Lukjaņenko Sergejs

Mijkrēšļa sardze

SERGEJS LUKJANENKO

Mijkrēšļa sardze

Pirmais stāsts NEVIENAM NEPIEDEROŠS LAIKS

.

PROLOGS

īstie pagalmi Maskavā izzuda laikposmā starp Visocki un Okudžavu.

Dīvaini. Pat pēc revolūcijas, kad, cīnoties pret vergošanu virtuvē, daudzās mājās virtuvi likvidēja, pagalmu neviens neaiztika. Katram lepnam Staļina laika namam, kas bija pavērsis savu “potjomkina” fasādi pret tuvāko prospektu, noteikti bija pagalms — liels, zaļš, ar soliem un galdiņiem, ar sētnieku, kas no ritiem skrāpēja asfaltu. Bet pienāca piecstāvu paneļu māju ēra, pagalmi sarāvās un noplicinājās, savulaik cienīgie sētnieki mainīja dzimumu un kļuva par sētniecēm, kas uzskatīja par savu pienākumu samizot palaidnīgus puikas un pārmetošā balsi sarāt iemītniekus, kuri jautrā prātā atgriezās mājās. Tomēr pagalmi vēl dzīvoja.

Vēlāk, it kā atsaucoties uz akcelerāciju, nami pastiepās augšup. No deviņiem stāviem līdz sešpadsmit, tad arī līdz divdesmit četriem. Katra nama rīcībā tika nodota telpa, bet ne laukums. Pagalmi saruka līdz pašai mājas ieejai, durvis vērās tieši uz ielu, sētnieki un sētnieces nozuda, viņus nomainīja komunālās saimniecības darbinieki.

Pēc kāda laika pagalmi atgriezās. Tomēr, kā apvainojušies par agrāko nevērību, nebūt ne pie visiem namiem. Jaunie pagalmi bija apjozti ar augstu sētu, caurlaides telpās sēdēja braši jauni cilvēki, zem angļu stila mauriņiem slēpās pazemes garāžas. Bērnus, kas spēlējās šajos pagalmos, pieskatīja guvernantes, iereibušos iemītniekus no mersedesiem un BMW vilka ārā pie visa pieradušie miesassargi, bet jaunie sētnieki atkritumus no mauriņiem tīrīja ar mazām vācu mašīniņām.

Šis pagalms bija no jaunajiem.

Daudzstāvu torņus Maskavas upes krastā pazina visā Krievijā. Tie bija kļuvuši par jauno galvaspilsētas simbolu — pabalējušā Kremļa un par ierindas veikalu kļuvušā CUM vietā. Granīta krastmala ar savu kuģu piestātni, ar “venēciešu apmetumu” apdarinātās kāpņu telpas, kafejnīcas un restorāni, skaistumkopšanas saloni un lielveikali, un, protams, divsimt un trīssimt kvadrātmetru dzīvokļi. Droši vien jaunajai Krievijai bija vajadzīgs tieši šāds simbols — pompozs un kičīgs, gluži kā kaklā uzkarināta masīva zelta ķēde kapitāla sākotnējās uzkrāšanas laikmetā. Un nav svarīgi, ka lielākā daļa sen nopirkto dzīvokļu stāvēja tukši, kafejnīcas un restorāni bija slēgti un gaidīja labākus laikus, bet pret betona piestātni sitās netīri viļņi.

Cilvēks, kas siltā vasaras vakarā pastaigājās pa krastmalu, zelta ķēdi nekad nebija nēsājis. Viņam bija laba intuīcija, kas pilnībā aizstāja gaumi. Viņš laikus nomainīja ķīniešu šūtu Adidas sporta kostīmu pret aveņkrāsas žaketi, pirmais atteicās no aveņkrāsas žaketes par labu Versačes uzvalkam. Pat ar sportu sāka nodarboties, apsteidzot laiku, — mēnesi pirms visiem Kremļa ierēdņiem pameta novārtā tenisa raketi un pārgāja uz kalnu slēpēm… nu un tad, ka viņa gados uz kalnu slēpēm ar īstu labpatiku var tikai stāvēt.

Labprātāk viņš dzīvoja savrupmājā Gorkos-9, bet dzīvokli, kura logi bija pavērsti pret upi, apmeklēja tikai kopā ar mīļāko.

Tomēr arī no pastāvīgas mīļākās viņš grasījās atteikties. Galu galā — vecumu neuzveiksi ne ar kādu viagru, bet uzticība laulības dzīvē atkal sāka nākt modē.

Šoferis un miesassargs stāvēja pietiekami tālu, lai saimnieka balsi nesadzirdētu. Lai gan, ja arī vējš aiznesa līdz viņiem aprautus vārdus, kas tur dīvains? Kāpēc cilvēkam neparunāt pašam ar sevi darbadienas beigās, pilnīgā vientulībā vērojot viļņu skalošanos pie kājām? Nav saprotošāka sarunbiedra par sevi pašu.

—    Un tomēr es atkārtoju savu priekšlikumu… — cilvēks sacīja.

—  Vēlreiz atkārtoju.

Izlauzušās cauri pilsētas smogam, blāvi mirgoja zvaigznes. Otrpus upei daudzstāvu namos, kas bija zaudējuši savus pagalmus, iedegās ugunis. No skaistajām laternām, kas stiepās gar piestātni, dega katra piektā. Par to jāpateicas lielā cilvēka untumam, kas bija nolēmis doties pastaigā gar upi.

—     Es vēlreiz atkārtoju, — cilvēks klusu noteica.

Pret piestātni atsitās vilnis, un līdz ar to pienāca atbilde.

—     Tas ir neiespējami. Pilnīgi neiespējami.

Cilvēks piestātnē nebrīnījās par neredzamo sarunbiedru. Viņš pamāja ar galvu un vaicāja:

—     Un kā ar vampīriem?

—      Jā, tas ir variants, — piekrita neredzamais. — Vampīri var jūs iniciēt. Ja jūs apmierina eksistēšana nebūtībā… nē, nemelošu, saules gaisma tiem nepatīk, lai arī nenonāvē, un no rizoto ar ķiplokiem nebūs jāatsakās…

—     Kas tad būs jāzaudē? — cilvēks pavaicāja, nevilšus piespiežot roku pie krūtīm. — Dvēsele? Radīsies vajadzība dzert asinis?

Neredzamais klusi iesmējās.

—     Būs tikai izsalkums. Mūžīgs izsalkums. Un iekšējs tukšums. Jums tas nepatiks, esmu pārliecināts.

—     Kas vēl var līdzēt? — cilvēks jautāja.

—     Vilkači, — gandrīz jautri atbildēja neredzamais. — Viņi ari spēj iniciēt cilvēku. Bet arī vilkači ir Tumšo Citādo zemākā forma. Lielākoties viss būs brīnišķīgi… bet, kad tuvosies lēkme, jūs nespēsiet sevi kontrolēt. Trīs četras naktis mēnesī. Citreiz mazāk, citreiz — vairāk.

—     Jaunā mēnesī. — Cilvēks saprotoši pamāja.

Neredzamais atkal iesmējās.

—     Nē. Vilkaču lēkmes nav saistītas ar Mēness ciklu. Jūs jutīsiet neprāta tuvošanos kādas desmit, divpadsmit stundas pirms pārvēršanās. Taču precīzu grafiku jums neviens nepateiks.

—     Atkrīt, — cilvēks vēsi sacīja. — Es atkārtoju savu… lūgumu. Es gribu kļūt par Citādo. Ne par zemākās formas Citādo, kuru pārņem dzīvnieciska neprāta lēkmes. Ne par dižu magu, kas dara dižus darbus. Par visparastāko, ierindas Citādo… kā tur ir pēc jūsu klasifikācijas? Septītā līmeņa?

—     Tas nav iespējams, — neredzamais atbildēja. — Jums nav Citādā spēju. Ne mazāko. Cilvēku bez muzikālās dzirdes var iemācīt spēlēt vijoli. Var kļūt par sportistu, pat ja nav nekādu dotību. Bet par Citādo jūs nekļūsiet. Jūs esat citas sugas. Man ļoti žēl.

Cilvēks krastmalā iesmējās.

—    Nav nekā neiespējama. Ja zemākās formas Citādie spēj iniciēt cilvēku, tad jābūt arī iespējai pārvērsties par magu.

Neredzamais klusēja.

—    Starp citu, es neteicu, ka vēlos kļūt par Tumšo Citādo. Man nav ne mazākās vēlēšanās dzert nevainīgu upuru asinis, tvarstīt jaunavas vai, riebīgi ķiķinot, uzsūtīt kādam indevi, — cilvēks aizkaitināts noteica. — Es daudz labprātāk darīšu labus darbus… vārdu sakot, jūsu iekšējā rēķinu kārtošana mani neinteresē!

—    Tas… — neredzamais noguris iesāka.

—     Tā ir jūsu problēma, — cilvēks pārtrauca. — Dodu jums nedēļu. Pēc tam vēlos saņemt atbildi uz savu lūgumu.

—    Lūgumu? — neredzamais pārprasīja.

Cilvēks krastmalā pasmaidīja.

—    Jā. Pagaidām tas ir tikai lūgums.

Pagriezies viņš devās uz mašīnu — volgu, kas apmēram pēc pusgada atkal būs modē.

