.

Tieši vienos trīsdesmit ieradās direktore Neilore un doktore Prinsa.

Pirms brīža Ketija Ķerra bija atdevusi tehniķim abus Dekera noslēpumainos paraugus, lai ar genoskopu noteiktu jebkuru radniecību. Viņa nevarēja beigt brīnīties, kāpēc Dekers lūdza viņai vadīt skenēšanu un kāpēc tik dedzīgi izvairījās no FIB. Bet tagad viņa visu savu uzmanību veltīja apmeklētājām.

Tērpusies elegantā ogļu krāsas bikškostīmā, ar nevainojamu matu sakārtojumu, parasti bargā direktore smaidīja. Elisa Prinsa valkāja bezveidīgu jūrnieku stila jaku un izskatījās dīvaini satraukta.

Iesākumā Ketijas darba kabineta noslēgtībā Elisa atklāja, ka FIB un ViroVector ir palielinājuši Ketijas finansējumu par pieciem miljoniem dolāru gadā. Šo naudu noguldīs īpašā projekta kontā kā vienreizēju summu izmantošanai pēc viņas ieskatiem. - Protams, - Neilore piebilda ar platu smaidu, - mēs sagaidām, ka jūs to ieguldīsiet arī savā darba algā.

Ketija no pārsteiguma apstulba. Viņas pašreizējā dotācija bija vairāk nekā pietiekama, lai turpinātu darbu ar pašas noteikto skopo budžetu, sevišķi, ņemot vērā ViroVector subsidētās laboratorijas iekārtas izmaksas Stenfordā. Bet ar papildu finansējumu viņa varētu pieņemt darbā vairāk cilvēku un paātrināt visas programmas izpildi.

-    Pat nezinu, ko teikt. Tas ir ļoti dāsni. Faktiski tas ir vairāk, nekā man nepieciešams.

-    Muļķības, - iebilda Neilore. - Finansējuma nekad nav par daudz. - Viņa atkal pasmaidīja. Zem sievietes tumšajām acīm āda savilkās krociņās un lūpas nosdepās pāri zobiem. Ketijaagrāk red bija redzējusi viņu smaidām, un tas izskatījās nedabiski. Smaids atņēma drosmi vairāk nekā viņas parastā vēsā izteiksme.

-      Katrā ziņā, - sacīja Neilore, pieceldamās no krēsla pie maza, apaļa apspriežu galdiņa un pievirzoties tuvāk, - jūs nopelnījāt papildu finansējumu, un mēs gribētu, lai jūs pamanītu, cik augstu vērtējam jūsu sasniegumus.

Glaimota, bet nedaudz samulsusi, Ketija paņēma no galda savas piezīmes. - Paldies, esmu ļoti pateicīga. Bet visvairāk es vēlos jūsu piekrišanu projekta turpmāko posmu veikšanai. - Viņa nogaidīja, kamēr Neilore atkal apsēžas, tad pasniedza viņai un Elisai aktu vākus.

Ketija atvēra savu priekšlikumu mapi. - Bez turpmāko pasākumu īsa izklāsta, loģiska pamatojuma, naudas līdzekļu sadalījuma, mērķiem un termiņiem šajos priekšlikumos ietilpst visi subjekti, ko es ar viņu piekrišanu gribētu pārbaudīt "Sirdsapziņas" devītajā versijā. Un, protams, ar jūsu piekrišanu.

Kādu bridi Prinsa un Neilore klusēja; Neilore pat neieskatījās Ketijas iedotajos materiālos.

Elisa Prinsa nolieca galvu uz sāniem un izlikās kaut ko pētām virs Ketijas galvas. - Ko jūs teiktu, ja mēs samazinātu jūsu izmēģinājumu apjomu nākamajos astoņos līdz desmit gados?

Kedja nesaprata. Viņas skatiens klejoja no Prinsas uz Tei- lori un atpakaļ. - Kā jūs to domājat? Paātrināt izmēģinājumus ar noziedzniekiem?

Neilore lēni pamāja, un viņas smaids izzuda. Acis nemirkšķinādama, viņa skatījās uz Kedju kā čūska uz trusīti.

Ketija sarauca pieri. - Būtu lieliski, ja tikai tas neizbojātu rezultātus. Par cik jāpaātrina?

Iestājās klusums. Tumšās acis viņu pētīja vēl vērīgāk. Kedja skaidri juta, ka viņu pārbauda, vērtē viņas reakciju. - Neteiksim, ka tos paātrināsim, - bilda Neilore, - mēs tos apiesim.

-   Mums taču jāveic izmēģinājumi. Jāpārliecinās par to pareizību.

-     Tas nav vajadzīgs. Tie jau ir pārbaudīti, - paziņoja Elisa.

-   Tas nav iespējams, jo prasa gadiem ilgu darbu. - Direktore pamāja. Viņas plānās lūpas savilkās skopā smaidā. Acu skatiens palika vēss. - Faktiski astoņus gadus.

Ketija stingi lūkojās Neilorē, cenšoties saskatīt ķircinošu ironiju. - Paskaidrojiet, lūdzu, es īsti nesapratu. Sakiet, ka nedomājāt to nopietni.

FIB direktore vairs nesmaidīja.

Ketija aizlika roku mutei priekšā un skatījās uz Elisu, bet tā, acis nodūrusi, vērās galdā.

-Jūs slepeni pārbaudījāt mūsu darba rezultātus… mana darba rezultātus?

-    Tas nav dk vienkārši, - teica Neilore. - Bez mūsu ziņas grupa pārcentīgu vecāko FIB virsnieku un ViroVector zinātnieku uzzināja par "Sirdsapziņu" un sāka slepenus, nesankcionētus izmēģinājumus. Dabīgi, ka iesaistītajiem cilvēkiem nācās būt sevišķi disciplinētiem, bet galvenais ir tas, ka viņu izmēģinājumi notika.

Pirmajā brīdī neticība nomāca pārējās Ketijas izjūtas. Kad izrādījās, ka viss ir nopietni, viņu pārņēma dusmas. Pieceļoties viņa atgrūda krēslu un sāka soļot pa kabinetu. - Kas ir šie cilvēki? Kāpēc viņus neatklāja agrāk?

Neilore nesatricināmi mierīgi palika savā vietā. Elisa Prinsa bija sagumusi krēslā.

-     Tam tagad nav nozīmes, - apgalvoja Neilore. - Ketij, jums jāsaprot, ka dati par noziedzību Kalifornijā ir uzlabojušies.

Kedja bija dk saniknota, ka viņas nagi iecirtās delnās. Protams, viņa zināja par štata uzlabotajiem noziedzības rādītājiem. Ziņas un notikumu apskati bija pilni ar teorijām, kas to attaisnoja, sevišķi tagad, kad gubernatore, kas šiem rādītājiem dcēja, kandidēja uz prezidenta amatu.

-    Jā, - turpināja Neilore, - tie ir dešs rezultāts izmēģinājumiem, kas veikti pēc jūsu teorijas par manipulācijām ar gēniem. - Neilore pacēla Ketijas ierosinājumus. - Cilvēki, kuri veica šos izmēģinājumus, nav rīkojošies pretēji jūsu plāniem. Tiesa, daži noziedznieki no jūsu saraksta jau ir arestēti. Savā ziņā varat būt apmierināta: jūsu teorija ir pārbaudīta praksē, tā aiztaupot jums desmit darba gadus.

Ketija pasniedzās pāri galdam un paķēra no Neilores savus priekšlikumus. - Tātad mēs te nodarbojāmies ar velnišķīgu laika izšķiešanu! Mūsu darbs nevienam nav bijis vajadzīgs. Un kā, pie velna, pārbaudes varēja sākt pirms astoņiem gadiem? Devītās sērijas drošo serumu, ko apstiprināja FDA, radīja tikai pirms četriem gadiem.

Neilore klusēja un viegli nopūtās.

Atskārtusi patiesību, Ketija jutās nožēlojami. Viss viņas mūža darbs, viņas aizrautība un upuri ir bijuši veltīgi. Visi viņas izmēģinājumi tika apšaubīti, un desmit gadu ilgajam darbam vairs nebija nozīmes.

-    Augstais Dievs! - viņa iesaucās - Lietoja oriģinālo serumu, vai ne? Es varu derēt, ka izmēģinājumu objekti nebija brīvprātīgie.

-   Nē, tie nebija brīvprātīgie. Bet jums jāpiekrīt, ka pēc izdarītajiem noziegumiem viņiem nepienācās iespēja izvēlēties starp savu mērķu īstenošanu un nāvinieku kameru. Noziedznieki varēja nezināt par izmēģinājumiem, bet gandrīz visi ieguva kādu labumu. Ketij, saprotiet, nevienam ārstēšanās nekaitēja. Aptuveni sešpadsmit tūkstoši notiesāto ir pārbaudīti, un neviens nav atkārtojis savu noziegumu, tas ir droši.

-     Pie velna, kā jūs to zināt? Iedarbība var izpausties tikai pēc vairākiem gadiem. Mūsu pētījumi pierādīja, ka agrīnie serumi var izraisīt sēklinieku un prostatas audzējus un paātrināt to attīstību. Ne tikai izmēģinājuma objektiem, bet arī viņu bērniem. Vīriešu kārtas jaundzimušie ar iedzimtu sēklinieku vēzi var būt…

Elisa Prinsa pakratīja galvu. Viņas balss skanēja gandrīz lūdzoši. - Ketij, es esmu redzējusi jūsu agrīnās atskaites. Izcelsmes iemeslus nekad nepārbaudīja. Es tajās ieskatījos.

-    Kā jūs tā varat teikt, Elisa? Jūs zināt, ka pārbaudīja.

-      Labi, labi. Bet procentuālais risks ir ļoti mazs. Atšķirība starp agrīnajiem serumiem un galīgo devīto versiju ir kļūdas robežās.

-    Kļūdas robežās? Ar kādām tiesībām jūs to apgalvojat?

Elisa izskatījās uztraukta un skatījās uz Neilori. Elisa Prinsa nevarēja ciest konflikta situācijas.

-   Kāpēc jūs nepagaidāt ārpusē, Elisa? - jautāja direktore Neilore. - Ļaujiet man rīkoties.

Pēc īsas vilcināšanās Elisa ar kauna un atvieglojuma izteiksmi sejā piecēlās no krēsla un izgāja no telpas.

Neilore nekavējoties turpināja: - Ketij, nenozīmīgās atšķirības ir nepieciešamas FDA oficiālā atbalsta saņemšanai, es jums piekrītu, bet diez vai drošībai. Nauda un dzīvības, kas glābtas, pateicodes šiem cilvēkiem, atsver katru riska minūti. Un pēc Pamelas priekšvēlēšanu paziņojuma visi devītās versijas izmēģinājumi notiks ar FDA atbalstu.

-    Kāds paziņojums? - pārprasīja Ketija. Viņa nespēja noticēt.

-    Šo piektdien, Pamela Veisa…

Ketija pārtrauca soļot pa istabu. - Vai tas ir tas, par ko Veisa runāja vakar televīzijas intervijā?

Neilore pamāja. - Jā, un par to mēs gribējām ar jums runāt. Tad, kad uzzinājām, ka notiek nelicenzētas pārbaudes un to, ka jūsu devītā versija saņēmusi pilnīgu FDA atbalstu, mēs nolēmām izmantot krīzi projekta stimulēšanai. Skandāls varētu "Sirdsapziņu" atbīdīt atpakaļ par desmitiem gadu, bet drosmīgs, fantastisks paziņojums, izmantojot izdevīgu gadījumu, var ne tikai glābt projektu, bet paātrināt tā pieņemšanu.

Izmantojot prezidenta Bērbenka pilnīgu atbalstu, Pamela Veisa uzņemas atbildību par noziedzības testu sekmīgiem rezultātiem, izbeidzot spekulācijas ar pozitīviem noziedzības rādītājiem Kalifornijā. Viņa darīs zināmu arī izsludināto darbības kursu attiecībā uz izturēšanos pret visiem vardarbīgajiem noziedzniekiem valstī saskaņā ar jūsu FDA atbalstīto "Sirdsapziņas" versiju. Viņa solīs Amerikas tautai samazināt noziedzību valstī, ja tiks ievēlēta par prezidenti. Vēl vairāk, Ketij - Elisa, kas par nelicenzētiem izmēģinājumiem šausminās tāpat kā jūs, deva mājienu, ka atbalstīs jūs sekmīgu rezultātu sasniegšanā.

Padomājiet par to, Ketij! Jūs būsiet slavena. Ari Nobela prēmija ir visai iespējama. Bet svarīgākais ir tas, ka savu dzīves sapni - noziegumu ārstēšanu - jūs redzēsiet piepildāmies ātrāk, nekā kādreiz varējāt iedomādes. Ne tikai šajā valstī, bet visā pasaulē. Tomēr ir svarīgi, lai nerastos šaubas, ka pēdējos gados izdarītie izmēģinājumi veikti ar FDA apstiprinātiem serumiem. Lai gan mēs zinām, ka izmēģinājumi bija droši, mums jābūt pārliecinātiem, ka tādi tie paliks ari turpmāk. Pamelai Veisai jāizskatās pēc drosmīgas sapņotājas, kas uzņemas pieļaujamu risku, nevis pēc bezatbildīgas briesmones.

Neticami! Ketija atgriezās pie sava rakstāmgalda un atspiedās pret to. - Bet viņa ir bezatbildīga briesmone.

Pirmajā brīdī Neilore izskatījās dusmīga. - Nē, viņa tāda nav. Nākamais prezidents vēl nezina par niecīgām atšķirībām starp pirmo un devīto versiju. Cik zināms Pamelai Veisai, FDA atbalstīja to, kas bija pārbaudīts nelicenzētos izmēģinājumos. Un tā tam jāpaliek.

-    Jūs to nedrīkstat man nodarīt. Tas ir absolūti neētiski. Jūs gribat, lai meloju par savu mūža darbu?

-    Nē, protams, ne. Viss projekts balstās uz jūsu mūža darbu. Mēs tikai vēlamies, lai jūs redzētu plašāk un izvēlētos lielākas iespējas. Šī bezatbildīgā pārbaude draud sagraut ticamību visam, ar ko esat strādājusi. Bet šādi jūs to varat izmantot saviem cendeniem padarīt pasauli labāku. Kas gan tur slikts?

Ketija apsēdās uz galda un pakratīja galvu. Pirms dažām minūtēm nākotne šķita gaiša un daudzsološa, bet galvenais, ka tā piederēja viņai pašai. Tagad visi sapņi izšķīda. - Tie taču ir meli. Es nezinu, vai gribu tur piedalīties.

-    Labi, Ketij, pieejiet šai lietai no praktiskās puses. Izvēle ir vienkārša: jūs varat izmantot gadījumu un padarīt pasauli labāku vai arī varat to atmaskot tikai tāpēc, ka dek pārkāpti daži jauni likumi un niecīgu procentu notiesāto vardarbīgos noziegumos varētu pakļaut nenozīmīgam slimības riskam. Izvēloties pirmo, jūs sasniegsiet visu, par ko esat sapņojusi, ieskaitot labākas pasaules izveidošanu. Izvēloties otro, jūs tam visam pārvelkat svītru.

-   Tas taču ir pilnīgi aplami. Vai jūs to neredzat? - Ketijas mute dusmās kļuva sausa. - Jūs gribat, lai es pārkāpju likumu, kas veicina kaut ko, kas varētu apturēt noziedzību.

Neilore, lēni piecēlusies, mierīgi un uzsvērti ierunājās: - Kas izdarīts, izdarīts. Tagad jautājums ir - kā rīkoties turpmāk? Vai mēs atbalstām jūsu darbu vai to iznīcinām? Padomājiet par to. Tas ir svarīgi. Man jāzina jūsu lēmums līdz sešiem vakarā. Vai skaidrs?

Ketija brīdi klusēja. No tā visa viņai iesāpējās galva. Ja viņa saglabās godīgumu, tad kompromitēs vai pat iznīcinās savu mūža darbu. Tomēr, pārkāpjot godīgumam, fantastiski īsā laikā redzēs savu sapņu piepildījumu. Tas būtu ar velnu noslēgts līgums.

-    Sešos. Vai skaidrs? - Medlina atkārtoja ar bezkaislīgu izteiksmi sejā un virzījās uz durvīm.

-    Nē, nolādēts, nē! - Ketija noteica. - Nekas vairs nav skaidrs.

Elisa Prinsa, sēžot savā automašīnā, pārdzīvoja nodkušo. Pēc iziešanas no kabineta viņa jutās kā gļēvule, tomēr klusībā priecājās, ka ļāvusi Medlinai izšķirt jautājumu vienai. Elisa zināja, ka ir Ketijai parādā pateicību, un tāpēc bija grūti viņai melot. Bet Medlina par to daudz neraizējās. Viņa nepazina bailes.

Elisa atcerējās savu pirmo tikšanos ar Medlinu tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar. Kad Medlina ieradās Sentdžo- zefa skolā Bedingtonā, viņa bija neglītākā meitene, kādu Elisa jebkad redzējusi.

Medlinai bija tikai trīspadsmit gadu, kad skolas direktors ieveda viņu Elisas klasē - baltiem, izspūrušiem matiem un izaicinošu tumšo acu skadenu. Pārējie bērni smējās par Med- linu, par viņas neglīto ārieni un to, ka meitene dzīvoja pie vecmāmiņas. Trakā Prestona kundze, barga vecāka dāma, mitinājās neregulāras formas mājā Oksfordstrītā pavisam tuvu Elisas mājām.

Toreiz neviens nezināja, kāpēc Medlina apmetusies pie vecmāmiņas. Māte viņu pameta, meitenei vēl mazai esot, bet pirms divām nedēļām viņas tēvu policistu nošāva meitas acu priekšā. Šo notikumu iespaidā viņa nosirmoja. Bērni Medli- nu terorizēja un ķircināja. Sākumā Elisa par to priecājās, jo tagad apcelšanas objekts bija Medlina, nevis viņa.

Bet, kad divi klases lielākie zēni, Tlndeilu dvīņi, pagalmā uzklupa Medlinai, Elisa juta meitenei līdzi. Vismaz līdz brīdim, kad Medlina metās viņiem virsū, sizdama un skrāpēdama kā mežonīga kaķe, līdz zēni, kļuvuši pavisam šļaugani, aizkliboja prom. Elisa pacēla somu ar grāmatām, ko zēni bija izsituši Medlinai no rokām, un pasniedza to viņai. - Sveika, mani sauc Elisa, - viņa sacīja. - Kāda tad ir dzīvošana pie trakās Prestona kundzes? Vai tā ir taisnība, ka viņai zem grīdas aprakti miroņi?

Sasukājusies Medlina paraustīja plecus. - Es nezinu - viņa atbildēja. - Ejam apskatīties.

Elisa joprojām cienīja Medlinas bezbailību un vienlaikus arī bijās no viņas. Viņa tikai cerēja, ka Medlina nenodarīs pāri Ketijai.

Soļojot pa saules pielieto Stenfordas universitātes stāvlaukumu, direktore Neilore nejutās pārāk vīlusies par tikšanos. Ketijas Ķerras atklātais kaujinieciskums viņu apmierināja. Tas atviegloja lēmuma pieņemšanu.

Lai pārliecinātos par Ķerras patiesajām jūtām, viņa bija melojusi par to, kas ir atbildīgs par projekta "Sirdsapziņa" noziedzīgajiem testiem. Cenšoties pārliecināt Ketiju Ķerru par savu nevainīgumu, viņa izlikās, ka pati nepiedalās nesankcionētajos testos.

Tomēr Ketija nebija uzpērkama ar pragmatisku pieeju. Viņa pretojās principu vārdā. Neilore bija pārliecinājusies, ka, nonākot līdz kompromisiem, principiāliem cilvēkiem uzdcēdes nevar. Lai ko arī Ķerra atbildēs šovakar pulksten sešos, riska pakāpe bija pārāk augsta. Viņa ne tikai apdraudētu "Sirdsapziņu", bet varētu ari sēt šaubas Pamelā Veisā, kad Crime Zero sāks darboties. Ķerru vajadzēja izslēgt no aprites. Nekavējoties.

Tuvojoties savai dienesta automašīnai, viņa ieraudzīja tajā sēžam Elisu. Tiklīdz Elisa pamanīja Medlinu, viņa izkāpa no mašīnas un devās pretī.

-    Kā veicās? - Elisa jautāja.

-    Tu visu dzirdēji. Ķerra neklausās.

-    Tiešām?

-     Nepārdzīvo, Elij! Devu viņai visas iespējas, bet Ķerra ir dimantcieta.

-    Vai esi pārliecināta?

-    Cik vien tas ir iespējams.

-    Tad ko mēs darīsim?

-    Neraizējies, es to nokārtošu.

Elisas balsī bija saklausāmas izbailes. - Tu taču viņai nenodarīsi neko ļaunu, vai ne?

-    Protams, ka ne. - Neilore mierināja. - Es tikai gribu būt pārliecināta, ka vēlēšanu laikā viņa atrodas drošā vietā. Tev par to nav jāraizējas. - Viņa pārlaida skatienu stāvlaukumam, meklējot Džeksonu. Viņam tūlīt vajadzētu ierasties. - Izskatīsies, ka Ķerra devusies īsā atvaļinājumā. Viss ir nokārtots.

Iestājās klusums.

-   Ja tā ir vienīgā izeja. - Elisa izskatījās nelaimīga un samierinājusies.

-    Tā ir, Elij. Tici man, tā ir. Katrā ziņā tagad vajadzētu gatavoties plānotajai tikšanās reizei ar Pamelu. Tur arī satiksimies.

Kad Neilore pienāca pavisam klāt dienesta auto, no tā izkāpa divi aģenti - tipiski miesassargi tumšos uzvalkos un īsi apgrieztiem matiem. Garākais aģents atvēra durvis, bet pirms iekāpšanas viņa pamanīja vēl divas automašīnas apstājamies vienu aiz otras gabaliņu tālāk. Pirmais auto bija pelēks Chrysler. Pasažieru sēdeklī sēdēja atlētisks tumšādains vīrietis ar skaistu seju un nežēlīgu skadenu. Pie stūres atradās aģents ar zebiekstes seju. Otrs auto bija identisks, un tajā sēdēja trīs vīri.

Viena Viljama Džeksona īpašība viņai patika visvairāk. Viņš vienmēr bija tur, kur Neilore vēlējās to ieraudzīt. Džek- sons strādāja kopā ar viņu jau daudzus gadus. Viņa komanda sastāvēja no augsti motivētiem, agrāk disciplināri sodītiem aģentiem. Par saviem pārkāpumiem viņi uz ilgiem gadiem nonāktu aiz restēm. Neilore izmantoja savu ietekmi, lai šos pārkāpumus anulētu, un tagad šie cilvēki bija neapstrīdami uzticīgi. Ar Džeksona starpniecību viņi informēja Neilori par visu, kas notiek Birojā, un izolēja problēmas tā, lai tās pie viņas vairs neatgrieztos.

Džeksons un viņa vīri neatstāja automašīnas.

-    Bendžon, pasniedz man telefonu, - viņa izrīkoja aģentu, kas turēja atvērtas mašīnas durvis.

Tiklīdz Neilore apsēdās un mašīnas durvis aizvērās, viņai pasniedza klausuli. Viņa sastādīja numuru. Stāvvietas otrā pusē Viljams Džeksons ieslēdza mobilo telefonu.

-     Džekson, - viņa sacīja zemā, īpatnējā, nazālā balsī. Es gribu, lai jūs ar to nodarbotos personīgi, - Neilore pavēlēja. - Neaizmirstiet, dkai doktoram Pīteram jāzina par to. Nevienu citu neiesaistiet. - Viņa apklusa un tad piebilda: - Un, Džekson, nelieciet man vilties.

/

FIB reģionālais birojs, sanfrancisko, kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 13.56

Sēdēdams pie viena no apmeklētājiem paredzētajiem galdiem, Lūks Dekers centās nedomāt par Ketijas Ķerras testu.

Viņš ieslēdza klēpjdatoru, lai pārbaudītu ziņas par Akselmena vēstulē pieminēto trīspadsmito upuri. Vispirms Lūks pārlasīja būtiskāko daļu.

- …Šī pēdējā trīspadsmit gadu vecā meitene pamanīja vietu, kur es slēpu pārējās meitenes. Viņa man pastāstīja, ka vecāki viņu veduši uz šejieni spēlēties. Manu tuneli aizsedzošais koks neatšķīrās no pārējiem, bet viņa to nosauca vārdā. Viņa stāstīja, ka abas ar māmiņu saucot to par Čūsku koku. Tas atrodas lielā mežā netālu no mājām. Pajautā meitenes vecākiem; viņi zina to vietu.

Tu atradīsi līķus, visus trīspadsmit. Tur es tos varēju droši glabāt.

Es negribētu, ka tu tūlīt dotos pie līķiem. Es gribētu, lai tu vispirms iepazītos ar pēdējā upura vecākiem. Mierini viņus. Man drīz jāmirst, bet tikai tagad apzinos, ko esmu izdarījis. Šī apziņa žņaudz, bet mierina tas, ka mani mītošais Jaunais gars ir radījis ari kaut ko labu. Es esmu radījis tevi. Iespējams, būdams mans dēls, tu palīdzēsi man atrast mieru, palīdzēsi kļūt labākam…

Dekers nometa vēstuli uz galda kā kaut ko netīru, nespēdams pieņemt jebkuru viedokli par palīdzību Akselmena vainas izpirkšanā. Atgriezies pie datora, Dekers ievadīja upura vārdu un vēstulē minēto nolaupīšanas datumu, tad sāka meklēt FIB datu bāzē. Tiklīdz faili bija atrasti, viņš tos izdrukāja.

Dekers izņēma no printera četras lapas un izskatīja tekstu. Tas apstiprināja faktu, ka šī meitene pazudusi Akselmena norādītajā laikā un tās ķermenis nav atrasts. Tomēr par meitenes pazušanu varēja izlasīt arī laikrakstos, tā kā šo informāciju vēl nedrīkstēja uzskatīt par pierādītu. Dekers varēja apciemot meitenes tuviniekus un pajautāt par koku, bet ja nu tas izrādītos viens no Akselmena trikiem - gudrs, nežēlīgs mēģinājums radīt vairāk sāpju pēc meitenes nāves, tad Dekers tur negribēja piedalīties. Viņš labāk izstudētu visas pieejamās detaļas par upuri un viņas ģimeni un izpētītu fotogrāfijas failos. Ar Dekera darbu saistījās arī kāds pavisam skumjš fakts - lai kur viņš atrastos, ieraugot jaunu sievieti vai meiteni, Dekers zemapziņā novērtēja viņas riska pakāpi. Ņemot vērā itin visu: apģērbu, vecumu, izskatu, kosmētiku, stāju un personību. Ziņas par upuri bija tikpat svarīgas kā ziņas par slepkavu.

Meitene no faila fotogrāfijām bija ar augstu riska pakāpi tādiem cilvēkiem kā Akselmens. Viņa izskatījās jauna, skaista un nevainīga. Likās, ka Akselmens par trīspadsmito upuri nebija melojis. Bet kāpēc viņas personīgās mantas neatradās kādā no kastēm Akselmena mājā?

Dekers pārvietoja kursoru uz interneta ikonu un divreiz uzklikšķināja. Ievadījis savu Amerikas tiešsaistes paroli,

Lūks, izmantojot meklētāju, iegāja zonā, kur atradās trīspadsmitā upura vecāki - Losaltosverde. Mājaslapu greznoja mežs, kas nepavisam neatgādināja Akselmena vēstulē aprakstīto.

Losaltosverdes kalni, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā vienu stundu vēlāk

Astoņpadsmit jūdzes no Palo Alto Lūks Dekers stāvēja pie noīrētā Ford un nolūkojās uz vienu no daudzu miljonu dolāru vērtajām mājām, kādu šajā mežainajā apvidū netrūka.

Tīmekļa lappusē viņš noskaidroja, ka pirms kādiem trīsdesmit gadiem šīs greznās mājas tika uzceltas plašā privātā zoodārza teritorijā. Neskatoties uz skaisto dabu, zoodārzs piedzīvoja grūtus laiku, un galu galā īpašnieki to pārdeva nekustamo īpašumu kompānijai. Firma šajā teritorijā izveidoja desmit gruntsgabalus un iestādīja jaunus kokus. Tā bija burvīga vieta, bet iespēja apmeklēt vienu no ielejā esošajām mājām Dekeru nesajūsmināja. Māja piederēja trīspadsmitā upura vecākiem.

Dziļi ieelpojis, viņš palūkojās augšup uz kokiem apaugušo uzkalnu. Tīmekļa lappusē nebija pieminēts Čūskas koks. Ja tāds vispār eksistēja, tad par to zināja tikai upura vecāki. Pārlaidis skatienu ozoliem, eglēm un lauru kokiem, Dekers saprata, ka bez viņu palīdzības to neatradīs. Ja vien Aksel- mens stāstījis patiesību.

Stāstījis patiesību.

Doma, ka viss Akselmena vēstulē minētais ir patiesība, bija šokējoša.

Palūkojies pulkstenī, Dekers atgriezās pie automašīnas, paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Ketijai. Viņa sirds dau-

zījās tik neganti, ka likās - to dzird ari šalcošais mežs.

Signāls noskanēja piecas reizes. Ar katru signālu Lūks centās saņemties ziņas uzklausīšanai.

-    Ketija Ķerra. - Viņas balss skanēja saspringti.

-    Ketij, sveika. Šeit Lūks. Es vēlētos uzzināt, vai tev jau ir rezultāti. - Iestājās klusums. - Ketij? Vai tu mani dzirdi?

-     Piedod, Lūk! Jā, es dzirdu. - Pēc balss varēja spriest, ka domās viņa atrodas citur. - Jā, jā, paraugi. Es tūlīt tos paņemšu. Esmu pārliecināta, ka tie jau apstrādāti.

Viņas neapšaubāmā nedrošība lika justies vēl sliktāk. Kad Ketija atgriezās pie telefona, likās, ka viņa ir saņēmusies. Dekers dzirdēja Ketijas pirkstu uzsitienus tastatūras taustiņiem. - Lūk, es atrodos pie genoskopa. Pašlaik pārbaudu galvenos rezultātus, un…

-    Jā? Un kas tur ir?

-    Noliec klausuli, man vēl kaut kas jāpārbauda.

Ketijas balsī ieskanējās pārsteigums. Ja pirms tam viņa

sirds pukstēja ātri, tad tagad tā sāka auļot. - Nu?

-     Lūk, vai tas ir oficiāli? - Viņas balss skanēja piesardzīgi.

-    Kā tu to domā?

-    Paraugi plastmasas maisiņā uzrāda saderību ar cilvēku FIB DNS datu bāzē. Ar slepkavu nāvinieku kamerā. Kas šeit notiek, Lūk?

-    Ketij, uzticies man! Tev tas nav jāzina. Tikai atbildi. Vai ir saderība starp paraugiem?

-    Lūk, te ir kaut kas dīvains…

-     Es to zinu! - viņš gandrīz kliedza klausulē. - Vai pastāv tā nolādētā saderība vai nē?

Pēc ilgāka klusuma brīža sekoja smaga nopūta. Vienu bridi likās, ka Ketija grasās pārtraukt sarunu. Kad viņa atkal ierunājās, balss bija mierīga, bet saspringta. - Jā. - Likās, ka viņa negrib atklāt rezultātus. - Saskaņā ar genoskopa datiem abi paraugi pieder vienai ģimenei. Tēvam un dēlam.

Dekera ceļi saļodzījās, un viņš atslīga pret automašīnu. Telefonā joprojām bija dzirdami viņas pirkstu sideni pa taustiņiem. - Bet, Lūk, - viņa uzstājīgi turpināja, - te tiešām ir kaut kas īpatnējs. Mums steidzami jāaprunājas.

Lūks vairs neklausījās. Viņš izslēdza telefonu un kā kaut ko netīru iesvieda to automašīnā.

…Es vēlējos tevi satikt, jo pēkšņi jutos ļoti slikti saistībā ar to, ko esmu izdarījis. Es domāju, ka, izstāstot tev, mans dēls, kļūs vieglāk. Bet, kad tevi ieraudzīju, es to nespēju pateikt. Tu izskatījies tāpat kā mans tēvs. Viņš bija stingrs, reliģiozs vīrs, un es zināmā mērā izjutu kaunu.

Jau mēnešiem ilgi domāju, ka tu esi mans dēls. Jau kopš tā laika, kad Examiner redzēju tavu attēlu, kur tu kapsētā izglābi kādu meiteni. Tava seja izskatījās tieši tāpat kā manam tēvam tavā vecumā. Un es atcerējos vārdu. Man ir laba atmiņa, par pārāk laba. Es vēlētos aizmirst visus savus noziegumus. Es izvaroju sievieti Sanfrancisko netālu no Vienības laukuma laikā, kas aptuveni atbilst tavam vecumam. Zināju šīs sievietes vārdu, jo viņas vīrs centās sievai palīdzēt. Viņš ir vienīgais vīrietis, ko esmu nogalinājis. Pēc avīžu ziņām, viņš bija ASV kara flotes kapteinis Dekers, bet tur nekas netika rakstīts par izvaroto sievieti… Dekers apsēdās zemē un, smagi elpodams, atspiedās pret automašīnu. Skatoties augšup skaidrajās debesīs, likās, ka koku galotnes kā apreibušas riņķo ap viņu. Nepiedka ar to, ka viņš ir Akselmena dēls. Akselmens bija nogalinājis cilvēku, ko Dekers visu mūžu uzskatījis par savu tēvu. Dekers juta, ka sagrīļojas visa viņa eksistence.

Visi pamatlikumi, uz kuriem balstījās viņa pieņēmumi un viņa vieta pasaulē, tika neatgriezeniski sagrauti. Pat viņa darba likumīgums pēkšņi kļuva apšaubāms. Ja Ketijai Ķerrai un direktorei Neilorēi taisnība un cilvēki nozīmēja tikai

nedaudz vairāk kā viņu gēni, tad kas bija viņš pats?

Piecēlies Dekers ielika vēstuli žaketes iekškabatā un paskatījās uz māju ielejā. Aukstums pārņēma visu ķermeni. Lūks iesēdās mašīnā un paskatījās uz lāpstu un kabatas lukturīti, ko bija nopircis pa ceļam uz šejieni.

Iedarbinājis motoru, viņš apgrieza mašīnu. Ieskatījies at- pakaļskata spogulītī, viņš redzēja pelēku acu pāri vērtējoši skatāmies uz sevi. Uz kādu brīdi tās vairs nebija viņa, bet Karla Akselmena acis.

Stenfordas universitāte, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 15.12

Ketija Ķerra, šoka pārņemta, stāvēja pie genoskopa ekrāna savā laboratorijā Stenfordas universitātē. Kas, pie velna, notika ar Lūku?

Pēc tikšanās ar Medlinu Neilori Kedja jutās tik satriekta, ka nevarēja ne par ko citu domāt. Mazliet nomierinājusies, Ketija centās apsvērt sekas. Ko gan viņa panāca, atklādama nelikumīgos izmēģinājumus ar noziedzniekiem? Neatkarīgi no tā, ka devītās versijas seruma ticamība ir iedragāta, viņa ir panākusi tā atbalstīšanu. Pati sev viņa nekādu ļaunumu nav nodarījusi. Lai gan nāktos grūd apstrīdēt Ketijas nevainīgumu, līdzdalība projektā "Sirdsapziņa" tomēr nedaudz apēnoja viņas ideālus. Un viņa varēja teikt ardievas visiem nepiepildītajiem sapņiem par vardarbīgo noziedznieku ārstēšanu.

Bet tas, ko viņa ieraudzīja uz ekrāna, aizēnoja šīs problēmas, liekot tām izskatīties akadēmiskām. Apskatot Lūka at

nestā asins parauga DNS aprakstu un salīdzinot to ar atbilstošo aprakstu FIB DNS datu bāzē, viņa sastinga.

Notiesātā slepkavas Karla Akselmena genoms bija veikli izmainīts.

Ieslēgusi balss vadību, viņa deva rīkojumu genoskopam meklēt Akselmena DNS pirmajā hromosomā. Uz melnā gulbja kakla iemirgojās lampiņas, atskanēja dārdošs troksnis, un patīkama vīrieša balss paziņoja: - Subjekta 5-HT2Da recep- torgēns ziņo par palielinātu serotonīna ražošanu - trīs simti procentu virs normālā līmeņa.

Ketija dziļi ieelpoja. - Pāriet pie devītās hromosomas.

Monitorā pazuda un pēc tam noregulējās asums, atklājot daudzkrāsainu dubultspirāli. Blakus krāsainajam attēlam bija redzama tabula ar trīs burtu kodoniem CGA AGT TGA. Katrs kodons pārstāvēja kādu aminoskābi un gēnu determinētu aminoskābju kārtību, kuri savukārt ziņoja par proteīnu ražošanu. Daļa no daudzkrāsainās dubultspirāles bija izcelta, un kodonu komplekts, kas rādīja šīs DNS daļas kodu, bija ritināms ekrāna apakšdaļā.

- Pašreizējā ģenētiskā nenormālība, - vēstīja medussaldā balss, - dopamīna b-hidroksilāzes gēns ziņo par palielinātu dopamīna ražošanu. Tipisko līmeni tas pārsniedz par četriem simtiem procentu. Rezultātā saasinās līdzīgs dopamīna re- ceptorgēnu pieaugums.

Kad Ketija palūdza genoskopu sameklēt visus līdzīgi palielinātos gēnus Akselmena genomā, viņa atklāja, ka izmaiņas vērstas uz septiņpadsmit galvenajiem gēniem, uz kuriem balstījās viņas darbs. Karls Akselmens ticis pakļauts gēnu terapijai, lai izmainītu viņa izturēšanos. Bet tā nebija Ketijas "Sirdsapziņas" devītās versijas terapija. Faktiski tā vispār neatgādināja terapiju.

FDA aprobētais devītās sērijas serums bija ģenētiski konstruēts vīruss, kas saturēja vadošos gēnus pārmērīgas agresijas samazināšanai un pastiprināja vardarbības emocionālo nomākšanu. To panāca, samazinot pacienta galvenos agresijas stimulus, ieskaitot dopamīna receptoru, netieši adrelīna receptoru un testosterona gēnus, un veicinot impulsīvas izturēšanās nomācēju, tādu kā 5-HTlDa serotonīna gēna, iedarbību.

Bet modificētais Akselmena genoma apraksts liecināja, ka visi viņa hormoni un neirotransmiteri ir paceld līdz nepieļaujamam līmenim. Šī gēnu terapija ne tikai nedeva saskaņu un mierinājumu, bet izraisīja iekšķīgu eksploziju. Tā pacēla viņa agresīvos impulsus līdz nepieredzētam līmenim, vienlaikus uzkraujot milzīgu raižu un vainas apziņas nastu. Kedja vēl nebija redzējusi tik augstu līmeni, pat ne divreiz mazāku. Sekas bija tādas pašas, kā nospiežot Ferrari gāzes pedāli līdz grīdai, vienlaikus turot nospiestu bremzes pedāli. Varbūt, ka dažreiz tas kaut ko deva.

Viņa ieslēdza genoskopa PACT izvēlni un izvēlējās T (draudi). - Kādas sekas var būt šādām ģenētiskām izmaiņām? - viņa jautāja.

-   Subjekta sākotnējais genoms nerāda citus nozīmīgus defektus. Astoņdesmit septiņi procend prostatas vēža varbūtība mūža astoņdesmito gadu beigās, citādā ziņā vesels. Pārkārtotais genoms rāda nepieļaujamu stresa un rūpju līmeni. Subjekta sagaidāmais mūža ilgums saīsinājies līdz dažām dienām.

Paredzamie nāves cēloņi: asinsizplūdums smadzenēs, sirdstrieka vai pozitīva izvēle.

-    Ko nozīmē pozitīva izvēle?

-    Pašnāvību, - maigā balss atbildēja.

Ketijai sāka trīcēt rokas, kad dzirdētais aizgāja līdz apziņai. Vai Akselmens tika iekļauts nelikumīgos testos? Viņš noteikti būtu pirmais kandidāts. Pēkšņi tas viss pārsniedza FDA atbalsta ietvarus.

Ketija centās piezvanīt Lūkam, bet viņa telefons joprojām bija izslēgts. Viņa noteikti gribēja par to parunāt ar Lūku. Droši vien Dekers zināja, kas notiek. Varbūt tāpēc viņš izvairījās no sankcionētām metodēm un FIB laboratorijas iesaistīšanas?

Ievietojusi atmiņas disku genoskopā, Ketija izgatavoja kopijas Karla Akselmena genomam no DNS datu bāzes un Dekera atnesto asiņu parauga modificētajam genomam. Zinot, cik nozīmīgi ir šie dad, viņa gribēja tos glabāt drošībā.

Izņēmusi disku no genoskopa, viņa šķērsoja galvenās laboratorijas telpu, pagāja garām diviem laborandem, kuri iztukšoja autoklāvu, un patvērās sava kabineta relatīvajā vientulībā. Aizslēgusi durvis, viņa devās pie galda, ieslēdza datoru un pārvietoja kursoru uz folderiem, kuri saturēja ziņas par projektu "Sirdsapziņa". Ketija gribēja pārbaudīt, vai nav kaut ko palaidusi garām oriģinālajā vīrusā, kas varētu izraisīt Akselmena liktenīgo ģenētisko mutāciju. Viņa noklikšķināja kursoru uz foldera ar nosaukumu "FDA atbalsts, klīnisko izmēģinājumu vēsture".

Datorā parādījās uzraksts: "Šis fails ir pārvietots uz dažādām direktorijām. Lūdzu, meklējiet pieejas atļauju."

Tikai pirms dažām stundām viņa bija atvērusi pieeju šiem datiem - viņas datiem. Ketijas apziņā auga neloģiska, murgaina doma, bet viņa to apspieda. Ketija satraukti skatījās uz tehniķiem laboratorijā. Nevienu no viņiem viņa nepazina tik labi, lai uzticētos. Ak dievs, kaut Kārena un Frenks joprojām būtu šeit, nevis kaut kur Āfrikā!

Cenzdamās būt mierīga, Ketija piecēlās un iegāja atpakaļ laboratorijā. Blakus viņas kabinetam atradās divi kartotēku skapji. Lai gan lielāko daļu datu uzglabāja elektroniskā veidā, daudzus tekstuālus ziņojumus un pabeigtu darbu novērtējumus uzglabāja arī kā kopijas. Izvilkusi kreisā skapja vidējo atvilkni, viņa uzreiz pamanīja zilos aktu vākus ar apzīmējumu Projekta "Sirdsapziņa" izmēģinājumi. Tie izskatījās ievērojami plānāki nekā agrāk. Atkal uzmācās murgainā doma. Drebošām rokām viņa atvēra aktu vākus un redzēja kartīšu žūksni ar datiem par FDA atbalstīto devītās versijas vīrusu. Viņa norāja sevi par to, ka dk muļķīgi bažījusies. Bet, sākusi meklēt oriģinālā seruma dokumentāciju, Ketija atklāja, ka tā pazudusi bez pēdām. Šo serumu lietoja nelikumīgajos izmēģinājumos.

Ketiju atkal pārņēma nemiers. Kas, pie velna, notika? Kāds viņu izslēdzis no spēles un izolējis.

Viņa uzrunāja vienu no tehniķiem, kas pie autoklāva krāva kaudzē tīrkultūras mēģenes. - Voren, vai jūs nezināt, kas noticis ar šīm kartītēm?

Viņš nolika mēģenes un pakratīja galvu. - Nē, es vairākas dienas neesmu tām pieskāries.

Kādu bridi Ketija viņu uzlūkoja. Vai kāds no tehniķiem pēc direktores Neilores rīkojuma kartītes izņēmis, lai viņa būtu droša, ka Ketija nešūpos laivu? Vai ari kādi citi cilvēki pa nakti paņēmuši dokumentus? Viņai pārskrēja drebuļi.

- Nu nekas, - viņa bilda, - laikam es tās būšu atstājusi mājās.

Cik vien nevērīgi spēdama, viņa pastaigas solī atgriezās kabinetā un apsēdās pie galda. Noticis kaut kas prātam neaptverams. Pēc ne pārāk lietišķās sarunas ar direktori Nei- lori Ketija nezināja, pie kā vērsties. Tas attiecās arī uz Elisu Prinsu. Bija tikai viens cilvēks, kas spētu šo lietu kaut cik apgaismot. Kāds, kuram viņa ticēja, neskatoties uz to, ko par viņu domāja.

Paņēmusi rakstāmo, Ketija ātri uzšņāpa zīmīti Dekeram. Pabeigusi rakstīt, Ketija zīmīti un Akselmena disku ielika mazā, brūnā aploksnītē. Tad ar drukātiem burtiem uzrakstīja uz aploksnes Dekera vectēva adresi, izmantojot Lūka iedoto vizītkarti. Beidzot ūzlīmēja uz aploksnes marku, pārbaudīja, vai kāds viņu caur kabineta logu nenovēro, un nemanāmi ielika aploksni dziļajā virsvalka kabatā.

Ķerra izgāja no kabineta un caur virpuļdurvīm, kas veda uz koridoru, devās uz tualetēm. Sasniegusi tās, Ketija apmeta līkumu un caur bioloģijas nodaļu taisnā ceļā devās uz Medicīnisko pētījumu centra uzņemšanas telpu. Tur viņa uzsmaidīja sievietei pie centrālā galda un pēc iespējas nevērīgākā gaitā devās pie divām lielām, sienai piestiprinātām pastkastītēm. Cik iespējams nemanāmi plaukstā paslēpto aploksni viņa pārvietoja no kabatas uz vienu no spraugām. Tagad, neskatoties uz nodekošo, vismaz šī pierādījumu daļa bija drošībā, pa ja viņu un ierakstus datorā kāds meklētu.

Atgriezusies kabinetā, Kedja paņēma savu rokassomiņu un izņēma no tās bieži šķirstītu Sanfrancisko ceļu kard. Nevarēdama sazvanīt Lūku, viņa nolēma dodes uz mājām, lai paņemtu dažas lietas, un pēc tam aizbraukt pie viņa vectēva un sagaidīt Lūku tur. Viņa atrada vajadzīgu ielu un ielika karti atpakaļ somā. Pēc tam Kedja novilka laboratorijas tērpu, tad, paņēmusi klēpjdatoru un somu, izgāja no telpas.

Nonākusi stāvvietā, viņa iesēdās savā vecajā Volksioagen, iedarbināja motoru un izbrauca uz ielas.

Pametusi Palo Alto, Ketija sāka justies labāk. Iegriežoties Mendozdraivā, viņa pabrauca garām pelēkam Chrysler, kas stāvēja ceļa malā netālu no viņas kaimiņu mājām, un priekšā jau redzēja savu māju. Tās skaistā, baltā fasāde aicināja pārdomāt viņas reakciju uz šodienas notikumiem. Novietojusi mašīnu, Ketija vēlreiz sastādīja Lūka telefona numuru, šoreiz atstājot ziņojumu balss pastkastītē.

Pastāstījusi par savām bailēm, Ketija paziņoja, ka dodas pie Medja un ka viņiem nekavējoties jāparunā. Izsakot savas šaubas skaļi, Ketija tās saskatīja patiesajā gaismā.

Viņa izlēca no mašīnas un pāri mauriņam skriešus devās uz meksikāņu stila parādes durvīm. Ielikusi atslēgu slēdzenē, viņa jau jutās mierīgāk.

Atverot mājas durvis, Ketija nepavisam nejustos tik droša, ja būtu redzējusi trīs vīrus izkāpjam no divsimt jardu tālāk novietotā Chrysler, vai ari, ja pamanītu piebraucam otru identisku auto. Viņa gandrīz zaudēja samaņu, kad, iegājusi mājā, priekšā ieraudzīja tumšu seju ar nežēlīgām acīm.

Kedja sasdnga uz vietas, kad vīrietis uz viņu notēmēja pistoli. Otrā rokā viņš turēja šļirci. Viņas pašas roka ar visām atslēgām vēl atradās somā. Mēģinot runāt mierīgi, viņa jautāja. - Ko jūs vēlaties? - Pirksti tajā pašā laikā sataustīja mobilā telefona kreisās puses augšējo taustiņu un nospieda to.

-    Tikai uz brīdi paturēt tevi drošībā un klusumā, - vīrietis atbildēja zemā, nazālā balsī.

Kaut kas neticams! Par spīti bailēm, viņa bija saniknota. - Kāpēc? - Kedja iesaucās. - Tas ir saistīts ar projektu "Sirdsapziņa", vai ne?

Vīrieds dkai pasmaidīja. - Man teica tikai to, ka tu esi pārpūlējusies un varētu sarunāt to, ko vēlāk nožēlosi. - Viņš pievirzījās tuvāk. - Mēs tevi aizvedīsim tur, kur tu pilnīgi nomierināsies. Kaut kur, kur valda miers un klusums.

-     Novāc savu sasodīto adatu, mērgli! - viņa uzkliedza, kāpdamās atpakaļ uz parādes durvīm. Trīs vīri nostājās viņai ceļā. Divi Kedju turēja, bet trešais tuvojās ar šļirci. Ceturtais aizspieda muti ar lupatu, kas oda pēc sasmakuša ūdens. Viņa cīnījās, cik spēja. Tad sajuta adatas dūrienu rokā. Otru roku Ketija vēl joprojām turēja somā. Viņa cerēja, ka izsauks Dekera numuru, jo pirksts spieda mobilā telefona atkārtotā zvana taustiņu. Kluss sauciens pēc palīdzības vīriedm, kura šeit nebija.

Koordinācijas telpa, ViroVector Solutions,

Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 15.12

Atgriezusies no tikšanās ar Ketiju Ķerru, Elisa Prinsa jutās nomierinājusies, kad abas ar Medlinu Neilori ieraudzīja informāciju ViroVector koordinācijas telpas prezentācijas ekrānos. Lielā koordinācijas telpa atradās blakus TITANIA rūpīgi kontrolētajai istabai. Tā bija aprīkota ar parasto iekārtu - monitoriem, printeriem, mikrofoniem, skaļruņiem un tastatūrām, kas ļāva TITANIA sazinādes ar kolēģiem - cilvēkiem.

Turpat atradās garš apspriežu galds ar pieciem darba datoriem. Telpas dziļumā bija novietoti četri mazāki monitori. Katrs rādīja ātri mainīgu informāciju par ViroVector kompleksu, ko piegādāja sešdesmit noslēgta cikla drošības kameras. Tās visā teritorijā vadīja TITANIA. Šie monitori darbojās kā papildu aprīkojums diviem galvenajiem displejiem.

Pirmais displejs - ekrāna siena, kas atdalīja Smart Suite no TITANIA aukstās telpas. Piecpadsmit reiz desmit pēdu šķidro kristālu displejs, gaidot gubernatori Veisu, nepārtraukti rādīja projekta "Sirdsapziņa" tabulas un diagrammas.

Otrs - hologrammu griestu bloks virs apspriežu galda gala. Izmantojot modernu lāzeru hologrammu attēlu tehnoloģiju no KREE8Industries, TITANIA jebko varēja hologrāfiski attēlot uz bloka tā, lai trīsdimensiju objekts ar augstu izšķirtspēju noderētu jebkurām vajadzībām. Pašlaik uz displeja bija redzama rotējoša DNS dubultspirāle, kas attēloja 5-HT1 Da receptorgēnu pirmajā hromosomā. Šis gēns ziņoja par serotonīna ražošanu cilvēka smadzenēs. Serotonīns regulēja izturēšanās impulsivitāti.

Divas identiskas cieto kopiju ziņu paketes atradās uz Pa- melas Veisas un viņas vēlēšanu kampaņas vadītāja Toda Sa- livana galdiem. Uz katras melnos vākos iesietās dokumentu paketes vīdēja uzraksts Projekts "Sirdsapziņa" - zinātniskie dati un noziedzības statistika.

- Liekas, viss ir kārtībā, - sacīja Medlina Neilore, paskatījusies pulkstenī. - Tūlīt jāierodas arī Pamelai.

Elisa nolēma, ka mēģinās pēdējo reizi. - Varbūt tomēr izstāstīt Pamelai par FDA atklājumiem, paskaidrot, kāpēc atšķirības reāli nepastāv. Viņa sapratīs.

Medlina sarauca uzacis un uzmeta Elisai sev raksturīgo skadenu, kurā jaucās gan izaicinājums, gan vēlme pasargāt. Vairāk nekā pirms četrdesmit gadiem Medlina tāpat skatījās uz ledainu dīķi, kad abas bija izdarījušas ko tādu, kas viņas joprojām turēja kopā neredzamā vainas un atkarības tīklā.

Medlina pacietīgi skaidroja: - Mēs jau tam esam piekrituši. Tieši tāpēc bija tik svarīgi vienoties ar Ketiju. Pamelai nedrīkst stāstīt neko, kas viņu varētu kompromitēt. Viņai jātic, ka oriģinālais "Sirdsapziņas" vīruss, ko lietoja noziegumu izmēģinājumos, bija tieši tāds pats kā FDA aprobētā versija. Un nekādā gadījumā Pamela nedrīkst zināt par Crime

Zero. Viņai nedrīkst neko teikt par nāves gadījumiem un pašnāvībām Sankventinā. Cik tālu tas skar viņu, tie bija parasti, akceptēti nāvessodi. Viņa nesapratīs. Ne tā, kā mēs. Elisa, mēs to darām Libijas labā, visas pasaules Libiju labā.

Elisa Prinsa lūkojās Medlinas tumšajās acīs un, neskatoties uz šaubām, zināja, ka Medlinai taisnība. Viņa vienmēr ir bijusi stiprāka un spējīgāka pieņemt grūtus lēmumus.

Viņai blakus iezvanījās telefons, un Elisa pacēla klausuli.

- Doktore Prinsa, - sacīja balss klausulē, - gubernatore Veisa ir ieradusies.

Pamela Veisa lielāko daļu savas vēlēšanu svītas bija atstājusi aiz sevis. Šī bija privāta tikšanās delikātu tēmu pārrunāšanai. Viņas kampaņas vadītājs un iespējamais komandas šefs Tods Salivans, Veisu kā vientuļu rokzvaigzni atjautīgi aizvadījis garām preses pārstāvju drūzmai, ar helikopteru nogādāja uz ViroVector.

Kad Elisa Prinsa sveica viņus foajē un pavadīja uz koordinācijas telpu, Salivana pirmie vārdi bija: - Mums ir piecdesmit deviņas minūtes laika līdz gubernatores Veisas izlidošanai uz Losandželosu. - Divi slepenā dienesta vīri tumšos uzvalkos un saulesbrillēs sekoja viņiem un nostājās pie aizvērtajām durvīm, izliekoties nemanām un pat neuzrunājot divus direktori Nei- lori pavadošos FIB aģentus, kuri jau tur stāvēja. - Atpūties, ja vēlies, Tod, - teica Veisa, apskaujot Elisu un Medlinu ar veca drauga mīlestību. Triju sieviešu acīm redzamās tuvības nedaudz samulsināts, Salivans apsēdās. Viņš bija kalsns četrdesmit astoņus gadus vecs vīrietis tumšiem matiem un glītu seju, kura gan izcēlās tikai ar nelielu rētu uz zoda.

Kad visiem bija piedāvāti dzērieni, Elisa sakārtoja brilles un sāka: - Vispirms jāatzīmē, ka mēs saņēmām FDA atbalstu. Tātad piektdienas paziņojums var virzīties uz priekšu, kā plānots.

-    Teicami, - staroja Pamela.

Salivans izskatījās atvieglots: - Mums tiešām ir vajadzīgs šis paziņojums. Noziedzības rādītāji valstī biedē vēlētājus, un mūs sāk uzskatīt par gļēviem. Arī Irāka mūs neatbalsta.

-    Un izskatās, ka kļūst vēl sliktāk, - piebilda Medlina. - Es vakar Lenglijā runāju ar Maiku Klentonu. Viņa ļaudis ir pārliecināti, ka irākieši pilnīgi noteikti ieguvuši bioiero- čus, ar ko viņi plātās. Viņi droši vien samaksāja kādam blēdim zinātniekam no Krievijas. CIP uzskata, ka pastāv reālas briesmas, ka tie tiks lietoti, ja neļausim viņiem ieņemt Kuveitu.

Pamela Veisa piekrītoši pamāja. - Un, lai gan aptaujas liecina, ka cilvēki grib balsot par mums, - Veisa teica, - tas ir tas pats vecais stāsts: viņi netic sievietei, kam ir sīkstums un tālredzība, lai kontrolētu notikumus Irākā vai cīnītos ar noziedzību. Viss, ko darām, lai mainītu cilvēku domāšanu, ir būtisks.

-    O, es domāju, ka šis te palīdzēs mainīt domāšanu, - sacīja Elisa, nospiežot kādu taustiņu uz vadības pults. Pēkšņi apgaismojums kļuva vājāks, visi monitori uz ekrānsienas nodzisa, izņemot lielāko ekrānu pašā centrā. Tā augšdaļā parādījās liels uzraksts Projekts "Sirdsapziņa". Zem tā bija lasāms: "Pārbaudītie noziegumu izmēģinājumi."

-    Uz galda jūsu priekšā atrodas informācijas pakete, ko mēs sagatavojām preses vajadzībām. Tā sastāv no datora diskiem, slaidiem un kopsavilkumiem.

Sākumā jūs iepazīsieties ar noziegumu statistiku un projekta "Sirdsapziņa" izmēģinājumu rezultātiem. Paketes apakšpusē atradīsiet detaļas, kas attiecas uz formulējumiem un zinātniskajiem datiem, ieskaitot pirmsklīnisko un drošības informāciju. Pirmā sekcija jūs pārliecinās par to, ka projekts "Sirdsapziņa" darbojas, bet otrā - par to, ka tas ir pilnīgi drošs. Katras sekcijas sākumā atradīsiet kopsavilkuma lappuses. Iesaku ielūkoties tajās, kamēr mēs ar Medlinu veiksim prezentāciju.

Elisa apsēdās un pamāja Medlinai. - Medlin, vai tu neiepazīstinātu ar statistiku, un tad es runāšu par zinātnes atklājumiem. Ja kādam no jums kaut kas nav skaidrs, jautājiet, labi?

Salivans un Veisa pamāja ar galvu, un Neilore piecēlās un devās pie ekrāna.

-    īsāk sakot, - Medlina Neilore sāka savā zemajā, profesionālajā balsī, - iepriekšējos astoņos gados Folsomā, San- kventinā un citās soda izciešanas vietās Kalifornijā katru gadu tika atlasīti divi tūkstoši par vardarbīgiem noziegumiem notiesāti ieslodzītie. Aizbildinodes ar pretgripas vakcināciju, šai izlases grupai injicēja neinfekciozo "Sirdsapziņas" vīrusu. Vairāk nekā astoņos gados esam uzkrājuši un izpētījuši ziņas par sešpadsmit tūkstošiem cilvēku. Šo izpēd veica četri Biroja vecākie biedri. Viņi atskaitījās tieši mana štāba cilvēkam. Neviens no viņiem nezināja ne par ārstēšanu, ne projekta vispārējos mērķus. - Neilores runas laikā ekrāns mainīja informāciju, parādot gan tabulas, gan slaidus viņas sacītā ilustrēšanai.

-    Kopš mūsu izmēģinājumu sākuma divi procenti pētāmo subjektu sodīti ar nāvi, viens procents miris dabīgā nāvē un divdesmit viens procents joprojām atrodas ieslodzījumā. Šie divdesmit četri procend atzīd par labiem agresivitātes pētījumos, uzrādot būdsku testosterona līmeņa samazinājumu un pieaugošu smadzeņu priekšējās daļas aktivitāti. Un vēl nozīmīgāks fakts - no atlikušajiem septiņdesmit sešiem procentiem, kuri tika atbrīvoti, tikai neliela daļa atkārtoti pārkāpuši likumu. Recidīvisms ir samazinājies līdz mazāk nekā desmit procendem salīdzinājumā ar normu, kas pārsniedz sešdesmit procentus. Atkārtod izdarītie noziegumi nav pieskaitāmi smago noziegumu kategorijai.

Interesantākais ir tas, ka ieguvēji ir ne tikai atsevišķas personas, bet sabiedrība, kurā noziedznieki atgriežas. Ģenētiskie faktori un vides ietekme savijas kopā - viens ietekmē otru. Vats no Losandželosas centra dienvidiem ir labākais pierādījums. - Ekrāns rādīja 1965. gada televīzijas melnbalto reportāžu ar Vata ārdīšanos; Elisa varēja skaidri saskatīt kaulainā Vata noteicošo lomu kautiņā. Tagad ekrānā bija redzams šīs pašas vietas krāsains skats pirms pieciem gadiem. Vieta bija relatīvi klusa, bet joprojām izskatījās panīkusi, ar grafiti un aiznaglotiem veikaliem.

Pēdējā attēlu maiņa uz ekrāna parādīja to pašu skatu pirms nedēļas. Tas līdzinājās iepriekšējam, vienīgi aiznagloto logu vietā bija svaigi krāsotas veikalu fasādes, bet cilvēki staigāja pa ielu, dodoties ikdienas gaitās.

Detaļas daudz neatšķīrās, bet kopiespaids bija graujošs.

- No nofilmētā materiāla daudz nevar secināt, - paskaidroja Neilore, - bet, ja tu tur ieradīsies piektdien ar savu paziņojumu, starpība būs acīm redzama. Un, kas ir svarīgi, to redzēs arī vēlētāji. Galvenais pierādījums tomēr ir tas, ka vispārējais noziedzības līmenis Kalifornijā nepakļaujas visas valsts noziedzības pieauguma tendencēm. Slepkavības samazinājušās par piecpadsmit procentiem, vardarbība - par pieciem procentiem, laupīšanas - par astoņpadsmit procentiem, izvarošanas - par divdesmit pieciem procentiem.

No finansiālā viedokļa rezultāti ir dramadski. Ja pozitīvā tendence Kalifornijā saglabāsies, štats iegūs simtiem miljonu dolāru, neļaujot noziegumiem parādīties uz ielām. Vairāk cilvēku pie darba, mazākas cietumu, policijas, slimnīcu uzturēšanas un pilsētu rekonstrukcijas izmaksas. Viss atmaksāsies. Katrs vardarbīgās noziedzības samazinājuma procents ļauj ietaupīt vairāk nekā trīsdesmit miljonus dolāru. Valsts mērogā, piesardzīgi rēķinot, tas dotu apmēram divus miljardus dolāru ietaupījuma gadā.

Kad Elisa Prinsa klausījās, kā Medlina Neilore stingrā, autoritatīvā balsī uzskaita faktus, kas jau bija zināmi no galvas, viņa domās atgriezās Vasara koledžā, kur viņas ar Med- linu pirmo reizi satika valdzinošo Pamelu Veisu.

Tas bija atradums koledžai. Medlina, būdama liela auguma un fiziski spēcīga, bija nepārspējama sportā. Drīz viņa kļuva par koledžas vieglatlētu komandas līderi. Pirmo reizi mūžā viņu ne tikai piecieta, bet arī dievināja. Skolotāji ievēroja viņas intelektu, tāpēc prasības kļuva stingrākas. Sabiedrībā Medlina un Elisa turējās kopā.

Elisa negribēja iet uz ballīti Vestpointas kara akadēmijā, bet visi gāja, un dažām Medlinas komandas biedrenēm atradās brīva vieta automašīnā. Viņām ierodoties, ballīte jau ritēja pilnā sparā, bet ne viņai, ne Medlinai tā nepatika. Pārsātināta ar studentu parasto iedzeršanu, dejām un izrādīša- nos, Elisa neredzēja tajā nekādu jēgu. Mūzika dārdēja tik skaļi, ka pat sarunāties nebija iespējams.

Tad viņa pamanīja klusākā stūrī stāvošu sievieti. Viņu bija aplenkuši studend, kas burtiski aprija katru viņas vārdu. Šajā ellišķīgajā haosā šī starojošā, līdzsvarotā būtne rīkoja pieņemšanu. Viņa smējās un iedzēra, bet pilnībā valdīja pār sevi. Kā spoža saule viņa visus pievilka, un pārējie rotēja viņas orbītā kā mazākas planētas, kam nepieciešama gaisma un siltums. Tikko ieraudzījusi šo sievieti, Elisa sāka ilgoties kļūt par vienu no planētām. Pagriezusies pret Medlinu, viņa redzēja, ka arī draudzene ir tieši tāpat savaldzināta.

Pēc stundas, jau padaudz iedzērušas, viņas pateica Medlinas komandas biedrenēm, ka izies dārzā pastaigāties. Tur viņas gribēja sagaidīt pārējās meitenes un kopā atgriezties koledžā. Nakts bija tumša. Mēness tikai pa laikam parādījās mākoņu starpā, tāpēc viņas negāja tālu no ēkām un apgaismotajiem celiņiem.

Vispirms viņas izdzirdēja kņadu. Cīņas troksnis nāca no krūmiem dārza tumšajā daļā. Elisa vispirms nodomāja, ka tas ir kāds dzīvnieks, tad izdzirda spalgu kliedzienu. Medlina nekavējoties aizskrēja trokšņa virzienā, un Elisa viņai sekoja. Ēnā viņa ieraudzīja divus vīriešus, kas turēja sievieti piespiestu pie zemes; viens ar plaukstu bija aizspiedis viņai muti, bet otrs rāva nost drēbes. Zemē mētājās apgāzta vaļēja viskija Jack Daniel's pudele. Siltajā gaisā izplatījās izlijušā alkohola smārds. Dusmas aizžņaudza Elisas kaklu, un viņas kreisā kāja sāka drebēt. Sieviete cīnījās, bet vīrietis bija stiprāks. Pēkšņi mākoņu starpā iespīdējās mēness, un Elisa redzēja, ka tā ir skaistā, pirms stundas pamanītā sieviete. Viņas zilās acis pauda dusmas daudz vairāk nekā bailes, un sievietes acīm redzamā drosme palīdzēja Elisai atgūties.

Ieraudzījusi, ka Medlina metas virsū vīriedm, kas turēja aizspiestu sievietes muti, Elisa sāka saukt pēc palīdzības. Medlina rīkojās klusi - acumirklī ieņēmusi stabilu pozīciju, viņa no visa spēka iespēra vīrietim pa seju. Viņai kājās bija kurpes ar smailiem papēžiem, un Elisa dzirdēja, ka vīrieša deguns salūst. Medlina apgriezās kā balerīna un iesita ar celi apdullinātajam vīriedm pa deniņiem. Viņš nogāzās zemē. Elisa satvēra sievieti un palīdzēja viņai piecelties, bet Medlina vēl nebija beigusi. Aiz dusmām nobālējusi, acis satumsušas un aukstas kā pusnakts pļavas. Viņa stāvēja, noliekusies pār abiem apstulbušajiem vīriešiem, un metodiski spēra tiem pa dzimumorgāniem, līdz Elisa un izglābtā sieviete atrāva viņu nost.

Abus vīriešus iesūdzēja desā, vienam no viņiem izoperēja sašķaidīto sēklinieku, šis Pamelas Veisas glābšanas akts Elisai un Medlinai pavēra jaunu pasauli. Pamelai Veisai bija sakari un draugi, kas padarīja Elisu un Medlinu populāras tāpēc vien, ka viņas draudzējās ar Pamelu. Šajā laikā sevišķi uzplauka Medlina. Viņa dievināja Pamelu un mācījās no viņas nepiespiesti un līdzsvaroti izturēties sabiedrībā. Elisa nespēja viņai līdzināties.

Elisa nesaprata, kāpēc slavas apmirdzētā Pamela kļuva par viņu draudzeni, - vai tiešām tikai toreiz sniegtās palīdzības dēļ? Pamela gandrīz jutās vainīga par savām priekšrocībām un atklāja, ka viņai līdzīgie parasti ir pārāk aprobežoti. Viņa nenogurstoši klausījās Medlinas un Elisas stāstos par bērnību. Likās, Pamela jūtas neērti, jo ir nākusi no ietekmīgas baņķieru ģimenes, abi viņas vecāki ir dzīvi un veseli, laimīgi precējušies un mīl viņu.

-    Elisa, vai tu piekriti, ka empīriski ir pierādīts, ka gēnu terapija nomierina varmācīgus vīriešus? - Pamela Veisa jautāja, pārlasīdama informatīvos materiālus.

Elisa sēdēja viņai pretī un nolūkojās Pamelā, Medlinā un Todā Salivanā. Viņa ātri atguvās un atgriezās īstenībā. - Pilnīgi. Vispārējo labumu gūšana prasīs zināmu laiku, bet nav noliedzams, ka sistēma darbojas. Šo datu ir diezgan, lai nāktu klajā ar paziņojumu.

-    Un mēs varam būt pārliecināti, ka par drošību nav jāraizējas? - jautāja Pamela, pievērsdamās informācijas apkopojuma noslēguma daļai.

Elisa pasmaidīja. - Pamela, mēs astoņus gadus esam pārbaudījuši terapiju, nenovērojot nevienu blakusefektu. Mēs tikko sekmīgi pabeidzām drošības pārbaudes brīvprātīgajiem. FDA tās atbalstīja un deva savu svētību nākamajam efektivitātes pārbaudes solim. Lai nebūtu nekādu šaubu, "Sirdsapziņas" devīto versiju parādījām Nacionālajam veselības institūtam, un arī viņi to aprobēja. Ja divas Savienoto Valstu stingrākās institūcijas ir saistītas ar šo projektu, tas taču nozīmē, ka terapija ir nekaitīga. Tā kā slepenie testi jau ir pierādījuši tās efektivitāti, mūsu stāvoklis ir neapstrīdams. Tiklīdz tas būs ievērots, jebkādi iebildumi par pāragriem izmēģinājumiem tiks aizmirsti. Es runāju ar Kelvinu Brigsu no FDA un uzdevu viņam dažus hipotētiskus jautājumus. Pat ņemot vērā visu viņu birokrātiju, būtībā viņi ir par progresa attīstību, nevis apturēšanu. Kamēr terapija ir droša un tā darbojas, tas ir viss, kas viņus interesē.

-     Un neaizmirsti, - piebilda Medlina, - ar visu preses interesi par Kalifornijas uzlabotajiem noziedzības rādītājiem tu un Bobs Bērbenks dekat uzskatīti par varoņiem, sapņotājiem. Un nevairīsimies no tā, Pamela - mūsu izmēģinājumu trusīši nebija bērni vai bezpalīdzīgas vecas dāmas. Tie bija sabiedrības nīsti, nikni noziedznieki, no kuriem ļaudis baidījās.

Pamela krēslā paliecās uz priekšu. - Elij, vai jūsu izmantotā terapija ir tā pati, ko aprobēja FDA?

Elisa klusējot uztvēra Medlinas skatienu. Medlina tikko manāmi pamāja. Viņa negribēja melot Pamelai, bet cits nekas neatlika. - Jā, - skanēja atbilde. Elisa smaidīja, necenšoties apslāpēt savu neviltoto uzbudinājumu. - Tici man, Pamela, - viņa teica, - projekts "Sirdsapziņa" ir gan drošs, gan efektīvs. Tev ir politisks, zinātnisks, sociāls un morāls iemesls sniegt paziņojumu.

Pamela Veisa smaidīja un kādu brīdi klusēja. Viņa ieskatījās savās piezīmēs, tad uzlūkoja Medlinu un vēlreiz Elisu. Viņas skaidro, zilo acu skatiens uz brīdi apstājā pie katras draudzenes.

Elisai iešāvās prātā, ka viņa gatavojas uzdot vienu no saviem āķīgajiem jautājumiem, un kādu baismīgu mirkli viņai likās, ka Pamela kaut kā ir uzzinājusi par Crime Zero vai par nāves gadījumiem Sankventinā. Taču raizes izrādījās veltas. Starojošs smaids pēkšņi padarīja gaišu Pamelas seju. - Labi nostrādāts, - viņa uzslavēja. - Mēs visi riskējam, bet es apsolu, ja kļūšu par prezidenti…

-   Jūs gribējāt sacīt - kad kļūsiet par prezidenti, - smaidīdams izlaboja Tods Salivans.

Pamela iesmējās. - Tad es pārliecināšos, ka mēs realizējam vīziju par labsirdīgu sabiedrību - sabiedrību, kurai ir sirdsapziņa.

Tods Salivans piecēlās. - Man ļoti žēl, bet mums jādodas ceļā.

- Tiksimies ar jums abām šovakar Losandželosā, vakariņās pie Boba Bērbenka, - sacīja Pamela. - Tās ir svinības par godu rītdienas paziņojumam saistībā ar "Sirdsapziņu" un izdevība īsumā iepazīstināt prezidentu ar turpmākajiem pasākumiem. Liekas, šis būs jauks vakars.

Losaltosverde, Sanbruno kalni, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 17.25

Elisai Prinsai patika vērot, kā pusdienas saule izlaužas caur apkārtējo koku slaidajiem zariem, izraibinot zemi un zāli plašajā izcirtumā. Tas bija burvīgs privāts zemes gabals, katra tā vieta saistījās ar patīkamām atmiņām. Ceļā nācās pavadīt tikai piecpadsmit spridzinošas minūtes. Viņa bieži atnāca šurp kopā ar abiem zelta retrīveriem. Viņai patika sajust smaržīgo gaisu, vērot saules gaitu pār koku galotnēm ielejā un būt vienai ar savām domām.

Pēc tikšanās ar Pamelu Veisu viņa bija nobraukusi astoņdesmit jūdžu līdz mājām. Elisa uzreiz iegāja dārzā un pasauca suņus, lai ātri izstaigātos pirms pusdienām kopā ar Pamelu un prezidentu.

Elisa vēlējās, kaut izdotos pierunāt Ketiju ņemt vērā viņu viedokli. Daudzējādā ziņā viņu mērķi bija kopīgi. Elisa apbrīnoja faktu, ka Ķerra nostājusies pret Medlinu. Tomēr viņa ari baidījās, ka Medlina varētu izdarīt vairāk, nekā tikai

apklusināt Ketiju līdz vēlēšanām. Viņa zināja, cik tālu Medlina spēj iet.

Elisa mīlēja draudzeni, bet zināja, ka Medlina nekad neapstāsies, izdarījusi nepieciešamo. Viņai vienmēr vajadzēja iet tālāk.

Elisa apsēdās uz celma izcirtuma vidū un ļāva saules siltumam glāstīt ādu. Viņa dzirdēja koku šalkoņu vējā un suņu rejas, tiem spēlējodes. Aizverot acis, varēja saklausīt arī Libijas balsi.

Elisa bieži mēdza šeit nākt kopā ar Libiju. Dažreiz pievienojās ari viņas vīrs Džons un Medlina. Pat Pamela Veisa ar vīru un trīs dēliem šeit atpūtās reizi vai divas.

Pēc koledžas Pamela kļuva par sekmīgu juristi Losandže- losas apgabala prokuratūrā, tad apprecējās ar juristu no firmas, kura visbiežāk viņai oponēja. Viņas laulības saites izrādījās stipras, un viņai piedzima trīs dēli. Jaunākais, trīspadsmit gadu vecais Sems, bija Elisas krustdēls. Pame- las vīrs bija viens nedaudzajiem vīriešiem, ko viņa patiesi mīlēja.

Medlina, kas līdz pat darba sākumam FIB turpināja studijas jurisprudencē, apprecējās nākamā, neskatodes uz viņas acīm redzmi pieaugošo nepatiku pret vīriešiem. Tajā pašā laikā viņa apgalvoja, ka tas nāks par labu karjerai un ka viņa vēlas bērnus. Nevienu nepārsteidza tas, ka viņai bērnu nebija. Sekoja laulības šķiršana, tikai savienība ar FIB zēla un plauka.

Elisas laulība atgādināja katastrofu. Pēc filosofijas doktores grāda iegūšanas Stenfordā un neilga laika Gene Celi Industries, kur viņa sastapa savu vīru Džonu Prinsu, Elisa sāka strādāt ViroVector. Sākumā likās, ka Prinss dzīvo atbilstīgi uzvārdam, sevišķi, salīdzinot ar tēvu, bet drīz vien Elisa pārliecinājās, ka vīrs ne tuvu nav princis. Tomēr, pateicoties vīram, Elisas dzīvē parādījās Libija - visbrīnišķākā dzīves dāvana.

Pat tagad, ja Elisa pievēra acis un cītigi ieklausījās vējā, viņa sadzirdēja Libijas smieklus izcirtumā.