1.   NODAĻA

Pat ja cilvēks mīl savu darbu, atvaļinājuma pēdējā diena uzdzen skumjas. Vēl pirms nedēļas es cepinājos tīrā Spānijas pludmalē, mielojos ar paelju (godīgi sakot, uzbeku plovs ir garšīgāks), ķīniešu restorāniņā dzēru aukstu sangriju (interesanti, kāpēc ķīnieši spāņu nacionālo dzērienu gatavo labāk par vietējiem?) un veikaliņos pirku visādus kūrorta suvenīrus.

Bet nu atkal biju atpakaļ vasarīgajā Maskavā. Laiks bija ne gluži karsts, bet nogurdinoši smacīgs gan, un, kā jau atvaļinājuma pēdējā dienā, galva atpūsties nespēja un strādāt arī kategoriski atsacījās.

Varbūt tāpēc par Gesera zvanu nopriecājos.

—     Labrīt, Anton! — nestādoties priekšā, ierunājās šefs. — Apsveicu ar atgriešanos! Pazini?

Jau kādu laiku es ikreiz jutu, ka zvanītājs ir Gesers. Likās, ka mainījās telefona skaņu signāls, iegūstot prasīgu, valdonīgu niansi.

Tomēr atklāt to šefam es nesteidzos.

—     Pazinu, Boris Ignatjevič.

—     Vai esi viens? — Gesers vaicāja.

Lieks jautājums. Esmu pārliecināts, ka Gesers lieliski zina, kur tagad atrodas Svetlana.

—     Viens. Meitenes ir vasarnīcā.

—      Labi gan. — Šefs līnijas otrā galā nopūtās, un viņa balsī ieskanējās pavisam cilvēciska nots. — Arī Olga no rīta aizlidoja atvaļinājumā… puse darbinieku sildās dienvidos. Tu varētu atšaut uz biroju?

Atbildēt es nepaspēju, jo Gesers jau mundri turpināja:

—     Lieliski. Tātad pēc četrdesmit minūtēm.

Ļoti gribējās nosaukt Geseru par lētu triku meistaru — iepriekš, protams, pabeidzot sarunu. Tomēr es klusēju. Pirmkārt, šefs varēja izdzirdēt manus vārdus arī bez telefona. Otrkārt, lai nu kas, bet lētu triku meistars viņš nebija. Vienkārši taupīja laiku. Ja es grasījos teikt, ka ieradīšos pēc četrdesmit minūtēm, kāpēc zaudēt laiku un klausīties manī?

Un vēl — es ļoti priecājos par šo zvanu. Diena tik un tā pagalam — uz vasarnīcu es braukšu tikai pēc nedēļas. Kārtot dzīvokli vēl par agru — kā jebkurš sevi cienošs vīrietis ģimenes prombūtnē es to daru vienreiz, vecpuiša dzīves pēdējā dienā. Iet ciemos vai aicināt viesus man nebija ne mazākās vēlēšanās. Tāpēc daudz noderīgāk ir dienu agrāk atgriezties no atvaļinājuma, lai vajadzīgajā brīdi ar tīru sirdsapziņu varētu paprasīt brīvdienu.

Tas nekas, ka pie mums nav pieņemts prasīt brīvdienas.

—     Paldies, šefi — es izjusti noteicu. Uzslējies no krēsla, noliku malā neizlasīto grāmatu un izstaipījos.

Telefons atkal iezvanījās.

Protams, no Gesera var gaidīt, ka viņš pārzvana un pasaka paldies. Bet tā tiešām būtu ākstība.

—     Hallo! — es atbildēju ļoti lietišķā tonī.

—     Anton, tā esmu es.

—     Svetka, — es teicu, atkal noslīgstot uz krēsla. Prāts kļuva nemierīgs — Svetlanas balss bija tāda… trauksmaina. — Svetka, kas ar Nadju?

—     Viss kārtībā, — viņa ātri atbildēja. — Neuztraucies! Labāk pasaki, kā tev iet.

Es prātoju — iedzeršanas es nerīkoju, sievietes mājās nevedu, atkritumos ieaudzis nebiju, pat traukus mazgāju…

Un tad man pielēca.

—     Gesers zvanīja. Nupat.

—     Ko viņš grib? — Svetlana ātri pavaicāja.

—     Neko īpašu. Lūdza šodien aiziet uz darbu.

—     Anton, es kaut ko jutu. Kaut ko nelāgu. Tu piekriti? Iesi uz darbu?

—     Kāpēc ne? Tāpat nav ko darīt.

Svetlana vada otrā galā (lai gan kādi mobilajiem telefoniem vadi?) klusēja. Tad negribīgi noteica:

—    Zini, man burtiski sirdī iedūra. Tu tici, ka es nojaušu nelaimi?

Es pavīpsnāju.

—     Jā, Dižā.

—     Anton, esi nopietnāks! — Svetlana uzreiz aizsvilās. Kā vienmēr, kad nosaucu viņu par Dižo. — Klausi mani! Ja Gesers tev kaut ko piedāvās, atsakies!

—     Svēta, ja Gesers mani izsauca, tātad grib kaut ko piedāvāt. Tātad trūkst roku. Runā, visi esot atvaļinājumā.

—     Lielgabalu gaļas viņam trūkst! — Svetlana atcirta. — Anton… labi, tu tik un tā mani neklausīsi. Tikai esi uzmanīgs!

—      Svetka, tu taču nedomā nopietni, ka Gesers grib mani iegāzt, — uzmanīgi teicu. — Es saprotu tavu attieksmi pret viņu.

—     Esi uzmanīgs! — Svetlana lūdza. — Mūsu dēļ. Labi?

—     Labi, — es apsolīju. — Es vienmēr esmu ļoti uzmanīgs.

—     Es piezvanīšu, ja vēl kaut ko jutīšu, — Svetlana sacīja. Šķiet, viņa bija mazliet nomierinājusies. — Tu ari zvani, norunāts? Ja notiks kaut kas neierasts, zvani. Labi?

—     Piezvanīšu.

īsu brīdi klusējusi, Svetlana piebilda:

—     Būtu gājis prom no Sardzes, trešā līmeņa Gaišais Mags…

Kaut kā aizdomīgi viegli viss beidzās — ar sīku dzēlienu… Kaut

gan bijām vienojušies par šo tematu nerunāt. Jau sen — pirms trim gadiem, kad Svetlana aizgāja no Nakts Sardzes. Līdz šim vienošanos nebijām pārkāpuši. Protams, es stāstīju sievai par darbu… par tām lietām, kuras gribējās atcerēties. Un viņa vienmēr klausījās ar interesi. Bet, lūk, tagad — nenoturējās.

Vai tiešām būs jutusi ko nelāgu?

Es ģērbos ilgi un negribīgi. Uzvilku uzvalku, pēc tam to nomainīju pret džinsiem un rūtainu kreklu, tad pārdomāju un uzstīvēju šortus un melnu sporta kreklu ar uzrakstu: “Mans draugs atradās klīniskajā nāvē, bet viss, ko viņš man atveda no viņpasaules, ir šis sporta krekls!” Izskatīšos pēc dzīvespriecīga vācu tūrista, bet vismaz Gesera priekšā saglabāšu šķietamu atvaļinājuma noskaņojumu…

Beigu beigās izgāju no mājas divdesmit minūtes pirms šefa noteiktā laika. Nācās ķert mašīnu, pārbaudīt varbūtības līnijas un teikt šoferim priekšā tos ceļus, kur negaidīja sastrēgumi.

Šoferis ieteikumus pieņēma negribīgi, ar dziļām šaubām.

Toties mēs nenokavējām.

•   • •

Lifti nedarbojās — puiši zilos spectērpos lietišķi krāva tajos papīra maisus ar cementu. Dodoties augšup pa kāpnēm, es atklāju, ka mūsu biroja otro stāvu remontē. Strādnieki apšuva sienas ar ģipš- kartona plāksnēm, turpat rosījās apmetēji, aizziežot šuves. Paralēli lika piekaramos griestus, kur jau bija paslēptas kondicionēšanas caurules.

Mūsu saimniecības vadītājs Vitālijs Markovičs tomēr bija panācis savu! Piespiedis šefu atdarīt maku pilnvērtīgam remontam. Un pat naudu kaut kur izrāvis.

Mirkli aizkavējies, es paskatījos uz strādniekiem cauri Mijkrēslim. Cilvēki. Nav Citādie. Kā jau bija gaidāms. Tikai vienam apmetējam, pēc izskata nepievilcīgam vīrelim, aura šķita aizdomīga. Bet brītiņu vēlāk sapratu, ka viņš gluži vienkārši ir iemīlējies. Savā sievā! Redz, kā, pasaulē ir vēl labi cilvēki!

Trešais un ceturtais stāvs jau bija izremontēti, un tas jūtami uzlaboja manu garastāvokli. Beidzot arī skaitļošanas centrā būs vēss. Lai arī es tagad tur neparādos katru dienu, tomēr… Garām skrienot, sasveicinājos ar apsargiem, kas te acīmredzot bija nolikti uz remonta laiku. Pie Gesera kabineta ārdurvīm uzdūros Semjonam. Šis pamācošā tonī kaut ko nopietni skaidroja Juļai.

Kā skrien laiks! Pirms trim gadiem Juļa bija vēl meitēns. Tagad — glīta jaunkundze. Uz Juļu tika liktas lielas cerības, ka viņā nākotnē varētu būt laba burve. Aicināja darbā uz Nakts Sardzes Eiropas biroju. Tiem tur patīk pievākt jaunos un talantīgos, vairākās valodās skandinot par lielo un kopīgo lietu…

Taču šoreiz iecerētais neizdevās. Gesers gan Juļu nosargāja, gan vēl piedraudēja, ka pats var rekrutēt Eiropas jaunatni.

Interesanti, ko gribēja pati Juļa.

—     Atsauca? — ieraudzījis mani un pārtraucis sarunu, Semjons saprotoši pavaicāja. — Vai atvaļinājums beidzās?

—     Gan beidzās, gan atsauca, — es sacīju. — Kaut kas atgadījies? Sveika, Juļka!

Ar Semjonu mēs kaut kāda iemesla dēļ nekad nesveicinājāmies. It kā tikko būtu redzējušies. Viņa seja bija apvītusi — kā zemniekam, kas pārcēlies dzīvot uz pilsētu, — un apģērbs allaž ļoti vienkāršs, pat nevīžīgs.

Starp citu, šodien Semjona izskats bija vēl necilāks kā parasti.

—      Sveiks, Anton! — Meitene pasmaidīja. Viņa neizskatījās priecīga. Acīmredzot Semjons bija ķēries pie audzināšanas darba — viņš tādās lietās ir meistars.

—     Nekas nav atgadījies. — Semjons pašūpoja galvu. — Viss klusu un mierīgi. Viņnedēļ saņēmām ciet divas raganas, turklāt par sīkumiem.

—     Jauki, — cenšoties neievērot Juļkas žēlīgo skatienu, es noteicu. — Iešu pie šefa.

Semjons pamāja un pagriezās pret meiteni. Ieejot uzgaidāmajā telpā, es vēl saklausīju:

—     Tad lūk, Juļa, es sešdesmit gadus ar vienu un to pašu nodarbojos, bet tādu bezatbildību…

Viņš ir bargs. Bet rāj tikai tad, ja ir iemesls, tāpēc glābt Juļku es negrasījos.

Uzgaidāmajā telpā, kur klusi dūca kondicionētājs, bet griesti bija izrotāti ar sīkām halogēnlampiņām, sēdēja Larisa. Acīmredzot Galočka, Gesera sekretāre, bija atvaļinājumā, bet darba mūsu dispečeriem nudien nav daudz.

—     Labdien, Anton! — Larisa mani sveicināja. — Labi izskaties.

—     Divas nedēļas pludmalē, — es lepni atbildēju.

Larisa uzmeta skatienu pulkstenim.

—     Šefs lika tevi tūdaļ ielaist. Bet pie viņa vēl ir apmeklētāji. Iesi iekšā?

—     Iešu, — es nolēmu. — Kālab tad steidzos.

—      Pie jums Gorodeckis, Boris Ignatjevič, — Larisa teica pa iekšējo telefonu un pamāja man. — Ej! Tur iet karsti…

Aiz Gesera durvīm tik tiešām gāja karsti. Viņa galda priekšā krēslos dīdījās divi nepazīstami vīrieši vidējos gados — domās es viņus nokrustīju par Tievo un Resno. Svīda gan abi.

—     Un ko mēs novērojam? — Gesers viņiem pārmetoši jautāja. Tad palūkojās uz mani. — Nāc iekšā, Anton! Sēdies, es tūlīt beigšu.

Tievais un Resnais kļuva mundrāki.

—     Kaut kāda sasodīta mājsaimniece… sagrozot visus faktus… vulgarizējot un banalizējot… apstrādā jūs pa punktiem! Pasaules mērogā!

—     Tāpēc jau apstrādā, ka vulgarizē un banalizē! — drūmi atcirta Resnais.

—     Jūs likāt, lai “viss paliek, kā ir”, — apstiprināja Tievais. — Lūk, arī rezultāts, Visugaišais Geser!

Es paskatījos uz Gesera apmeklētājiem cauri Mijkrēslim. Paskat tik! Atkal — cilvēki! Turklāt zina šefa vārdu un titulu! Un vēl izrunā to ar pilnīgi atklātu sarkasmu! Protams, mēdz būt dažādi apstākļi, bet lai Gesers pats atklātu sevi cilvēkiem…

—     Labi, — Gesers pamāja. — Ļauju jums mēģināt vēlreiz. Šoreiz darbojieties pa vienam.

Tievais un Resnais saskatījās.

—                 Mēs pacentīsimies, — labsirdīgi smaidīdams, sacīja Resnais.

—   Jūs taču saprotat, mēs esam guvuši zināmus panākumus…

Gesers iespurdzās. It kā saņēmuši neredzamu signālu, ka saruna beigusies, apmeklētāji piecēlās, ar rokas spiedienu atvadījās no šefa un izgāja. Uzgaidāmajā telpā Tievais pajokojās, un Larisa iesmējās.

—    Cilvēki? — es uzmanīgi pavaicāju.

Gesers pamāja un, nikni paskatījies uz durvīm, nopūtās.

—    Cilvēki, cilvēki… Labi, Gorodecki. Sēdies!

Es apsēdos, bet Gesers noņēmās ar papīriem un pārcilāja krāsainus, gludi noslīpētus stikliņus, kas bija sabērti vienkāršā māla traukā. Man ļoti gribējās paskatīties, vai tie ir amuleti vai parasti stikliņi, bet es neriskēju atļauties pārmērīgu vaļību Gesera klātbūtnē.

—    Kā atpūties? — Gesers pavaicāja, izsmēlis visus ieganstus atlikt sarunu.

—     Labi, — es atbildēju. — Bez Svētas, protams, garlaicīgi. Bet nestiepsi taču Nadjušu uz spāņu pekli. Nav prāta darbs…

—    Nav gan, — Gesers piekrita. Es nezināju, vai dižajam magam ir bērni, — tādu informāciju neuztic pat savējiem. Visticamāk, ir. Droši vien viņam piemīt tēva jūtas. — Anton, vai tu zvanīji Svetlanai?

—    Nē. — Es papurināju galvu. — Vai viņa ar jums sazinājās?

Gesers pamāja, un, piepeši nenoturējies, uzsita ar dūri pa galdu

un klāja vaļā:

—    Ko viņa iedomājusies? Vispirms dezertē no Sardzes…

—    Geser, mums visiem ir tiesības atstāt dienestu, — es iebildu.

Bet Gesers pat nedomāja atvainoties.

—     Dezertē! Viņas līmeņa burve nepieder sev! Nav tiesību piederēt! Ja jau… tiek saukta par Gaišo… Un vēl — audzina meitu kā cilvēku!

—     Nadja ir cilvēks, — es iekarsis teicu. — Vai viņa kļūs par Citādo, tas jālemj viņai pašai… Visugaišais Geser!

Šefs redzēja, ka esmu iesvilies, un mainīja toni.

—     Labi. Jums ir tādas tiesības. Izvairieties no cīņas, maitājiet meitenītei dzīvi… Kā vēlaties! Bet no kurienes tāds naids?

—     Ko Svēta teica? — es jautāju.

Gesers nopūtās.

—     Tava sieva man piezvanīja uz telefona numuru, kuru viņai nav tiesību zināt…

—     Tātad nezina, — es iestarpināju.

—     Un teica, ka es grasoties tevi nogalināt! Ka man padomā plāns, kā fiziski tevi iznīcināt!

īsu brīdi es skatījos Geseram acīs. Tad iesmējos.

—     Tev nāk smiekli? — Gesers ciešanu pilnā balsī vaicāja. — Tiešām smieklīgi?

—      Geser… — Es ar grūtībām apslāpēju smieklus. — Atvainojiet! Vai varu runāt atklāti?

—     Lūgtum!

—     Jūs esat lielākais intrigants, ko pazīstu. Sitat pušu Zebulonu. Makjavelli salīdzinājumā ar jums ir kucēns…

—     Tu velti nenovērtē Makjavelli, — Gesers noburkšķēja. — Tā, sapratu, esmu intrigants. Kas tālāk?

—     Tālāk esmu pārliecināts, ka jūs negrasāties mani nogalināt. Kritiskā situācijā jūs, iespējams, mani upurēsiet. Lai glābtu nesalīdzināmi lielāku skaitu cilvēku vai Gaišo Citādo. Bet lai tā… plānojot… vērpjot intrigas… Neticu.

—     Paldies, iepriecināji. — Gesers pamāja. Vai es viņam iedzēlu vai ne, grūti pateikt. — Tad ko Svetlana ir ieņēmusi galvā? Atvaino, Anton… — Gesers sastomījās un pat novērsa skatienu. Tomēr pateica līdz galam: — Jūs gaidāt bērniņu? Vēl vienu?

Es aizrijos ar gaisu. Tad papurināju galvu.

—     Nē… it kā ne… viņa būtu pateikusi.

—     Sievietes dažreiz ir kā apmātas, kad gaida bērnu, — Gesers norūca un atkal sāka pārcilāt savus stikliņus. — Sāk visur saskatīt briesmas — bērnam, vīram, sev… Vai varbūt viņai tagad ir… — Dižais mags samulsa un apklusa. — Nieki… aizmirsti! Būtu aizbraucis pie sievas uz laukiem, ar meitenīti paspēlējies, tikko slauktu pieniņu padzēris…

—     Man taču atvaļinājums rīt beidzas, — kaut kas nebija lāgā! — Kā saprotu, darbs

Gesers platām acīm paskatījās uz mani.