Protams, meitas šeit nebija.

Elisa apsēdās un ļāva domām vaļu. Tagadne vairs neeksistēja, tikai pagātne un nākotne. Krūds dedzināja skaudras sāpes, dusmas un skumjas bija tikpat spēcīgas kā tad, kad Libija pazuda. Ko gan tas izdzimtenis viņai izdarījis? Kā viņa nomira? Zinot atbildes uz šiem jautājumiem, Elisa varētu meitu apbedīt un sērot par viņu.

Tomēr šīs dusmas un sāpes vairs nebija bezspēcīgas. Elisa to zināja. Drīz vairs nevienai Libijai nevajadzēs lūgdes žēlastību no ļaunuma, kas pielavās uz ielām visā valstī.

Pēkšņi silts vilnis pārslīdēja Elisas sejai. Acis neatvērusi, viņa zināja, ka caur mākoņiem izlauzusies saule. Suņi rēja. Viņa neviļus nodrebēja un atvēra acis.

Tad Elisa ieraudzīja izcirtuma malā stāvošu vīrieti. Šā cilvēka mašīna bija atstāta uz zemes ceļa. Viņš lūkojās tieši uz Elisu.

Sieviete tik rāmi sēdēja saulainajā vietā, ka viņam negribējās traucēt. Tomēr Lūka Dekera mērķis palika nemainīgs. Viņam nebija citas izvēles kā tikai turpināt to līdz noslēgumam. Doktore Elisa Prinsa bija Akselmena trīspadsmitā upura māte. Lai atrastu noslēptos meiteņu līķus, vajadzēja atrast Čūsku koku.

Atbraucis uz doktores Prinsas māju, Lūks uzzināja, ka viņas tur nav. Kalpone pastāstīja, ka Elisa izvedusi suņus pastaigā, un norādīja virzienu. Viņš atnāca tieši šurp.

Prinsa izskatījās tāpat kā dosjē fotogrāfijās, vecāka, bet citādi tāda pati. Kājās kurpes uz zema papēža, mugurā fli- sēti svārki un jūras zila vilnas jaka virs krēmkrāsas būzes. Viņa neizskatījās pēc multinacionālas kompānijas dibinātājas.

Panācies viņai pretī, Dekers stādījās priekšā un parādīja žetonu. - Doktore Prinsa, esmu īpašo uzdevumu aģents Lūks Dekers. Es vadu FIB uzvedības izpētes nodaļu, kas specializējas sērijveida noziegumos. Gribu ar jums aprunāties par jūsu meitu Libiju.

Vienā mirklī Elisas pleci nolaidās, un sāpes sievietes acīs pavēstīja Dekeram par iedragāto psihi vairāk nekā šķiršanās protokols vai ziņas par nervu sabrukumu FIB kartotēkā. Elisa Prinsa joprojām bija satriekta. Viņa piecēlās un salika rokas aizstāvēšanās žestā, neveltīdama uzmanību Dekera žetonam. Viņa neatrāva skatienu no Dekera sejas. Kādu brīdi abi klusēja, ieklausīdamies koku lapu šalkoņā.

-   Ja vēlaties, sarunu varam turpināt jūsu mājās, - viņš piedāvāja.

Likās, ka Elisa nav dzirdējusi Dekera teikto. - Vai jūs esat atradis Libiju? - viņa jautāja.

-     Vēl ne, bet ceru, ka zinu, kurš viņu noslepkavoja. Ar jūsu palīdzību es varētu atrast viņas līķi.

-    Kas viņu nogalināja?

-    Viņa vārds ir Karls Akslemens.

-    Karls Akselmens? - viņa pārjautāja un neticēdama sarauca pieri, izrunājot Akselmena vārdu tā, it kā viņi būtu tuvi draugi. Elisai kaklā karājās neparasts asaras veida amulets, un viņa to noglāstīja kā lūgšanu krelles. Izskatījās, ka viņa neatrodas šeit; skatiens aizklīda izplatījumā. - Kā es varu palīdzēt atrast vietu, kur Libija noslēpta? - viņa pusčukstus jautāja.

-     Kā jūs varbūt zināt, Akselmens pastrādāja arī vairākus citus noziegumus. Kaut kas, ko jūsu meita ir teikusi Akselmenam, varbūt varētu palīdzēt atrast visus šā slepkavas upurus. Acīmredzot Akselmens piekļuva savu upuru atdusas vietai, izmantojot ieeju netālu no koka, ko jūsu meita sauca par Čūsku koku. Vai tas jums kaut ko izsaka?

Prinsas acis pēkšņi aizmiglojās, un viņa bēdīgi pasmaidīja. - Jā. Jā, es zinu, kur ir Čūsku koks.

Dekera mute kļuva sausa. - Ja jūs parādīsiet tā atrašanās vietu, es pārbaudīšu apkārtni.

Elisa Prinsa kādu bridi klusējot skatījās uz viņu, tad pēkšņi pagriezās. Sākumā Dekers domāja, ka viņa saņemas, lai neraudātu. Bet tad sieviete norādīja uz izcirtuma otru galu, iepretī rietošajai saulei. - Tas lielākais ozols ir Čūsku koks. Tas ir koks, pa kuru Libija mēdza kāpelēt.

Pret bālēt sākušajām debesīm izcēlās koku pudura apveidi. Mazliet nostāk auga milzīgs, žuburots ozols, kas izskatījās daudz vecāks par apkārtējiem kokiem. Tam bija zemi zari un resns stumbrs. Dažas atsegtās saknes bija izlocījušās ap koku kā snaudoši rāpuļi.

-   Paldies, - viņš sacīja. - Likšu pārbaudīt šo vietu. Ja kaut ko atradīsim, ziņosim nekavējoties.

Viņa pavēra muti, lai protestētu, bet neteica neko.

-    Vai es varu jūs nogādāt mājās? - viņš jautāja. - Vai ari paaicināt kādu, kas atbrauktu jums pakaļ?

-    Nē, - viņa atbildēja, aplikdama suņiem siksnas. - Labāk iešu kājām. Vēlos būt viena.

Elisa Prinsa kā sastingusi kopā ar suņiem izgāja no izcirtuma uz taciņas, kas veda mājup. Tas viss izskatījās kaut kā nelāgi. Elisa bija pārliecināta, ka tagad vajadzētu just vai nu histērisku atvieglojumu vai bēdas, vai kaut ko citu, bet viņa nejuta pilnīgi neko. Dvēselē valdīja auksts tukšums, kas laupīja visas jūtas. Bija tā, it kā viņa paliktu roku zem karstā ūdens krāna un gaidītu, ka sāpēs.

Kad Dekers jautāja par Libiju, viņa jutās mazāk satriekta, nekā bija gaidījusi. Pēdējos desmit gadus viņa neapzināti bija gatavojusies šai dienai. Bet ziņa par Kārlu Akselmenu nāca kā trieciens. Tāpat kā FIB viņa domāja, ka tas varētu būt viņš. Tā kā nevienu Libijas personīgo mantu starp slepkavas trofejām neatrada, tas likās neticami. Tā bija likteņa ironija, ka Akselmens tika izmantots par izmēģinājumu trusīti, lai pārbaudītu TITANIA projektēto Crime Zero.

Libijas nolaupīšana veicināja gan "Sirdsapziņas", gan Crime Zero pētījumus. Kad nolaupīja Libiju, Elisas vīrs viņu pameta un aizgāja pie sievietes, ar kuru jau gadiem ilgi satikās. Pēc šīs nodevības Elisa sabruka, un viņu aizsūtīja uz sanatoriju. Medlina un Pamela viņu bieži apmeklēja un zvērēja darīt visu, ko vien spēj, lai palīdzētu. Elisas dzīves apstākļi bija teicami, tomēr tieši zinātne izglāba viņas veselību.

Elisa piespieda Medlinu un Pamelu nest uz sanatoriju viņas pieprasītās avīzes un grāmatas. Kāri uzsūkdama visu, kas attiecās uz viņu interesējošo tematiku, Elisa ticēja, ka, atrodot atbildi, spēs savest kārtībā savu saplaisājušo prātu. Viņa jau bija zaudējusi cerības, kad izlasīja kādu rakstu žurnālā Nature. To bija publicējusi filosofijas doktore Katrīna Ķerra. Tas bija uz primādem bāzēts atjautīgs teorētisks modelis un līdzīgi epifānijai deva jēgu visam. Tas bija viņas glābiņš.

Dažu nedēļu laikā viņa atgriezās ViroVector Solutions. Iz- mantojot Ķerras detalizētās teorijas, Elisa, pamatojoties uz savu kompetenci virusoloģijas jautājumos, sāka tās lietot praksē; ne tikai agresīvas izturēšanās diagnosticēšanai, bet arī tās izmainīšanai. Lielas daļas pētījumu pamatā ir neveiksmes un vilšanās, bet Kedjas teorija par gēnu graduēšanu bija rūpīgi pārdomāta un izcili labi dokumentēta. Dažus mēnešus pēc sanatorijas atstāšanas Elisa pārvilināja Ketiju Ķerru uz Stenfordas universitāti un, izmantojot savu pieredzi gēnu graduēšanā, attīstīja ģenētiski pārveidotu retrovīrusu, kas sekmīgi modificēja šimpanzes gēnus. Nākamajos trijos mēnešos, Ķerrai nezinot, Elisa pilnveidoja vīrusus, kuri, par to viņa bija pārliecināta, varētu Kedjas kontroles gēnus ievadīt cilvēkam.

Nākamajā reizē tiekoties ar Medlinu un Pamelu, viņa tās iepazīstināja ar savu plānu. Ja viņas tiešām gribēja palīdzēt, kā bija zvērējušas, tad nu parādījies veids, kā apturēt meiteņu nolaupīšanas gadījumus. Bet viņai vajadzēja veikt izmēģinājumus ar noziedzniekiem. Lai to darītu bez FIB atļaujas, bija nepieciešams viņas vareno draugu atbalsts.

Doktore Ķerra nezināja par izmēģinājumiem ar noziedzniekiem. Toties viņai deva instrukciju par skriningu, pētījumiem ar primātiem un izmēģinājumiem ar brīvprātīgajiem noziedzniekiem, kas nepieciešami, lai saņemtu FDA atbalstu. Tā kā viņa tam visam bija gājusi cauri un saņēmusi piekrišanu, un, ņemot vērā slepeno izmēģinājumu efektivitāti, par šo darbu varēja ziņot atklātībai. FDA atbalsts attaisnotu eksperimentus ar cilvēkiem.

Pamelu, kuru tajā laikā gatavoja par Kalifornijas jauno gubernatori, nebija grūti par to pārliecināt, sevišķi laikā, kad viņa stājās amatā un redzēja, kā politiskais korektums un bēdīgi slavenais FDA konservatīvisms slāpē pētniecību šajā jomā. Dažas melnādaino tiesību aizstāvju grupas pat protestēja pret pētījumiem ar tumšādainajiem vīriešiem, jo rezultātus varētu izmantot balto iedzīvotāju aizspriedumu pastiprināšanai. Lai gan šīs bažas bija pilnīgi nepamatotas, Nacionālais veselības institūts aizliedza izmantot eksperimentos melnādainos, padarot neiespējamus plaši izvērstus pētījumus. Iespējams, Pamela ievēroja, ka slepenie izmēģinājumi ne tikai paātrina notikumu gaitu, bet dažreiz arī liek tiem sākties. Viņa pat tikās ar jauno Amerikas prezidentu Bobu Bērbenku un, liekot lietā savu fantastisko pārliecināšanas spēju, panāca, ka viņš atbalsta noziedznieku ārstēšanas ideju. Neuzņemoties nekādas saistības, Bobs Bērbenks atviegloja sarkanās lentes pārgriešanu un projekta paturēšanu slepenībā, tajā pašā laikā ieturot distanci gadījumā, ja kaut kas misētos.

Medlina projektu noveda līdz nākamajam līmenim. Viņa ar to aizrāvās pat vairāk nekā Elisa. Faktiski viņas iniciatīvu rosināja fakts, ka "Sirdsapziņa" nesniedzās gana tālu. Dažos nākamajos mēnešos viņa pārliecināja Elisu par pretrunīgu, bet satriecoši loģisku nākamo soli - Crime Zero.

Atgriezusies izcirtumā, Elisa ieraudzīja Dekeru nekustīgi stāvam slīpajos saules staros un nolūkojamies uz Čūsku koku.

Neapšaubāmi, drīz viņš piezvanīs kolēģiem un viņi sāks meklēt. Elisa juta vajadzību palikt, lai gan zināja, ka Dekers to neatļaus. Viņa izmisīgi vēlējās atrast līķi. Neziņas rēgs bija saindējis viņas iepriekšējos desmit gadus.

Pagājusi uz priekšu, viņa apstājās aiz krūmu pudura un noskatījās, kā Dekers aiziet atpakaļ pie automašīnas. Elisai par pārsteigumu, viņš neiekāpa mašīnā un nebrauca prom. Viņš pat nepaņēma telefonu. Viņš atvēra aizmugures durvis, tad izņēma lāpstu un kabatas lukturīd.

Elisa redzēja, kā Dekers uzliek lāpstu uz pleca un ieslēdz kabatas lukturīd. Vicinādams lukturīti kā zobenu, viņš devās Čūsku koka virzienā.

/

Čūsku koks, Losaltosverde, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 17.47

Lūks Dekers nedrīkstēja novirzīties no paša izvēlētā kursa. Vēl tuvojoties neskaidri redzamajam kokam ar līkumainajām saknēm, viņš izjuta agrāk nepiedzīvotas bailes. It kā metāla stīpa žņaudza viņa pieri, un ķermenis pārklājās ar sviedru kārtiņu. Savā laikā viņš bija redzējis dažādas slepkavu paražas, bet nekad viņu nepārņēma fiziskas bailes, nemaz nerunājot par psihiskām. Tagad Lūks nevarēja tikt vaļā no uzmācīgas sajūtas, ka atgriežas agrāk izdarītu noziegumu vietā.

Pēc Dekera sabrukuma Sāra Kērka, FIB psihiatre "Patvērumā", viņu bija brīdinājusi pārāk neiejusties izsekojamo slepkavu domāšanā, sevišķi, ja vienlaikus nācās strādāt pie vairākām lietām. - Ja tu spēlējies ar pārāk daudzām liesmām, viena no tām tevi sadedzinās, - viņa brīdināja. Dekers vienmēr ticēja, ka tiks ar to galā. Ieiet slepkavas domās vēl nenozīmēja kaut ko paņemt līdzi.

Tagad, sēžot uz lielā koka saknēm un cenšoties iedomāties iespējamo slepkavas rīcību, viņš vairs nejutās dk pārliecināts. Šoreiz slepkava bija viņa paša miesa un asinis. Viņš gāja pa tēva pēdām un nodrebēja no domas, cik šeit ir patīkami sēdēt.

Pēc Akselmena aprakstā minētajiem faktiem Dekers domās mēģināja izveidot slēptuves apveidus. Meitenes tika nolaupītas vairāk nekā divdesmit gadu ilgā periodā ar vismaz astoņpadsmit mēnešus ilgu starplaiku. Tas lika Lūkam domāt, ka Akselmenam līķus kaut kā vajadzēja saglabāt, lai tos varētu atkal un atkal apmeklēt, šādi kaut cik atvairot tieksmi nogalināt. Tā kā Akselmenam piemita tieksme noslēpt savu guvumu, viņam vajadzēja saglabāt nebojātus visus līķus, ne tikai pēdējos vien. Tam bija vajadzīga telpa. Daudz telpas.

Dekers paskatījās visapkārt un sāka pētīt milzīgo Čūsku koku. Viņš piecēlās un apgāja apkārt stumbram, izklau- dzinādams milzi, cerot atklāt kādu tukšumu. Nekādu rezultātu.

Maz ticams, ka Akselmens līķus būtu slēpis koka dobumā. Tie pārāk ātri satrūdētu. Tomēr savā laikā Dekers bija redzējis ari dīvainākas slēptuves.

Ticamāk, ka Akselmens upurus apraka, iespējams, ietītus aizsargapvalkā, lai pasargātu no tārpiem un plēsoņām. Tomēr viņam vajadzēja dem piekļūt. Šī vieta bija nomaļa, bet ne reti apmeklēta. Akselmens noteikti nodrošināja iespēju apskatīt līķus, neriskējot, ka tiks iztraucēts. Tikai domas vien par šā noslēpuma atklāšanu nopietni ietekmētu viņa fantāziju un samazinātu baudu.

Akselmens bija celtnieks, viņam vajadzēja zināt, kā uzbūvēt savdabīgu slepenu uzglabāšanas iekārtu, kurā varētu nemanīti ieiet un atkal no tās iziet. Dekers vienīgi brīnījās, kāpēc Akselmens izvēlējies tieši šo vietu. Kāpdams pāri grubuļainajām saknēm, Dekers piegāja tuvāk kokam un sāka pētīt tā stumbru. Tā diametrs bija vismaz astoņas pēdas. Kādā vietā koka celms sadalījās apgāzta Y veidā. Izskatījās, ka koks stāvētu uz divām resnām kājām. Turpinot virzīties ap stumbru, viņš ievēroja apmēram trīs kvadrātpēdas lielu zemes laukumiņu, kas bija daļēji paslēpts zem sakņu stakles. Dekers sāka zemi durstīt ar lāpstu, un pēkšņi viņa plecs sajuta triecienu.

Piegājis tuvāk, viņš novāca aso zāli, nobirušās lapas un augsnes virskārtu, atsedzot tumšu koku. Vēl kāda sakne, viņš nodomāja un sāka attīrīt plašāku laukumu, pakāpeniski atsedzot arvien vairāk koka, līdz izveidojās kvadrātjardu liela platforma. Dekera sirds iepukstējās ātrāk; koks bija pārāk regulārs, lai būtu dabisks veidojums. Lāpsta atdūrās pret kaut ko cietu, un rietošās saules gaismā iespīdējās metāls. Nosviedis lāpstu, Lūks nometās ceļos un sāka novākt mitros gružus no plātnes centra. Kļuva redzams metāla riņķis; paceļot to uz augšu, izveidojās rokturis. Tad Dekers piecēlās un parāva to no visa spēka. Atskanēja čīkstoņa un šņirk- stēšana. Panelis padevās, un atklājās eja, kas veda pazemē.

Viebdamies no ejas plūstošajā sasmakušajā gaisā, Dekers ar kabatas lukturīti izgaismoja drēgno tumsu tajā. Viņam par pārsteigumu, tā izrādījās ar koku apšūta eja, kas veda desmit pēdas lejup. Pie vienas sienas bija piestiprinātas metāla kāpnes. Koks mitrumā ieguvis zaļu toni, bet nekur neredzēja puvuma pēdas, un darba meistarība lika vien pabrīnīties. Atradis zara gabalu, viņš ar to nostiprināja lūku atvērtā stāvoklī un, paņēmis vienā rokā lukturīti, nolaidās ejā. Ar labo kāju sataustījis kāpnes un pārliecinājies, ka tās turas stingri, Dekers sāka kāpt lejup tumsā. Kāpņu lejasdaļā tunelis nedaudz pagriezās un veda prom no koka. Griesti un sienas izgatavoti no bloķētām sijām, grīda matēta, neslīdoša. Apmēram pēc katriem desmit jardiem griestos iebūvēti caurumoti paneļi, kas varēja būt ventilācijas atveres. Visapkārt valdīja mitras zemes un puvuma smaka.

Taustīdamies tumsā, viņš devās uz piekšu. Kājas pārbaudīja katru soli, pirms droši varēja doties tālāk. Izgaismojot ar lukturīd, Dekers meklēja nodevīgas plaisas griestos, bet, nepievēršot uzmanību šad tad dzirdamajai čirkstoņai, tunelis likās noturīgs. Aptuveni pēc divdesmit jardiem tunelis pagriezās un pēkšņi izbeidzās. Lukturīša gaismā Dekers labajā pusē ieraudzīja platas betona kāpnes, kas veda dziļāk lejup. Kreisajā pusē rēgojās kvadrātveida cementa ielāps, it kā tur būtu aizmūrēta agrākā ieeja. Sienas kāpņu abās pusēs vairs nebija apdarinātas ar koku, bet ar brūnām flīzēm, ko klāja bieza pelējuma kārta.

Dekers pēkšņi saprata, kāpēc Akselmens izvēlējies šo vietu. Tā bija daļa no vecā zooloģiskā dārza, ko pirms trīsdesmit gadiem nolīdzināja un izveidoja par ekskluzīvu dzīvojamo rajonu, kurā apmetās Elisa Prinsa. Iespējams, ka viss zoodārzs netika iznīcināts. Apakšzemes sekcijas, kas netraucēja māju celtniecībai, vienkārši apbēra ar zemi un virsū iestādīja kokus. Akselmens uzbūvēja tuneli, lai netraucēti iekļūtu apbērtajā daļā.

No kāpņu apakšdaļas tagad nāca cita smaka; tas vairs nebija zemes smārds. Tā bija ķimikāliju smaka, ko Dekers nevarēja identificēt. Nesen viņam ar šādu smaku jau bija nācies sastapties, bet no atmiņas izgaisis, kur. Kāpjot lejup pa kāpnēm, lukturītis viņa rokā drebēja. Dekers mēģināja sev iestāstīt, ka tas ir aukstuma un mitruma dēļ, bet tā nebija.

Lukturīša stars apgaismoja sarūsējušu uzrakstu Reptiļu mītne un akvārijs. Kāpņu apakšgalā uz grīdas mētājās vēl kāds uzraksts, iespiedumu un locījumu dēļ kļuvis tik tikko salasāms. Ar melnu krāsu uz tā bija rakstīts Carolan Construction. Akselmens šajā vietā bija strādājis pirms trīsdesmit gadiem un uzskatīja to par savu privātīpašumu. Apbērt teritoriju, kā darba devējiem solīts, izrādījās gluži viegli. Vienlaikus viņš izgatavoja plānus savam slepenajam tunelim.

Dekers nonāca līdz vietai, kur eja sazarojās. Izbalējusi bulta ar uzrakstu Akvārijs norādīja pa labi. Ķimikāliju smaka tagad bija tik spēcīga, ka acis sāka asarot un asi iesāpējās rīkle; tā nāca no akvārija. Izņēmis no kabatas mutautiņu, Dekers to pārsēja pār muti un degunu. Pēkšņi viņš atcerējās, kur iepriekš jutis šādu smaku, - Sankventinas morgā. Kājas vilkdams, viņš devās smakas avota virzienā.

Piegājis tuvāk akvārijam, Dekers ievēroja, ka gaismas stars sašaurinājies. Sienot mutaudņu pār seju, viņš droši vien mainījis lukturīša gaismas asumu. Lūks noregulēja lukturīti un, staram kļūstot platākam, pamanīja, ka koridors ievērojami sašaurinājies. Sienas atradās mazāk nekā izstieptas rokas attālumā. Viņš ievēroja arī, ka sienas vairs nav flīzē- tas, bet gludas.

Gludas kā stikls.

Aukstums pārskrēja mugurai, un durstošas sāpes pārņēma skaustu.

It kā uzdūries snaudošam zvēram, viņš lēni nolaida gaismas staru sev pie kājām, apgaismodams pelējuma izraibinātās flīzes. Tad, satvēris lukturīti ciešāk, pavērsa to apmēram collu pa labi. Tur, kur grīda saskārās ar sienu, iespīdējās šaura hromēta svītriņa ar biezu gumijas lend virs tās. Gumija bija blīve, un sienas pārējo daļu veidojošais gludais, atstarojošais materiāls - bieza stikla plāksne. Iedams gar stikla sienu, Dekers ieraudzīja ar iespiedburtiem rakstītu zīmīti. Uzraksts nesaturēja ne kādas retas zivs sugas nosaukumu, ne norādījumus par ēdienkard, ne datus par ģeogrāfisko izcelsmes vietu - tur vienkārši bija vārds, datums un vieta.

Mendija Džeimsa. 7. aprīlis, 1979. gads. Sausalito.

Krūtis bija tik sažņaugtas un smaka tik nepanesama, ka Dekers elpoja ar grūtībām. Viņš atcerējās, ka meitenes vārds bija minēts Akselmena lietas materiālos. Šī nelaimīgā bija viena no viņa agrīnajiem upuriem. Meitenes personīgās lietas tika atrastas vienā no kastēm slepkavas mājā Sanhosē. Kā nemaņā Dekers pavērsa lukturīti augšup. Tā gaismā varēja redzēt zaju, dzidru šķidrumu stikla otrā pusē.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja spokaini zaļajā gaismā, bija Mendijas Džeimsas pēda. Ap viņas labās kājas potīti apsieta aukla, kuras otrs gals nostiprināts pie liela akmens baseina dibenā. Paceļot lukturīti vēl augstāk, viņš ieraudzīja visu meitenes kailo ķermeni, kas, teicami iekonservēts, peldēja formaldehīdā. Viņš nevarēja piespiesties un paskatīties meitenes sejā. Aizgriezies Dekers stāvēja tumsā, galvu piespiedis pretējai sienai, un centās apslāpēt augošās dusmas. Pakāpeniski viņš atguvās un iztaisnojās. Neuzdrīkstoties pagriezties atpakaļ, Dekers ieslēdza lukturīti.

Šoreiz asinis dzīslās sastinga. Pretī lūkojās sirdi plosoši skaista seja ar šausmās tik plati ieplestām acīm, ka viņš spēja tikai spalgi kliegt un bēgt. Panikas pārņemts, viņš skrēja pa tumšo koridoru, cik ātri vien varēja. Dekeram skrienot, lukturīša gaisma mežonīgi mētājās, izraujot no tumsas šausmīgos uzrakstus gan vienā, gan otrā pusē. Dekers skrēja kā pa sdkla baseinu aleju. Katrā baseinā peldēja lieliski iekonservēts jaunas sievietes līķis. Gaismas stars apgaismoja drukātiem burtiem rakstītus vārdus un sašķobītas sejas, ko viņš atcerējās no tiesas materiāliem.

Tikai atskrējis līdz flīzētajai sienai kreisajā pusē, viņš saprata, ka skrējis nepareizajā virzienā. Sirdij pukstot, viņš stāvēja tumsā un skatījās uz flīzēm. Dekers papliķēja sev pa seju un dziļi ieelpoja paša izelpoto oglekļa dioksīdu. Pakāpeniski viņa sirdspuksti palēninājās. Lai atrastu izeju, vajadzēja atgriezties šaurajā ejā. Dekers palūkojās apkārt un meklēja citu ceļu.

Lēnām pagriezies pret koridora pretējo sienu, viņš redzēja, ka arī tā ir flīzēta. Uz grīdas stāvēja sarkana petrolejas kanna. Sienas vidū viņš pamanīja kasd ar priekšpusē izvirzītu sarkanu pogu un sviru. Nomierinājies viņš nostiprināja lukturīti un izlasīja uzrakstu uz kastes. Skaidri salasāmiem sarkaniem burdem bija rakstīts Ģenerators ar iekšdedzes dzinēju. Lai iedarbinātu, nospiest pogu un turēt desmit sekundes, tad pavilkt sviru. Dziļi ieelpojis, Dekers darīja, kā instrukcijā norādīts. Pēc diviem mēģinājumiem viņš izdzirdēja, ka motors iedarbojas. Pēkšņi pazuda sargājošā tumsa, un apkārtesošās šausmas apgaismoja spuldžu rinda pie griestiem un gaisma, kas atspīdēja no katra baseina. Bet gaismā viņš vismaz varēja saņemties, lai uzlūkotu baismos skatus, kas pavērās visapkārt. ,

Dekers atradās Akselmena drausmīgās kolekcijas pašā vidū. Pa labi no viņa, pretim izejai, atradās desmit baseini, pa pieciem katrā pusē, katrā baseinā ievietota viena no noslepkavotajām meitenēm, sarindotas hronoloģiskā nolaupīšanas kārtībā. Pa kreisi no viņa - nākamie desmit baseini, bet tikai trīs no tiem pilni. Pārējie septiņi, bez šaubām, tika taupīti vēlākiem ieguvumiem. Skatoties taisni uz priekšu, Dekers pagāja garām diviem nākamajiem upuriem un devās pie pēdējā piepildītā baseina. Uz grīdas tā priekšā stāvēja kartona kaste, līdzīga tām, ko atrada Akselmena mājā. Tajā glabājās sapelējis apģērba komplekts, daži sporta priekšmeti un brilles. Tajā bija arī audiolente ar virsū uzšņāptu vārdu. Tagad Dekers zināja, kāpēc Akselmenu neturēja aizdomās par Libijas Prinsas nolaupīšanu, - visas viņas personīgās mantas atradās šeit.

Ar šausminošu skaidrību Dekers varēja iztēloties, kas noticis.

Atšķirībā no pārējiem upuriem šajā šausmu galerijā Libijas Prinsas slepkavība nebija ieplānota. Apmeklējot savus upurus šajā liktenīgajā dienā, Karls Akselmens, iespējams, ieraudzīja Libiju uz kādas no tuvumā esošajām taciņām noskatāmies un, impulsa dzīts, viņu nolaupīja. Varbūt viņš gribēja meitenes mantas aizvest uz savu māju Sanhosē, bet tika arestēts, pirms paspēja to izdarīt.

Notupies uz ceļiem, Dekers pētīja kārtīgi kastē saliktās aizkustinošās personīgās lietas. Uz tām bija tikpat grūti skatīties kā uz šķidrumā peldošo līķi. Kopš viņš varēja sevi atcerēties, Dekers dcēja, ka cilvēks pats izvēlas savu dzīves ceļu. Cilvēka mūžam noslēdzoties, var spriest par to, kam tas bijis veltīts. Mūža sākumā nevar pateikt, kāpēc cilvēks piedzimis. Dekeram brīva griba nozīmēja visu. Bez tās nebija vērts dzīvot.

Bet tagad, grasoties paskatīties uz Libiju Prinsu, viņš vairs nejutās par to tik pārliecināts. Pirms sava tēva upuru atlieku apskates Dekers centās nocietināt sirdi un gatavojās ieraudzīt tos kā kaulus un ķermeņa daļas, nevis kā cilvēkus, kādi tie reiz bijuši. Redzot šo perfekti iekonservēto nevainīgo meiteni peldam baseinā, tas nebija iespējams. Aplūkojot viņas daiļo seju, sastingušu klusā kliedzienā, mūžīgi jaunu un mūžīgās sāpēs, viņš juta tēva grēkus sabrūkam pār sevi. Lai ko arī Dekers darītu, viņu vienmēr pavadīs negods. Nekas nespēs izdzēst šo traipu viņa dvēselē. Dekera karjeras pamatā bija pieņēmums, ka cilvēka atvērtību Dievam vai velnam veido milzums ietekmju visā viņa mūžā. Bet tagad viņš par to vairs nebija drošs.

Varbūt talants ļaunuma vajāšanā citos radies kā savdabīga ģenētiska dāvana, ko viņš saņēmis no sava bioloģiskā tēva? Varbūt viņā mīt zaglis cita zagļa ķeršanai?

Viņš bija pilnīgi sapinies savās domās, kad soļu atbalss lika pagriezt galvu. Tad atskanēja kliedziens.

Ketijai pamostoties, laika un vietas izjūta bija zudusi. Viņas domas meta kūleņus un dažādi palaidņojās. Likās, ka veselais saprāts ir izgaisis. Viņa varēja redzēt tuvojamies vīrieša tumšo seju. Rokās tam bija pistole un šļirce, tomēr Ketija saprata, ka viņas acis ir aizvērtas. Ausīs dunēja, pamazām šī skaņa pārtapa viņas pašas sirdspukstos. Mute bija izkaltusi.

Kas ar viņu atgadījies? Kas ar viņu notiek pašlaik? Kāpēc domāšana nedarbojas kārtīgi, kāpēc viņa neko neatceras?

Un kāpēc nevar pakustināt rokas?

Ketija atvēra acis un palūkojās augšup uz kailo spuldzi. Likās, tās spožā gaisma pārplēsīs galvu. Ievaidējusies viņa aizvēra acis, drudžaini cenšodes orientēdes. Viņa pazina agrāk sajustu smaku, kuras pamatā bija cilvēku sviedru asais smārds, kas maskēts ar dezinfekcijas līdzekļu un svaigas krāsas smaku. Tā bija slimnīcu un cietumu smaka.

Mēģinot atkal pakusdnāt rokas, viņa atklāja, ka tās ir piesaistītas ķermenim. Tā, it kā viņa sevi apskautu. Nospārdījusi segu, Ketija redzēja, ka viņai ir uzvilkts trakokrekls.

Ketijas elpošana paātrinājās, viņa bija tuvu panikai. Viņa nesaprata, kur atrodas un cik ilgi šeit uzturas. Nekad viņa nebija jutusies tik vientuļa un pamesta.

Novērsusies no spožās gaismas, Ketija ar piespiešanos atvēra acis un pagaidīja, līdz aizmiglotais skatiens noskaidrojas. Viņa gulēja neizteiksmīgā kubā, kur visas virsmas - sienas, griesti un grīda - bija vienādā baltā krāsā. Ketija piespieda galvu grīdai. Kaut kāds murgs! Viņa atradās polsterētā kamerā.

Dziļi ieelpojusi, Ketija mēģināja sakārtot domas. Viņa atcerējās nikno sarunu ar Medlinu Neilori par nelikumīgajiem izmēģinājumiem, šausminošo atklājumu par Karla Akselmena letālo gēnu terapiju, pazudušos ierakstus un šoku, ko piedzīvoja, atverot savas mājas parādes durvis un sastopot vīrieti ar pistoli un šļirci.

Nomierinājusies Ketija saprata, ka, iespējams, ir sazāļota un atvesta uz šejieni, lai novāktu no ceļa un kompromitētu. Neapšaubāmi, Medlina Neilore un Elisa Prinsa kopā ar citiem, kuri varētu būt iesaistīti šajā lietā, jau ir sagatavojušas ticamu stāstu par to, ka izcilā, jaunā zinātniece ievietota slimnīcā, rūpējoties par viņas garīgo veselību.

Ketija pūlējās atcerēties, ko pirms injekcijas sacīja viņas nolaupītājs, - kaut ko par ievietošanu klusā vietā uz dažām dienām. Vai tas nozīmēja līdz vēlēšanām, lai viņa neapdraudētu Pamelas Veisas nozīmīgo paziņojumu? Kedja uz brīdi nomierinājās, atguvusi atmiņu, bet, augot atskārtai par notikušo, auga arī sapratne, ka stāvoklis ir bezcerīgs.

Viņa iedomājās saukt pēc palīdzības, bet mute bija sausa, un kamera, bez šaubām, ir skaņu necaurlaidīga. Guļot sasietai uz mīkstās grīdas, viņai uzmācās smacējoša bezpalīdzība.

Ketija jautāja sev, kāpēc gan vardarbīgo noziedznieku ārstēšanu pacēlusi augstāk par visu.

Tas notika viņas agrā jaunībā, skolas gados Anglijā. Deviņpadsmitā gadsimta itāļu fiziķa Sezāres Lombroso darbi iesēja viņas apziņā ideju par to, ka cilvēka agresīvo dabu var izskaidrot zinātniski. No saviem pētījumiem ar noziedzniekiem Lombroso secināja, ka daži primitīvie instinkti laiku pa laikam izpaužas mūsdienu cilvēkos un tos var identificēt pēc sejas aprisēm. Piemēram, seksuālos noziedzniekus var pazīt pēc pilnīgajām lūpām, slepkavas - pēc slīpajām pierēm.

ļau toreiz Ketija zināja, ka Lombroso frenoloģijas teorija ir muļķības. Lai cik vienkāršotas arī likās Lombroso idejas, tās viņai parādīja, ka vardarbīgie noziegumi ir izraisīti un ka vaina pastāv mūsu fantāzijā. Pēc viņas uzskatiem, visa iemesls ir domāšanas veids. Kad Ketija mācījās pēdējā klasē, viņas jaunākais brālis Marks izdarīja pašnāvību, un tas viņas zinātkāri pārvērta krusta karā. Neviens nezināja, ka jau kopš agras bērnības viņš cieta no nepārvaramiem maniakāliem traucējumiem. Viņš bija pārliecināts, ka noslepkavojis vairākus cilvēkus, lai gan neko tamlīdzīgu netika izdarījis. Naktīs viņš slepeni klīda pa ielām, meklēdams savus izdomātos upurus. Marks bija pārliecināts, ka tos atradīs, ja vien cītīgi meklēs. Tajā pašā laikā saprāta līmenī viņš juta, ka šīs bažas un vainas apziņa ir smieklīgi.

Ja vien būtu to zinājusi, viņa mēģinātu brālim palīdzēt. Bija zāles, kas izmainīja serotonīnu smadzenēs un ārstēja šos simptomus. Pēc brāļa nāves teorija par vainu un nevainīgumu kļuva par apsēstību. Kāpēc vieniem ir par daudz, bet citiem nav nekā? Viņa bija pārliecināta, ka to nosaka gēni. Ja šos gēnus identificētu un pārveidotu, bezjēdzīgā vardarbība un vainīgums kļutu par pagātni.

Tagad viņas sapnis bija kļuvis par murgu.

Pēkšņi Ketija izdzirdēja pagriežamies atslēgu. Durvīm atveroties, Ketija saskatīja, ka viņai tuvojas melnu kurpju pāris.

Palūkojusies augšup, viebdamās no spožās gaismas, viņa ieraudzīja slaidu vīrieti baltā tērpā.

-    Kā jūtamies? - viņš jautāja samērā laipni.

-    Kas jūs esat? Kur es atrodos?

Viņš noliecās pie Kedjas, un viņa ieraudzīja, ka vīriedm ir sirmi, viļņaini mati un apaļas brilles. - Tā, tā. Pārāk daudz jautājumu.

-    Man šeit nav jābūt. Jums jāļauj man iet.

-    Gluži pretēji, varbūt mēs negribam jūs laist. Jūs droši vien esat izdarījusi kaut ko ļoti sliktu, ja man jādod jums šis.

Viņa paskatījās augšup un, ieraudzījusi viņa rokā šļirci, centās aizvelties projām. - Nē, vairs nekādu zāļu. Tikai ļaujiet man ar kādu parunāt.

Tagad vīrietis smaidīja, cenzdamies viņai izpatikt. - O, to mēs nevaram atļaut. Tāpēc jau jūs esat šeit. Ļaujiet man iedot jums šo, un tas palīdzēs atbrīvoties no nepatīkamām atmiņām. - Viņš turēja augšup pret gaismu pavērstu šļirci un divas reizes viegli uzsita pa virzuli. Adatas galā parādījās šķidruma piliens un notecēja gar šļirces sāniem. - Neraizējieties, dažas pirmās injekcijas nerada ilgstošas izmaiņas. - Viņš runāja mierīgā, izpalīdzīgā balsī, it kā lasot laika ziņas. - Tās dkai sagatavo jūs ceturtajai injekcijai, kas diemžēl radīs ilgstošākas sekas. Cik saprotu, jūsu ģimenē ir bijis garīgās saslimšanas gadījums. Es domāju - jūsu brālis.

-    Kāpēc? - viņa iekliedzās. - Kāpēc?

-     Diemžēl es to nezinu. Bet no visa, ko esat darījusi vai redzējusi, vairs nevar atteikdes. Es domāju, ka jums tagad jāpaguļ. Pēc nelielas snaudas viss liekas mazāk mulsinošs.

Tagad viņa ļāvās panikai un sauca pēc palīdzības, cik skaļi vien varēja. Kad ārsts notupās Kedjai blakus, viņa mēģināja cīnīties, bet trakokrekls pārāk cieši piekļāvās miesai.

-     Atslābinieties, jūs tur neko nevarat līdzēt. Nebaidieties, - viņš mierinoši sacīja, viegli viņu savaldīja un izdarīja injekciju Ketijas rokā.

Tomēr viņa nepārstāja cīnīties. Būdama nomodā, viņa vismaz varēja domāt, bet, iedarbojoties zālēm, arī šī brīvība tika liegta.

Izmisīgi cīnoties par apziņas saglabāšanu, viena gaistoša doma kā tālas liesmas atspīdums tumsā deva viņai cerību. Varbūt Dekers būs sadzirdējis viņas improvizēto telefona ziņojumu un zinās, kā rīkodes.

Čūsku koks, Losaltosverde, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 18.15

Elisa Prinsa dkai iekliedzās, ieraudzījusi pārējās meitenes. Ieraudzījusi Libiju, viņa apstājās.

Viņa ilgi gaidīja, līdz devās pakaļ Dekeram. Elisai likās, ka nav nekā sliktāka par murgiem, kuros viņa bija lieciniece visām Libijas pārciestajām šausmām. Skatoties uz divu pēdu attālumā esošajiem stikla baseiniem, Elisa juta, ka ir maldījusies. Šis skats pārspēja jebkuru murgu. Viņa piespieda roku pie aukstā stikla vietā, kur otrā pusē atradās viņas meitas plauksta. Dekers sievied maigi uzrunāja: - Doktore Prinsa, jums nevajadzētu šeit atrasties. Ejam, es jūs izvadīšu ārā.

Atgrūdusi viņu, Elisa tuvojās baseinam un piespieda abas rokas Libijas kapa stikla sienai. - Protams, man ir jābūt šeit. Man šeit vajadzēja būt jau pirms daudziem gadiem. Man vajadzēja būt šeit, lai pasargātu savu meitu no tā neradījuma.

-    Iesim, - viņš maigi aicināja, virzīdams sievieti prom no baseina un vadīdams pa šausmu aleju uz izejas pusi.

-      Bet kāpēc? - viņa aizkaitinātā balsī jautāja. - Pasakiet man to!

-    Nevaru. Es nezinu.

Bet viņa nejautāja par to, kas noticis ar Libiju. - Sakiet man, īpašo uzdevumu aģent Deker, kāpēc Karls Akselmens jums stāstīja par visu šo? Kāpēc slepkava stāstīja jums?

Pagriežoties un uztverot Elisas skatienu, vīrieša zaļganajās acīs atspoguļojās sāpes. Bāls un noguris, viņš izskatījās bēdu sagrauzts.

- Tāpēc, ka viņš bija mans tēvs, - Dekers atbildēja.

FIB vietējā pārvalde, sanfrancisko, kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 20.12

Direktore Neilore nesaprata, kas viņu sanikno vairāk, - informācijas trūkums par Akselmena atklāšanos Dekeram vai ari fakts, ka Dekers ļāvis Elisai Prinsai iekļūt šausmu pagrabā.

Losandželosā gaidīja, ka Neilore kopā ar Elisu ieradīsies prezidenta Boba Bērbenka un kandidātes Pamelas Veisas rīkotajās pusdienās projekta "Sirdsapziņa" pasludināšanas priekšvakarā. Bet, dklīdz Biroja lidmašīna grasījās izlidot no LAX, piezvanīja Džordžs Rauls, īpašo uzdevumu aģents, kas vadīja Sanfrancisko biroju. Viņš pavēstīja, ka Dekers ir atradis Akselmena līķu slēptuvi. Rauls viņai pastāstīja, kāpēc doktore Prinsa ir tur iesaistīta, un jautāja pēc viņas.

Aizsteigusies atpakaļ apmeklēt Elisu, kas kā sastingusi tika nogādāta mājās, viņa apskatīja asinis stindzinošos lietiskos pierādījumus un rekvizēja Sanfrancisko biroju. Viņa sēdēja pie Raula galda ar seju pret īpašo uzdevumu aģentu

Dekeru. Kreisajā pusē no videoekrāna noguris nolūkojās direktora vietnieks Bils Maklouds. Kad viņš pakasīja galvu, raupjā seja saviebās. Vašingtonā bija pusnakts.

- Kāda velna pēc neizstāstījāt to, ko jums teica Akselmens? - viņa jautāja Dekeram. - Pēc mana norādījuma direktora vietnieks Maklouds skaidri un gaiši jums jautāja, vai līdz nāvessoda izpildei Akselmens nav sniedzis jaunu informāciju, tomēr jūs atbildējāt noliedzoši. Varbūt Akselmens jums izvirzīja prasības, bet tas nav attaisnojums. Jūs esat nozīmīgas vienības vadītājs, un jums jāzina labāk, ko darīt. Tāpēc jau mums pastāv rīcību regulējoši noteikumi, nolādēts - lai izvairītos no sarežģījumiem personāla līdzdalības dēļ. Vai Akselmens jums vēl kaut ko pastāstīja?

Viņa gaidīja, bet Dekers klusēja. Viņš izskatījās sakauts; zem acīm tumši loki, mati notašķīti ar dubļiem, seja bāla. Viņa uzstāja: - Deker, vai nu jūs atbildēsiet, vai es jūs nekavējoties atcelšu no amata! Elisa Prinsa, mana ļoti tuva draudzene, redzēja savas meitas līķi. Ar to pietiek, lai es jūs izmestu no Biroja. Dažu iemeslu dēļ Maklouds lūdza glābt jūsu nožēlojamo dvēseli. Viņš teica, ka jūs esat mums vajadzīgs, bet, atklāti sakot, es tam neticu. Jums ir labi panākumi, bet, ja nepiemērosieties manam Birojam, tad izlidosiet, vai skaidrs?

Viņa atkal gaidīja, un Dekers atkal klusēja. Viņa bija tikpat pārsteigta, cik sapīkusi. Arī agrāk katrā satikšanās reizē viņi strīdējās. Viņa necieta Dekeru un domāja, ka psiholoģiskā pesteļošana, ko viņš praktizēja uzvedības izpētes nodaļā, ir novecojusi, tomēr vienmēr negribīgi apbrīnoja Dekera neatkarīgo garu un to, ka viņa darbam bija rezultāti. Tagad šķita, ka dusmu uzliesmojumi un raizes viņu iztukšojuši. Viņa gribēja zināt, ko Akselmens vēl būtu varējis izstāstīt un vai Dekera izslavētās novērošanas spējas būtu ļāvušas saskatīt kaut ko aizdomīgu Akselmena izturēšanās veidā.

Katra doma, ka Dekers būtu nācis uz pēdām Crime Zero, likās nepamatota.

It kā lai pierādītu, ka viņai taisnība, Dekers lēni iebāza roku dubļiem notrieptās žaketes kabatā un izvilka savu žetonu. - Jums nenāksies mani atstādināt. Es atsakos no amata. - Viņš to pateica bez dusmām vai emocijām, it kā lasot tekstu.

Tad ierunājās Maklouds. Videoekrānā bija redzams, ka viņš pakratīja galvu. - Hei, Slepenais, nesteidzies. Ej mājās, mazliet atpūties un visu pārdomā. Labi?

Maklouds uzrunāja Neilori: - Direktore, droši vien būs labāk šo lietu apspriest vēlāk, kad viss būs mazliet noklu- sis. Tad visu varēsim skatīt perspektīvā. Uz brīdi pārtrauksim par to domāt. - Maklouds lūdzoši raudzījās viņā. Izskatījās, ka Dekeru tas neinteresē.

Neilore uzmanīgi lūkojās Dekerā. Viņš nenolaida skatienu. - Jūs esat atlaists, - viņa paziņoja. - Varat iet.

Tiklīdz Dekers izgāja, iezvanījās telefons. - Savienoju ar gubernatori Veisu, - atskanēja balss.

-    Kā jūtas Elija? - bija Pamelas pirmais jautājums.

-     Viņa tagad ir atpakaļ mājās, nomierinājusies un turas labāk, nekā varēja sagaidīt. Viņa teica, ka tas viņai perversā veidā palīdzējis. Tagad vismaz var Libiju apbedīt un par viņu sērot, zinot, ka meita beidzot ir guvusi mieru. Un zini, viņa ir sdprāka nekā izskatās. Viņa pat lūdza pateikt tev, ka šo notikumu tu vari izmantot kā noderīgu informāciju pie tava paziņojuma. Es šaubos, vai līdz rītdienai viņa to sagatavos, bet es joprojām uzturēšos šeit.

-    Vai varu parunāt ar viņu?

-    Pamela, es gribētu, lai viņa izguļas. Šonakt palikšu pie viņas. Pateikšu, ka tu zvanīji. Zinu, ka viņa to pratīs novērtēt.

-    Kas tad īsti ir noticis?

Neilore izstāstīja patiesību, neslēpjot, ko redzējusi Akselmena šaušalīgajā izstāžu telpā. - Tas ir drūmi, bet neraizējies par to. Domā par rītdienas paziņojumu. Tieši tādu noziegumu likvidēšanai paredzēts projekts "Sirdsapziņa".

-    Labi, bet nodod Elijai manus sveicienus.

-    Protams. Lai tev rīt veicas! Tiksimies tur.

Juzdama nogurumu, Neilore paskatījās pulkstenī. Pāri deviņiem, un šodienai pietiktu. Viņa gaidīja mirkli, kad varēs iebaudīt glāzi Jack Daniel's un pirms iekrišanas gultā ieiet vannā. Bet pirms tam vēl vajadzēja piezvanīt. Piespiedusi klausuli ausij, viņa sastādīja numuru.

-     Džekson, - viņa teica zemā, nazālā balsī. Pēc dzirdamajiem blakus trokšņiem varēja spriest, ka viņš atrodas bārā. Neilore neapzināti aplaizījās. - Kā veicas?

-    Viss kārtībā, direktore Neilore.

-    Vai viņa saņēma injekciju?

-    Jā, un viss ir nokārtots. Mēs viņu nogādājām pirms dažām stundām. Doktors Pīters visu nokārtoja. Neviens cits nav iesaistīts. Doktors apgalvoja, ka zina, kā rīkoties.

Doktors Pīters pārāk daudz licis uz spēles, viņam var uzticēties. Ja viņa atklātu tikai daļu no Pītera grēkiem, viņš turpmākos desmit gadus pavadītu aiz restēm. Pēc tam viņam būtu atļauts tikai atvērt Tailenola paciņas.

-    Kas vēl? - jautāja Džeksons.

-    Nekas, pagaidām viss ir kārtībā. Ar labunakti. - Neilore nolika klausuli un piecēlās no galda. Atstājot Biroju un ejot ārā no ēkas, viņa atkal iedomājās par šodien redzētajām šausmām.

Taču laiks negaidīja. Crime Zero bija sasniedzis kritisko pakāpi. Redzot Libiju un pārējās mirušās meitenes, Elisa stingri apņēmās projektu novadīt līdz beigām. Galu galā Akselmens varēja būt miris, taču neskaitāmi citi viņam līdzīgie vēl staigāja pa zemes virsu.

Merina apgabals, Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Vēlāk tajā pašā nākt!

Apstājies pie vectēva mājas, Dekers jutās laimīgs, ka ne Barzīni, ne arī kāds cits no Metija draugiem pašlaik šeit neviesojas. Dekers ļoti vēlējās parunāt ar vectēvu vienatnē.

Medjs viņu priecīgi apskāva. - Skat, kāds pārsteigums! Nezināju, ka tu vēl esi pilsētā.

- Kas par dienu, vectēv! Mums par šo to jāaprunājas.

Dažas sekundes klausījies mazdēlā, Medjs viņu apsēdināja atpūtas krēslā. - Lūk, kas noticis?

Dekers jutās kā bērns un ļāva visam izlauzties uz āru. Viņš atbrīvojās no visām bailēm un šaubām, kas viņu nomāca pēdējās dienās: Akselmena vēstule, kurā viņš atzīstas, ka izvarojis Dekera māti un nogalinājis tēvu, paternitātes testa rezultāti, Akselmena baisās iekonservēto līķu kolekcijas atklāšana. Kad Dekers bija beidzis, viņš dziļi ieelpoja un lūdza, lai vectēvs izstāsta visu, ko par to zina. Vecais vīrs bridi klusēja, maigi paplikšķinādams Lūka roku, tad sāka stāstīt par viņa mātes izciestajiem smagajiem pārbaudījumiem.

-    Tas bija šausmīgs vakars. Tava māte ar draugiem atradās kādā no centra bāriem. Ričards kārtoja savas darīšanas flotē. Viņi norunāja satikties un kaut kur kopā paēst. Policija apgalvo, ka uzbrucējs viņu novērojis visu vakaru, jo, kad nodka uzbrukums, draugi tikko bija aizgājuši no Reičelas un Ričarda norunātās tikšanās vietas.

Dekera kuņģis sažņaudzās. Viņa māte bija skaista maza auguma sieviete. Akselmenam droši vien viņa šķita neaizsargāta un bērnišķīga.

-    Saskaņā ar policijas ziņām uzbruka no aizmugures, un no sitiena viņa zaudēja samaņu. Tad varmāka viņu ievilka alejā. Kad Ričards ieradās un nevarēja atrast tavu māti, viņš sāka saukt viņu vārdā. Policija uzskata, ka slepkava izskrēja no alejas un pasauca tavu tēvu, sakot, ka sievietei uzbrukts un viņai nepieciešama palīdzība. Iespējams, ka tad Ričards pieskrēja pie tavas mātes. Kamēr viņš mēģināja mātei palīdzēt atgūt samaņu, slepkava viņam piecas reizes iedūra mugurā. Tad viņš aizbēga.

-    Vai viņš izvaroja manu māti, pirms mans tēvs… pirms viņas vīrs… sāka viņu saukt? - Labojot paša teikto, viņam aizžņaudzās rīkle.

-    Jā, - atbildēja Metijs maigā balsī. - Un vīrieti tā ari neatrada.

Dekers ievaidējās un nogrozīja galvu. Ja noziegums būtu izdarīts desmit gadu vēlāk, policija izmantotu DNS analīzes, kas palīdzētu notvert Akselmenu. - Kas notika pēc tam?

-    Tavai mātei bez visa tā bēdu pietika. Kāzas notika tikai pirms nepilna gada. Reičela, pieskaņojoties vīram, pārgāja katoļticībā. Viņš bija tās pasaule. Kad viņa atklāja, ka ir stāvoklī, par abortu nevarēja būt ne runas. Ne tikai ticības dēļ, bet arī tāpēc, ka viņa nešaubīgi domāja, ka bērns ir no

Ričarda. Viņa bija pārliecināta, ka sliktam sākumam var būt labas beigas.

-      Un viņai nekad neienāca prātā, ka es varētu būt izvarotāja bērns? - Dekers jautāja.

Metijs paraustīja plecus, un tik daudz ciešanu piedzīvojušā sirmgalvja seja pauda dziļu līdzjūtību. - Varbūt, ka ienāca, bet viņa par to ar mani nekad nav runājusi. Kas no tā mainītos? Tu biji viņas dēls, un viņa tevi mīlēja. - Viegli kā dūna Metija roka skāra Lūka seju.

-     Nezinu, kā šis Akselmens izskatījās, bet varu teikt, ka tu esi tik līdzīgs Ričardam, ka es jūtu viņa seju savā priekšā. Viņš bija labs cilvēks un, lai gan neesi viņu redzējis, tēva un mātes atmiņā tu esi palicis tas, kas esi. Lai ko arī apgalvotu zinātne, viņš bija tavs īstais tēvs. Un neaizmirsti, ka tevī ir ari tavas mātes gēni. Viņi bija labi cilvēki, Lūk, un arī tu esi labs cilvēks.

Dekers piespieda rokas pulsējošajiem deniņiem, izmisīgi vēloties ticēt Metija mierinājuma vārdiem.

-     Katrā gadījumā, - vectēvs turpināja, viegli uzsizdams viņam pa plecu, - tu esi mans dēls un mans mazdēls. Es palīdzēju tevi uzaudzināt. Un es lepojos ar tevi.

Piektdiena,

2008. gada 31. oktobris, pulksten 13.51

Tikai nākamajā dienā Dekera domas sāka pievērsties citām ar Akselmena lietu saistītajām dīvainībām. Viņa prātu tik ļoti nodarbināja paternitātes lietas, ka pārējais atbīdījās tālāk. Tagad vajadzēja atbildēt arī uz citiem jautājumiem.

Kāpēc aukstais un nežēlīgais Akselmens ne tikai atklāja līķu atrašanās vietu, bet arī izkastrēja sevi? Un kāpēc tik radikāli un ātri mainījās viņa izskats?

Kaut kas ar viņu bija noticis. Normālos apstākļos viņš tā nebūtu rīkojies. Tas nesaderēja ar viņa personību. Un kāpēc direktore Neilore tā ieinteresējās? Un viņas draudzība ar doktori Elisu Prinsu?

Sēžot pie televizora ar pudeli Micheliob, Dekers apsvēra šos jautājumus. Roda slaistījās pa māju, bet Medjs klusi sēdēja blakus Dekeram un lasīja grāmatu neredzīgo rakstā.

Lai nebūtu jāskatās reportāža par Kārlu Akselmenu un viņa upuriem, Lūks pārslēdza televīzijas kanālu un jutās gandrīz laimīgs, ekrānā ieraugot gubernatores Pamelas Veisas un prezidenta Boba Bērbenka smaidošās sejas. Viņi stāvēja aiz pults Watts Toivers pakājē Losandželosas centra dienviddaļā, Rietumu krasta noziedznieku galvaspilsētā. Ap viņiem drūzmējās pūlis un masu mediju pārstāvji. Dekers pat pamanīja kārno, sprogaino žurnālistu Henku Bačeru. Televīzijas komentētājs solīja "satriecošu paziņojumu par kara pieteikšanu noziedzībai".

Bobs Bērbenks bez svārstīšanās pieteica Pamelu Veisu kā Savienoto Valstu nākamo prezidenti. Viņš slavēja Veisas panākumus Kalifornijas štata gubernatores amatā, sevišķi cīņā ar noziedzību.

Dekers iedzēra malciņu vēsā alus un vienaldzīgi klausījās pazīstamajās frāzēs, līdz Veisa sāka savu paziņojumu.

-   Vakar mēs visi uzzinājām par bēdīgi slavenā Karla Akselmena šausmīgajiem noziegumiem. Jūs varētu nezināt, ka nesen sodītā slepkavas pēdējais upuris bija manas draudzenes, doktores Elisas Prinsas, meita. - Dekers ievaidējās un gandrīz jau pārslēdza citu kanālu, bet ziņkāre ņēma virsroku.

-    Diemžēl Karls Akselmens ir gandrīz unikāls. Lai gan viņš ir sodīts ar nāvi, daudzi citi akselmeni staigā brīvībā. Vardarbīgie noziegumi valstī ir kā epidēmija. Apmēram desmit procenti pastrādāto noziegumu ir slepkavības, izvarošanu ir pat vēl vairāk. Bruņotu laupīšanu un fizisko izrēķināšanos skaits pieaug tik ātri, ka policijas spēkiem jāizlemj, ar kuriem noziegumiem nodarboties vispirms.

Nerunājot par vardarbīgo noziegumu radītajiem neaprēķināmajiem cilvēku zaudējumiem, finansiālās izmaksas sasniedz pat miljardus. Samazinot vardarbīgos noziegumus tikai par vienu procentu, iegūstam vairāk nekā vienu miljardu dolāru, ko varētu ieguldīt veselības aprūpē un citos vēl svarīgākos pasākumos.

Tomēr tas nav politisks jautājums. Noziedzība ir sociāls audzējs, kas izgrauzis sabiedrību vēstures gaitā. Ar visu daiļrunību un labi domātiem plāniem neviena sabiedrība vēl nav atradusi veidu, kā apturēt dažus ļaunprātīgus īpatņus, kuri demoralizē pārējo sabiedrību. Diemžēl doktorei Prinsai un pārējiem Akselmena nozieguma upuriem mēs nevaram atmaksāt viņa izdarīto. Mēs nevaram palīdzēt neskaitāmu citu noziegumu upuriem. Bet es ticu, ka mēs varam - mums jāvar - nodrošināt to, ka šādi noziegumi vairs neatkārtosies. To mēs cenšamies darīt šeit - Kalifornijā.

Dekers, muti ieplētis, skatījās ekrānā. Pamela Veisa gatavojās apšaubīt Kalifornijas noziedzības rādītāju ticamību. Lai to izdarītu, viņai vajadzētu izskaidrot kaut ko tādu, kas pēdējos trīs gadus mulsināja policijas šefus, sociologus un mediju ekspertus.

-   Pirms astoņiem gadiem ar prezidenta piekrišanu, augsta līmeņa FIB atbalstu un iesaistoties doktorei Elisai Prinsai, mēs sākām drosmīgu projektu.

Kamera aizslīdēja no Veisas un prezidenta Bērbenka pa labi, kur uz neliela paaugstinājuma nopietnu seju nekustīgi stāvēja FIB direktore Neilore.

-    Projekts paredzēts nevis cīņai ar noziedzību, bet gan ārstēšanai - visa labā pamodināšanai cilvēkā. Mēs šim projektam devām vārdu "Sirdsapziņa". Un deši projekts "Sirdsapziņa" ļāva uzlabot noziedzības rādītājus Kalifornijā.

Pie šiem vārdiem visu ekrānu aizņēma Pamelas Veisas pašapzinīgā seja. Lūks tagad raidījumam veltīja neatslābstošu uzmanību. Stūrī sēdošais Metijs, aizmirsis grāmatu, klausījās ne mazāk uzmanīgi.

-    Visiem cilvēkiem ir gēni, kas vairāk vai mazāk noskaņo izdarīt vardarbīgu noziegumu. Pēdējos astoņos gados esam šo faktu neapgāžami pierādījuši. Modificējot gēnus sešpadsmit tūkstošiem nodesāto vardarbīgo noziedznieku Kalifornijā, mēs varējām uzlabot viņu izturēšanos. Tādā ceļā samazinājās noziegumu skaits. Tas pēdējos gados dominēja mūsu preses virsrakstos.

Pamela Veisa apklusa un izdarīja plašu žestu. - Palūkojieties tikai uz šo atdzimušo rajonu ap Watts Toivers, kur mēs ar prezidentu pašlaik stāvam. Kādreiz tas bija visa sliktā simbols, bet tagad, pateicoties projektam "Sirdsapziņa", tas kļuvis par progresa un cerību simbolu. Atļaujiet apgalvot, ka gēnu terapiju, kas novedusi pie šiem rezultātiem, ļoti stingri pārbauda, un FDA to atzinusi par pilnīgi drošu.

Dekers apstulbis sēdēja uz dīvāna, kamēr kamera slīdēja pār atjaunotajām veikalu fasādēm un Watts rajona mājām. Tam vajadzēja būt projektam, pie kā strādāja Ketija; tam pašam, kura pamatā bija viņas Hārvarda laika oriģinālās tēzes, un tam pašam, ar kuru viņa iepazīstināja Neilori.

-    Es saprotu, ka daudzi no jums ir nobažījušies par šo drosmīgo lēmumu izmēģināt radikālu terapiju ārpus parastajiem kanāliem, bet smagi noziegumi prasa smagu risinājumu. Protams, ka pastāvēja risks, bet, nedarot neko, riskējam daudz vairāk. Noziedzība ir tā iesakņojusies, ka nepieciešma krasa rīcība, nevis politiska retorika un pozē- šana. Smags, mērķtiecīgs darbs.

Šo projektu nebija viegli uzsākt. Gandrīz desmit gadus tika veikti ārkārtīgi stingri pētījumi, iesaistot vislabākos prātus. Šos pētījumus veica ar visnepakļāvīgākajiem noziedzniekiem - cilvēkiem, kuri jau zaudējuši tiesības uz dzīvi normālā sabiedrībā. Rezultāti rāda, ka, nebūdami nehumāni un nesodot šos cilvēkus par viņu veco dzīvi, mēs dodam viņiem jaunu.

Es ticu brīvai gribai. Tā ir mana stingra pārliecība, ka gēni tikai virza mūs uz noteiktu izturēšanos ar hormonu un ķīmisko vielu palīdzību mūsu smadzenēs. Galu galā mēs apzināti izlemjam, ko darīt. Mums jāuzņemas pilna atbildība par savu rīcību. Šī terapija palīdz subjektam vieglāk tikt galā ar nepiemērotām agresīvām reakcijām. Tā pamodina sirdsapziņu, ļaujot izstāties no bezjēdzīgas cīņas, novērš brutālu uzbrukumu sākšanu vai iegrožo vēlēšanos izvarot neaizsargātas sievietes.

Es gribētu kopā ar jums dalīties šajā vīzijā. Amerikas nākotnes vīzijā. Šīs terapijas iespaidā vardarbīgie cilvēki novirzīs savu enerģiju lietderīgākās jomās, dodot sabiedrībai labumu, nevis to graujot. Iedomājieties sabiedrību, kurā visi notiesātie noziedznieki saņem šādu terapiju un lielākā daļa likumpārkāpēju spēj atklāt sevī to labāko, tā palīdzot tapt labākai, radošākai, laipnākai pasaulei. Iedomājieties to! Laipnāku, stiprāku Ameriku. Jūsu Ameriku.

Veisa pacēla labo roku un norādīja tieši kamerā.

-   Tagad es jums saku - ja mani otrdien ievēlēs par prezidenti, es pārvērtīšu šo sapni īstenībā.

Dekers vēroja, kā Pamela uz bridi apklust, norūpējusies un sirsnīga veroties kamerā. Viņa darīja visu, lai tas izklausītos ticami, pat slavējami. Alus viņam pēkšņi likās saskābis.

-    Vai viņi ir kaut ko mācījušies? - Metijs pēkšņi iesaucās.

Lūks ātri pagiezās, izdzirdis viņa nikno balsi. Nekad viņš nebija redzējis savu lēnīgo vectēvu tik saniknotu. Viņš bija pietvīcis, vēnas deniņos piebriedušas. - Kas tev nepatīk, vectēv?

-    Kas man nepatīk? Tu tikko dzirdēji, ko saka šī sieviete, un jautā, kas man nepatīk? Viņi šķiro cilvēkus pēc gēniem un cenšas tos pārveidot.

Dekers domāja, ka tas neatbilst viņa niknumama. - Viņi tikai grasās dot zāles notiesātajiem noziedzniekiem.

-    Tas ir tikai sākums. Vispirms dos zāles noziedzniekiem, lai pārveidotu viņu gēnus, pēc tam nolems dot tās jauniem cilvēkiem, kuru gēni viņiem nepatīk. Tas notiks, pirms viņi būs izdarījuši kaut ko sliktu, jo viņi varētu izdarīt kaut ko sliktu. Drīz viņi nošķirs tos ar labajiem gēniem no tiem, kam tie ir slikti, ignorējot faktu, ka cilvēki paši izvēlas ļaunumu. Es atceros, kā nacisti sāka šķirot mūs. Viņi piespieda mūs nēsāt Dāvida zvaigzni pie apģērba, lai varētu pateikt, kas ir kas. Ne cilvēki. Ne viņiem līdzīgi cilvēki. Bet ebreji. Lūk, mēs esam kaut kas vairāk nekā mūsu gēni. Tu esi vairāk nekā tavi gēni. Vai neviens neko nav mācījies?

-    Tās ir dažādas lietas, vectēv.

-    Vai tā ir? Ja viņi nolemj, ka tev ir Karla Akselmena gēni, vai tāpēc tu esi potenciāls noziedznieks, kurš jāārstē?

Dekers nespēja atbildēt. Viņš nolika alu uz galda.

-    Jā, mani tautieši amerikāņi, prezidenta Bērbenka atbalstīta es uzņēmos risku un izaicināju vispārpieņemto rīcības veidu. Es nelokāmi ticu, ka Amerikai tagad vairāk nekā jebkad ir vajadzīgs vadonis. Kāds, kas kalpos tautai, nevis verdziski sekojot mainīgiem viedokļiem, bet pieņemot grūtus lēmumus un vadot to pretim labākai, mierīgākai rītdienai. Ja jūs pieņemat šo viedokli, balsojiet par mani otrdien, lai mēs kopīgi modinātu Amerikas sirdsapziņu.

Arī agrāk Veisa beidza savas runas, pēdējo zilbi izrunājot tā, lai tauta televīzijas kameru priekšā izplūstu aplausos. Dekers pagriezās un redzēja, ka vectēvs neticīgi krata galvu.

Šajā brīdi atvērās durvis un istabā ienāca Roda. - Lūk, - viņa sacīja, pasniedzot brūnu aploksni. - Šo mēs saņēmām pa pastu.

- Paldies.

Atvēris dzeltenbrūno aploksni, viņš tajā atrada datora disku un uzskricelētu zīmīti. Viņam par pārsteigumu, tā bija no Ketijas Ķerras.

Lūk, mums jāaprunājas.

Paraugi vienā no maisiņiem, ko tu iedevi salīdzināšanai ar FIB datu bāzē esošo slepkavu DNS aprakstiem, pieder Kurlam Akselmenam. Turklāt es tajos atklāju smalkas letālas atšķirības, kas varētu būt saistītas ar manu darbu projektā "Sirdsapziņa".

Lūk, kas notiek? Tev ir aizdomas par kaut ko, citādi tu nelūgtu mani analizēt paraugus, bet izmantotu FIB laboratorijas. Drošības pēc es pievienoju datora disku. Tas satur Karla Akselmena oriģinālā genoma kopiju un modificēto ge- nomu, kas iegūts no tevis piegādātā parauga. Bet neraizējies, mēs tiksimies, pirms tu saņemsi šo. Tā ir tikai piesardzība.

Mums tiešām jāaprunājas. Tas ir drausmīgi.

Ketija

Izlasījis zīmīti, Dekers sarauca pieri, nezinādams, ko ar to iesākt. Viņš paņēma disku un nolika uz kafijas galdiņa. Zīmītē sacīts, ka Ketija ieradīsies, pirms atsūtīs disku, bet viņas nebija. Viņa arī pieminēja izmainītos Akselmena gēnus. Vai tas varētu izskaidrot viņa izskatu, matu izkrišanu un pūtītes? Un vai tas izskaidrotu pēkšņo nožēlu un diametrāli pretējo personību? Vai tas izskaidrotu, kāpēc direktore Neilore tik ļoti interesējās par to, vai Dekers ir kaut ko uzzinājis no Akselmena?

Viņš vēlreiz palūkojās televizora ekrānā, kur rādīja mītiņa pēdējos kadrus. Pamela Veisa, rokas pacēlusi, triumfēja. FIB direktore Neilore stāvēja tuvumā, ar vēsu apmierinājumu sejā verodes pāri pūlim. Vai Akselmens bija viens no noziedzniekiem, ko izmantoja nelikumīgajos "Sirdsapziņas" izmēģinājumos? Vai notikusi kāda kļūme? Vai kaut kas tika slēpts?

-    Kas tas ir, Lūk? - vaicāja Metijs.

-    Es vēl nezinu, - viņš atbildēja. Piecēlies no dīvāna, Dekers aizgāja pēc žaketes un izņēma kabatas portfeli. No tā viņš izvilka Ketijas vizītkarti, paņēma telefonu un piezvanīja uz viņas Stenfordas numuru. Atbildes nebija. Tad viņš izvilka no žaketes savu mobilo telefonu. Tas bija izslēgts kopš viņu pēdējās sarunas. Varbūt viņa būs atstājusi kādu ziņojumu?

Sēdēdams uz dīvāna, viņš noklausījās ziņojumus. Metijs piecēlās no krēsla un apsēdās blakus. Ketija bija atstājusi ziņu, bet tā neatšķīrās no zīmītes satura. Daži veci ziņojumi no Biroja un vēl kāds, kuru zemās kvalitātes dēļ Dekers gandrīz atstāja bez ievērības.

-    Atskaņo to vēlreiz, - Metijs pēkšņi iesaucās. Viņš pielieca galvu, it kā ieklausīdamies mūzikas instrumentā. - Es dzirdēju balsis. Viena izklausījās izbijusies.

Lūks palielināja skaļumu un pieliecās tuvāk telefonam. Metijam bija taisnība. Sievietes balsi varēja saklausīt. Tā bija apslāpēta, bet Lūks pazina Ketiju. - Ko jūs vēlaties? - viņa jautāja. Ketijas balss sašutumā aizlūza.

-    Tikai brīdi paturēt jūs drošībā un klusumā, - atbildēja īpatnēja, nazāla vīrieša balss, ko Dekers bija dzirdējis, bet nevarēja identificēt.

-    Kāpēc? - sauca Ketija - Tas ir saistīts ar projektu "Sirdsapziņa", vai ne?

Tagad ierunājās vīrietis: - Man teica, ka jūs esat pārstrādājusies un varētu izsacīt tādas domas, no kurām vēlāk atsacītos. Mēs gribam aizvest jūs uz vietu, kur jūs varētu nomierināties. Tur, kur jums būtu miers un klusums. - Lūks bija pārliecināts, ka šo balsi jau ir dzirdējis.

Tad sekoja traucējumu vai plūkšanās trokšņi.

-    Aizvāciet to nolādēto adatu!

Ziņojums pārtrūka, it kā būtu beidzies ieraksta laiks, bet Dekers bija dzirdējis gana daudz.

-    Vai viņa ir tava draudzene? - jautāja Metijs

-    Ne gluži, - Dekers atbildēja, joprojām mēģinādams atšifrēt vīrieša balsi. Viņš iedomājās par direktori Neilori un pēkšņi atcerējās, kam pieder nazālā balss. Tas bija kāds, kas augstprātīgi turēja savu degunu FIB direktores pakaļā - direktores vietnieks Viljams Džeksons, Neilores galvenais rot- veilers Birojā. Kedjas nolaupīšanai vajadzēja būt Medlinas Neilores darbam; bez viņas ziņas Džeksons pat pautus ne- pakasītu. Kāpēc Neilore gribēja dabūt Kedju Ķerru nost no ceļa? Iemeslam vajadzēja būt nopietnam, ja jau Džeksons iesaistījās personīgi, nevis paļāvās uz saviem bandītiem.

Ketijai taisnība - viņiem jāaprunājas. Turot telefonu pie auss, Dekers vēlreiz atskaņoja ziņojumu, šoreiz ieklausoties Džeksona teiktajā.

-     …aizvest jūs uz tādu vietu, kur jūs varētu nomierināties. Tur, kur jums būtu miers un klusums.

Vispirms Dekeram ienāca prātā doma par Biroja konspiratīvajām mājām. Viņš pārcilāja atmiņā visas Sanfrancisko tuvumā esošās. Tās visas noteikti derēja, bet pat konspiratīvajā mājā atradās cilvēki, kas tās apkopa. Neilore gribētu, lai pēc iespējas mazāk cilvēku zinātu par Ketijas nolaupīšanu. Slēpnim vajadzēja atrasties Sanfrancisko tuvumā; jo garāks brauciens, jo lielāks risks, ka to kāds pamanīs. Kur varētu būt neuzkrītoša, Biroja kontrolēta iestāde, kurā varētu slepeni uzturēties cilvēks? Iestāde, kas garantē mieru un klusumu?

Pēkšņi viņš atskārta. Tumšu nojautu pārņemts, Dekers nospieda ieprogrammētā telefona numura taustiņu un gaidīja nepārtrauktu signālu.

Telefonā atskanēja klikšķis, un viņu sveica laipna, profesionāla balss.

-    Sveiki, - viņš sacīja, - esmu īpašo uzdevumu aģents Lūks Dekers. Man vajadzētu atrasties jūsu sarakstos. Man nepieciešama steidzama tikšanās.

-    Ko tu grasies darīt? - Metijs jautāja.

Dekers pavirši paraustīja plecus. - Atrast viņu un atbrīvot, protams.

/

"Patvērums", Modesto austrumi, Kalifornijas štats

Sestdiena, 2008. gada 1. novembris, pulksten 11.17

-    Cik man zināms, pēdējās trijās dienās neviens nav uzņemts, ari apsargātajā spārnā ne, Lūk.

Saruna norisinājās "Patvēruma" galvenajā ēkā. Doktore Sāra Kērka runāja klusi, ar tikko jūtamu Velsas akcentu. Neliela auguma sieviete, jau krietni pāri četrdesmidem, kas- taņbrūniem madem un apaju seju. Viņas laipnās acis bažīgi uzlūkoja Dekeru caur eleganto briļļu stikliem. Aiz viņas muguras pusi sienas aizņēma plašs logs, caur kuru tālumā varēja redzēt purpura krāsas dūmakā ietītos Haisjerras kalnus slienamies uz nevainojami zilo debesu fona. Caur logu plūda saule, apspīdēdama doktores Kērkas vara krāsas matus, ietīdama galdu un krēslus meduskrāsas gaismā. Pārrunas ar doktori Kērku bija Dekera vienīgās pozitīvās atmiņas par šeit pavadīto četras nedēļas ilgo laiku pēc mātes nāves.