—     Anton! Kāds darbs? Svetlana piecpadsmit minūtes auroja uz mani! Būtu viņa Tumšā, virs manas galvas tagad karātos Dāmokla zobens! Viss, darbs tiek atcelts. Es tev par nedēļu pagarinu atvaļinājumu — un brauc prom pie sievas uz laukiem!

Pie mums Maskavas nodaļā mēdz teikt: “Gaišais Citādais nevar izdarīt trīs lietas: nokārtot savu privāto dzīvi, panākt mieru un laimi visā pasaulē un saņemt brīvdienu no Gesera.”

Ar privāto dzīvi, atklāti sakot, es biju apmierināts. Tagad arī brīvu nedēļu dabūju.

Varbūt arī miers un laime visā pasaulē vairs nav aiz kalniem?

—     Tu nepriecājies? — Gesers pavaicāja.

—     Priecājos, — es atzinu. Nē, izredzes sievasmātes modrā skatiena uzraudzībā ravēt dobes mani neiepriecināja. Toties — Svēta un Nadja. Nadja, Nadjeņka, Nadjuša. Mans divgadīgais brīnums. Cilvēks, cilvēciņš… Potenciāli ar dižu spēku apveltīta Citādā. Tik Diža, ka pats Gesers nav viņas mazā pirkstiņa vērts… Es iedomājos Nadjas mazo pirkstiņu, salīdzināju to ar dižo Gaišo magu Geseru un pasmīnēju.

—     Ieej grāmatvedībā, tev izrakstīs prēmiju… — Gesers sacīja, nenojaušot, ka domās es viņu apsmeju. — Formulējumu izdomā pats! Kaut ko… par ilggadēju godprātīgu darbu…

—     Geser, kas tas bija par darbu? — es pavaicāju.

Gesers apklusa un caururba mani ar skatienu.

—                   Kad es visu izstāstīšu, tu piezvanīsi Svetlanai, — viņš sacīja.

—   Tieši no šejienes. Un pajautāsi — vai tev piekrist vai ne. Labi? Par atvaļinājumu arī pateiksi.

—     Kas lēcies?

Gesers neatbildēja. Atvēris atvilktni, viņš pastiepa man melnu ādas mapi. No mapes nāca stipra maģijas — smagas kaujas maģijas — smarža.

—    Ver mierīgi vaļā, tev ir piekļuve… — Gesers norūca.

Es atvēru mapi — Citādais vai cilvēks bez piekļuves pēc tam pārvērstos par pelnu saujiņu. Mapē bija vēstule. Viena vienīga aploksne.

Mūsu biroja adrese bija rūpīgi salīmēta no avižu burtiem.

Atpakaļadreses, saprotams, nebija.

—     Burti izgriezti no trim avizēm, — Gesers sacīja. — “Pravdas”, “Komersanta” un “Argumentiem un faktiem”.

—     Oriģināli, — es atzinu. — Drīkst atvērt?

—     Ver, ver! Visu, ko varēja, kriminālisti ar aploksni jau izdarīja. Pirkstu nospiedumu nekādu, bet ķīniešu ražojuma līmi var nopirkt katrā “Preses apvienības” kioskā…

—    Tualetes papīrs! — izņēmis no aploksnes lapiņu, es skaļi jūsmoju. — Vismaz tīrs?

—      Diemžēl, — Gesers sacīja. — Ne mazāko organikas pēdu. Visparastākais lētais rullis — sauc “piecdesmit četri metri”.

Uz tualetes papīra lapiņas, kas bija nevērīgi noplēsta pa perforācijas līniju, teksts salīmēts no tiem pašiem dažādu veidu burtiem. Pareizāk, no veseliem vārdiem, tikai galotnes dažreiz bija piemeklētas atsevišķi, bez mazākās cieņas pret šriftu:

“NAKTs SARDZi INTERESĒS, ka VIENS Citādais ATKLĀJa kādam cilvēkam visu patiesību par CITĀDajiem un tagad grasās pārvērst ŠO CILVĒKU par CITĀDO. labVĒlis.”

Varētu smieties. Taču nezin kāpēc negribējās. Es izrādīju savu vērību.

—     Nakts Sardze — uzrakstīts veseliem vārdiem… tikai galotnes citas.

—     Bija tāds raksts “Argumentos un faktos”, — Gesers paskaidroja. — Par ugunsgrēku televīzijas tornī. Sauca “NAKTS SARDZE OSTANKINAS TORNI”.

—     Oriģināli, — es piekritu. Izdzirdējis pieminam torni, es sarāvos. Tas nebija nekāds jaukais laiks… un nekādi jaukie piedzīvojumi. Visu mūžu mani vajās tā Tumšā Citādā seja, ko es Mijkrēslī nometu no televīzijas torņa.

—     Neesi tik saskābis, Anton! Tu visu darīji pareizi, — Gesers noteica. — Pie lietas!

—                  Pie lietas, Boris Ignatjevič, — es nosaucu šefu civilajā vārdā.

—   Vai tas ir nopietni?

Gesers paraustīja plecus.

—     No maģijas vēstulē nav ne vēsts. To sacerējis vai nu cilvēks, vai spējīgs Citādais, kurš prot slēpt pēdas. Ja cilvēks, tātad tik tiešām pastāv informācijas noplūde. Ja Citādais, tad tā ir absolūti bezatbildīga provokācija.

—     Nekādu pēdu? — es precizēju.

—     Nekādu. Vienīgais norādījums — pasta zīmogs, — Gesers pavīpsnāja. — Bet man ir aizdomas, ka tas ir tikai pēdu jaukšanai.

—     No Kremļa, vai, tā vēstule sūtīta? — es uzjautrinājos.

—     Gandrīz. Kastīte, kurā vēstule iemesta, atrodas dzīvojamā kompleksa “Asole” teritorijā.

Augstceltnes ar sarkaniem jumtiem — tādas, bez šaubām, par labām atzītu biedrs Staļins. Esmu redzējis, bet tikai no malas.

—     Tur tik viegli iekšā nevar tikt?

—    Nevar gan. — Gesers pamāja. — Tā ka, sūtot vēstuli no “Aso- les” pēc visas ķēpas ar papīru, līmi un burtiem, nepazīstamais ir vai nu izdarījis bezgala rupju kļūdu…

Es papurināju galvu.

—     Vai mēģina uzvest mūs uz viltus pēdām. — Gesers apklusa, modri vērojot manu reakciju.

Es padomāju un atkal papurināju galvu.

—     Ļoti naivi. Nē.

—     Vai arī “labvēlis”, — pēdējo vārdu Gesers izrunāja ar neslēptu sarkasmu, — tik tiešām grib dot mums norādījumu.

—     Kādēļ? — es pajautāju.

—     Vēstuli taču viņš kaut kāda iemesla dēļ atsūtīja, — Gesers atgādināja. — Kā saproti, Anton, nereaģēt uz tādu vēstuli mēs nevaram. Pieņemsim sliktāko variantu — ir Citādais nodevējs, kurš spēj atklāt cilvēcei mūsu pastāvēšanas noslēpumu.

—     Kas viņam noticēs?

—      Cilvēkam nenoticēs. Bet Citādais spēj demonstrēt savas prasmes.

Geseram, protams, bija taisnība. Bet es nespēju aptvert — kurš 1111 kādēļ uz ko tādu ir spējīgs. Pat pašam dumjākajam un niknākajam Tumšajam jāsaprot, kas sāksies pēc patiesības atklāšanas.

Jaunas raganu medības — lūk, kas.

Bet raganu lomai cilvēki labprāt izraudzīs gan Tumšos, gan Gaišos — visus, kam ir Citādā spējas.

Ieskaitot Svētu. Ieskaitot Nadjušu.

—    Kā var “pārvērst šo cilvēku par Citādo”? — es vaicāju. — Vam- pīrisms?

—     Vampīri, vilkači… — Gesers noplātīja rokas. — Tas laikam ari viss. Iniciācija ir iespējama rupjākajos, primitīvākajos Tumšo spēku līmeņos, bet samaksa par to būs cilvēka būtības zaudēšana. Iniciēt cilvēku par magu nav iespējams.

—    Nadjuša… — es nočukstēju. — Jūs taču pārrakstījāt Svetlanai Likteņa Grāmatu!

Gesers pašūpoja galvu.

—     Nē, Anton. Tavai meitai bija lemts kļūt par Dižo. Mēs tikai precizējām zīmi. Tikām vaļā no nejaušības elementa…

—     Jegors, — es atgādināju. — Zēns jau bija kļuvis par Tumšo Citādo…

—     Mēs viņam nodzēsām iniciācijas zīmi. Devām iespēju izvēlēties no jauna. — Gesers pamāja. — Anton, visas iejaukšanās, uz ko mēs esam spējīgi, ir saistītas tikai ar izvēli — “tumšais” vai “gaišais”. Bet izvēlēties — “cilvēks” vai “citādais” — nav mūsu spēkos. Nevienam šajā pasaulē tas nav dots.