-    Lūk, ko tas viss nozīmē? Es šeit ierados sestdienā tikai tāpēc, ka jūs apgalvojāt, ka jums nepieciešama steidzama

pārbaude, lai gan, pēc manām domām, jūs esat veselāks nekā vairums šejienes ārstu. Liekas, jūs interesē tikai pacientu uzņemšana apsargātajās palātās. Jūs ļod labi zināt, ka šī ir FIB dibināta patvēruma vieta aģentiem ar stresa izraisītām garīgajām problēmām. Mēs sniedzam konsultācijas un terapiju īslaicīgu garīgo traucējumu un atkarību, nevis vājprāta gadījumos. Mums ir tikai divas apsargātās palātas, un tās izmanto vienīgi neparedzētos gadījumos. Tās vispār reti izmanto. Un tā - kāpēc jūs esat ieradies?

Dekers atkal apsēdās un paberzēja deniņus. Ne tikai atmiņu dēļ Dekers šeit negribēja atgriezties. Ja Ketija ir nolaupīta un atrodas "Patvērumā", tad kāds augsta ranga cilvēks arī ir iesaistīts. Tas nozīmēja, ka Dekers sevi atklāj jau ar ierašanos šajā vietā. Viņš bija vērsies pie doktores Kēr- kas tikai tāpēc, ka viņai pilnīgi uzticējās. - Sāra, jūs varbūt pazīstat mani labāk nekā jebkurš cits, tāpēc neuztraucieties. Notiek kaut kas dīvains, par ko man jātiek skaidrībā. Vismazāk es vēlētos iepīt jūs. Ticiet man, tā ir drošāk. Es tikai gribētu uzzināt, vai jums ir ieraksd par visiem pacientiem un viņu aizņemtajām telpām.

Kērka sarauca pieri. Lai gan Dekers viņai uzticējās pilnībā, varēja skaidri redzēt, ka uzticēšanās nebija nosaucama par abpusēju.

-    Es negribu zināt nevienu uzvārdu, - viņš centās pārliecināt. - Man tikai jāzina, vai kāds atrodas apsargātajā spārnā.

Viņa klusēja mazliet ilgāk, tad viegli pamāja. - Labi, - ārste noteica, lūkojoties datora ekrānā, un uzsita pa tastatūras taustiņiem. - Visi piecienti atrodas datora atmiņā, un, kā jau teicu, pēdējās trijās dienās neviens klāt nav nācis. Apsargātās istabas dārza spārnā nav lietotas trīsarpus mēnešus. Pēdējo reizi tas notika, kad pacientam uznāca ārprāta lēkme un viņš visu nakti pavadīja palātā A.

-    Tātad jūs uzkatāt, ka pašlaik apsargātajās palātās neviena nav?

-    Pilnīgi pareizi.

-    Vai kāds to ir pārbaudījis?

-    Nē, jo parasti tās ir tukšas. Doktors Pīters laiku pa laikam pārbauda.

Atceroties iesirmo doktoru, Lūks pamāja. Viņi nekad nebija tikušies, bet, uzturoties šeit, Dekers šo ārstu bieži redzēja un zināja par viņa reputāciju. Pīters vairāk bija administrators nekā mediķis. Garlaicīgs karjerists, kas vairāk kalpoja FIB nekā pacientiem. - Vai viņš joprojām pārzina šo iestādi, būdams pārliecināts, ka, tikai pateicoties viņam, nesamazinās Biroja budžets?

Viņa pasmaidīja. - Jā.

-   Arī jūs varat piekļūt apsargātajam spārnam, vai ne?

-   Jā, tāpat kā vairumam vecāko ārstu man ir atslēgas. Es viegli varu pārbaudīt palātas. Varu ari izsaukt doktoru Pīte- ru. Kā jau minēju, viņš nesen tās pārbaudīja.

Dekers pacēla roku. - Nē, tā nedariet. Nevēlos iepīt šajā lietā ne jūs, ne doktoru Pīteru. Ļaujiet man pašam ieskatīties palātās. Nevienam nav jāzina, ka esmu šeit bijis. Ja palātas izrādīsies tukšas, nekāds ļaunums nenotiks. Sāra, lūdzu, palīdziet man! Ja izrādīsies, ka esmu paranoiķis, apsolu, ka patiešām pieteikšos pārbaudēm. - Lūks uzsmaidīja, bet varēja redzēt, ka viņa visu uztver nopietni.

Pēc neilgas pauzes viņa atvēra galda atvilktni un izņēma atslēgu saišķi. - Varbūt man jūs pavadīt? - daktere piedāvāja.

Priekšlikums Lūkam šķita kārdinošs, bet tad viņš iedomājās par Džeksonu un Neilori. Nedrīkstēja pakļaut briesmām nevienu cilvēku, kas viņam dzīvē palīdzējis. - Uzticieties man! Iedodiet tikai palātu atslēgas, pasakiet, kurā laikā apsargātais spārns ir visklusākais, un nestāstiet nevienam par manu apmeklējumu. Nevienam, pat ja jums tieši jautātu.

Doktore Kērka atkal sarauca pieri un pasniedza trīs atslēgas. - Ar lielāko atslēgu var atslēgt spārna durvis, divas mazās der palātu durvīm. Tagad ejiet.

Dekers paņēma atslēgas un pateicās.

-    Es nezinu, ko tas viss nozīmē, - viņa vēl piebilda, Dekeram izejot, - bet ceru, ka jūs tur nevienu neatradīsiet.

Viņš pažvadzināja atslēgas rokā un uzsmaidīja viņai. - Es arī ceru.

Pat zāļu izraisītajā miegā Kedju Ķerru vajāja Medlinas Neilores un Elisas Prinsas briesmīgais plāns. Gluži bezjēdzīgi, bet tas nebija svarīgi. Svarīgi, ka tika noniecināts jebkurš iemesls, kura dēļ viņa sāka projektu "Sirdsapziņa". Tāpēc Ketija miegā kliedza un no kliedziena pamodās.

Sdpri slāpa; mēle bija tik uztūkuši, ka ar grūtībām varēja norit siekalas. Piesprādzētās rokas sāpēja, un ļod gribējās uz tualeti. Izdzirdējusi atslēgas troksni durvīs, viņa juta gan atvieglojumu, gan bailes. Pagriezusies uz otriem sāniem, viņa atvēra acis un ieraudzīja tuvojamies melnu kurpju pāri.

-    Ūdeni, - viņa gārdza. - Es gribu dzert. - Joprojām zāļu apdullināta, viņa aizvēra acis un gaidīja, būdama pārāk novārgusi, lai cīnītos. Viņa cerēja, ka nesekos kārtējā injekcija. - Es gribu arī čurāt.

Noliecies pie viņas, vīrietis ar iesirmajiem, cirtainajiem madem sakārtoja apaļās brilles un laipni pasmaidīja. Labajā rokā viņam bija pudele ar šķidrumu. Tai bija knupīds kā zīdaiņu piena pudelītei. - Iedzeriet šo. Tas nomāks slāpes, tajā ir daudz vitamīnu un minerālvielu. Vēlāk saņemsiet ari cieto barību. Kas attiecas uz čurāšanu, tad jums uzvilktas autiņbiksītes, tātad - vēlu sekmes. Tās jums nomainīs, kad saņemsiet nākamo nomierinošo līdzekļu devu.

Par spīti savam vājumam, viņa nikni iesaucās: - Es neesmu nekāds zīdainis! Es pieprasu sarunu ar kādu cilvēku. Jūs nedrīkstat mani šeit turēt.

-    Labi, labi, - vīrietis augstprātīgi noteica. - Pārāk nesatraucieties. Tikai dzeriet. - Notupies pie viņas, viņš pacēla Ketijas galvu un noguldīja sev uz ceļiem. Dzēriena pudeli viņš pielika pie Ketijas lūpām. Šķidrums bija vēss un smaržoja pēc apelsīniem. Lai pārbaudītu, vai spēj sevi kontrolēt, viņa sākumā centās nedzert. Tomēr Ketijas organisms bija tā atūdeņots, ka viņa sāka sūkt pupiņu, cenšoties norīt pēc iespējas vairāk šķidruma.

Kamēr Kedja dzēra, viņš pieliecās sievietei tik tuvu, ka apģērbs pieskārās sejai. Lai apvaldītu klaustrofobiju, viņa aizvēra acis un centās neievērot viņa smacējošo tuvumu. Tad Ketija juta, ka doktora roka pieskaras viņas kreisajai krūtij un cauri krekla audumam sāk to aptaustīt.

Šaurais, flīzētais koridors, kas veda uz apsargātajām istabiņām abās koridora pusēs, atsauca senās atmiņas. Uzmetis skatu mazajām istabiņām, Dekers paātrināja soļus. Jau doma par atrašanos šādā vietā ar iespējām zaudēt kontroli pār savu prātu lika pulsam sisties ātrāk.

Būdams šejienes pacients, viņš šausminājās par apsēstību, ar kādu vajāja ļaunumu citos. Tas Lūku tā pārbiedēja, ka viņš sāka saskatīt ļaunumu sevī pašā. Dekera māte nomira, deviņus mēnešus neredzējusi dēlu, jo, noziedzniekus vajājot, viņam neatlika tam laika.

Tagad bailes uzplūda atkal, bet šoreiz tām bija stingrāks pamats. Lūks zināja, ka ļaunuma sēkla ir viņā pašā. Atgaiņājis šīs domas, Dekers caur ugunsdrošajām durvīm iegāja apsargātajā spārnā. Visas domas viņš tagad koncentrēja vienam mērķim - atrast Ketiju Ķerru un aizgādāt prom no šejienes.

Sākumā Ketija nespēja noticēt, ka ārsts aizskar viņas krūtis seksuālos nolūkos, bet, vīrieša elpā saklausījusi viltību un sajutusi, ka viņš piebāž savu kājstarpi viņas vaigam, viņa izspļāva pupiņu un iesaucās: - Ko, pie velna jūs darāt?

- Atslābinies, - viņš mierinot uzsmaidīja, it kā klusinādams satrauktu pacientu. Uz viņa pieres izspiedās sviedru lāses. Viņa acis spīdēja, aiz briļļu lēcām izskatīdamās vēl lielākas. Ketija juta baiļu trīsas pārskrienam ķermenim. Nolicis pudeli sānis, viņš sāka glāstīt Ketijas seju, ar pirkstiem berzēdams sievietes muti. Kad viņš pārlaida pirkstu Ketijas gludajai apakšlūpai, viņa sajuta ārsta ādas sāļo garšu. Viņa mēģināja iekost, bet vīrieša pirksti palika neaizsniedzami. Pilnīgi bezpalīdzīga viņa juta, kā panikā saspringst krūškurvis, sevišķi, kad svešinieka roka aizsniedza kājstarpi un sāka atvilkt rāvējslēdzēju. Tas nedrīkst notikt, viņa domāja. Tikai pirms dažām stundām viņa sāka sava mūža darba pēdējo posmu, bet tagad atradās šajā ellē. Tiklīdz vīrietis sāka darboties gar viņas galvu, Ketija sāka cīņu. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka ārsts izvelk dzimumlocekli un sāk to berzēt.

-    Es jūs brīdinu, ka kodīšu visam, kas nonāks man tuvumā, - viņa kliedza.

Likās, tas uzbudina vīrieti vēl vairāk. Viņš sāka elpot ātrāk. Ketiju arvien vairāk pārņēma izmisums un panika.

-    Atslābinies, - viņš atkārtoja. - Pēc dažām dienām tu to aizmirsīsi. Tu vispār aizmirsīsi visu.

Viņa aizvēra acis un sakoda zobus. Pēkšņi viņa smagā elsošana pārtrūka, un no durvju puses atskanēja balss, kas ļāva atviegloti nopūsties.

-    Doktor Pīter? Ko, pie velna, jūs darāt? - Dekera balss no dusmām bija aizsmakusi. Ketija centās pagriezties uz ienācēja pusi, lai viņu ieraudzītu. Lūks ienāca palātā un uzrāva viņas mocītāju kājās. Ketija redzēja, kā Lūks ar kreiso roku pietur vīrieti, bet ar labo iesit tam pa seju. Tā bija viegla, spēcīga kustība, kā golfa nūjas vēziens. Nākamo sitienu pavadīja doktora lūstošo briļļu skaņa un aizsmacis vaids. Doktors sarāvās čokurā. Dekers vairākas reizes iebelza viņam ar celi pa cirkšņiem. Pīters nobālēja un saliecās kā kabatas nazis. Ar abām rokām viņš centās aizsegt savu vaļējo bikšu priekšu. Ketija bija tik saniknota, ka vēlējās, lai Dekers sistu vēl un vēl. Viņš to nedarīja, bet ļāva, lai Pīters locīdamies sabrūk uz grīdas. Dekers deva zīmi Ketijai un uzkliedza: - Mani sūta direktora vietnieks Džeksons. Saskaņā ar direktores Neilores pavēli šī sieviete jānogādā uz citu vietu. -

Lūka seja izskatījās neizteiksmīga, bet acis dusmās kvēloja.

-    No manis gaida, lai es viņu piegādāju neskartu. Ceru, ka tu viņai neko neesi nodarījis. Ja izrādīsies, ka tā nav, es vēl atgriezīšos.

-      Nē, es viņai neko neesmu nodarījis, - vīrieds šņukstēja, pieskardamies salauztajam degunam.

-    Tad vācies un netraucē man strādāt!

-    Bet viņa vēl nav saņēmusi visas injekcijas. Direktore Neilore man lika viņu šeit turēt vismaz vēl četras dienas.

-    Plāni ir mainījušies. Ja gribi pārbaudīt, piezvani Džek- sonam vai direktorei. Bet, ja tu to darīsi, Dievs ir mans liecinieks, ka es sadusmošos un izstāstīšu viņiem, ko tu darīji, kad ienācu. Tagad pazūdi no manām acīm, tu, slimā cūka. Negribu tevi redzēt, pirms nebūšu atstājis šo mēslu bedri. - Pēc šiem vārdiem Dekers uzrāva vīried kājās un izmeta no palātas. Dekers pagaidīja, kamēr Pīters aizvācas, tad noliecās un atsprādzēja Ketijas kreklu.

Rokas, kas tikko bija dragājušas viņas mocītāju, tagad maigi atbrīvoja Ketiju. Cenšodes nenodarīt sāpes, viņš atraisīja siksnas un mezglus. Sieviete visu laiku skatījās Lūkā, baidīdamās, ka viņš izgaisīs. Tiklīdz krekls kļuva vaļīgāks, Lūka stiprie pirksti masēja viņai rokas un pašu piecēla kājās.

-     Tu atnāci, - viņa teica, vēl nespēdamam tam noticēt.

-    Tu mani atradi.

-     Protams, ka atnācu, - Dekers sacīja, un viņa sejā atplauka smaids. - Es gribēju… man vajadzēja uzzināt, kas, pie velna, notiek.

-       Mums viņi jāaptur, Lūk, - Ketija lūdzās. - Ir noticis kaut kas briesmīgs.

- Es par to esmu informēts, - viņš atbildēja un atbalstīja Ketiju, kad viņas kājas saļodzījās. - Es zinu par projektu "Sirdsapziņa" un par to, ka tagad mēģina slēpt kļūdu ar Akselmenu.

-   Ir vēl sliktāk, - viņa teica un ievēroja, ka šis atklājums neatstāja lielu iespaidu. - Akselmena nāve varbūt bija kaut kas vairāk nekā kļūda. Es domāju, ka pārbaudīja vēl kaut ko. Kaut ko daudz sliktāku par "Sirdsapziņu".

-    Kā tu to domā?

Pirms atbildēt, Kedja vēlreiz apsvēra atskārtu, kas viņai radās zāļu izraisītā miega laikā. Droši vien viņi negatavojās aiziet tik tālu, viņa nodomāja.

-    Lūk, man liekas, viņi noziedzniekus nemaz negrasījās ārstēt, - Kedja domīgi noteica. - Es domāju, ka viņi tos gribēja nogalināt.

2. DAĻA MIERA SĒRGA

.

Jaunais militārais hospitālis, Bagdāde, Irāka

Pirmdiena, 2008. gada 3. novembris, pulksten 1.07

Doktors Udajs Azizs saprata, ka laika paliek aizvien mazāk. Šajās pēdējās nedēļās elitārajā Republikas gvardē jau notikušas astoņpadsmit pašnāvības un sešpadsmit letāli asinsizplūdumi smadzenēs. Visi apstākļi liecināja, ka tas ir tikai sākums. Visi mirušie bija augstākā mērā spējīgi un garīgi līdzsvaroti kareivji, ne vecāki par divdesmit pieciem gadiem.

Pirms trim dienām saniknotais Irākas prezidents ar ģenerāļu starpniecību pieprasīja, lai Azizs un viņam pakļaude cilvēki noskaidro problēmas cēloni. Raiss neatbalstītu plānotās ofensīvas atlikšanu Kuveitā. Uzbrukuma mērķis bija atgūt bagātīgās naftas rezerves. Reputāciju nedrīkstēja zaudēt. Pēc rītdienas vēlēšanām ASV pie varas nāks neveiksminieku valdība. Tas būtu ideāls bridis iebrukumam. Azizs zināja, ka viņam jāatrod problēmas cēlonis un, cik ātri vien iespējams, tā jāatrisina. Citādi nāves gadījumu skaits turpinātu pieaugt.

Azizs sēdēja savā kabinetā jaunā militārā hospitāļa pēdējā stāvā. Ne jau Raisa draudi viņu steidzināja. Gatavodamies rītdienas apspriedei ar ģenerāļiem, viņš centās pabeigt ziņojumu. Azizs pūlējās atminēt mīklu galvenokārt personisku iemeslu dēļ. Ne jau aicinājuma vadīts viņš strādāja par ārstu. Šo darbu viņš uzskatīja par ērtu un ienesīgu nodarbošanos, nevis par aicinājumu. Neizprotamu iemeslu dēļ Azizs izjuta gandrīz neizturamu sirdsapziņas slogu par nāves gadījumiem, it kā viņš būtu par tiem atbildīgs. Viņš saprata, ka vienīgā iespēja, kā atvieglot šo slogu, ir atrast pretlīdzekli.

Galda lampa bija vienīgais gaismas avots viņa parasd tumšajā kabinetā. Jau pāri vieniem naktī, bet par atpūtu nevarēja pat domāt. Pēdējās četras dienas viņš nebija bijis mājās un miegam atvēlējis mazāk nekā pāris stundu vienā reizē. Šajā laikā viņš vairākkārt pētīja pirmo reģistrēto nāves gadījumu. Divdesmit vienu gadu veco Katibu nošāva par atteikšanos šaut uz četriem dezertieriem. Viņš izstudēja sekcijas un ar to saistīto pārbaužu rezultātus. Pēc tam uzskicēja katru nākamo pašnāvību vai asinsizplūdumu smadzenēs, atzīmējot ikvienu sakarību starp Katibu un pārējiem.

Katiba urīns deva pirmo atrisinājumu. Tajā, tāpat kā pārējo upuru paraugos, bija ārkārtīgi augsts androgēna līmenis. No tā viņš secināja, ka upuri cietuši no steroīdu pārdozēšanas. To apstiprināja matu izkrišana un izsitumi, kā arī testikulārā atrofija daudziem vīriešiem. Arī pašnāvības ir uzskatāmas par steroīdu pārdozēšanas izpausmi.

Asinsaina liecināja ko citu. Tā apstiprināja pieņēmumu par androgēna līmeni, bet arī saturēja lielu daudzumu monoani- na oksidāzes fermenta. MAO norāda uz neirotransmiteru līmeni smadzenēs, it īpaši uz nāvējošā transmitera serotonīna līmeni.

Azizs lika izdarīt pilnu Katiba asins DNS analīzi, izmantojot vienu no diviem militārā hospitāļa genoskopiem. Irākā bija tikai trīs šie dārgie aparāti. Trešais atradās slepenajā bunkurā zem prezidenta galvenās pils.

Salīdzinājis Katiba DNS aprakstu viņa personīgajā lietā ar no līķa paņemto asiņu DNS aprakstu, Azizs atklāja nelielas, bet būtiskas atšķirības. Septiņpadsmit Katiba gēni bija pārveidoti ar vadāmo sekvenču palīdzību. Oriģinālais genoms nesaturēja šādas sekvences. Droši vien cilvēka standarta genomā tās arī nebija atrodamas. Sākumā Azizs pārbaudīja, vai pēdējā laikā Katibs nav lietojis kādas gēnus modificējošas zāles. Kareivju personīgajās lietās starp neskaitāmajām potēm, ko viņi visi saņēma, Azizs pamanīja vienu DNS vakcīnu - parastu injekciju, kādu saņem katrs kareivis pirms došanās kaujā. Šī injekcija rada imunitāti pret bioloģiskajiem ieročiem, sevišķi pret Irākas lietotajiem. Tas ļāva izmantot bioloģiskos ieročus, nekaitējot pašu armijai. Neskatoties uz daudzajiem strīdiem ar UNSCOM inspektoriem, Raiss slepeni bija attīstījis varenu bioloģiskā kara potenciālu. Tas ļāva Irākas prezidentam apsvērt nepakļaušanos ASV vadītajai ANO Drošības komitejai un vēlreiz iebrukt Kuveitā.

Bet vīrusu injekcijas neizmainītu atsevišķos gēnus, kuri bija modificēti Katiba genomā. Vakcīna tikai modificēja aiz- sargšūnu DNS, izveidojot imunitāti pret standarta apdraudējumiem, tajā pašā laikā padarot šūnas uzņēmīgas pret specializētākām injekcijām. Pēdējās tika izveidotas, lai aizkavētu bioieroču iekļūšanu organismā.

Katibs bija saņēmis tikai standarta vakcīnu, bet ne specializētās injekcijas. Pat ja viņš būtu tās saņēmis, tas neradītu tādu efektu viņa genomā. Kaut kas bija Katiba gēnus pārvērtis tik ļoti, ka viņš aizgāja bojā.

Izpētot pārējos pašnāvību un asinsizplūdumu upurus, Aziza grupa atklāja, ka arī tiem piemīt tās pašas septiņpadsmit galveno gēnu anomālijas. Pētot šos gēnus un saprotot, kā tie stimulēja agresijas hormonus, neirotransmiterus un inhibīcijas, Azizs guva pārliecību, ka tie ir bijuši problēmu cēloņi. Bet kā un kāpēc tie tika izmainīti?

Šo lietu viņš pārrunāja arī ar Jevgēniju Krotovu, krievu zinātnieci, kas vadīja Irākas bioloģiskā kara programmu. Pēc viņas grupas ziņām, ne visi mirušie bija saņēmuši DNS vakcīnu, un daudzi no vakcinētajiem to saņēma pirms vairākiem gadiem. Tad kā tā varēja būt pirmsākums? Abas grupas rūpīgi pārbaudīja visas vakcīnas. Pārbaudēs neatklājās nekas neparasts. Kāda bija sakarība? Ja Azizs būtu labāks ārsts, viņš tagad to varētu izskaidrot. Viņš varētu novērst daudzu cilvēku nāvi.

Pārtraucis rakstīt ziņojumu, viņš paberzēja sāpošo zodu un paņēma blakus klēpjdatoram esošo kartona kārbiņu. Pirms divdesmit gadiem Azizs studēja medicīnu Londonas koledžā, tāpēc viegli izlasīja uzrakstu uz kārbiņas. Uzraksts nevēstīja neko nezināmu, bet, kamēr viņš uz to lūkojās, četri tumši mati nokrita uz klēpjdatora tastatūras. Viņš instinktīvi pakasīja galvu. Ieraugot nokrītam dažas tumšas šķipsnas, Azizam pārskrēja aukstas trīsas.

Pēkšņi viss kļuva skaidrs.

Epidēmijas pirmsākums meklējams nevis visos serumos, bet dkai dažos, varbūt vienā nejauši sabojātā paraugā. Tāpēc jau viņa grupa neko nevarēja atrast, pārbaudot zāļu partijas. Pietika ar vienu cilvēku, kas inficēts ar krasi atšķirīgu serumu - ar nosacījumu, ka serums nav novājināts un padarīts neinfekciozs. Šis cilvēks izplatītu infekciju starp tiem cilvēkiem, ar kuriem nonāktu tiešā kontaktā, aizsākot infekcijas ķēdi.

Arī viņš ir šajā ķēdē.

Ar drebošu roku Azizs sāka pārrakstīt ziņojuma daļas. Viņam jāpieraksta šis atklājums un jābrīdina Jevgēņija Kro- tova un izmeklēšanas grupa. Kadbs pirms nāves, iespējams inficējis ari citus. Armija dzīvoja dk šaurās telpās, ka karaspēka masveida iznīcināšana varēja sākties dažu nedēļu, ja ne dienu laikā. Viņa grupai jāpārbauda medikamentu krājumi, lai atklātu jebkādus bojātus vakcīnas paraugus, tos analizētu un atrastu pretlīdzekļus. Par notikušo Azizam jāziņo ģenerāļiem, jāliek atsaukt uzbrukumu. Drudžaini rakstot, viņš pēkšņi sāpīgi saprata tos kareivjus, kas devās kaujā. Iespējams, viņš varētu novērst konfliktu un izglābt visas šīs dzīvības.

Pār pieri straumītēm plūda sviedri, viņš jutās noguris un gribēja gulēt. Atpūsdes nedrīkstēja, jo darāmā vēl bija daudz.

Pēc piecdesmit astoņu minūšu ilgas rakstīšanas Azizs saprata, ka izpildīt plānus neizdosies, un sāka raudāt. Viņa kreisā roka ļengana gulēja uz tastatūras, atsakoties pakļauties pavēlēm. Tad visa ķermeņa kreisā puse kļuva nejūtīga un ap galvu it kā sažņaudzās metāla stīpa. Cenšoties koncentrēties uz datora ekrānu, viņš spēja tikai elsot.

- Ak nē, - viņš ievaidējās. - Nē. - Asinsizplūdums smadzenēs nemazinājās un, kad tas atkārtojās vēlreiz, Azizs tikai kādu sekundes daļiņu sajuta sāpes. Krītot viņš aizrāva sev līdzi arī klēpjdatoru, to izslēdzot. Brīdī, kad viņa galva un klēpjdators atsitās pret cieto, auksto grīdu, ķermenis jau bija bez dzīvības. Ziņojums, kuru rakstot viņš nomira, kritienā tika izdzēsts.

Blakus ārsta sejai, dažu collu attālumā no viņa vaļējām, neredzošajām acīm, gulēja zila vakcīnas kārbiņa. Zem nosaukuma Bioshield atradās ražotāja logo: hromosomu apļu veidots mērķis; dubultspirāles veida bulta ietriecas kodolā. Uz labāku nākotni tēmējot - tāda bija pēdējā rindiņa, kurai blakus kompānijas nosaukums un adrese: ViroVector Solutions Incor- porated, Palo Alto, California, USA.

Merina apgabals, Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 16.37

-     Liekas, es jūku prātā. Visas pazīmes liecina, ka tas ir kaut kas lielāks par "Sirdsapziņu", bet es nespēju tam noticēt. Lai kas ari turpmāk notiktu, mēs nevaram ļaut viņiem izgrozīties, - Ketija Ķerra sacīja, nelieliem malciņiem sūkdama tēju Metija viesistabā.

Metijs klusi sēdēja stūrī un klausījās, kamēr Dekers soļoja pa istabu. - Vai mums ir izvēle? - Dekers jautāja, pieiedams pie kafijas galdiņa. Viņš paņēma vienu no tur esošajām fotogrāfijām un pasniedza Ketijai. - Skaties, es divas reizes biju pie tavas mājas. Ap to ložņā Džeksona ļaudis. Acīmredzot gaida, kad paies vēlēšanas, lai būtu droši, ka neviens, kas tevi meklē, nerada kņadu. Viņiem ir gluži vienalga, kas viņus redz. Tas nozīmē, ka viņi vēl nezina par tavu bēgšanu. Bet tas arī nozīmē pārliecību, ka likumi uz viņiem neattiecas. Var jau būt, ka viņiem taisnība.

Ketija aplūkoja vienu no Dekera uzņemtajām fotogrāfijām. Tajā bija redzami trīs vīrieši, kas it kā atpūtās, atspiedušies pret pelēku Chrysler pretī viņas mājas parādes durvīm. Viņa tos visus pazina. Šie ļaudis bija kopā ar direktora vietnieku Džeksonu, kad Ketiju nolaupīja. Citā fotogrāfijā varēja redzēt, kā šie paši vīrieši ieiet viņas mājā, it kā tā piederētu viņiem.

-    Džeksons tur nav manīts, - sacīja Dekers. - Bez šaubām, viņš tagad cenšas turēties nostāk. Viņš ir kārtīgs Biroja vadošais darbinieks un droši vien jau atgriezies Vašingtonā. Varu saderēt, viņa nelietīgie aģenti pat nezina, ka direktore Neilore ir šajā lietā iesaistīta, vismaz ne tik tieši.

-    Mums taču kaut kas jādara, Lūk.

-    Kas? - Dekers saniknojies pacēla balsi. - Ketij, kas mēs esam salīdzinājumā ar FIB direktori, galvenās biotehnoloģiju kompānijas vadītāju un Savienoto Valstu topošo prezidenti? Es jau esmu atlaists no Biroja. Pēc paziņojuma "Sirdsapziņa" pret noziedzību aptaujas Veisu izvirza piekšgalā - tālu, tālu priekšgalā. Prese un policija viņu mīl. Ikviens mīl Pamelu Veisu un viņas brīnumaino noziedznieku ārstēšanu. Agrāk vai vēlāk Neilore un viņas sirdsdraugi atklās, ka tu esi aizbēgusi no "Patvēruma", un sāks tevi meklēt. Viņi vēl nezina, ka mēs esam saistīti, bet tev būtu jāiet prom.

Ketija sakoda zobus, bet neko neteica.

Pagājušas gandrīz divas dienas, kopš Dekers viņu bija izglābis un atvedis uz vectēva māju Merina apgabalā. Cīnīdamās ar zāļu izraisītajiem murgiem, Ketija nogulēja visu sestdienas nakd un lielu daļu svētdienas, bet Dekers viņu uzraudzīja. Pēcpusdienā viņa jau jutās piedekami atspirgusi, lai varētu runāt. Un vakarā viņa ar Dekeru dalījās savos atklājumos.

Izmantojot Dekera specializēto, bet maz lietoto klēpjda- toru, Ketija vēlreiz pārlūkoja Karla Akselmena genoma izmaiņas Dekeram atsūtītajā diskā. Pēc tam ar Lūka FIB pieejas kodu palīdzību viņa pārbaudīja citus aizdomīgos nāves gadījumus Sankventinā.

Varbūt, ka viņai jāpateicas Dekeram par dzīvības glābšanu, bet, ja Ketija gaidīja, ka Lūks dzīvos līdzi viņas pazemojumam un jutīs līdzi viņas nožēlojamajam stāvoklim, tad nācās vilties. Kad viņi pa abiem bija salikuši kopā zināmos faktus, Dekers pašūpoja galvu un norūpējies uzlūkoja Ketiju, it kā sacīdams - ko tad tu sagaidīji? Projekts "Sirdsapziņa" bija Kedjas sapnis kopš viņu strīdiem Hārvardā. Kāpēc viņa tagad žēlojas tikai tāpēc, ka metodes nav gluži ētiskas?

-   Lūk, ja nevaram neko vairāk, mums vismaz jānoskaidro, ko viņi īstenībā domā darīt.

-   Vai nav acīm redzams, ko viņi domā darīt? Skaties patiesībai acīs. Neilore un Prinsa paņēma tavu ideju un tevi izmantoja FDA piemuļķošananai. Viņi skatījās caur pirkstiem uz Akselmenu un citiem Sankventinā, vai varbūt tie nebija viņi. Negribēdami kompromitēt "Sirdsapziņu", viņi noslēpa visu un tevi novāca no ceļa. Vienkāršāk par vienkāršu. Gribu redzēt, kā šie par to samaksās, un man pie vienas vietas, ko viņi nodarījuši tev. Tu tagad esi izmesta no spēles, un varbūt tev vajadzētu pazust.

Ketija lūkojās Dekerā ilgi un uzmanīgi. - Pie velna, kādreiz tu apgriezi visu kājām gaisā, ja juti, ka pastrādāts noziegums. Vai tevi tas vairs neuztrauc?

-     Protams, ka uztrauc. Es tikai esmu kļuvis reālists. Teiksim, mēs iekļūstam tavā mājā un paņemam tavu čemodānu no Rembo krātiņa…

Viņa uzmeta Lūkam drūmu skatienu. - Rokija krātiņa. Šimpanzi sauc Rokijs.

-    Labi, no Rokija krātiņa. Pieņemsim, ka mēs paņemam visus diskus un pierakstus. Ko tas dod?

Viņa nopūtās. Ak dievs, viņa jau bija tam visam gājusi cauri. - Es pierādīšu, ka "Sirdsapziņas" pamatā ir viltoti dati; oriģinālais serums, ko izmantoja notiesātajiem, nebija devītās versijas serums, ko aprobēja FDA.

Dekers pakratīja galvu. Viņa redzēja saspringstam vīrieša žokļu muskuļus. - Labi, bet kuram tas rūp? Visi grib šo noziedznieku brīnumaino ārstēšanu, kuru tu palīdzēji radīt. Un, kamēr visās nākotnes terapijās izmantos tavu drošo devītās versijas serumu, kas atbildēs par to, ka vardarbīgie cietumnieki saņems potenciāli nedrošu vielu?

Viņa balss kļuva skaļāka. - Ak dievs, Kedj, lai gan tevi nolaupīja, kāpēc tu par to raizējies? Tas ir tavs sapnis. Mani pa- matod izmeta no darba. Es nekad neesmu ticējis šiem "gēni nozīmē visu" mēsliem. Savu darba mūžu esmu veltījis slepkavu un izvarotāju vajāšanai, uzskatot, ka šo cilvēku domāšanu un izturēšanos nosaka viņu pagātne. Esmu kārtīgi pastrādājis. Bet tagad atklāju, ka mans miesīgais tēvs ir bijis sevišķi bīstams sērijveida izvarotājs un slepkava. Saskaņā ar tavu teoriju es pēkšņi neesmu labāks par nelieti, ko pats vajāju.

Viņš pieklusināja balsi un aizgriezās. - Ketij, es vienmēr esmu ienīdis fašistu uzskatus par ģenētisko iepriekšnolem- tību, bet tu pēc tiem tiecies. Sakārtotā sabiedrībā no nevēlamiem īpatņiem jāatbrīvojas. Nepārmet man bezrūpību.

Ketija iekoda lūpā. Metijs joprojām klusi sēdēja istabas stūrī. Večuka tukšās acis pievērsās viņai. Ketijai likās, ka Metijs ne tikai viņu redz, bet arī lasa viņas domas.

-   Lūk, tas nav godīgi, - klusi ierunājās Metijs. - Uzklausi viņu. Es ari nepiekritu Ketijas idejām, bet esmu pārliecināts, ka viņai ir labi nolūki. Ketija to negribēja, vai ne?

- Nē, protams, ka ne. Protams, ne šādi. Lūk, es varu saprast, kāpēc tu dusmojies, bet es ari esmu saniknota. Es gribu mēģināt viņus apturēt. Atgriezīsimies pie Akselmena nāves. Disks, ko tev atsūtīju, parāda, ka viņa genoms ir pārveidots. Katrs zinātnieks, kam ir vismaz puse smadzeņu šūnu, var ielikt disku genoskopā un pateikt, cik nāvējošas ir šīs izmaiņas. Akselmenu nekodēja, lai viņš labāk uzvestos. Korekcijas viņu nogalināja.

-   Bet viņam bija jāmirst tik un tā. Viņš atradās nāvinieku kamerā. Un, ja tas bija tikai negadījums, kas par to ir atbildīgs?

-    Tas ir pats galvenais. Es nedomāju, ka tas bija negadījums. Tici man, es kaut ko zinu par serumiem; man bija labs skolotājs. Tas, kas nogalināja Akselmenu un pārējos Sankven- tinā, bija pārāk labi izplānots, lai būtu dkai nejauša mutācija. Nodek kaut kas ļoti dīvains. Tas ir kaut kas vairāk nekā "Sirdsapziņa". Es par to esmu pārliecināta.

Dekers nopūtās un pagriezās pret viņu. Lūka acis meklēja viņējās, it kā redzētu pirmo reizi. Ketija redzēja, ka Lūka analītiskais prāts darbojas, apsvērdams dzirdēto.

-    Tu neko nevari izdarīt, Lūk, - Medjs atklād pateica.

-   Vectēv, neņem ļaunā, bet būs labāk, ja tu neiejauksies. - Viņš atkal pievērsās Kedjai. - Vai tu esi pārliecināta, ka tas nebija negadījums?

Viņa īsu brīdi klusēja un tad noteica: - Pie velna, jā.

-   Vai tu esi piedekami pārliecināta, lai riskētu ar savu dzīvību, mēģinot to pierādīt?

Viņa ar grūtībām norija siekalas un dziļi ieelpoja. - Tā ir mana dzīve, es to tā uzskatu, jā.

Dekers kādu brīdi vēl viņā nolūkojās, tad viegli pamāja. Džinsos ar uzlocītajām starām un maisveidīgajā džemperi viņa izskatījās trausla, šo iespaidu īpaši izcēla izspūrušie mad un bālā āda. Tomēr Ketijas acīs spīdēja tērauds.

Pēdējās dienās Lūks bija vērojis, kā Ketija miegā svaidās un grozās, atbrīvodamās no viņai ievadīto zāļu ietekmes. Viņu pārņēma dusmas, iedomājoties, ka FIB direktore attaisnoja un sankcionēja šo ārprātu, apgalvojot, ka tas veicinās cīņu ar noziedzību.

Viņu kaitināja Ketijas naivums. Laikam jau viņai šķita, ka lielajā, ļaunajā pasaulē visu var viegli nolīdzināt tāpat kā zinātniskajos eksperimentos. Ka cilvēki - sevišķi vecāki ļaudis - ievēro pastāvošos likumus un noteikumus. Dekera dusmas atsvēra bailes par Ketiju. Viņš zināja - ja Neilores ļaudis viņu vēlreiz dabūs savos nagos, viņiem nebūs izvēles - viņi to nogalinās.

Dekers neticēja šai sazvērestības teorijai, bet notikumu slēpšana bija reāls fakts. Viņš gribēja aizrakties līdz pašam pamatam. Lūks ienīda pat "Sirdsapziņas" ideju, viņa nepārtraukti nodarbinātais prāts uzjundīja dīvainās sakritības.

Sākotnēji Ketiju izmeta no darba, bet, vēlāk nomierinājusies, viņa negribēja riskēt ar savu mūža darbu. Neilorei un Prinsai vajadzēja to zināt, jo Ketijas nolaupīšana un noslepkavošana jau būtu pārmērība. Elisa Prinsa neizskatījās pēc cilvēka, kas labprāt ļautu Ketijai, ko viņa pazina un kurai uzticējās, nodarīt pāri. Nāves gadījumi Sankventinā arī nebija iemesls. Pēc Neilorei pieejamās informācijas, neviens par tiem nezināja, vismazāk jau Ketija. Līķus oficiāli kremēja.

Dekers joprojām nespēja saskatīt, kā Ketijas dzīvība var noderēt pašas iesāktā projekta izjaukšanai. Tomēr Lūks saprata, ka, atsakoties palīdzēt, Ketiju neaizkavēs - viņa darbosies vienatnē, un tas nevilktos ilgāk par piecām minūtēm.

-     Pieņemsim, ka to visu varētu pierādīt - un tā ir liela augstprātība, jo varu derēt, ka Neilorei un Prinsai jau ir plāni, kā tevi kompromitēt. Tad kurš tev varētu ko pastāstīt?

-    Pamela Veisa.

-      Kāpēc tu domā, ka viņa nav līdzdalībniece? - viņš jautāja. Tas neatbilda Dekera priekšstatam par Veisu, bet viņš nevarēja būt pārliecināts, ka topošā prezidente nav iesaistīta.

-    Tāpēc, ka mūsu strīda laikā Neilore apgalvoja, ka Veisa neko nezina. Viņa izskatījās nikna jau no domas vien, ka Veisa varētu kaut ko uzzināt. Es tev saku, mums jānokļūst pie Veisas. - Ketija pastiepa pirkstu pret vienu no fotogrāfijām. Tajā bija redzama viņas mājas aizmugure. Rokija sprosta augšdaļa bija tikko saskatāma virs pagalma žoga. - Jāpārliecina Veisa, ka mums jāiegūst pierādījumi tam, ka draudzenes viņu krāpj.

-    Rembo… - Dekers atkal izlaboja sevis teikto, - es gribēju sacīt - Rokijs varētu būt trokšņains. Viņš pamatīgi satrauksies, kad ieraudzīs tevi?

-     Jā, - apstiprināja Ketija, - mazliet jau patrokšņos gan. - Viņas seja sadrūma. - Vai tas nozīmē, ka nevaram dabūt somu, kamēr tie vīrieši nav aizgājuši?

-    Nē, ja negribam, lai mūs atklāj.

-    Pie velna!

Tad Dekeram iešāvās prātā kāda doma, un viņš pasmaidīja. - Bet tas nenozīmē, ka mēs nevaram neko darīt, pirms iegūstam pierādījumus. Mums ir Akselmena disks, un tu zini, kas atrodas somā, vai ne? -Jā.

-   Un tu uzskati, ka Pamela Veisa jāinformē par mums zināmo pēc iespējas ātrāk?

-      Protams, bet kā? Man nav iespēju viņai piekļūt, un ja arī būtu, Neilore mani sasniegtu pirmā.

-    Tev taisnība, - piekrita Dekers, paņēma telefonu un ieslēdza skaļruni. Viņš sastādīja numuru, ko zināja no galvas. - Tātad mums vajadzīgs starpnieks. Kāds, kuram ir pieeja valsts varenajiem.

Ketija viņu jautājoši uzlūkoja, bet Lūks neko neteica. Metijs smaidīja, it kā jau zinātu, ko viņš grasās darīt. Pēc pieciem izsaukuma signāliem skaļrunī atsaucās pazīstama balss. - Henks Bačers. - Izklausījās, ka viņš ir nomocījies.

-    Henk, šeit Lūks. Vai atceries to vakaru, kad tu stāstīji, ka esot noguris, veidojot aprakstus un rakstot asprātīgus stāstiņus, un gribētu iekosties kādā lielākā kumosā? Kā tu to nosauci - Pulicera prēmijas laureāts?

Bačers iesmējās. - Jā, veco zēn, vai alus nav laba lieta? Lūk, pašlaik nav īstais laiks. Tu varbūt to neesi pamanījis, bet rit notiks ievērojamākās vēlēšanas Amerikas pastāvēšanas laikā. Šis paziņojums par projektu "Sirdsapziņa" ir mainījis visu. Es pat esmu ielūgts uz svinīgo sarīkojumu ceturtdien, kas veltīts Veisas uzvarai un kļūšanai par pirmo sievieti - prezidend. At- klād sakot, es nedomāju, ka tevis piedāvāts sižets varētu aizēnot šo tēmu.

-    Ja nu es sacītu, ka manā sižetā ir iesaistīta šo svinību zvaigzne un tavs gājiens uz ballīti varētu tikt atcelts.

-Aktā?

Dekers palūkojās uz Ketiju, kas saprotoši pamāja ar galvu. - Kā būtu ar ekskluzīvu vēsd par Veisas paziņojumu saistībā ar projektu "Sirdsapziņa", ko sniedz zinātnieks, kas pats izstrādājis sākotnējo ideju?

Henks atviegloti nosprauslājās. - Tu domā Elisu Prinsu?

-    Nē, cilvēku, no kā viņa aizguva ideju.

-    Turpini.

-    Un ja es tev pateikšu, ka projekts "Sirdsapziņa" nav tāds, kā izskatās?

-    Kā to saprast?

-    Pastāv milzīga slepena aktivitāte, ieskaitot to zinātnieku nolaupīšanu, kas strādā pie šā projekta, FDA maldināšanu, ar "Sirdsapziņas" izmēģinājumiem saistītu nāves gadījumu slēpšanu.

-    Lūk, tas der.

-Jā-

-    Pieņemu, ka tev ir pierādījumi?

-   Varu tikai pateikt, ka to ir piedekami daudz, lai tu varētu nākamajai prezidentei uzdot dažus nopietnus jautājumus.

Pierādījumi sekos. - Dekers gandrīz saklausīja, kā Henka prāts darbojas, gatavojot Pulicera prēmijas saņemšanas runu.

-    Tātad, Henk, vai tu vēlies speciālinterviju? Protams, ja tas tevi neinteresē, es varu piezvanīt…

- Beidz muldēt, - īsi iesmējies, Henks viņu pārtrauca.

-    Visu uzmanību veltu tev. Stāsti vairāk.

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Trešdiena, 2008. gada 5. novembris, pulksten 6.00

TITANIA nebija pārsteigta, kad Amerikas Savienotās Valstis pamodināja ziņa, ka par prezidentu pirmo reizi vēsturē ievēlēta sieviete. Pamelas Veisas uzvara bija ieplānota, un tā balstījās uz perspektīvo plānošanu.

TITANIA visu nakti pārmeklēja datoru vadītās elektroniskās vēlēšanu urnas, uzskaitot rezultātus. Dažu stundu laikā TITANIA uzzināja, ka Pamela Veisa uzvarējusi ar lielāko balsu pārsvaru kopš Reigana ievēlēšanas 1984. gadā. Šī uzvara simbolizēja vēl vienu domino kauliņa krišanu sen paredzētā notikumu gaitā.

Kā parasti, TITANIA plašā tīkla neliela daļa bija vērsta uz Crime Zero, nemitīgi koriģējot atsevišķu fāzu attīstību un smalki noregulējot gaidāmos rezultātus.

Pirmā fāze bija pabeigta, tāpat kā ar to saistītais projekts "Sirdsapziņa". TITANIA tagad vajadzēja pārbaudīt, kā attīstās otrā fāze. No otrās fāzes rezultātiem bija atkarīga trešās fāzes uzsākšana. Aptaujājot meklēšanas iekārtas, TITANIA internetā pārmeklēja ziņas par Irāku.

Nenormālais nāves gadījumu skaits militārajā hospitālī Bagdādē un atsevišķi ziņojumi par neizskaidrojamo pašnāvību pieaugumu Irākas armijā deva TITANIA to, ko tā gribēja noskaidrot. Irākas armija strauji palielinājās. Par to liecināja pieaugošais ziņojumu skaits. TITANIA turpinātu pārtvert šos ziņojumus, ar tur atklāto papildinot prognozes, bet otrā fāze uz brīdi izrādījās svarīgāka.

Tikai tagad TITANIA pievērsās trešajai fāzei, sistēmas vissarežģītākajai stadijai. Vispirms tika aptaujāti kontroles datori izvēlētajās lidostās, pārliecinoties, vai radiovadāmie bakterioloģiskie filtri ir uzstādīti un gatavi izpildīt komandas. Tikai tad TITANIA atgriezās pie prognozēšanas. Otrā fāze izmantoja serumu, kura vīrusi izplatījās kontakta ceļā. Trešās fāzes vīrusi izplatījās ar elpošanas sistēmas starpniecību. Tie izplatījās pa gaisu un, izmantojot serumu, izplatīšanās notika ātri un grūti prognozējami.

Izmantojot agrāko izmēģinājumu rezultātus, TITANIA zināja, cik strauji cilvēka organismā noris Crime Zero trešās fāzes vīrusu inkubācijas periods. Ekstrapolējot agrāk notikušo pandēmisko nelaimju, sevišķi Spānijas gripas epidēmijas 1918. un 1919. gadā, kas nogalināja gandrīz 50 miljonus cilvēku, un vēlāk Ķīnas gripas uzliesmojumu izplatīšanās raksturlīknes, tā varēja prognozēt vīrusa izplatīšanos populācijā. Izmantojot šo bāzes modeli un nepārtraukti salīdzinot empīriskos datus ar internetu, TITANIA varēja prognozēt laiku, kad Crime Zero sasniegs galamērķi. Pēdējā prognoze vairāk vai mazāk bija palikusi nemainīga, attālinot noslēgumu par trim gadiem. Pieņemot, ka nekas nemainīsies un Medlina Neilore izvirzīs nākamo uzdevumu, TITANIA neatliks nekas cits kā aktivizēt trešo fāzi un gaidīt, kamēr apgāžas pēdējais domino kauliņš.

Kad TITANIA Prinsai un Neilorei nosūtīja atskaiti par stāvokli Crime Zero, tai nebija nekādu priekšstatu par savas rīcības morālo pusi, izņemot to, ka tā tehniski ir iespējama un absolūti neizbēgama.

Baltais nams, Vašingtona

Ceturtdiena, 2008. gada 6. novembris, dienas vidus

Direktore Neilore necieta, ka viņu skūpsta. Pildot sociālas funkcijas, viņa vienmēr centās izvairīties no eiropiešu mākslotās sasveicināšanās, skūpstoties uz abiem vaigiem. Pietika ar rokas spiedienu. Bet Baltā nama pieņemšanā, ko Bobs Bērbenks organizēja greznajā Austrumu zālē, Medlina atļāva sevi noskūpstīt. Viņa pat tā manevrēja savu seju, ka prezidenta un viņas lūpas uz brīdi saskārās. Šajā mirklī Elisa Prinsa draudzenes sejā ieraudzīja mijamies aizgrābtības un šausmu izteiksmi.

Lielo telpu ar Bohēmijas kristāla lustrām un Fonteblo parketa grīdu piepildīja partijai uzticīgi cilvēki, kas bija palīdzējuši Pamelai Veisai uzvarēt. Kampaņas padomdevēji, sekretāri, aģitatori un daži žurnālisti iejuka pūlī un atkal iznira no tā, bet livrejās tērpušies viesmīļi iznēsāja traukus ar sviestmaizēm un šampanieti.

Neilore kopā ar Elisu Prinsu un Pamelu Veisu sarunājās ar Bobu Bērbenku, kamēr viņa sieva Nora pļāpāja ar Pamelas Veisas vīru Alanu un kampaņas organizatoru Todu Sali- vanu.

Prezidents bija labsirdīgs un šarmants. Savu Gregorija Peka smaidu viņš veltīja Prinsai un Neilorei. - Mīļie cilvēki, jūs esat īstie vēlēšanu uzvarētāji. Vai jūs nepastāstītu man, vienkāršam lauku puisim, kā darbojas "Sirdsapziņa"?

- Nejautājiet to man, - smaidot atteica Neilore, cīnīdamās ar vēlēšanos noslaucīt lūpas. Prezidents nebija lauku puisis, un viņa izturēšanās maldināja. Patiesībā projekts "Sirdsapziņa" palīdzēja veidot viņa tēlu - pašreizējais prezidents, kuram nodrošināta vieta vēstures grāmatās. Labi vien, ka tā. Boba Bērbenka agresīvais šarms jau bija ļāvis panākt to, kā dēļ viņa šeit atradās.

Viņa pagriezās pret Elisu, kura, kā šķita, sāka atgūties no Libijas atrašanas radītā šoka. Bēres notika pirms divām dienām, un Elisa izskatījās mierīgāka. Viņa neapšaubāmi neinteresējās par šodienu, lai gan piespieda Neilori atgādināt par viņu plāniem. - Tā ir zinātne, kas "Sirdsapziņai" liek darboties, - viņa teica un uzsmaidīja Elisai.

-    Jā? - Bērbenks pievērsās Elisai. - Vai jūs to varat man paskaidrot?

Elisa paskatījās uz Medlinu, tad uzlūkoja prezidentu. - Serumi, prezidenta kungs.

-    Serumi?

-   Jā, vīrusu serumi, - apstiprināja Elisa, acīm redzami sakaitināta par to, ka Neilore pievērsusi uzmanību viņai. - Redziet, mister prezident, projekta "Sirdsapziņa" uzdevums ir nodrošināt noteiktu šūnu pareizu regulēšanu. Lai to panāktu, man jārada attiecīgs vīruss. Tas ir it kā kravas apvienojums ar raķeti. Vīrusu serums var trāpīt mērķī un piegādāt jebkuru DNS, ko es tajā ievadu. Vīrusu serumi izmaina gēnus. Ar tiem es varu būdski pārveidot cilvēku.

Bērbenks iedzēra malku šampanieša. - Cik precīzi tie sasniedz mērķi?

-    Ja tehnoloģija ir pareiza, es varu radīt vīrusu, kas sasniedz noteiktu cilvēces daļu vai atsevišķu cilvēku, vai pat noteiktu šūnu dpu.

-    Vai jūs domājat, ka tas neievēros citus mērķus, bet trāpīs dkai tajos, kas paredzēti? Tāpat kā gudrā bumba?

-    Tāda ir šī ideja.

-    Es vēlētos, lai mēs dkpat precīzi varētu atrisināt Irākas krīzi.

Šajā brīdī noskaņa mainījās. Aizvien briestošā Irākas problēma meta ēnu uz svinībām.

-    Kādas ir pēdējās ziņas? - jautāja Elisa Prinsa.

Bērbenks sarauca pieri, un Neilorei šķita, ka vīrieša acis

uzzibsnīja, it kā viņš ar prieku nodotu šo īpašo stafetes nūjiņu savai pēctecei. - Mēs darām visu iespējamo. Es tikai ceru, ka Raiss saprot, kāpēc tas notiek. Bet, kā jūs jau zināt, Irākas karaspēks joprojām koncentrējas ziemeļos no trīsdesmit otrās paralēles.

-    Ir taču jāsaprot - karaspēkam šķērsojot šo līniju, sabiedroto spēki viņu apturēs? - jautāja Elisa.

Bērbenks pamāja. - O, jā. Franču un britu lidmašīnu bā- zeskuģi, tāpat kā mūsējie, jau uzturas līcī. Karaspēks un iznīcinātāji Saūda Arābijā, Kuveitā un Turcijā atrodas trauksmes stāvoklī. Mēs esam gatavi, bet šķiet, ka tas viņu neuztrauc.

-    Kāpēc? - jautāja Elisa.

-   Viņš brīdināja, ka ikvienu mēģinājumu traucēt atgūt īpašumus "Irākas provincē Kuveitā" uzskatīs par ekstrēmu provokāciju un nekavējoties dos "atbilstīgu atbildi".

-    Bet viņam taču nav kodolieroču?

-      Nē, kodolieroču vēl nav. Bet mēs ticam, ka viņa bioloģisko ieroču potenciāls ir diezgan ievērojams. Neskatoties uz visām mūsu inspekcijām, izlūkdienests ziņo, ka viņš slepeni glabā kaut ko īpašu.

-    Un ja Irākas prezidents kaut ko liks lietā? - Elisa jautāja.

Bērbenks sadrūma. - Tad sabiedrotajiem nebūs citas izvēles kā laist darbā kodolieročus un nolīdzināt Bagdādi līdz ar zemi.

Neilore pievērsa skatienu Pamelai Veisai un redzēja, ka šis ļoti iespējamais scenārijs radīja viņā šausmas. Kļūt par pirmo prezidenti - sievieti bija jauki, bet kļūt par pirmo, kas izraisījusi kodolkaru, gan nē.

It kā uzsverot situācijas nozīmību, slaids, tumšādains vīrietis uniformā pienāca pie Bērbenka. Ģenerālis Lainuss Klī- vers bija apvienoto štābu priekšnieku padomes priekšsēdētājs. - Mister prezident, vai varu jūs palūgt uz dažiem vārdiem?

Cik ātri Bērbenks aizgāja, tikpat ātri viņš atgriezās un pieliecās tuvāk Veisai. Saglabājot sejā nemainīgu smaidu, viņš klusā balsī kaut ko teica savai pēctecei, tomēr Neilore visu dzirdēja. - Man ļoti žēl, ka jāpārtrauc pieņemšana, bet tikko ir noticis kaut kas saistībā ar Irāku. Es noorganizēju īsu apspriedi konferenču zālē. Ceru, ka jūs arī piedalīsieties. Pilnvaru pārņemšanas laikā mums jāsaglabā vienota fronte. Es ceru, ka mēs satiksimies Ovālajā zālē pēc desmit minūtēm.

Neilore vēroja, kā Veisa sakoda zobus. - Paldies, Bob. Es tur būšu. - Bērbenks vēlreiz pasmaidīja un devās atpakaļ pie ģenerālštāba priekšnieka. Kopā ar viņu bija valsts sekretārs Džeks Menons un aizsardzības ministrs Diks Folijs.

-    Vai viss kārtībā, Pamela? - vaicāja Elisa.

-   Jā, tomēr izskatās, ka nekāda medusmēneša nebūs. Tiksimies vēlāk.

-     Lai tev veicas, - novēlēja Neilore, vērojot, kā viņa atvadās no ģimenes un dodas Ovālās zāles virzienā. Kad Veisa bija netālu no durvīm, Neilore ievēroja, ka no pūļa iznirst kāds tumšā uzvalkā tērpies vīrietis ar smilšu krāsas matiem un seko viņai kā ēna. Neilore zināja, ka tas ir Tošaks, slepenā dienesta aģents, kas organizē viņas apsardzi. Neilorei šis cilvēks nepatika. Viņš nekad neizrādīja bailes vai nedrošību, vienmēr izturējās laipni. Tā kā viņš strādāja slepenajā dienestā, Medlinai nebija varas pār viņu.

Tiklīdz Veisa sasniedza durvis, viņai pretī iznāca ļoti kalsns vīrietis ar viļņainiem matiem un pastiepa pretī roku. Tošaks saspringa, bet turējās aizmugurē. Katrs klātesošais bija iepriekš pārmeklēts. Veisa paspieda viņa roku un turpināja iet, likdama saprast, ka negrasās apstāties. Vīrietis pasmaidīja, un izskatījās, ka viņš apsveic Veisu.

-    Kas tas tāds? - Elisa Prinsa jautāja Neilorei.

Acis piemiegusi, Neilore brīdi skatījās, tad viegli pamāja. - Domāju, ka žurnālists. Tu jau zini. Sacer visus tos gabaliņus Vanity Fair. Pirms trim gadiem intervēja Pamelu, kad viņu izvirzīja par galveno kandidāti Baltajam namam. Tolaik visos žurnālos publicēja plašus rakstus. Tas viņai krietni palīdzēja. Henks… ē, Bačers, man liekas.

Pēkšņi Veisa apstājās un vairs nesmaidīja. Bačers viņai kaut ko sacīja, un Veisa uzmanīgi klausījās. Tad viņa uzmeta zibenīgu skatienu Neilorei, pakratīja galvu un norādīja žurnālistam uz savu pulksteni. Pēc īsas vārdu apmaiņas žurnālists no žaketes kabatas izvilka aploksni un pasniedza viņai. Veisa ātri palūkojās uz aploksni un pasauca Tošaku. Viņa kaut ko pateica un izgāja no telpas.

-    Kas gan tas varētu būt? - Elisa jautāja Neilorei. - Viņa neizskatījās pārāk apmierināta.

Neilorei par pārsteigumu, Tošaks apgriezās un tuvojās viņām. Uzrunājot abas dāmas, viņš bija pieklājīgs, bet nopietns. - Piedodiet, doktore Prinsa, direktore Neilore, bet gubernatore Veisa gribētu jūs šovakar satikt, lai steidzamā kārtā pārrunātu ar projektu "Sirdsapziņa"saistītus jautājumus. Pulksten astoņos jūsu kabinetā, direktore Neilore?

-     Lieliski, - atbildēja Neilore un skopi pasmaidīja. Blakus stāvošā Elisa nervozi raustīja savu piekariņu.

-    Gubernatorei ir jautājums ari jums, - bezkaislīgi piebilda aģents.

-    Ak tā? - Neilore atkal ierunājās. - Un kas tas būtu?

-    Kas ir doktore Ketija Ķerra?

Viesnīca Mandrake, Vašingtona

Tajā pašā dienā pulksten 13.17

Pēc viesnīcā Mandrake pavadītās nakts Henks Bačers gāja uz ēkas apakšzemes autostāvvietu, juzdamies apmierināts ar vakar paveikto. Dekera iedoto pierādījumu par nekārtībām projektā "Sirdsapziņa" piedka, lai sagādātu problēmas jaunievēlētajai prezidentei, un likās, ka viņa ir pietiekami šokēta. Pēc pārējo pierādījumu saņemšanas var iznākt pamatīgs materiāls laikrakstam.

Viņa materiāls.

Tas liktu nobālēt pagājušā gadsimta Votergeitas un Levin- skas afērām. Pareizi ievirzot šo lietu, viņam varētu piedēvēt pirmās prezidentes - sievietes gāšanas publiskošanu, pirms viņa ir stājusies amatā.

Henks uzpūta elpu rokām. Kopš vēlēšanām gaisa temperatūra bija dramatiski kritusies. Pār Vašingtonu valdīja aukstuma vilnis, un laika prognoze pareģoja arī sniegu. Iekāpis mašīnā, Bačers atvēra mapi un pārbaudīja lidmašīnas biļeti. Viņa lidmašīna no National lidostas uz Sanfrancisko izlidoja pēc pusotras stundas.

Paņēmis mobilo telefonu, Henks nospieda atkārtotā zvana taustiņu. Dekera telefons bija izslēgts, tāpēc viņš atstāja balss pasta ziņojumu.

-    Lūk, šeit Henks. Es runāju ar Veisu. Viņa labi notēloja, ka ir šokēta. Gāju pat vēl tālāk - pateicu, ka ticu: viņa par šo lietu neko nezina. Paziņo, kad būsi ieguvis pārējo materiālu. Es atgriezīšos mājās šovakar.

Šajā brīdī vientulīgajā apakšzemes stāvvietā parādījās kāds stāvs - slaida sieviete biezā ziemas mētelī. Lai gan seja bija redzama, viņš nespēja noticēt, ka tā ir Neilore. Viņa dk reti kaut kur gāja viena, parasti dkai svītas pavadībā. Viņa apstājās un paskatījās pulkstenī, it kā pukotos, ka nav ieradies kāds, kas solījis viņu aizvest. Viņai laikam ir bijusi nelegāla dkšanās viesnīcā. Droši vien ne jau pirmo reizi. Iespējams, ka viņa bija organizējusi iesēšanos mašīnā šeit, lai izvairītos no ziņkārīgiem skadeniem.

Bačers jau agrāk bija plānojis satikties ar viņu Baltā nama viesu uzņemšanas telpā, bet vispirms gribēja saņemt atbildi no jaunievēlētās prezidentes. Dekers bija piekodinājis Neilori netraucēt, kamēr viņi uzzinās ko vairāk. Bet šādu iespēju neizmantot būtu grēks. Bačers atvēra durvis.

-    Direktore Neilore?

Pagriezusies pret Bačeru, viņa izskatījās izbiedēta un piesardzīga. - Jā?

-    Mani sauc Henks Bačers. Es jūs redzēju Baltā nama viesu pieņemšanas istabā. Vai drīkstu uzdot dažus jautājumus?

Viņa apveltīja žurnālistu ar iznīcinošu skatienu. - Dariet, kā vēlaties, bet es šaubos, vai varēšu atbildēt. Es steidzos. - Neilore atkal ieskatījās pulkstenī un pagriezās uz izejas pusi.

Viņš izkāpa no mašīnas. - Nekas, direktore. Tas neaizņems daudz laika. Man jāpajautā jums par projektu "Sirdsapziņa". Es vēlējos to izdarīt jau Baltajā namā, bet vispirms gribēju dzirdēt Pamelas Veisas komentāru.

-    Man žēl, bet, kā jau teicu, es steidzos. Man jānokļūst National lidostā. - Ar cimdā tērpto roku viņa izņēma mobilo telefonu.

-      Nē, nesauciet savu automašīnu. Es arī dodos uz lidostu. Ļaujiet man jūs aizvest. Ceļā parunāsim, labi?

-    Es tā nedomāju.

Bačers viņai viltīgi uzsmaidīja. - Ja nu es teiktu, ka zinu visu par projekta "Sirdsapziņa" slepenajiem faktiem? Un ka iegūšu pierādījumus to atklāšanai. Vai tādā gadījumā jūs arī atteiksieties rūnāt ar mani?

Neilores acis sašaurinājās, un viņš redzēja, ka direktore ir šokēta. - Ja nu es teiktu, ka jūs ir maldinājuši cilvēki, kas vēlas sabotēt visnozīmīgāko iniciatīvu cīņai pret noziedzību kopš DNS raksturīgo pazīmju atklāšanas?

Bačers atvēra durvis pasažiera pusē. - Es teiktu, ka jums varētu būt taisnība. Bet man jādzird jūsu domas. Jaunievēlētā prezidente bija pārāk aizņemta, lai nekavējoties atbildētu. Varbūt to varētu izdarīt jūs.

Neilore brīdi vilcinājās, tad padodoties nopūtās. - Labi, - viņa beidzot piekrita. - Es tikai paziņošu saviem aģentiem, kur būšu. - Viņa pielika mobilo telefonu pie lūpām un īsi kaut ko pateica. - Bet, mister Bačer, tas, ko jums sacīšu, nav domāts ierakstīšanai. Jums jāsaprot, ka šo iniciatīvu nedrīkst sabotēt.

-   Jauki, lai notiek, kā vēlades, - viņš piekrita, tiklīdz Neilore iekāpa mašīnā.

Kad viņi bija sasnieguši Potomaku, sāka snigt. Uzdodot jautājumu, Bačers neievēroja lielās, no debesīm krītošās pārslas.

-     Tagad pastāstiet par doktori Ķerru. Viņa ir sniegusi dažus nopietnus apgalvojumus.

-      Redziet, doktore Ķerra ir izcila, uri "Sirdsapziņas" pamatā nenoliedzami ir viņas darbs, bet pēdējos sešos vai vairāk gados viņa ir sākusi darboties arvien nestabilāk. Viņa darbā neguva panākumus, un lielākā daļa pēdējo izmaiņu projektā pieder doktorei Elisai Prinsai, nevis viņai. Ketijas loma projektā, ko viņa uzskata par savu, ir ļoti nestabila.

-      Elisa piedāvāja atbildību sadalīt, bet Ketija gribēja smieklīgu finansiālu atlīdzību un pilnu kontroli pār projektu, pretējā gadījumā draudot no tā atteikties. Dabīgi, ka nevarējām atstāt tik svarīga projekta kontroli viena cilvēka rokās. Tāpēc mēs pieņēmām Ķerras atlūgumu, bet tagad izrādās, ka viņa cenšas kompromitēt visu projektu.

Priekšā caur biezējošo sniega vētru izauga lidostas apveidi. Bačers sasprindzināti lūkojās caur vējstiklu. - Viņai ir pretenzijas pret jums par ieslodzīšanu garīgi slimo iestādē.

Neilore iesmējās. - Kā jūs to varat pierādīt? Es domāju, ka jūs sevi uzskatāt par atbildīgu žurnālistu.

-    Ne jau tikai Ketija Ķerra jūs apsūdz šajā nodarījumā. Man ir arī citi liecinieki.

-Ak tā? Kas?

-    Es jums to neatklāšu, - viņš sacīja. - Vismaz ne tagad.

-    Redziet, mister Bačer, nav iespējams, ka ar faktiem kāds varētu apstiprināt nenotikušu gadījumu, ja vien fakti nav sagrozīti. Man vajadzīgi fakti, nevis baumas.

-    Kuru katru brīdi es saņemšu faktus, kas to pierādīs, - viņš atteica. - Doktore Ķerra apgalvo, ka viņai ir izmēģinājumu pieraksti par pēdējiem desmit gadiem.

Viņi tuvojās lidostas galvenajai ēkai un automašīnu nomas punktam. Kad žurnālists pagriezās, lai pajautātu, kur viņu izsēdināt, direktore Neilore mierīgi iebāza roku jakas kabatā, ar līganu kustību izvilka pistoli un piespieda Bačera kājstarpei. - Mister Bačer, stūrējiet uz automašīnu ilgtermiņa stāvvietu. Ja nedarīsiet tieši to, ko saku, es nospiedīšu mēlīti. - Pistole bija stingri piespiesta viņa sēkliniekiem, bet kādu sekundi vai divas viņš nereaģēja. Smadzenes vienkārši nespēja noticēt notikušajam, bet citas izejas nebija. Neilore nevarēja Bačeru atstāt saviem rokaspuišiem, nenoskaidrojusi, kas viņam zināms. Tas jāizdara ātri un neuzkrītoši.

Tūlīt pēc tam, kad Tošaks pajautāja par Ketiju Ķerru, Neilore pa telefonu sazinājās ar Džeksonu. Kā norunāts, Ķerra dka nogādāta doktoram Pīteram. Neilore nevarēja sazināties ar doktoru Pīteru, bet viņam nevajadzētu atbrīvot Kedju; viņš zināja pārāk daudz. Viņai vajadzēja uzzināt, kas palīdzēja Ketijai atbrīvoties un kāpēc to darījis. Tikai iedomājoties Ķerras paštaisno izrunāšanos Veisas priekšā, Medlina nodrebēja. Ar šo lietu jātiek galā pēc iespējas ātrāk.

Pietika ar diviem telefona zvaniem, lai Neilore noskaidrotu, kurā vietā Vašingtonā Henks Bačers apmeties. Viņa uzzināja, ka viņš šorīt izrakstījies no nesen atvērtās Mandrake viesnīcas un rezervējis vietu American Airlines lidmašīnā, kas izlido no Sanfrancisko National lidostas pulksten sešpadsmitos un četrdesmit sešās minūtēs. Viņa īrētais auto joprojām atradās viesnīcas stāvvietā.

īsā sarunā vienojusies ar Elisu par to, ko vakarā sacīt Veisai, viņa ar taksometru aizbrauca uz Mandrake un gaidīja. Tad Bačers viņu pamanīja, un pārējais norisinājās pavisam viegli.

Tagad jautās viņa.

-    Ko jūs darāt? - Bačers iesaucās, un viņa balss bija vismaz par vienu oktāvu augstāka nekā iepriekš. - Es esmu žurnālists, Dieva dēļ.

-    Apklustiet un brauciet uz ilgtermiņa stāvvietu.

Ārpusē viss bija kļuvis tik balts, ka nevarēja redzēt tālāk par dažiem jardiem. Turpinot lūgt žēlastību, Bačers izbrauca caur automātiskajām barjerām. Paklausot Neilores norādījumiem, viņš iebrauca plašā stāvlaukuma vidū un novietoja mašīnu starp simtiem citu apsnigušu automašīnu. Viņš izslēdza aizdedzi un pagrieza pret Neilori sviedriem noplūdušo, zaļgano seju. Pēc acīm spiežot, viņš nebija tālu no panikas. Isibi.

-    Dodiet man atslēgas.

Viņš pasniedza atslēgas un jautāja: - Ko jūs gribat?

-    Kurš aizveda Ķerru no "Patvēruma" ?

-    Es to nevaru jums teikt. Apsolīju, ka to nedarīšu. Man jāaizsargā savi avoti.

Neilore spēcīgāk iegrūda pistoli vīrieša cirksnī, un viņš sāpēs saviebās. - Es jūsu vietā domātu, kā aizsargāt kaut ko citu. Ticiet man, mister Bačer, ja nepateiksiet to, kas man jāzina, es jūs nošaušu, un mani par to attaisnos. Mēs esam uzsākuši darbu, kas ir vitāli svarīgs visai cilvēcei. Tas ir tik svarīgs, ka pieļauj nolaupīt dažus eksemplārus.

Tagad Bačers izskatījās patiešām nobijies. - Bet ja es jums pateikšu, kā varu zināt, ka jūs mani dk un tā nenogalināsiet?

-      Ak dievs, jūs, žurnālisti, vienmēr uzdodat jautājumus. Jūs to nevarat zināt. Toties varat būt drošs, ka, neatbildējis uz maniem jautājumiem, lūgsieties, lai es jūs nogalinu.

Viņa ieskatījās Bačeram acīs un uzvilka gaili.

-    Labi, labi, es pateikšu. Viņu sauc Lūks Dekers. Viņš man zvanīja.

-     Dekers? īpašo uzdevumu aģents Lūks Dekers? Ak dievs!

-Jā. Viņš man pastāstīja par Kedjas Ķerras atbrīvošnu no "Patvēruma" un par to, ka Akselamena gadījumā notikusi kļūda, un ir arī vēl kaut kas, ko jūs gribat noslēpt.

-    Vai viņš teica, kas varētu būt "vēl kaut kas"?

-    Nē, viņš teica, ka Ketijai Ķerrai ir kaut kādas aizdomas, bet nekā konkrēta. To es gribēju pavaicāt Pamelai Veisai viesu pieņemšanas telpā, bet viņa izskatījās galīgi apjukusi.

Neilore par to pasmaidīja. - O, tāda viņa ir, mister Bačer, tāda viņa ir. Un tieši tā arī paliks. Vai jūs tagad nevēlaties izkāpt no mašīnas?

Viņa sejā atspoguļojās atvieglojums, bet tad atkal izbīlis. - Kāpēc? Ko jūs taisādes darīt ar mani?

-    Mister Bačer, izkāpiet no mašīnas, vai arī es jūs nošaušu tur, kur jūs sēžat, ja bēgsiet vai sauksiet pēc palīdzības, es jūs nošaušu. Šajā sniega vētrā neviens jūs tik kā tā neredzēs un nedzirdēs.

Kad viņi bija izkāpuši, Neilore bīdīja žurnālistu uz mašīnas aizmuguri. - Atveriet bagāžnieku.

Drebēdams no aukstuma un šausmām, viņš darīja, kā likts. Bagāžniekā atradās neliela soma un klēpjdators. Citādi tas bija tukšs.

-    Kāpiet bagāžniekā!

-    Ir tik auksts.

-    Veicīgāk! Vai es šaušu.

Kādu mirkli Neilore domāja, ka viņš gatavojas cīnīties, bet tad žurnālists apsēdās uz mašīnas, ļaujot sevi iegrūst bagāžniekā. Bačers trīcot gulēja, viņa acis lūdzoši raudzījās caur briļļu stikliem.

-    Šķiroties es jums atstāšu divas atziņas mierinājumam, - viņa sacīja. - Pirmkārt, jūs nemirsiet daudz agrāk, kā tas notiktu jebkurā citā variantā. Otrkārt, jūs atstāsiet šo pasauli vieglāk, nekā tas notiks ar doktori Ķerru un īpašo uzdevumu aģentu Dekeru. - To sacījusi, viņa izšāva precīzi tēmētu šāvienu Bačera pierē un aizvēra bagāžnieku.

Pārbaudījusi, vai neviens viņu nav ievērojis, Neilore izvilka no iekškabatas Šveices armijas nazi un noskrūvēja mašīnai abas numura zīmes. Viņa apmainīja aizmugures numuru ar kāda SAAB numuru un priekšējo ar Shevy numuru. Tas prasīja divpadsmit minūtes, toties tagad Neilore varēja būt droša, ka Henka Bačera iznomāto mašīnu un ari viņa līķi nedēļām ilgi neviens neatradīs, sevišķi, ja saglabāsies auksts laiks. Līdz tam brīdim nebija par ko uztraukties.

Iedama uz aicinošo autobusa pieturas nojumi, viņa pagriezās atpakaļ un vēroja, kā krītošais sniegs apsedz pēdu nospiedumus. Neskatoties uz bažām par slepkavības atklāšanu, doma par pašrocīgi un labi paveiktu darbu viņu gandarīja. Domās viņa atgriezās pagātnē, kad, absolvējot FIB akadēmiju Kvantiko, viņa bija labāko pulkā. Strādājot par aģenti, viņa pirmajā pusgadā palīdzēja aizturēt divus slepkavas, par pūlēm saņemot lodi kreisajā kājā un labajā plecā. Viņu nemocīja sirdsapziņas pārmetumi. Darot vajadzīgu darbu, ilgākā laika posmā šā darba morālā puse pārstāja būt svarīga. Pieturas nojumē viņa piezvanīja Džeksonam.

-    Džekson, - viņa pavēlēja, kad tas atsaucās, - sameklē doktoru Pīteru un atbrīvojies no viņa. Viņš atļāva mūsu viešņai izglābties. Tad atrodi Lūku Dekeru; doktore Ķerra būs kopā ar viņu.

-    Dekeru?

-    Jā, to pašu Dekeru, kas katru gadu tevi uzvar Kvantiko šaušanas sacensībās. Sameklē abus un atgādā pie manis. Protams, ka Birojā neviens to nedrīkst zināt, izņemot tavus cilvēkus. Skaidrs?