—     Tātad runa ir par vampīriem, — es sacīju. — Teiksim, Tumšo vidū ir parādījies kārtējais iemīlējies vampīrs…

Gesers noplātīja rokas.

—      Iespējams. Tad viss ir vairāk vai mazāk vienkārši. Tumšie pārbaudīs savus mošķus, viņi ir ieinteresēti ne mazāk kā mēs. Jā, starp citu, viņi arī saņēma tieši tādu pašu vēstuli. Sūtītu no “Asoles”.

—     Inkvizīcija nav saņēmusi?

—    Tu kļūsti aizvien vērīgāks. — Gesers pasmaidīja. — Viņi arī — pa pastu no “Asoles”.

Gesers acīmredzot deva kādu mājienu. Es padomāju un nonācu pie vēl vienas vērtīgas atziņas.

—     Tātad izmeklēšanu veic gan abas Sardzes, gan Inkvizīcija?

Gesera skatienā pavīdēja vilšanās.

—      Tā iznāk. Privāti, ja tas vajadzīgs, cilvēku priekšā ir iespējams atklāties. Pats zini… — Viņš pamāja uz durvju pusi, kur aizgāja viņa apmeklētāji. — Bet tas ir privāti — nosakot attiecīgus maģiskos ierobežojumus. Šeit situācija ir daudz sliktāka. Šķiet, kāds no Citādajiem grasās tirgoties ar iniciācijām.

Es iztēlojos vampīru, kas piedāvā savus pakalpojumus bagātiem jaunajiem krieviem, un pasmaidīju. “Vai nevēlaties tautas asintiņas padzert pa īstam, labais kungs?” Lai gan… runa pat nav par asinīm. Pat pašam vājākajam vampīram vai vilkacim ir Spēks. Slimības tos neapdraud, un tie dzīvo ļoti, ļoti ilgi. Nevajadzētu aizmirst arī fizisko spēku — vilkacis gan Kareļinu pievārēs, gan Taisonam purnu sadauzīs. Un tad vēl tas “dzīvnieciskais magnētisms”, “aicinājums”, ar ko viņi ir apveltīti. Jebkura sieviete ir tava, tikai pamāj.

Protams, realitātē gan vampīriem, gan vilkačiem ir daudz ierobežojumu, pat vairāk nekā magiem. Tie vajadzīgi viņu nelīdzsvarotības dēļ. Bet vai tad jauniniciēts vampīrs to saprot?

—     Ko smaidi? — Gesers pajautāja.

—      Iedomājos sludinājumu avīzē: “Pārvērtīšu par vampīru. Droši, kvalitatīvi, garantija — simt gadi. Cena pēc vienošanās.”

Gesers pamāja.

—     Prātīga doma. Likšu, lai pārbauda avīzes un sludinājumus internetā.

Es paskatījos uz Geseru, bet tā arī nesapratu, vai viņš joko vai runā nopietni.

—     Manuprāt, reālu briesmu nav, — es sacīju. — Visdrīzāk kāds vampīrs nojūdzies un nolēmis piepelnīties. Parādīja bagātniekam dažus trikus un piedāvāja… ē… kodienu.

—     Iekosties un aizmirsties, — Gesers mani atbalstīja.

Saņēmis šādu iedrošinājumu, es turpināju.

—     Kāds… piemēram, tā cilvēka sieva, uzzināja par briesmīgo piedāvājumu! Kamēr vīrs svārstās, viņa nolemj uzrakstīt mums, cerēdama, ka mēs novāksim vampīru un vīrs paliks par cilvēku. Lūk, arī kombinācija: gan no avīzes izgrieztie burti, gan “Asoles” pasta nodaļa. Sauciens pēc palīdzības! Viņa nevar mums to pateikt tieši, bet burtiski lūdzas — glābiet manu vīru!

—      Romantiķis, — Gesers neapmierinātā balsī noteica. — “Ja jums dārga dzīvība un veselais saprāts, turieties tālāk no kūdras purviem…” Un čik-čik burtiņus ar manikīra šķērītēm no jaunākās “Pravdas”… Vai adreses viņa arī no avīzes paņēma?

—     Inkvizīcijas adrese! — es iesaucos, sākot saprast.

—     Tagad gan tev taisnība. Vai tu varētu aizsūtīt vēstuli Inkvizīcijai?

Es klusēju. Biju nolikts pie vietas. Un Gesers taču man tieši acīs pateica par vēstuli Inkvizīcijai!

—     Mūsu Sardzē viņu pasta adresi zinu tikai es. Dienas Sardzē, domājams, tikai Zebulons. Kas no tā izriet, Gorodecki?

—     Vēstuli aizsūtījāt jūs. Vai Zebulons.

Gesers iespurdzās.

—     Vai Inkvizīcija stipri saspringa? — es vaicāju.

—     “Saspringa” nav īstais vārds. Mēģinājums iztirgot iniciācijas pats par sevi viņus neuztrauc. Sardzēm pierasta lieta — atklāt pārkāpēju, sodīt, noslēgt noplūdes kanālu. Turklāt gan mēs, gan Tumšie ir vienādi sašutuši par notikušo. Taču vēstule Inkvizīcijai — tas jau ir nopietni. Viņu taču nav daudz, pats saproti. Ja kāda puse pārkāpj Līgumu, Inkvizīcija nostājas otrā pusē, tādējādi noturot līdzsvaru. Tas mūs visus… disciplinē. Bet pieļausim, ka vienas Sardzes dzīlēs briest plāns panākt galīgo uzvaru. Kaujas magu grupa apvienojoties spēj vienā naktī apkaut visus Inkvizitorus — tajā gadījumā, protams, ja viņi visu par Inkvizīciju zina. Kas tur dienē, kur dzīvo, kur glabā dokumentus…

—     Vai vēstule atnāca uz viņu galveno biroju? — es precizēju.

—      Jā. Un, spriežot pēc tā, ka sešas stundas vēlāk birojs bija tukšs, bet ēkā sākās ugunsgrēks, tieši tur Inkvizīcija glabāja visus savus arhīvus. To pat es precīzi nezināju. Vārdu sakot, nosūtot vēstuli Inkvizīcijai, cilvēks… vai Citādais… viņus izaicināja. Tagad Inkvizīcija dzīsies viņam pakaļ. Oficiālā versija — par slepenības pārkāpšanu un cilvēka iniciācijas mēģinājumu. Īstenībā — baidoties par savu ādu.

—     Nebiju domājis, ka viņiem ir raksturīgi baidīties par sevi, — es teicu.

Gesers pamāja.

—     Pat ļoti raksturīgi, Anton. Lūk, tev informācija pārdomām… Kāpēc Inkvizīcijā nemēdz būt nodevēju? Pie viņiem nāk gan Tumšie, gan Gaišie. Tiek apmācīti. Bet pēc tam Tumšie bargi soda Tumšos, Gaišie — Gaišos, tiklīdz tie pārkāpj Līgumu.

—     īpašs raksturs, — es ieminējos. — Tieši tādus Citādos jau arī atlasa.

—      Un nekad nekļūdās? — Gesers skeptiski pajautāja. — Tā nemēdz būt. Bet vēsturē nav neviena gadījuma, kad Līgumu būtu pārkāpis Inkvizitors.

—     Acīmredzot labi saprot, kas notiktu, ja pārkāptu Līgumu. Kāds Inkvizitors Prāgā sacīja: “Mūs uztur bailes.”

Gesers sarauca pieri.

—     Vitezslavs… viņam patīk skaisti runāt… Labi, nedomā par to! Situācija ir vienkārša — ir Citādais, kas vai nu pārkāpj Līgumu, vai ņirgājas par Sardzēm un Inkvizīciju. Inkvizīcija veiks savu izmeklēšanu, Tumšie — savu. No mums arī prasa darbinieku.

—     Vai drīkst jautāt? Kāpēc tieši es?

Gesers noplātīja rokas.

—      Ir vairāki iemesli. Pirmais — droši vien izmeklēšanas gaitā nāksies saskrieties ar vampīriem. Bet tu esi speciālists zemāko Tumšo jomā.

Nē, šķiet, viņš nesmējās.

—     Otrais iemesls, — Gesers turpināja, vācu manierē citu pēc cita atliecot dūrē savilktos pirkstus. — No Inkvizīcijas puses par oficiālajiem izziņas veicējiem ir norīkoti tavi paziņas — Vitezslavs un Edgars.

—     Edgars ir Maskavā? — es nobrīnījos. Nevarētu teikt, ka Tumšais mags, kas pirms trim gadiem pārgāja uz Inkvizīciju, bija man simpātisks. Bet nevarētu arī teikt, ka viņš bija nepatīkams.

—     Maskavā. Viņš pirms četriem mēnešiem pabeidza mācību kursu, tad atlidoja pie mums. Tā kā darba jautājumos tev nāksies sazināties ar Inkvizitoriem, noderēs jebkurš personisks kontakts.

—     Kontakts ar viņiem nebija sevišķi patīkams, — es atgādināju.

—     Es tev taiešu masāžu darba laikā solu, vai? — Gesers kašķīgi noprasīja. — Trešais iemesls, kāpēc gribu sūtīt tieši tevi… — Viņš apklusa.

Es gaidīju.

—     Izmeklēšanu no Tumšo puses arī veic kāds tavs sens paziņa.