-    Jā, bet ja nevarēšu viņus piegādāt jums dzīvus?

Neilore skatījās, kā no sniega aizsega iznirst autobuss. Viņa palūkojās pulkstenī un aprēķināja, ka pilnīgi pietiek laika, lai paņemtu taksometru un aizbrauktu satikt Elisu pirms sarunas ar Pamelu Veisu.

-     Direktore, - uzstāja balss telefonā, - ja būs vajadzība, vai varu viņus nogalināt?

Medlina Neilore paraudzījās atpakaļ uz automašīnu rindām, starp kurām nevarēja saskatīt to, kurā atradās ātri stingstošais Henka Bačera līķis. - Protams, tu drīksti to darīt, Džekson. Tikai pārleicinies, vai tie tiešām ir viņi.

Irāka

Tajā pašā dienā pulksten 22.07

Viena no vairāk nekā piecdesmit pēc 1990. gada kara uzceltajām prezidenta pilīm atradās Babilonā, 100 kilometru uz dienvidiem no Bagdādes. To neapvaldītā greznība izskatījās piedauzīga zemē, kurā nepārtraukto starptautisko sankciju dēļ milzums ļaužu dzīvoja trūkumā. Raisam un viņa ģimenei kopā ar vecajām pilīm piederēja vairāk nekā astoņpadsmit šādas rezidences visā valstī.

Stāvot vienā no militārās plānošanas telpām, doktore Jev- gēnija Krotova pārnesa sava smagā auguma svaru no vienas kājas uz otru un vērās uz sešdesmit klusējošiem televizoru ekrāniem pie pretējās sienas. Katrs rādīja savu kabeļtelevīzijas kanālu. Šie mūsdienu pasaules mirgojošie attēli asi kontrastēja ar pils veclaicīgo spožumu - marmora kolonnām, biezajām grīdsegām, apzeltītajiem krēsliem ar augstām atzveltnēm un ģipša strūklakām gaismas pielietajā pagalmā.

Ārišķīgā bagātības parāde nepārsteidza Krotovu. Nekas vairs nespēja pārsteigt, kopš viņa bija savu dvēseli pārdevusi velnam. Pirms desmit gadiem viņa strādāja par direktora vietnieci Krievijas Virusoloģijas un biotehnoloģijas valsts pētniecības centrā Koļcovā un palīdzēja realizēt nelegālo bakterioloģiskā kara programmu. Bet trūcīgā Krievija nespēja viņai nodrošināt pat piedcīgu algu. Irāka bija pārsolījusi gan Irānu, gan Ziemeļkoreju, lai nopirktu zinātnieces prātu un jebkuru noslēpumu, ko viņa paņemtu līdzi.

Kādā aukstā 1998. gada janvāra naktī Jevgēnija kopā ar vīru un trim meitām aizbēga. Tagad jau desmit gadus viņa vada Irākas briesmīgo bioloģiskā kara programmu, šeit maksāja vairāk, nekā viņa spēja iztērēt, dzīves apstākļi bija labi, taču viņu apsargāja kā cietumnieci, viņa piederēja Rai- sam. Zinātniecei bija aizliegts atstāt valsti, viņas ģimeni novēroja. Doktore Jevgēnija Krotova neatļāvās apšaubīt pati savu lēmumu. Nožēla nekalpoja mērķim.

Tagad viņai draudēja nepatikšanas. Azizs nomira, nepaspējis izskaidrot pieaugošo nāves gadījumu skaitu Republikas gvardē. Tā kā Azizs arī viņu bija iesaistījis savos pētījumos, Krotovu uzaicināja uz pili sniegt paskaidrojumus. Neapmierinātība ar radušos situāciju mazināja viņas sēras par Aziza nāvi. Viņa bija atstāta viena izskaidrot trim ģenerāļiem neizskaidrojamo. Kāpēc Azizs nevarēja atstāt vismaz dažus uzvedinošus pavedienus? Vienīgais mierinājums, ka šeit jātiekas ar ģenerāļiem, nevis pašu Raisu.

Apsveicinājusies ar ģenerāļiem, viņa apstājās telpas vidū. Bija jau vēls, un viņa jutās nogurusi. Krotova vēlējās apsēsties, bet ģenerāļi neuzaicināja pievienoties viņiem uz viena no augstajiem krēsliem. Doktore Krotova palika stāvam, un tie sāka viņu iztaujāt. Pieri saraukusi, viņa centās koncentrēties un nepievērst uzmanību mirgojošajiem ekrāniem.

- Doktore Krotova, vai jūs zināt vai nezināt, kas ir iemesls? - No visiem trim ģenerālis Akrams bija slaidākais. Viņam bija skarba balss, un runājot ģenerālis skatījās tieši acīs. Akrams, lai gan pilnīgs idiots, tomēr atbildīgais par rnedicī- nas stāvokli armijā, un pie šā posteņa bija ticis, vien pateicoties attālai radniecībai ar Raisu.

-    Ne pilnībā, bet esmu pārliecināta, ka doktors Azizs bija tuvu tam. Sākumā viņš domāja, ka tā ir steroīdu nepareiza lietošana, bet tagad viņš ir miris, uzrādot tādus pašus simptomus kā pārējie mirušie kareivji, kas liecina par infekciozu nāves cēloni.

-    Infekciozs? - pārjautāja ģenerālis Rashani, neliela auguma plikpauris ar brillēm. Viņa balss skanēja neticīgi. -Šie vīri taču nomira no asinsizplūduma smadzenēs vai izdarīja pašnāvību. Kā tas var būt infekciozs?

-    Tieši to Azizs mēģināja pierādīt. Tas varētu būt komplekss vīruss vai prions, vai kaut kas pilnīgi jauns, kas maina cilvēka DNS un smadzeņu ķīmiju. Azizs nomira, rakstot par nāves iemesliem. Mēģināju atšifrēt viņa ziņojumu, bet viņa dators bija bojāts un lielākā daļa uzrakstītā izdzēsta. Tomēr no izglābtajiem fragmentiem var spriest, ka viņam izdevies kaut ko atklāt.

-    Vai zināt iemeslu un ārstēšanas iespējas?

-   Vēl ne. Mani cilvēki pārlūko visas Aziza un viņa komandas veiktās pārbaudes ar pacientiem. Mēs izdarām detalizētas mirušo kareivju smadzeņu sekcijas, lai noskaidrotu patoloģiju. Bet tas prasa laiku.

-    Laika vairs nav. Mums nav laika. Mēs ik brīdi gaidām Raisa pavēli doties uz Kuveitu.

-    Bet jūs nevarat veikt militāru kampaņu, kamēr neuzzināsim vairāk. Šī parādība vairs neaprobežojas ar vienu nometni. Vismaz simt vīru ir miruši, un skaits aug. Lai šo epidēmiju ierobežotu, jāzina, kā tā izplatās. Ja to nedarīsism, zaudēsim vēl vairāk cilvēku.

-     Karā vienmēr mirst cilvēki, - teica ģenerālis Akrams. - Ja ari neizskaidrosiet nelaimes cēloni, mēs turpināsim, kā plānots. Ja tas nav infekciozs iemesls, tad problēmu nav. Bet, ja tas ir infekciozs, tad pirms nāves viņi vismaz kalpos mērķim.

-    Tas taču ir… - viņa iesāka, līdz trešais ģenerālis ar sa- tumsušu skatienu Krotovu apklusināja.

-    Tas nav apspriežams, - viņš noskaldīja.

Jevgēnija iekoda lūpā un centās izdomāt pozitīvāku atbildi. Bija bīstami saniknot viņus vēl vairāk. Pirms viņa paspēja kaut ko pateikt, atskanēja skaļi izteikti vārdi angļu valodā. Trīs ģenerāļi pagriezās pret televizoriem, un Jevgēnija ievēroja, ka augšējam labās puses ekrānam tika palielināts skaļums. Tur raidīja CNN, un balss piederēja ASV prezidentam. Viņš stāvēja paaugstinājuma priekšā. Ekrāna apakšā subtitri vēstīja - Bobs Bērbenks, tiešraide no Baltā nama. Aiz viņa stāvēja četri vīrieši un sieviete. Viens no vīriešiem tērpies formas tērpā. Prezidents jau bija runājis vairākas minūtes, pirms Jevgēnija, kas labi runāja angliski, saprata, ko viņš saka.

-     Es ceru un lūdzu, lai Irākas prezidents nešķērso trīs- demit otro paralēli. Ja viņš to darīs, sabiedroto spēkiem ir uzticēts satriekt viņa uzbrukumu. Viņam jāsaprot, ka mēs to izdarīsim apņēmības pilni un bez žēlastības. Mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka kavēšanās viņu var tikai iedrošināt. Šajā rajonā atrodas mūsu konvencionālie spēki, kas iznīcinās viņa armiju. Mēs izmantosim šos spēkus, tiklīdz viens Irākas kuģis, tanks vai lidmašīna šķērsos šo līniju smiltīs.

ASV prezidenta seja bija bāla un acis nogurušas. Viņa sejas izteiksme satrauca Jevgēniju; viņš izskatījās pēc cilvēka, kas atklāj šausmīgu patiesību.

-     Mēs zinām, ka Irākas prezidents ir solījis atriebties ar netradicionāliem ieročiem, bet mēs necentīsimie viņu nomierināt. Mēs viņu nevaram nomierināt. Pēdējais, ko mēs gribētu darīt, ir sākt konfliktu, ļaut, lai viena darbība izraisa nākamo. Viņš var nešaubīties, ka, par vienu iedaļu paceļot likmi, mums nebūs citas izejas kā nevilcinoties izbeigt šo tirgu. Maldināšanas un iebiedēšanas spēle, ko prezidents spēlējis ar ANO astoņpadsmit gadus, ir beigusies. Pacietībai pienācis gals.

Runājot prezidents Bērbenks noslaucīja sviedru lāses no pieres un dažas reizes pat sagrīļojās. Sākumā Jevgēnija domāja, ka prezidents atrodas savas runas svarīguma varā, bet tad pamanīja, ka tas ir kaut kas cits. Viņš izskatījās slims. - Kā jau teicu, Irākas prezidents vada lielāko postošo spēku, kāds jebkad redzēts. Viņa rīcība noteiks, vai mūsu ko- dolatbilde paliks neizmantota, vai arī tā vērsīsies pret viņu un viņa valsti. Bērbenks apklusa un palūkojās kamerā, viņš izskatījās izmocīts. - Es ceru, ka viņa izvēle būs gudra.

Kad viņš pabeidza, iestājās klusums ne tikai pilī, bet ari Baltā nama apspriežu zālē. Jevgēnija redzēja, kā ģenerāļi staipa kaklus, pāri krēslu atzveltnēm cenšoties saskatīt ekrānu. Kad žurnālisti sāka uzdot jautājumus, viņas acu priekšā pavērās visneiedomājamākais skats - Bobs Bērbenks sagrāba krūtis, devās paaugstinājuma virzienā un sabruka uz grīdas. Kādu bridi visi pārsteigumā apklusa. Tad sākās juceklis, un slepenā dienesta vīri izveidoja apli ap prezidentu. Žurnālisti atstāja sēdvietas un metās uz priekšu, prezidenta adjutanti izskatījās apjukuši.

Kamera pēkšņi pavērsās pret vienu no vīriešiem, kas iepriekš stāvēja aiz prezidenta. Pagarais, kalsnais vīrietis, kuru uzbudinātais komentētājs nosauca par viceprezidentu Smitu, izskatījās šausmu sastindzināts. - Esmu pārliecināts, ka šo briesmīgo situāciju tūlīt kāds ņems savās rokās, - teica CNN komentētājs, vairāk gan ar cerībām, nekā ar pārliecību balsī. Jevgēnija pēc viņa baiļu pārņemtās sejas noprata, ka viceprezidents netaisās būt šis "kāds".

Atskanēja dobjš troksnis, un kamera atkal pievērsās paaugstinājumam. Sieviete, kas bija stāvējusi aiz prezidenta, tagad viegli klauvēja pa mikrofonu un stingru skatienu cieši skatījās kamerā. Uzkrītoši glīta sieviete ar biezu, kastaņbrūnu matu vilni, stingru un atklātu seju. Lai gan viņa nepārprotami bija tikpat šokēta kā citi, tas viņu nepadarīja vājāku.

-     Lūdzu, apsēdieties savās vietās - šis brīfings vēl nav beidzies, - viņa paziņoja. Balss nebija skaļa, bet tā skanēja tik mierīgi un skaidri, ka izlauzās cauri panikas troksnim. Visi apstājās un pagriezās uz viņas pusi. Žurnālisd pakāpeniski atgriezās savās vietās. Kad slepenā dienesta cilvēki kopā ar diviem mediķiem pacēla prezidentu un iznesa no telpas, kārtība tika atjaunota. Pie sievietes pienāca kāds vīrieds un kaut ko iečukstēja viņai ausī. Uztvērusi jauno informāciju, viņa nopūtās.

-    Mans vārds ir Pamela Veisa. Es esmu Amerikas Savienoto Valstu jaunievēlētā prezidente. Man tikko paziņoja, ka tas, ko jūs nupat redzējāt, ir sirdslēkme. Prezidentu Bērben- ku pašlaik nogādā uz slimnīcu, kur viņš saņems vislabāko medicīnisko aprūpi. Tiklīdz radīsies pilnīga skaidrība par viņa veselības stāvokli, tiks izdots informatīvs biļetens.

Viņa uzmeta skatienu viceprezidentam, kas joprojām sastindzis stāvēja savā vietā. Pamela Veisa nokrekšķinājās, un Jevgēnija varēja redzēt, ka viņa sevi nocietina. Varēja tikai apbrīnot Veisu, kad viņa turpināja. - Esmu pārliecināta, ka visas tautas domas un lūgšanas ir kopā ar prezidentu un viņa ģimeni. Bet lai ikvienam būtu skaidrs - draugam vai ienaidniekam - tas neko nemaina. Savienoto Valstu un ANO nostāja attiecībā pret Irāku ir nepārprotama. Prezidenta vārdi paliek spēkā.

Pārraides skaļums samazinājās, atstājot uz ekrāna apklusušu attēlu. Jevgēnija pagriezās, ar acīm meklēdama tālvadības pulti, bet visi ģenerāļi, rokas nolaiduši, klusu stāvēja, cenzdamies aptvert tikko redzētā un dzirdētā jēgu.

Pēkšņi viens no krēsliem apgriezās, atklājot Raisu pilnā militārā formastērpā. Labajā rokā viņš turēja tālvadības pulti. Viņa biezajos matos un ūsās joprojām nevarēja saskatīt nevienu sirmu pavedienu. Kā paradis, viņš slepeni noklausījās Jevgē- nijas sarunu ar ģenerāļiem, cenšoties uzzināt, ko viņa patiesībā domā.

-    Mēs pilnīgi noteikti pašlaik nevaram vilcināties, doktore Krotova, - viņš sacīja priecīgā balsī. - Mums ir jūsu izstrādātais brīnišķīgais ierocis, un mums ir šī iespēja. - Viņa seja staroja smaidā. Jevgēnija zināja, ka Raiss smaida par pārraidē redzēto, nevis par viņas atbildēm ģenerāļiem.

-    Ģenerāli Akram, - viņš turpināja, neatraujot skatienu no doktores, - jūs un pārējie sagatavosiet visu uzbrukumam, lai varētu sākt, kā paredzēts. Tagad ir īstais brīdis. Lai ko arī Veisa teiktu, amerikāņi būs apjukuši.

-    Nāciet, - viņš aicināja un pamāja Jevgēnijai ar pulti, it kā viņu vadot.

Nervoziem soļiem viņa pagāja garām ģenerāļiem un apstājās Raisa priekšā. Smaidot viņš māja, lai doktore nāk vēl tuvāk. Jevgēnija pieliecās, līdz Raisa biezās ūsas gandrīz aizskāra viņas seju. Raisa elpa oda pēc cigāru dūmiem. - Sameklē iemeslu, kas nogalināja šos kareivjus, - viņš čukstēja, - vai ari es tevi nogalināšu kopā ar visu tavu ģimeni. - Runājot smaids nenozuda no Raisa sejas, bet viņa ticēja katram vārdam.

Mendozdraiva, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 19.37

Gaidot ārā pie Ketijas Ķerras savrupmājas, ne Ketija, ne Lūks nezināja par notikumiem ASV Kongresu namā. Viņu vienīgās rūpes bija nemanīti iezagdes mājā.

-    Viņi ir aizgājuši, - sacīja Dekers, iesēdies mašīnā pēc tam, kad jau trešo reizi pēdējās stundas laikā bija pārbaudījis Ketijas mājas apkārtni. - Ieejot tur, mēs nedrīkstēsim kavēties. Drīz viņi atklās, ka esi izglābusies. Kā jau norunājām, piecas minūtes. Ne vairāk.

Ketija piekrītoši pamāja. Viņa visu laiku bija sēdējusi īrētā Ford Taurus pasažieru sēdeklī.

-    Vai esi pārliecināta, ka tiksi galā?

-    Jā, - viņa atbildēja, raudzīdamās uz savu māju. Tā izskatījās tāpat kā iepriekš, bet tagad tās baltā fasāde, ko agrāk viņa uzlūkoja ar tādu pieķeršanos, izskatījās draudīga, it kā aiz tās aptumšotajiem logiem slēptos kaut kas briesmīgs. Aiz parādes durvīm viņa gara acīm redzēja ar pistoli

un šļirci bruņotu Džeksonu. - Vai esi pārliecināts, ka mājā nav ierīkots slēpnis?

- Jā, esmu, - apstiprināja Dekers. - Es pārbaudīju visu apkārtni. Šeit neviena nav. Ceru, ka tev nav jāizslēdz ne trauksmes signalizācija, ne gaismas?

Viņa pakratīja galvu. - Nē. Vai mēs pirms došanās iekšā nevarētu piezvanīt tavam draugam žurnālistam? Varbūt viņš ir vēl kaut ko uzzinājis no Pamelas Veisas?

Dekers sarauca pieri un, paņēmis mobilo telefonu, sastādīja numuru. Automašīnas kabīnē iezvanījās telefons un atskanēja Henka Bačera balss automātiskajā atbildētājā. Dekers to pārtrauca. Nebija jēgas atstāt vēl vienu ziņojumu.

- Velns, - viņš errojās, - kāpēc Henks neieslēdz telefonu?

Neraizējies, no viņa ziņojuma mums ir skaidrs, ka Pamela Veisa lietā nav iesaistīta. Un šķiet, ka viņa negatavojas tikties ar Henku, kamēr pati nebūs tikusi skaidrībā. Henks nav kautrīgs. Viņš piezvanīs, ja saņems kādu atbildi. Pirms sākt darboties, viņš gribēs iegūt pārējos precīzos pierādījumus. - Dekers uzsmaidīja, un viņa acis puskrēslā iezal- gojās. - Gatava?

Viņa dziļi ieelpoja, paņēma tukšu audekla somu un izkāpa no mašīnas. - Ejam.

Paņēmusi zem puķpoda noslēpto rezerves atslēgu, viņa atvēra parādes durvis. Mājā valdīja klusums, gaisā vēdīja vien tikko jaušama pelējuma smaka. Likās, ka dažas pēdējās dienas nav bijušas nekas vairāk kā ļauns sapnis. Taustoties cauri tumšajām istabām, viņa vadīja Dekeru uz mājas aizmugurē esošo pagalmu.

Tiklīdz viņa ienāca pagalmā, Rokijs no uzbudinājuma sāka spalgi klaigāt. Mēness gaismā varēja redzēt viņu stāvam pie stiepļu pinuma, kas aptvēra lielu aploku. Priecīgs par atkalredzēšanos, viņš Ketijai trakulīgi uzsmaidīja, mirdzinot baltos zobus. Pieskrējusi durvīm, viņa tās atslēdza, atbīdīja bultu un iegāja iekšā. Kliegdams un zobus klabinādams, viņš lēca Kedjai pretī un gandrīz nogāza no kājām. Dekers metās palīgā, bet Rokijs pagriezās pret viņu un atņirdza zobus.

-    Nē, Rokij, - viņa iesaucās, glāstot Dekera seju. - Viņš mani neaiztiek. Viņš ir draugs. - Dekers sastinga un nekustējās, kamēr Rokijs viņu aizdomīgi apošņāja. Tad Rokijs izstiepa savu garo roku un rupji piebikstīja viņa plecam. Šis skopais žests vairāk bija domāts viņai nekā Dekeram, taču rādīja, ka pērtiķim pret Lūku nav iebildumu.

Ketija pārbaudīja Rokija pārtikas krājumus automātiskajā barotavā aploka tālākajā daļā. Tā bija gandrīz tukša, tāpat kā blakus esošā dzeramā ūdens tvertne. Aploku vajadzēja tīrīt, bet citādi tas izskatījās kā ierasts. Pārliecinājusies par to, Ketija piegāja pie kokā pakārtās riepas. Iebāzusi roku riepā, Ketija sataustīja līmlentes galu un pavilka aiz tā. Līmlen- tei bija piestiprināta atslēga.

Tad viņa piegāja pie somas, atslēdza to un pacēla vāku. Ketija atviegloti nopūtās, ieraugot ierakstus un piezīmes - visu neskartu un drošībā. Viņa pastiepa roku pēc audekla somas. - Viss atrodas šeit, - viņa sacīja.

Dekers paskatījās pulkstenī, jo viņš stāvēja sardzē. - Lieliski, tagad pasteidzies.

-    Neuztraucies, es tūlīt. Paņemšu tikai dažas Rokija lietas, un varēsim braukt.

-    Rokija lietas? Kāpēc?

Ketija rakņājās pa žurnāliem, paņēma svarīgākos un lika somā. Tad viņa paņēma datora diskus un sabāza tos turpat somā. - Redzi, mēs viņu nevaram šeit atstāt.

Izvests no pacietības, Dekers pašūpoja galvu. - Kāda velna pēc ne? - viņš prasīja. - Viņš ir pietiekami liels un neglīts, lai kādam būtu vajadzīgs. Dieva dēļ, Ketij, ne tikai viņam vienam ir nepatikšanas, arī tev tās ir. Kur, pie velna, tu domā viņu turēt?

-    Es pazīstu kādu cilvēku Ataskadero zooloģiskajā dārzā, kas viņu pieskatītu, kamēr tas viss beigsies. Aiziet, - Ketija nevērīgi ieteicās un pacēla somu. - Uz priekšu!

Dekers sarauca pieri un klusējot sekoja Ketijai caur aploka izeju uz mājas pusi, kur auga liela duglāzija. Viņa uzsmaidīja tumšajām, zvaigžņu izraibinātajām debesīm, ejot roku rokā ar Rokiju un pirmo reizi šo dažu dienu laikā juzdamās drošāk. Pēkšņi Rokijs atlaida viņas roku un pazuda tumsā. Pārsteigumā pagriezusies pret Dekeru, Ketija ieraudzīja, ka viņš ir nosviedis somu ar diskiem un piezīmēm. Dekers steigšus metās pie Ketijas un nogrūda viņu zemē. Kopā saķērušies, abi aizvēlās baltegles aizsegā.

Tad Ketija viņus saklausīja - no mājas iznāca divi vīrieši, viens ar otru sačukstēdamies. Tad viens no viņiem pacēla roku, un viss pagalms pielija ar tik spožu gaismu, ka viņa varēja skatīties tikai uz zemi sev zem kājām. Trīs jardus viņpus koka stumbra gulēja spoži apgaismotā soma ar ierakstiem. Tās saturs mētājās zālē.

-   Velns, - nolamājās Dekers, cieši piespiežot Ketiju koka stumbram. - Kāpēc viņi ir atgriezušies?

-    Nezinu, - viņa satriekta atbildēja, it kā Dekers patiešām cerētu sagaidīt izskaidrojumu.

-    Rembo krietni palīdzēja, vai ne? - Dekers meklēja ķildu.

-    Rokijs, - viņa automātiski izlaboja. Tagad gaisma spīdēja tieši uz koku, aiz kura viņi slēpās.

Dekers drūmi paskatījās un izvilka no maksts pistoli. - Ja man jāsaka, tad drīzāk Bembijs.

-    Es jau tev paskaidroju, ka viņš vairs nav agresīvs.

-      Tavā vietā es būtu tikpat lepns. Tieši tagad noderētu viņa kādreizējā agresivitāte.

Viņa dzirdēja, ka vīrieši pienāk apgāztajai somai ar pierādījumiem un to paceļ. Tas izjauca visus plānus, bet viņi nespēja ietekmēt apstākļus. Gaisma bija tik spoža, ka, pat nedaudz atvirzoties no koka aizsega, viņi ne tikai apžilbtu, bet būtu redzami kā uz delnas. - Es jau tev teicu, - viņa šņāca, - Rokijs kļūst agresīvs tikai tad, ja mani kāds apdraud.

Dekers pagriezās un veltīja viņai šķību smaidu, kas, neskatoties uz apstākļiem, Ketiju sasmīdināja. - Ketij, es nezinu, kā tu un Bembijs, bet es jau esmu bijis apdraudēts, un, tici man, tas kaut ko iemāca.

Pēkšņi klusinātāja slāpēts pistoles šāviens pāršķēla nakts klusumu, un Ketija juta būkšķi, lodei saskaroties ar koka stumbru. Atskanēja vīrieša balss. - Nāc ārā, vai es pats tevi dabūšu.

hūvera ēka, FIB galvenā mītne, vašingtona

Tajā pašā vakarā

- Medlin, tas vairs nav mūsu varā. Varbūt mums vajadzētu mazliet piebremzēt un paskatīties, kas notiek. - Elisa Prin- sa sakārtoja brilles un sāka rotaļāties ar savu piekariņu.

FIB direktore apsēdās krēslā un sākla bungot ar pirkstiem pa galda virsmu. Viņas bija divas vien Neilores kabinetā Hūvera ēkas piektajā stāvā Pensilvānijas avēnijā. Tā bija nomācoši vīrišķīga telpa, projektēta ar nodomu traucēt elektronisko noklausīšanos. Kabineta sienas, kas bija apšūtas ar tumšu koka paneli, greznoja Neilores slaveno priekšgājēju fotogrāfijas. Vissatriecošākā jiezīme bija kabinetā valdošā uzmācīgā kārtība. Lasāmvielas grēdas sakrautas tik nevainojami, ka neviena grāmata vai papīra loksne neizvirzījās uz āru. Pat zīmogspilventiņi, bloknoti un zīmuļi uz Neilores galda rindojās militārā kārtībā. Jau kopš bērnības viņa ārkārtīgi rūpējās par savu apkārtni. Pat vēl vairāk nekā Elisa.

-    Tev jāatpūšas, Elisa. Es visu kontrolēju.

Elisa Prinsa piecēlās un pārlaida skatienu telpai. Nekas netika kontrolēts. Viņa pad sevi nekontrolēja. Viņa mēdza plānot akadēmiskā līmenī tādus projektus kā "Sirdsapziņa" un Crime Zero, bet operatīvos aspektus atstāja citiem. Medlina Neilore šodien nogalināja divus cilvēkus, un viņa bija līdzdalībniece.

Lai gan nāves skūpstu Bērbenkam sniedza Medlina, Elisa jutās atbildīga par prezidenta nāvi. Galu galā tieši viņa ģenētiski izveidoja vīrusa serumu, ko Medlina uztriepa uz savām lūpām. Serumam vajadzēja iedarboties uz prezidenta sirds šūnām, pieskaņojoties viņa individuālajai DNS shēmai. Būdams nekaitīgs cidem cilvēkiem, Medlinas skūpsts kļuva liktenīgs Bobam Bērbenkam.

Tas kalpoja mērķim. Atsaucoties uz 2002. gada konstitūcijas labojumiem, gan Senāts, gan Kongress pirms divām stundām pieņēma Pamelas zvērestu, viņu sekmīgi tuvinot inaugurācijai. Viceprezidents neiebilda.

Bet Medlina bija nogalinājusi arī žurnālistu dkai par nepatīkamu jautājumu uzdošanu. Kedja Ķerra tagad atradās brīvībā, un iespējams, ka viņa bija vienīgais cilvēks pasaulē ar vērā ņemamām zināšanām vīrusu serumu jomā. Ja kādam piedka tehniskā talanta un pieredzes, lai apturētu Crime Zero, tad tā bija Ketija Ķerra.

Cik Elisa noprata, apstākļi ne tuvu netika kontrolēti.

-   Varbūt mēs varētu atcelt Crime Zero un palikt pie "Sirdsapziņas"? Vēl ir laiks.

Medlina Neilore paliecās krēslā uz priekšu un pakratīja galvu. - Beidz uztraukties. Tu zini, ka Crime Zero ir vienīgais ilgtermiņa projekts, ko varam izvēlēties. Mēs jau esam par to runājušas, un argumentus tu zini labāk nekā es. Viss attīstās labi. Liekas, Ketija Ķerra nesagādās problēmas. Kuru katru brīdi var ierasties Pamela. Es tev visu izstāstīšu, tiklīdz viņa aizies. Paliksim pie tā, ko nolēmām sacīt. Neko vairāk. Un ne mazāk.

Elisa apsēdās un smagi nopūtās.

-    Paklau, Elij, tu zini, ka man ir taisnība. Vai man vienmēr nav bijusi taisnība? Padomā par Libiju. Padomā par nākotni. Padomā par mūsu redzējumu. Padomā par labumu, ko iegūs visi.

Iezvanījās telefons, un Medlina atbildēja. Dažas sekundes klausījusies, viņa palūkojās uz Elisu. Medlinas tumšo acu skatiens atgādināja par slepeno norunu. - Viņa ir klāt.

Nesen zvērestu nodevusi prezidente nometa uz galda divas papīra lapas. - Man ir desmit minūtes laika. Pastāstiet, kas, pie velna, notiek. Man pietiek nepatikšanu arī bez "Sirdsapziņas". Pēdējais, ko gribu noskaidrot - kāpēc daži žurnālisti man uzdod jautājumus par to pašu projektu, kas ļāva man tikt ievēlētai?

Pamela Veisa bija tērpusies melnās drēbēs. Seja viņai bija bāla.

-    Pamela, mēs varam izkliedēt jebkuras tavas šaubas, - vēsi sacīja Medlina, lēni sūkdama no glāzes minerālūdeni, un likās, ka Pamelas dusmas viņu neuztrauc.

-    Tas žurnālists, Henks Bačers, man iedeva sarakstu ar problēmām un jautājumiem, uz kuriem man jāatbild, pirms viņš uzstājas publiski ar jauniem pierādījumiem. - Pamela uzsita ar plaukstu pa papīriem, ko tikko bija nometusi uz galda. - Es tos izskatīšu jūsu vietā. Vispirms - kas, pie velna, ir doktore Ketija Ķerra? Viņa sūdzas, ka projekts "Sirdsapziņa" ir kas vairāk nekā tests pirms pārejas uz kaut ko radikālāku, kas, starp citu, paredz noziedznieku nogalināšanu, nevis ārstēšanu. To, protams, varētu uzskatīt par absurdu, ja nebūtu dažu nāves gadījumu Sankventinā, kuru cēlonis ir jūsu seruma mutācijas.

Pamela iztaisnojās un, ar labās rokas pirkstiem bungojot pa kreiso roku, apgāja apkārt galdam. Viņa bija ne dkai saniknota. Elisa pamanīja, ka viņa ir aizvainota.

-    Un tas vēl nav viss, - Pamela izspieda caur sakosdem zobiem. - Viņa sūdzas arī par to, ka serums, kuru slepeni izmēģināja noziedzniekiem, atšķiras no FDA aprobētā seruma. Un ka jūs viņu ieslodzījāt psihiatriskajā slimnīcā, lai šī sazvērestība nenonāktu atklātībā.

Elisa virpināja pirkstos kaklā pakārto asarai līdzīgo amuletu un satraukd elpoja. Medlina skatījās tieši uz viņu. - Labi, sāksim ar doktori Ketiju Ķerru, - sacīja Elisa. - Varbūt, ka jau agrāk esmu viņu pieminējusi. Viņa ir Anglijā dzimusi zinātniece. Viņas pirmais projekts par agresijas savaldīšanu vīriešu dzimtes primātiem ierosināja ideju par "Sirdsapziņu". Pirms deviņiem gadiem es viņu pieņēmu darbā. Līdz šai dienai viņa strādāja pie manis un vadīja vienu no pētnieku grupām. Viņa ir izcila, bet nelīdzsvarota. Neatkarīgi no sava sākotnējā darba viņa ir darbojusies līdzi mazliet vairāk nekā dažus pēdējos gadus, bet tagad viņa ir sarūgdnāta. Kad FDA aprobēja serumu, kura izveidošanā viņa nepiedalījās, viņa veica aizsardzības pasākumus un saniknojās. Es viņai piedāvāju arī tālāk strādāt šajā projektā, bet viņa atteicās.

Elisa jutās neērti melojot, bet tas bija nepieciešams. Medlina tā bija teikusi.

Pamela sadrūma. - Un ko tu saki? Ka viņa izgudroja šīs sūdzības aiz spītības?

-    Lielākoties jā.

Pamela sadrūma vēl vairāk. - Lielākoties? Vai tu domā, ka dažas no tām ir padesas? Un kā ar nāves gadījumiem Sankventinā? Viss simptomu saraksts atrodas uz šīs papīra lapas; šo simptomu rezultāti ir vai nu pašnāvība, vai asinsizplūdums smadzenēs.

-    Tā ir noticis, jā.

-    Kā?!

-    Bet tā bija kļūda.

-    Kļūda? Par to Ķerra Henkam Bačeram nestāstīja. Viņš apgalvo, ka nebrīnītos, ja mūsu serums nogalinātu vardarbīgos noziedzniekus. Kā tas notika?

Elisa sakārtoja brilles. - Šie cilvēki saņēma sabojātus paraugus. Tas bija unikāls gadījums. Kārtējā pārbaude atklāja nekvalitatīvu partiju, un mēs to apturējām, pirms to nosūtīja citiem testa subjektiem. Liktenīgajiem paraugiem nav nekāda sakara ar parasto serumu, ko pārbaudām pie citiem. Paraugi nesaprotamā kārtā bija pārveidoti.

-    Pārveidoti?

-    Mēs nevaram visu pārbaudīt. Pārbaudot mūsu tehnoloģiskos procesus, vienīgais vājais posms izrādījās Ketija Ķerra. Viņa var piekļūt lielākajai daļai ViroVector iekārtu, un viņai ir zināšanas. Ir skaidrs, ka viņa kādu laiku bija neapmierināta un, iespējams, sabojāja seruma partiju, lai nolaupītu projektu. Laimīgā kārtā mēs to atklājām, pirms problēma izplatījās tālāk.

-    Bet kā ar Akselmenu, Elisa? Tas varētu izskatīties tā, ka tu centies viņu nogalināt, atriebjoties par Libiju.

Medlina iejaucās, pirms Elisa paspēja atbildēt. - Elisa nezināja, ka Akselmens ir atbildīgs par Libijas nāvi, kamēr viņam nebija izpildīts nāvessods. Tas notika pilnīgi nejauši. Un, pirms tu jautā, Pamela, - viņa piebilda, - jā, mēs šos nāves gadījumus slēpām. Šo situāciju mēs nevarējām ietekmēt. Jebkurā gadījumā viņi atradās nāvinieku kamerās, katrs skandāls pakļautu riskam "Sirdsapziņas" panākumus un tavu ievēlēšanu. Visu, ko darījām pareizi vai nepareizi, mēs darījām tavā labā, jo gribējām tevi atbalstīt. Valstij tu biji vajadzīga kā prezidente, tai vajadzēja projektu "Sirdsapziņa". Tas, ko darījām, nebija domāts, lai tevi nodotu. Mēs esam tavi lojālākie draugi. Mēs tevi nekad tīšuprāt neaizskarsim. Tam tu vari ticēt.

Pamela lūkojās uz viņām, pārdomādama tikko dzirdēto. Viņa jutās tik nogurusi, ka gribēja viņām noticēt, lai varētu pievērsties citām - svarīgākām - lietām. - Bet ja žurnālists var pārbaudīt, vai Akselmena DNS nav izmainīts?

-    Tam nav nozīmes, - Medlina uzsvērti atbildēja. - Viņa biedējošais stāsts par tīšuprāt nogalinātiem noziedzniekiem nav vērā ņemams. Pēdējos astoņos gados terapija izmantota sešpadsmit tūkstošiem cilvēku, un viņi visi jūtas labi. Akselmena līķi kopā ar pārējiem pieciem Sankventinā nogalinātajiem ieslodzītajiem kremēja, tāpēc turpmāka viņu DNS pārbaude nav iespējama. Atgriežoties pie galvenā, jāatceras, ka Akselmens bija slepkava. Viņam nebija ne tuvinieku, ne draugu. Pat ja žurnālists iegūtu visus pierādījumus, nevienu tas neinteresētu. Ketija Ķerra acīmredzot mēģina kaut ko izokšķerēt. Visu noskaidroto viņa izmanto, lai radītu nepatikšanas. No tā viņai nav nekāda labuma.

Pamela paberzēja deniņus. - Bet kā ar FDA aprobēto serumu? Ķerra apgalvo, ka to izveidoja tikai pirms četriem gadiem - daudz vēlāk, nekā jūs uzsākāt nelikumīgos izmēģinājumus ar noziedzniekiem. Vai serumi bija atšķirīgi?

Elisa sadrūma. - Precīzi izsakoties, jā. Pastāv niecīgas atšķirības, bet nekā būtiska. Tāpēc nav vērts apgrūtināt FDA.

Pamela apsēdās un atbalstīja galvu rokās. - Tad kā, pie velna, jūs tam ieguvāt FDA atbalstu?

-    Mēs to uzlabojām. Bija nelielas šaubas par oriģinālo serumu, ieskaitot iespējamus blakusefektus.

-    Piemēram?

Elisa apklusa, un Pamela, gaidot atbildi, pieliecās.

-    Pastāvēja neliels risks izraisīt dzimumdziedzeru un pro- statas vēzi, - paskaidroja Elisa.

-    Vēzi? - Pamela gandrīz iekliedzās. - Pārbaudāmā terapija? Terapija, kas ļāva man uzvarēt, izraisa vēzi?

-    Nē. Tā nav. Ir ļoti mazs risks, ka tā varētu būt. Tas ir tik zems, ka gandīz nav statistiski būtisks. Bet mēs nolēmām, ka labāk būtu to izslēgt pavisam. Tāpēc izveidojām uzlabotu serumu, kuru pārbaudījām pie veseliem brīvprātīgajiem, lai saņemtu FDA atbalstu; serums ir devītā sērija. Dabiski, ka pēc tam sekojošajā terapijā izmantoja šo jauno serumu.

Pamela ar pūlēm centās saglabāt mieru. - Tātad jūs melojāt FDA? Un arī man?

Medlina Neilore pakratīja galvu. - Pamela, tu novirzies no temata. Mēs esam veikuši izmēģinājumus ar vairāk nekā sešpadsmit tūkstošiem cilvēku, un visu stāvoklis uzlabojās. Zināmu risku vajadzēja uzņemties, pretējā gadījumā viss projekts varēja sabrukt. Varbūt mums vajadzēja būt atklātākām pret tevi, bet es iebildu, ja mēs būtu tevi informējušas, tas būtu kompromitējis tavu stāvokli.

-    Jā, bet tagad esmu sakompromitēta vēl vairāk.

-     Nē, neesi vis. Ja žurnālistam būtu bijis kaut kas konkrēts, viņš to izmantotu. Doktore Ķerra vienkārši sev zināmu iemeslu dēļ jauc gaisu. Viņa ir skarba sieviete, kuras ģimenē bijis garīgo traucējumu gadījums. Viņai nav reālu pierādījumu un, atklāti sakot, ja tādi būtu, tas neko nenozīmētu. Tava nākotnes vīzija bez noziegumiem ir uzpirkusi publiku un masu saziņas līdzekļus. Viņi grib, lai sistēma darbotos. Pedantiska izvairīšanās no delikātiem jautājumiem par to, cik atšķirīgas ir abas ģenētiskās vakcīnas, neko nemainīs. Nākotnē visus noziedzniekus ārstēs ar FDA aprobētu vakcīnu, kas darbojas normāli. Žurnālistam nav materiāla laikrakstam. Tam tu vari ticēt.

Pamela palūkojās uz papīra lapu, nepārprotami cīnoties ar problēmām. Elisa redzēja, ka viņa piekāpjas. - Viss līdz šim darītais ir nepareizs.

Medlina sakoda zobus. - Tu neko nedarīji nepareizi. To darījām mēs. Bet, ja tu vēlies palikt tīra un atkāpties no amata, tad neapstājies. Atsakies no gadsimta izdevības izārstēt vienu no sabiedrības galvenajām nelaimēm. Es arī atkāpšos, ja tev tīk, bet tas būtu bezjēdzīgi. Jā, mēs esam pieļāvuši dažas nelielas kļūdas, bet mūsu sasniegumi ir daudz lielāki.

-     Un doktores Ķerras apgalvojumus, ka tu atbalstīji viņas nolaupīšanu un ieslodzīšanu FIB psihiatriskajā slimnīcā ar nolūku viņu apklusināt?

Medlina nosprauslojās un sasita plaukstas. - Tas dkai pierāda to, ka viņa rada nepatikšanas. Psihiatriskā slimnīca būtu viņai īstā vieta, bet es viņu tur neesmu ieslodzījusi. Pamela, atklāti sakot, tev ir svarīgākas lietas, nekā raizēties par kādu nenormālu zinātnieci un žurnālistu, kas cenšas iegūt Pulice- ra balvu. Nedomā par viņiem. Man ļoti žēl, ka tevi sāpinājām, neizstāstot visu, bet tieši tāpēc mēs to nedarījām. Ļauj mums noregulēt šos mazos sarežģījumus, kamēr tu neļausi Irākai sākt trešo pasaules karu.

Pirms Pamela paspēja atbildēt, iezvanījās uz galda esošais mobilais telefons. Elisa to paņēma un klausījās. - Jā, īpašo uzdevumu aģent Tošak, prezidente ir šeit. Jā, viņa būs pie jums pēc piecām minūtēm. Paldies. - Viņa pasmaidīja un nolika telefonu.

-     Prezidentes kundze, tava slepenā dienesta nodaļa gaida, lai varētu tevi pavadīt uz Pentagonu.

Pamela stāvēja, un Elisa piecēlās, lai viņu apskautu. - Lūdzu, Pamela, - teica Elisa, - vienmēr atceries, ka mēs esam tavi draugi. Ja tu uz kādu vispār vari paļauties, tad tikai uz mums.

-     Mans viedoklis ir tāds, - sacīja Medlina, spēcīgām rokām apskaujot Pamelu. - Tu esi uzsākusi lielu ceļojumu, un mūsu uzdevums ir sargāt tevi no paklupšanas. Mēs darīsim visu, lai tas nenotiktu. Visu.

Kādu brīdi Pamela viņas abas nopētīja, tad viegli pamāja un pasmaidīja. Prezidente izskatījās apmierināta, pat aizkustināta. - Tikai pasaki man vienu, pirms es aizeju. Ko jūs domājat darīt ar Ketiju Ķerru? Viņa izklausās kā īsts salūta lielgabals.

Medlina tikai pasmējās. - Par to neraizējies, Pamela. Tā nav tava problēma, bet gan mūsējā. Mēs ar viņu parunāsim.

Elisa noskatījās, kā Pamela divu slepenā dienesta aģentu pavadībā dodas projām. Likās, ka viņu izrāde bija mazinājusi Pamelas bailes, bet pilnīgi noteikti Ketija Ķerra palika galvenā problēma.

Pēc prezidentes aiziešanas Elisa klusībā vēlreiz pārdzīvoja dkšanos. Liekas, Medlina darīja to pašu. Elisa paskatījās pulkstenī; bija norunāts, ka pēc stundas kompānijas reaktīvā lidmašīna viņu nogādās atpakaļ Sanfrancisko.

-    Domā, ka viņa mums noticēja? - Elisa jautāja, gatavodamās aiziet. /

Medlina pamāja. - Jā, tāpēc, ka viņai nebija pierādījumu. Un tāpēc, ka viņa tos gribēja iegūt.

-    Bet ko mēs darīsim ar Ketiju?

Medlina pasmaidīja un atgāzās krēslā, aizlikusi rokas aiz galvas, kā to mēdz darīt vīrieši. Tumšās acis kvēloja, un viņa izskatījās pārsteidzoši noslēpumaina. - Henks Bačers pastāstīja, ka doktors Pīters ļāvis viņai izglābties. Un pirms Pamelas ierašanās piezvanīja Džeksons un paziņoja, ka doktors Pīters ir sodīts - uz visiem laikiem. Džeksons sadzinis pēdas Ketijai. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka zina, kur viņu atrast. Zina arī, kas palīdzējis viņai izkļūt ārā.

-Kas?

Medlina apklusa un pacēla kreiso uzaci. - Lūks Dekers.

Elisa juta kaut ko aukstu un cietu sažņaudzam viņas vēderu. Pēdējo reizi Elisa bija tikusies ar Dekeru, kad viņš izvadīja viņu ārā no šausmīgās nāves galerijas, kuru viņa tēvs bija paredzējis arī Libijai. - Tad tā Ketija uzzināja par Akselmenu?

-    Jā, liekas, viņi ir pazinuši viens otru jau agrāk. Tagad tam nav nekādas nozīmes. Džeksona cilvēki šajā jomā ir speciālisti.

Izvadot Elisu no kabineta, Medlina ieminējās: - Starp citu, vai esi lasījusi TITANIA pēdējo e-pastu? Viss ir savās vietās. Mēs esam atbrīvojušies no Bērbenka, ko dk sen gaidījām. Kas attiecas uz Ketiju un Lūku Dekeru, tad viņi vairs ilgi mūs netraucēs. Ir krituši daudz lielāki domino kauliņi.

Sēdēdama melnajā limuzīnā, kas viņu veda uz Pentagonu, prezidente Veisa no jakas kabatas izvilka Henka Bačera iedoto jautājumu sarakstu un datora disku. Disku prezidente iedeva slepenā dienesta vienības vadītājam Tošakam - plecīgam vidēja auguma vīrietim ar smilškrāsas madem un bedrīti zodā, kuras dēļ likās, ka viņš tūlīt pasmaidīs. Bet to viņš darīja reti.

-    Nododiet šo disku ģenerālmajoram Elerdisam. Sakiet, ka man vajadzīga pilna analīze. Un pārbaudiet kādu doktori Kedju Ķerru. Neiesaistiet nevienu citu aģentūru. Cik drīz es varēšu saņemt atbildes?

-    Kad jums tās būs vajadzīgas?

-    Vakar.

-    Tas neradīs problēmas, prezidentes kundze.

/

Mendozdraiva, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 19.48

Lūks Dekers bija cieši piespiedis Ketiju Ķerru koka stumbram. No vilšanās viņam iekšā viss sagriezās. Pārbaudījis savas Sig pistoles aptveri, Lūks apsvēra, vai varētu izbāzt roku no koka aizsega un sašaut spuldzes. Viņš tomēr apšaubīja tādu iespēju.

Spriežot pēc gaismas intensitātes, tas bija FIB rokas prožektors. Apgādāts ar 2000 vatu spuldzi un divu collu reflektoru, tas spēja raidīt regulējamu gaismas kūli, kas pārvērta nakti dienā un padarīja aklu katru, kam acis nebija aizsargātas. To varēja salīdzināt ar spēcīgu ūdens strūklu.

-    Ceru, ka tu atstāsi koka aizsegu, - teica cilvēks ar prožektoru. - Ja nāksies iet tev pakaļ, mēs nevarēsim garantēt tavu drošību.

-    Kā tad, kā tad, - noņurdēja Dekers. - It kā viņiem ļoti rūpētu mūsu drošība. Viņš palūkojās pa kreisi un, piemiedzis acis, tikko varēja saskatīt Rokija būri, bet neko vairāk. Pilnīgi droši viņš zināja, ka balss īpašnieks nav Džeksons.

Un, tā kā šādās situācijās parasti runāja Džeksons, tad varēja pieņemt, ka viņa šeit nav. Bet šeit varēja būt vismaz divi viņa sirdsdraugi. Viens droši vien turēja gaismekli, kamēr otrs ar līkumu tuvojās.

-    Ketij, - viņš teica, cik vien mierīgi spēdams, - tagad turi acis vaļā un skaties, vai kāds netuvojas no aizmugures. Izmanto apgaismojumu, lai pamanītu katru ēnu vai kustību.

Jāatzīst, ka, lai gan Ketijas acis bija bailēs ieplestas, viņa bija mierīga. - Ko tu taisies darīt? - viņa jautāja.

-    Nav nevienas draņķīgas idejas, bet, lai kas tas arī būtu, tas ir jādara ātri. - Dziļi ieelpojis, viņš apsvēra savas iespējas. Bet iespēja bija tikai viena - izvelties pa labi no koka un šaut balss virzienā. Iespējams, ka viņš nevienam netrāpītu, bet tas vismaz liktu vīrietim pārvietot prožektoru, un tad Ketija varētu mēģināt nozust. Lūks domāja, ka viņi šeit uz Ketiju nešaus. Pat FIB direktorei būtu grūti izskaidrot viņas nošaušanu pašas mājā, neizdomājot labu iemeslu. Viņš savukārt gatavojās šaut uz jebkuru, cik labi vien spētu.

-     Ketij, - Dekers teica, viņu uzlūkodams. - Kad sākšu šaut, skrien pa kreisi un mēģini tikt no šejienes projām.

-    Bet kas notiks ar tevi?

-    Dieva dēļ. Es lūdzu tikai vienu - nestrīdies ar mani.

Viņš dzirdēja, ka Ketija gatavojas protestēt, bet tad izdvesa: - Labi.

Sasprindzinājis muskuļus, viņš satvēra pistoli abās rokās un jau gatavojās izripot no koka aizsega un izšaut pēc iespējas vairāk reižu. Te pēkšņi viņš izdzirdēja niknu rēcienu un asinis stindzinošu kliedzienu.

Spēcīgā gaisma pēkšņi sagrīļojās, un Lūks izdzirda būkšķi, kas bija ļoti līdzīgs klusinātam pistoles šāviena troksnim. Gaismas stars sāka mētāties, naksnīgajās debesīs aprakstot gaismas puslokus kā vājprātīgā lāzeršovā. Stroboskopiskajā haosā Dekers ar pūlēm saskatīja cilvēku, kas cīnījās ar negantu zvēru. Otrs vīrietis ātri skrēja pie viņiem, pavērsis pistoli pret neprātīgā dejā saplūdušajiem ķermeņiem. Cilvēks ar pistoli acīmredzot baidījās trāpīt savam kliedzošajam partnerim. Nekavēdamies ne mirkli, Dekers sagrāba Ketiju aiz rokas un uzrāva viņu kājās.

-    Nāc, - viņš sauca, - laižamies!

-    Kas nodks ar pierādījumiem?

Dekers parāva viņu aiz rokas, bīdot uz priekšu. - Aizmirsti tos! Skriesim!

-    Mēs taču nevaram atstāt Rokiju!

Šajā brīdī kliedziens pārtrūka un gaismeklis uzšāvās gaisā, nokrītot zemē viņu priekšā. Tā gaisma tagad bija vērsta projām no viņiem, un steigā Dekers gandrīz nepamanīja, ka prožektoru joprojām ir satvērusi cilvēka roka. Viņš pārlēca tai pāri un saviebās. - Es neraizētos par Rokiju, - viņš sacīja, velkot Ketiju garām norautajai rokai cerībā, ka viņa nebūs to redzējusi. - šķiet, ka viņš var pats par sevi parūpēties.

Izdzirdis vēl divus šāvienus, Dekers zināja, ka ir kļūdījies. Rokijs ierūcās, un tad iestājās klusums. Varēja dzirdēt, ka viņa ķermenis nogāžas zemē. - Nāc! - Dekers sauca, bīdīdams Ketiju caur mājas divviru durvīm.

Tikuši cauri mājai, viņi paskrēja garām vajātāju pelēkajam Chrysler, kas bija novietots mājas priekšā. Dekers iešāva četras lodes tā abās priekšējās riepās, pieskrēja pie sava nomātā auto un, ierāpies tajā, pagaidīja, kamēr Ketija apsēdās blakus. Viņš mierīgi ielika atslēgu aizdedzē un iedarbināja motoru. Kamēr Dekers apgrieza mašīnu un uzsāka strauju braucienu pa Mendozdraivu, viņš atpakaļskata spogulī ieraudzīja, ka no mājas izskrien vīrietis un paceļ rokas šaušanas pozīcijā. Bet ne jau šāvienu dēļ viņš raizējās. Viņu uztrauca fakts, ka ir pamanīts viņa auto un tagad to var izsekot.

Kas notiks, ja viņa līdzdalība jau atklāta? Viņu vairs neuztrauca briesmu tuvums. Tas viņam sen vairs nebija nekāds jaunums. Viņš neraizējās par sevi.

Vilcināties nedrīkstēja. Steidzami jāatrod izeja.

Viņš pagriezās pret Ketiju. Viņa bija nobālusi. - Mums jāpasteidzas, - viņš teica un nospieda gāzes pedāli.

Ketija Ķerra norija rūgtumu mutē, kad viņi traucās pa 101. ceļu uz Sanfrancisko apgaismoto centru. Svarīgie pierādījumi joprojām atradās viņas mājā.

Ketija nepamanīja otru pelēko Chrysler, kas ātri pašāvās viņiem garām pretējā virzienā. Viņai likās, ka pārējās mašīnās brauc smaidoši un bezrūpīgi cilvēki, kam viņu liktenis ir vienaldzīgs.

Kad viņi pabrauca garām zīmei, kas norādīja ceļu uz lidostu, Ketija pagriezās pret Dekeru, bet viņš stingi skatījās uz priekšu, braukdams, cik ātri vien varēja. Likās, ka viņš nevis bēg no vajātājiem, bet steidzas uz noteiktu mērķi. Dekers uzsita ar plaukstu pa stūri.

-    Velns, velns, velns! Kā es varēju būt tik nolādēti stulbs?

-Ko?

-   Ja viņi uzzinās par mani, viņi izmantos Metiju, lai mūs sagūstītu. Mums viņš pēc iespējas ātrāk jānogādā drošībā.

Ņemot vērā tikko dzirdēto, Ketija viņu situāciju ieraudzīja patiesajā gaismā. Tagad apturēt Medlinu Neilori un Elisu Prinsu vairs nebija viņu vienīgais mērķis. Varbūt Lūkam bija taisnība, sakot, ka viņai jādodas projām. Ko viņa ieguva palikdama? Tikai pakļāva briesmām tos, kas viņai palīdzēja.

Iebraucis Sanfrancisko, Dekers pa Sautvanesas avēniju devās Merina virzienā. Pabraukuši garām Pasifikheitai, viņi iegriezās Brodvejā. Tuvojoties Metija mājai, Dekera piere arvien vairāk saraucās un acis samiedzās. Parādes durvis bija plaši atvērtas un logi tumši.

Dekers piebrauca pie apmales un izslēdza motoru. Klusinātā balsī viņš ierunājās: - Vectēvs vienmēr atstāja vismaz vienu nenodzēstu gaismekli. Un nekad neatstāja parādes durvis atvērtas. Ketij, pagaidi šeit, kamēr pārbaudīšu iekšpusi.

Viņš izlēca no mašīnas, uzskrēja pa trepēm un pazuda mājā.

Neņemot vērā aizliegumu, Ketija atvēra mašīnas durvis un sekoja Dekeram. Viņa noklikšķināja slēdzi hallē, bet gaisma neiedegās. Izskatījās, ka visi drošinātāji ir izdeguši. Acis pakāpeniski pierada pie tumsas. Caur logiem iespīdēja mēness un ielu apgaismojums, ļaujot Ketijai saskatīt apkārtni. Kreisajā pusē esošā ēdamistaba bija izdemolēta. Atvilktnes bija izrautas, to saturs izmētāts pa galdu un grīdu. Krēsli apgāzti, polsterējums saplēsts. Pa labi caur atvērtajām televīzijas salona durvīm pavērās līdzīgs skats. Tā bija vai nu zādzība ar ielaušanos, vai zādzības imitācija. Ja tas bija Džeksona un viņa cilvēku darbs, kā viņi varēja tik ātri atrast Dekeru un Metiju?

- Vectēv! Kur tu esi? - no kāpņu laukumiņa atskanēja Dekera balss. Ketija sekoja viņam augšup pa kāpnēm. Pirms viņa bija sasniegusi nākamo stāvu, Dekers atkal sauca vectēvu, un šoreiz sauciens neatgādināja jautājumu, bet neticības pilnu kliedzienu.

Nokļuvusi kāpņu augšgalā, Ketija skrēja uz mūzikas istabu, no kurienes pavērās skats uz līci. Uz augšējā kāpņu laukumiņa kāds gulēja. Tas bija Metija zelta retrīvers Bruts. Mēle viņam bija izkārusies, stiklainās acis plati ieplestas. Suņa kakla gludajā spalvā rēgojās divi sarkani punkti. Ketijai pārskrēja drebuļi. Tie nelieši nošāvuši vectēva nevainīgo pavadoni. Apgājusi Brutam apkārt, viņa redzēja, ka durvis uz mūzikas istabu un ari lielie franču logi, kas veda uz balkonu un līci aiz tā, bija atvērti. Likās, ka svaigais vējiņš, kas plūda no līča, nes sev līdzi mēnesgaismu. Gaisma ieplūda pa logiem, veidojot uz paklāja rēgainu četrstūri. Pārējā istabas daļa atradās ēnā, bet varēja saskatīt izsvaidītās lietas - no klavierēm notrauktās fotogrāfijas, uz grīdas nomesto vijoli un sadragāto metronomu tai blakus.

Mēnesgaismā viņa ieraudzīja paklāja vidū čokurā sarāvušos Dekeru. Pa vaigiem viņam ritēja spožas asaras. Lūks turēja apskautu vectēva ķermeni un pētīja viņa rokas. Kad Dekers sāka runāt, viņa balss bija tā pārvērtusies, ka Ketija gandrīz iekliedzās. Redzot šīs šausmas, piezagās vainas apziņa. Viņi to bija darījuši, lai atrastu Kedju.

- Viņi ir salauzuši vectēva pirkstus, - Dekers teica, pagriezies pret Ketiju. - Pat nolādēde nacisti viņam to nenodarīja.

Lūks ciešāk piespieda vectēvu sev klāt, cenšoties apvaldīt uzvirmojušās bēdas un niknumu.

Dekeru pārņēma dedzinoša vainas izjūta, iedomājoties, kā šis drosmīgais vecais vīrs cieta un nomira vienatnē, cenšoties aizsargāt viņu. Džeksons acīmredzot atklājis viņa saistību ar Ketijas izglābšanos. Pēc tam viņš nosūtīja vienu automobili pārbaudīt Ketijas māju, bet pats ieradās šeit. Bet kā Džeksons uzzināja par viņu? Dakteris Pīters nevarēja izstāstīt, jo viņš Dekeru nepazina. Viņa mašīnu viņi nevarēja tik ātri izsekot. Vienīgā loģiskā atbilde - Henks Bačers.

Dekera niknums un vainas izjūta bija nieks, salīdzinot ar milzīgo zaudējumu. Gribējās skaļi kliegt. Bez Metija viņš jutās atstāts likteņa varā, kā kuģis bez enkura trakojošā jūrā. Metijs bija palīdzējis Lūkam atgūties pēc ziņas, ka viņa dzīslās rit Akselmena asinis. Apziņa, ka viņš cēlies no Metija, ļāva Dekeram cerēt.

Bet tagad viņa vectēvs bija miris.

Noraugoties Metija grumbainajā sejā, Dekers aizvēra viņa ieplestās zilās acis. Viņš noglāstīja Metija galvu un zvērēja, ka atriebsies, un ka viņa nāvei ir jēga.

Lūks dzirdēja, ka Ketija notupstas cieši viņam līdzās, un juta, ka sievietes rokas apskauj viņa plecus. - Man ir tik ļoti žēl, Lūk, - viņa klusu čukstēja. Ketijas rokas glāstīja viņu tikpat maigi, kā viņš bija glāstījis vectēvu. - Ja tu nebūtu palīdzējis man, tas nekad nebūtu noticis.

-    Tomēr tas notika, - viņš bilda. Pagriezies pret Ketiju, Dekers redzēja sāpes viņas acīs. - Kedj, tev bija taisnība. Tas ir kaut kas vairāk nekā "Sirdsapziņa". Mums jāatklāj, ko viņi īstenībā dara, un tas jāaptur. Es nevaru samierināties ar to, ka Metijs miris veltīgi.

Tad viņš izdzirdēja kādu troksni.

Dekers sastinga, un no Ketijas straujās elpas bija jaušams, ka ari viņa ir to dzirdējusi.

Soļu troksnis - ne vairāk kā jardu vai divus aiz viņiem.

Atskanēja zema un maiga vīrieša balss: - Jums vajadzīga palīdzība. - Tas bija viss, ko viņš pateica.

Apcirties apkārt, Dekers ieraudzīja no ēnas iznākam milzīgu siluetu un izslejamies pār viņu. Vienā mirklī Dekers ievēroja Džoja Barzīni zili melnos matus un spēcīgo patricieša degunu. Vīrietis pietupās, bet viņš bija tik liela auguma, ka joprojām likās, ka viņš stāvētu. Skatoties uz Metija sakropļoto ķermeni, viņa acīs iezagās miklums. Kā tēvs pirmoreiz pieskarodes pirmdzimtajam, tā Barzīni maigi pārbaudīja Metija salauztos pirkstus. Dekers vēroja, kā viņa seja sāpēs pārvēršas.

-    Mans draugs, mans draugs. Ko viņi ar tevi izdarījuši? - viņš čukstēja. Uzrunājot Dekeru, balss pēkšņi kļuva spalga: - Jūsu vectēvs jau agrāk man piezvanīja un pastāstīja, ka jums draud nopietnas briesmas. Viņš man izskaidroja lietas būtību, un es apsolīju, ka šovakar atnākšu uzzināt, kā varu palīdzēt. - Pēc brīža viņš piebilda: - Kaut es būtu atnācis agrāk.

Barzīni skatījās uz Ketiju, pēc tam atkal uz Lūku. - Vienīgais veids, kā tagad es varu palīdzēt Metijam, ir palīdzēt jums abiem. Nāciet man līdzi. Man jāzina vairāk par to, kas notiek. - Barzīni uz brīdi apklusa, un Dekers pārdomāja, ko viņš īstenībā zina par šo gangsteri. Lai gan Džoja Barzīni darbība tika atzīta par likumīgu, viņa draugu un radu saraksts atgādināja organizētās noziedzības Wlw's ivho. Bet vectēvs viņu mīlēja un vērtēja tikpat augstu kā visus citus. Pietiekami augstu, lai lūgtu Barzīni palīdzību, kad viņš un Ketija nonāca briesmās, ja Barzīni bija labs Metijam, viņš bija labs ari Dekeram.

-    Lūk, - sacīja Barzīni, it kā juzdams viņa neuzticēšanos. - Es zinu, ko jūs domājat par maniem sakariem ar bandītiem. Bieži vien es pats ar tiem nelepojos. - Pēkšņi viņa dižciltīgā seja savilkās smaidā, atklājot žilbinoši baltus zobus.

-    Bet, ticiet man, dažreiz tas noder.

Aleksandrija, Vašingtona

Piektdiena, 2008. gada 7. novembris, pulksten 2.30

FIB direktori kaitināja, ka daļa no dem izglābās. Viņa nospieda sprūdu un turpināja. Lai cik rūpīgi viņa tos nogalināja, de vienmēr parādījās atkal. Viņa nevarēja tos pilnībā izskaust.

Savas mājas ziemas dārzā ekskluzīvā Vašingtonas rajonā Aleksandrijā Neilore, kā pistoli vicinādama pretinsektu smidzinātāju, apsekoja kārtīgās rindās augošās jukas, Āfrikas vijolītes un retas orhidejas. No skaidrajām debesīm mēness bezkaislīgi noraudzījās telpas stikla jumtā. Ziemas dārzs atradās blakus plašam salonam un īstenībā veidoja vēl vienu istabu. Tā bija veidota tikai no stikla, un tāpēc viņa varēja redzēt visu iekšpusē notiekošo.

Pārliecinājusies, ka viss ir tā, kā tam jābūt, viņa atvēra durvis uz salonu, ielēja glāzi Jack Daniel's un atlaidās atpūtas krēslā liela televizora priekšā. Pie sienām karājās dažas gleznas. Divas sienas aizņēma milzīgs kamīns un ieeja ziemas dārzā. Trešo sienu aizsedza grāmatplaukts ar grāmatām par visdažādākajiem tematiem, bet it sevišķi par vēsturi un dārzkopību. Ceturto sienu līdzīgā veidā nosedza kasetes un kompaktdiski.

Pēc dušas Neilore bija uzvilkusi zilu kleitu, viņas baltie mati brīvi krita uz pleciem. Bālā seja bez kosmētikas izskatījās gandrīz caurspīdīga, kā plāns perlamutrs. Viņa pavērsa tālvadības pulti uz multimediju sistēmu, un, kad Vāgnera mūzika piepildīja telpu, viņas domas aizklīda tālu prom no atbildības, ko prasīja amats, prom no Crime Zero, Kedjas Ķerras un Lūka Dekera uz laipnāku, mierīgāku pasauli.

Saskaņā ar TITANIA dadem viss noritēja normāli, tāpēc Neilore sevi pārliecināja, ka vismaz pašreiz neko vairāk nevar izdarīt. Vajadzēja kaut vai dažas stundas miega, tāpēc modinātāju viņa noregulēja uz pulksten sešiem.

Kā vienmēr, gribēdama atslābināties, Neilore domāja par dārzu un iemīļoto augu aizsardzību. Ļaujot domām vaļu, viņa aizklīda atpakaļ pagātnē, savā četrpadsmitajā dzimšanas dienā, un atcerējās Elisas dāvanu.

Bez Elisas Medlinai skolā draudzeņu nebija. Lielākā daļa pārējo bērnu uzskatīja, ka viņas agresīvā izturēšanās un baltie, nepakļāvīgie mati ir pārāk nedabiski vai pārāk atbaidoši. Tāpēc nav jābrīnās, ka četrpadsmitajā dzimšanas dienā viņa nesaņēma ne dāvanas, ne apsveikuma kartītes. Turklāt dzimšanas diena iekrita sestdienā.

Bet viņa par to nebēdājās. Vecmāmiņa Prestona kundze patiešām bija diezgan nelaipna. Vecā sieviete viņai neatļāva uzaicināt nevienu zēnu un aizliedza mājā uzturēties vīriešiem, sakot, ka viņi ir "citādi" un viņiem nevar uzticēties. Bet Medlina par to neuztraucās. Toties Elisai bija atļauts iegriezties. Dzimšanas dienā vecā kundze pagatavoja Medlinai īpašas brokastis - zemenes ar putukrējumu un glāzi šokolādes piena.

Bija jūnijs, un spīdēja saule. Pēc brokastīm Medlina izgāja dārzā. Viņas vecmāmiņa dzīvoja dīvaina izskata savrupmājā, un Medlinai patika klaiņot pa tās vecajām istabām. Tomēr visvairāk Medlinu interesēja dārzs. Tas bija tik liels, ka Medlinai atļāva izmantot nelielu, ar sienām ierobežotu dārza daļu. Šeit viņa varēja stādīt augus un darīt visu, ko vien gribēja. Pie ļodzīgajiem vārtiņiem viņa piekāra uzrakstu, kas aizliedza ienākt. Pat viņas vecmāmiņa klauvēja, pirms ienāca ar Medlinai domāto auksto limonādi.

Savā dzimšanas dienā Medlina apkopa puķes un, kā parasti, ravēja. Viņa bija izveidojusi stingri sakārtotu pasauli ar priekšzīmīgām dobēm un izravētiem celiņiem. Saulpuķu rindas stiepās blakus rūpīgi apkoptām kliņģerītēm. Todien viņa daudz laika ziedoja, cīnoties ar skudrām, kas bija apsēdušas gan dobes, gan celiņus. Šeit viņa varēja atbrīvoties no visa, ko neieredzēja ārpasaulē. Nomoda sapņos Medlina sodīja sava tēva slepkavu un lika atgriezties mātei. Dārzā viņa bija likteņa noteicēja.

Bet uzbrūkošās skudras sagrāva viņas sapņus. Lai ko arī viņa darītu, no skudrām atbrīvoties nebija iespējams. Dobes izraibināja bedres, ko viņa bija izrakuši, meklēdama skudru mītni. Katrā dārza stūrī atradās pa majonēzes trauciņam, kuros viņa meta beigtās skudras. Trauciņi bija domāti pārējo skudru atbaidīšanai, bet likās, ka tas tikai saasināja šo problēmu. Nogalinot vienas, vietā saradās atkal citas.

-    Medlina, Medlina, - sauca smalka, satraukta balss viņpus sienas. - Vai tu tur esi?

-    Jā, nāc vien.

Aiz tālākās sienas atradās Elisas pagalms. Viņa bieži tai pārrāpās pāri, lai paspēlētos Medlinas slepenajā dārzā. Vērojot, kā draudzene neveikli ķepurojas pāri sienai, Medlina iemējās.

-    Nesmejies, vai arī nesaņemsi dāvanu, - nokritusi zemē pie saulpuķēm, brīdināja Elisa. Viņas brilles bija saliektas, un, neskatoties uz silto laiku, draudzena valkāja kleitu ar garām piedurknēm.

-     Dāvanu? - Medlina nespēja noslēpt satraukumu. - Vai tu man dosi dāvanu?

-     Tikai maziņu. - Elisa skatījās zemē izraktajās alās. - Bet tā ir laba. - Kad viņa bāza roku somā, viena garā piedurkne paslīdēja uz augšu, un Medlina uz draudzenes apakšdelma ieraudzīja dzeltējošu purpura krāsas zilumu. Medlina varēja saskatīt pirkstu nospiedumus, kur kāda liela roka bija saspiedusi mazo.

-    Kas tev to nodarīja? - viņa jautāja. Medlinai to nevajadzēja teikt. Viņas pašas tēvs bija pietiekami bieži viņu sitis, pārmācot par zilumiem.

Elisa satraukti pakratīja galvu un pavilka piedurkni uz leju. - Nekas jau nav.

-     Vai to tev nodarīja tēvs? - dncināja Medlina. Elisas tēvs bija cienījams ārsts, bet tas Medlinu nepārsteidza. Viņas tēvs bija cienījams policists, tomēr sita viņu. Viņa bija saniknota draudzenes dēļ, bet tajā pašā laikā juta arī sīku apmierinājumu. Viņa apskauda Elisu jauko vecāku dēļ. Medlina jutās tuvāka Elisai, zinot, ka arī viņu tēvs sit. - Vai viņš tevi bieži sit?

Bet Elisa nevēlējās piesaistīt uzmanību. - Vai tu gribi dāvanu vai ne?

Medlina mainīja sarunas tematu, bet šo brīdi viņa atcerējās. - Jā, protams.

Kad Elisa izvilka mazo sainīti no somas un ielika viņas rokās, Medlinas pirmā reakcija bija vilšanās. Zilā papīrā ietītā pudelīte izskatījās tievāka par viņas pirkstu. - Atver to, - nervozi sacīja Elisa, cenzdamās iztaisnot savas brilles. - Es ceru, ka tev padks.

Medlina noņēma zilo papīru un ieraudzīja mazu pudelīti. Tā izskatījās tāda pati kā vecmāmiņas acu pilienu pudelīte.

Medlina atvēra to un paoda. - Kļavu sīrups? - Viņa mēģināja izspiest uz pirksta pilienu, lai varētu nogaršot, bet Elisa iesaucās: - Neēd to! To to nedrīksti ēst!

-    Kāpēc ne? Kas tas ir?

Elisa izņēma viņai no rokām pudelīti un noliecās pie sienas, kur gāja skudru ceļš. Viņa nolika vienu saulpuķes lapu skudru ceļā, tad uzpilināja vienu lāsi sīrupa uz lapas un teica: - Skaties!

Skudras sākumā apgāja pilienu, tad sāka ap to riņķot un beidzot sāka pilienu ēst. - Vai tā ir inde? - Medlina iepriecināta jautāja.

-    Tas ir kas labāks par indi.

Paēdušas skudras pēc brīža sastājās rindā, veidojot ceļu pie piliena pārējām skudrām. - Kā tas darbojas?

-    Grāmatās rakstīts, ka kļavu sīrups un ķimikālijas, ko es tam piejaucu,' pievilina skudras. Tās šo maisījumu labprāt ēd. Paēdušas viņas dodas uz ligzdu, kur apēsto atvemj un pabaro skudru māti. Ķimikālijas nogalina mātes, pirms tās izdēj olas. Indes pamatā ir trihlofons, bet es pievienoju arī dažus garšas uzlabotājus. Indes iedarbība ir lēna. Tā nogalina ne tikai skudras, kas to ēdušas, bet iznīcina arī visu ligzdu. Tev nav nekas jāuzrok. Skudras visu paveiks tavā vietā.

Medlina bija tik laimīga, ka aiz prieka smējās. - Lieliski. Vai tu pati to pagatavoji?

-    Jā. Tas nebija pārāk grūti. Tēvam garāžā glabājās šādi tādi krājumi, pārējo es atradu skolas laboratorijā. Ar to tu varēsi pilnībā atrisināt savu skudru problēmu.

Pī, pī, pī.

No multmediju skaļruņa atskanēja neatlaidīgs signāls un pārtrauca Neilores sapņojumu. Mūzikas skaļums automātiski samazinājās, un atskanēja maiga sievietes balss: - Jūs neesat iepazinusies ar telefona ziņojumiem multimediju sistēmā. Lūdzu, noklausieties tos.

Apvainojusies par ielaušanos viņas pārdomu templī, Neilore uz bridi ieslīga pārdomās. Paņemot klausuli, viņa joprojām domāja par to, kā dažu nedēļu laikā Elisas burvju līdzeklis bija iznīdējis faktiski visas skudras viņas dārzā.

-    Medlin, šeit Bils Maklouds. Es pašlaik esmu štāba operatīvajā telpā un skatos satelīttelevīziju. Jūs varētu atnākt un paskatīties. Man liekas, Irāka gatavojas iebrukt Kuveitā.

Hūvera centra ēka, Vašingtona

Tajā pašā dienā pulksten 3.07

Jau pēc pusstundas direktore Neilore bija FIB štāba operatīvajā telpā un skatījās milzīgajā ekrānā. Pa labi no viņas atradās direktora vietnieks Bils Maklouds. Viņš izskatījās ķildīgāks nekā parasti. Blāvi apgaismotajā telpā pie galda sēdēja trīs cid Biroja vecākie ierēdņi. Uz sildvirsmas noliktais kafijas trauks telpā izplatīja spēcīgu aromātu.

-    Viņi gatavojas izdarīt to cūcību, - paberzējis tēraudpe- lēkās acis, teica Maklouds. Viņa parasti nepiespiestā Teksasas maniere sdept vārdus bija kļuvusi saspringta.

-    Tā izskatās, - lūkojodes ekrānā, atbildēja Neilore. Viņa centās runāt klusu, bet tas nenācās viegli. Saskaņā ar TITANIA datiem tam nevajadzēja notikt. - Vai visi atrodas savās vietās?

-    Pilnībā, - atbildēja valdes loceklis Rejs Teits, neliela auguma drukns vīrietis, kas vadīja Biroja izlūkošanas nodaļu. - Mēs esam apzinājuši Irākas piekritējus. Galvenie pasākumi dek kontrolēti un var tikt aktivizēti jebkurā brīdī. Visi galvenie mērķi visā valstī atrodas trauksmes stāvoklī.

Neilore pamāja, neatraujot skadenu no ekrāna. Attēli bija CNN produkts, un tie neatšķīrās no jebkura valdības pārziņā esoša raidītāja. CNN zeltītais logo uz blāvā fona augšējā stūri pa labi izskatījā neskaidrs. Tas atgādināja bojātu šūnu izplatību organismā, aplūkotu mikroskopā.

-     Vai jūs vēlaties dzirdēt CNN komentāru? - jautāja kāds aģents.

-   Jā, - viņa atbildēja, nevēlēdamās iesaistīties sarunā. Neilores skatienu piesaistīja ekrāns.