Vārdu Gesers jau varēja nenosaukt. Tomēr viņš turpināja:

—     Konstantīns. Jauns vampīrs… tavs bijušais kaimiņš. Atceros, jums bija labas attiecības.

—      Jā, protams, — es sarūgtināts noteicu. — Kamēr viņš bija bērns, dzēra tikai cūkas asinis un sapņoja tikt vaļā no “lāsta"… Līdz saprata, ka viņa paziņa, Gaišais mags, tādus kā viņš izkvēpina līdz saknēm.

—     Tāda ir dzīve, — Gesers konstatēja.

—     Viņš taču jau ir dzēris cilvēka asinis, — es teicu. — Noteikti! Ja jau uzkalpojies Dienas Sardzē.

—     Viņš ir kļuvis par Augstāko vampīru, — Gesers sacīja. — Jaunākais Eiropā. Pārrēķinot atbilstoši mūsu klasifikācijai, tas ir…

—     Otrais trešais Spēka līmenis, — es nočukstēju. — Piecas sešas izpostītas dzīves.

Kostja, Kostja… Es toreiz biju jauns un nepieredzējis Gaišais mags. Nekā nevarēju sadraudzēties Sardzē, bet ar vecajiem paziņām attiecības strauji juka… nevar draudzēties Citādie un cilvēki. Un pēkšņi atklājās, ka mani kaimiņi blakus kāpņu telpā ir Tumšie Citādie. Vampīru ģimene. Tētis un mamma — vampīri, un arī bērniņu iniciējuši. Tiesa, tur nebija nekā slikta. Nekādu nakts medību, nekādu licenču pieprasījumu, likumpaklausīgi dzēra donoru un cūku asinis. Un — kāds es biju muļķis! — tas iemidzināja manu modrību. Es ar viņiem sadraudzējos — pat gāju ciemos un aicināju ciemos pie sevis! Viņi ēda un slavēja manis gatavoto ēdienu, bet es, muļķis, nesapratu, ka parastais cilvēku ēdiens viņiem šķiet bezgaršīgs, ka viņus moka sens, mūžīgs izsalkums. Mazais vampīrēns pat nolēma, ka kļūs par biologu un atklās, kā izārstēties no vampīrisma.

Tad es pirmo reizi nogalināju vampīru.

Kostja aizgāja uz Dienas Sardzi. Nezinu, vai viņš pabeidza savu bioloģijas fakultāti, bet no bērnības ilūzijām katrā ziņā atbrīvojās…

Un sāka saņemt licences, kas atļauj nogalināt. Trīs gadu laikā pacelties līdz Augstākā vampīra līmenim? Kāds viņam noteikti palīdzēja. Jāizmanto visas Dienas Sardzes iespējas, lai lāga puisis Kostja atkal un atkal iegūtu tiesības iecirst ilkņus cilvēka kaklā.

Es pat nojautu, kurš viņam palīdzēja.

—     Kā tu domā, Anton, kuru šajā situācijā ir vērts norīkot par izziņas veicēju no mūsu puses? — Gesers jautāja.

Es izvilku no kabatas telefonu un uzgriezu Svetlanas numuru.

2.    NODAĻA

Mums reti iznāk darboties aizsegā.

Pirmkārt, pilnībā jānomaskē sava Citādā daba. Tā, lai nenodotu ne aura, ne Spēka plūsmas, ne perturbācijas Mijkrēslī, l'n tas ir pavisam vienkārši — ja esi piektā līmeņa mags, tevi neaiklās vājāki — sestā un septītā līmeņa — magi. Ja esi pirmā līmeņa mags, tad esi noslēgts otram un zemākiem līmeņiem. Ja esi mags ārpus kategorijām, tad vari cerēt, ka tevi nepazīs neviens.

Mani maskēja pats Gesers. Uzreiz pēc īsas, bet smagas sarunas ar Svetlanu. Nē, mēs nesastrīdējāmies. Viņa tikai (oti satraucās.

Otrkārt, vajadzīga leģenda. Visvienkāršāk nodrošināt leģendu ar maģiskiem paņēmieniem — sveši ļaudis būs gatavi atzīt tevi par brāli, precinieku vai armijas draugu, ar kuru kopā viņi devušies brīvsolī un dzēruši brādziņu. Bet jebkurš maģisks aizsegs atstās daudzmaz stipram Citādajam pamanāmas pēdas.

Tāpēc manai leģendai ar maģiju nebija nekā kopīga. Gesers man iedeva atslēgas no dzīvokļa “Asolē” — simt piecdesmit kvadrātmetri astotajā stāvā. Dzīvoklis bija noformēts uz mana vārda un nopirkts pirms pusgada. Kad iepletu acis, Gesers paskaidroja, ka dokumenti izrakstīti šorīt ar atpakaļejošu datumu. Par lielu naudu. Un vēlāk dzīvoklis būšot jāatdod.

BMW atslēgas es dabūju vienkārši kā piedevu. Mašīna nebija ne jauna, ne grezna, bet arī dzīvoklītis bija maziņš.

Tad pie Gesera atnāca drēbnieks — skumīgs, pavecs ebrejs, septītā līmeņa Citādais. Viņš mani izmērīja un apsolīja, ka vakarpusē uzvalks būs gatavs un “šis puisītis kļūs līdzīgs cilvēkam”. Gesers pret drēbnieku bija ārkārtīgi laipns, pats atvēra viņam durvis un pavadīja līdz kabinetam, bet atvadoties bikli pajautāja, kad būs gatavs viņa mētelītis. Drēbnieks atbildēja, lai neuztraucas, ka līdz ar aukstuma iestāšanos Visugaišā Gesera cienīgs mētelis būšot gatavs.

Mani ne visai iepriecināja atļauja paturēt uzvalku uz visiem laikiem. Acīmredzot īstas, pamatīgas lietas drēbnieks nepilnas dienas laikā nešuva.

Ar kaklasaitēm mani apgādāja pats Gesers un pat iemācīja siet īpaši modernu mezglu. Pēc tam man izsniedza paciņu ar asignācijām, iedeva veikala adresi un lika nopirkt visu pārējo atbilstošajam līmenim piemērotu — tajā skaitā veļu, kabatlakatus un zeķes. Par konsultantu man piedāvāja mūsu magu Ignatu, Dienas Sardzē sauktu par inkubu vai sukubu — viņam tas ir gandrīz vienalga.

Pastaiga pa lepnajiem veikaliem, kuros Ignats jutās kā zivs ūdenī, mani izklaidēja. Toties frizētavas vai, pareizāk, skaistumkopšanas salona apmeklējums nogurdināja. Salonā mani pēc kārtas aplūkoja divas sievietes un čalis, kuru pēc izskata varēja noturēt par zilo, lai gan viņš tāds nebija. Visi ilgi mani pētīja, tad nopūtās un izteica manam frizierim ne visai glaimojošus novēlējumus. Ja tie piepildītos, frizierim līdz mūža galam nāktos cirpt vilnu no plikgalvainiem teķiem. Turklāt nez kāpēc Tadžikistānā. Acīmredzot tas bija pats briesmīgākais frizieru lāsts. Es pat nolēmu pēc uzdevuma izpildīšanas ielūkoties otrās kategorijas frizētavā, kur pēdējo gadu gāju griezt matus, un pārliecināties, vai virs vīrišķa nav pakarināts Dāmokla zobens.

Skaistuma speciālistu kolektīvais saprāts nolēma, ka mani glābt var tikai īss matu griezums — kā sīkam bandītam, kas tirgū aptīra tirgoņus. Mani mierināja, ka vasaru solot karstu un būšot ļoti ērti.

Pēc matu griešanas, kas aizņēma vairāk nekā stundu, mani gaidīja manikīrs un pedikīrs. Pēc tam apmierinātais Ignats aizveda mani pie stomatologa, kas noņēma zobakmeni un ieteica atkārtot šo procedūru reizi pusgadā. Zobi pēc procedūras kļuva kā kaili, pat ar mēli bija nepatīkami pieskarties. Tā kā uz Ignata divdomīgo repliku “Anton, tagad taču tevī gandrīz var iemīlēties” neatradu cienīgu atbildi un kaut ko neskaidru nomurmināju, visu atpakaļceļu līdz birojam biju spiests klausīties viņa prastās asprātības.

Uzvalks mani jau gaidīja. Arī drēbnieks, kas neapmierināts purpināja, ka šūt bez otrās piemērīšanas ir tas pats, kas precēties, apstākļu spiestam.

Nezinu gan. Ja visas spiedīgu apstākļu dēļ noslēgtās laulības būtu tik izdevušās kā šis uzvalks, tad šķiršanos vispār nebūtu.

Gesers vēl parunājās ar drēbnieku par savu mēteli. Viņi ilgi un karsti strīdējās par pogām, līdz Visugaišais mags tomēr kapitulēja. Bet es stāvēju pie loga, raudzījos uz ielu, kur jautās vakars, un uz “savas” mašīnas signalizācijas mirguļojošo uguntiņu.

Kaut nu nenozagtu vāģi! Maģisko aizsegu, kas atbaida zaglēnus, es uzkārt nevaru. Tas mani nodotu labāk nekā Štirlicu tajā anekdotē izpletnis, kas velkas aiz muguras.