-    Kaut kas neticams, - teica vīrieša balss ar angļu akcentu. - Izmantojot pieeju Kamagači augstas izšķirtspējas satelītam, mēs varam piedāvāt jums attēlus, kas pirmo reizi vēsturē ataino kara sākumu. Jūs esat vēsturisku kadru liecinieki. Kā jau teicu, mūsu inženieri cenšas iegūt vēl spēcīgāku palielinājumu. Irākā pašreiz ir saulains laiks, un drīz mēs varēsim saskatīt atsevišķus tankus. Pašlaik de atrodas mazāk nekā divpadsmit jūdžu no trīsdesmit otrās paralēles. Es neatgādināšu skatītājiem, ka pirms astoņiem gadiem nospraustā līnija, kuru nedrīkstēja šķērsot pa gaisu, tagad ir aizliegta ari jebkuram Irākas militārajam personālam. Ja republikas gvardi pārkāps līniju Irākas dienvidos, viņi atklās savu nodomu iebrukt Kuveitā. Ja tā notiks, un šķiet, ka notiks, Apvienoto Nāciju spēki, kurus vada Savienotās Valsds, būs spiesti iejaukdes.

Vismaz tas attaisnoja lēmumu izvēlēties Irākas armiju par Crime Zero otrās fāzes izmantošanas zonu. Šī tauta sevi parādīja ne tikai kā ļoti kareivīgu, bet ari noderēja par mērauklu visai pasaulei, lai dotu galīgo sankciju trešās fāzes izvēršanai. Irākas krīzes dēļ viņi bija steidzinājuši otrās fāzes attīstību, bet tagad izskatījās, ka ar to nepiedka. Tam nevajadzēja notikt. Pēc tam kad pagājis tik ilgs laiks, karam nevajadzēja sākties.

Iedzērusi lielāku malku kafijas, Neilore vēroja, kā satumst ekrāns un atkal parādās attēls vēl lielākā palielinājumā. Tagad varēja skaidri izšķirt smilšu veidojumu un apzīmējumus uz atsevišķiem tankiem. Kārtīgās rindās tūkstošiem tanku šķērsoja neauglīgo līdzenumu. Viņa varēja saskatīt tanku bruņu torņos stāvošo komandieru ķiveres. Neilore prātoja, vai Elisa arī to skatās. Pamela noteikti atradās Pentagonā un redzēja notiekošo.

- Prezidente Veisa un cid pasaules līderi ir apstiprinājuši, ka Apvienoto Nāciju spēki uzbruks Irākas tankiem, tiklīdz tie šķērsos līniju, - turpināja reportieris. - Visiem uz lūpām ir jautājums - ko Irākas prezidents darīs turpmāk? No ziņojuma izriet, ka viņa rīcībā ir vismaz demit raķetes, kas notēmētas uz dažādām pasaules vietām. Katra raķete apgādāta ar jaunu Doomsday vīrusu saturošu kaujas galviņu. Nosaukums īsti piemērots - pastardienas vīruss. Katra raķete gatava startam, ja viņa karaspēkam neļaus iekarot tā saucamo Irākas provinci ar visu tās naftu.

Bet, ja Irāka izmantos bioloģiskos ieročus, koalīcijas spēki ir apņēmušies organizēt kodoltriecienu pa Bagdādi. Tās neapšaubāmi ir ugunskristības jaunajai ASV prezidentei Pamelai Veisai. Ja kādam vēl ir šaubas, vai sievietei pietiek apņēmības izcīnīt karu, tad drīzumā šis jautājums dks atrisināts.

Kad satelīta kamera pārslīdēja tuksneša plašumiem, ekrānu izraibināja kara mašīnu tumšie apveidi. TITANIA laikam kļūdījusies, nosprieda Neilore. Iespējams, ka datora prognozes par dažām dienām aizkavējušās.

Skatoties uz šo karaspēku, Neilorei atausa atmiņā antīkā vēsturnieka Hērodota apraksts, kurā attēlots, kā Persijas imperators Kserkss vēro savu milzīgo armiju šķērsojam Hel- lesponta jūras šaurumu ceļā uz Grieķiju. Skatodes uz karotājiem, imperators raudāja. Kad viņam vaicāja, kāpēc viņš raud, Kserkss atbildēja, ka apraud šos tūkstošus vīru, kuri pēc simts gadiem vairs nebūs dzīvi.

Neilore nesteidzoties dzēra kafiju. Tikai vīrietis varēja tā just līdzi, redzot, kā citi vīrieši aiziet necilvēciskajā karā. Viņa zināja, ka ekrānā redzamie vīrieši būs miruši samērā īsā laika sprīdī. Un bez viņiem vēl daudzi citi. Bet viņa nejuta ne skumjas, ne sirdsapziņas pārmetumus.

Likās, ka ekrānā redzamie tanki sajauc ierindu, tad kameras skata leņķis paplašinājās un attēls bija redzams mazākā palielinājumā. Uz ekrāna pēkšņi parādījās sarkana svītra. Tā bija neiedomājami tuvu ierindā sakārtotiem melniem punktiem. Neilore varēja iedomāties Veisu kara telpā, padomdevēju ielenkumā pieņemot lēmumus un domājot, ka nākotne ir viņas rokās.

Uzmetusi skatienu ekrānam, viņa ievēroja, ka punktu ierindas izjūk. Likās, dažas pat apstājas. Tā kā Neilore vēlējās, kaut tās apstātos, viņa nebija pārliecināta, ka tā patiešām notiek.

-   Viņi atrodas mazāk nekā desmit jūdžu no trīsdesmit otrās paralēles, - turpināja komentētājs. Viņa balss kļuva spalgāka. - Sarkanā līnija apzīmē robežu, kuru viņi nedrīkst šķērsot. Acumirkli! Kaut kas ir noticis…

Kaut kas bija noticis. Kādu brīdi Neilore nevarēja saprast, tieši kas. Sagrābusi kafijas tasi, viņa vēroja, kā tanki palēnina gaitu un apstājas.

-    Palieliniet attēlu! - iesaucās Maklouds.

Atbildot uz viņa komandu, attēls uz ekrāna pārslēdzās uz tik augstu izšķirtspēju, ka Neilore gandrīz varēja saskatīt atsevišķas sejas. Likās, ka vēl nekas nenotiek.

-    Pašlaik pasaule sēž kā uz adatām, - paziņoja komentētājs. - Ko viņi gatavojas darīt? Vai gaida pēdējo pavēli uzbrukt?

Kārtīgā sistēma pakāpeniski sāka pārvērsties acīm redzamā haosā. Daudzi tanki apgriezās uz pretējo pusi. Tāpat darīja bruņutransportieri. Kareivji lēca ārā no kravas automobiļiem, nometa ieročus un gāja prom.

-    Kas, pie velna, te notiek? - klusu brīnījās Maklouds.

Neilore uzmanīgi skatījās, vēlēdamās, lai tas turpinās.

-   ja neredzētu pats savām acīm, - teica komentētājs, - es tam neticētu. Daudzi tanki un karaspēka vienības pagriežas atpakaļ. Daudzi nomet ieročus un vienkārši aiziet projām tuksnesī. Izskatās, ka apakšvirsnieki un citi kareivji izmisīgi cenšas viņus aizkavēt. Kareivjus var apturēt, vienīgi šaujot uz viņiem. To daudzi virsnieki arī dara. Visneizprotamākais ir tas, ka dezertieri - un tādu ir tūkstošiem - neatbild ar pretpasākumiem. Viņi vienkārši pagriež muguru un aiziet projām.

Vairāk nekā divdesmit gadu stāstot par konflikdem dažādās pasaules malās, neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Tā kā dezertieru skaits turpina pieaugt, pārējie tanki arī griežas atpakaļ. Izskatās, ka vienpadsmitajā stundā, uz pašas kara robežas, pasaules bojāeja dkusi novērsta.

Telpā, kur atradās Neilore, atskanēja spontāni aplausi.

Viņas krūtīs uzviļņoja eiforiska attaisnojuma bangas. TITANIA nekļūdījās, tās prognozes bija nevainojamas. Potenciālais kodolkarš bija novērsts. Cilvēce tika izglābta no cilvēku neprātīgās agresijas.

Viņa varēja iedomāties pārējo pasauli, ieskaitot Veisu, atviegloti uzelpojam. Protams, ka, noskatījusies šo izrādi, pat viņa sāks saprast pasākumus, kurus viņi centās īstenot. Crime Zero beidzot bija īstenojies, un nākotne sāka izskatīties gaišāka.

Tiburona, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 10.11

Sūkdama sarkanvīnu un ēzdama karstos tagliatelle, Ķerra nesekmīgi centās atslābināties. Mocīja vainas apziņa, bet viņa piespieda sevi kaut ko apēst, lai atgūtu spēkus un varētu koncentrēties. Viņa nespēja atvairīt domu, ka notikušajā ir vainīga arī viņa.

Kopā ar Lūku Dekeru un Džoju Barzīni Kedja sēdēja pie vienkārša virtuves galda. Neskatoties uz Barzīni milzīgo bagātību, viņa plašā un skaistā māja Tiburonā vispirms bija ģimenes nams. Pie virtuves sienām karājās fotogrāfijas, kurās redzami pieci tagad jau pieauguši bērni. Bet, neraugodes uz šeit valdošo silto atmosfēru, viņa joprojām jutās kā strupceļā iedzīta, un likās, ka arī Lūks jutās tāpat. Šeit laikam dzīvoja arī kalpotāji, bet Ketija vēl nevienu nebija redzējusi. Karmela, Barzīni sieva, bija pagatavojusi pastu un tagad pārbaudīja viņu istabas.

Dekers klusu dzēra vīnu, bet ēdienu atstāja neaiztiktu. Liekas, viņš joprojām vēl bija šoka stāvoklī. Par vectēva līķi parūpējās Barzīni cilvēki. Policijai Barzīni bija sagudrojis stāstu par to, kā devies apmeklēt savu draugu Metiju un atradis viņu mirušu, Lūku un Ketiju nemaz nepieminot. Limuzīnā viņi visi trīs aiztraucās pār Zelta vārtu tiltu uz Tiburonu.

Kad viņi bija ieradušies Barzīni mājā, viņš pastāstīja, ka prezidents ir miris un Pamela Veisa stājusies amatā. Pēc vakardienas notikumiem neviens no viņiem nespēja pa īstam aptvert informācijas būtību. Tagad, jau pēc pusnakts, Dekers izskatījās tikpat novārdzis kā jutās. Neņemot vērā Barzīni lūgumu dodes pie miera, viņa un Dekers uzstāja, ka jāizlemj, kā rīkoties turpmāk.

-    Sāciet no paša sākuma un izstāstiet man visu, - mudināja Barzīni, auklēdams milzīgu espresso krūzi.

Ketija palūkojās uz Dekeru, nebūdama pārliecināta, vai Džojam var uzdcēdes. Dekers atbildēja ar skatienu un paraustīja plecus kā piekāpjoties.

Un tā turpmākajās piecpadsmit minūtēs viņa aprakstīja projektu "Sirdsapziņa" un sekojošos nodkumus. Viņa pastāstīja Barzīni par Dekera paternitātes testu un to, kā tas pievērsis viņas uzmanību Akselmenam un citiem uz nāvi notiesātajiem cietumniekiem Sankventinā, kuriem izmantoja letālo gēnu terapiju. Šī terapija līdzinājās tai, ko paredzēja projekts "Sirdsapziņa". Viņa pastāstīja, kā Medlinas Neilores cilvēki viņu nolaupīja, un to, kā Dekers viņu izglāba.

Pēc tam Ketija paskaidroja, ka Dekers sazinājās ar žurnālistu Henku Bačeru un izmantoja viņa iespēju piekļūt Pamelai Veisai. Un beidzot arī to, kā šis vakars noslēdzās.

-    Tātad tur jūs bijāt pēc pierādījumiem? - Barzīni jautāja.

-    Jā, - klusu atbildēja Dekers. - Kamēr Metiju noslepkavoja. Un mēs tos pat neieguvām.

-    Cik svarīgi ir šie pierādījumi? - jautāja Barzīni. - Ko tie īstenībā pierāda?

-     To, ka nelegālajos izmēģinājumos ar noziedzniekiem izmantots potenciāli nedrošs serums, - atbildēja Ketija.

Barzīni sarauca pieri. - Pat neņemot verā to, ka serums, ko vini solās turpināt lietot, ir FDA aprobēts? -Jā.

Barzīni izskatijas apmulsis. - Es runāšu bez aplinkiem. Nelegālie izmēģinājumi dažu rūdītu noziedznieku veselību pakļāva riskam, lai attīstītu FDA aprobēto uzlaboto ārstēšanu, kas palīdzētu radikāli samazināt vardarbīgo noziegumu skaitu. Ja blēdība nāktu gaismā pirms vēlēšanām, es saprastu, ka tas būtu neērts jautājums. Kāpēc viņiem raizes sagādā liecinieki tagad, kad "Sirdsapziņa" ir akceptēta un Veisa atrodas pie varas? Viņi varētu to viegli pamatot. Protams, ka viņiem nav jānogalina cilvēki, lai par izmēģinājumiem nerunātu. Tagad vairs ne.

- Bet Akselmena diski apsdprina, ka viņu izmēģinājumu rezultātā vismaz viens cilvēks ir nogalināts, - teica Kedja.

Barzīni pakratīja galvu. - Viņi, protams, var apgalvot, ka tas ir bijis negadījums, kļūda. Un atkal nelaimes gadījumā cietušais ir nelietis no nāvinieku kameras. Viņu darba sniegde ieguvumi tālu pārsniedz jebkuru ļaunumu. Kāpēc tevis dēļ nogalināja Metiju? Kāpēc nogalina citus? Ir jābūt citam iemeslam.

Ketija nopūtās. - Tā ir lietas būtība. Es varu pierādīt, ka viņi vēlējās nogalināt Akselmenu. Es saprotu, cik sarežģīti ir radīt vīrusu serumu, kas to paveiktu, un cik līdzīgs tas ir daudz labdabīgākajam "Sirdsapziņas" serumam. Tāpēc viņi nedrīkst mani atstāt dzīvu. Viņi raizējas, ka es varētu apdraudēt viņu plānus.

Dekers pieliecās tuvāk. - Tad rodas jautājums - kādi ir viņu plāni? Ja mēs to zinām un varam pierādīt, tad varam viņus apturēt.

Barzīni lēni dzēra savu espresso. - Kā jūs domājat, ko viņi ir iecerējuši?

Kedja sadrūma. - Es domāju, ka viņi mēģināja nogalināt noziedzniekus, bet Lūks netic, ka tas būtu tālredzīgi darīts.

Es nevaru izdomāt labāku hipotēzi. Varbūt viņus interesē tikai A kategorijas ieslodzītie? Ja visļaunākie noziedznieki cietumā neuzkrītoši saslimtu un nomirtu, tad uz viņu rēķina var ietaupīt naudu. Jo mazāk paliek cietumnieku, jo vieglāk piespiest tos klusēt. Kas atdecas uz vēlētājiem, tad viņiem ne silts, ne auksts par to, kas notiek augstas drošības cietumos. Ko neredz, par to nedomā. Ja nodokļi samazināsies, kurš iedomāsies žēloties?

Dekers sarauca pieri. - Es tam nepiekrītu, bet nevaru izdomāt citu teoriju. Manuprāt, viņi nogalināja Metiju tāpēc, ka mēs mēģinājām noskaidrot, kas tas ir, un to apturēt. Turpini, Ketij, tu ar viņiem strādāji. Kur viņi varētu glabāt pierādījumus slepenajam projektam?

Ketija Ķerra brīdi pārdomāja. - Es nezinu. Man ir diezgan laba piekļuve ViroVector, bet es ne ar ko tādu neesmu sastapusies. Ak dievs, es nezināju pat par viņu slepenajiem izmēģinājumiem!

-    Vai tu nevari iedomāties kaut ko aizdomīgu? - jautāja Dekers. - Es nezinu, ko - dokumentus vai kaut ko tamlīdzīgu.

-      Informācijai jābūt kaut kur noglabātai, - teica Barzīni, mazliet ieintriģēts. - Varbūt doktore Prinsa kaut ko glabāja savā kabinetā? Varbūt seifā?

Izdzirdusi vārdu seifs, Ketija pēkšņi atcerējās pēdējo reizi, kad redzēja Elisu Prinsu ViroVector telpās. Tas bija Dzemdē, tūlīt pēc tam, kad viņai pateica par FDA atbalstu. Toreiz Elisa mēģināja aizsegt paplāti ar mēģenēm un pēc tam steidzīgi tās nolika atpakaļ seifā. Ketija bija nodomājusi, ka tā ir parastā Elisas piesardzība. Elisas Prinsas atvēsināmais seifs vienmēr tika uzskatīts par Dzemdes neatņemamu sastāvdaļu, un neviens, it īpaši Ketija, tam neveltīja lielu uzmanību.

Viņa piecēlās no galda un piegāja pie Metija mantu kaudzītes, kas bija paņemta līdzi no viņa mājas. Pacēlusi klēpj- datoru un mobilo telefonu, Ketija nolika tos uz galda. Pie- slēgusi klēpjdatoru mobilajam telefonam, viņa reģistrējās ViroVector tīkla pārlūkprogrammas galvenajā izvēlnē un noklikšķināja pieejas autorizācijas sarakstā. Tad viņa apmierināti izdvesa mazu jā. Ketijas nojauta izrādījās pareiza - viņas vārds ar sudraba atslēdziņu blakus joprojām atradās tur. Elisa un Medlina bija pārliecinātas, ka Ketijas galvenās rūpes būs sajaukt pēdas, tāpēc viņas neparūpējās, lai TITANIA neatļautu Ketijai ieiet ēkās.

-    Vai tu kaut ko atradi? - Lūks jautāja.

-    Es atradu vienu vietu, kur varētu palūkoties.

-    Jā? - noteica Dekers.

-    ViroVector uzglabāšanas ledusskapjos visus paraugus apzīmē ar svītru koda etiķetēm. Kad skeneris pārslīd šim kodam, automātiski atveras fails galvenajā datorā. Fails satur visus paraugu tehniskos datus, projekta mērķu kopsavilkumu un fonu. Tas atvieglo zinātnieku darbu grūtos apstākļos un dod ātru pieeju.

Dekers pamāja, viņa skatiens atdzīvojās. - Vai svītru kods dod projekta fonu un katra parauga aprakstu? Vai nav vajadzīgs vēl kāds kods?

-    Nē, bet ir jāiegūst paraugs un tas jānoskenē. Redzi, mēģenes, par kurām es runāju, atrodas ļoti drošā vietā.

Barzīni pasmaidīja. - Nav tādas vietas, kas būtu pilnīgi droša.

-     Tā ir diezgan droši aizsargāta vieta. Paraugi glabājas seifā piektā biodrošības līmeņa laboratorijā, kas iesaukta par Dzemdi. Un, ticiet man, tā nav tik mājīga kā izklausās.

Viņa izstāstīja par Dzemdi - drošības pasākumiem, aizsargtērpu lietošanu, inficēšanās risku un mēģenēm tērauda seifā. - Es uzskatu, ka vēl varu iekļūt iekšā, jo viņi nav mani izdzēsuši no drošības reģistra. TITANIA pārrauga visu drošības sistēmu ar videokamerām, trauksmes ierīcēm un metāla barjerām. Atslēgām ir DNS kods, bet liekas, mana shēma vēl ir aktīva. Ja es tieku iekšā, man vajadzīga palīdzība seifa atvēršanai. Un jāpalīdz tā saturu iznest ārā.

-    Par seifu nebēdājiet, - teica Barzīni. - Ja jūs to aprakstītu vai nosauktu modeli, es droši vien varētu atrast kādu, kas kaut ko izdomātu.

Ketija brīdi domāja. - Tas ir melnā krāsā, augstums apmēram līdz jostasvietai, ar lielu sudraba krāsas ciparu ripu priekšā. Un tam ir dzesēšanas iekārta. Durvju augšdaļā ar lieliem, sarkaniem burtiem rakstīts firmas nosaukums. Kaut kas līdzīgs vārdam Letnka ar tam sekojošu skaitli. Simt viens, ja nemaldos.

Barzīni pamāja ar galvu. - Lieli, sarkani burti? Dzesējams? Izklausās pēc Lenica One Zero One. Šveice. Ļoti labs, bet ne neieņemams - ar pareizi noregulētu Cļuantum pulsē box.

-    Ar ko? - Ketija jautāja.

-     Neraizējies, tas ir elektronisks koda uzlauzējs, - paskaidroja Dekers. - Pie tā mēs atgriezīsimies vēlāk. Ja kaut ko izdosies atrast, ko ņemsim kā pierādījumus? Droši vien viss būs inficēts?

Ketija par to jau bija padomājusi. - Mēs paņemsim tikai informāciju, neko vairāk.

Viņa pagriezās pret Barzīni. - Vai jums ir zīmulis un papīrs?

Viņš pasniedza viņai pildspalvu. - Izmantojiet salved.

Ketija ātri uzskicēja centrālo kupolu, parādot pazemes biodrošības laboratoriju kompleksa koncentriskos apļus, slimnīcu un morgu zem tās. - Galvenā ViroVector darbība notiek pazemē. Vēl šeit ir ari drošības tuneļi, kas savieno laboratoriju kompleksa daļas, bet tikai zelta līmeņa piekļuves darbinieki zina hermēdsko durvju kodus. Lai iekļūtu laboratoriju kompleksā, mums jāizmanto apakšstāva ieeja.

Viņa norādīja uz pazemes laboratoriju kompleksa centru. - Šeit es nokāpšu Dzemdē. Pieņemot, ka Džojs man pastāstīs, kā iekļūt seifā, un ka tur kaut ko atradīšu, es to noske- nēšu. - Viņa norādīja uz kupola pirmā stāva līmeni. - Bet tev, Lūk, vajadzēs mani gaidīt uzgaidāmajā telpā virs kompleksa. Tur atrodas terminālis un printeris. Termināli var izmantot datu pārvietošanai uz digitālo disku, un printeris izgatavos cieto kopiju. Tu ieliksi tīru disku terminālī. Tad es pārsūtīšu sensacionālos datus no Dzemdes termināļa uz printeri un pārkopēšu detalizētu materiālu uz tīrā diska. Tā ir standarta prakse, lai neinficējoties iegūtu informāciju no Dzemdes.

Dekers piekrītoši pamāja. - Labi, bet kā mēs iekļūsim un izkļūsim, nesastopot citus?

-    Ar sudraba līmeņa piekļuvi es varu ierakstīt vēl vienu cilvēku, ja vien tas atbilst DNS skenējumam. Bet tas mums vēl jāiegūst.

-    Tā, tā, tā. Šonakt pietiek, - teica Barzīni, piecēlies un izpletis milzīgās rokas. - Jūs zināt, ko darīt vēlāk un kur tas notiks. Tas ir daudz. Tagad ir laiks jums abiem mazliet pagulēt. Atļaujiet man piezvanīt dažiem cilvēkiem, un no rīta būs ļaudis, kas jums palīdzēs ar apsargāšanu, transportu un ekipējumu. Viņi zinās labāko veidu, kā iekļūt teritorijā un kā no tās izkļūt. Viņi piegādās kodu uzlaužamo ierīci un seifu treniņam. - Barzīni smaidīja. - šie cilvēki ir sava amata pratēji, bet man jāuzmanās, lai viņi nekaitē man. - Viņš plati pasmaidīja. - Ļod žēl, bet ne visi manas ģimenes locekļi ievēro likumus tāpat kā es.

Baltais nams, Vašingtona

Tajā pašā dienā pulksten 9.30

Vispirms bija jūtams atvieglojums un eiforija, bet tad bažas un beidzot - bailes. Šīs emocijas pārdzīvoja Savienoto Valstu valdība nākamajā rītā pēc Irākas dramatiskās atkāpšanās. Bažas un bailes nāca vēlāk, kad Pamela Veisa bija saņēmusi papildu informāciju.

Aizsardzības ministrs un valsts sekretārs bija noguruši, bet smaidīja, nākamajā rītā pulksten deviņos un trīsdemit minūtēs pavadot formā tērpto apvienoto štābu priekšnieku uz Ovālo zāli. Parasti nosvērtā trijotne gāja gandrīz acīm redzami elastīgā gaitā; tieši viņi pieņēma lēmumu par gatavības stāvokli.

Sākumā Irākas pēkšņā politikas maiņa likās neizprotama. Pirmie ziņojumi par postošo epidēmiju Irākas armijā pienāca caur CIP un angļu MI5 pulksten vienpadsmitos no rīta. Un atkal pirmā reakcija bija pozitīva. Šī nācija bija pazīstama kā agresīva, tāpēc viss, kas kaitēja tās militārajām spējām, tika uzskatīts kā derīgs. Šāda infekcija bija parasta parādība militārajās bāzēs, kur kareivji dzīvoja cits citam tiešā tuvumā.

Pulksten vienos un četrdesmit minūtēs pēc pusdienas nepārbaudīti izlūkošanas dati liecināja, ka noslēpumainā slimība ir nopietnāka nekā parasta epidēmija. Tā noved vai nu pie pašnāvības, vai asinsizplūduma smadzenēs, un konstatēta arī civiliedzīvotājiem. Cits ziņojums apgalvoja, ka visi cietušie ir vīrieši.

Fakts, ka epidēmija - ja tā bija epidēmija - nav pazīstama un izplatās, radīja nopietnas bažas prezidentei un viņas pa- domdevējiem./Nekavējoties tika panākta Apvienoto Nāciju un Pasaules veselības organizācijas piekrišana slēgt Irākas robežas. Valstī ieviesa karantīnu.

Detalizētākajos ziņojumos bija minēti simptomi, un tas izraisīja vēl lielāku uztraukumu. Prezidente Veisa no sava iespaidīgā galda atvilktnes izvilka divas mašīnraksta lapas. Izlasījusi otro lapu, viņa sadrūma. Palūgusi padomdevējus uz bridi atstāt kabinetu, viņa pievilka tuvāk telefona aparātu un sāka sastādīt numuru, ko zināja no galvas. Viņa uz brīdi to pārtrauca, tad izlēma turpināt.

Vašingtonā bija viena minūte pāri pulksten diviem pēc pusdienas. Tātad Sanfrancisko bija pāri pulksten vienpadsmitiem no rīta. Viņa piezvanīja uz vienu no diviem lapas apakšmalā uzrakstītajiem numuriem. Kad atbilde nesekoja, viņa mēģināja otru numuru cerībā, ka tas būs biroja telefons. Atbildēja sievietes balss.

- Man ļoti žēl, - teica sieviete, pat nepajautājusi, kas zvana. - Esmu mistera Bačera privātsekretāre un jau vakar gaidīju viņu atgriežamies no Vašingtonas, bet viņš nokavēja lidojumu. Gaidu, ka kuru katru bridi viņš atgriezīsies vai piezvanīs. Es atvainojos, bet tas ir ļoti neparasti, ka viņš nav paziņojis savu atrašanās vietu. Vai jūs atstāsiet ziņojumu?

Esmu pārliecināta, ka viņš jums piezvanīs, tiklīdz būs iespējams.

-    Nē, ir jau labi, - atbildēja prezidente un nobālēja. Dziļi ieelpojusi, viņa lūdza Baltā nama operatoru savienot ar Det- rika fortu Merilendā. - Runā prezidente. Man nekavējoties jārunā ar komandieri.

Dažu sekunžu laikā prezidente dka savienota ar Savienoto Valstu armijas Infekcijas slimību pētniecības insdtūta medicīnas doktoru, ģenerālmajoru Tomasu Elerdisu. - Sveicināta, prezidentes kundze, pieļauju, ka zvanāt par to datora disku, ko man atveda īpašo uzdevumu aģents Tošaks.

-    Jā, es ceru, ka jūs nevienam par to neesat stāstījis. Pat ne USAMRIID. - Vārdus stiepdama, prezidente akronīmu izrunāja fonēdski - you sam rid.

-    Protams, ka nē.

-    Ko jūs man varat pastāstīt?

-    Tajā atrodas divas cilvēku genoma kopijas. Otrajā novērojamas nelielas izmaiņas septiņpadsmit gēnos.

-    Ko šīs izmaiņas iespaido?

-    Nu, diezgan daudz.

-    Piemēram?

Klausoties viņa atbildē, Veisa lūkojās uz galdu savā priekšā, salīdzinot izlūkdienesta ziņojumus ar divām mašīnraksta lappusēm, ko Henks Bačers viņai iedeva kopā ar disku. Kad doktors beidza runāt, viņa uzdeva vēl vienu jautājumu, tad pateicās un pārtrauca sarunu.

Ilgāku laiku prezidente klusu sēdēja, cenšoties sakārtot domas un izjūtas. Beidzot viņa pieņēma lēmumu un nospieda zvana pogu, lai izsauktu savas drošības vienības komandieri.

Istabā ienāca īpašo uzdevumu aģents Tošaks, rokā turēdams aktu vākus. Klusēdams viņš tos pasniedza prezidentei. Atvērusi vākus, Veisa uzmeta skatienu fotogrāfijām un piezīmēm. Tas tikai apstiprināja viņas aizdomas. - Pateicos, Mark, - viņa sacīja. - Tagad es vēlētos, lai jūs izdarītu vēl kaut ko. Izmantojiet tikai slepenā dienesta personālu un rīkojieties ātri.

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats. Izlūkošana

Tās pašas dienas vidū

- Ja vēlaties uzklausīt manu padomu, tad to es nedarītu. Šā biznesa pirmais likums skan - nelien žurkas alā. Vienmēr pārliecinies, vai atradīsi izeju. Šī Dzemde izklausās kā žurku midzenis.

Dekers ievaidējās un paņēma binokli no Barzīni brālēna Frenkija Danzas, kas to bija pavērsis pret ViroVector galveno ēku. - Paldies, bet tas īstenībā nav padoms, pēc kāda esam nākuši.

Lūks Dekers un Ketija Ķerra sēdēja Frenkija Mercedes un no uzkalna aplūkoja ViroVector teritoriju. Pārējie divi vīrieši, Frenkija pavadoņi, labprāt savus vārdus neizpauda, un pēc sejām varēja spriest, ka viņi negaida turpmākos jautājumus.

Situācija šķita vienkārši paradoksāla. Tā laikam gan bija viena no visneiespējamākajām lietām, ar ko Dekers sastapās pēdējo dienu laikā. Sadarbība ar pretējo pusi bija tikai daļa no tās. Šorīt Džojs Barzīni pateica dažus vispārīgus norādījumus, un Frenkijs ar saviem ļaudīm aizveda viņu un Ketiju uz kādu noliktavu zvejas ostas tuvumā. Tur divi vīri iedeva Ketijai impulsu ierīci un parādīja, kā to lietot. Trīs stundu ilgo apmācību laikā viņu saruna ne vienu vien reizi novirzījās no tiešā temata.

Tagad Frenkijs Danza, kā rīkste tievs puisis ar nervozām rokām, bez matiem un apakšlūpai pielipušu Camel cigareti, centās izklāstīt problēmas, kas saistītas ar iekļūšanu ēkā, kas aprīkota ar viltīgām ierīcēm, un arī ar izkļūšanu no tās.

Frenkijs apstādināja savu busiņu blakus iespaidīgam zilam plakātam, uz kura ar trīs pēdu augstiem, sarkaniem burtiem bija rakstīts White Heat Science Park. Parks ar tādu pašu nosaukumu - mazu, nesen nodibinātu progresīvās tehnoloģijas kompāniju puduris - bija vienīgās celtnes, kas atradās blakus relatīvi izolētajai ViroVector teritorijai. Pārējo ViroVector daļu ieskāva Bellevue golfa un ārpilsētas kluba mākslīgi veidotā pļava.

ViroVector teritorija bija kā smaragdzaļa sega ar rūpīgi nopļautiem mauriņiem un akurāti sastādītiem kokiem. Plašo zaļumu vietumis pārtrauca daži tenisa korti, helikoptera nolaišanās platforma, auto stāvvietas un lielas noliktavas. Vispārsteidzošākais vaibsts bija mirdzošais kupols pašā vidū.

Pilsētiņu ieskāva viegls metāla žogs, un ceļš noslēdzās ar vārtiem. Visapkārt pilsētiņai un tās svarīgākajās vietās Dekers varēja saskatīt sensorus un novērošanas kameras.

- Iekļūt iekšā nav nekāda problēma, - apgalvoja Frenkijs, - it īpaši, ja Ketijai ir piekļuve. Sargājošais dators jūs nepārbaudīs un nesagādās sarežģījumus, ja ar jūsu piekļuves atļauju viss kārtībā. Bet tas nepārtraukti jūs vēros un ik pa brīdim liks jūsu sejai parādīties monitoros. Ja šī doktore Prinsa atrodas iekšā un jūs redz, tad esat mēslos līdz ausīm. Bet maskēšanās nolūkā varat valkāt galvassegu. Vēl pastāv risks satikties ar kādu aci pret aci. Ierododes vēlu, jūs samazinātu arī šo iespēju.

Liela problēma ir tā, ka ir tikai viena izeja. Ja laikus netiksiet projām, galvenais dators jūs ieslēgs. Ja doktore Prinsa jūs ieraudzīs kādā no monitoriem, kamēr esat Dzemdē, viņa ieslēgs trauksmi. Tad jūs esat vēsture.

Kādam manam paziņam bija darbiņš Honkongas bankā, pilnīgi jaunā A kategorijas gudrajā ēkā, kuru uzraudzīja

Koivloon Harbour. Viņš viegli iekļuva iekšā, pārspēja datoru un piemuļķoja sensorus. Iekļuva tieši krātuvē. Pat atmūķēja kodus. Bet tad, kad visi dalībnieki atradās pašā krātuves sirdī, dators viņus ieslēdza. Divas pēdas biezās tērauda durvis aizvērās, un tika izsūkts viss gaiss. Spēle bija beigusies. Viņus atrada nākamajā dienā. Kaudze līķu. Tā dara gudrās ēkas. Tās ļauj ieiet, bet nelaiž ārā.

-   Paldies par uzmundrinājumu, - teica Kedja. - Vai ir kādi priekšlikumi?

-    Ja jau jums jāiet iekšā/vienīgais padoms ir pareiza laika noteikšana. No jūsu stāstītā izriet, ka pulksten desmitos objekts dek slēgts visiem, izņemot tos, kam ir zelta piekļu- ve. Tas nozīmē, ka līdz pulksten desmitiem jums jābūt ārā. Ja paliksiet iekšpusē, dators jūs ieslēgs. Tas jūs panāks pat ārpusē. Trauslie žogi ap pilsētiņu ir kā datora āda. Ja mēģināsiet tos pārvarēt, dators to jutīs un jūsu ceļā raidīs dažus tūkstošus voltu. Tātad pirmais likums - jums jāatstāj pilsētiņa līdz pulksten desmitiem.

Otrais likums - iekšā ejiet, cik vēlu vien varat, lai nesastaptu darbiniekus. Cikos lielākā daļa cilvēku atstāj teritoriju?

Ketija sarauca pieri. - Lielākā daļa ir ārā līdz septiņiem. Pēc tam vairs neviens nestrādā. Faktiski nav dzirdēts, ka Dzemdē kāds ieietu pēc sešiem. Tā nav vieta, kur drīkstētu kļūdīties noguruma dēļ.

Frenkijs piekrītoši pamāja. - Trešais likums - atvēliet sev gana daudz laika. Šis ir visgrūtāk ievērojamais likums, jo neviens jau nezina, ko nozīmē gana daudz. Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai iegūtu materiālu? Atvēliet vismaz pusstundu iekļūšanai seifā.

Ketija kādu bridi padomāja. - Man pirms tam jāuzģērbj bioaizsargtērps un pēc iznākšanas jāiziet caur dezinfekcijas dušām. Pieņemot, ka atrodam vajadzīgos paraugus, būtu vajadzīgas ne vairāk kā desmit minūtes, lai tos noskenētu un

Lūks to pārkopētu diskā. Es teiktu, ka mums vajadzīga stunda.

Frenkijs pamāja. - Ņemiet divas. Tas nozīmē, ka pulksten astoņos mēs jūs izmetam pie galvenajiem vārtiem un sagaidām pirms desmitiem. Līdz tam jums vajadzētu patrenēties ar impulsu kārbu. Un pēc tam sākt lūgt Dievu, lai neviens jūs nesastop Dzemdē. Izklausās, ka tā ir šausmīgi laba vieta, kur nomirt.

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 19.59

Pulksten astoņos lielākā daļa ViroVector kabinetu bija tukši, bet nenogurdināmā TITANIA vēl strādāja. Biodatora elektroniskie uztvērēji pārmeklēja internetu, pārtverot pat attāli ar Crime Zero saistītas ziņas, nepārtraukti piegādājot sistēmai svarīgu informāciju. Tas uzsūca lielu daļu informācijas, ko prezidente saņēma no izlūkdienesta avotiem.

TITANIA nebija morālas robežas, pēc kuras novērtēt pieaugošo nāves gadījumu skaitu. Superdators vienīgi varēja objektīvi salīdzināt nāves gadījumus un to iemeslus ar prognozi. Boba Bērbenka nāvi un prezidentes Veisas stāšanos amatā tas reģistrēja tāpat kā Irākas atkāpšanos un epidēmijas izplatīšanos. TITANIA aprēķināja, ka vairāk nekā 9000 cilvēku miruši Irākā Crime Zero rezultātā, un to skaits pieaugs visās paredzētajās demogrāfiskajās grupās. Atšķirībā no Savienoto Valstu prezidentes TITANIA šie skaitļi nepārliecināja.

Reģistrējot DNS skenera aktivāciju, kas atļāva ieiet pilsētiņā, TITANIA neizjūta nemieru un neiedarbināja trauksmi. Līdzīgi cilvēka zemapziņai TITANIA galvenā operētājsistēma, kas pārraudzīja ViroVector drošību, fiksēja faktu, ka sensoram piespiestā īkšķa īpašnieka genoms saskan ar datora atmiņā esošo. Tā kā genoms bija saistīts ar sudraba līmeņa piekļuvi un otrā nepilnvarotā persona bija saderīga ar DNS shēmu, TITANIA vienkārši atļāva ienākt, netraucējot augstāka līmeņa apziņu. Līdzīgā veidā cilvēka zemapziņa automādski regulē elpošanu, sūtot trauksmes signālu prātam, ja rodas problēmas.

TITANIA acis tomēr sekoja diviem ienācējiem, vērojot katru viņu kustību.

ViroVector Si.utions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 20.00

-    Lūdzu, pielieciet plaukstu sensoram, - teica balss pie ViroVector galvenajiem vārtiem. Dekers darīja, kā teikts, bet viņu mulsināja fakts, ka pie vārtiem nebija cilvēku. Katrā ziņā nekā cilvēkam līdzīga.

Liela auguma sargs ļoti atgādināja hologrammu; viņa seja bija labāko vīriešu filmu zvaigžņu seju sajaukums. - Vai viņš ir domāts cilvēku apsveikšanai vai aizbaidīšanai? - Dekers čukstēja Ketijai.

Ketija sarauca pieri un noņēma plaukstu no sensora. Sieviete izskatījās uztraukusies, bet viņu nevarēja vainot. - Nelauzi galvu par to. Viņš ir tikai tādēļ, lai radītu iespaidu, ka ViroVector ir augsts tehnoloģiskais līmenis.

-    Tas darbojas, - viņš sacīja, sajuds niecīgu siltumu zem plaukstas, kad sensors plaukstai noņēma mikroskopisku ādas kārtiņu, lai varētu noskenēt viņa DNS. Dekeru pēkšņi pārņēma neizskaidrojamas bailes, iedomājoties, ka skeneris kaut kā varētu viņa DNS atklāt Akselmena gēnus un liegt ieeju.

Kad Dekera plaukstas dati bija nolasīti, hologrammma ierunājās. - Sveicināta, doktore Ķerra. Lūdzu, norādiet sava viesa pilnu vārdu.

-    Lūks Dekers, - viņa ierunāja mazā, sienā iebūvētā mikrofonā.

-     Pateicos, doktore Ķerra.

Pēkšņi lielie, slīdošie vārti klusu atvērās un viņi bija iekšā.

Dekers atskatījās un redzēja Frenkija Danzas busiņa gaismas uz ceļa simts jardu tālāk. Viņi Dekeru un Ketiju atveda šurp pirms stundas. Visu šo laiku viņi sēdēja mašīnā un nolūkojās, kā pēdējie aizkavējušies strādnieki aiziet no darba, un pēc tam vēl pilsstundu gaidīja, kamēr aiziet pēdējais ViroVector darbinieks. Auto stāvvieta un visa teritorija bija tukša. Heši pulksten astoņos viņi ieradās pie vārtiem cerībā, ka Kedjas piekļuves atļauja vēl ir spēkā. Viņi pamatīgi riskēja, tomēr nu bija tikuši iekšā. Bet, kā jau Frenkijs sacīja, šī bija vieglākā daļa.

Kad Dekers un Ketija tuvojās lielajam kupolam, kas vakara tumsā blāzmoja kā nepielūdzams kosmosa kuģis, Dekeram likās, ka viņu novēro tūkstošiem neredzamu acu.

Kad viņi tuvojās pakāpieniem, kas veda uz galveno ieeju, Ketija ieminējās: - Šeit nevienam nevajadzētu būt, bet, ja kāds būs, tad dkai smaidi. - Priekšā bija redzamas bieza sdkla durvis ar iegravētu uzrakstu ViroVector. Ieskatījies iekšā, Dekers juta atvieglojumu, redzot, ka bez diviem cilvēkiem, kas spraigi sarunājās atpūtas istabā, pieņemšanas telpa bija tukša.

-    Lai atvērtu durvis, atkal uzliec rokas uz sensora, - pamācīja Ketija.

-    Vai visām durvīm ir šie nolādētie sensori?

-    Jā. TITANIA vēlas zināt, kur katrs atrodas.

-    Vareni, - norūca Dekers un uzlika roku uz metāla laukumiņa.

Ieejot foajē, Dekers ieraudzīja, ka stāvlaukuma tumsu pāršķeļ automašīnu prožektoru stari. Kupolam garām pabrauca limuzīns. Varbūt satraukuma dēļ, bet viņam pavisam noteikti šķita, ka pasažieru vietā redzējis direktori Neilori.

- Nolādēts!

Ketija ari viņu bija redzējusi. - Nedomā par to. Ejam, - viņa mudināja, satverot somu. Viņa izvadīja Dekeru cauri durvīm, kas atdalīja foajē no gara koridora. Koridora galā bija dzeltenas durvis ar melnu biobriesmu simbolu. - Klusu, - viņa nočukstēja, ejot garām metāla durvīm ar uzrakstu melnā krāsā TITANIA koordinācijas telpa.

Ceļā līdz dzeltenajām durvīm viņu rokas skenēja arvien biežāk. Durvīm atveroties, Dekers ieraudzīja baltu, sterilu laboratorijas iekārtu, kam nepiemita ne siltums, ne krāsainība. Tikko aiz viņa durvis hermētiski noslēdzās, Dekers dzirdēja atveramies durvis uz koordinācijas telpu.

Tomēr tās nebija durvis, ko Dekers dzirdēja, bet gan skaņa, kas liecināja, ka darbojas TITANIA.

Dators klusu sanēja. Abi displeji bija ieslēgti. Telpas dziļumā četri mazākie monitori rādīja ātri mainīgus skatus no ViroVector kompleksa, ko raidīja sešdesmit novērošanas kameras.

Uz ekrāna redzamā hologramma bija piecu pēdu diametra trīsdimensiju lode, kas lēni rotēja jardu virs zemes. Hologrammas attēls bija dk skaidrs, ka sudrabainā lode izskatījās cieta, it kā būtu izgatavota no metāla. Katras valsts robežas bija iezīmētas ar šauru, melnu līniju. Katru valsti klāja trīskrāsains slānis, kas atgādināja trīsdimensiju topogrāfisko karti. Sarkanā, zaļā un zilā krāsa grafiskā veidā atklāja demogrāfisko stāvokli katrā valstī. Atšķirībā no nemainīgajām krāsām pārējā pasaulē sarkanā krāsa Irākā pulsēja kā dzīva.

Pieskaroties attiecīgās valsts attēlam, krāsainā kārta izzuda un tās vietā parādījās gan procenti, gan absolūtie skaitļi, kas raskturoja katras demogrāfiskās grupas lielumu un īpatsvaru. Absolūtie skaitļi nemitīgi mainījās, izmantojot inter- neta dzimšanas un nāves gadījumu datu bāzi. Pieaugošais pasaules iedzīvotāju kopskaits arī svārstījās. Pēdējais skaitlis bija 6 567 987 601.

Zem iedzīvotāju skaitītāja atradās noslēpumains uzraksts, kas izskaidroja katras krāsas nozīmi. Sarkans nozīmēja mērķis, zaļš - baciļu nesējs, zils - neitralizēts. Blakus katrai krāsai bija skaitītājs, kas rādija šā segmenta kopsummu.

Vienatnē stāvot pie globusa un vērojot tā zaigojošās krāsas, Elisa Prinsa jutās satraukta. Pēc vakardienas pavērsiena Irākā viņa jutās kā no jauna piedzimusi. Trešais pasaules karš bija novērsts, un nav šaubu, ka par to vairs nevajadzēs raizēties. Crime Zero izrādījās pareizs projekts, un tas darbojās. Otrā fāze attīstījās sekmīgi, un izskatījās, ka drīz varēs pāriet uz trešo fāzi. Vīzija likās daudz skaidrāka, ja to aplūkoja veselumā, norobežojoties no cilvēciskām šaubām.

TITANIA sāka prognozēt trešās fāzes rezultātus.

Lielā ekrāna augšmalā parādījās laika līnija, kurā pašreizējais laiks bija apzīmēts ar nulli. Nākotnes laikam imitētā secībā skaitīja klāt mēnešus un gadus.

Katras izvēlētās valsts krāsainā kārta sāka pulsēt. Bet epicentri neiespīdējās pirms paraboliskas līknes, kas attēloja gaisa, jūras un virszemes virzienus un bija izplatījušies pa visu zemeslodi kā ļaunprātīga zirnekļa kājas.

Dažu dienu laikā visi segmenti laika līniju lielākajai daļai tā sauktajās Pirmās pasaules valstīs pulsēja. Nemainīgi palika tikai attālākie Dienvidamerikas rajoni: Amazone un Pata- gonija, Antarktīda, Centrālā Āfrika, kā arī attālākās salas ziemeļos no Jaunzēlandes.

Pēc desmit dienām galvenajās valstīs sarkanā krāsa, kas nozīmēja mērķis, pārstāja mirgot. Drīz parādījās citas valstis, un dažu nedēļu laikā 90 procenti zemeslodes sarkanās daļas iekvēlojās un izdzisa. Pēc mēneša tā vai citādi dka skarta katra valsts. Uz galvenā ekrāna pieaugošais skaitlis pie 2 408 876 654 sāka kristies. Pēc diviem ar pusi mēnešiem skaitlis bija samazinājies par gandrīz 300 miljoniem, pēc sešiem mēnešiem samazinājums bija dubultojies, pēc gada skaitlis bija samazinājies par vairāk nekā miljardu. Pēc trīsdemit sešiem mēnešiem un trim dienām sarkanā krāsa visā pasaulē bija izzudusi.

Uz ekrāna bija redzami tikai divi krāsu slāņi: zaļš un zils - baciļu nesējs un neitralizēts.

Iedzīvotāju kopskaits bija samazinājies par gandrīz diviem ar pusi miljardiem trīs gadu laikā. Kritums bija piecdesmit reižu lielāks nekā pēc lielās gripas pandēmijas 1918. gadā.

Pabīdot laika rādītāju vēl par kādiem divdesmit gadiem uz priekšu, skaitītājs pakāpeniski sāka rādīt pieaugumu, piešķirot dažādas nokrāsas zilo toni katras valsts augošā iedzīvotāju skaita grafikiem.

Tagad zemeslodē valdīja mierīgie zilie un zaļie toņi. Agresīvie sarkanie plankumi bija sekmīgi izskausti.

Kad TITANIA attēloja viņu vīziju kā neizbēgamu notikumu virzību, Elisai bija sajūta, ka viņa redz kaut ko svētu. Tajā bija arī daļa no viņas.

Iegrimusi ekrāna pētīšanā, Elisa pat nepamanīja Medlinas Neilores atnākšanu.

-    Tas ir skaisti, vai ne, Elij? - teica Medlina.

-    Neapturami, - nopūtusies atbildēja Elisa.

-    Mums vēl vajadzīga sīka detaļa, lai padarītu to pilnīgu, - Medlina piemetināja.

-    Kas tad vēl?

-    Dekers un Ketija joprojām mums traucē. Džeksons ar to nodarbojas, bet…

-     Pašlaik tas nav svarīgi, vai ne? - teica Elisa, skatoties uz mirgojošo zemeslodi.

-    Domāju, ka nav, - teica Medlina. - Es tikai gribētu zināt, kur viņi atrodas.

Viņai vajadzētu vien pajautāt TITANIA, un biodators norādītu precīzu Lūka un Ketijas Ķerras atrašanās vietu. Vai ari, palūkojoties aiz sevis kādā no četriem ekrāniem, kas nepārtraukti pārraudzīja visu pilsētiņu, viņa varētu uztvert Dzemdē ienākoša cilvēka steidzīgu acu skatienu.

Dzemde, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 20.32

Tiklīdz aiz viņas šņācot aizvērās Dzemdes stikla durvis, uz Ketijas Ķerras ādas izspiedās pirmās sviedru lāses. Ienākot pilsētiņā, viņa jutās uztraukta, bet savaldījās. Pat direktores Neilores ierašanās viņu drīzāk stimulēja nekā iegrožoja. Bet tagad, atrodoties Dzemdē, Ketija saspringa. Viņas vienīgā pavadone šeit - pašas satrauktā elpa. Šī reize atšķīrās no iepriekšējām vizītēm.

Pulkstenis virs durvīm rādīja 20.32. TITANIA Dzemdes durvis slēgs pulksten 21.30. Ieskaitot pusstundu, kas nepieciešama dezinfekcijai, Ketijai bija jāiziet, pirms TITANIA slēdz visu iežogoto teritoriju pulksten 22.00. Tādējādi viņai atlika piecdesmit astoņas minūtes, lai atvērtu seifu, atrastu tajā meklējamo, no datora iegūtu datus un pārraidītu tos uz augšējo stāvu Dekeram. Likās, ka laika nepietiks. Izredzes sastapt biolaboratorijā kādu citu zinātnieku netika ņemtas vērā. Ja tā notiktu, viņa būtu bezpalīdzīga.

Dziļi ieelpojusi, Ketija virzījās garām pirmajai ledusskapju rindai, aiz kuras stūrī atradās seifs. Tā priekšpusē atradās elektroniskā atslēga, ko sedza brošūras lieluma nolaižams aizsegs. Seifs izskatījās mierinoši līdzīgs modelim Lenka 101, ar kuru Ketija bija praktizējusies, bet pārliecināta viņa tomēr nebija.

Ketija pieslēdzās Elisas Prinsas darbstacijai un nodibināja sakarus ar termināli vienu stāvu augstāk, kur Dekers gaidīja ar tīriem diskiem, gatavs pārkopēt jebkuru viņas atrasto informāciju.

Tastatūra bija divreiz lielāka par parasto, ar lieliem, plakaniem taustiņiem. Neveikliem, cimdā tērptiem pirkstiem viņa uzbakstīja ziņojumu.

-    Esmu iekļuvusi iekšā un atradusi seifu. Vai tev viss kārtībā ar diskiem un printeri?

Sekoja sirdi plosošs klusuma bridis.

-    Šeit viss izskatās labi. Veiksmi.

Viņa uzlūkoja niecīgo, hromēto čeku grāmatiņas lieluma plāksnīti savā plaukstā: impulsu ierīci un visas operācijas atslēgu. Izmantojot nukleomagnētisko rezonanasi un šķidrās molekulas, kvantu koda uzlauzējā pielieto kubitus, kuri atšķirībā no klasiskajiem binārajiem bitiem vienlaikus var pastāvēt dažādos veidos. Tas atļauj atšifrēt katru koda elementu gan paralēlā, gan secīgā laikā. Procedūra bija ātra un efektīva, bet vai ar to pietika? Skatoties uz šķidro kristālu displeju un divām smalkām stieplītēm vienā aparāta galā, Ketija atsauca atmiņā lietošanas pamācību. Ar kvantu impulsa devēja magnēta palīdzību viņa to nostiprināja pie seifa elektroniskās klaviatūras. Pārliecinājusies, ka tas turas stingri, un paturēdama prātā Frenkija vārdus: "Ja jūs to nome- tīsiet, tad tas piederēs vēsturei," - viņa pacēla atsperēs iekārto elektroniskās atslēgas pārsegu un rūpīgi nostiprināja ar līmlenti. Zem pārsega atradās taustiņi. Ketija saņēma pirkstos tievos impulsu devēja vadiņus un meklēja mazus caurumiņus atslēgas augšējā malā. "Pēc neliela treniņa tas nebūs grūti izdarāms," viņai tika stāstīts.

Tas nebija viegli ne praktizējoties, ne tagad. Vispirms viņa nevarēja atrast caurumiņus. Kad tie bija sameklēti, Ketija vīlusies gandrīz visam atmeta ar roku. Aizsargcimdi bija pat plānāki nekā tie, ar kuriem viņa trenējās - izveidoti tā, lai maksimāli brīvi varētu kustināt pirkstus, bet divu zīda pavedienam līdzīgu vadiņu ievadīšana ļoti mazajos caurumiņos acīmredzot nebija ņemta vērā.

- Atslābinies un taupi laiku, - viņa centās sevi uzmundrināt. Bet laiks bija vienīgais, ko viņa nevarēja atļauties. Nezaudējot mieru, viņa iztaisnoja stieplītes un mēģināja vēlreiz tās ievadīt. Ja tās sastapās ar pretestību un sāka liekdes, Ketijai aukstasinīgi vajadzēja stieplītes atbrīvot. Bija svarīgi, lai tās savienotos ar iekšējo elektroniku. Frenkija puiši viņai iemācīja, kā tās šūpot, lai stieplītes atrastu ceļu atverē. Bet šūpošanai bija vajadzīgi jutīgi pirksti, un cimdi viņai neatļāva šādu greznību.

Koncentrējoties uzdevuma veikšanai, viņa juta sviedrus sūcamies starp uzacīm. Kedja gribēja noraut ķiveri un noslaucīt sviedrus, tomēr nācās skatīties caur sviedru lāsītēm. Viņa vairs neatcerējās, cik reižu abas stieplītes jau ievadītas caurumiņā, bet viena atdūrās, un visu nācās sākt no gala. Beidzot, pēc divdesmit sešām minūtēm, kad rokas no piepūles sāka sāpēt, viņa izdzirdēja pīkstienu, un impulsu devējs atdzīvojās. Šķidro kristālu displejā sāka skriet cipari, it kā meklējot katru raksturīgo pazīmi, ko satur kods.

Lai pārliecinātos, ka skeneris darbojas, Ketija to noņēma no turētāja un pārlaida kādas ampulas svītru kodam. Uz ekrāna parādījās satura izvēlne, piedāvājot ampulas satura ģenētiskos komponentus, klīnisko izmēģinājumu vēsturi un mērķa loģisko pamatojumu. Apmierināta viņa nolika skeneri atpakaļ un gaidīja, kamēr impulsu devējs tiek galā ar uzdevumu.

Vajadzēja dkai nedaudz vairāk par piecām minūtēm, lai hromētais kodu uzlauzējs paveiktu brīnumdarbu un parādītu sešus maģiskos simbolus: 666%L5. Viņa uzmanīgi pastiepa cimdā tērpto pirkstu un ievadīja šo kodu seifa eketronis- kajā atslēgā. Durvis klusu atvērās.

-    Esmu iekšā, - viņa ievadīja datorā, fiksējot laiku. Alika nedaudz vairāk par pusstundu, lai nokopētu visu vajadzīgo. Cerams, laika pietiks. Ketija pārvietoja statīvu ar krāsainajām ampulām uz darba virsmas blakus terminālim un lasīja uzrakstus uz etiķetēm. Viņa neinteresējās par divām sarkanām ampulām ar uzrakstu "Sirdsapziņa". Divi vārdi uz trim zaļām ampulām lika saslieties matiem uz galvas.

Crime Zero.

Ar ko šīs ampulas atšķīrās cita no citas? Lai iegūtu visu informāciju, viņai vajadzētu datus par katru ampulu. Pēkšņi atlikušās divdesmit septiņas minūtes vairs nešķita pietiekami ilgs laiks.

Viņa rakstīja: - Es domāju, ka projektu sauc Crime Zero. Tev jāsagatavo vēl divi diski. Vismaz trīs ampulas. Viss var būt nozīmīgs.

-    Vai mums piedks laika trijām? - Dekers nekavējoties atbildēja.

-    Ceru, ka jā.

Kedja paņēma ampulu ar apzīmējumu Crime Zero (pirmā fāze - teloma tests) un pārlaida tai skeneri.

Nemēģinot noskenēt to, kas redzams uz ekrāna, viņa nekavējoties noklikšķināja uz kopēšanas ikonas, izvēloties diskvadu datorā, kas atradās stāvu augstāk.

Tas bija liels fails. Pulksteņa simbols ekrāna apakšā virzījās uz priekšu mokoši lēni, rādot, ka lejupielādei būs nepieciešamas septiņas minūtes. Pieņemot, ka pārējie divi būs tikpat lieli, viņa varētu priecāties, ja iegūtu tos, pirms TITANIA aizslēdz Dzemdi. Kedja paskatījās uz pārējiem diviem Dzemdes termināļiem, bet, tā kā Dekera rīcībā bija tikai viens dators, diskus varēja nokopēt tikai vienu pēc otra.

Gaidot viņa noņēma impulsu devēju, izvilka stieplītes no seifa un meklēja vietu, kur to noslēpt. Ketija nevarēja to iznest no Dzemdes, jo tagad tas bija inficēts, bet atstāt arī nevarēja, jo tas norādītu, ka viņa šeit bijusi. Galu galā viņa impulsu devēju iemeta paraugu traukā, aizvēra to un ielika lielākā ledusskapja apakšējā plauktā.

Pabeigusi iesākto, viņa atgriezās pie datora ekrāna. Crime Zero pirmās fāzes seruma fails bija pārkopēts. Atklika astoņpadsmit minūtes.

-    Vai esi gataVs otrajam diskam? - viņa rakstīja Lūkam.

-    Gatavs.

Mazliet atpūtusies, viņa paņēma ampulu ar uzrakstu Crime Zero (otrā fāze - kontroles izmēģinājums) un pārlaida tai skeneri. Tiklīdz ekrāns signalizēja, ka fails ir atvērts, viņa to nokopēja un pārsūtīja Lūkam. Ketija vēlreiz pārbaudīja pulksteni ekrāna apakšā. Trešajai fāzei faktiski laika nepietika.

Baidoties, ka laiks aizrit pārāk strauji, viņa nolēma ske- nēt pēdējo Crime Zero ampulu uz otrā termināļa un pārbaudīt tās saturu. Viņa ieslēdza genoskopam blakus esošo termināli un izdarīja to.

Šajā brīdi maiga sievietes balss pārtrauca viņas darbošanos: - Pašlaik pulkstenis ir divdesmit viens un piecpadsmit minūtes. Ceturtā un piektā biodrošības līmeņa telpas slēgs precīzi pēc piecpadsmit minūtēm. Ja jūs to vēl neesat izdarījuši, izslēdziet darbstaciju un gatavojieties aiziet. ViroVector pilsētiņu slēgs precīzi noteiktajā laikā.

Ketija uzmeta skatu ekrānam, kur bija redzams, ka pār- kopējas Crime Zero otrā fāze. Vēl vajadzēja vairāk nekā trīs minūtes. Ar vienu aci viņa vēroja gan digitālo pulksteni virs Dzemdes durvīm, gan datus otrajā terminālī.

Ritinot Crime Zero trešās fāzes tehisko specifikāciju, viņa ātri pārlasīja kopsavilkumu. Pār Ketiju gāzās vārdi un frāzes: izveidots gripas serums - himēra - pārnešana ar elpošanas orgāniem - Y hromosomas kontrole - projekta "Sirdsapziņa" gēnu vadība - hormonālā neatbilstība - noteikts atbrīvošanas laiks. Katrs vārds vai frāze paši par sevi bija nekaitīgi, bet kopiespaids - briesmīgs.

Viņas sirds sitās dk ātri kā noķertam putnam. Izlasītais šķita dk neaptverams, ka aizrāvās elpa. Ar šausminošu skaidrību Kedja aptvēra, ka Crime Zero - viņas mūža darbs - dek lietots tā maksimālajā galējībā. Viņai daļēji jāuzņemas atbildība par to, ko darīja Elisa Prinsa un Medlina Neilore.

Tumšs saltums sagrāba viņas sirdi.

Vai par to, ko viņas jau bija izdarījušas.

-     Jums atlikušas tieši desmit minūtes līdz ceturtā un piektā līmeņa telpu slēgšanai, - ziņoja maiga sievietes balss.

Ketija dziļi ieelpoja un devās pie pirmā monitora.

-    Vai esi gatavs trešajam diskam? - viņa rakstīja.

-    Nav laika, - Dekers atbildēja. - Nāc ārā.

-    Jāpaspēj. Paskaidrošu vēlāk.

-    Tu prasīji, - Dekers acumirklī atbildēja. - Trešais disks gatavs. Steidzies!!!

Piesteigusies otrajam terminālim, viņa izvēlējās Dekera diskvadu un nospieda KOPĒT. Ketijai neatlika vairāk par dažām sekundēm pēc kopēšanas beigām, ja pirms promie- šanas viņa gribētu izslēgt termināļus. Nevienam nebija jāzina, ka viņa šeit bijusi. Nenolaizdama acis no galvenā pulksteņa, Ketija ātri ievietoja ampulas statīvā un ielika atpakaļ seifā.

-    Biobriesmu ceturtā un piektā līmeņa laboratorijas slēgs deši pēc piecām minūtēm.

- Pazūdi no turienes! - viņa izlasīja uz ekrāna Lūka pavēli.

Bet viņa vēl gribēja noslēpt savas ielaušanās pēdas.

-    Četras minūtes.

Ja Neilore vai Prinsa zinātu, viņas varētu trešo fāzi aktivizēt priekšlaikus. Pieņemot, ka viņas to jau nav izdarījušas. Viņa aizcirta seifa durvis.

-    Trīs minūtes.

Piegājusi atpakaļ pie lielā ledusskapja, viņa pārbaudīja, vai impulsu devējs ir pietiekami labi noslēpts.

-    Divas minūtes.

Viņa izslēdza pirmo termināli un pārbaudīja, vai tas ir tādā kārtībā, kādā bija pirms viņas atnākšanas.

-    Viena miņūte.

-    Aiziet! - viņa uzsauca otrajam terminālim, vēlēdamās kaut tas beigtu.

Tad pēkšņi tas bija izdarīts. Viņa to izslēdza, tad, cik vien ātri atļāva apģērbs, devās uz durvīm, nospieda pogu un izgāja no Dzemdes.

Aiz viņas šņācot aizvērās hermētiskās durvis. Vēl bija atlikušas četrdemit trīs sekundes.

-      Dzemde ir slēgta, - paziņoja bezkaislīga sievietes balss. - Viro Vector galvenos vārtus slēgs pēc pusstundas. Šo teritoriju slēgs pulksten divdesmit divos. Ja jūs to vēl neesat izdarījuši, lūdzu, gatavojieties atstāt teritoriju.

-    Labi, labi. Es jau dzirdu, - Dekers skaļi noteica, cerot, ka Ketija ir paguvusi atstāt Dzemdi. Trauksme nav atskanējusi. Vēl nav.

Viņš stāvēja sterili baltā vestibilā blakus vienīgajam datoram un printerim. Pa kreisi no viņa atradās durvis uz pārejas telpu, kur nozuda Ketija, lai pa kāpnēm nokāptu bioris- ka laboratorijās un Dzemdē. Pa labi bija galvenā izeja, kas veda uz koridoru un augšstāva foajē.

Izvilcis no datora trešo disku, Dekers to ielika ietilpīgajā somā pie pārējiem. Tad viņš izslēdza termināli un apsēdās uz galda. Tagad atlika dkai gaidīt. Ik piecas sekundes viņš uzmeta skatienu pulkstenim pie galvenās izejas.

Dekers pārbaudīja savu pulksteni. Ketijai jāiet cauri dezinfekcijas dušām un jānomaina apģērbs. Tikai pēc tam viņi varēs atstāt šo tehnoloģijas murgu. Un tas bija jādara drīz.

Gaidot viņš prātoja, kāpēc Ketija riskēja tikt ieslēgta Dzemdē, lai nokopētu trešo Crime Zero ampulu. Būtu pieticis ar divām.

-    Ejam! - uzsauca Ketija, iebrāzdamās pa durvīm no pārejas telpas.

Dekers paķēra somu, piecēlās no krēsla un devās uz durvīm. - Mums ir apmēram divpadsmit minūtes. Pazūdam no šejienes.

Paskrējuši garām koordinācijas zālei un aukstajai telpai, viņi devās uz foajē. Tikuši ārā no ēkas, viņi redzēja, ka pilsētiņa ir tikpat klusa kā iepriekš.

Pie galvenajiem vārtiem Dekers uzlika plaukstu uz skenera un, kad vārd atvērās, sajutās nedaudz labāk. Pēc dažiem mirkļiem parādījās Frenkija Danzas auto un, platajām riepām švīkstot, piebrauca pie vārdem.

Atviegloti uzlepojis, viņš devās pie šofera tonētā loga. Soli aiz viņa sekoja Kedja. Viņš atvēra durvis un sastinga.

Tur nesēdēja Frenkijs Danza. Dekers to pat nepamanīja. Uzmanību piesaistīja pret viņu vērstais pistoles stobrs.

-    Nomet somu! Tūlīt! - uzsauca šofera sēdeklī sēdošais un pielika pistoles stobru Dekera pierei.

Epidēmiju, kas plosījās Irākas armijā, masu mediji iesauca par miera sērgu. Daži ASV un britu bulvāru preses izdevumi pat apgalvoja, ka tā esot laba lieta - Dieva lāsts kara kūrēju nodomu izjaukšanai.

Pēc Irākas piektdienas atkāpšanās Pasaules veselības organizācija ar pilnīgu ANO Drošības padomes piekrišanu atbalstīja un pastiprināja karantīnu Irākā. Visas robežvalstīs nelokāmi ievēroja karantīnas prasības, baidoties, ka noslēpumainā sērga varētu izplatīties arī ārpus Irākas. Nāves gadījumi pēdējā stundā sasniedza jau 30 000 cilvēku. Nebija gandrīz neviena upura bērnu un sieviešu vidū.

Pasaules veselības organizācija, Medicins sans Frontieres un Sarkanais Krusts nekavējoties nosūtīja speciāli apgādātas vienības, lai mēģinātu izprast noslēpumaino epidēmiju un izteiktu ierosinājumus epidēmijas izplatīšanās apturēšanai. Pat ASV armija piešķīra šīm vajadzībām vienību no izlūkdienesta epidemioloģiskās nodaļas. Dažu stundu laikā Irāka pasauIes acu priekšā pārtapa no briesmīga terorista trūcīgā nespējniekā.

Sestdien pirmie atklājumi liecināja, ka slimība pacientiem uzbrūk smadzeņu ķīmijas un hormonu līmenī. Veltīgi bija cerēt, ka sērga nepārvietojas pa gaisu, ka to varētu apturēt, ieviešot drakoniskus pasākumus.

Sāka parādīties atsevišķi ziņojumi, ka pat līdz šim cietsirdīgais Irākas prezidents izteicis nožēlu kurdu līderiem par pagātnes nežēlību un nosūtījis Kuveitai atvainošanos par agrāko agresīvo nostāju. Sākumā šos faktus, ja tie patiešām bija patiesi, uzskatīja par ciniskiem mēģinājumiem pieglaimoties pretiniekiem, kamēr Irāka atrodas sabrukuma stāvoklī. Bet pakāpeniski izveidojās uzskats, ka arī viņu skārusi miera sērga.

Uz augošās histērijas fona prese apstāja Balto namu, pieprasot jaunās prezidentes paziņojumu. Daži reportieri no sensāciju kārākām avīzēm jautāja, vai sērga izraisīta ar nodomu. Lielisks sitiens jaunajai valdībai. Vai, projekta "Sirdsapziņa" spārnota, valdība nebija spērusi nākamo soli - kara bioloģisku atrisinājumu?

Prezidente Veisa šos apgalvojumus enerģiski noliedza. Viņa uzsvēra, ka Irākas sērgu uztver ļoti nopietni un ka Bag- dādei ir piedāvāts pilnīgs Amerikas atbalsts. Neskatoties uz atšķirībām, cilvēkiem vienmēr jāapvienojas pret ienaidnieku - slimību.

Pārsteidzoši maz pašmāju žurnālistu vaicāja, vai miera sērga varētu izplatīties Ziemeļamerikā un, ja varētu, tad cik drīz tas notiks.

Tas bija jautājums, uz kuru Pamela Veisa nevarēja atbildēt.

Sestdiena, 2008. gada 8. novembris. Rīts

Ketija Ķerra bija spiesta ilgu laiku valkāt acu apsēju. Lidmašīna lidoja jau vismaz četras stundas, ja ne vairāk. Motoru dobjā rūkoņa un neilona saites ap locītavām pastiprināja vientulības izjūtu. Kabīne oda pēc lēta odekolona un komerciālo gaisa laineru tualetes. Bet šis nebija komerciālais gaisa laineris, tik daudz viņa saprata.

Kabīnē kopā ar viņiem atradās vēl divi vīrieši, tikai viņa nezināja, kur abi sēž. Ketiju nedaudz nomierināja fakts, ka Dekers sēž trešajā sēdeklī pa kreisi no viņas. Viņi gandrīz nebija sarunājušies kopš ieslodzīšanas busiņā un pēc tam lidmašīnā. Laika pietika vien, lai pačukstētu Dekeram galveno par Crime Zero - vismaz to, ko viņa zināja par trešo fāzi. Kopš tā laika neradās iespēja parunāt. Nebija jau arī par ko.

Viņu pāršalca bezcerības vilnis. Projekts bija tik milzīgs un dīvains, ka brīdināt varas iestādes pēkšņi likās nevietā. Dekeram taisnība - viņai vajadzēja doties mājup, kad vēl bija tāda iespēja. Tas, ka viņa palīdzējusi iekustināt šo murgu, nenozīmēja, ka to nekad nevarēs apturēt.

Lūks Dekers mēģināja ērtāk iekārtoties sēdeklī. Viņš nesekmīgi centās saprast, kāpēc viņi vēl ir dzīvi. Ja tas, ko Ketija viņam pastāstīja par Crime Zero, bija patiesība, viņiem jau vajadzēja būt mirušiem. Neilorei vajadzētu pieņemt, ka viņi zina par projektu, un veikt priekšdarbus viņu nogalināšanai.

Dekers pakratīja galvu - tam nebija nekādas jēgas. Elisa Prinsa bija diskreditēta un tāpēc varbūt mazāk atriebīga. Viņas iesaistīšanos Crime Zero gandrīz neapšaubāmi veicināja ideālistiska fantazēšana. Dominējošā šajā pasākumā bija Neilore. Viņš instinktīvi juta, ka viņa tāda ir bijusi vienmēr.

Tad kāpēc viņi vēl ir dzīvi?

Varēja saklausīt šasijas izlaišanas skaņas. Lidmašīna gatavojās nolaisties, un Dekers nosprieda, ka drīz radīsies iespēja to uzzināt.

Kad lidmašīna samazināja ātrumu un apstājās, Dekeru izvadīja ārā aukstumā un kopā ar Ketiju pārvietoja uz citu mikroautobusu. Tiklīdz tas izkustējās no vietas, gūstekņiem noņēma acu apsējus, un Dekers sāka pētīt divus vīriešus, kas kopā ar viņiem sēdēja bezlogu kabīnē. Viņa soma ar diskiem gulēja pie kājām plecīgākajam no abiem. Viņi bija dpiski aģenti, ģērbušies tumšās drēbēs, ar neparedzamu uzvedību. Nevienu citu nevarēja ieraudzīt.

Dekers apkopoja faktus. Lidmašīna piederēja valdībai vai armijai. Vieglums, ar kādu busiņš sastapās ar lidmašīnu uz asfaltētā skrejceļa, liecināja, ka viņi nav nosēdušies parastā komerciālā lidostā.

Uz zemes bija vismaz kaut kāda iespēja izglābties.

Dekers gandrīz nemanāmi uzsmaidīja Kedjai. Viņa izskatījās bāla un nogurusi, bet atbildēja ar smaidu.

Dekers pagriezās pret īsāko aģentu. No ķermeņa valodas varēja noprast, ka viņš uzskatāms par līderi.

- Vai zināt, kas atrodas diskos, kurus jūs mums atņēmāt?

Vīrieša seja palika bezkaislīga, it kā viņš nebūtu dzirdējis jautājumu. Dekers viņu uzrunāja atkal - mierīgi, kā sabiedroto. - Vai jūs pat negribat zināt, kas ir diskos? - viņš turpināja, juzdams, ka viņā aug dusmas. - Jums derētu zināt, jo arī tiksiet iepīts šajā lietā ātrāk, nekā domājat. Vai tas jums nemaz nerūp?

Vīrietis joprojām neatbildēja.

Dekers lepojās ar savu savaldību un vēso prātu, risinot dažādus jautājumus, bet tagad ļāva izlauzties pēdējo dienu dusmām un aizvainojumiem. Kad viņa niknums un vilšanās sasniedza virsotni, auto pēkšņi apstājās; Dekers strauji sakustējās.

Nebija nekāda plāna, ne vēsi izdomātas stratēģijas, tikai atbrīvotas enerģijas eksplozija. Tiklīdz motors apstājās, abi sagūstītāji acīm redzami atslāba un lūkojās uz šofera kabīni. Šajā brīdī Dekers lēca uz priekšu un, izmantodams abas sasietās rokas kā rungu, nolaida tās pār lielākā vīrieša galvu. Viņš nokrita uz grīdas. Turpinot to pašu līgano kustību, Lūks vēzēja kopā saliktās rokas pa kreisi. Sitiens sašķaidīja mazākā vīrieša žokli un atsvieda viņa galvu pret mašīnas sāniem.

- Sagrāb viņa pistoli! - Dekers sauca, juzdams adrenalīna pieplūdumu.

Ketija pieliecās un, parakņājusies gulošā vīrieša apģērbā, atrada melnu revolveri. Dekers to pašu izdarīja ar otru vīrieti, kas, joprojām būdams pie samaņas, galvu saķēris, gulēja, atgāzies pret mašīnas sāniem. Viņš pacēla pie kājām nomesto somu un paspēra to tuvāk durvīm. Uz mirkli pierimis, Dekers apsvēra, kā atvērt durvis, bet pēkšņi tās atvērās pašas.

Viņš pacēla pistoli un notēmēja uz kontūrām, kas iezīmējās pret naksnīgajām debesīm. Iespaidīga sievietes figūra panāca uz piekšti. Viņu ielenca četri vīrieši, kuru ieroči bija notēmēti tieši uz Dekeru.

-    Ak dievs, - viņam aiz muguras nočukstēja Ketija.

Dekers palika stāvam ar vaļā muti. Ko viņa šeit darīja?

-    Kas te, pie velna, notiek? - Sievietes balss skanēja stingri un pavēloši. Vispirms paskatījusies uz Ketiju, pēc tam uz Dekeru, viņa pētoši aplūkoja plecīgo vīrieti, kurš grīļodamies rausās kājās. - īpašo uzdevumu aģent Tošak, kas noticis? - sieviete prasīja paskaidrojumus. Viņa izskatījās bāla un nogurusi, bet izturēšanās liecināja par absolūtu varu. - Es liku jums viņus atgādāt šurp, nevis cīnīties ar viņiem.

Viens no nolaupītājiem paklupa pret savu nokritušo biedru, kas arī jau sāka kustēties. Tošaks paberzēja zodu un skumji uzsmaidīja Dekeram. - Es domāju, ka īpašo uzdevumu aģentam Dekeram šajā jautājumā ir savs viedoklis. Viņš ir atradis diezgan labu veidu, kā to izpaust.

-    Kas kaiš Braunam? - viņa vaicāja.