Nakšņot man nāksies jaunajā dzīvoklī. Turklāt būs jāizliekas, ka neesmu tur pirmoreiz. Labi vismaz, ka mājās neviens negaida. Ne sieva, ne meita, ne sunītis un kaķītis… pat zivtiņas akvārijā neesmu iegādājies. Un pareizi esmu darījis.

—      Vai saprati savu uzdevumu, Gorodecki? — Gesers pajautāja. Kamēr es skumu pie loga, drēbnieks jau bija aizgājis. Jaunais uzvalks bija apbrīnojami ērts. Par spīti īsajam matu griezumam, es jutos nevis kā ceļojošo tirgoņu bieds, bet kā kaut kas vērā ņemams. Piemēram, zemes nomas maksas iekasētājs no mazajiem veikaliem.

—     Ievākties “Asolē”. Parunāties ar kaimiņiem. Meklēt Citādā nodevēja un viņa potenciālā klienta pēdas. Ja ko atklāšu — ziņot. Tiekoties ar pārējiem izziņas veicējiem, uzvesties korekti, apmainīties ar informāciju, sadarboties.

Gesers nostājās man blakus pie loga un pamāja.

—     Viss ir pareizi, Anton, viss ir pareizi… Tikai galveno tu palaidi garām.

—     Ak tā? — es pavaicāju.

—    Tev jāatmet visas versijas. Pat ticamākās. Jo īpaši — visticamākās! Citādais var būt vampīrs vai vilkacis, bet var arī nebūt.

Es pamāju.

—     Viņš var būt Tumšais, — Gesers sacīja, — bet var izrādīties arī Gaišais.

Es neko neteicu. Ari man tas bija ienācis prātā.

—     Un pats galvenais, — Gesers piemetināja. “Grasās pārvērst šo cilvēku par Citādo.” Tas var būt blefs.

—     Bet var arī nebūt? — es pajautāju. — Geser, un tomēr, vai tad ir iespējams cilvēku pārvērst par Citādo?

—     Vai tiešām tu domā, ka es kaut ko tādu slēptu? — Gesers vaicāja. — Cik daudz Citādo ar salauztu likteni… Cik daudz brīnišķīgu cilvēku, kam lemts nodzīvot tikai savu īso mūžu… Nekad nekas tamlīdzīgs nav noticis. Bet viss kādreiz notiek pirmo reizi.

—     Tad uzskatīšu, ka tas ir iespējams, — es sacīju.

—     Nekādus amuletus es tev iedot nevaru, — Gesers teica. — Pats saproti. Un no maģijas izmantošanas tev labāk atturēties. Ir pieļaujams vienīgi skatīties cauri Mijkrēslim. Ja radīsies vajadzība, mēs ieradīsimies ātri. Tikai pasauc!

Paklusējis viņš piebilda:

—     Es negaidu nekādas kaujas sadursmes. Bet tev jābūt tām gatavam.

•   • •

Man nekad nebija nācies novietot mašīnu pazemes garāžā. Labi vismaz, ka mašīnu nebija daudz, betona rampas apspīdēja spilgta gaisma, bet sargs, kas sēdēja pie iekšējās novērošanas monitoriem, laipni norādīja, kur atrodas manu mašīnu boksi.

Izrādījās, vieta bija paredzēta vismaz divām mašīnām.

Novietojis mašīnu, izņēmis no bagāžnieka somu ar mantām un ieslēdzis signalizāciju, devos uz izeju.

Apsargs izbrīnījies pajautāja, vai tiešām lifti nestrādā. Saraucis pieri un pamājis ar roku, paskaidroju, ka jau gadu neesmu te rādījies. Apsargs painteresējās, kurā korpusā un stāvā es dzīvoju, un pavadīja līdz liftam.

Hroma, spoguļu un kondicionēta gaisa ieskauts, es uzbraucu līdz astotajam stāvam. Pat žēl, ka dzīvoju tik zemu. Nē, es nepretendēju uz komfortablu dzīvokli augšstāvā un tomēr…

Kāpņu telpā — ja šis garlaicīgais termins atbilst trīsdesmit kvadrātmetru hallei — es kādu laiku klīdu starp durvīm. Pasaka pēkšņi beidzās. Vienu durvju nebija vispār, aiz tukšās ailas tumsā vīdēja milzīga tukša telpa — betona sienas, betona grīda, nekādu starpsienu. Tikko dzirdami pilēja ūdens.

Izvēlēties starp trim jau ieliktajām durvīm man nācās ilgi, jo numuru uz tām nebija. Beidzot uz vienām es ieraudzīju ar kaut ko asu uzskrāpētu numuru, uz otrām — padzisušu uzrakstu ar krītu. Acīmredzot manas durvis bija trešās. Pašas neizskatīgākās no visām. No Gesera varēja gaidīt, ka viņš mani aizsūtīs uz dzīvokli, kam vispār nebija durvju, bet tad visa leģenda pajuktu.

Es izvilku atslēgu saišķi un durvis diezgan viegli atslēdzu. Pameklēju slēdzi un atradu veselu slēdžu rindu.

Es sāku tos pa vienam slēgt iekšā.

Kad dzīvoklis pielija ar gaismu, es aizvēru durvis un domīgi paraudzījos apkārt.

Nē, kaut kas tajā ir. Tā vismaz šķiet.

Iepriekšējais dzīvokļa īpašnieks… nu labi, labi, pēc leģendas tas esmu es. Tad lūk, sākot remontu, man acīmredzot bijuši Napoleona cienīgi plāni. Kā citādi lai izskaidro māksliniecisko parketu, ozolkoka logus, Daikin kondicionētāju un pārējos ļoti laba mājokļa atribūtus?

Bet vēlāk droši vien man bija izbeigusies nauda, jo milzīgais studijas tipa dzīvoklis — bez jebkādām starpsienām — bija pilnīgi tukšs. Tajā stūrī, kur bija paredzēta virtuve, stāvēja sašķiebusies gāzes plīts “Bresta”, uz kuras manās bērnu dienās gluži labi varēja uzsildīt mannas putru. Tieši uz plīts riņķiem, kā dodot mājienu — “nelietot!” — stāvēja vienkārša mikroviļņu krāsniņa. Tomēr virs briesmīgās plīts lepojās grezns tvaiku nosūcējs. Blakus atradās divi ķeblīši un zems servējamais galdiņš.

Kā ierasts, es novilku apavus un iegāju virtuvē. Ledusskapja nebija, mēbeļu arī ne, toties uz grīdas stāvēja liela kartona kaste ar ēdamo un dzeramo — minerālūdens, un alkoholiskie dzērieni, konservi, zupas paciņās, sausiņi. Paldies, Geser! Ja vēl būtu kastrolis…

No virtuves es devos tālāk — uz vannas istabas durvīm. Man acīmredzot bija pieticis prāta neizlikt klozetpodus un burbuļvannu visu apskatei…

Atvēris durvis, es apskatīju vannas istabu. Tā nekas, desmit, divpadsmit kvadrātmetru. Glītas zaļganpelēkas flīzes. Futūristiska izskata dušas kabīne — pat bail iedomāties, cik tāda maksā un kas tur sabāzts iekšā.

Toties burbuļvannas nebija. Vannas vispār nebija — tikai no stūra rēgojās noslēgtas ūdensvada caurules. Un vēl…

Pašaudījies pa vannas istabu, es pārliecinājos, ka briesmīgais minējums atbilst īstenībai.

Šeit nebija ari klozetpoda!

Tikai ar koka sprūdu aizbāzta kanalizācijas caurule.

Nu paldies, Geser!

Stop, bez panikas, tādos dzīvokļos ierīko vairākus sanitāros mezglus. Jābūt vēl vienam — viesiem, bērniem, mājkalpotājiem…

Izdrāzies no vannas istabas, es tik tiešām ieraudzīju vēl vienas durvis — stūrī, pie ārdurvīm. Nojauta mani nebija pievīlusi — tās bija viesu labierīcības. Vanna te nebija paredzēta, dušas kabīne bija vienkāršāka.

Klozetpoda vietā bija vēl viena noslēgta caurule.

Sasodīts!

Esmu iekūlies ķezā!

Nē, es saprotu, īsti profesionāļi nepievērš uzmanību tādiem sīkumiem. Ja Džeimss Bonds arī ieiet tualetē, tad tikai tādēļ, lai noklausītos svešu sarunu vai nozūmētu ļaundari, kas noslēpies skalojamajā kastē.

Bet man taču te jādzīvo!

Kādu brīdi biju gatavs zvanīt Geseram un pieprasīt santehniķi ar visu vajadzīgo aprīkojumu. Bet pēc tam iedomājos viņa reakciju.

Nez kāpēc Gesers manā iztēlē smaidīja. Tad nopūtās un deva komandu. Pēc tam uz “Asoli” atbrauca galvenais Maskavas santehniķis un pats montēja klozetpodu. Bet Gesers smaidīja un māja ar galvu.

Viņa līmeņa magi sīkumos nekļūdās. Viņu kļūdas ir liesmojošas pilsētas, asiņaini kari un prezidentu impīčmenti. Bet nekādā ziņā ne aizmirstas labierīcības.

Ja manā dzīvoklī nav klozetpoda, tātad tam tā ari jābūt.