Vīrietis apskatīja vaidošo kolēģi. - Viņš dzīvos.

Sieviete riebumā nogrozīja galvu un, nelikdamās ne zinis par Dekera pistoli, pastiepa plaukstu pretī Ketijai. - Sveicu Fortdetrikā, doktore Ķerra. Tagad, kad ir noskaidrojies, ka abas esam vienā pusē, priecājos jūs satikt. Mani sauc Pamela Veisa.

Ketija mēmā klusumā paspieda prezidentes roku.

Tad Veisa pagriezās pret Dekeru un pamāja uz somu pie viņa kājām. - īpašo uzdevumu aģent Deker, vai gatavojaties mani sašaut? Ja jūs to nedarāt, es gribētu zināt, vai to, kas atrodas jūsu somā, paņēmāt ViroVector?

Dekers kādu bridi nekustējās, cenzdamies aptvert, kurā pusē ir prezidente. Beidzot viņš nolaida pistoli un pacēla somu. - Domāju, mēs visi vēlamies uzzināt, kas ir šajos diskos, prezidentes kundze.

/

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 10.09

Divi vadošie ViroVector zinātnieki hromēto elektronisko ierīci Dzemdē atklāja sestdienas rītā. Gribēdami ātrāk izveidot serumu pret Alcheimera slimību, viņi kļuva nikni, atklājot, ka daļa atvēlētās telpas ledusskapī ir aizņemta.

Kad viņi par to sūdzējās Elisai Prinsai, viņa sapīka. Vismazāk tagad vajadzēja maznozīmīgus strīdus par laboratorijas resursiem. Bet, kad neviens nevarēja pateikt, kas ir šī hromētā kastīte un kā tur nokļuvusi, aizkaitinājums pārvērtās bažās.

Uzvilkusi bioaizsargtērpu, viņa iegāja Dzemdē, lai apskatītu kastīti, kas acīmredzot bija noslēpta paplātē ledusskapja apakšdaļā. TITANIA viņu informēja, ka pēdējās dienās Dzemdi apmeklējis tikai pilnvarots personāls. Pie reizes TITANIA izsniedza visu ienācēju sarakstu. Noskenējusi sarakstu uz monitora, Elisa noelsās, ieraudzījusi Ketijas Ķerras vārdu. Pārsteigums kļuva vēl lielāks, uzzinot, ka Ketija kopā ar Dekeru bijuši šeit iepriekšējā vakarā. Neiespējami.

Gan Elisa, gan Medlina tobrīd atradās pilsētiņā. Tad viņa atcerējās, ka nav atsaukusi Ketijas sudraba līmeņa piekļuvi. Medlina bija teikusi, ka tas nav nepieciešams. Tā kā TITANIA bija pārliecināta, ka Ketija Ķerra joprojām ir pilnvarota, tad viņa varēja nākt un iet, kad vien vēlas.

Elisa ātri piegāja pie seifa un ievadīja kodu elektroniskajā atslēgā. Atvērusi durvis, viņa pētoši ieskatījās seifā un izvilka statīvu, lai pārbaudītu ampulu hermētiskos aizbāžņus. Viss izskatījās kā agrāk. Tad viņa paņēma vienu Crime Zero ampulu un to noskenēja. Uz monitora parādījās projekta izvēlne. Apakšējā stūri kreisajā pusē bija redzams pēdējās ske- nēšanas laiks un datums - pulksten 21.22., 7. novembris. Vakardiena.

Elisa devās atpakaļ, smagu sirdi gatavodamās sarunai ar Medlinu.

hitrovas lidosta, londona

Tajā pašā dienā pulksten 14.12

Hītrova vienmēr ir bijusi pasaules noslogotāko lidostu skaitā. 2005. gadā, kad atklāja piekto termināli, tā neapstrīdami kļuva par līderi. Lidostas komplekss bija vesela pilsēta ar saviem likumiem. Tā nodarbināja vairāk nekā 100 000 cilvēku un apkalpoja gandrīz astoņdesmit miljonus pasažieru gadā.

Neviens no sestdienas pēcpusdienas pasažieriem pat nenojauta, ka trīs ielidošanas un izlidošanas tuneļi uz divām stundām tikuši slēgti. Pasažierus novirzīja uz citiem izlidošanas tuneļiem, un neērtības bija minimālas. Gandrīz neviens nepievērsa uzmanību diviem vīriešiem zilos virsvalkos, kas iegāja slēgtajās izlidošanas ejās, stumjot ratiņus ar baltām kartona kastēm. Uz katras kastes bija tāds pats uzraksts kā uz vīriešu virsvalkiem - AirShield Industries. Katras kastes apakšdaļā ar sīkiem burdņiem bija uzrakstīts, ka AirShields Industries ir ViroVector Solutions Incorporates, Palo Alto, Kali- fornija, meitasuzņēmums.

Tas bija parasts uzdevums. Dators informēja, ka dažas kasetes ir tukšas, un norādīja precīzu sērijas numuru apmaiņai ar noliktavā esošajām. Viņi darīja savu darbu. Nevienam prātā neienāca apspriest uzdevumu. Viņi nevarēja zināt savas rīcības sekas.

Izlidošanas eja bija tukša, un uz displeja, kas parasti rādīja reisa numuru un galamērķi, tagad mirgoja Apkopes dēļ slēgts. Hītrovā tāpat kā lielākajā daļā galveno lidostu ielidošanas un izlidošanas tuneļos lietoja bakteriofāgos gaisa atsvaidzinātājus. Lielākā daļa pasažieru nezināja, ka, iekāpjot lidmašīnā vai to atstājot, viņus apstrādā ar baktērijas iznīcinošiem fāgiem. Tikai liega, ar svaigu ziepju aromātu iesmar- žināta vēsma ļāva nojaust ar fāgiem bagātinātā gaisa klātbūtni. Process bija pieņemts kā saprātīga piesardzība.

Izgājuši caur tukšajām pasu un biļešu pārbaudes vietām, garām tukšajām sēdekļu rindām uzgaidāmajā zālē, apkopes vīri iegāja dienesta telpā, kur uz durvīm varēja izlasīt Nepiederošiem ieeja aizliegta.

No turienes pa savstarpēji saistītām ejām viņi piekļuva bakteriofāgo attīrītāju kasetēm. Nokļuvuši iekšpusē, abi vīrieši atstāja ratiņus kāpņu augšdaļā un nokāpa zemākajā stāvā. Katrs nesa līdzi kartona kasti. Tālāk veda garš hroma krāsas koridors ar hermētisku durvju rindu kreisajā pusē. Durvis bija numurētas atbilstoši izlidošanas tuneļiem virspusē.

Pirmais vīrietis atslēdza durvis, uz kurām bija numurs divdesmit astoņi, un vēroja, kā tās aizslīdot atklāj telpu zem bakteriofāgā gaisa tuneļa. Otrs vīrietis gāja uz blakusdur- vīm. Sarāvies čokurā, pirmais ielīda mazā apskates kamerā un ātri atrada no griesdem izvirzītu gaisa attīrīšanas sistēmas izvadu. Viņš noņēma no izvada restes, un skatam atklājās sarkana poga ar uzrakstu Apstiprinājums un zaļas krāsas lampiņa. Blakus pogai atradās svira, kas atbrīvoja cilindrisku aptveri ar sešām ampulām.

Nospiedis pogu, darbinieks vēroja, kā aiz viņa aizveras hermētiskās durvis. Zaļo gaismu nomainīja sarkanā, norādot, ka tunelis ir hermētiski noslēgts. Vīrietis pārbaudīja kastes numuru, atvēra to, izņēma nomaiņai paredzēto kaseti un nolika to uz grīdas.

Tad viņš pavilka sviru, kas atbrīvo aptveri. Rūpīgi pārbaudījis, vai nav bojājumu, darbinieks izņēma aptveri un ielika tukšajā kastē. Kā parasti, vīrietis īsi aplūkoja klasteri ar sešām apmulām. Viņu izbrīnīja tas, ka vairums no tām piepildītas tikai līdz pusei. Viņš par to sevišķi neinteresējās, bet turpināja pildīt datora norādījumus.

Ne brīdi nedomādams, vīrietis ātri ievietoja jaunās kasetes gaisa atsvaidzinātājā. Skārda kārbas ne ar ko neatšķīrās. Viņu neinteresēja nelielas ampulu krāsu atšķirības. Tā nebija viņa darīšana. Viņš nepievērsa uzmanību sīciņai radioan- tenai ietvara vienā stūrī. Uzlicis restes atpakaļ uz gaisa izvada, viņš pacēla kartona kasti un atstāja šauro telpu. Vēl viens darbs paveikts.

Kādreiz vīrietis mēdza sev stāstīt, cik viņa darbs ir svarīgs, jo palīdz cilvēkiem saglabāt veselību, bet tagad vairs par to nedomāja. Viņš maksāja hipotēku.

Šodien viņam vajadzētu domāt par sava darba nozīmi, ja vien zinātu, ka vēl desmit apkopes darbinieki piecās citās zemeslodes lidostās neviļus palīdz pārveidot pasauli uz mūžīgiem laikiem.

usamriid, Fortdetrika, Mērilendas štats

Tajā pašā dienā pulksten 12.23

-    Jūs visi iepazināties ar sensacionālajiem datiem no diskiem, kurus doktore Ķerra un īpašo uzdevumu aģents Dekers ieguva ViroVector. No trešās fāzes diska mēs zinām, ka tālvadības aktivācija tiek plānota tuvākajā nākotnē. Tas mums jāņem vērā un jāgatavojas ļaunākajam.

-     Mums nepieciešama arī Irākas otrās fāzes epidēmijas apkarošanas stratēģija, ieskaitot armijas daļu kontingentu, kur tā varētu īpaši izplatīties. Neviens šeit nedrīkst atrasties ceremonijas vai sava stāvokļa dēļ. Sakiet visu, ko domājat. Ja vēl kādam šeit vajadzētu piedalīties, Dieva dēļ, sauciet visus uz klāja. Tā ir nacionālās drošības direktīva numur septiņi. Nekas nevar būt nopietnāks.

Prezidente Veisa izskatījās ļoti saspringta, dodot norādījumus izpildvaras pārstāvjiem, kas pulcējās ap galdu galvenajā apspriežu zālē. Ketija saprata, kāpēc preidente ir tik personīgi ieinteresēta šajā lietā. Ja jau viņa jutās slikti tāpēc, ka

Elisa Prinsa un Medlina Neilore bija izmantojušas viņas darbu pie projekta "Sirdsapziņa" savās interesēs, tad Veisai vajadzēja būt satriektai. Viņas bija Veisas uzticamās draudzenes. Projekts "Sirdsapziņa" palīdzēja viņu ievēlēt. Tagad Prinsa un Neilore viņu kopīgo sapni bija pārvērtušas murgā.

Ketija atskārta, ka aizdomīgā līdzība starp Akselmena simptomiem un miera sērgas simptomiem Irākā pamudinājusi Veisu uzdot Tošakam atrast viņu. Bruņojies ar Ketijas studiju laika fotogrāfiju, Tošaks ar saviem cilvēkiem izsekoja FIB direktori, cerēdami, ka viņa aizvedīs pie Ketijas. Iepriekšējā vakarā, sekojot Neilorei līdz ViroVector pilsētiņai, viņi neitralizēja Frenkija Danzas cilvēkus. Pēc tam nedaudz tālāk apturēja automašīnu, lai sagaidītu Kedju un Dekeru.

Kopš ierašanās viņi paspēja dkai paēst, noskenēt diskus un steigā iepazīties ar dažiem cilvēkiem. Tagad Ketija atspiedās pret krēsla atzveltni un pārlaida skatu galdam. Dekeram blakus sēdēja Amerikas Savienoto Valstu prezidente kopā ar sešiem citiem cilvēkiem, kas centās izprast šā ārprāta jēgu.

Pa labi no Veisas sēdēja formā tērpies liela auguma vīrietis. Ģenerālis Lainuss Klīvers bija apvienoto štābu priekšnieks. Pa labi no viņa sēdēja cilvēks ar kvadrātveida žokļiem, arī uniformā. Ģenerālmajors Toms Elerdiss bija USAMRIID komandieris, lai gan ikvienu aicināja saukt sevi par Tomu. Viņam blakus bija kalsna tumšmate ar inteliģentu skatienu. Doktore Šērona Biba vadīja Epidemioloģiskās izlūkošanas dienestu Atlantā. Tālāk sēdēja FIB direktora vietnieks Bils Maklouds, pagara auguma kalsns vīrietis ar dienvidniecisku izrunu. Viņš un Lūks jau bija pazīstami. Pārējie divi bija Tods Salivans, Pamelas Veisas jaunais personāla šefs, un Džeks Blūms, kas vadīja Doomsday komiteju. Šī komiteja bija nacionālās drošības aģentūras sastāvdaļa, un pastāvēja tikai tādēļ, lai plānotu visdrūmāko nelaimju scenārijus. Jau pats viņa klātbūtnes fakts nedeši norādīja uz varbūtējām briesmām.

Pirmais runāja ģenerālmajors Toms Elerdiss, norādot uz tabulām klātesošo priekšā, kas apkopoja disku saturu.

-   Domāju, ka esam pārliecināti par pilnīgu Crime Zero līdzdalību un piekritīsim tālākajiem soļiem, pirms nosakām atbildību. Ketija, tā kā jūs esat ciešāk saistīta ar to, lūdzu, raksturojiet trīs fāzes jūsu skatījumā.

Paskatījusies uz tabulām, Ketija īsumā raksturoja projekta "Sirdsapziņa" būtību. Pamela Veisa saviebās, izdzirdējusi, kā doktore Prinsa un direktore Neilore izmantojušas Ketijas pētījumus, lai izveidotu specifisku serumu noteiktam dzimumam.

Ketija iedzēra nelielu malku ūdens. - Pirmā fāze bija izmēģinājums ar sešiem cietumniekiem Sankventinā, ieskaitot Kārlu Akselmenu. Viņas ievadīja modificētus gēnus novājinātā serumā, kas iekļuva pacienta izcelsmes šūnās. Tas nozīmē, ka terapija, ja to tā var nosaukt, iespaidoja tikai cilvēkus, kam to lietoja. Seruma mērķis bija smadzeņu un dzimumdziedzeru šūnas. Jaunās ģenētiskās instrukcijas stimulēja pacienta hormonu un neirotransmiteru līmeņus sasniegt bīstamas proporcijas, no vienas puses, veicinot agresiju, bet tajā pašā laikā spīdzinot ar pašnāvniecisku vainas apziņu. Šīs fāzes galvenais mērķis bija pārbaudīt, vai terapija pacientu vispirms padara nespējīgu veikt varmācības aktu, un tad nogalina noteiktās laika robežās.

-    Noteiktās laika robežās? - pārjautāja Tods Salivans.

-    Ja serums un modificētie gēni tajā ir pareizi projektēti, pacienta vecums nāves brīdī ir ģenētiski noteikts.

-    Kādā veidā? - jautāja doktore Biba, ieskatīdamās tabulās. - Izmantojot telomu garumu?

-    Tieši tā.

-    Kas ir telomi? - jautāja ģenerālis Lainuss Klīvers.

Ketija palūkojās uz Šēronu Bibu, lai redzētu, vai viņa negrib atbildēt pati, bet sieviete pasmaidīja, kā dodama vārdu Ketijai.

- Tie ir aizsarguzgaļi hromosomu galos, līdzīgi apavu saišu uzgaļiem. Novecojot mūsu šūnas sadalās un telomi izskalojas. Ja vīruss ir atbilsoši projektēts, tas var noteikt saimnieka vecumu pēc hromosomu garuma. Jums jāsaprot, ka Elisai Prinsai bija neticama vīrusu izvēle. Viņa varēja darīt gandrīz visu, ko gribēja.

Otrā fāze bija domāta pārejai no atsevišķiem izmēģinājumiem uz reālām dzīves situācijām. Viņas izvēlējās agresīvu tautu, lai parādītu savas vīzijas spēku. Lai pierādītu, ka viņas spēj apturēt karu. Galu galā tas ir vislielākais vardarbīgais noziegums.

-    Es domāju, ka viņas sevišķi centās izpatikt jums, prezidentes kundze, - klusi piebilda Dekers.

Pamela Veisa sadrūma, bet neko neteica.

Ketija turpināja. - Disks skaidri parāda, ka viņas izmantoja atsevišķus bojātus paraugus, lai izraisītu infekciju. Irāka tāpat kā vairums militāru varu ir ViroVector klients. Tā varēja pasūtīt DNS vakcīnas sava karaspēka aizsardzībai, un doktorei Prinsai nebūtu grūd dot rīkojumu datoram, kas vada ViroVector darbību, ievietot vienu sabojātu paraugu Irākas sērijā. Atšķirībā no pirmās fāzes šis serums ir infekciozs un izplatās kontaktu ceļā.

-     Bet kāpēc viņas nelietoja infekciozo serumu uzreiz? - jautāja Džeks Blūms.

-    Man šķiet, viņām vajadzēja pārliecināties, ka kļūmes gadījumā to var apturēt, - Ketija atbildēja. - Irāka ir piemērota terapijas pārbaudei plašākā mērogā, lai noskaidrotu, uz ko tā iedarbojas un - kas ir vēl svarīgāk - uz ko neiedarbojas. Serums ir izveidots tā, lai tas inficētu ikvienu, turpretī serumā ietilpstošais DNS modifikators iedarbojas tikai uz vīriešiem. Elisa Prinsa un Medlina Neilore gribēja būt drošas, ka viņu viltīgais slepkava nogalina tikai mērķgrupu.

-    Pēc mūsu izlūku datiem, tas ir noticis, - teica ģenerālis Klīvers. - Liekas, slimība Irākā nav skārusi nevienu bērnu vai sievieti.

Ketija pamāja ar galvu un sāka kodīt lūpas. - Varbūt viņi ir inficēti un tikai to pārnēsā bez jebkādiem simptomiem. Crime Zero serums atšķiras ar to, ka iedarbojas tikai uz cilvēku, kam tas domāts, bet izmanto ikvienu kā pārnēsātāju. Ebola un Marburgos vīrusi iznīka tāpēc, ka to upuri nomira, pirms vīruss pārceļoja tālāk. Crime Zero tāds nav. Otrā fāze turpina dzīvot, tai nav beigu.

-     Bet kā, pie velna, viņas to saskaņoja? - jautāja Maklouds. - Pandēmijas apturēšana taču līdzinās murgam. Kā gan viņas cer, ka sērga paklausīs kādam rīkojumam?

-    Ar TITANIA, ViroVector superdatoru, - atbildēja Ketija. - Elisa Prinsa un Medlina Neilore ir komponistes, bet TITANIA gandīz noteikti ir diriģents, kas visu instrumentē orķestrim un vada katru fāzi, pirms pāriet pie nākamās. Pēdējā fāze izstrādāta īpaši viltīgi. Trešā fāze ir slepkava.

Ketija pāršķirstīja virsējās tabulas, līdz nonāca pie pēdējās. - Trešās fāzes serums noraida visu, kas bijis agrāk. Ja cilvēks ticis pakļauts otrajai fāzei, tad trešā fāze jebkuras ģenētiskās izmaiņas aizstāj ar savām. Trešā fāze ir vienkārši ģeniāla. Tāpat kā otrā fāze tā inficē ikvienu, bet iedarbojas tikai uz daļu populācijas. Un pat šī iedarbība atšķiras atkarībā no upura vecuma. Tajā apvienots labākais no "Sirdsapziņas" un sliktākais no Crime Zero. Tas ir atbaidoši gudrs.

-    Paskaidrojiet, - pārtrauca Veisa.

-     Labi. Serums izveidots tā, lai inficētu visu vecumu sievietes, turklāt, lai tam nebūtu nekādu simptomu.Viņas pārnēsā vīrusus šūnās, kas pārklāj elpošanas ceļus, un var nodot tos tālāk, bet nesaslimst. Varbūt parādās tikai neliels klepus. Tas nozīmē, ka vīruss neiznīcina pats sevi. Vīriešu dzimtes bērniem pirmspubertātes vecumā genoms izmainās, bet tikai tā, kā "Sirdsapziņas" serums modificē gēnus. Tas viņus nenogalina. Inficētiem zēniem gēni pārveidojas tā, lai samazinātos tieksme uz vardarbību, neņemot vērā viņu dabisko dispozīciju. Tas ietekmē arī šo zēnu dzimumšūnas. Šīs modifikācijas būs novērojamas arī viņu bērniem. Bet viņas labprāt izpēta ikkatru inficētu pēcpubertātes vecuma vīrieti.

Viņa apklusa, lai ievilktu elpu.

-   Tāpat kā otrās fāzes seruma gadījumā, katrs ar trešās fāzes vīrusu inficētais pēcpubertātes vecuma vīrietis vispirms kļūst emocionāli nespējīgs veikt vardarbīgus aktus un tad nomirst. Bet ar šo vīrusu, ko vada telomi mērķa hromosomās, nāves iestāšanos var noteikt atkarībā no upura vecuma. Būtībā jaunie mirst agrāk. Pēcpubertātes vecuma vīrieši līdz apmēram divdesmit piecu gadu vecumam nomirst pēc dažiem mēnešiem. Pēdējiem jāaiziet vecākiem vīriešiem, kas ir mazāk agresīvi un kuriem ir vairāk zināšanu, ko nodot tālāk. He mirs pēc apmēram trīs gadiem. Otra būtiska šī seruma īpašība ir tā, ka tam pamatā ir gripas vīruss, tāpēc tas izplatās gaisa pilienu veidā pa elpošanas ceļiem. Cilvēks var inficēties, tikai ieelpojot. Mūsdienu aviosatiksmes apstākļos tas var izplatīties pa visu pasauli divdesmit četru stundu laikā.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad ierunājās Šērona Biba. Viņas balss skanēja monotoni, kā cilvēkam šoka stāvoklī. - Līdz šim lielākā pandēmija plosījās 1918. gadā pēc Pirmā pasaules kara. Gripa kā skrejuguns izplatījās Āzijā, Amerikā un jau novārdzinātajā Eiropā. Miljoniem vīriešu krita Pirmajā pasaules karā, bet šis skaitlis pieauga līdz piecdesmit miljoniem, kas mira no spāņu gripas. Divdesmit miljoni nomira tikai Indijā vien. Bet mūsu gadījumā pat šie skaitļi izskatās mazi. Ja trešā fāze izplatīsies, gandrīz divarpus miljardi cilvēku nomirs nedaudz vairāk kā trijos gados.

-      Tikai vīrieši, - piebilda Dekers. - No loģikas nevar izbēgt. Noziedznieki pastrādā vardarbīgus noziegumus, vardarbīgie noziedznieki ir vīrieši. Uz planētas paliks tikai sievietes un zēni ar modificētiem gēniem. Ar vienu milzīgu vardarbību dks izskausd vardarbīgie noziegumi, kari un jebkura bezjēdzīga vardarbība. Dažu desmitu gadu laikā izaugs jauna miermīlīgu vīriešu paaudze, un vardarbīgie vīrieši būs dkai atmiņas. - Viņš dziļi nopūtās. - Nevar teikt, ka viņām trūkst iztēles. Prezidente Veisa, es domāju, ka viņas ir izvēlējušās jūs par savas vīzijas daļu.

Pamela Veisa ar šausmu izteiksmi sejā pagriezās pret Lūku.

Noklausodes pārējo runātāju domas par Crime Zero trīs fāzēm, Lūkam Dekeram kļuva pilnīgi skaidrs, kāda loma Medlinas Neilores un Elisas Prinsas lieliskajā jaunajā pasaulē paredzēta prezidentei.

Projekts "Sirdsapziņa" bija ne tikai Crime Zero priekštecis, bet ari līdzeklis viņas ievēlēšanai. Lai gan Prinsa un Neilore plānoja regulēt nāves gadījumus trīs gadu laikā, apgādes un transporta sarežģījumi būtu milzīgi. Viņām vajadzēja kādu stipru sievieti, kas atbildētu par nepārtrauktības nodrošināšanu un pasargātu pasauli, it īpaši ASV, no ieslīgšanas haosā, kad sāksies masveida nāves gadījumi.

-     Kāpēc Prinsa un Neilore vēl nav apcietinātas? - jautāja Džeks Blūms no Doomsday komitejas.

-    Tāpēc, ka trešajā diskā nekas nav sacīts par to, kā vai kur vīrusu gatavojas izplatīt, - paskaidroja direktora vietnieks Maklouds. - Mēs zinām, ka, iespējams, pieejamas neskaitāmas ierīces, kuras varētu iedarbināt. Ir zināms vien tas, ka saskaņā ar precīzu laika plānu diskā trešo fāzi nav paredzēts aktivizēt dažu tuvāko dienu laikā. Direktore Neilore ir viltīga sieviete. Mums jāuzrauga viņa un Elisa Prinsa, bet es negribu viņām mesties virsū, kamēr nezinām, kā ar viņām apiedes.

Blūms pamāja. - Bet viņas varētu atbrīvot to jau tagad. Varbūt tomēr risks viņas apcietināt un neitralizēt ir mazāks, nekā risks ļaut viņām brīvi rīkoties?

Dekers pakratīja galvu. - Es domāju, ka Bilam ir taisnība. Vienīgais, kas runā mums par labu, ir tas, ka Neilore un Prinsa vēl nezina, ka mēs zinām. Viņas nesteidzas, un tas mums nāk par labu. Viņas sevi neuzskata par teroristēm vai psihopātēm, drīzāk gan par terapeitēm, kas cīnās ar smagu slimību. Viss ir sīki izplānots, un abas nedarīs neko iepriekš neparedzētu, ja vien mēs viņas nepiespiedīsim. Neilore un Prinsa negrib pasaules galu, viņas grib to glābt. Viņas sevi uzskata par labajām meitenēm.

- Ko tādā gadījumā jūs iesakāt darīt? - jautāja Veisa. - Tikai gaidīt, kamēr viņas izglābs pasauli?

Dekers pasmaidīja. - Nē, prezidentes kundze, es domāju, ka jums ar viņām jāparunā aci pret aci. Viņas to dara daļēji jūsu labā un grib, lai jūs viņām palīdzat. Pirms tikšanās nebrīdiniet viņas, ka jums kaut kas ir zināms. Par apspriedes ieganstu izmantojiet miera sērgu. Runājiet ar viņām kā ar draudzenēm. Koncentrējieties uz Elisu Prinsu un lieciet saprast, cik cilvēcei izmaksā viņas rīcība. Viņa ir vājais posms. Pieļauju, ka Neilore ir pilnīgi nodevusies šai lietai, un jūs viņu nepārliecināsiet. Cik zinu, Prinsai patīk Crime Zero koncepcija, bet viņa ir tālu no reālās dzīves. Vai kāds no jūsu ģimenes viņai ir sevišķi mīļš?

Veisa nobālēja. - Mans trešais dēls, Sems, ir viņas krustdēls.

Dekers pamāja. - Cik viņam gadu?

-   Pubertātes vecums viņam jau aiz muguras, ja runājat par to. Trīspadsmit gadu. - Veisa dziļi ieelpoja. - Viņš būtu viens no pirmajiem, kam jāmirst.

Dekers atkal pamāja. - Izmantojiet to. Izrādiet viņai savas sāpes. Lieciet, lai Elisa saista jūsu potenciālo zaudējumu ar meitas Libijas nāvi. Lieciet saprast, ka viņa varētu nogalināt jūsu bērnu tikpat brutāli, kā to izdarīja Akselmens ar Libiju. Saskatot kopsakaru, viņa varētu mums palīdzēt kontrolēt Neilori un apturēt džinu, iekams tas būs izkļuvis no pudeles. Viņa pat varētu palīdzēt miera sērgas lietā.

Veisas seja bija bez izteiksmes, kā sastingusi.

-    Es viņas abas sadkšu ViroVector, - viņa teica.

-    Laba doma, - piekrita Elerdiss. - Mēs varētu pilsētiņu aplenkt, un neviens Neilores aģents mūs neaizkavētu. Pēc tam, lai cik ilgi turpinātos jūsu tikšanās, varētu abas dāmas arestēt.

Šērona Biba bungoja ar pirkstiem pa galdu. - Tas viss ir jauki un lieliski. Bet mums jārēķinās ar ļaunāko. Jāizstrādā vakcīna cīņai ar miera sērgu un trešo fāzi gadījumā, ja tā izplatītos uz ārpusi.

Elerdiss piekrītoši pamāja. - Problēma ir tāda, ka tie ir ārkārtīgi sarežģīti vīrusu serumi. Vairumam manu cilvēku nav pieredzes darbā ar šādām vielām. Katrā gadījumā ne pietiekami, lai atrastu ātru risinājumu. Prinsai tas prasīja gadiem ilgu darbu. Cik mums ir laika - daži mēneši?

Biba piekrītoši nopūtās. - Atlantā ir tāpat. Mēs tiecamies specializēties dabiski radušos vīrusu apkarošanā.

Iestājās klusums, un visu klātesošo acis pievērsās Ketijai.

-    Ketij, cik ilgi jūs strādājat šajā jomā? - vaicāja prezidente.

Ketija nervozi sakārtoja matus, un Lūks ievēroja, ka viņas pleci nolaižas, it kā tiem pēkšņi būtu uzgūlusies smaga nasta. - Gandrīz desmit gadus.

-    Kopā ar Elisu Prinsu? - jautāja Šērona Biba.

Kedja pamāja.

-    Un Crime Zero pamatā ir jūsu darbs, - sacīja Elerdiss un lēni pamāja.

-    Jā, diemžēl tā ir, - Ketija nočukstēja.

Pamela Veisa paliecās uz priekšu un lūkojās deši uz viņu. - Es gribu, lai jūs vadāt speciālo komisiju vakcīnas izveidošanai. Vai jūs būtu ar mieru? Vai jūs to spējat?

Ketija brīdi vilcinājās un tad viegli pamāja.

Prezidente pagriezās pret Šēronu Bibu un Elerdisu. - Jūs apgādāsiet doktori Ķerru ar visu vajadzīgo personālu un resursiem.

Abi pamāja.

-    Kur mēs izvietosim galveno biodrošības laboratoriju? - jautāja Biba. - Atlantā vai šeit, USAMRIID?

-    Es personiski dotu priekšroku vietai, ko pazīstu, - bilda Ketija. Un tur, kur ir liela ar šo tematu saistīta paraugu bibliotēka. Kā būtu ar ViroVector? Dzemdē ir modernākā virusoloģijas laboratorija, kādā man nācies strādāt.

Elerdiss rezignēti paraustīja plecus. - Pēc prezidentes pārrunām ar Elisu un Neilori mēs varētu pārņemt teritorijas vadību, tā ka kontroles pārņemšana nav problēma. Un tā mēs iegūstam arī karceri, vai ne?

-    Jā, un zemūdeni, - piekrita Kedja.

-    Pie velna, kas tas par karceri? - jautāja Tods Salivans.

-     Ceturtā līmeņa biodrošības slimnīca, - atbildēja Elerdiss.

-    Un zemūdene?

-    Ceturtā līmeņa biodrošības morgs, - paskaidroja Kedja.

Uz bridi visi apklusa.

- Labi, - paziņoja Veisa, - tas ir nolemts. Turpināsim.

Tagad viņa vērsās pie Džeka Blūma. - Kādas iespējas ir mūsu rīcībā, ja tas viss kļūst lietošanai nederīgs?

Blūms atglauda no pieres tumšo matu šķipsnu un pabīdīja prom no dokumentu mapes papīra lapu. Dekers ievēroja, ka tā izgatavota no īpaši izstrādāta papīra: viegls liesmas pieskāriens lapu varēja pārvērst dūmu mākonī. - Dzirdētā informācija, protams, nedrīkst izkļūt ārpus šīs telpas. Mums jāsagatavojas sliktākajam scenārijam, bet publikai un masu medijiem jādod labākais variants. Par katru cenu jāizvairās no panikas. Visas mācības, kas saistītas ar patogēna izplatīšanos pa gaisu, ir pierādījušas, ka, sākoties panikai, visi ir mēslos līdz ausīm.

Starptautiskajā līmenī tas notiek tāpat. Mēs neatklāsim pārējiem pasaules līderiem visus faktus par trešo fāzi, kamēr nebūsim pārliecināti par tās sākšanos. Sniegsim informāciju cilvēkiem tikai tad, ja viņi to lietderīgi izmantos.

Aizsegam noderēs stāsts par miera sērgu Irākā. Mēs palīdzam izstrādāt vakcīnu, vienlaikus veicot piesardzības pasākumus ārkārtīgi neticamam gadījumam, ja sērga izplatās ārpus Irākas. Šie pasākumi netiks popularizēti, bet, ja tos atklās, mēs tos pieskaitīsim ārkārtas piesardzībai.

Sāksim ar drūmāko scenāriju. Visā valstī sagatavotas piecdesmit piecas masu kapsētas, vismaz pa vienai katrā štatā. Tās paredzētas gadu desmitiem, un lielākajā var apbedīt piedes- mit tūkstošus cilvēku. Vairums no tām ir pamestas raktuvju šahtas, karjeri un dabiskas alas, bet ar pašreizējo daudzumu nepietiek. Tāpēc mēs meklējam citas teritorijas. - Viņš palūkojās augšup un sāji pasmaidīja: - Vismaz direktore Neilore un doktore Prinsa, mūsu abi nāves eņģeļi, atvēlējušas mirstošajiem sadedzināt līķus.

Vadošā personāla sarakstu, kas ietver visus valsts galveno infrastruktūru nodrošināšanai nepieciešamos darbiniekus, atjauninās. Tos, kuri minēd sarakstā, izvietos telpās ar karantīnas apstākļiem atbilstīgām ērtībām. Atgriežoties pie mūsu nāves eņģeļiem, man ienāca prātā šāda doma. Nodrošinot, ka sievietes tiktu apmācītas pārņemt visus vitāli svarīgos uzdevumus, zaudējumus varētu ierobežot līdz minimumam, pat ja nodktu ļaunākais.

Blūms apklusa un pārlaida skadenu klātesošo bālajām sejām. - Tik ļauni jau nav. Vismaz pagaidām, - viņš sausi piebilda un sardoniski pasmaidīja. - Turklāt ir neskaitāms daudzums neparedzamu gadījumu, kas varētu ierobežot un apturēt sērgu, neradot nekādus zaudējumus. - Viņš pavērsās pret Makloudu. - Bil, vai jūs mums nepastāstītu, kas ir Biroja rīcībā?

Maklouds paliecās uz priekšu, viņa delnas noplaukšķēja uz galda. - Pamatā mums ir standarta personāls, bet tas ir pietiekami liels. Katrā lielākā pilsētā kaujas gatavībā ir ķīlnieku glābšanas komandā trenētu nindzju nodaļas. Viņu aprīkojumā ietilpst ķermeņa aizsargbruņas, Rakala bioaizsarg- tērpi un apkārtējās vides attīrīšanas aerosoli. Līdzīgas vienības izmantos ViroVector apsargāšanai, kad tur tiksies preidente ar Medlinu un Elisu. Es gatavojos izveidot speciālistu vienību, kas uzraudzīs TITANIA darbību.

Ķīlnieku glābšanas komandas nindzjas atstāja lielu iespaidu uz Dekeru, kad viņam izdevās pavērot šīs grupas treniņus Kvantiko. Lūks cerēja, ka ne viņi paši, ne viņu bruņas nebūs vajadzīgi.

Apspriedei tuvojoties beigām, Veisa vēlreiz pārliecinājās, ka ikviens zina, kas darāms, un Dekers iegrima domās par rītdienu. Pirms trim stundām viņš bija piezvanījis Barzīni. Lai gan nedrīkstēja runāt par Crime Zero, viņš tomēr paziņoja Džojam, ka abi ar Ketiju ir sveiki un veseli. Barzīni pavēstīja, ka Metija bēres notiks nākamajā dienā, un Dekers atbildēja, ka gatavojas ierasdes.

Lūks uzrunāja Makloudu, kad viņš jau cēlās no galda. - Bil, informē mani par visu. Rīt man uz dažām stundām jāaizbrauc uz bērēm, bet es vēlos būt lietas kursā.

Maklouds uzsita viņam uz pleca un iesmējās. - Lietas kursā? Tu taču esi šās lietas pašā centrā.

/

Koordinācijas zāle, ViroVector Solutions,

Kalifornijas štats

Svētdiena, 2008. gada 9. novembris, pulksten 10.30

Elisa Prinsa centās nomākt žņaudzošo uztraukumu. Viņai nelikās sevišķi dīvaini tas, ka Pamela prasīja padomu Irākas epidēmijas lietā. Viņas taču draudzējās jau tik sen, un ViroVector varēja piedāvāt reālu praktisku palīdzību. Savādi šķita tikai tas, ka padoms netika prasīts nekad agrāk. Impulsu devēja atrašana Dzemdē radīja satraukumu. Bet tas, ka Ketija Ķerra tagad zināja par Crime Zero, nenozīmēja, ka arī Pamela Veisa to zina.

Elisa sēdēja konferenču galda galā pa labi no Medlinas. No šejienes varēja redzēt koordinēšanas zāles galvenās durvis. Aiz viņām pletās ekrānsiena. Telpu pētīja novērošanas kameras. Medlina bija kļuvusi dk aizdomīga un ievēroja tik ārkārtīgu piesardzību, ka sāka domāt par neiespējamo. Ja nu prezidente tiešām zināja par viņu līdzdalību Crime Zero? Šī doma lika nodrebēt.

Bet ja Veisa tiešām gribēja palīdzēt cīnīties ar epidēmiju Irākā? Tad šī dkšanās dotu lielu iespēju iedēstīt viņas apziņā domu par to, kas varētu notikt. Sagatavot prezidenti Crime Zero realitātei.

Tīdama piekariņa ķēdīti ap mazo pirkstiņu, Elisa cerēja, ka Medlinas cilvēks - direktora vietnieks Džeksons - nav kļūdījies savās nojautās par to, kur Lūks Dekers un Ketija Ķerra šodien varētu atrasties. Viņus vajadzēja izslēgt no vienādojuma.

Balss selektorā paziņoja, ka ieradusies prezidente un kuru katru brīdi var ienākt telpā. Piecēlusies kājās, bet palikdama pie galda, Elisa noskatījās, kā divi pavadoņi atver durvis, norāda prezidentei uz sēdekli un pazūd. Elisai par atvieglojumu, Pamela negrasījās draudzenes apskaut, bet aprobežojās ar vēsu mudsku sveicienu. Viņa izskatījās saspringusi.

Likās pārsteidzoši, ka Pamela ieradusies viena, bez padomniekiem un pavadoņiem. Elisas sirds sāka pukstēt mazliet ātrāk.

-    Cik ilgi mēs jau esam pazīstamas? - Pamela jautāja ar skumju smaidu sejā. - Varētu būt aptuveni trīsdesmit gadu.

Elisa pameta nervozu skatienu uz Medlinu, bet FIB direktores seja palika neizteiksmīga.

-    Jā, apmēram tā, - atbildēja Elisa.

Pamela pamāja. - Un mēs bijām draudzenes, vai ne?

-    Vislabākās draudzenes, - sacīja Medlina.

-    Un es nekad neesmu jums melojusi, jūs to zināt. Nekad neesmu jūs apzinād maldinājusi.

Elisas sirds tagad neprātīgi sitās; likās, ka Medlina vai pat Pamela galda otrajā galā varētu to dzirdēt.

-    Un es nekad neesmu melojusi tev, - atbildēja Medlina.

-    Un meli par "Sirdspaziņu"?

-    Šie meli nevienam nekaitēja. Mēs vēlējāmies tevi aizsargāt, - sacīja Medlina. Elisa nespēja saprast, kā Medlinai izdodas palikt tik mierīgai.

Pamela apklusa un skatījās uz Elisu. Prezidentes skaistās, zilās acis cieši raudzījās viņai tieši dvēselē. - Vai tu zināji, ka Irākas epidēmijas simptomi pilnīgi sakrīt ar Akselmena un pārējo uz nāvi notiesāto simptomiem Sankventinā?

Elisa palika atbildi parādā.

-    Man vajadzīga jūsu palīdzība kādas problēmas risināšanai. Vēlos jums kaut ko jautāt. Ja mūsu draudzība jums vēl kaut ko nozīmē, lūdzu, sakiet man taisnību - gan kā draudzenei, gan kā prezidentei. - Pamela pagriezās pret Medlinu. - Vai tu zini, kas stāv aiz Irākas epidēmijas?

Elisa juta pār kauliem plūstam aukstuma un karstuma viļņus. Ir radusies izdevība atzīties, visu izstāstīt Pamelai un iepīt viņu savos plānos.

-      Nē, - pieri saraukusi, atbildēja Medlina, it kā šī doma būtu absurda. - Nē, protams, ka ne.

Pamela tagad pagriezās pret Elisu, un viņai šķita, ka prezidentes acīs spīd asaras. - Ko saka otra mana seno dienu draudzene?

Elisai neprātīgi gribējās teikt jā, bet Medlina uztvēra viņas skadenu un veltīja līdzzinātājai ledainu zibsni.

-    Nē, - izdvesa Elisa.

Pamela lēni nolieca galvu, joprojām lūkodamās uz Elisu. - Vai kāda no jums varētu man nodarīt pārestību?

-    Protams, ka nē, - ātri atteica Medlina.

-    Vai manai ģimenei?

-    Nē, - atbildēja Medlina.

Elisai bija grūti tik izveicīgi melot. - Nē, - viņa beidzot nočukstēja.

-   Elisa, palīdzi man saprast vienu, - mudināja Pamela. Tagad viņas acīs padešām iemirdzējās asaras. Elisa ienīda konfrontāciju, sevišķi ar draugiem, juzdamās stīva un saspringusi. - Pasaki, kāpēc tu gribi nogalināt manu vīru un dēlus? Kāpēc tu gribi nogalināt savu krustdēlu?

Elisa elsoja, rīkle pēkšņi tā aizžņaudzās, ka dkai ar mokām varēja paelpot.

-    Pamela, par ko tu runā? - mierīgi jautāja Medlina.

Elisa ne tuvu nebija mierīga. Viņa sāka runāt, galvu grozīdama: - Es negribēju nogalināt tavu ģimeni.

-   Elisa, tad manu bērnu vārdā, Libijas vārdā - palīdzi apturēt Crime Zero!

Šķita, ka klusums ilgst stundām. Elisa lūdzoši pavērās uz Medlinu, bet viņa izskatījās pagalam satriekta.

-    Tev jāsaprot, Pamela, - teica Medlina un piecēlās kājās. - Mēs to darījām tavā labā. - Izklausījās, ka viņa drīzāk ir saniknota nekā norūpējusies. - Mēs visu paskaidrosim.

Šajā brīdī prezidente piecēlās, piegāja pie durvīm un atvēra tās. - Es gribu, lai vēl kāds to dzird. Kāda sena jūsu paziņa, kas zinātnē orientējas labāk par mani.

Elisa noskatījās, kā telpā ienāk Kedja Ķerra, otra viņas nodotā sieviete. - Stāstiet mums visu, - mudināja prezidente, aicinot Ketiju sev blakus. - Mēs klausāmies.

Mūžības kalnu kapsēta, Kolma, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 11.00

Kolma - vienīgā pasaulē reģistrētā pilsēta, kurā mirušo skaits pārsniedza dzīvos. Tā atradās tieši uz rietumiem no Sanfrancisko lidostas. Kopš 1902. gada, kad apgabala uzraudzības padome aizliedza apbedīšanu Sanfrancisko pilsētā, šajā nekropolē bija izvietojusies lielākā daļa līča piekrastes kapsētu.

Palīdzot nest Metija zārku pār Mūžības kalnu kapsētas paugurainajiem zālieniem, Lūks Dekers nodrebēja. Reiz bērnībā kāds cinisks skolotājs viņam tika stāstījis, ka, saskaitot visus līdz šim mirušos, viņu kopskaits būtu mazāks, nekā miljardiem dzīvo cilvēku šodien. Viņš prātoja, vai Crime Zero trešās fāzes sekas neliks šo statistiku mainīt.

Tuvojoties kapa vietai, Dekers un pārējie nesēji zārku nolaida zemāk. Dekers nebūtu ticējis, ka tas ir tik smags, jo Metijs bija neliela auguma un smalki veidots. - Vai jums viss kārtībā? - nočukstēja Džojs Barzīni, kad viņi lika zārku uz lentēm, lai nolaistu to kapā.

Dekers pamāja un uzsmaidīja lielajam vīrietim. Šķita aizkustinoši, ka viņa prombūtnes laikā Džojs, pats būdams katolis, sazinājies ar visiem Metija draugiem un palīdzējis noorganizēt bēres saskaņā ar ebreju tradīcijām. Dekers nebija ticīgais, lai gan māte viņu audzināja atbilstīgi katoļticības normām. Dekers jutās apmierināts, ka Metijs tiek apbedīts saskaņā ar viņa vissvētākajām vērtībām.

Kā pieņemts, bēres rīkoja pēc iespējas ātri, lai palicēji sāktu samierināties ar zaudējumu. Ievērojot senās tradīcijas, mirstīgās atliekas tika sagatavotas tālajam ceļam, mirušo nomazgāja un ietērpa īpaši šim nolūkam šūtā vieglā linu ģērbā, tad guldīja koka zārkā.

Neskatoties uz bēdām un niknumu, Dekers atzina, ka bēres un ceremonija norisinājās dīvaini gaišā noskaņā. Bija skaista diena, debesīs neviena mākoņa. Mūžības kalnu smaragdzaļajos zālienos sapulcējušies vairāk nekā divi simti cilvēku, tajā skaitā ari divi FIB aģenti, kurus Maklouds bija norīkojis apsargāt Dekeru. Ceremonijas laikā grupa Metija draugu no Sanfrancisko simfoniskā orķestra spēlēja viņa iemīļoto Paganīni un Debisī darbu fragmentus. Metija bērēs godināja gan viņa dzīves aizrautību, gan atzīmēja viņa gaitu noslēgumu.

Klausoties vārdos no Svētajiem raksdem, Dekers pēkšņi sajutās ļoti vientuļš. Pašam par pārsteigumu viņš vēlējās, kaut Ketija būtu līdzās. Likās dīvaini, ka pēc visa pēdējā laikā pārdzīvotā Ketijas tagad šeit nav.

Viņš domāja par to, kam ticēja vectēvs. Metijs nešaubīgi ticēja, ka cilvēki nav tikai gēnu kopums. Dekers atsauca atmiņā vakaru, kad Metijs viņu mierināja pēc tam, kad Lūks bija uzzinājis, ka Akselmens ir viņa īstais tēvs. Viņš glāstīja Lūka seju, stāstīja viņam, cik labs cilvēks viņš ir, ka viņš ir vairāk Metija mazdēls un viņa meitas dēls nekā Akselmena pēcnācējs - neskatoties uz asinīm.

Crime Zero ārprātā Dekers saskatīja vectēva vārdu gudrību. Cilvēku vērtē pēc viņa darbiem. Nekas cits nav jāņem vērā. Pagātne un tagadne iespaido cilvēka dzīvi, rīcība ir tikai paša izvēle un atbildība. Pirmo reizi kopš ilgāka laika Dekera dvēselā ieplūda miers.

Kapam pildodes ar zemi, acīs iedzēla asaras. Dekers nebija atriebīgs - dzīvē pārāk daudz redzējis un pārāk daudz iemācījies, lai saprastu, ka atriebība dod pārejošu gandarījumu un vēl lielākas sāpes. Tomēr, sadekot direktora vietnieku Viljamu Džeksonu vai viņa rokaspuišus, viņš nokārtos rēķinus.

Mirkšķinādams asarojošās acis, Dekers nevarēja redzēt, ka aiz koku pudura piebrauc Chrysler un apstājas piecdesmit jardu no bēriniekiem. Priekšējā pasažiera vietā sēdēja atlētisks vīrietis un binoklī pētīja bērinieku pulku. Ieraudzījis Dekera gaišos matus, viņš pasmaidīja.

Ja Lūks Dekers šajā brīdī būtu pagriezies, viņš ieraudzītu automašīnu un būtu saprads, ka sadkdes vairs nebūs problēma.

Direktora vietnieks Viljams Džeksons viņu jau bija atradis.

Koordinācijas zāle, ViroVector Solutions,

Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 11.12

Stāvot blakus prezidentei Veisai ViroVector koordinēšanas zālē, Ketija Ķerra jutās satriekta par to, cik kaislīgi abas sievietes ticēja savam darbam. Un cik izmisīgi Elisa Prinsa centās saprast prezidentes izteikumus.

Medlina Neilore un Elisa Prinsa Ketiju pazina gandrīz desmit gadu, bet vēl dkai pirms nedēļas mēģināja nogalināt. Tomēr Neilores sejā nevarēja pamanīt kaunu, tur bija tikai naids. Elisa Prinsa pat neskatījās uz viņas pusi. Ketija ievēroja, ka viņu un prezidenti izseko niecīgas novērošanas kameras, it kā TITANIA viņas pētītu.

-    Pamela, tev jāsaprot, - teica Elisa Prinsa, paliekusies uz priekšu, kā sprediķi lasot. Ketija nekad viņu nebija redzējusi tik aizrautīgu. Aiz briļļu stikliem viņas acis kaismīgi spīdēja. - Crime Zero ir visas pasaules vardarbības ārstēšana. Trīs gadu laikā mēs faktiski izskaudīsim vardarbīgos noziegumus, ieskaitot karus. Tev jāņem vērā, ka ar saviem masu iznīcināšanas ieročiem Homo sapiens ir vienīgā suga uz pasaules, kas spējīga uz pašiznīcināšanos. Irākas krīze, kas tevi gandrīz noveda līdz kodolkara sākšanai, pierādīja, ka cilvēces vienīgais ļaunākais ienaidnieks ir pati cilvēce.

Pirms daudziem gadiem mums bija vajadzīgi vīrieši. Bez atražošanas viņi aizsargāja mūs no plēsoņām un apgādāja ar pārtiku. Viņu agresija un spars palīdzēja mums attīstīties un galu galā - valdīt. Bet kā suga mēs pārāk ātri guvām lielus panākumus. Evolūcija atpalika. Tagad, kad esam pasaules valdnieces, vīriešu loma ir mainījusies, bet vīrieši - nē. Tehnoloģiskais progress milzum daudzās nozarēs nozīmē to, ka mums vairs nav vajadzīga viņu aizbildniecība vai pat viņu mednieka - vācēja loma. Fiziskais spēks - vīriešu galvenais trumpis - tagad ir lieks. Mums viņi vairs nav vajadzīgi ari dzīvības turpināšanai.

Elisa runāja ātri un tekoši. Sievietes seja kvēloja, it kā viņai būtu drudzis. Elisu pārņēma izmisums, jo Veisa ne tikai nesaprata viņas motīvus, bet arī neatbalstīja tos. Pat ja prezidente vēlētos viņu pārtraukt, tas būtu veltīgi. Nelikās pat, ka Elisa Prinsa gribētu ievilkt elpu. Pamela Veisa visu laiku stāvēja nekustīgi, mazliet uz priekšu pieliekusies, it kā cīnītos ar neredzamu straumi.

-   Pat vīriešu spars, kas kādreiz bija tik nepieciešms, - turpināja Elisa, - nozīmē, ka viņi nav ieinteresēti saglabāt mūsu kā vadošās sugas stāvokli un saudzēt planētas resursus. Tagad viņi savus plēsonīgos un aizbildnieciskos impulsus vērš viens pret otru. Pamela, viņi vairs nav sugas priekšrocība, bet tās atbildība. Vairāk nekā deviņdesmit procentu vardarbīgo noziegumu izdara vīrieši. Arī pārējos noziegumos parasti iesaistīti vīrieši. Faktiski katru karu uzsāk un izcīna vīrieši, kuriem nav svarīgs pārējo labums. Mēs esam suga, kas neatlaidīgi strādā sevis uzturēšanai, tāpēc ka vīrieši nav attīstījušies.

Evolūcijai jāpalīdz, un to var izdarīt ar Crime Zero. Pēc trīs gadiem dzīvos tikai sievietes un bērni. Visi uzlabotie zēni izaugs par jaunas vīriešu sugas ciltstēviem, kas būs ģenētiski piemērotāki mūsu laika prasībām. Vienas paaudzes laikā cilvēce atdzims, tās nākotne būs nodrošināta. Nebūs vairs ne vardarbīgu noziegumu, ne karu, ne masveida iznīcināšanas. Vai tu to neredzi?

Pirms prezidente vai Kedja paspēja bilst kādu vārdu, sarunā iesaistījās Medlina. Viņa runāja mierīgāk un pragma- tiskāk nekā Elisa, tomēr ar uzsvaru un stabilu pārliecību. Medlinas tumšās acis mirdzēja kā noslīpēts ahāts, un viņas parasti bālā seja bija atplaukusi. - Padomā par to, Pamela. Viena tīrīšana, viena atlase, un pasaule kļūs labāka. Un tā notiks, mēs jau pārliecinājāmies. Pēc Irākas mēs zinām, ka vīrieši dks padarīti nespējīgi uz vardarbību. Crime Zero otrā fāze apturēja notikumus, kas varēja novest pie trešā pasaules kara. Mēs zinām ari, ka bērniem līdz pubertātes vecumam netiks nodarīts ļaunums. Zēniem atļaus izaugt par vīriem - par labākiem vīriem. Vairs nebūs ne izvarošanu, ne bezjēdzīgu slepkavību.

-    Nebūs vairs Libiju, - iestarpināja Elisa.

-     Mums vairs nevajadzēs ne FIB, - turpināja Medlina, - ne armiju, ne ieročus. Ak dievs, jūs nedcēsiet, ko esmu atskatījusies Birojā un tiesu zālēs - bez redzama iemesla vīrieši kļūst pretīgi. Šī vardarbība visbiežāk ir pilnīgi nepamatota. Pamela, Crime Zero ir vienīgais veids, kā tos apturēt. Mēs aizsargājam vīriešus no iznīcības. Ja vispār eksistē ļaunums, kas ir nepieciešams, tad tas ir šis. Vai tu to neredzi? Runa ir par mūsu visu glābšanu.

-    Bet kāpēc jūs neapmierināties tikai ar projektu "Sirdsapziņa"? - jautāja Kedja, mēģinādama aptvert viņu neprātīgo loģiku. - Es gandrīz varētu saprast tavu vienpusējo lēmumu inficēt visus ar "Sirdsapziņas" serumu. Bet nogalināt gandrīz divarpus miljardus cilvēku, lai izskaustu vardarbību…

-    Tu novirzies no temata, - izmisīgi iejaucās Elisa, it kā Kedjai vajadzētu viņu saprast. - Projekts "Sirdsapziņa" vienmēr likās pārāk mazs un pārāk novēlots. Šodienas vīrieši tiek traumēti gan ģenētiski, gan apkārtējās vides iedarbības rezultātā. Vīrieši ir kļuvuši par audzēju. Kādreiz viņi bija veselās šūnas cilvēces ķermenī, bet tagad apdraud visas sugas pastāvēšanu. Lai izārstētu audzēju, jāatbrīvojas no visām slimajām šūnām, jo atlikušās šūnas var izplatīt slimību. Mums jāsāk no gala ar jaunu vilni, kas uzlabos cilvēci, nevis to iedragās. Tas jāveic ārkārtīgi rūpīgi, jo mēs negribam iznīdēt vīriešus. Lai aizsargātu, mums jāpalīdz viņiem attīstīties.

- Lai nu paliek, - bilda Neilore. - Kas ir dažas zaudētas desmitgades un nāves kopējā ainā? Cilvēces attīstība ir ritējusi tūkstošiem gadu un, ja tagad rīkosimies pareizi, pastāvēsim vēl tūkstošiem gadu. Pēc trīsdesmit vai četrdesmit gadiem vīrieši redzēs, cik gudra bijusi mūsu rīcība. Viņi dzīvos vienlīdzīgākā matriarhālā sabiedrībā, un viņu agresīvā, postošā pagātne būs tikai atmiņas.

Neilore žņaudzīja rokas. - Pamela, tu vari, tev jāvar vadīt pārejas posmu. Tu pašlaik esi vienīgā lielvalsts vadītāja. Tev ir lieliski apstākļi mūsu valsts un visas pasaules vadībai pārejas posma laikā.

Veisas seja no pārsteiguma kļuva pelēka, it kā viņa draudzenes ieraudzītu pirmo reizi. - Un kas notiks ar labajiem vīriešiem? Ne jau visi ir slikti. Kas nodks ar manu vīru? Kas būs ar maniem dēliem, Elisa? Sems ir tavs krustdēls un tikko sasniedzis pubertāti. Kā tu attaisnosi visu šo cilvēku nogalināšanu? Nogalinot manus bērnus, tu neatgūsi savējo.

Elisa, acis nodūrusi, sagrīļojās. Bēdas pārvērta viņas seju.

-    Par visu ir jāmaksā, - teica Neilore. - Tu droši vien to saproti. Neko nevar dabūt par velti.

-    Elisa, ir taču jābūt vakcīnai pret otro un trešo fāzi, - uzstāja Ketija. - Tu izveidoji vakcīnu pret katru jauno serumu. Tu man stāstīji, ka tās noderēs, ja notiks gēnu mutācija un tos vajadzēs neitralizēt.

-   Elisa, - prezidente sacīja gandrīz lūdzoši, - vēl nav par vēlu. Mēs vēl varam apturēt nāvi Irākā. Tu vēl vari palīdzēt izbeigt šo ārprātu.

Elisa neziņā paskatījās uz Neilori. Ketija veltīgi centās izprast šā skatiena jēgu.

-    Pret Crime Zero nav zāļu, - mierīgi paziņoja Medlina.

-    Zāles ir Crime Zero. Pamela, tev ar to jāsamierinās.

Ketija to vairs nespēja izturēt. Instinktīvi viņa pagrūda galdu pret abām sievietēm. Tiklīdz viņa metās virsū sievietēm, Veisa atvēra durvis. Bils Maklouds un četri bruņoti vīrieši melnās bruņuvestēs ienāca istabā. - Nespēju noticēt, ka jūs abas esat dk ļaunas, - viņa teica Medlinai un Elisai. - Kā jums vispār ienāca prātā, ka es varētu piedalīties šajā riebek- lībā? - Viņa pagriezās pret Bilu. - Apcietiniet šīs dāmas un turiet apsardzībā.

-    Tu neapturēsi Crime Zero, Pamela, - paziņoja Medlina.

-    Tu nevari mainīt likteni.

Elisa pētīja savu kurpju purngalus.

-       Un kā vēl var! - Ketija teica, nostādamās divu pēdu attālumā no Neilores.

Neilore atvēra plaukstu, un tajā bija redzama neliela, melna plāksnīte, kas izskatījās pēc televīzijas tālvadības pults.

-    Es domāju, ka trešā fāze varētu sākdes tagad, - viņa teica.

Šajā brīdī Ketija metās virsū Neilorei un pultij.

Vismaz mēģināja to darīt.

Viņa netrāpīja un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Nostājusies stingrāk, Ketija paspēra soli uz priekšu un sita Neilorei. Arī šoreiz neizdevās viņai pat pieskarties. īsajā apmulsuma brīdī Ketija palūkojās lejup un ieraudzīja uz grīdas melnu plāksnīti, kā arī pamanīja degam zaļu gaismu.

Pēkšņi viss kļuva skaidrs. Viņa pati bija izmantojusi KREE8 tehnoloģiju, lai aplūkotu palielinātās DNS molekulas trīsdimensiju attēlus. Ketija iedomājās par sargu pie ieejas un novērošanas kamerām pie ekrānsienas. Prinsa un Neilore viņas redzēja ar TITANIA starpniecību.

Viņa pagriezās pret apstulbušo Makloudu un neko nesaprotošo prezidenti Veisu. - Viņu šeit nav, - Ketija lēni teica, negribēdama ticēt notikušajam. - Ne Medlina Neilore, ne Elisa Prinsa fiziski šeit neatrodas.

-    Kā to saprast? - prasīja Maklouds. Viņš bija nobālis. Viņa vīri taču redzēja Elisu un Medlinu ienākam pilsētiņā un tagad uzraudzīja visu teritoriju. - Viņām vajadzēja būt šeit.

-    Šī ir hologrammu telpa. TITANIA ir projicējusi viņu trīsdimensiju attēlu no citas vietas.

-    Kur tad viņas atrodas? - Veisa stingi raudzījās uz hologrammu, uz savu seno draudzeņu smaidošajām sejām.

-     Elij, Medlin, apturiet šo ārprātu! Dieva dēļ, kur jūs atrodaties?

-    Mēs pabeidzam iesākto, - sacīja Neilore, raugoties uz tālvadības pulti. - Kā jau teicu, vismaz sešas lidostas visā pasaulē ir aprīkotas ar iekārtām, kas ievada Crime Zero trešās fāzes serumu noteiktos bakteriofāgo gaisa attīrītāju tuneļos. Šīs iekārtas es varu iedarbināt no šejienes. - Tad, dzedri pasmaidījušas, abas izzuda.

Ketija saņēma galvu rokās un iesaucās: - Ak dievs, mums viņas jāatrod! Viņas varētu… - Ketija pietrūkās kājās, nezinot, ko teikt.

Bet, redzot šausmu izteiksmi Veisas un Maklouda sejās, vārdi bija lieki.

Slēgtais valdības apartaments, Sanfrancisko lidosta,

Kalifornija štats

Tajā pašā dienā pulksten 11.47

Medlina Neilore vienlaikus juta gan dusmas, gan atvieglojumu. Dusmas par to, ka Pamela Veisa uzzinājusi par Crime Zero, pirms izdevies apklusināt Ķerru un Dekeru, bet atvieglojumu tāpēc, ka viņa laikus izplānojusi rīcību neparedzētu apstākļu gadījumā. Džeksons droši vien piebeigs Dekeru. Tas būtu ieguvums. Saiņojot trīs KREE8 trīsdimensiju attēlu uztvērējus, viņa caur logu palūkojās uz zemāk esošo galveno vestibilu.

- Saņemies, Elij, tas vēl nav pasaules gals. - Viņa smaidīja un rotaļājās ar tālvadības pulti, kam bija jāiedarbina fāgu gaisa atsvaidzinātāji. - Tas ir sākums.

Elisa neatbildēja ar smaidu. - Es tikai vēlos, kaut mēs nebūtu melojušas, ja viņa būtu mums ticējusi, ja būtu sapratusi, ko cenšamies darīt, varbūt izdotos Pamelu pārliecināt.

Neilore pakratīja galvu. - Neko darīt. Pamela vienmēr centusies izvairīties no patiesības. Viņa ir demokrāte un, Dieva dēļ, liberāle. Viņa no laba prāta nekad nav mums piekritusi. Bet tagad neatkarīgi no Pamelas brīvās gribas izvēles nav. Mēs vismaz neļāvām viņai mūs apturēt.

Tā bija Neilores ideja - ieiet ViroVector kopā ar Elisu pirms pulksten 6.39 un sagatavot koordinēšanas zāli. Pēc tam abas draudzenes, izmantojot zelta līmeņa piekļuves kodu, caur vienu no apkopes tuneļiem izkļuva ārpusē, kur viņas jau gaidīja iznomāta automašīna. Ar to sievietes nekavējoties devās uz lidostu. Tur, izmantojot vienu no sešām Neilores kredītkartēm, viņas iekārtojās slēgtajā valdības apartamentā virs galvenā vestibila. Apartaments ar konferenču telpu un blakus esošo vannasistabu nodrošināja viņām pilnīgu nošķirtību.

Elisa savu klēpjdatoru un trīs KREE8 trīsdimensiju attēlu uztvērējus pieslēdza apartamenta digitālā telefona ligzdai un radīja ilūziju, ka kopā ar Pamelu sēž koordinācijas zālē.

- Aiziet, Elisa, mums jābūt gatavām! Baiļoties nav laika. - Kādā no savām plecu somām Neilore sameklēja melnu un kas- taņbrūnu matu krāsu, kā arī vairākus pārus kontaktlēcu. Varbūt pēc dažiem gadiem, kad putekļi būs nosēdušies, pasaule pamanīs viņu rīcības cēlumu un abas kļūs par varonēm. Bet pagaidām vajadzēja pazust.

Neilore devās uz vannasistabu un pa ceļam uzrunāja Elisu, kas joprojām sēdēja pie apspriežu galda un vērās tālumā. - Mums vēl šis tas jāizdara un jāpaspēj uz lidmašīnu.

- Vai mēs tiešām rīkojāmies pareizi? - pēkšņi ierunājās Elisa.

Neilore piegāja pie klēpjdatora un atrada informāciju par reisiem. Vispirms viņa pārbaudīja Hītrovu. British Ainoays lidojums BA 344 uzņēma pasažierus caur 28. izeju. Tas pats notika Sidnejā, Rio, Singapūrā, Nairobi un Losandželosā. Viņa apmierināti pasmaidīja. - Protams, mēs rīkojāmies pareizi. Katrā gadījumā tagad ir par vēlu uztraukties. Evolūcija ir sākusies.

Mūžības kalnu kapsēta, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 12.01

Dzeļoša sajūta, ka viņu kāds novēro, lika Lūkam Dekeram pagriezt galvu. Jā tā nenotiktu, tad, atgriežoties pie Džoja Barzīni aizdotā melnā Mercedes, viņš nebūtu pamanījis svešo automobili.

Bēres bija beigušās. Vairums bērinieku bija devušies uz Barzīni māju, bet Dekers gribēja vienatnē atvadīties no Metija un tad viņiem sekot. Aizsūtījis savus FIB sargeņģeļus uz priekšu, Dekers apsolīja pievienoties viņiem pēc divdesmit minūtēm.

Iekāpis mašīnā, Lūks noregulēja atpakaļskata spoguli un sāka pētīt pelēko Chri/sler, kas stāvēja piecdesmit jardu aiz viņa auto. Tajā bija trīs vīrieši. Priekšējā pasažieru vietā sēdēja direktora vietnieks Viljams Džeksons.

Ieslēdzis motoru, Dekers sāka lēni braukt uz priekšu, nenolaižot acu no Chrysler. Baiļu nebija, tikai salts aprēķins. Aizmugurē esošā automašīna neiemiesoja draudus. Tā piedāvāja iespēju.

Dekers atsauca atmiņā līkumainās ejas, kas veda ārā no plašā kapsētu kompleksa, un mēģināja iztēloties vietu, kur Džeksons varētu izdarīt savu gājienu. Tad izvēlējās to vietu, kur gājienu izdarīs viņš.

Lūks pārbaudīja pistoli un aizsprādzēja drošības jostu. Chrysler aizmugurē bija piebraucis tuvāk, bet viņš nepalielināja ātrumu, turpinot braukt ar divdesmit jūdzēm stundā. Priekšā ceļš izskatījās kā izmiris, un galvenais ceļš aiz kapsētas vārtiem likās tikpat pamests. Viņš un vīri aiz viņa bija vienīgās dzīvās dvēseles šajā nāves pilsētā.

Nu jau vien daži jardi šķīra Dekera auto no Chrysler. Dekers tagad skaidri saskatīja Džeksona seju. Viņš smaidīja.

Izbraucis pa vārtiem, Lūks pagriezās uz trīsjoslu brauktuvi, kas šķērsoja kapulauku. Joprojām saglabādams ātrumu divdesmit jūdzes stundā, Dekers pagaidīja, kamēr Chrysler piebrauc tuvāk. Mašīnas vadītāja sejā atspoguļojās neizpratne. Vai viņš sāks braukt ātrāk un apdzīs, vai piebrauks blakus, vai gaidīs? Likās, ka Džeksons viņam nedod nekādus norādījumus.

Dekers izlēma viņa vietā - pēkšņi nobremzēja un apstājās, ieslēdza auto atpakaļgaitā un strauji uzspieda kāju uz gāzes pedāļa.

Pamatīgs trieciens, bet Dekers tam bija gatavs. Tiklīdz Chn/sler apstājās un Džeksons atvilka vadītāja galvu no vadības paneļa, Dekers ieslēdza savu auto pārnesumā un atkal spieda kāju uz gāzes pedāļa. Viņš paguva nobraukt 300 jardu, līdz vajātāju auto atsāka pakaļdzīšanos. Dekers nemēģināja aizbēgt. Viņš strauji nobremzēja, izlēca no mašīnas un nostājās ceļa vidū, izvilka pistoli un, turēdams to abās rokās, notēmēja uz tuvojošos auto. Tas uzņēma ātrumu. Kļūdīties nevarēja. Dzīvē viņš bija sašāvis daudz grūtākus mērķus.

Pirmā lode trāpīja priekšējā kreisajā riepā. Auto strauji novirzījās pa kreisi, tad, gandrīz apgāzies uz sāniem, atdūrās pret žuburainu ozolu. Dekers pieskrēja sadauzītajam spēkratam un redzēja, ka sēdeklī atgāzies samaņu zaudējušais šoferis. Džeksons taustījās gar durvīm, cenšoties izkļūt ārā. Viņam bija liela brūce uz pieres un laikam ari lauzta kreisā roka.

Dekers atvēra durvis un, izvilcis viņu ārā, noguldīja zālē. Piegrūdis pistoles stobru Džeksona kaklam, Dekers noliecās pār viņu.

-    Kāda velna pēc tu viņam salauzi pirkstus?

-    Tā nebija mana vaina, - Džeksons šņukstēja. Viņa nazālā činkstēšana kaitināja Dekeru. - Direktore Neilore man lika to izdarīt. Man vajadzēja tevi atrast. Ja viņš būtu pateicis, kur tu esi, mēs liktos mierā.

Dekers savilka pirkstu uz mēlītes. - Tagad tu esi mani atradis.

-    Es negrasījos tevi nogalināt. Viņas gribēja, lai jūs abus ar Kedju nogādāju uz lidostu, ja atradīšu… Viņas man zvanīja uz…

Dusmu karstumā Dekeram pēkšņi prātā ienāca jautājums. - Kad viņas tev zvanīja?

-    Es nezinu. Pirms dažām stundām.

-    Un viņas gribēja, lai tu mani aizved uz lidostu?

-    Jā, lai satiktu viņas.

Dekeru pēkšņi pārņēma stindzinošs miers.

No kreisās kabatas viņš izvilka mobilo telefonu un piezvanīja Makloudam. Pirms Lūks paspēja kaut ko sacīt, Mak- lauds sāka stāstīt par Neilores un Prinsas pazušanu.

-    Viņas var būt jebkur, - paziņoja Maklouds, balsij skanot neierasti saspringti. - Pēc mūsu izlūkdienesta zēnu uzskata, savu triku ar hologrammu viņas var piespēlēt no jebkuras vietas, kur ir pieejama digitālā telefona ligzda. Mūsu cilvēki kontrolē lielāko daļu TITANIA, bet, lai pārņemtu savā ziņā visu sistēmu, ir nepieciešams cits piekļuves līmenis. Viņi pie tā strādā, bet tikmēr mēs nezinām, kur viņas atrodas.

-    Liekas, es to zinu, - Dekers negaidīti pavēstīja.

-     Jā? - Šķita, ka dzirdētais pamatīgi pārsteidzis Mak- loudu.

- Man šeit ir Viljams Džeksons, un viņš sacīja, ka abas dāmas ir lidostā.

-     Nolādēts. Mēs to slēgsim un nekavējoties aplenksim. Mēs to darīsim no ārpuses tā, lai iekšā esošie neko nenojaustu. - Dekers varēja dzirdēt, kā Maklouds aizgriežas no telefona un norej pavēli.

Viņš turpināja runāt. - Mēs varam dažās minūtēs noslēgt visu lidostas teritoriju. Bet mums jāpiekļūst Neilorei un Prinsai, pirms viņas pagūst izspēlēt vēl kādu joku, ja tikai jau nav to izdarījušas.

-    Ir ideja, - teica Dekers, - bet man vajadzīga palīdzība.

-    Visu, ko vēlies. Ko esi nodomājis darīt?

-    Vienīgais, ko varu - piedāvāt sevi par ēsmu. Prinsa un Neilore ir likušas Džeksonam nogādāt mani pie viņām. - Dekers piegrūda pistoli Džeksona kaklam. - Es gribu, lai mans draugs izdara to, ko no viņa prasa.

Slēgtais valdības apartaments, Sanfrancisko lidosta,

Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 12.37

Tas pārsteidza Medlinu Neilori nesagatavotu. Nevienā neparedzēto notikumu plānā tas nebija paredzēts.

Viņa stāvēja vannasistabā un spogulī apbrīnoja īsos vara krāsas matus ar melnām saknēm. Neilore nokrāsoja matus divreiz, lai izskatītos pēc dabīgas brunetes, kas krāsojusi matus. Jaunais, atšķirīgais izskats priecēja. Zilas kontaktlēcas un gara kleita vēl vairāk akcentēja pārvērtību. Viņa reti valkāja kleitas, nekad - puķainas.

-      Tagad tava kārta, Elisa, - Neilore sacīja, ienākusi apspriežu telpā.

Bet Elisa nebija mainījusies. Viņa pat nebija pakustējusies.

-    Rīkojies! Tu vēl neko neesi izdarījusi.

-    Es zinu.

-    Pasteidzies! Mums drīz jāiet.

Elisa sadrūma un rotaļājās ar kaklā pakārto piekariņu. Viņa izskatījās apmulsusi.

-    Elisa?

Viņu pārtrauca telefona zvans. Parakņājusies savā zaļajā somā, Neilore izmakšķerēja mobilo telefonu.

-    Jā, - viņa izdvesa telefonā.

-    Es dabūju Dekeru, - sacīja Džeksons. Dzirdamība bija vāja, tomēr viņa nazālo balsi varēja saklausīt. - Jūs teicāt, ka viņš jums vajadzīgs. Es viņu atvedu uz lidostu. Jaunā tirdzniecības centra būvlaukums pie Kalvina Kleina reklāmas stenda. Šeit ir kluss.

Neilore sadrūma. Viņai Dekeru vairs nevajadzēja.

-    Kas tur ir? - jautāja Elisa.

-     Džeksons, viņš ir sagūstījis Dekeru. - Neilore pievērsās telefonam. - Nogalini viņu!

-    Pagaidi! - iesaucās Elisa, izraudama viņai telefonu no rokām. - Nē, neaiztiec viņu! Es ar viņu gribu runāt. Kur viņš ir?

Neilore neticīgi iesmējās. - Tu nevari runāt ar viņu. Vai esi prātu zaudējusi? Mums nav laika. - Medlina centās sagrābt telefonu, bet Elisa to neatlaida, kamēr nebija nodevusi rīkojumus Džeksonam, un tikai tad izslēdza telefonu. Pēc tam Elisa pagrieza Neilorei muguru un atbalstījās pret somām.

Neilore tagad patiešām bija pārskaitusies. Tik izaicinošu viņa Elisu nebija redzējusi. - Elisa, tu nesatiksies ar Dekeru. Tu tūlīt piestrādāsi pie izskata, un mēs aizbrauksim!

-    Nē, es to nedarīšu, - klusu paziņoja Elisa, turot roku somā.

Neilore viņai tuvojās, bet, pirms vēl paguva pieiet pie

draudzenes, Elisa pagriezās, drebošajās rokās turot mazu pistoli. - Medlina, es tevi negribu nošaut, bet apsolu, ka to izdarīšu, ja būšu spiesta. Tikai atļauj man iet.

Neilore nezināja, ko sacīt, vien sdngi skatījās uz draudzeni. Elisas apaļā seja bija pietvīkusi un asarām noplūdusi. Neilore nešaubījās, ka patlaban nedrīkst mesties pie Elisas, jo kautrīgā, maigā draudzene varētu viņu nošaut. - Es nesaprotu. Ko tu gatavojies darīt?

-    Ej atpakaļ vannasistabā.

Neilore paklausīja. - Esam izdarījušas visu paredzēto. Kas, pie velna, ir nepareizi?

Elisa aizvēra vannasistabas durvis un aizslēdza no ārpuses. Neilore dzirdēja, ka viņa izņem atslēgu un ieliek kabatā. - Es tev vēlāk atnākšu pakaļ, - Neilore saklausīja caur durvīm.

Neilore neticēja, ka tas patiešām notiek. - Tikai pasaki, Dieva dēļ, ko tu taisies darīt?

Pēc neilga klusuma brīža atskanēja dkko dzirdamas elsas. Tad lēnām drebošā balsī Elisa sāka stāstīt.

Tiklīdz viņa bija sākusi, Neilore no visa spēka metās durvīs, cenzdamās tās izlauzt.

Sanfrancisko lidosta, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 12.56

Elisa Prinsa nevarēja rīkoties citādi. Ja Medlina nomierinātos, viņa saprastu. Viņai bija jāsaprot.

Elisa izlauzās cauri nevaļīgo ceļotāju pūlim. Viņa paskatījās uz Kalvina Kleina reklāmas stendu un jaunā, nepabeigtā tirdzniecības centra nekrāsotajiem betona balstiem.

Pārkāpusi zilai lentei un atstājusi aiz sevis zīmi ar uzrakstu Celtniecības darbi. Lūdzam netuvoties, Elisa atvēra durvis un sāka kāpt augšup pa dienesta kāpnēm, pārvarot šķēršļu joslu, kas sastāvēja no krāsu burkām un pamestām kāpnēm.

Elisa Prinsa negribēja izmantot pistoli Medlinas iebaidīšanai, bet nebija citas izejas. Medlina izturējās pārāk valdonīgi. Viņa vienmēr guva virsroku, kaut ari viss būtu jāapgriež kājām gaisā. Jau kopš bērnības. Kopš tā laika, kad Medlina paskaidroja, kāpēc ir pareizi sodīt Elisas tēvu. Tikai atceroties to dienu uz ledus, Elisas krūtis sažņaudzās. Tas vēl vairāk nostiprināja Elisas pārliecību, ka šoreiz viņa rīkojas pareizi.

Aizsalušais ezers blakus viņas mājai Bedingtonā bija jauks. Elisai padka tur slidot, izņemot tās reizes, kad viņai pievienojās tēvs. Elisa nezināja, vai mīlēja tēvu, jo piedzēries viņš sita gan meitu, gan māti. Viņa pie tā bija pieradusi, tomēr jutās neērti, ka to zināja Medlina.

Janvārī, nedēļu pirms savas piecpadsmitās dzimšanas dienas, Elisa dodas slidot kopā ar Medlinu. Ir vēla sestdienas pēcpusdiena, un ārā ir dk auksts, ka elpa gandrīz sasalst. Debesis ir bāli zilā krāsā, un mazais ezeriņš, ko ieskauj skaistas egles, pēcpusdienas saulē mirdz. Ezera tālāko galu norobežo uzraksts Nestaigāt. Plāns ledus.

Aukstā laika dēļ ir tikai daži slidotāji, tāpēc gandrīz viss ezers ir viņu rīcībā.

Līdz brīdim, kad atnāk tēvs un pievienojas meitenēm. Elisa uzreiz saprot, ka tēvs ir piedzēries, jo pavēl slidot kopā ar viņu. Viņa mēģina aizslidot tālāk, bet Medlina vienmēr sauc viņu atpakaļ. Medlinai mugurā koši sarkana jaka ar kapuci, un viņas baltie mati spraucas ārā kā lāstekas. Viņa uzmanīgi aplūko Elisas tēvu un, uzņēmusies aizbildniecību pār Elisu, pašapzinīgi pieslido viņam klāt. Pēc tam viņas kā divi pīlēni seko tēvam.

Elisas tēvs ir liela auguma vīrietis ar sarkanu seju un degunu. Viņa acis lūkojas no kažokādas ausaines apakšas, tāpēc viņš izskatās pēc nikna grizli lāča. - Sekojiet man, - viņš izrīko, - abas divas!

Tad viņš sāk mest apļus uz ledus. Elisas tēvs ir labs slidotājs, viņš sāk riņķot arvien ātrāk. Elisa labi zina, ka tā ir spēle. Galu galā viņš iegūst tādu pārsvaru, ka var viņu noķert. Aizslīdot garām, viņš Elisu nogāž un smejas, it kā mudinādams slidot ātrāk.

Bet šodien ir citādi, jo kopā ar viņu ir Medlina. Atšķirībā no Elisas Medlina ir atledska. Viņa brāžas kā vējš un, slīdēdama garām Elisai, satver viņu aiz apģērba atloka un velk aiz sevis.

jo ātrāk slido viņas tēvs, jo ātrāk skrien ari Medlina. Elisai liekas, ka Medlina pat pārāk nepiepūlas. Viņa dkai pieskaņojas tempam - ne ātrāk, ne lēnāk, lai ieturētu distanci. Bet tēvs ir ietiepīgs. Neskatoties uz vēlo stundu, viņš cenšas meitenes panākt.

Tuvojas vakars, un daži pārējie slidotāji ezeru atstāj. Aiz Medlinas Elisa jūtas priecīga un droša. It kā viņas kājām būtu pieauguši spārni, kas varētu aiznest projām no visa ļaunā.

Apmēram pēc desmit minūtēm viņš nogurst un saprot, ka neuzvarēs. Pēdējie slidotāji jau aizgājuši, un pēkšņi viņš apstājas un norāda uz ezera nedrošo galu.

-    Slidojiet turp, aiz virves! - viņš pavēl. Viņa acīm ir tā ļaunā, ietiepīgā izteiksme, ko Elisa ienīst. - Vai varbūt esat pārāk nobijušās?

Bet viņa nebaidās, kad Medlina ir līdzās. Medlina turpina spēli.

-    Es slidošu otrpus virves, ja jūs man sekosiet, - viņa atbild Elisas tēvam. - Vai dkai jūs pats neesat pārāk nobijies?

Vīrieša sejas izteiksme mainās, viņš kļūst drūms. Viņš pie- slido viņām, un Elisa izbīstas. Tad Medlina pagriežas un, saņēmusi Elisas roku, aizslido uz virves pusi.

-    Atgriezieties! - viņš sauc.

Bet Medlina tikai velk draudzeni uz priekšu, slidas šņākdamas slīd pa ledu. Pirmo reizi mūžā Elisa jūt tādu enerģijas pieplūdumu. Nav svarīgi, kas notiks, atgriežoties mājās, pašlaik viņas dzīslās plūst izaicinājuma uguns.

-    Nē! - atkliedz Elisa. - Noķer mani!

Tad, ignorējot zīmi, Medlina pieliecas un, vilkdama Elisu sev līdzi, aizslido virvei otrā pusē. Iecirtuši slidas ledū, Elisa apstājas un pagriežas pret tēvu.

Viņš stāv otrpus virves un nikni uz viņu skatās. - Elisa, nāc atpakaļ. Dari, kā tev liek. Tūlīt!

-    Nekusties, - čukst Medlina. - Šeit tu esi drošībā. - Medlinas acis gaiši staro, un viņas nosalušo seju rotā satraukts smaids. Elisa palūkojas lejup un redz, ka ledus ir tik plāns, ka zem slidām var saskatīt tumšu ūdeni.

Medlina uzsauc Elisas tēvam: - Ja gribat sasniegt Elisu, jums tas jādara šeit.

Vīrieša seja dusmās pietvīkst.

-    Uzmanies, Medlina, - Elisa brīdina. Viņa zina, cik tēvs var būt ļauns. - Viņš var tev nodarīt pāri.

Medlina pakrata galvu. - Viņš nevar man neko nodarīt. Skaties.

Elisa apbrīno draudzenes drosmi, bet viņai nepatīk Medlinas sejas izteiksme.

-    Mēs gaidām, - Medlinas balsī skan izsmiekls. - Vai tikai neesat pavisam zaudējis dūšu?

Viņš kādu brīdi nogaida, nedomādams, ka meitenes varētu būt tik izaicinošas. Tad ierūcas kā dzīvnieks un pārkāpj virvei. Viņš uzmanīgi noliek uz plānā ledus vienu slidu, pēc tam otru. Pārliecinājies, ka ledus notur viņa svaru, vīrietis viņām velta biedējošu smaidu. - Kurš te ir nobijies? - viņš saka, mezdamies pie Elisas.

Sākumā viņa izbīstas, bet tad ledus nokrakšķ, un Medlina viņu velk gar virvi uz drošāku vietu.

Tas notiek vienā mirklī.

īsu brīdi viņš drūmi skatās uz Elisu, tad izkrīt cauri ledum un, ķerdamies pie cauruma malām, cenšas tikt atpakaļ uz slidenās ezera virsmas. Viņa pagaida, kamēr norimst šļakatas, un pieslido tuvāk caurumam ledū.

-    Pasvied man virvi, - tēvs pavēl. Viņa seja ir nikna, bet pirmo reizi tajā atspoguļojas bailes.

Elisa stāv un skatās uz tēvu, bet, pirms viņa pagūst pakustēties, Medlina pavelk draudzeni atpakaļ. - Tikai skaties! - viņa čukst.

-     Pasteidzies! - tēvs kliedz. - Es vairs nevaru izturēt! -

Viņa balss kļūst lūdzoša, redzot, ka meita nesteidzas viņam palīgā. Viņš lūkojas augšup uz Elisu, rokas cenšas nezaudēt atbalstu uz nodevīgā ledus. Viņa acīs redzamas neslēptas šausmas. - Lūdzu, Elisa, palīdzi savam tēvam, - viņš lūdzas. - Palīdzi man! Pasvied šurp virvi.

Elisa nespēj pakustēties. Medlina viņu netur, tomēr atbalsta Elisas bezdarbību. Tāpēc, nolūkojoties uz savu tēvu un redzot, ka viņš lūdzas, Elisa jūtas labi. Viņa nespēj atcerēties, cik daudz reižu tēvs slējies pār viņu, neklausīdamies meitas lūgšanos.

Redzot, ka tēva pirksti slīd pa ledu un viņš arvien dziļāk grimst stindzinošajā ūdenī, Elisa grib tuvoties un palīdzēt. Bet Medlina čukst draudzenei ausī: - Lai viņš iet, lai aizslīd no tavas dzīves. Viņš tev nav vajadzīgs. Tu viņu nemīli. Viņš tevi tikai sāpina. - Grimstot viņš sāk kliegt, bet Elisa nevar pakustēties. Medlina draudzenei pat nepieskaras, bet Elisai liekas, ka tiek vilkta atpakaļ.

- Palīgā! - vīrietis šausmās brēc.

Bet Elisa ir tā paralizēta, ka nespēj pakustēties.

Viņš cīnās un mēģina vēl kliegt, bet tad sāk ātrāk slīdēt lejā, un ūdens apslāpē kliedzienus. Elisa nosaktās, kā tēva augums ķepurodamies pazūd zem ledus pie viņas kājām. Medlina saņem viņas roku un ved nost no ezera. - Tev nav vajadzīgs tēvs. Tikai mēs esam viena otrai vajadzīgas. Es glabāšu tavu noslēpumu. Tu neesi izdarījusi neko sliktu.

Bet tā nebija taisnība. Dziļi sevī Elisa vienmēr juta, ka izdarījusi kaut ko aplamu. Par šo ļauno darbu viņa saņēma sodu - pirms desmit gadiem Elisai atņēma meitu. Viņa vienmēr ticēja, ka Medlinai ir taisnība visās lietās, bet domāt citādi nozīmēja atklāt patiesību par tēva nāvi. Tagad viņa atzina, ka toreiz rīkojusies nepareizi - tāpat kā daudzos citos gadījumos.

Sasniegusi dienesta ieeju mezonīna stāvā, Elisa apstājās.

Džeksons bija teicis, ka atstās Dekeru pie Kalvina Kleina reklāmas. Lēni atvērusi durvis, viņa izgāja ārā, ignorēdama lielu uzrakstu Lūdzu nestaigāt. Nepabeigti darbi.

Pagriezusies pa kreisi, Elisa paskatījās pa spraugu starp reklāmām uz ņudzošo pūli zemāk. Šajā brīdī pa galvenajām durvīm ienāca tumšos uzvalkos ģērbušos biznesmeņu grupa. Izskatījās, ka viņi grib paspēt uz reisu, jo nepacietīgi spraucās caur pūli, izgrūstīdami sievietes un bērnus, gandrīz apgāzdami bērnu radņus.

Viņas acis aizmiglojās, un cilvēku mudžeklis vairs neatgādināja dzīvas būtnes, bet šūnas Petri trauciņā. Daļa šūnu bija labas un veselīgas, bet citas ļaundabīgas - vīrieši. Viņa iedomājās, ka tumšās, agresīvās vīriešu šūnas dek lividētas. Tad pārējām paliek vairāk telpas kustībai. Tās kustas rāmāk, vairāk sadarbojoties nekā cīnoties cita ar citu. Šī vīzija uz brīdi iepriecināja un nomierināja Elisu, bet tad viņa palūkojās vēlreiz, un nomierinošais siltums izgaisa.

Pagriezusies Elisa ieraudzīja Dekeru sēžam pie staba līdzās Kalvina Kleina reklāmai, kā Džeksons bija solījis. Dekers bija ģērbies melnā uzvalkā, ar aizbāztu muti un aiz muguras sasietām rokām. Ielūkojoties Dekera zaļajās acīs, izskatījās, ka viņš ir drīzāk pārsteigts nekā nobijies. Lūks turpināja vērties viņai aiz muguras, it kā gaidītu vēl kādu.

Noliekusies pie viņa, Elisa pasniedzās uz priekšu un noņēma vīrieša mutei uzlīmēto lend. Tā atdalījās pavisam viegli. Dekera lūpas bija sausas.

- Kur ir Neilore? - Dekers jautāja. Smalkām manierēm neatlika laika. Pēc plāna arī viņai vajadzēja būt šeit. Ja viņi sagūsta Prinsu, bet Neilore paliek brīvībā ar trešās fāzes likteni rokās…

Elisa pasmaidīja. - Nav svarīgi. Viņa ir drošā vietā.

Dekers centās saglabāt mieru. Piespiedis Džeksonu piezvanīt Neilorei, viņš to atstāja Maklouda vīriem un steidzās šurp. Maklouds jau bija aplencis lidostu un, lai gan Dekers neredzēja nevienu nindzju, viņš zināja, ka de ir tuvumā un gaida uzbrukuma brīdi.

-    Ko jūs izdarījāt ar trešo fāzi? - viņš jautāja.

Kad Elisa sāka stāstīt, Lūkam pamira sirds.

Tad viņa pieliecās Dekera sejai un svarīgāko atkārtoja. Klausoties viņš pieliecās, it kā nebūtu pārliecināts, ka pareizi sadzirdējis. Tad Elisa satvēra savu asarai līdzīgo amuletu un grasījās to sakost.

Šajā brīdī aiz Elisas muguras parādījās divi FIB nindzjas ar notēmēdem ieročiem un sagatavotiem antivīrusu aerosoliem.

Pēkšņi viss apstājās.

Elisa sekoja viņa skatienam un pašķielēja pār plecu. Viņa piecēlās, norāva amuletu no ķēdītes un to pārkoda. Viena tā daļa saturēja niecīgu adatu.

Nindzjas pieskrēja pie viņas.

-    Nē! - Dekers tiem uzkliedza.

Viņa virzījās atpakaļ uz balkona margu pusi un atmuguriski paslīdēja. Elisa necentās noturēties kājās, bet abām rokām cieši žņaudza amuletu. Pēkšņi viņa sāka gāzties pāri margām.

Dekers aizsniedza viņu un sagrāba saplīsušo amuletu. Tā saturs pilēja uz lejā stāvošā pūļa galvām.

-    Nē! - viņš atkal iesaucās un metās pie Elisas Prinsas. Viņa plaši iepleta rokas un krītot cieši apskāva Dekeru.

-   Slepenais! - Maklouds iesaucās, bet Dekers jau krita līdz ar Elisu. Būdama zem viņa, Elisa iegrūda ampulas adatu Lūka rokā. Lejā zem viņiem visi kliedza.

Elisa smaidīja. Viņa piespieda Dekera seju savējai, viņas ķermenis piekļāvās Dekera ķermenim. - Par Libiju, - viņa čukstēja.

Tad vairs nebija nekā.

Ieraudzījusi bruņotus cilvēkus biotērpos, Elisa Prinsa pārsteigumā salēcās, bet sapratusi, ka tas ir slazds bez izejas, nejuta bailes. Viņa nebaidījās no nāves. Viņa drīz varētu no jauna apvienoties ar Libiju. Elisa darītu visu, kas viņas spēkos. Tas tikai likās pareizi, ka Dekers, viņas meitas noslepkavotāja dēls, būtu pirmais.

Pat uzkrītot apakšā stāvošajiem bagāžas ratiņiem un salaužot kakla skriemeļus, Elisa smaidīja. Nāve iestājās acumirklī.

Medlina Neilore ieradās pārāk vēlu. Viņa tam nevarēja noticēt. Medlina apstulbusi stāvēja ņudzošajā pūlī un noskatījās divos krītošos ķermeņos. Trieciena troksnis atgādināja divu smagu matraču kritienu uz sausas malkas: pretīgs, krak- šķošs būkšķis.

Izlauzusies caur plānajām vannasistabas durvīm, viņa steidzās šurp, lai apturētu Elisu un pasargātu no sevis pašas. Bet viņai neveicās. Draudzene bija mirusi. Aizgājusi.

Apmulsumā viņa spraucās caur čalojošo pūli, lai ieraudzītu divus uz salauztas bagāžas kaudzes gulošus ķermeņus. Dekers bija iepleties pār Elisu, kā parodēdams nogurušus mīlētājus. Uzmetusi acis Elisas kaklam, viņa aizgriezās.

Darbojoties kā automāts, viņa novēroja nindzjas Racal tērpos ar hlorkaļķa aerosoliem drūzmējamies ap līķiem un noslēdzot galvenās izejas. Viņu klusā izturēšanās pastiprināja nerealitātes iepaidu. Bet pat tagad Medlina juta briesmas. Uz pārģērbšanās efektu pilnībā nevarēja paļauties, un varbūt viņu jau meklēja. Vajadzēja nekavējoties pazust. Medlina prātā automātiski pārskatīja visus gadījumus, kuros bija jāslēdz lidosta. Atmiņā atausa pašas vadītās treniņnodarbī- bas Kenedija lidostā.

Uzmetusi plecā zaļo somu, viņa tajā sataustīja Glock pistoli. Turot roku uz tās roktura, Neilore lēni izgāja caur ļaužu pūli galvenajā koridorā un devās uz dienesta durvīm blakus Bārnsa un Noubla grāmatveikalam. Lielākā daļa nindzju bija aizņemti, norobežojot cilvēkus no galvenajām izejām.

Liekas, neviens neievēroja Neilori iezogamies apkopes tuneļu labirintā.

Kādreiz Elisa bija ieminējusies, ka Air Shield apkopes personālam zem vestibila ir slēdzamo skapīšu un dušas telpa. Nokāpusi pa kāpnēm, viņa atradās lielā gaitenī ar caurulēm gar sienām un gareniem gaismas ķermeņiem pie griestiem. Medlina gribēja pagriezties pa labi, bet ieraudzīja zīmi, kas norādīja, ka apkalpes apģērbu skapīši atrodas pa kreisi. Uz zīmes rotājās sešu firmu logo, augšējais bija AirShield.

Durvis bija aizslēgtas, bet pavisam neizturīgas, tā ka viņai nesagādāja nekādas grūtības ar kājas spērienu tās atvērt. Nelielajā, tumšajā telpā Neilore uzvilka AirShield kombinezonu un beisbola cepuri. Pie sienas viņa ievēroja lidostas plānu. Atliekusi aizsargpārklāju, Medlina izvilka plānu ārā. Viens gaitenis varētu viņu aizvest garām bagāžas telpai un pa skrejceļu apakšu līdz pat apgādes izejai 3C perimetra žogā. Šī bija labākā iepēja izglābties.

Soļodama pa dienasgaismas spuldžu apgaismotajiem koridoriem, Neilore izlikās nemanām sastaptos cilvēkus un mēģināja aprēķināt, cik ilgs laiks ir viņas rīcībā, līdz FIB noslēgs visas izejas. Kopš Džeksona zvana, kas, iespējams, bija daļa no sagatavotajām lamatām, Makloudam pietika laika, lai slēgtu galvenās ieejas un izejas. Reiz pašas vadītajās mācībās lielas lidostas slēgšana neprasīja vairāk par piecpadsmit minūtēm. Lai gan varbūtējo patogēnvīrusu ierobežošana bija grūtāks darbs. Katram cilvēkam vajadzēja ietērpties bioaiz- sargtērpā. Lielākajai daļai ļaužu jāatrodas pasažieru pulcēšanās vietās. Ārējie perimetri bija vājāk apsargād. Vismaz pirmajā stundā.

Sekojot kartei, viņa priekšā ieraudzīja lielu krustojumu, no kura atzarojās visi galvenie gaiteņi. Ja Medlina organizētu infekcijas izplatīšanās ierobežošanu, viņa novietotu šeit kādu cilvēku, kas šos maršrutus slēgtu. Pazīstot Makloudu un labi zinot šādu procesu norises kārtību, Neilore saprata, ka viņš un pārējie aģenti tieši tā arī rīkosies. Neilore varēja mēģināt apiet krustojumu vai ari izmantot to kā savu priekšrocību.

Viņa palēnināja soļus un notrauca no pieres sviedrus. Lielās, atklātās caurules koridora labajā pusē bija karstas. Maklouds droši vien bija izslēdzis gaisa kondicionētāju, lai novērstu saindētā gaisa izplatīšanos. Neilore apstājās desmit jardu attālumā no krustojuma un nolika lielo somu zemē uz grīdas. Kādu brīdi klausījusies, Medlina izdzirdēja divas balsis. Vīrieša un sievietes. Apmēram minūti viņa klausījās, vai nesadzirdēs vēl kādu balsi, tad devās abiem pretī. Medlina īpaši necentās iet klusu. Viņa tikai gāja nesteidzoties, kā jau apkopes darbinieks, kas dodas savās ikdienas gaitās.

Medlina ieraudzīja biedējošu figūru biotērpā, bet necentās no tās izvairīties.

-     Stāt! FIB! - uzsauca vīrieds, pamanījis Neilori. Caur tērpa sarunu ierīci viņa balss skanēja dīvaini. Izklausījās, it kā viņš atrastos garas telefona līnijas galā. - Atvainojiet, bet jūs nevarat šeit iet. Jums jāatgriežas galvenajā ēkā.

-     Kas noticis? - viņa jautāja rupjā balsī, cerot, ka vīrietis viņu nepazīs. - Man jāpārbauda tūkstošiem lietu. - Viņa iebāza roku somā. - Skatiedes, man ir caurlaide un viss pārējais.

Vīrietis pavērsa ieroci pret Medlinu, un pāriniece nestājās aģentam blakus.

-    Runa nav par caurlaidēm, - viņa teica. - Jūs nedrīkstat iet tālāk. Dodieties vien atpakaļ. Mēs negribam piedzīvot nepatikšanas.

-    Vai atgadījies kas slikts? - Neilore jautāja, tēlodama izbīli. - Kāpēc jūs esat tā apģērbušies?

Vīrietis nolaida ieroci un caur tērpa sejsegu viņai uzsmaidīja. Tas bija laipns, nomierinošs smaids. - Neraizējieties! Dodieties atpakaļ uz galveno ēku, un tur jums visu paskaidros.

Tad viņa sadrūma. - Labi.

- Esiet uzmanīga, - piebilda vīrieds, un abi ar partneri pagriezās iešanai.

Neilore nepilnas sekundes laikā izrāva pistoli no somas, un nepagāja ne četras sekundes, kad abi FIB aģenti - viņas aģenti - bija miruši.

Divu minūšu laikā viņa uzģērba aģentes melno bioaizsarg- tērpu un, izmantojot biotērpa sarunu ierīci, izsekoja pārējo aģentu kustībai. Pēc apmēram sešpadsmit minūtēm, izk)u- vusi ārpus ielenkuma, nozagtā automašīnā Medlina brauca uz pilsētu.

Crime Zero trešā fāze bija atklāta. Bet sarunu ierīcē viņa bija dzirdējusi pieminam Elisu Prinsu un Lūku Dekeru. Tas nozīmēja, ka vēl nedrīkst atslābināties. Braucot Medlina centās nedomāt par Elisu. Vēl pietiks laika draudzeni apraudāt. Vispirms jāaizsargā viņas atstātais mantojums.

3. DAĻA CRIME ZERO

.

Lidojums BA 186 uz Kalkutu, Indija Pirmdiena, 2008. gada 10. novembris, pulksten 8.00

Reiss BA 186 no Londonas uz Kalkutu bija pirmais, kurā lidoja ar Crime Zero trešās fāzes vīrusiem inficētie pasažieri. Infekcijai vajadzēja sākties diezgan neuzkrītoši - ar nelielu klepu un saaukstēšanos.

Katram vīrusam ir sava pārnēsātājšūna. Ģenētiski izveidotais Crime Zero trešās fāzes vīruss šajā ziņā neatšķīrās no pārējiem. Pa gaisu pārceļojošais vīruss vispirms izraisīja elpošanas ceļu infekciju, un tā pirmais mērķis bija plaušas. Iekļuvis organismā, tas meklēja vajadzīgās šūnas smadzenēs, elpošanas ceļos un vīriešiem ari dzimumdziedzeros. Tad tas sāka šo šūnu DNS aizstāt ar savējo. Izmantodams atrasto ģenētisko informāciju, vīruss pārnēsātāja ķermenī trīs dažādos veidos pavairoja savu ģenētisko saturu.

Šā reisa 118 pasažierēm vīruss neizraisīja nekādus simptomus, izņemot vieglu klepu, kas turpinājās dažas dienas un palīdzēja izplatīt infekciju.

Arī trīsdesmit sešiem pirmspubertātes vecuma zēniem klepus būs vienīgais traucējošais simptoms. Dažu dienu laikā serumam smadzeņu šūnās būtu jāizlādē savaldīšanās komponenti. Rezultātā tiktu sīki reglamentēti septiņpadsmit savstarpēji atkarīgi gēni, kas kontrolē zēnu agresivitāti un jūtu apvaldīšanu. Viņu genoms izmainītos, kavējošā neiro- transmitera serotonīna līmenis pieaugtu, ja tas būtu nepietiekams, vai nemainītos, ja būtu pietiekams.

Ja spēcīgāk stimulējošo transmiteru, piemēram, dopamīna un noradrenalīna, līmenis būtu pārāk augsts, tas tiktu modificēts. Iespējamos testosterona līmeņus regulētu iepriekš noteiktās robežās. Zēniem pašiem nezinot, viņi nemanāmi pārveidotos. Vardarbību izraisošā agresija izzustu, to aizstātu mierīga sadarbība. Katram būtu skaidrs, ka vieglāk ir "uzvesties labi". Zēniem citi simptomi neparādītos.

210 pubertāti sasniegušajiem vīriešiem klepu nomainītu citi simptomi, kuru sākšanās būtu atkarīga no vecuma. Sākotnējā ģenētiskā programma būtu tāda pati kā zēniem, un katrs vīrietis nostabilizētos šajā mazāk agresīvajā stāvoklī, tāpat kā cilvēks ar HIV var nostabilizēties līdz AIDS iegūšanai.

Pārejas laiku nosaka vecuma indikatori telomi uz hromosomu galiem. Jaunākajiem pāreja iestāsies agrāk un viņi nomirs pēc septiņām vai astoņām dienām, vecākie - trīs gadu laikā.

Pārejas sākumā vīrusa dominantais ģenētiskais kods palīdz celt seratonīna līmeni, tajā pašā laikā dodot barošanas norādījumus neirotransmiteriem un stimulējot androgēnus iespiesties cilvēka organismā.

Tūlītējie pārejas fizikālie simptomi ir ārkārtīgs klīnisks nemiers, matu izkrišana, izsitumi un dzimumdziedzeru samazināšanās. Psiholoģiskajiem simptomiem pieskaitāms hronisks nemiers, halucinācijas, paranoidālas mānijas un maniakālas pārdomas. Nāve no asinsizplūduma smadzenēs žēlsirdīgi atnāk pēc dažām dienām. Daļa cilvēku paši sev atņem dzīvību.

Visi lidojuma BA 186 vīrieši nomirtu nākamajos trīs gados. Bet pirms tam katrs vīrs, tēvs, brālis, dēls, mīļākais un vectēvs, kas nonāktu elpas attālumā no viņiem, saņemtu Crime Zero.

Dažu dienu laikā lidojums no Londonas uz Kalkutu aiznestu Crime Zero uz ikvienu pasaules daļu. Inficēto cilvēku skaits sniegtos jau simtos miljonu. Pēc nedēļas tikai attālākie zemeslodes rajoni vēl nebūtu inficēd. Un tad lidojuma jaunākie vīrieši sāktu mirt.

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 3.00

Citi zinātnieki to jau bija iesaukuši par āķa vīrusu. Ketijai Ķerrai tas vairāk atgādināja bendes cilpu. Neizvēlīgais, slepkavīgais vīruss nolinčotu visus vīriešus, ja vien netiktu apturēts. Pie ViroVector pirmā līmeņa laboratorijas konferenču telpas durvīm bija piesprausta elektronu mikroskopa attēla palielināta fotogrāfija. Tajā bija redzams Lūka Dekera asins paraugs, palielināts 100 000 reižu. Attēlā dominēja detaļa, kas atgādināja āķi ar sprogainu velna asti. Tas bija Crime Zero vīruss, un Lūka Dekera asinīs tā netrūka.

Ketija bija norūpējusies par acīm redzamām ģenētiskām atšķirībām starp vīrusu, ar ko Elisa bija inficējusi Lūku, un Crime Zero trešās fāzes vīrusu. Bet, kad viņa ierosināja izpētīt šo apstākli tuvāk, Biba un pārējie iebilda, ka, neraugoties uz Lūka komu, daudzas citas lietas ir steidzamākas. Prinsa laikam bija attīstījusi dažādas Crime Zero versijas, un tā, ko viņa nēsāja savā piekariņā, vienkārši bija agrāka versija, kas vairāk līdzinājās pirmajai fāzei nekā trešajai. Par spīti šaubām, Ketija saprata, ka viņai jākoncentrējas uz trešo fāzi.

-    Nedēļa! Pilnīgi izslēgts! Nekādā ziņā! - iesaucās Džims Belks, druknais, nekārtīgais ViroVector ražošanas direktors. Nervozi paberzējis iekaisušās acis, viņš iedzēra kārtējo kafijas devu. - Mums jācenšas sasniegt reālistiskāku mēķi. Mums jāsamierinās ar to, ka cilvēkiem būs jāmirst. Daudziem. Mēs tur neko nevaram palīdzēt.

-    Tāpēc jau mēs šeit esam, - ievaidējās Šērona Biba. - Lai redzētu, kā varam ierobežot šo skaitu. - Viņas tumšie mati bija atglausti no šaurās sejas, acīs vīdēja sasprindzinājums. Atvērts klēpjdātors un papīra lapu kaudze viņas priekšā liecināja par pēdējo stundu darbu. Pa kreisi no viņas izcilie dvīņi Šlosbergi, Mels un Els, Atlantas CDC darbinieki, kaut ko skricelēja uz lapām un klusējot rādīja viens otram, pie kā strādā šobrīd. Bija sākusies ceturtā rīta stunda. Istabas sienas bija nolīmētas ar bloknota lapām. Uz katras no tām ķeburainā rakstā bija fiksētas komandas jaunākās idejas.

-    Bet viena nedēļa ir pārāk mazs laiks, - Džims Belks nerimās. - Būtu labi, ja to varētu paveikt gada laikā. Pat ja mums vakcīna būtu tagad, farmaceitiskajai industrijai vajadzētu sešus mēnešus tās izgatavošanai un izplatīšanai tikai Savienotajās Valstīs vien. Mums nebūs laika to pārbaudīt.

-    Dieva dēļ, Džim, - ierūcās ģenerālmajors Toms Elerdiss un, pielēcis kājās, sāka soļot pa istabu. Divi citi USAMRIID zinātnieki sēdēja pie galda tālākā gala un, cieši veroties klēpjdatora ekrānā, izmisīgi salīdzināja oligonukleotīdu ķēdes ar Crime Zero genomu, meklējot atrisinājumu, kas novestu pie vakcīnas.

-    Protams, nedēļa ir nolādēti īss laiks. Bet mums nav izvēles. Ja gribat samierināties ar nāvi - labi. Bet beidziet žēloties. Kad mums būs zāles, citas valstis palīdzēs tās izgatavot. Prezidente ir informējusi visu valstu vadītājus par Crime Zero aktivizēšanu. Visi ir vienojušies ar ASV savām tautām vēl neko nepaziņot, bet sākt izstrādāt plānus neparedzētiem apstākļiem. Krievi jau ir piedāvājuši ražošanas iekārtas un ekspertu konsultācijas. Džim, jums ir jāizlemj, kā no kolbu kratīšanas izveidot ražošanu.

Ketija Ķerra berzēja deniņus un skatījās uz bloknota lapu pie durvīm. Uz tās bija uzvilktas divas asis. No asu krustpunkta atdalījās sarkana līkne. Uz horizontālās ass bija atzīmēts laiks. Tas sākās ar vakardienas datumu, 9. novembri. Vertikālā taisne attēloja vīriešu populāciju sadalījumā pa vecuma grupām. Trīs melnas līnijas savienoja sarkano līkni ar laika asi: pirmā pēc septiņām dienām, otrā pēc gada un trešā pēc trīs gadiem. Pie pirmās līnijas bija uzraksts. Vīrieši sāk mirt - trīsdesmit miljoni nedēļā. Pie otrās - 2,2 miljardi mirušu vīriešu. Pie trešās līnijas bija tikai trīs vārdi. Visi vīrieši miruši.

Viņa dziļi ieielpoja un centās nomierināties, domājot par cilvēkiem, ar kuriem viņu vienoja kopīgs mērķis. Gan Šēro- na Biba, gan Elerdiss bija paņēmuši līdzi divus no saviem gaišākajiem prātiem. Kas attiecās uz pesimistisko Džimu Bel- ku, kas kā ViroVector ražošanas direktors bija atbildīgs par serumu masveida ražošanu, Ketija bija apmierināta, ka viņš ir tik drūms; likās, tas pārējos uzkurināja.

Visi bija ģērbušies zaļajos ķirurgu tērpos un bez miega pavadījuši garas stundas, kopš Maklouda aģenti apstiprināja baumas, ka gaisa attīrīšanas tunelis Losandželosas lidostā inficēts ar Crime Zero un vismaz divas lidmašīnas ar inficētiem pasažieriem izplatījušas vīrusu. Pārbaudīja ari pārējās lielākās lidostas un Crime Zero konstatēja Londonas Hītrovā, bet tam vairs nebija nozīmes. Pietika ar vienu saindēšanu. Crime Zero bija ārā. Pasaule vārījās.

- Koncentrēsimies galvenajam, - teica Ketija. Viņa uzrunāja divus USAMRIID zinātniekus, kas strādāja ar klēpjda- toru. Viens bija liela auguma kluss vīrietis ar rūsganu bārdu. Viņu sauca Floids Hārts. Roza Patersone bija tieva tumšādainā sieviete ar milzīgām acīm un apskaužami asu prātu. - Kā bāzes vakcīna mums jāattīsta andjutīgie oligonukleotīdi, kas bloķētu Crime Zero ģenēdskās instrukcijas. Protams, tas prasa laiku. Bet es joprojām uzskatu, ka Elisa vienu vakcīnu jau ir izgatavojusi. Parasti viņa tā darīja. Ja izlūkdienesta cilvēki dabūtu zelta piekļuvi, mēs varētu pameklēt kodu. Mēs varētu atrast īsāko ceļu.

Ketija skatījās uz Džimu Belku. - Domājot par vakcīnas izplatīšanu pasaulē, mēs nevaram pieņemt, ka tas notiks ar šļirci, injicējot katram cilvēkam atsevišķi. Mums jācīnās ar uguni pret uguni. Mums jāizveido serums, kas izplata vakcīnu mūsu vietā.

-     Jā, tas varētu nostrādāt, - pēkšņi ierunājās Els Šlos- bergs, vērsdamies pie sava dvīņubrāļa Mela. Abi virusologi bija izglītojušies Džona Hopkinsa koledžā, viņi abi bija sešas pēdas un četras collas gari, ar tumšiem, sprogainiem matiem, nēsāja apaļas brilles metāla ietvarā, un abiem bija ievērojami ādamāboli. Pēc darba viņi nēsāja apģērbam pieskaņotas kaklasaites. Viņus reti varēja sastapt atsevišķi, un viņi bija lielisks pierādījums tam, ka divas galvas ir gudrākas nekā viena.

Likās, ka Mels pārdomā Ela teikto. - Jā, tā varētu, bet mums vajadzētu…

Els piekrītoši pamāja. - Protams, bet ja mēs…

-    Jā, tas varētu nostrādāt, - piekrita Mels. Abi sarunājās neizteiksmīgā balsī un pieņēma, ka ikviens cits piedalās viņu šķietami telepātiskajā murmināšanā.

-    Kas varētu nostrādāt? - Biba neapmierināti noprasīja.

-    Nu, - teica Els, it kā runātu par laika apstākļiem, - mēs zinām, ka Crime Zero trešajā fāzē izmanto norūdītu gripas ortomiksovirīdvīrusu, ģints A, apakštips H2N28, kas uz savām smailēm nes H2 un N28 antigēnus.

-     Tā ir laba iespēja serumam, - turpināja viņa brālis, - jo šī ģints visbiežāk ir saistīta ar nopietnām epidēmijām un nāvējošām pandēmijām. Tā pilieniņi ir mazāki nekā četrus mikronus diametrā un paliek suspendēd gaisā vairākas stundas pēc izvadīšanas no organisma.

Els turpināja: - Tā rezistence pret izžūšanu ir palielināta, tāpēc tas saglabājas mitrs aerosola pilieniņos pat ilgāk, nekā noturīgais masalu vīruss. - Viņš apklusa. - Tātad mums jāizveido serums ar vēl labākām infekciozām īpašībām, lai tas izplatītu mūsu vakcīnu iedzīvotāju vidū pēc iespējas ātri. Tad tādā pašā veidā, kā Crime Zero izplata slimību, mēs izplatīsim vakcīnu.

-    Es joprojām neredzu, kā mēs gatavojamies to saražot pietiekamā daudzumā, - kunkstēja Džims Belks. Viņš bija noraizējies par to, kā viņa divi lielie ražošanas objekti ziemeļos no ViroVector pilsētiņas varēs saražot nepieciešamo serumu.

-      Bet, Džim, tas ir pats galvenais, - sarunā atkal iesaistī- jaš Ketija. - Mums ir jārada infekciozs serums, kas izplatās pats; lipīgs ārstniecības līdzeklis, ja vēlies. Crime Zero izplatās ar iedzīvotāju starpniecību. Lai pastiprinātu tā apkarošanas iespējas, mums jāliek ārstniecības līdzeklim darīt to pašu. Tātad mūsu saražotais materiāls nebūs liela apjoma, jo serums ir gan ārkārtīgi ātrs, gan ārkārtīgi iedarbīgs. Ja Crime Zero gripas vīruss ir ģimenes auto, tad mūsu vakcīnai būs jābūt vismaz Ferrari.

Ketija apklusa un pārbaudīja uz galda esošās piezīmes. Nācās apspiest panikas vilni, redzot, cik daudz stadiju jānoiet, lai sasniegtu atrisinājumu. Viņa piespieda sevi runāt optimistiskā tonī. - Ja mums būs vakcīna un serums, tie būs jāapvieno, lai iegūtu dzīvotspējīgu vakcīnu. Tiklīdz mums tā būs - un Džims apsolīja, ka varēsim izvērst ražošanu - tā būs jālaiž pasaulē.

Ketija uzrunāja Tomu Elerdisu. - Acīmredzot sākuma stadijā jūsu cilvēki mums palīdzēs, bet jūsu eksperta slēdziens būs būtisks procesa tālākajā daļā.

-    Skaidrs, - Elerdiss atbildēja. - Mēs jau esam atlasījuši inficētu brīvprātīgo grupu masveidā ražota ārstniecības līdzekļa pārbaudei. Kopā ar angļiem, izraēliešiem un krieviem mēs strādājam pie vīrusa izplatīšanas loģistikas. Bez šaubām, tas būs atkarīgs no jūsu cilvēku sekmēm, bet mēs jau tagad pētām visu, sākot no mazkalibra bumbu un kaujas galviņu izskata un ražošanas, līdz pat lidaparātu izmantošanai un laika apstākļu modeļiem. Bet viss pārējais ir atkarīgs no viena - ja jūs nodrošināsiet vakcīnas ražošanu, mēs to nogādāsim adresātam.

Ketija pamāja, cenzdamās izskatīdes iespējami pārliecināta. Tā bija nolādēta problēma. Viņiem vajadzēja izveidot gatavu ārstniecības līdzekli. Viņa atvēra klēpjdatoru un sāka pierakstīt galvenos darbības virzienus. - Ja USAMRIID cilvēki Roza un Floids kopā ar mani strādās pie vakcīnas, tad Šērona, Els un Mels var koncentrēties uz serumu. Ražošanas problēmas paliek Džimam, bet Toms būs atbildīgs par loģistikas bruņojumu. - Viņa pārlaida skatienu telpai, un visi piekrita. - Labi, es ierosinu, ka mēs sanāksim kopā ik pēc sešām stundām, lai apspriestu darba gaitu un risinātu problēmas. Vai ir vēl kas?

-      Viena lieta, - teica Elerdiss. - Kā mēs to visu nosauksim?

Floids Haits, kluss USAMRIID zinātnieks, nedroši kā skolnieks klasē pacēla roku. - Kā es to redzu, vīrieši visā pasaulē ir nāves kandidāti. Vieniem nāve pienāks ātrāk, citi nomirs pēc trim gadiem. Mēs šeit cenšamies panākt sprieduma atcelšanu.

Visi piekrītoši pamāja.

- Tad norunāts, - teica Kedja, nolikdama savas piezīmes klēpjdatora. - Tā arī to nosauksim - projekts "Glābiņš".

/

Viesnīca Fairview, Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 9.17

Billijs Karuzo vēroja, kā sieviete atver virpuļdurvis, ienāk patumšajā viesnīcas vestibilā un pa nodilušo, izbalējušo paklāju tuvojas viņam. Pa šo īso brīdi Karuzo paspēja nācēju novērtēt. Billijs sevi uzskatīja par dzīves pazinēju un lepojās ar to. Savos četrdesmit divos gados Billijs bija redzējis, kā dzīve iziet caur mazo ģimenes viesnīciņu. Nekas vairs nepārsteidza, un viņš lepojās ar to, ka, dkai paskatījies uz cilvēku, jau zināja tā dzīvesstāstu.

Savus klientus viņš dalīja divās grupās. Vieni maksāja par stundām - galvenokārt ielasmeitas un viņu klienti. Otrie uzturējās ilgāk. Bieži vien daudz ilgāk. Kāds puisis - pēc paša vārdiem, Frenks Smits, bet tas Billiju neinteresēja - vienpadsmitajā istabā nodzīvoja gandrīz mēnesi. Tad, pagājušo otrdien agri no rīta, Billiju pamodināja riepu švīkstoņa, kam sekoja trīs šāvieni. Billijs zināja, kad palikt ēnā, un policiju neizsauca. Nākamajā rītā viņš nebrīnījās, sastopot pie uzņem

šanas letes devīgu vīrieti ar dolāru žūksni. - Smita kungs ir izrakstījies, - teica vīrieds, pasniegdams naudu. - Viņa istaba jāuzkopj.

Lieta tāda, ka Billijs jau sākumā zināja, ka Smita kungs ir viens no izbēgušajiem cietumniekiem. Par to liecināja visa viņa āriene - piebāztā sporta soma, tumšās brilles, šņabja smaka un trīcošās rokas. Kad viesis noņēma brilles un kļuva redzamas viņa acis, Billijs saprata, ka šā cilvēka stundas ir skaitītas. Par to liecināja tramīgais un jau daļēji mirušais skadens.

Vērojot tuvojošos sievieti, Billijs paņēma vēl vienu Chic- let no saskrāpētā galda un sāka košļāt. Billijs reti dzēra, nelietoja narkotikas, bet, kad viņa sieva devās uz pilsētu, pārgulēja ar kādu ielasmeitu. Tas notika retāk, nekā varēja dzirdēt pāvesta pirdienu. Billijs priecājās, dzīvi vērojot, nevis to dzīvojot. Tā bija drošāk.

-    Kā varu jums palīdzēt? - viesnīcnieks jautāja ar smaidu sejā. Viņa māte mēdza teikt - manieres nemaksā neko.

-    Man vajadzīga istaba.

Viņš kārtīgi nopētīja atnācēju. Mati nokrāsoti vara tonī, bet apakšā rēgojās tumšas saknes. Pagara un kaulaina, tāpēc grūti noteikt vecumu. Varētu būt no četrdesmit līdz sešdesmit. Labajā rokā sieviete nesa lielu, piebāztu somu. Virs garās kleitas uzvilkta viegla vilnas jaka. Netrūka ari tumšo briļļu. Billijs rēķināja, ka astoņdesmit procentu viņa klientu nēsā tumšas brilles. Likteņa ironija, ņemot vērā vestibilā allaž valdošo puskrēslu.

-    Vai ilgi paliksiet? - viņš jautāja, jau iepriekš paredzēdams nelaipnu atbildi.

-    Tikai dažas dienas. - Sievietes balss skanēja nedroši.

-    Vārds?

-    Simona Gibsone.

Pareizi gan, nodomāja Billijs, un es esmu Mārdns Luters Kings.

-    Kā maksāsiet? - Viņš atkal zināja atbildi - skaidrā naudā. Un, kā jau viņš paredzēja, sieviete iebāza roku somā un pasniedza dažas banknotes. Dodot naudu, svešinieces rokas drebēja. Izskatījās, ka viņa neizturami grib ātrāk nokļūt istabā. Billijs minēja, ka, uzlokot vienu vai otru jakas piedurkni, skatienam atklātos adatas dūrienu pēdas. Ierindas narkomāne. Iespējams, veca prostitūta, kura bēg no sutenera.

Uzminējis viņas dzīvesstāstu, Billijs zaudēja interesi, laiski apsvērdams, cik ilgā laikā suteners sievied atradīs, bet varbūt viņa bija pārāk veca, lai kāds vispār mēģinātu uzsākt meklēšanu.

-    Vienpadsmitā istaba, - viņš teica un pasniedza atslēgas, gudrodams, vai tikai viņa nepamanīs traipu uz paklāja. Ja kliente žēlosies, viņš teiks, ka tas ir no kečupa. Billijs iebāza mutē vēl vienu Chiclet, cerēdams, ka nākamais viesis būs lielāks izaicinājums. Ar dažiem cilvēkiem viss šķita tik acīm redzams.

Iegājusi vienpadsmitajā istabā, Medlina Neilore nekavējoties aizslēdza durvis un aizlika tām priekšā krēslu. Nedomādama par mantu izsaiņošanu, viņa atvēra somu un uzstādīja klēpjdatoru uz rahīdskā galdiņa pie loga. Automašīna un nozagtais biotērps glabājās garāžā aiz slēgtām durvīm.

Divās minūtēs viņa pievienoja datoru elektrībai un telefona līnijai, tad, to ieslēgusi, sastādīja TITANIA pieejas numuru. Medlina necentās izmantot savu zelta piekļuves kodu, jo varēja gadīdes, ka tas ir slēgts vai to novēro Maklouda cilvēki. Tā vietā viņa uzmanīgi pareizā kārtībā nospieda desmit taustiņus, atverot elektroniskās aizmugures durvis, ko Elisa bieži lietoja, lai iekļūtu TITANIA, saņemot pieeju visiem failiem. Jāšaubās, vai FIB augsto tehnoloģiju speciālisti to vispār bija atraduši, bet, ja arī būtu, viņi to nevarēja izmantot Medlinas izsekošanai.

Uz drkīzkrāsas ekrāna pēkšņi parādījās izvēlnes. Fonā kā ūdesnszīme rēgojās ViroVector logo.

Viņa veikli uzklikšķināja meklēšanas ikonai. Steidzami vajadzēja atrast failu, ja gadījumā Ķerra un pārējie tomēr spējuši tur iekļūt. Viņa vēl neticēja, ka Elisa būtu to darījusi, nepastāstot viņai.

Meklēšanas ailē viņa ierakstīja Crime Zero antidots.

Dažu sekunžu laikā TITANIA atbildēja: "Viens fails atrasts slepenajā X draivā. Nosaukums: Crime Zero trešās fāzes modificētais imunitātes veidojums."

Neilore pasmaidīja. Ekrānā viņa redzēja savas sejas atspulgu. Pirksti dejoja pa tausdņiem, veidojot atbildes uz nepieciešamajiem jautājumiem un ievadot rīkojumu. Steidzamākais uzdevums paveikts.

Pēc tam viņa izsauca ViroVector plānus. Uz ekrāna parādījās pilsētiņas karte, kurā varēja redzēt visus virs un apakšzemes objektus, ieskaitot pieejas tuneļus.

Uzklikšķinājusi personāla ikonai, viņa ieraudzīja to personu sarakstu, kas pašlaik atradās teritorijā. Lielai daļai bija pievienota piezīme Apmeklētājs. Neilore nosprieda, ka tie varētu būt ēkas apsargāšanai piesaistītie aģenti. Vēlāk viņa varētu dažus vārdus salīdzināt ar FIB personāla datu bāzi. Bija būdski noskaidrot, kuri cilvēki nostājušies pret viņu. Viņa atlasīja divus vārdus sarakstā: Ketija Ķerra un Lūks Dekers. Ķerras vārds iekrāsojās sarkanā, bet Dekera - zaļā krāsā. Tad viņa uzklikšķināja atrašanās ikonu.

Iestājās pauze, un TITANIA pārbaudīja durvju sensoru ziņas. Uz pazemes laboratoriju ārējā apļa iedegās sarkans punkts. Neilore vēroja, kā punkts pārvietojas uz apļa centru. Ķerra caur durvīm devās Dzemdes virzienā. Tas vairoja Neilores apņemšanos sekot upurim.

Zaļais punkts mirgoja dziļi zem laboratoriju kompleksa. Tas nepārvietojās. Dekers atradās ceturtā biodrošības līmeņa hospitālī. Vērojot šos divus punktus, Neilorei kļuva skaidrs, kā rīkoties turpmāk un kāpēc viņa nevarēja aizbēgt un mierīgi nogaidīt, kamēr paiet pārejas gadi. Lai aizsargātu Crime Zero, bija jāiznīcina abi punkti.

Tomēr pašreiz vajadzēja atpūsties. Medlina piecēlās un devās uz gultu. Tā bija neērta, bet par to viņa neraizējās. Ar televizora tālvadības pulti Medlina ieslēdza CNN kanālu. Uz ekrāna bija redzams gavilējošu sieviešu pulks ar plakādem rokās. Daudzas valkāja teniskrekliņus ar uzrakstiem Sieviešu dzimums - vīriešu nedzimums un Daiļais dzimums ir vienīgais dzimums.

Reportiere bēra vārdus: - Ņemot vērā pieaugošo interesi par tā saucamās miera sērgas izplatīšanos Irākā, dažas aprindas Savienotajās Valstīs patiesībā apsveic slimību cerībā, ka tā sasniegs mūsu krastus. Tā kā visi reģistrēde nāves gadījumi attiecas uz vīriešiem, daži grupējumi šajā apstāklī saskata atmaksu par iepriekšējo gadsimtu, kā viņas to nosauca, vīriešu tirāniju.

Neilore pašūpoja galvu. - Ak, Elisa, kāpēc tev vajadzēja aiziet? - viņa nopūtās. Medlinu pārņēma skumju vilnis.

Domājot par draudzeni, viņa pamanīja, ka sievietes sākušas skandēt saukļus. Neņemot vērā nenozīmīgo pieķeršanos atsevišķam mīļākajam vai ģimenes loceklim, katra sieviete slepenībā piekrita tam, ka vīrieši nav noderīgi. Sirds dziļumos viņas saprata, ka viss pasaules ļaunums ceļas no vīriešiem, tikai negribēja uzreiz piekrist. - Elis, tevi būtu sapratis ikviens. Tu būtu bijusi varone.

Neilores plakstiņi kļuva smagi, bet tagad viņai bija skaidrs darbības virziens. Atpūtusies un veikusi vajadzīgo sagatavošanos, viņa varēja likvidēt pēdējos draudus Crime Zero. Tad pasaule varēs sākt visu no jauna, izmantojot savu enerģiju labākas nākotnes veidošanai, nevis cīnoties, lai saglabātu slimo pagātni.

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Ceturtdiena, 2008. gada 13. novembris, pulksten 14.06

Ketija Ķerra skatījās uz tukšo ekrānu un neticēja savām acīm. - Vai jūs tiešām domājat, ka tas ir izdzēsts?

Lūiss Stranskis, tehniskais darbinieks, kas strādāja ar TITANIA, vainīgi paraustīja plecus. - Kā jau teicu, Ketij. Mēs ieguvām zelta piekļuvi. Tagad TITANIA ir mūsu. Bet fails ir pazudis. Tur viens bija, tāpēc jau Elisa Prinsa izveidoja direktoriju. Bet tagad tā vairs nav.

Ketijai, sēžot pie ekrāna pirmā līmeņa apspriežu telpā, nolaidās rokas. Jau dažas dienas viņa gandrīz nebija gulējusi, izdekot dkai ar zvilni augšstāvā, lai dažas stundas nosnaus- tos. Kopš pirmdienas cīņas Hārts un Patersons mēģināja sakārtot un saprast Crime Zero programmu. Tiklīdz tas būs izdarīts, viņi varēs to definēt un izmantot drošu vakcīnu. Tomēr, veicot vairāk komplekso iterāciju ar genoskopu, Kitija aizvien skaidrāk atskārta, ka būs nepieciešams milzums laika, lai visu paveiktu.

Klusībā Ketija bija paļāvusies uz Elisas Prinsas vakcīnas izmantošanu. Pazīdama viņas metodes, Kedja domāja, ka galvenā problēma būs vakcīnu atrast. Kad Stranskis piezvanīja viņai uz Dzemdi un pastāstīja, ka ir saņēmis TITANIA zelta piekļuvi, Ketija bija pārliecināta, ka meklēšana ir galā. Diemžēl izrādījās, ka tā nav. Fails bija izdzēsts, un Ketija nezināja, kur vēl meklēt. Atlika vien turpināt skrupulozos pētījumus, lai no nekā izveidotu drošu pretindi. Nepārtraukti nācās domāt par desmitiem miljonu cilvēku, kas, laikam, ritot, iet bojā.

-    Vai mums ir zināms, kas izdzēsis failu? Vai - kad tas ir noticis?

Stranskis pakratīja galvu. - Nē. Tas ir izdzēsts, neatstājot pēdas. Tas noticis nesen, jo citādi tukšā direktorija arī būtu automātiski izdzēsta. Ja jūs domājat par Medlinu Neilori, tad es izdzēsu viņas zelta piekļuvi, tā nogriežot viņai ceļu pie faila.

Pēkšņi atskanēja neatlaidīgi pīkstieni, bet Ketija tā bija iegrimusi domās, ka gandrīz to neievēroja.

Stranskis aizrādīja: - Vai jūs to nepārbaudīsiet?

-Ko?

-    Tas ir jūsu peidžeris.

Ketija vienaldzīgi paņēma pie jostas piestiprināto peidžeri un uzmanīgi aplūkoja šķidro kristālu displeju. Acumirklī viņas oma uzlabojās.

Dekers beidzot bija pamodies.

Ceturtā līmeņa biodrošības hospitālis,

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 14.21

Viņš bija dzīvs apglabāts. Viņš gatavojās piedzimt no jauna. Cauri caurspīdīgajām sienām uz viņu nolūkojās balti rēgi. Viņam likās, ka dzird asins ritēšanu dzīslās.

Gaiss bija piesātināts ar ķimikāliju un dezinfekcijas līdzekļu smārdu.

Viņš bija viens no sava tēva iebalzamētajiem upuriem, ieslodzīts caurspīdīgā pazemes cietumā. Tāpēc dk stipri sāpēja. Pagriezies uz kreisajiem sāniem, viņš atklāja, ka kustēties ir grūti. Viņš bija pieslēgts pie neskaitāmiem pīkstošiem, spožiem aparātiem un monitoriem. Gaisa caurule radīja vēja brāzmām līdzīgas skaņas. Viņš apvēlās otrādi un tika apveltīts ar ik brīdi pieaugošām, mokošām, asām sāpēm kreisajos sānos, kas pārspēja sāpes visā ķermenī. No sāpēm krūtīs aizrāvās elpa, un viņš elsa tā, it kā būtu tikko izglābies no noslīkšanas.

Sāpes noskaidroja domas un palīdzēja koncentrēties. Viņš gulēja gultā, ko aptvēra plastmasas burbulis. Plastmasas sienas kreisajā pusē bija ievietoti otrādi apgriežami cimdi. Viņa vienīgā saskare ar ārpasauli.

Mazajā, neizteiksmīgajā istabiņā bija tikai viena gulta. Kreisajā pusē no krēslas izpeldēja rēgs. Tad tas pienāca tuvāk un caur stikla sejas aizsargu viņam uzsmaidīja. Dīvainā, attālinātā balsī tas paziņoja, ka viss ir kārtībā un tagad jāatpūšas.

Bet tas nebija rēgs. Tā bija sieviete baltā bioaizsargtēr- pā. Kāpēc viņa ģērbusies biotērpā? Un kāpēc viņš atrodas šeit?

Vaidēdams viņš salīdzināja šo tumšo, nereālo atmodu ar pamošanos Metija mājā. Šeit neiespiedās gaiša saules gaisma. Kādu brīdi viņš šaubījās, vai vispār vēl kādreiz skatīs saullēktu savām acīm. Lai cik ļoti arī pūlētos, viņš nespēja iztēlē uzburt vectēva vijoles dziesmu. Ausīs griezās tikai gaisa sūkņa monotonās skaņas un apkārt esošo aparātu pīk- stoņa.

Neskatoties uz to, viņš izjuta dīvainu labsajūtu. Kā traukā nogulsnējies ūdens, tā viņa satrauktais prāts kļuva skaidrāks. Palēnām atmiņā atausa pēdējā laika nodkumi: lidosta, Elisa Prinsa, amulets ap viņas kaklu un kritiens. Bet bija vēl kaut kas, kaut kas svarīgāks, kam viņa sadragātā atmiņa virzījās pretī.

white heat ZINĀTNES PARKS, PALO ALTO, KALIFORNIJAS ŠTATS

Tajā pašā dienā pulksten 14.30

Smaragdzaļš īrēts džips Cherokee rāpās uz augstienes virsotni, no kurienes varēja pārredzēt zinātnes parku un tam pieguļošo ViroVector pilsētiņu.

Medlina Neilore binoklī redzēja, ka ārpusē nav neviena mediju automobiļa, un tas bija labi. Vairums televīzijas staciju bija pieņēmušas, ka USAMRIID Mērilendā un CDC Atlantā ir galvenie miera sērgas apkarošanas centri, un varas iestādes viņu maldus nebija izkliedējušas. Neilori kaitināja tas, ka Pamela Veisa nebija pasludinājusi Crime Zero atbrīvošanu, lai tauta varētu sākt gatavoties nenovēršamajam.

Zinātnes parks blakus ViroVector teritorijai bija aplenkts. Pie galvenajiem vārtiem sēdēja policisti un neatļāva ne ieiet, ne iziet. Tāpēc nevarēja ieiet caur apkopes tuneļiem, kā sākotnēji bija plānots, bet tas Neilori pārāk neuztrauca. Pēc ilgas gatavošanās viņa zināja, kas darāms.

Uz džipa aizmugures sēdekļa divās somās glabājās viss vajadzīgais. Datora izdruku kaudze gulēja blakus uz pasažiera sēdekļa. Uz vienas bija redzama smaidošas sievietes seja. Lapas augšdaļā bija nodrukāti vārdi FIB personāla datu bāze. Pilnīgi slepeni.

Tieši tad uz galvenā ceļa parādījās melns mikroautobuss. Tā logi bija tonēti, bet uz jumta atradās dīvains gaisa filtrs. Viņa saprata, ka tas ir viens no speciāli aprīkotajiem mikroautobusiem, ko FIB izmantoja aģentu pārvadāšanai inficētā teritorijā. Busiņš iegriezās ViroVector pilsētiņas galvenajos vārtos. Tas apstājās pie galvenās ēkas, izkāpa trīs cilvēki melnos biotērpos un iegāja iekšā. Visas trīs bija sievietes. Pēc TITANIA datiem, pilsētiņā atradās tikai FIB aģentes - sievietes. Netika pieļauts nekāds risks, viņas visu laiku valkāja aizsargtērpus - nevis, lai aizsargātos, bet lai pasargātu iekšpusē strādājošos vīriešus no infekcijas. Aģentēm nevajadzēja nepārtraukti atrasties pilsētiņā. Viņas varēja strādāt maiņās un atgriezties inficētajā pasaulē.

Šāda kārtība pilnībā apmierināja Medlinu Neilori.

ViroVector Solutions ceturtā drošības līmeņa hospitālis,

Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 14.35

Skatodes uz Lūku, Ketija apspieda vilšanos un neapmierinātību par Elisas izdzēsto failu. Viņa juta atvieglojumu par Dekera izraušanos no komas, un tagad varēja tikai minēt, cik slikti viņš jūtas.

Viņa gribēja Lūku nomierināt un pastāstīt, ka ne jau Elisas amulets atbrīvoja vīrusu. Faktiski Ketija pat nebija pārliecināta par Dekeram injicētās Crime Zero versijas lipīgumu. Viņu ievietoja izolatorā dkai piesardzības dēļ, un viņa Lūku aprūpēja visu komas laiku.

Iegājusi izolatorā, Kedja ieraudzīja Lūku guļam gultā zem plastmasas kupola. Ar apsaitēto galvu viņš izskatījās tik vientuļš un norobežots no ārpasaules. Ketija vēlējās Lūkam pieskarties un nekavējoties izglābt, tāpat kā viņš izglāba Ketiju "Patvērumā". Redzot Lūku dk neaizsargātu, Kedja saprata, ka vairs nekad negrib viņu zaudēt.

-    Sveiks, Lūk, - viņa teica. - Kā jūties?

Ketijai par pārsteigumu, viņš pasmaidīja. Viņai šķita interesanti uzzināt, kādi pretsāpju līdzekļi Lūkam doti.

-    Man kļūst labāk, - viņš vājā balsī atbildēja. Lai sadzirdētu, Ketijai nācās izņemt no ausīm trokšņa slāpētājus, kas pasargāja viņu no gaisa plūsmas biotērpā. Pēkšņi viņš sarauca pieri, it kā mēģinot kaut ko atcerēties. - Panāc tuvāk, Ketij. Man tev kaut kas jāpasaka.

-    Par to neraizējies, - viņa bilda. - Tas atnāks pats no sevis. - Viņa apsēdās uz krēsla blakus gultai, ielika labo roku vienā no kupolam piestiprinātajiem cimdiem un satvēra Lūka roku. Cauri lateksa slānim varēja just, ka viņš cieši satver Ketijas roku.

-    Pirms tu mēģini man kaut ko stāstīt, es gribu, lai tu zinātu dažas lietas. - Viņa lēni stāstīja, kā Elisa Prinsa un bagāžas kaudze bija mīkstinājušas viņa kritienu. Elisa Prinsa gāja bojā, bet viņš tika cauri ar lauztu roku, vairākām ieplīsušām ribām, kontūziju un dažām iespaidīgām brūcēm. Tad viņa pastāstīja par Crime Zero - ka tas izplatās visā pasaulē un ka tas ir tikai laika jautājums, pirms organismā sāk darboties skaitītājs.

Viņa pastāstīja, ka Elisa Prinsa Lūku ir inficējusi ar Crime Zero agrāku versiju un ka viņš izolēts, lai nejauši neinficētu komandu, kas ViroVector strādā pie vakcīnas izgatavošanas. Viņa nomierināja Dekeru, ka viņa vecumā letālā pakāpe ir attālināta vismaz par gadu. Pa to laiku vakcīnai jābūt izveidotai.

-    Kas noticis ar Medlinu Neilori? - viņš čukstēja.

Viņa pagrozīja galvu: - Mēs nezinām, kur viņa atrodas, bet Maklouds apgalvoja, ka Neilori noķers.

Kamēr viņa runāja, Dekers sarauca pieri un atviegloti nopūtās, it kā beidzot sapratis vai atcerējies kaut ko svarīgu.

-    Es domāju, ka jūs dksiet pie vakcīnas, - viņš nočukstēja.

-    Nē, Lūk, es tā nedomāju, - Kedja iebilda. Varbūt viņa pastāstījusi Lūkam pārāk daudz. Dekers tikai nupat pamodies no komas. - Mēs noteikd iegūsim vakcīnu, bet tās mums vēl pagaidām nav. TITANIA bija dati par pretindi, bet tie ir izdzēsti.

-    Nē, nē, datorā to nav.

Ketija neizpratnē sarauca pieri. - Kur tad tie ir?

Dekers mīklaini pasmaidīja, atraisīja savu roku no viņējās un norādīja uz sevi. - Es domāju, ka tie ir šeit.

Ketiju šī ziņa satrieca, bet Dekeram tagad viss bija skaidrs. Nepievēršot uzmanību saraustītajai elpai, Dekers stāstīja Ketijai par tikšanos ar Elisu Prinsu lidostā.

-      Ketij, viņa man iedeva vakcīnu. Viņa man tā teica. Tā atradās amuletā. Tā vai citādi, Elisa saprata, ko ir izdarījusi. Viņa gribēja, lai es atvainojos Veisai un nomierinu viņu, jo viņas krustdēlam nekas vairs nedraud.

Kad Dekers ar savu nedrošo stāstījumu bija galā, Ketija izskatījās apstulbusi: - Bet kā tu zini, ka viņa nemeloja?

-   Es vienkārši zinu, Ketij. Kāpēc viņai būtu jāmelo? Viņa bija tuvu nāvei.

-      Bet tā ir uzkrītoši līdzīga Crime Zero versijai. Tavi gēni jau sāk izmainīties; serotonīna līmenis ir cēlies, bet testoste- rona un kateholamīna līmeņi ir modificēti. - Tad Ketijai kaut kas ienāca prātā. - Bet, ja tā bija no jauna radīta pretinde, tai vajadzētu iedarboties uz Crime Zero pretējā virzienā. Varbūt tavi agrīnie simptomi…

-    Ketij, - pārtrauca Dekers, - es nezinu, par ko tu runā. Tu esi eksperte. Varbūt inficē mani, organismā jau ir vīruss, tad nekas nemainīsies, bet, ja es esmu saņēmis pretindi, mēs kaut ko uzzināsim.

Ketija sākumā neatbildēja.

- Rīkojies, Ketij. Es šeit jūtos nekam nederīgs, un tas būs vienīgais, ar ko varu palīdzēt. Tāpēc izdari man pakalpojumu. Dod man to nolādēto vīrusu un jauj man piedalīties kara mēģinājumā.

Kalkuta, Indija

Tajā pašā dienā pulksten 15.11

Tolliygunge klubā peldējās divi indiešu zēni. Viņu vecuma starpība bija divi gadi. Vecākais brālis Babu Anands bija četrpadsmit gadu vecs. Viņš bija jaunākais pēcpubertātes vecuma vīrietis lidojumā BA 186 no Hītrovas. Peldot viņš bieži klepoja.

Četras dienas pēc infekcijas Crime Zero vīruss ievadīja savu DNS šūnās, kas klāja zēna plaušas un elpošanas ceļus. Tas virzījās uz viņa dzimumdziedzeriem un smadzenēm. Katram no šiem mērķiem tagad bija sava paplašināšanās zona, kas radīja arvien vairāk vīrusa DNS.

Viņa jaunākais brālis arī bija inficēts, bet vēl nebija sasniedzis pubertātes vecumu. Vīruss izturējās labvēlīgi. Zēnu vajadzēja uzlabot un saudzēt.

Crime Zero uzskatīja, ka vecākais brālis ir vīrietis, kas no pārējiem vīriešiem atšķiras ar liktenīgi gariem jaunības telo- miem. Viņa dzīvei bija jābeidzas, pirms tā vēl pa īstam sākusies.

/

Koordinācijas telpa, ViroVector Solutions

Kalifornijas štats

Sestdiena, 2008. gada 15. novembris, pulksten 14.18

Ketija Ķerra labajā rokā turēja augsti paceltu mēģeni, un tai bija pievērsti visi divpadsmit acu pāri, ieskaitot Amerikas Savienoto Valstu prezidend. Vēl vajadzēja atrisināt divas būtiskas problēmas, bet Ketijai tomēr likās pārsteidzoši, ka šis collu garais duļķaina šķidruma paraugs viņas rokā var glābt cilvēci.

- Kā tas darbojas? - jautāja prezidente no Baltā nama. No ekrānsienas viena ekrāna lūkojās Pamelas Veisas seja. Viņai blakus sēdēja valdības vadītājs Tods Salivans. Divos citos ekrānos bija redzami Nacionālās drošības aģentūras Doomsaday komitejas priekšsēdētājs Džeks Blūms un Apvienoto štābu priekšnieks ģenerālis Lainuss Klīvers. No ceturtā ekrāna lūkojās direktors Maklouds. Viņi visi bija Vašingtonā.

Pārējie pētnieku grupas locekļi sēdēja pie garā apspriežu galda koordinācijas telpā. Nebija ieradies vienīgi Lūks Dekers.

-    Vakcīna darbojas divos līmeņos, - paskaidroja Kedja.

-    Vispirms tā anulē Crime Zero sūtītās kaitīgās instrukcijas un tad to vietā ieliek jaunas. - Viņa pagriezās pret ekrānsienu.

-    TITANIA, lūdzu hologrammu! - Tūlīt parādījās daudzkrāsaina DNS spirāle, kas rotēja galda galā. Dubultspirāles vītnes pēkšņi sadalījās, un tā izzuda, it kā atveroties rāvējslēdzējam, un izveidojās divas spirāles. - Šūnām daloties, DNS hromosomu iekšienē sadalījās un pārveidojās, kā jau jūs tikko to redzējāt. Katra vijumu puse jeb nukleīdu pāris var saistīties tikai noteiktā veidā. Izmantojot piemērotu vakcīnas neaktīvo daļu, tā atrod un piesaistās Crime Zero izmainītā ģenētiskā materiāla ķēdei un to iznīcina. - DNS hologramma atkal sāka dalīties, bet šoreiz parādījās cits DNS segments un, saistījies ar ķēdi, sekmīgi to neitralizēja. - Tiklīdz tas ir nodcis, iesaistās nākamais segments un kalibrē gēnu izteiksmes līdz drošam līmenim.

-   Teicami, bet kā mēs varam zināt, ka tā notiek? - jautāja Blūms. Viņa parasti bālā seja bija krīta baltumā un acis gluži aiztūkušas. Ketija varēja tikai minēt, ko viņš un pārējā komanda ir darījuši, lai sagatavotos lielajam slaktiņam.

-    Vai jūs esat savu vakcīnu pārbaudījuši? - viņš jautāja.

Viņa apklusa, pirms sāka stāstīt, kā Dekers to bija saņēmis no Elisas Prinsas, uzsverot, ka Pamelas Veisas ģimenes, it sevišķi Elisas krustdēla glābšana bija galvenais viņas rīcības motīvs. Prezidente piekrītoši pamāja, neizrādot, ka Elisas žests viņu ir aizkustinājis. - Pēc atveseļošanās Lūks izstāstīja, kas bija noticis. Lai pārbaudītu, vai viņa asinis patiešām ir vakcīna, Dekers lūdza inficēt viņu ar Crime Zero trešo fāzi, un es tā arī izdarīju.

-    Un kas notika? - jautāja prezidente.

-    Skatieties paši. - Ketija piegāja pie koordinācijas telpas durvīm un atvēra tās. Dekers ienāca un apsēdās viņai blakus. Lūka kreisā roka bija ieģipsēta, un viņš mazliet kliboja, bet apsēji no galvas bija noņemti. - Lūku nav ietekmējis

Crime Zero, - teica Ketija. - Kā jūs redzējāt hologrammā, vīruss ir anulēts, jo vakcīna viņa asinīs idendficē un izlabo katru šūnu, ko ietekmējis Crime Zero.

Visā telpā atskanēja spontāni aplausi. Pat Džeks Blūms smaidīja.

-      Un ko tagad? - jautāja Pamela, kad satraukums norima. Viņa izskatījās kā cilvēks, kas saņēmis labas ziņas, bet saprot, ka tās sevī slēpj vēl daudz sliktu ziņu. - Es uzskatu, ka šī mazā lāsīte neglābs pasauli.

Ketija pamāja. - Jums taisnība. Pirms sākam risināt problēmu, kā novadīt vakcīnu līdz iedzīvotājiem, jums jāzina, kāpēc mēs domājām, ka Lūks sākotnēji ir inficēts ar Crime Zero. - Viņa nokrekšķinājās. Dekers zināja, ko viņa gatavojas teikt, un Ketija nešaubījās, ka tas Lūku saniknos. - Vakcīna vīriešus pasargā no Crime Zero paredzētā letālā iznākuma, bet reizē arī sniedz projekta "Sirdsapziņa" terapiju. Vīrieši un zēni nekļūst tādi, kādi viņa bija pirms infekcijas. Toties vakcīna modificē viņu genomus tādā veidā, lai tie faktiski iegūtu zināmu toleranci pret manu FDA atzīto "Sirdsapziņas" serumu, izņemot tā iedarbību uz embrija šūnām. Būtībā visi vīrieši kļūs par rekombinētiem organismiem. Viņiem būs sveši DNS.

-    Ko tas tieši nozīmē? - jautāja Tods Salivans.

Atbildēja Dekers. Viņš runāja mierīgi, bet katrā vārdā

Ketija saklausīja zināmu sasprindzinājumu. - Tas nozīmē, ka vīriešus nevar glābt, viņus uz visiem laikiem nepārveidojot. Vīrieši, zēni un viņu bērni vairs nebūs tik vardarbīgi un agresīvi, kādi viņi bija pirms tam. īsāk sakot, vīrieši vairs nebūs tie paši, kas agrāk. Es vairs nebūšu tāds kā agrāk.

Kādu brīdi valdīja klusums, pirms Pamela Veisa jautāja: - Kā jūs jūtaties, Lūk?

-     Liekas, gluži labi. Ticiet man, es joprojām jūtu dusmas un agresiju - sevišķi šajā lietā. Bet acīmredzot tagad es instinktīvi izvēlos mazāk vardarbīgas metodes. Tikai laiks rādīs, ko tas nozīmē.

Pamela Veisa atkal pievērsās Ketijai: - Un kāda ir alternatīva?

-     Par to esam jau runājuši, - teica Ketija, - un uzskatām, ka veiksmes gadījumā dažu mēnešu laikā varētu radīt jaunu neaktīvu veidojumu. Bet mēs nevaram garantēt, ka tam nebūs citu, iespējams, sliktāku blakusefektu.

-       Un līdz tam, protams, - turpināja Elerdiss - nāksies zaudēt miljoniem vīriešu. Lai ko mēs arī darītu, cilvēki sāks mirt jau pēc dažām dienām. Šis kompromiss ir vienīgā izeja, kā glābt lielākās daļas vīriešu dzīvību.

-    Un, - piebilda Ketija, paceļot mēģeni, - no Lūka iegūtais serums ir izveidots tā, ka tas pacientam jāievada injicējot. Pat ja paliekam pie tā un samierināmies ar blakusefekdem, mums vajadzīgi gadi, lai pietiekamā daudzumā to saražotu un piegādātu injicēšanai katram inficētajam cilvēkam visā pasaulē. - Viņa pagriezās pret Džimu Belku, kas aizrautīgi māja ar galvu.

-    Tātad, - turpināja Ketija, - vienīgā iespēja ir nepaļau- ties uz injekcijām, bet ievietot neaktīvu DNS vakcīnu ģenētiski konstruētā vīrusu paveidā, kas izplatās tāpat kā slimība. Un ar to nodarbojas Šēronas komanda.

Ketija pagriezās pret Šēronu Bibu un apsēdās. Dvīņi, Biba un Ketija nebija gulējuši visu nakti, apspriežot katru iespēju. Beigās viņi nonāca pie kopīga slēdziena. Steidzami bija vajadzīga vakcīna, lai atrastu vīrusu, kas būtu ne tikai ļoti infekciozs un izplatītos pa gaisu, bet ari pietiekami noturīgs, lai ilgāku laiku gaisā izdzīvotu. Vienīgais vīruss, pie kā viņi atgriezās, likās, bija tiešām perfekts, bet tam piemita divi trūkumi. Pirmo varētu pārvarēt ar gēnu inženieriju, bet otrs trūkums bija nopietnāks. Viņi cerēja vienīgi uz to, ka Pamela Veisa varētu zināt, kā to pārvarēt.

Šērona Biba piecēlās un atglauda matus. Tāpat kā visi pārējie viņa bija bāla un nogurusi, bet balss skanēja stingri.

-    Būtībā, - teica Biba, - mums jāizmanto vēl lipīgāks, ātrāks un noturīgāks vīruss nekā tas, kas lietots Crime Zero izveidošanai. Tas ļautu Toma ļaudīm kopā ar citiem pasaules gaisa spēkiem izmest samērā nedaudz mazkalibra bumbu virs galvenajiem apdzīvotajiem rajoniem, izmantojot klimatiskos apstākļus. Mēs varētu izmantot arī lidostu gaisa attīrīšanas tuneļus, ko Prinsa un Neilore lietoja Crime Zero izplatīšanai.

-   Vai jūs esat to atraduši? - jautāja ģenerālis Klīvers. - Šo "Glābiņa" brinumvīrusu?

-    Mēs domājam, ka jā, bet ar to saistās divas problēmas. Pirmkārt, tas ir letāls gan vīriešiem, gan sievietēm. Mums jābūt drošiem, ka likvidējam visus vīrusa kaitīgos gēnus, pirms tos aizvietojam ar terapeitisku DNS vakcīnu. Pretējā gadījumā mēs ne tikai neizglābtu vīriešus, bet pakļautu briesmām arī sievietes.

-       Labi, pieņemsim, ka jūs atrodat līdzekli pacientu nogalināšanas apturēšanai, - teica Blūms. - Kāda ir otra problēma?

Biba nokrekšķējās. - Mums vajadzīgs baku vīruss, bet saskaņā ar starptautiskajām tiesībām 1999. gada jūnijā to vajadzēja iznīcināt. Mums CDS un krieviem Koļcovā bija tikai krājumu atlikumi. Tagad tiem vajadzētu būt iznīcinātiem. - Biba apklusa un daudznozīmīgi palūkojās uz prezidenti.

-    Daļēji.

-     Kā jūs to domājat - daļēji? - jautāja Veisa. - Cik man zināms, mēs iznīcinājām visus krājumus.

-    Iznīcinājām, - apliecināja Blūms. - Viņš runāja, it kā apstiprinādams faktu, nevis viedokli. Skaidrs, ka viņš bija lietas kursā par to, kas palika nezināms pat prezidentei. - Jautājums ir par to, vai krievi iznīcināja savus. Viņu bioloģiskās bruņošanās programma vienmēr bijusi agresīvāka nekā mūsējā. Gan mēs, gan angļi viņus nereti pieķērām 1972. gada

Bioloģiskās bruņošanās un toksīnu lietošanas konvencijas pārkāpšanā.

Prezidente Veisa kādu bridi klusēja, pieri saraukusi. - Runāsim skaidru valodu. Man jāpiedalās sanāksmē ANO Drošības padomē, un es gribu noskaidrot mūsu iespējas. Būtībā, lai neatstātu nekādas iespējas glābjamajiem vīriešiem, mēs gatavojamies lietot pretindi, kas uz visiem laikiem viņus ģenētiski pārveidotu - vai viņi to grib vai ne.

Ketija pamāja, tāpat arī Biba.

-    Un, pat ja mēs turpinām darbu ar šo nepabeigto pretindi, - turpināja Veisa, - vienīgais veids, kā nodrošināt tās ātru izplatīšanos, ir dabūt baku vīrusu, un to jūs pārveidotu par infekcijas nesēju?

-    Pareizi, - apstiprināja Biba.

Veisa smagi nopūtās. - Labi, man jārunā ar Krievijas prezidentu.

Elerdiss pamāja. - Mēs jau atļāvāmies noskaidrot prezidenta Tabčova atrašanās vietu. Mēs paskaidrojām, ka, neskatoties uz krīzi, jums nepieciešams ar viņu runāt.

Nekavējoties atdzīvojās piektais ekrāns pie koordinācijas telpas sienas, un no tā lūkojās seja ar masīvu zodu.

-    Prezident Tabčov, šeit prezidente Veisa, - teica Pamela. - Jūs zināt situācijas neatliekamību, un joki pašlaik ir nevietā. Apstākļi spiež mūs lūgt jūsu palīdzību. - Veisa īsumā izklāstīja visu iepriekšrunāto. Viņa runāja skaidri un ar nepārprotamu problēmas izpratni. Krievijas prezidents klusējot klausījās un, kad Pamela Veisa pabeidza, skopi pasmaidīja.

-     Tātad jūs gribat jautāt, vai krievi ir iznīcinājuši savus baku vīrusa krājumus saskaņā ar vienošanos? Vai arī mēs esam melojuši?

-       Es negribētu jautājumu fomulēt tik skarbi, - atbildēja Veisa ar tādu pašu smaidu sejā. - Teiksim tikai, ka jebkura baku vīrusa daudzuma atrašana kalpos cilvēcei. Katra palīdzība šo krājumu atrašanā būs mūsu abpusējs ieguvums.

Uz bridi seja ekrānā sasdnga, neizrādot nekādas emocijas. Tad ekrāns atkal atdzīvojās un Tabčovs paskatījās pa kreisi. Sekoja karstas debates krievu valodā ar ekrānā neredzamu sarunu biedru. Tad prezidents pagriezās ar seju pret viņiem. Ketijas sirds sāka lēkšot. Likās tik pretrunīgi, ka viņi paļaujas uz viduslaiku drausmīgāko slimību, lai cīnītos ar visaugstāko tehnoloģiju radītu vīrusu.

- Man žēl, - viņš teica, viegli pašūpodams galvu, - bet, neskatoties uz jūsu acīm redzamajiem aizspriedumiem, mēs patiešām iznīcinājām savus krājumus. - Ketija sajuta taustāmu noskaņojuma pasliktināšanos telpā. - Tomēr, - teica Tabčovs, - vairāki mūsu labākie zinātnieki deviņdesmito gadu beigās pameta mūsu virusoloģiskās pētniecības programmu. Daudzi nebija pārāk sīkumaini un aizgāja naudas dēļ. Mums liekas, ka daži paņēma līdzi vairāk, nekā tikai savas zināšanas. - Tabčovs atkal pagriezās pret savu neredzamo sarunu biedru, lai kaut ko apstiprinātu. - Ir viens cilvēks, kam varētu būt tas, ko jūs meklējat. - Prezidents apklusa, un viņa sejas smagnējie vaibsti pārvērtās bēdīgā, neziņas pilnā smaidā. - Tas, ko mēs visi meklējam.

Satera iela, Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Svētdiena, 2008. gada 16. novembris, pulksten 3.00

Leina Bauere vienmēr gulēja kaila. Tā viņa darīja jau kopš bērnības. Tagad Leina gulēja kā bērns savos apartamentos. Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā visa nedēļas nogale bija viņas rīcībā. Iepriekšējā vakarā viņa bija izgājusi iedzert pāris glāzīšu un galu galā piedzērās.

Leina sapņoja par darbu. Pēdējā laikā tas kļuvis grūtāk paveicams. Viņas trešais nozīmīgākais uzdevums. Tikai savādi: viņa īsti nezināja, kas notiek darbavietā, tomēr tam jābūt kaut kam svarīgam - to Leina saprata.

Logs pie viņas gultas bija atvērts un liega vēsma aizkarus iešūpojusi istabā. Tikko manāmai kustībai sekoja neliels troksnis. Cilvēks uz glābšanas kāpnēm no ārpuses atbīdīja logu par dažām collām platāk un iekāpa istabā. Leina Bau- ere gandrīz nepakustējās un pat nepamodās, kad roka aizspieda viņas mud. Tikai pistoles klikšķis pārtrauca viņas dziļo miegu.

Leina atvēra acis un momentā pamodās. Pret sievietes labo aci vērsās pistoles stobrs, sveša plauksta gulēja uz mutes. Pāri viņai slējās tumšs stāvs un no saviem augstumiem noraudzījās Leinā.

- Es jums uzdošu dažus jautājumus, - stāvs ierunājās. - Ceru, ka uz tiem atbildēsiet.

Pēc divām stundām Leina Bauere bija mirusi. Lode bija izgājusi caur smadzeņu priekšējo daivu.

/

Almanakas zīdaiņu piena fabrika, Bagdāde, Irāka

Tajā pašā dienā. Pēc četrām stundām

Pasaule bija apgriezta ar kājām gaisā. Civilisti sargājās no pašu zemes inficētajiem kareivjiem. Ienaidnieki bija kļuvuši par sabiedrotajiem un piedāvāja dzīvības eliksīrus. Bet Jevgēnija Krotova par to daudz neraizējās, soļodama pa Almanakas zīdaiņu piena fabrikas gaiteni. Šī fabrika atradās Bag- dādes ziemeļu daļā un kalpoja par aizsegu lielākajai no septiņām Irākas bioloģisko ieroču laboratorijām.

Nesenā miera sērgas izraisītā Irākas prezidenta nāve Jevgeņijai un viņas ģimenei nozīmēja nāves sprieduma izpildes atlikšanu. Tomēr viņa joprojām baiļojās par savu drošību. Nāves gadījumi Irākā sasniedza desmitiem tūkstošus. Visvairāk cilvēku nomira izolētās, steigā ierīkotās nometnēs tuksnesī, jo īpaši tas atdecās uz inficētajiem kareivjiem. Slimības ierobežošanas pasākumi bija nežēlīgi, bet nepieciešami, jo izrādījās, ka ir gūti pat zināmi panākumi.

Vēl tagad amerikāņi jaunajam Raisam piedāvāja naudu un palīdzību sagrautās valsts atjaunošanai, vienlaikus centīgi meklējot pieeju Jevgēnijas Krotovas dārgumiem cīņai ar slimību, kas, izkļuvuši ārpus Irākas, klejo pa pasauli. Viņi brīdināja, ka nāves zvans vēl nav izskanējis, bet ar viņas palīdzību pret šo noslēpumaino postu varētu vakcinēt visu pasauli, ieskaitot Irāku.

Tā bija likteņa ironija, ka šīs apokalipses apkarošana bija Jevgēnijas rokās, un viņas pēdējo desmit gadu darbs nav bijis veltīgs.

Nomazgājusies dušā un uzvilkusi aizsargtērpu, Jevgēnija nokāpa drūmā betona tuneļu labirintā, kur glabājās patogēnu arsenāls. Atvērusi sešas collas biezās tērauda durvis, viņa nonāca citā koridorā un pagāja garām lielai telpai ar sprādzienu izrobotām tērauda durvīm - tā bija bioloģisko kaujas galviņu izmēģinājumu vieta. Koridora galā atradās nākamās tērauda durvis. Atslēgusi tās, viņa nokļuva telpā, kuru ieskāva statīvi ar stikla ampulām. Piegājusi pie tālākās sienas, Jevgēnija noņēma no augšējā plaukta statīvu ar ampulām un nolika to uz metāla darba galda telpas vidū. Te viņa aplūkoja četras ampulas - četrus apokalipses jātniekus.

Pirmajā bija Ebola vīruss. Otrajā - norūdīts, izturīgāks štamms, domāts simtprocentīgai nāves gadījumu sasniegšanai. Trešajā - pastardienas vīruss, kas mudināja pēdējo Irākas prezidentu iebrukt Kuveitā un nepakļauties Amerikai. Tas bija Ebola un pārējo vīrusu maisījums. Šis maisījums bija iespējams, tikai pateicodes ceturtās ampulas saturam - tik reti sastopamajam, būtībā unikālajam vīrusam. Tā dēļ Irāka maksāja Jevgēnijai milzīgu naudu, lai viņu atvilinātu pie sevis. Tagad likās, ka Dievs, nevis velns viņai palīdzēja to slepus izvest no Krievijas. Pacēlusi augšup ampulu ar baku vīrusu, viņa brīnījās, kā cilvēces lāsts viduslaikos tagad var izrādīties tās glābējs.

Ceturtais izolators, Balingungas slimnīca,

Kalkuta, Indija

Tajā pašā dienā pulksten 11.28

Septītajā dienā Crime Zero bija pilnīgi iesakņojies Babu Ananda smadzeņu un dzimumdziedzeru šūnās.

Vīrusa pirmā stadija norisinājās pavisam neilgi, jo viņam bija tikai četrpadsmit gadu. Zēna hromosomu telomi un Y hromosomu SRY gēni nekavējoties pārslēdzās uz pēdējo - liktenīgo - stadiju.

Androgēnu pieplūdums bija tik spējš un augsts, ka dažu stundu laikā uz viņa sejas parādījās ar šķidrumu pildītas pūtītes. Mad sāka izkrist veselām šķipsnām un balss kļuva rupjāka.

Steidzami nogādāts slimnīcā, viņš gultā raustījās krampjos, uzrādot akūta nemiera fiziskus simptomus, kas izpaudās kā paaugstināts adrenalīna līmenis organismā. Arī cerebrālo aktivitāti stimulējošie dopamīns un norepinefrīns sasniedza nepieļaujamu līmeni. Vienlaikus inhibitora serotonīna pieplūdums bija tik augsts, ka asinis piesātinājās ar monamīna oksidāzi.

Zēna smadzenes centās cīnīties ar agresijas uzliesmojumiem, tajā pašā laikā izjūtot žņaudzošu emocionālu savaldīšanos. Darbojoties ar pilnu jaudu un vienlaikus bremzējot aktivitāti, iekaisušās smadzenes sāka plīst gabalos, it kā mēģinātu pielāgoties šiem pretēji vērstajiem spēkiem.

Nelaimīgā puiša pussairušajā prātā valdīja halucinācijas, šausmas un vainas apziņa.

Smadzenēm sabrūkot, nekontrolējami paaugstinājās asinsspiediens, izraisot šoku. Tas vēstīja par nenovēršamo nāvi. Lai izdzīvotu, smadzenēm nepieciešamas asinis, bet, tā kā iekaisuma radītais uztūkums noslēdza vitālās artērijas, smadzeņu iekšējais spiediens turpināja celties. Organisms tam pieskaņojās ar arteriālā spiediena paaugstināšanos. Vispārējais asinsspiediena pieaugums ievadīja asinsizplūdumu sērijas visā ķermenī un beidzot arī smadzenēs. Asiņošana no deguna iezīmēja nāves sākumu.

Viņa pēdējās minūtes nepalika bez varas iestāžu uzmanības. Dažas stundas pēc uzņemšanas slimnīcā Indijas valdības augstākie medicīnas speciālisti reģistrēja dažādo testu uzrādītos noslēpumainos simptomus. Babu Ananda ķermenis vēl nebija atdzisis, kad visas pasaules valstu vadītāji jau lasīja slepenus ziņojumus.

Crime Zero trešā fāze bija paņēmusi savu pirmo upuri. Tas bija tikai sākums.

Dzemde, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā pulksten 21.17

- Paskaties, Lūk! Tas ir skaisti, - teica Ketija Ķerra. Aptumšotajā Dzemdē elektronu mikroskops viņas aizsargķiveri padarīja zaļganīgu spīdīgu.

Ieņēmis Ketijas vietu un palūkojies mikroskopā, Dekers nespēja saskatīt nekādu skaistumu. "Sirdsapziņas" vīruss, ko Ketija bija jau agrāk viņam rādījusi, atgādināja mirgojošu oreolu, Crime Zero bija kā saritināta cilpa, turpretī projekta "Glābiņš" vīruss izskatījās pēc deformēta pusmēness.

Pēc Ketijas sacītā, kompleksais vīrusu serums bija hibrīds, kas saturēja DNS no Lūka ķermenī esošās predndes un no Irākas saņemto baku serumu. Tas bija mazliet pasdprināts. Iespējams, tieši šī DNS vakcīna izglābs cilvēci. Bet vienalga - tā nebija skaista.

Stundu pēc ASV prezidentes un Krievijas prezidenta sarunas tika nodibināti sakari ar Irāku. Jaunais Raiss bija saprātīgāks par savu priekšteci un valstī valdošās krīzes dēļ arī piekāpīgāks. Tomēr viņš izturējās ļoti piesardzīgi un neslēpa aizdomas atdecībā uz amerikāņu motīviem. Sākumā Raiss atteicās atzīt, ka viņa valstī ir jebkādi baku vīrusa krājumi. Tikai pēc tam, kad Pamela Veisa apsolīja palīdzēt atjaunot Irākas infrastruktūru un cīnīties ar sērgu, kas plosījās valstī, dka panākta vienošanās.

Ziņa, ka Irākai tiešām ir baku vīruss, nāca kā atvieglojums, tomēr fakts, ka Jevgēnija Krotova radījusi un norūdījusi štammu, bija visīstākais atklājums. To saņēmuši, zinātnieki konstatēja pilnīgu atbilstību viņu vajadzībām. Ketija aicināja drošības labad pārliecināties, vai šāda ranga zinātniece nav iesastīta Irākas bioloģiskās bruņošanās programmā, jo tad riskam būtu pakļauti visi un neviens vairs nevarētu mierīgi gulēt.

Dvīņi Šlosbergi iepriekšējā nedēļā veica pamatīgu sagatavošanās darbu, un, kad bija saņemts baku vīruss, gan Ketija, gan Šērona Biba un viņu komandas varēja nekavējoties sākt apvienot neaktīvās ķēdes ar baku apvalka gēniem. Viņi bija apmierināti, ka viss ir savā vietā un katra no iekļautajām daļām, sasniedzot mērķa šūnas, dos savus norādījumus. Džims Belks eksperimentālajā bioreaktorā bija izgatavojis pi- lienveida bakteriālo ieroču sēriju, un Dekers to pašlaik aplūkoja.

-    Es domāju, mēs to varam paveikt, - sacīja Ketija. Viņas seja satraukumā kaisa. - Mums jāpārbauda, vai tā ir droša un vai tā darbojas. Ja tā ir, tad mēs varētu apturēt Crime Zero. Tas būtu labi, Lūk. Kā tu domā?

-    Jā, protams. Tas ir lieliski. - Tomēr viņš joprojām jutās neērti. Pēdējās dienās Lūks bija centies aptvert šīs ārstēšanas nozīmību. Dekers joprojām dusmojās par to, ka viņa gēni ir izmainīti, un nepavisam nepriecājās, ka viņam ir Akselmena gēni, tomēr tie bija viņa gēni, un Lūks prata ar tiem sadzīvot. Tagad ģenētiķi bija laupījuši viņa tiesības cīnīties ar savu pagātni.

-    Kas tev vainas, Lūk? - Ketija jautāja, uzmanīgi viņā lūkodamās.

-    Es nezinu. Tev taisnība, tas ir labākais, vienīgais risinājums. Bet mani nepamet sajūta, ka tomēr kaut kas nav tā, kā vajag.

-    Kā gan kaut kas varētu nebūt kārtībā? Ja tas darbosies, mēs izglābsim visus vīriešus.

-     Lūk, tā ir lietas būtība. Jūs to nevarēsiet izdarīt. Vismaz ne vīriešus, kādi tie bija agrāk. Vīrieši, kādus mēs pazinām līdz šim, turpinās mirt. Mani neatstāj doma, ka izdzīvojušie būs citi cilvēki - varbūt labāki, varbūt sliktāki, bet kaut kādā ziņā atšķirīgi. Es būšu citāds. Varbūt es jau tāds esmu? - Viņš gribēja, lai Ketija iebilstu. Tad bažas nepaliktu tikai viņā. Bet Kedja nesacīja neko, tikai stāvēja un māja ar galvu, it kā piekrītot Lūka teiktajam.

-    Vai tu neredzi, - viņš turpināja, - ka, neskatoties uz to, kam ticēja Elisa Prinsa un Medlina Neilore, vīrieši kalpoja noteiktam mērķim. Jā, vīrieši ir agresīvāki nekā sievietes, viņi izdara lielāko daļu vardarbīgo noziegumu, viņi dod priekšroku citu pakļaušanai, nevis pārrunām. Un, jā, viņi meklē sensācijas un uzņemas risku. Bet šis spars un agresija liek viņiem uzveikt okeānus, galaktikas un visu citu, sākot ar reliģiju un beidzot ar netaisniem valdniekiem. Vīrieši, bet ne sievietes, ir bijuši pārmaiņu un civilizācijas virzītājspēks. Labi, ne pilnīgi, bet lielākoties. Projekts "Sirdsapziņa" nelabojamiem noziedzniekiem ir viena lieta, bet katra tagadnes un nākotnes vīrieša garīga pakļaušana - pavisam kas cits. Pārveidotu vīriešu iesaistīšana nākotnes veidošanā varētu būt postoša.

-       Droši vien ne tik postoša kā tad, ja mēs nedarītu neko, - teica Ketija.

-    Protams, - viņš piekāpās. - Tomēr tas ir pretīgi.

Ketija pasmaidīja. - Es zinu, ka tas ir kompromiss. Tomēr, Lūk, labāk es redzu tevi ar dažiem izmainīdem gēniem, nekā mirušu. Un ir vērts padomāt vēl par kaut ko: šīs izmaiņas, vai tā būtu "Sirdsapziņa" vai radikālākais Crime Zero, civilizāciju iespaidos vairāk nekā jebkurš pasākums mūsu vēsturē. Bet tās nebija iecerējuši vai īstenojuši vīrieši. Varbūt tas pierāda, ka sievietēm piemīt vairāk spara, nekā to atzīst vīrieši? Kas to lai zina? Varbūt cilvēce iegūtu, ja abi dzimumi pārmaiņus ieņemtu vadītāja sēdekli?

Dekers sadrūma. - Es ceru, ka tev taisnība.

Arī Ketija cerēja, ka viņai ir taisnība. Bija pagājusi nedēļa, kopš sāka darboties Crime Zero, un drīz sāks mirt cilvēki. Viņi turpinās mirt arvien lielākā skaitā, kamēr nebūs vakcīnas - ar vai bez blakusefektiem.

Pēkšņi šņākdamas atvērās Dzemdes durvis un ienāca divi zilos aizsargtērpos ģērbušies cilvēki - Šērona Biba un ģenerālmajors Toms Elerdiss.

Elerdiss saberzēja cimdotās rokas. - Viss ir nokārtots, - viņš paziņoja. - Mums ir divdesmit inficēti vīriešu kārtas brīvprātīgie, visi no militārā personāla. Visi ir piekrituši ļaut sev ievadīt "Glābiņa" baku vakcīnu. Katrs ir apgādāts ar gēnu ķēdes un asins analīzes kontroles aproci. Tā ļaus mums noteikt, vai līdz rītritam vakcīna būs iedarbojusies. Mums ir ari brīvprātīgās sievietes. Tiklīdz zināsim, ka vakcīna iedarbojas uz vīriešiem, mēs to pārbaudīsim arī sievietēm, lai pārliecinātos par tās drošību. Un tā, līdz rītvakaram, pieņemot, ka visi tesd ir pozitīvi, mēs varētu, nē - mums jāvar sākt vakcīnas izlaišanu.

- Stratēģiskie ražošanas objekti ir jau uzcelti šeit, Anglijā, Krievijā, Ķīnā, Irākā, Brazīlijā un Austrālijā. Tie gaida mūsu atļauju, un tad katrs saņems dokumentu kopiju, kas satur vakcīnas ražošanas specifikāciju un pilnu ģenētisko sekvenci. Savukārt tie apgādās ar vakcīnu militārās un civilās aviācijas vienības, kas bombardēs visus svarīgākos apdzīvotos centrus. Zemeslodes laika apstākļu analīze dos iespēju izmantot gaisa plūsmu ietekmi uz mikroklimatu. Tā mēs panāksim vīrusa izplatīšanos pa gaisu. Šo triecienu papildinas ar bakterioloģisko gaisa attīrīšanas tuneļu izmantošanu katrā svarīgākajā lidostā. Turpmākajās nedēļās visu zemeslodi intensīvi bombardēs. Crime Zero nebūs kur paslēpties.

-    Tātad jūs nometīsiet paraugus un vakcīnas gēnu ķēdes tikai tad, kad būsiet pārliecināti, ka tā ir droša un efektīva? - jautāja Dekers.

-    Varat par to nešaubīties, - teica Elerdiss. - Mēs visi zinām, ka vakcīna varētu izrādīties nederīga vai, vēl sliktāk, nāvējoša. Tāpēc mēs to pastiprināti pārbaudām, kamēr nav zināms, ka viss ir kārtībā. - Viņš piegāja pie baltas kastes Dzemdes stūri'. Tai nebija monitora, tikai daudzas lampiņas, bet vienos sānos atradās taustiņi un liela, sarkana poga. Izskatījās, ka tā ir nesen uzstādīta. - Tas ir SDB, slepeno datu bloks. Tas nav savienots ne ar TITANIA, ne ar kādu citu tīklu, kamēr nav ievadīts sešu burtu kods un nospiesta sarkanā poga. Tikai tad tajā uzkrātie dati pa slepenajām līnijām tiks nosūtīti uz izvēlētajiem ražošanas objektiem. Kamēr tas nav noticis, tā ir efektīva, ložu droša datu glabātava, tai nevar piekļūt arī neviens hakeris. Gan dati, gan paraugi, ieskaitot Džima Belka izgatavotos, atrodas šeit, seifā, vai ari kopā ar izmēģinājuma subjektiem aiz atslēgas. Būtībā jebkuri dati un materiāli, kas attiecas uz vakcīnu, tagad atrodas šeit, laboratoriju kompleksa sirdī.

-     Tādā gadījumā, - Dekers šķībi pasmaidīja, - ja vakcīna darbosies, cerēsim, ka ar šo vietu nekas nenotiks.

Elerdiss smaidīja. - Es par to parūpēšos. Šī ir viena no visdrošākajām vietām uz zemes.

Ketija vairāk domāja par laika sadalījumu. - Vai mēs nevaram vakcīnu pārbaudīt ātrāk? Jūs teicāt, ka jāgaida testu rezultāti ar vīriešiem, lai pēc tam sāktu izmēģinājumus ar sievietēm. Kāpēc?

Šērona Biba atbildēja: - Brīvprātīgās sievietes ir grūtāk atrast, un, atklāti sakot, mēs negribam riskēt ar sieviešu dzīvībām, kamēr nav zināms, kā "Glābiņš" iedarbojas uz vīriešiem. Crime Zero nekaitē sievietēm, bet "Glābiņš" varētu, jo mēs neesam pienācīgi novājinājuši Krotovas piegādāto baku vīrusu.

To izdzirdusi, Ketija sarauca pieri. - Bet katra minūte var būt liktenīga. Pasaulē dzīvo gandrīz 300 miljoni vīriešu kārtas pusaudžu. Jaunākie mirs nedēju pēc infekcijas. Tas nozīmē, ka jaunākie vīrieši sāks krist kā mušas. Mums jāsāk pārbaudīt sievietes tūlīt. Katra stunda nozīmē simtiem tūkstošu dzīvību.

-     Mirkli pagaidiet, - teica Elerdiss. - Pagaidiet, kamēr iegūsim pozitīvus rezultātus ar vīriešiem. Ja "Glābiņš" nedarbojas, vai, vēl sliktāk, ir nāvējošs, tad nav jēgas pakļaut riskam sievietes.

Pēkšņi dators pie Elisas Prinsas seifa sāka pīkstēt.

-    Kas tad tas? - norūca Elerdiss, uzlūkojot monitoru.

-    Tas ir ziņojums, - paskaidroja Biba. Uz ekrāna parādījās īss, koncentrēts ziņojums.

-    Nolādēts! - izlasījis tekstu, klusi noteica Dekers.

Uz ekrāna bija redzams jauns indiešu zēns. No slepenā ziņojuma izrietēja, ka viņš ir pirmais reģistrētais Crime Zero upuris un miris pirms nedaudz vairāk kā stundas. Laika bija maz. Nāve sāka ievākt ražu.

Kedja pieņēma lēmumu.

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats

Pirmdiena, 2008. gada 17. novembris, pulksten 2.12

Neviens neapturēja FIB nindzju melnā aizsargtērpā. Pie galvenās ieejas, kur aizsargtērps traucēja izmantot DNS sen- soru, viņa uz pallgklaviatūras uzsita pieejas kodu. Iekļuvusi pilsētiņā, viņa ievadīja savu izsaukuma signālu un ar tērpa sarunu ierīces palīdzību uzzināja visas paroles.

Pulkstenis rādīja trešo rīta stundu, un pilsētiņa bija kā izmirusi. Nindzja, kam uz žetona bija rakstīts īpašo uzdevumu aģente Leina Bauere, ar sarunu ierīces palīdzību uzzināja, kur atrodas lielākā daļa aģentu un kā no tiem izvairīties. Ejot uz klusumā grimstošo kupolu, viņa gandrīz nevienu nesatika. Satiktie nepievērsa viņai nekādu uzmanību.

Apstājusies, lai sakārtotu somas rokturi, Medlina Neilore nejuta bailes, tikai aukstu apņemšanos. Kāds zinātnieks baltā tērpā atvēra kupola durvis un atstāja tās pusvirus, lai ieplūstu mazliet svaiga gaisa. Viņš netuvojās un nemēģināja pārbaudīt Neilores personību.

Šķita, ka tērps padarījis viņu neredzamu. Leinas Baueres adresi viņa sameklēja FIB personāla sarakstos. Leina Sanfrancisko dzīvoja viena, un viņas dzīvokli nebija grūti atrast. Pirms nāves viņa izstāstīja Neilorei visu nepieciešamo par drošības sistēmu, ieskaitot kodus un apsardzes pārvietošanos.

Laikā starp pulksten vieniem un sešiem teritorija bija tukša. Cilvēki gulēja kupola augšdaļā. TITANIA uzdevums bija brīdināt sargus par ienācējiem, bet Bauere bija teikusi, ka nekādi ienācēji netiek gaidīti.

Neilore negribēja viņu nogalināt, bet viņai nebija izvēles. Pārāk liels risks. Viņa iešāva Bauerei galvā divas lodes, ķermeni ietina paklājā un paripināja zem gultas. Baueri atradīs diezgan drīz, bet līdz nakts beigām tam nevajadzētu nodkt.

Medlina Neilore atkal iedomājās par Lūku Dekeru un Ketiju Ķerru. Elisa bija stāstījusi, ka grib iedot vakcīnu Dekeram, un Neilore nešaubījās, ka Ketija zina, kā ar to rīkoties. Kopā viņi bija bīstami.

Neilore nevarēja iedomāties, kā Ketija varētu apturēt Crime Zero globālā līmenī, bet viņa varētu izveidot vakcīnu, kas nopietni traucētu tā gaitai. Kamēr Crime Zero bija visaptverošs, to darīt bija bezjēdzīgi. Ja saglabājas dažas ļaundabīgas šūnas, lai cik arī maz to būtu, pēc kāda laika posts atgriezīsies.

Ceturtā biodrošības līmeņa slimnīca, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 2.25

Ketija Ķerra paskatījās pulkstenī. Viņa ne uz mirkli nespēja iemigt. Ja nu pieņemtais lēmums ir milzīga kļūda?

Tā kā neviens neko nevarēja darīt, kamēr nebija beidzies izmēģinājums ar divdesmit vīriešiem, pētnieki izmantoja izdevību mazliet nosnausdes. Kad pārējie aizgāja, Ketija iezagās atpakaļ Dzemdē un paņēma "Glābiņa" vakcīnas paraugu. Atstājusi zīmīti ar paskaidrojumu, ko darīs, viņa nonāca lejā uz vienu no izolatoriem.

Pirms četrām stundām viņa bija ieelpojusi "Glābiņa" baku vakcīnu un līdz šim brīdim savā plastmasas burbulī nevarēja aizmigt. Uzzinājusi, ka Crime Zero pirmais upuris ir miris, Ketija nolēma darboties - pati izmēģināt vakcīnu. Ja viss būs kārtībā un tā darbosies arī vīriešiem, viņi ietaupīs laiku un izglābs simtiem tūkstošus dzīvību. Ketija nestāstīja pārējiem, ko ieplānojusi, jo kolēģi varētu mēģināt to aizkavēt. Pēc tam viņa būtu pārliecināta, ka rīkojusies pareizi un var paļauties uz "Glābiņu".

Pašlaik Ketija par to nejutās droša.

Viņa pārbaudīja hromēto rokassprādzi uz plaukstas locītavas. Sīks sensors ar adatu iekšmalā kontrolēja asins un DNS stāvokli. Rokassprādzei bija kristālu displejs ar diviem lodziņiem. Vienā lodziņā varēja vērot viņas asinsainu, bet otrā - genomu. Pašlaik abi bija tukši. Pēc divām vai trīs stundām ekrānā parādīsies informācija, kas vēstīs, vai viss ir kārtībā, vai ari ir komplikācijas. Šīs komplikācijas varētu nozīmēt vai nu tūlītēju nāvi, vai ilgtermiņa ģenētiskas mutācijas, kas ietekmētu viņas turpmāko dzīvi, lai cik ari īsa tā būtu.

Viņa zināja, ka citur pārbauda divdesmit vīriešus. Taču viņa nejuta īstu tuvību ar šiem cilvēkiem. Viņi bija inficēti, būtībā mirstoši, tā ka "Glābiņa" vakcīna bija vienīgais glābiņš. Ketija nebija pakļauta ārstēšanai, bet pārāk labi zināja, kādi šausmīgi sarežģījumi rastos, ja ģenētiskā vakcīna aizietu brīvsolī un sāktu postīt viņas DNS. Ketija nešaubījās, ka tas, ko viņa dara, ir pareizi, bet doma, ka mutējošs baku vīruss vai kāds šausmīgs tā hibrīds varētu sabiedroties ar Crime Zero, lika asinīm sastingt. Vien doma par to, ka zem ādas mutuļo baku vīruss, radīja vēlēšanos pakasīt seju.

Līdz pat šim brīdim viņa spēja domāt vienīgi par cīņu ar slimību. Jau pamostoties domas novirzījās uz to, un retajos atelpas brīžos prātā valdīja tukšums. Tagad miegs vairs nenāca, un Ketija varēja padomāt par nodkumiem, kas nebija deši saistīti ar vīrusu. Pirmo reizi kopš šā murga sākuma Ketija visā pilnībā atskārta nodkušā nežēlīgumu. Viņa jutās satriekta.

Bija grūti iedomāties, ka tikai pirms trim dienām Medlina Neilore centās viņu ieslodzīt "Patvērumā". Ja Ketija būtu nomirusi, kurš par notikušo paziņotu viņas tuviniekiem Anglijā? Un kas notiktu, ja Crime Zero nopostītu pasauli? Un kas notiks, ja viņa izdzīvos un "Glābiņa" vakcīna darbosies? Sapnis par "Sirdsapziņu" piepildās daudz pilnīgāk, nekā viņa cerējusi. Ko darīt pēc tam?

Uzdodama sev šos jautājumus un ieskatoties nākotnē, Ketija centās nomākt nedrošību par tagadni. Bet tikai uz mirkli.

Viņas izolatora durvis klusi pavērās, pa tām ieslīdēja slaids stāvs bioaizsargtērpā. Puskrēslā piemiegusi acis, Ketija uzmanīgi pētīja atnācēju. Viņš uz brīdi apstājās, un Ketija pastiepa kaklu, cenšoties saskatīt ienācēja seju. Tas neizdevās. Cilvēks pastiepa roku uz plastmasas lodes pusi, un Ketija ieraudzīja seju.

- Tā jau man likās, ka pastrādāsi kādu muļķību, - teica Dekers.

Ketija nezināja, ko atbildēt.

i

Attīrīšanas telpa, ViroVector Solutions,

Kalifornijas štats

Tajā pašā dienā. Pēc divām stundām

Šērona Biba, velkot mugurā zilo biotērpu attīrīšanas telpā starp trešā un ceturtā līmeņa laboratorijām, jutās nogurusi. Telpā bija apģērbu skapīšu rinda, dušas, tualetes un pakaramais ar bioaizsargtērpiem. Vienā malā bija divi baseini, bet sienas klāja hlorkaļķa pudeļu un citu pretvīrusu ķimikāliju trauku rindas. Pulkstenis bija četri un trīsdesmit minūtes, un visur valdīja klusums. Pēc tikšanās ar Elerdisu, Ketiju Ķerru un Lūku Dekeru viņa uzkāpa augšā galvenajā ēkā sameklēt kaut ko ēdamu un dažas stundas nosnausdes.

Ar Elerdisu bija norunāts, ka pulksten piecos viņa izmeklēs divdesmit izmēģinājuma grupas vīriešu. Pieņemot, ka rezultāti būs labi, Šēronai vajadzēs modināt ģenerālmajoru. Pēc rezultātu paziņošanas pētnieku vadošajai grupai un atļaujas saņemšanas no prezidentes slepenās gēnu ķēdes un vīrusu specifikācijas varētu ievadīt slepeno datu blokā un nosūtīt uz ražotnēm visā pasaulē. Kodu zināja dkai Elerdiss, Ketija Ķerra unyiņa.

šērona divreiz nožāvājās. Ak dievs, viņa nebija jutusies tik nogurusi, kopš vadija ciņu ar Ebola vīrusu 1999. gadā Kongo. Gandrīz divas nedēļas Šērona nebija redzējusi Atlantā palikušo ģimeni - vīru un divus bērnus. Doma, ka Crime Zero dēļ varētu zaudēt vīru, viņu dzina izmisumā. "Glābiņa" vakcīnai bija jādarbojas. Instinktīvi un rūpīgi pārbaudījusi, vai aizsargtērps ir vesels, viņa uz brīdi apstājās pie durvīm, kas veda uz kompleksa bīstamo zonu. Tajā ietilpa ceturtā līmeņa biolaboratorijas, Dzemde un lifts, kas veda lejup uz slimnīcu un morgu.

Kad Biba bija ievadījusi paroli un caur sejsargu noske- nējusi aci, viņai likās, ka attīrīšanas telpā bez viņas atrodas vēl kāds. Caur ausu aizbāžņiem viņa saklausīja aiz sevis vieglu čaboņu. Šērona nepaspēja pagriezties, kad durvis sāka atvērties un kaut kas ciets piespiedās viņas mugurai.

-     Kusties un neskaties atpakaļ, - nošņāca sievietes balss aiz muguras. - Es redzēju tavu kodu, un, lai turpinātu ceļu, man vajadzīga vien tava acs. Es varu iet vai nu kā tavs viesis, vai ari paņemt vienu tavu aci un iekļūt Dzemdē viena pad. Izvēle ir tavās rokās.

Šērona Biba bija pārāk šokēta, lai kaut ko sacītu, un, pirms viņa paspēja atbildēt, tika iestumta gaitenī. Mežonīgā ātrumā Šērona ar acīm meklēja vēl kādu aiz laboratorijas stikla šķērssienas, bet viņa bija viena. Pārējie augšā gulēja.

-   Ejam, - balss pavēlēja, un viņas pagāja garām liftam un tuvojās durvīm koridora galā.

Medlina Neilore sajuta atvieglojumu. Tagad viņa bija jau tuvu. Biobriesmu simbols un uzraksts Biodrošības piektais līmenis, kas rotāja Dzemdes stikla durvis, viņai šķita kā vad- uguns.

Iekļuvusi ViroVector, Neilore pacietīgi virzījās uz biolabo- ratoriju centru. Izmantojot radio, viņa izvairījās no pārējiem aģentiem. Izskatījās, ka aģenti izvietoti pa perimetru visās svarīgākajās vietās, bet pa nakd pašā kompleksā palika vien daži, iespējams, pat neviens. Tomēr grūtākais vēl bija priekšā. Viņai vajadzēja iekļūt kompleksa centrālajā zonā, kur atradās Dzemde. Piekļuves koda vairs nebija, nācās veikt acs tīklenes indentifikāciju.

Neskaitāmas reizes pavadot Elisu Prinsu uz Dzemdi, viņa bija labi iepazinusi laboratoriju izvietojumu, tāpēc virzījās pa kompleksa mazākapsargāto ārējo apli. Kad viņa zagās no biodrošības pirmā līmeņa uz trešo, visas laboratorijas atgādināja pamestas bibliotēkas. Klusumu pārtrauca tikai aparātu un kondicionētāju klusā dūkoņa. Beidzot Neilore sasniedza attīrīšanas telpu, no kuras varēja iekļūt bīstamajā zonā. Noslēpusies aiz apģērbu skapīšiem, Medlina pacietīgi gaidīja, kamēr kāds parādīsies un ielaidīs viņu iekšā.

Šis cilvēks bija doktore Šērona Biba.

-      Ejam, - Neilore sacīja, bīdīdama viņu uz Dzemdes durvīm. - Atver durvis. Esmu tieši aiz tevis.

Biba mazliet vilcinājās, un Neilore saprata, ka šoks ir beidzies un zinātniece domā par sevis pasargāšanu.

-   Tūlīt ver vaļā, - viņa šņāca, stingri piespiezdama pistoli Bibas sāniem, nedodot laiku pārdomām.

Ar stīviem pirkstiem Biba nospieda kodu uz durvju klaviatūras un mierīgi stāvēja, kamēr lāzerstars noskenēja viņas acs tīkleni. Kamēr durvis vērās vaļā, Neilore paskatījās pulkstenī. Cilvēki sāks mosdes nākamās stundas laikā. Vajadzēja pasteigties, ja gribēja uzstādīt spridzekli un aiziet, pirms tas eksplodē. Neilore juta tā nomierinošo svaru savā lielajā somā. Tas bija mazs un vienkāršs, bet ar to pietika, lai sagrautu vienu rūdītā stikla sienu. TITANIA tad pārietu sašaurinātas darbības režīmā, cieši noslēdzot bīstamo zonu ar hermētiskiem ugunsdrošiem paneļiem, norobežojot ceturtā un piektā līmeņa laboratorijas, kā arī slimnīcu un morgu. Tad, neņemot vērā nekādu no ārpuses ievadītu kodu, TITANIA ierobežotajā teritorijā iedarbinātu hlorkaļķa un citu ķimikāliju dušu, tam sekotu ultravioletās gaismas izrāde un beidzot negaiss ar 3000 grādu karstumu, kas iznīcinātu ikvienu dzīvu būtni. Neizdzīvotu ne cilvēki, ne sērgas, ne vakcīnas.

Kad durvis uz Dzemdi pilnīgi atvērās, Neilore pa tām iegrūda Bibu un tad pati viņai sekoja. Vispirms Medlina pamanīja nesen uzstādīto slepeno datu bloku. Viņa tādus nered lietoja savā darbā Birojā. Tos izmantoja tikai sevišķi slepenu vai ārkārtīgi vērtīgu datu uzglabāšanai, lai pilnībā izslēgtu datu pazušanas iespēju. Datu kopijas parasti neiz- gatavoja. Tas nozīmēja, ka viss, ko Kedja Ķerra bija sasniegusi vakcīnas izgatavošanā, atradās šajā kastē.

Medlina nosvieda somu uz grīdas un, piespiedusi pistoli Bibas aizsargtērpa sejsargam, sacīja: - Tagad pastāsti, cik tālu esat tikuši un kur es varu atrast Ketiju Ķerru.

Tad viņa ieraudzīja pie genoskopa atstāto Kedjas zīmīti. Jautājumi kļuva lieki.

Lūks Dekers satrūcies pamodās. Sākumā viņš nesaprata, kur atrodas. Sejai priekšā bija stikls, bet ausīs skanēja vēja brāzmas. Tad Dekers aptvēra, ka ir ģērbies bioaizsargtērpā un aizmidzis uz Ketijas kupolam blakus noliktā krēsla.

Viņš paskatījās uz digitālo pulksteni pie gultas. 4.47. Dekers ātri pagriezās pret Ketiju. Lūks centās saskatīt aproci uz viņas rokas, bet tā bija paslēpta zem segas.

-    Ketij, - viņš sacīja. - Mosties!

Viņa atvēra acis un brīdi izbijusies skatījās.

-    Kā tu jūties? Kā ir ar aproci?

Ketijas acis iepletās, un pēkšņi viņa bija pilnīgi atmodusies. Viņa izvilka roku no segas apakšas un parādīja aproci. Abi lodziņi bija zaļā krāsā.

-    Ko tas nozīmē? - Lūks jautāja satrauktā balsī.

Ketija palūkojās uz viņu un neticīgi pasmaidīja. - Ar mani viss kārtībā. Nezinu, vai "Glābiņš" darbojas, bet tas ir drošs. Zaļā krāsa nozīmē, ka novirzes, kas varētu radīt kādu ļaunumu, ir statistiski nenozīmīgas.

-   Tādā gadījumā, - viņš sacīja, pasniegdams nomesto bio- aizsardzības tērpu, - pazūdam no šejienes.

Kopā ar Lūku braucot liftā uz laboratoriju kompleksu augšstāvā, Ketija tikko varēja savaldīt gaidāmā triumfa sajūtu. Abiem mugurā bija slimnīcas baltie biotērpi. Pirms dažām minūtēm viņi bija aizsteigušies uz galveno palātu un pārbaudījuši izmēģinājuma grupas vīriešus. Visi šķita miegaini, bet viņu gēnu aina bija stipri uzlabojusies.

Ketija sāka ticēt, ka izdosies novērst gaidāmo bioloģisko kataklizmu. Palūkojusies uz Dekeru, viņa atcerējās iepriekšējo vakaru. Lūks bija atnācis Ketiju atbalstīt. Viņu pārņēma bezgalīga kopības izjūta. Viņi kopīgi bija atklājuši Crime Zero un cīnījušies pret milzīgu pārspēku, lai novestu to strupceļā. Un tagad trūka pavisam maz, lai šo neprātu apturētu.

Tiklīdz lifta durvis atvērās, Dekers devās pa kreisi uz Dzemdes piektā līmeņa biodrošības līmeņa durvīm. Caur izliekto stiklu Ketija varēja saskatīt daļu interjera. Ieraudzījusi zilo biotērpu nolīkušu pār vienu no darba virsmām, viņa paātrināja soļus. - Skaties, Šērona neguļ. Paziņosim viņai jaunumus. Pēc tam pamodināsim Tomu un pārējos.

Ketija ievadīja kodu Dzemdes durvīs un pagaidīja, kamēr noskenē viņas aci. Kad durvis, klusu šņācot, atvērās, viņa ieslīdēja iekšā. Cieši aiz viņas sekoja Dekers.

Sākumā Ketija nevarēja saprast, kāpēc Šērona Biba tik dīvaini atspiedusies pret genoskopu, tāpēc piegāja tuvāk. Viņa redzēja, ka Šēronas Bibas ķiveri caururbusi lode, un saprata, ka Biba mirusi, tajā pašā brīdī pamanot melno FIB bio- aizsargtērpu. Melnais stāvs bija aizgriezies un pieplacis kaut kam, kas atgādināja kvadrātveida metāla kasti. Tā atradās ledusskapja priekšā, kurā bija pasaules bīstamākie vīrusi, ieskaitot Ebola un Marburgas vīrusus.

Kad melnā ķivere pagriezās pret viņu, Ketija apstulba. Lai gan Medlinas Neilores melnās acis, viņu ieraugot, pauda pārsteigumu, kādreizējā FIB direktore smaidīja.

Dažos mirkļos Dekers aptvēra situāciju. Deviņus jardus no viņa Medlina Neilore bija pieplakusi pie kāda priekšmeta, kas līdzinājās nelielam spridzeklim. Četrus jardus tuvāk uz grīdas stāvēja Neilores soma. Uz tās gulēja viņas pistole.

Ketija stāvēja pa labi no viņa. Pa kreisi atradās slepeno datu bloks ar "Glābiņa" vakcīnas datiem. Tos steidzami vajadzēja nosūtīt, bet viņš nezināja kodu. To zināja tikai Ketija.

Liekas, arī Neilore bija novērtējusi stāvokli. Izskatījās, ka viņa nevar izšķirties, ko darīt: pabeigt spridzekļa uzstādīšanu vai iegūt pistoli.

Ketija skatījās uz slepeno datu bloku, acīmredzot saprazdama, cik svarīgi ir nosūtīt datus, vai arī viss būs zaudēts.

Ilgāku laiku neviens neelpoja un nekustējās, tikai skatījās cits uz citu.

Tad Dekers pagriezās pret Ketiju un, metoties pēc pistoles, uzsauca: - Nosūti datus. Žigli!

Pēkšņi visi trīs, cik ātri vien atļāva neērtie tērpi, sāka pārvietoties pa balto flīžu grīdu.

Dekers nespēja apvaldīt vaidu brīdī, kad viņa sadauzītais ķermenis skāra grīdu un lauztā roka nobūkšķēja pret Neilores ķiveri. Tieši sev pretī viņš redzēja Neilores naidā pārvērsto seju, bet pa labi varēja saskatīt spridzekli. Melnajai kastei bija digitālais displejs. Tā sarkanie cipari rādīja 9:01. iespējams, tas ziņoja, cik laika atlicis līdz eksplozijai.

Tagad Neilore skatījās viņam garām uz Ketiju, kura stāvēja pie slepeno datu bloka un ievadīja nosūtīšanas kodu. Uzraususies kājās, Neilore iespēra pa Dekera lauzto roku, un viņš izdzirdēja kaulus nokrakšķam. Kādu brīdi Lūks gulēja uz grīdas, locīdamies sāpēs. Neilore metās virsū Ketijai un atgrūda viņu no slepeno datu bloka, neļaujot nospiest lielo, sarkano pogu.

Zobus sakodis, Dekers ar veselo roku sagrāba spridzekli, bet tas bija ievietots noslēgtā apvalkā un aprīkots ar vienvirziena darbības slēdzi. Dekers nebija spridzekļu eksperts, bet pamatzināšanas ļāva noprast, ka tā ir vienkārša, viegli izmantojama ierīce. Iedarbinot taimeri, noteiktā laikā spridzeklis eksplodēja, un nekas to nespēja aizkavēt. Vienīgais veids, kā izvairīties no eksplozijas, bija turēties pēc iespējas tālāk no spridzekļa.

Tad viņš zem seifa ieraudzīja Medlinas ieroci. Tas droši vien tur bija paslīdējis viņa un Medlinas sadursmes brīdī. Pabāzis veselo roku zem seifa, Lūks centās to sasniegt, bet pirkstgali to tikai pabīdīja tālāk. Viņš mainīja stāvokli un ieguva kādu collu. Ar to pietika, lai izvilktu pistoli. Tad Dekers izdzirdēja plīstoša stikla troksni. Pagriezies pret Neilori un notēmējis uz viņu, Lūks saprata, ka tas nebūs tik viegli.

Medlina Neilore sagrāba Ķerras ķiveri un juta sevī ieplūstam žņaudzošu niknumu. Šērona Biba pirms nāves nebūtu pastāstījusi daudz, bet Ketijas zīmīte visu izsmeļoši izskaidroja. Neilore būtu priecājusies, ja Ketija atrastos slimnīcā, jo tad spridzekļa eksplozija viņu nogalinātu. Slepeno datu blokā esošā informācija un vakcīnu paraugi ari tiktu iznīcināti. Kad sprādziens liktu TITANIA datorsistēmai slēgt un iztīrīt kompleksa centrālo daļu, visas vakcīnas elektroniskās un organiskās pēdas pazustu kopā ar doktori Ķerru. Tas būtu bijis ideāls atrisinājums.

Bet tad Dzemdē ienāca Dekers un Ķerra.

Dekers bija ievainots. Cīņa ar viņu grūtības nesagādās, bet Ketija gandrīz jau paspējusi ievadīt kodu vakcīnas failu nosūtīšanai. Bija svarīgi, lai failus nenosūtītu, bet tie tiktu iznīcināti. Neilore metās virsū Kedjai un atgrūda viņu no slepeno datu bloka.

Ketija izmisīgi cīnījās, bet Neilore trieca viņas ķiveri pret ledusskapja stikla durvīm un sašķaidīja tās. Trieciens apdullināja Ketiju un notrauca uz grīdas rindās saliktās ampulas. Pa grīdu pludoja šķidrums, kurā sajaucās lielākā daļa pasaules pazīstamāko vīrusu. Ketijas seju no grīdas šķīra tikai ķiveres sejsegs.

Dekeram tagad bija pistole.

-    Noliec to, Deker, - Neilore kliedza, - vai ari es noraušu Ķerrai ķiveri. Šī vieta ir tik bīstama, ka dažās minūtēs viņa būs mirusi.

-    Mēs visi varam nomirt dažās minūtēs, - kaitinoši mierīgi noteica Dekers. Viņš stāvēja, pavērsis pistoli pret viņu. - Vēl sešas minūtes. Kā ir ar tevi, Ketij?

Ketija neatbildēja. Viņa acīmredzot bija kontuzēta. Neilore pacēla viņas smago ķermeni sev priekšā kā vairogu.

Pēkšņi caur stikla sienu viņa ieraudzīja, ka pa koridoru tuvojas trīs cilvēki zilos bioaizsargtērpos. Neilore, ātri apsvērusi visas iespējas, secināja, ka viņai nav izejas. Viss beidzies - viņai jāmirst. Bet pirms tam vajadzēja iznīcināt šo vietu un pasargāt Crime Zero. Piespiedusi Ketiju sev ciešāk, viņa metās pie durvju slēdzenes. Ar šņācošu skaņu divu drošības atslēgu bultas noslēdza durvis. Tagad Dzemdi varēja atvērt tikai no iekšpuses.

-    Deker, - viņa teica, - ja tu izdarīsi kādu kustību uz slepeno datu bloka pusi, es viņu nogalināšu.

Ketijas klusēšana Dekeram nemaz nepalīdzēja. Viņš nezināja, vai Ketija paspējusi ievadīt kodu SDB. Viņš pat nevarēja kodu uzzināt. Dekers tikai noskatījās uz lielo, sarkano pogu. Skaidrs, ka, nospiežot to bez pilna koda, nekas nenotiks. Ja viņš mēģinās to sasniegt, Medlina nogalinās Ketiju. Atlika vienīgi cerēt, ka viņa atgūs samaņu pirms eksplozijas.

Aiz stikla sienas atradās Elerdiss un dvīņi Šlosbergi. Ja Lūkam rastos iespēja viņus sadzirdēt, Elerdiss varētu paziņot kodu.

-     Es domāju, ka jūs esat pret vardarbīgiem noziegumiem, Neilore, - viņš teica. - Un tomēr jūs jau esat nogalinājusi vairāk, nekā manis izsekotie slepkavas. Ja jums izdosies pasākums ar Crime Zero, jūs būsiet atbildīga par vairāk slepkavībām, nekā visi vīrieši kopā - gan dzīvie, gan mirušie. Viss mans dzimums nenogalina tik sekmīgi kā jūs. Kāda tam ir jēga? Viena sieviete - visvarenā FIB vadītāja - nogalina visus pretējā dzimuma pārstāvjus vienkārši tāpēc, ka neatzīst slepkavības?

-    Vai tu to nevari saprast? - iekliedzās Neilore. - Tavs tēvs izvaroja un nogalināja jaunas meitenes. Tu, protams, nesaskati vajadzību attīrīt savu sugu.

Ketija sakustējās un centās koncentrēt skatienu. Nospiežot sarkano pogu, Lūks varētu glābt gandrīz divus ar pusi miljardus vīriešu. Bet viņš noteikti nogalinātu Ketiju. Dekeram bija jāgaida, lai viņa apstiprina kodu.

-     Protams, es saskatu vajadzību izsekot un iznīcināt ļaunumu starp mums, - viņš teica Neilorei. - Esmu ar to nodarbojies visu savu profesionālo mūžu. Bet vardarbīgs noziedznieks ir katrs, kas izdarījis vardarbīgu noziegumu, nevis vienkārši vīrieds. Jūs esat vardarbīga noziedzniece.

Neilore bija redzami samulsusi. Viņa atslābināja tvērienu un blenza uz Dekeru.

Tagad Lūks paaugstināja balsi un, nepārtraukti skatīdamies uz Ketiju, gandrīz kliedza: - Patiešām ironiski - jūs esat vardarbīga neģēle. No jums jāatbrīvojas ātrāk nekā no citiem.

Neilore indīgi pasmaidīja. - Tas, par ko jūs domājat, nekad nenotiks. Pēc dažām minūtēm šī vieta ar visu, kas tajā atrodas, tiks iznīcināta. Crime Zero uzvarēs. Es nožēloju vien to, ka nepieredzēšu tā augļus. Bet tā ir zema cena zinot, ka jūsu pūliņi bijuši veltīgi.

Pēkšņi ierunājās Ketija. - Kods ir ievadīts, - viņa paziņoja. - Nospied pogu.

Dekers uzlūkoja viņu, tad Neilori.

-   Ja tu pakustēsies uz to pusi, es viņu nogalināšu, - Neilore draudēja.

Apstākļi bija mainījušies. Nospiežot pogu, varētu izglābt miljoniem dzīvību, miljardiem vīriešu. Bet nāktos ziedot Ketijas dzīvību. Loģiski spriežot, izvēle bija vienkārša, bet šis gadījums nepakļāvās loģikai. Dekers saprata, cik daudz viņam nozīmē Ketija un kas likts uz spēles. Tomēr izvēles nebija.

Laboratorijas ārpusē bija sapulcējušies zinātnieki un, šausmās sastinguši, noraudzījās uz tur notiekošo.

-    Cik izturīgs ir stikls? - Lūks jautāja.

-    Ļoti, - atbildēja Ketija.

Pirms Neilore paspēja reaģēt, Dekers pastiepa veselo roku, notēmēja uz sarkano pogu un izšāva. Uz brīdi Neilores uzmanība atslāba, un Ketijai izdevās atbrīvoties. Viņa metās pie durvīm.

Naidā piemiegusi acis, Neilore gāzās virsū Dekeram, kliegdama ievainota zvēra balsī: - Nē! Nē!

Pirms Neilore bija klāt, viņš vēl pamanīja iedegamies zaļu signālu, vēstot, ka dad ir nosūtīti. Neilore nogrūda Lūku uz grīdas un izsita pistoli no rokas. Viņš dzirdēja, ka Kedja nospiež durvju atbloķēšanas pogu un sauc viņu.

-    Lūk! Lūk!

-    Ej! - viņš atkliedza. - Atstāj mani!

Atgrūdis Neilori, viņš piecēlās uz ceļiem. Pa kreisi bija redzams mazais spridzeklis. Līdz eksplozijai - viena minūte. Dekers satvēra spridzekli un, kad Neilore viņam atkal tuvojās, trieca to pret Medlinas ķiveres sejsegu, to sašķaidot. Piecēlies kājās, viņš dzirdēja Neilores spalgos kliedzienus sajaucamies ar no ķiveres izplūstošā gaisa šņākoņu. Tagad Kedja bija līdzās un vilka Lūku uz durvīm.

-    Ejam! - viņa kliedza. - Es nevaru aiziet bez tevis.

No saindētā gaisa Neilores plānprātīgās acis jau bija iekaisušas un gaita kļuvusi grīļīga. Labajā rokā viņa turēja ķiveres sejsega lausku, ko vicināja kā nazi. Vajadzēja dkt pie durvīm, bet Lūks saprata, ka tikai viens plīsums tērpā nozīmētu nāvi. Ketija bija atvērusi Dzetndes durvis, bet līdz sprādzienam atlika tikai sekundes. Ar pēdējiem spēkiem viņš rāvās uz priekšu, cauri durvīm grūzdams Ketiju koridorā. Elerdiss un pārējie jau gaidīja un aizstūma viņus tālāk nost. Neilore metās viņiem pakaļ. Medlinas acis kvēloja naidā, kad viņas priekšā aizcirtās durvis, sadragājot izstiepto roku.

Medlina nespēja tam noticēt. Viņa sēdēja uz grīdas un, sēcoši elpojot piesārņoto gaisu, lūkojās uz savu sadragāto roku. Viņa nedomāja par to, ka atlicis dzīvot tikai dažas sekundes.

Ne jau to viņa bija gaidījusi. Sapnis par Crime Zero bija sabrucis. Daudzi vīrieši mirs, varbūt pat miljoni - bet ne visi!

Neilore nešaubīgi ticēja, ka izdzīvojot kaut vienam vīrietim, vīzija par Crime Zero būs aptraipīta. Visu vīriešu iznīcināšana būtu liels sasniegums, kas neļautu izdzīvot sugai. Turpretī dažu nogalināšana dkai pavisam nedaudz atšķīrās no zemiskas slepkavības.

Pēkšņi viņu sāka mocīt nožēla. Ne tāpēc, ka nogalināti tik daudzi vīrieši, bet tāpēc, ka paspējusi nogalināt dk maz.

Izdzirdusi spridzekļa detonatora slēdža klikšķi, viņa kliedza aiz vilšanās, redzot, ka neko nav mainījusi.

Eksplozija sarāva Medlinas ķermeni gabalos, un TITANIA noslēdza bīstamo zonu, iznīcinot tajā visu dzīvo. Medlina Neilore maldījās.

Viņa bija mainījusi visu.

Tiklīdz Dekers izkļuva no Dzemdes, Elerdiss viņu grūda pa gaiteni uz durvīm, kas veda ārā no bīstamās zonas. Likās, ka tērauda durvis veras vaļā veselu mūžību un vēl ilgāk veras ciet. Stāvot kopā ar pārējiem, Dekers dzirdēja un juta eksploziju, skatīdamies, kā TITANIA nolaiž melnus, smagus ekrānus priekšā durvīm, pa kurām viņi tikko bija ienākuši.

Kad Kedja sāka izsmidzināt hlorkaļķi uz Lūka tērpa, viņš atcerējās Neilores acis. Tajās kvēlojošais naids uz visiem laikiem paliks Lūka atmiņā.

Pentagons, Kara kabinets, VirdžInijas štats

Svētdiena, 2008. gada 23. novembris, pulksten 11.06

Pentagona Kara kabineta plašā telpa atgādināja ViroVector koordinācijas centru. Pie neskaitāmiem datoriem sēdēja formās tērpušies vīrieši un sievietes un apstrādāja informāciju. Plašā priekšējā siena, izliekta kā apvārsnis, bija piecdesmit pēdu augsta un divreiz tik plata. To klāja neskaitāmi ekrāni. Centrālais ekrāns bija desmit pēdas plats un astoņas pēdas augsts. Uz tā varēja redzēt pasaules karti.

Citu, mazāku ekrānu apakšdaļā bija redzami pieņemde apzīmējumi, pēc kuriem varēja noteikt izvietojumu. Daudzos ekrānos bija redzami Savienoto Valstu gaisa spēku lidlauki Amerikā un ārzemēs. Daži ekrāni atspoguļoja ziņu aģentūru sagatavotos materiālus, pārējie rādīja citu valstu, ieskaitot Anglijas, Francijas, Izraēlas un pat Irākas gaisa spēkus, kas gatavojās kopējai misijai.

Pirms sešām dienām "Glābiņa" vakcīnu nosūtīja ražošanas uzņēmumiem visā pasaulē. Kopš tā laika visi nākamie testi noritēja sekmīgi. Ģenerālmajora Elerdisa vadībā atbilstoši instrukcijām bija izgatavotas nepieciešamās mazkalib- ra bumbas. Pasaules gaisa spēku apvienotā armāda gaidīja lēmumu vakcīnas izplatīšanai.

Pirms trim dienām Pamela Veisa ANO sanāksmē Ņujorkā pasaules valstu vadītājiem bija aprakstījusi vakcīnas izmantošanas iespējamo risku un no tās iegūstamo labumu. Viņa paziņoja arī pēdējos datus par Crime Zero izraisītajiem nāves gadījumiem. Visā pasaulē tie jau sasniedza miljonus. Vesela paaudze pubertātes vecuma vīriešu bija miruši. Neviena valsts netika taupīta.

Notika debates par vēlākiem blakusefektiem, bet visi bija viensprātis, ka ieguvums tālu pārsniedz risku. Pirmo reizi ANO vēsturē visas valstis bez izņēmuma, neskatoties uz politiskām, reliģiskām vai vēsturiskām pretrunām, parakstīja rezolūciju. Sekojot priekšlikumam, vienošanos panāca re- kordātrā laikā - četrdesmit minūtēs.

Nekādi precīzi skaitļi attiecībā uz pasaules gaisa spēku armādu netika minēti, bet, pēc neoficiāla vērtējuma, tās skaits pārsniedza pusmiljonu komerciālo un militāro lidmašīnu. Tā bija lielākā bombardēšanas misija, ko pasaule bija pieredzējusi, un daudzi optimisti pareģoja, ka tā būs arī pēdējā.

Tiklīdz pirmās bumbas bija nomestas, uz centrālā ekrāna kartē parādījās niecīgi sarkani punktiņi. Londona un Parīze iekvēlojās sarkanā krāsā, tām pievienojās pārējā Eiropas teritorija. Savienotās Valstis un Kanāda drīz izskatījās tāpat kā Dienvidamerika un plašas joslas Āfrikā un Āzijā. Punkti bija sīkāki plašās, mazāk apdzīvotās zemēs, koncentrējoties galvenokārt pilsētās. Bet punktiņi palielinājās, un ar valdošajiem vējiem vakcīna izplatījās arvien tālāk. Drīz punkti saplūda, veidojot gandrīz nepārtrauktu pārklājumu.

Ketija kopā ar Dekeru stāvēja telpas aizmugurē un, skatoties ekrānā, neticīgi šūpoja galvu.

Nekas vairs nebūs tā, kā agrāk. Sarkanā krāsa pletās plašumā un liecināja ne tikai par izglābšanos, bet ari par revolūciju - vai varbūt par brīvprātīgi izvēlētu attīstību.

Cilvēks bija neatgriezeniski mainījies. Apstākļu spiestam, tam nācās mainīties, rezultātā izveidojoties par jaunu sugu. Homo sapiens bija miris. Dzima jauns cilvēks.

- Ko mums nesīs nākotne, Kedj? - uz ekrānu skatoties, jautāja Dekers.

Viņa saņēma Lūka roku un uzsmaidīja. - Es nezinu, bet ceru, ka tā būs laba.

Lūks satvēra Ketijas roku savējā. - Ak dievs! Es arī tā ceru. Es arī.

EPILOGS

.

Sanfrancisko, Kalifornijas štats. Svētdiena, 2108. gada 23. novembris

Vīrietis bija vecs, bet māja vēl vecāka. Viņš nolika vijoli un pievirzīja krēslu tuvāk atvērtajam logam ar skatu uz līci. Svinības ritēja pilnā sparā. Uguņošana padarīja nakti gaišāku. Bērni laikam jau bija pievienojušies pūlim pie tilta. Viņš arī būtu varējis turp iet, bet patīkamāk bija palikt tepat un lūkoties debesīs.

Viņš pagriezās un pieripināja tuvāk teleskopu. Skatoties tajā, daudzkrāsainās eksplozijas gandrīz apžilbināja acis. Tas likās tik jocīgi - svinēt Pax Centennia - miera simtgadi - ar eksplozijām. Bija runas ari par seno ieroču meklēšanu un milzu ugunskuriem - miera bākām.

Stīvām kājām viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie senatnīgajām klavierēm. Viena no tur novietotajām fotogrāfijām stāvēja atsevišķi. Tajā bija redzams smaidošs pāris ar bērniņu uz rokām. Fonā vīdēja baznīca, un blakus pārim stāvēja uzkrītoša, ļoti labi pazīstama sieviete. Attēls viņam lika lepni pasmaidīt. Nebija daudz cilvēku, kuri varētu lepoties ar Savienoto Valstu prezidenta klātbūtni viņu kristībās. Viņš pētīja attēlu un brīnījās par pēdējos simts gados paveikto.

Šajā gadā, simts gadu jubilejas gadā, tika daudz runāts par Izmaiņām. Mazāk runāja par zaudējumiem - astoņpadsmit miljoni jaunu vīriešu bija miruši; šis skaitlis trīskārt pārsniedza holokaustā mirušo ebreju skaitu. Tagad tā jau bija pagātne. Daudzi Pasaules padomes locekļi vērtēja ieguvumu, ko deva Izmaiņas. Lielākā daļa bija laimīgi, ka dzīvojuši nepieredzētā vispasaules miera un uzplaukuma periodā. Tomēr daži vaimanāja, ka tehnoloģiskais progress bez kara katalīzes vairs nav tāds kā agrāk, ka taisnība bijusi Bleikam, kurš apgalvoja, ka bez konflikta nav iespējams progress.

Viņa tēvs, Lūks, mēdza stāstīt par dažādām pasaulēm, par cilvēkiem, kuri cīnījās ar ļaunumu. Viņš gan to varēja tikai iztēlodes. Bet viņš mēdza ari runāt par piedzīvojumiem un drosmi, par godprātīgu vēlēšanos cīnīties par savu taisnību. Pat viņa māte Ketija bieži runāja par nepieciešamību dažreiz cīnīdes par savu sapni.

Viņš pavirzījās atpakaļ, tuvāk teleskopam, un pavērsa to pret debesīm, garām cilvēku vārgajai pirotehnikai uz majestātiskajām planētām virs galvas. Viņš sameklēja Veneru un tad tuvāko zvaigzni Proxima Centauri. Viņš iedomājās, ka no šejienes var saskatīt, kā zvaigznes iemītnieki pavērš savus teleskopus uz Zemi. Vidēja lieluma planēta, kas riņķo ap parastu zvaigzni spirālveida galaktikas ārējā daļā, vienas no miljonu miljoniem galaktiku. Proxima Centauri pārklāja ēna, «Ain viņa vecīgie pleci nodrebēja. Pēkšņi viņš kosmosu saskatīja kā plašu pasauli - galaktikas, to kontinentus; planētas un to zemes.

Gara acīm viņš palūkojās no kosmosa uz Zemi. Viņš redzēja vientuļu, ar resursiem bagātu planētu. Mierīgu, pieklājīgu planētu, kas pacēlusies pāri zemiskajai vajadzībai pēc agresijas.

Viņš redzēja planētu, kam vairs nevajadzeja sevi aizsargāt.

PATEICĪBAS

Vislielākais parādnieks esmu savai sievai Dženijai, kura man vienmēr ir bijusi īsta partnere. Jau no paša sākuma viņa man palīdzēja izpētīt iespējamos sižeta pavērsienus un tēlus, rast labas idejas un atmest sliktās. Pašās beigās, kad jau domāju, ka esmu zaudējis visu uzrakstīto, viņa vienīgā saglabāja mieru un atjaunoja datora failu.

Nākamā lielākā pateicība pienākas manam Trans- world redaktoram Bilam Skotam-Kerram, kas veltīja milzum daudz laika, pūļu un pacietības, lai lielā mērā uzlabotu sižetu.

Crime Zero izpētē nenovērtējami bija šādi avoti: Annas Moiras un Deivida Džesela "Domas par noziegumu", Konrāda Lorenča "Par agresiju", doktora Frenka Raiena "Vīruss X" un Stīva Džonsa "Asinīs". Par zinātniskajām konsultācijām esmu pateicīgs Sūzanai Robinsonei un Sīdželai Peitelai, kuras novērsa vai padarīja saprotamākus manus dīvainākos izdomājumus. Pateicos Betijai Kor- dijai par grāmatas neskaitāmo versiju pārlasīšanu, atsauksmēm un uzmundrinājumiem. Liels paldies arī Bilam Reinkam, Saimonam Hogartam un Ričardam Kordijam par atbalstu.

Beidzot es saku vislielāko paldies savam lieliskajam aģentam Patrikam Volšam.

Maikls Kordijs NOZIEDZĪBAS GĒNS

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Inguna Sudmale Operatore Ilona Smirnova Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsedespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27308220.

M. Kordijs

Ko 685 Noziedzības gēns / No angļu vai. tulk. Uldis Kokts. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 413 lpp.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Kordijs Maikls Noziedzības gēns

PROLOGS

1. DALA PROJEKTS "SIRDSAPZIŅA"

Bagdāde, Irāka Tajā pašā dienā pulksten 17.13

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štāts Tajā pašā dienā pulksten 15.19

ViroVector Solutions, Palo Alto, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 15.47

Kartamenas bāreņu patversme jauniem zēniem, Mehiko Tajā pašā dienā pulksten 17.23

Merina apgabals, Sanfrancisko, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 18.47

Mendozdraiva, netālu no Stenfordas universitātes, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 21.12

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štats Ceturtdiena, 2008. gada 30. oktobris, pulksten 7.00

Aukstā telpa, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 9.11

Sankventinas valsts cietums, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 9.25

El Tadži nometne, Bagdāde, Irāka Tajā pašā dienā pulksten 16.17

Stenfordas universitāte, Kalifornija Tajā pašā dienā pulksten 12.53

FIB reģionālais birojs, sanfrancisko, kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 13.56

Stenfordas universitāte, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 15.12

Koordinācijas telpa, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 15.12

Losaltosverde, Sanbruno kalni, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 17.25

Čūsku koks, Losaltosverde, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 17.47

Mendija Džeimsa. 7. aprīlis, 1979. gads. Sausalito.

FIB vietējā pārvalde, sanfrancisko, kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 20.12

Piektdiena, 2008. gada 31. oktobris, pulksten 13.51

"Patvērums", Modesto austrumi, Kalifornijas štats Sestdiena, 2008. gada 1. novembris, pulksten 11.17

2. DAĻA MIERA SĒRGA

Jaunais militārais hospitālis, Bagdāde, Irāka Pirmdiena, 2008. gada 3. novembris, pulksten 1.07

Tajā pašā dienā pulksten 16.37

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Trešdiena, 2008. gada 5. novembris, pulksten 6.00

Baltais nams, Vašingtona Ceturtdiena, 2008. gada 6. novembris, dienas vidus

Viesnīca Mandrake, Vašingtona Tajā pašā dienā pulksten 13.17

Irāka Tajā pašā dienā pulksten 22.07

Mendozdraiva, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 19.37

hūvera ēka, FIB galvenā mītne, vašingtona Tajā pašā vakarā

Mendozdraiva, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 19.48

Aleksandrija, Vašingtona Piektdiena, 2008. gada 7. novembris, pulksten 2.30

Hūvera centra ēka, Vašingtona Tajā pašā dienā pulksten 3.07

Tiburona, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 10.11

Baltais nams, Vašingtona Tajā pašā dienā pulksten 9.30

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats. Izlūkošana Tās pašas dienas vidū

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 19.59

ViroVector Si.utions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 20.00

Dzemde, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 20.32

Crime Zero.

Sestdiena, 2008. gada 8. novembris. Rīts

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 10.09

hitrovas lidosta, londona Tajā pašā dienā pulksten 14.12

usamriid, Fortdetrika, Mērilendas štats Tajā pašā dienā pulksten 12.23

Koordinācijas zāle, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Svētdiena, 2008. gada 9. novembris, pulksten 10.30

Koordinācijas zāle, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 11.12

Slēgtais valdības apartaments, Sanfrancisko lidosta, Kalifornija štats Tajā pašā dienā pulksten 11.47

Slēgtais valdības apartaments, Sanfrancisko lidosta, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 12.37

3. DAĻA CRIME ZERO

Lidojums BA 186 uz Kalkutu, Indija Pirmdiena, 2008. gada 10. novembris, pulksten 8.00

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 3.00

Viesnīca Fairview, Sanfrancisko, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 9.17

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Ceturtdiena, 2008. gada 13. novembris, pulksten 14.06

Ceturtā līmeņa biodrošības hospitālis, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 14.21

Tajā pašā dienā pulksten 14.30

ViroVector Solutions ceturtā drošības līmeņa hospitālis, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 14.35

Kalkuta, Indija Tajā pašā dienā pulksten 15.11

Koordinācijas telpa, ViroVector Solutions Kalifornijas štats Sestdiena, 2008. gada 15. novembris, pulksten 14.18

Satera iela, Sanfrancisko, Kalifornijas štats Svētdiena, 2008. gada 16. novembris, pulksten 3.00

Almanakas zīdaiņu piena fabrika, Bagdāde, Irāka Tajā pašā dienā. Pēc četrām stundām

Ceturtais izolators, Balingungas slimnīca, Kalkuta, Indija Tajā pašā dienā pulksten 11.28

Dzemde, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā pulksten 21.17

ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Pirmdiena, 2008. gada 17. novembris, pulksten 2.12

Attīrīšanas telpa, ViroVector Solutions, Kalifornijas štats Tajā pašā dienā. Pēc divām stundām

Pentagons, Kara kabinets, VirdžInijas štats Svētdiena, 2008. gada 23. novembris, pulksten 11.06

EPILOGS

Sanfrancisko, Kalifornijas štats. Svētdiena, 2108. gada 23. novembris

PATEICĪBAS