Es atkal sāku pētīt savu dzīves telpu. Atradu sarullētu matraci un iepakotu gultasveļu košos toņos. Izklāju matraci, izsaiņoju somu ar savām mantām. Pārģērbos savos džinsos un sporta kreklā ar optimistisko uzrakstu par klīnisko nāvi — nestaigāšu taču kaklasaitē pa dzīvokli! Paņēmu klēpjdatoru… starp citu, vai man iet internetā caur mobilo telefonu, vai?

Nācās pārmeklēt vēl visas malas. Pieslēgums tīklam atradās lielās vannas istabas sienā, labi, ka no studijas puses. Es nolēmu, ka tas ir ar gudru ziņu, tāpēc ielūkojos vannas istabā. Tā arī bija — blakus neesošajam klozetpodam bija vēl viena tīkla rozete.

Dīvaina gan man bijusi gaume, kad taisīju remontu…

Tīkls darbojās. Tas ir labi, bet es taču šurp atbraucu cita iemesla

dēļ.

Lai kaut kā kliedētu nomācošo klusumu, atvēru logus. Istabā ieplūda silts gaiss. Aiz upes logos — cilvēku namu logos — spīdēja gaisma. Visapkārt valdīja klusums. Par to nebija ko brīnīties — galu galā, viens naktī.

Es paņēmu minidisku atskaņotāju. Parakņājos diskos, izvēlējos “Balto gvardi” — grupu, kas nekad nebūs MTV hitparādes līdere un nesapulcinās pilnus stadionus. Uzliku austiņas un izstiepos uz matrača.

—                                          Kad beigsies šī kauja,

Ja nodzīvosi līdz rītausmai,

Tu sapratīsi, ka uzvaras smarža Ir tikpat kodīga kā sakāves dūmi.

Bet tu esi viens starp kaujā stingušajiem,

Un no šā brīža nav tev ienaidnieku,

Bet debesis nospiež tavus plecus,

Un ko gan lai dara šajā tuksnesī?

Bet tu gaidīsi,

Ko atnesīs Laiks.

Tu gaidīsi…

Un medus šķitis rūgtāks par sāli,

Asara — ne saldāka par stepes vērmelēm,

Un es nezinu stiprākas sāpes Kā būt dzīvam daudzu dusošu vidū.

Bet tu gaidīsi,

Ko atnesīs Laiks.

Tu gaidīsi…

Pieķēris sevi, ka cenšos šķībā meldiņā dziedāt līdzi klusajai sievietes balsij, es noņēmu austiņas un izslēdzu atskaņotāju. Nē. Es šurp neatbraucu slaistīties.

Ko manā vietā iesāktu Džeimss Bonds? Atrastu noslēpumaino Citādo nodevēju, viņa klientu cilvēku un anonīmās vēstules autoru. Bet ko iesākšu es?

Meklēšu to, kas man gluži vienkārši ir dzīvei nepieciešams! Galu galā, lejā pie apsardzes jābūt labierīcībām.

Šķiet tepat blakus smagi iegaudojās basģitāra. Es pielēcu kājās, bet dzīvoklī nevienu citu neatradu.

—    Hei, puiši! — atskanēja aiz loga.

Pārliecies pār palodzi, es uzmetu skatienu “Asoles” sienai un divus stāvus augstāk ieraudzīju vaļējus logus, no kuriem atplūda cietumnieku muzikālā stila akordi negaidītā aranžējumā basģitārai.

—                                        Jau sen es neesmu vēderus šķērdis,

Ļoti sen to neesmu darījis es,

Un, lūk, pavisam nesen secināju,

Ka sen jau vēderus šķērdis neesmu!

Bet agrāk taču to darīju es!

Neviens no mūsējiem tā neprata!

Un viens es tad par visiem šķērdu tos,

Par visiem tad es viens šķērdu tos!

Nav iedomājams lielāks kontrasts kā “Baltās gvardes” solistes Zojas Jacenko klusā balss un šis neiedomājamais šansons basģitāras pavadījumā. Tomēr dziesma nez kāpēc man patika. Tikmēr dziedonis, izpildījis triju akordu starpspēli, turpināja bēdāties:

—   Mēdz gadīties, ka vēderus šķēržu,

Bet tagad nepavisam tā kā agrāk.

Pavisam citādi to daru tagad,

Kā agrāk nedarīšu vairs nekad…

Es sāku skaļi smieties. Te bija visi cietumnieku dziesmu atribūti — liriskais varonis atcerējās bijušās slavas dienas, aprakstīja savu pašreizējo stāvokli un bēdājās, ka agrāko spožumu viņam vairs nesasniegt.

Man bija smagas aizdomas — ja ēterā šo dziesmiņu palaistu “Radio Šanson”, deviņdesmit procenti klausītāju pat neuztvertu zobgalību.

Ģitāra izdvesa vairākas nopūtas. Un balss tūlīt pat iesāka jaunu dziesmu:

—   Nekad es psihenē ārstējies neesmu,

Nejautā man par to…

Mūzika aprāvās. Kāds skumīgi nopūtās un sāka strinkšķināt stigas.

Es vairs nevilcinājos. Parakņājies kartona kastē, izvilku no turienes degvīna pudeli un kūpinātas desas luņķi. Aizcirtis durvis, es metos augšup pa kāpnēm.

Izrādījās, ka atrast pusnakts barda dzīvokli nav grūtāk kā uziet krūmos noslēptu pneimatisko āmuru — ieslēgtu pneimatisko āmuru.

—                                               Vairs nevītero putniņi Un nespīd sārta saulīte,

Pie izgāztuves pagalmā Nedraiskojas ļauni bērni…

Es piezvanīju, nebūdams pārliecināts, ka mani izdzirdēs. Tomēr mūzika aprāvās, un pēc mirkļa atvērās durvis.

Uz sliekšņa, sirsnīgi smaidīdams, stāvēja neliela auguma, plecīgs, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis. Rokās viņš turēja nozieguma priekšmetu — basģitāru. Ar tādu kā drūmu gandarījumu es ievēroju, ka arī viņš ir apcirpts “pēc bandīta”. Bardam kājās bija nodiluši džinsi un mugurā ļoti amizants sporta krekls — desantnieks krievu armijas formas tērpā ar milzīgu nazi grieza pušu rīkli nēģerim amerikāņu formā. Zem zīmējuma vīdēja lepns uzraksts: “Mēs varam atgādināt, kurš uzvarēja Otrajā pasaules karā!”

—     Arī tā nekas, — paskatījies uz manu sporta kreklu, ģitārists noteica. — Nāc iekšā!

Paņēmis degvīnu un desu, viņš iegāja dzīvoklī.

Es paskatījos uz viņu cauri Mijkrēslim.

Cilvēks.

Un tik sajaukta aura, ka es uzreiz atteicos no mēģinājuma saprast viņa raksturu. Pelēki, sārti, sarkani, zili toņi… īsts kokteilis.

Es gāju pakaļ ģitāristam.

Viņa dzīvoklis izrādījās divas reizes lielāks par manējo, turklāt — smieklīgi! — īsta mana dzīvokļa kopija. Ak, ne jau ar ģitāras spēli viņš to nopelnījis… Lai gan — nav mana darīšana. Bija manāmas lieliska, bet līdz galam nepabeigta remonta pēdas.

Milzīgās dzīvojamās platības — piecpadsmit reiz piecpadsmit kvadrātmetri, ne mazāk — vidū stāvēja krēsls, tā priekšā — mikrofons statīvā, labs profesionāls pastiprinātājs un divas pabriesmīgas skandas.

Vēl pie sienas stāvēja trīs milzīgi Bosch ledusskapji. Atvēris lielāko — tas izrādījās pilnīgi tukšs —, ģitārists ielika degvīna pudeli saldētavā un paskaidroja:

—     Silts.

—     Ledusskapi vēl neesmu iegādājies, — es sacīju.

—     Gadās, — bards piekrita. — Lass.

—     Kas ir “lass”? — es nesapratu.

—     Mani tā sauc. Lass. Ne jau pēc pases.

—     Antons, — es stādījos priekšā. — Pēc pases.

—     Gadās, — bards atzina. — Tālu nāci?

—     Dzīvoju astotajā stāvā, — es paskaidroju.

Lass domīgi pakasīja pakausi. Paskatījies uz atvērtajiem logiem, paskaidroja:

—     Es atvēru, lai nav tik skaļi. Citādi ausis netur. Taisījos skaņas izolāciju ierīkot, bet nauda beidzās.

—     Tā, šķiet, ir kopīga bēda, — es uzmanīgi ieteicos. — Man pat klozetpoda nav.

I.ass triumfējoši pasmaidīja.

—     Man ir. Jau nedēļu, kā ir! Tur tās durvis.

Kad atgriezos, Lass melanholiski šķērēja desu. Es nenoturējos un pavaicāju:

—     Kāpēc tik liels un tik anglisks?

—      Firmas uzlīmi redzēji? — Lass pavaicāja. — “Mēs izgudrojām pirmo klozetpodu.” Nu kā tādu var nenopirkt — ar tādu uzlīmi? Es visu laiku grasījos to uzrakstu noskenēt un mazliet pārtaisīt. Uzrakstīt: “Mēs pirmie atskārtām, kāpēc cilvēkiem…”

—     Sapratu, — es atteicu. — Toties man ir dušas kabīne.

—    Tiešām? — Bards piecēlās. — Jau trīs dienas sapņoju nomazgāties…

Es pastiepu viņam atslēgas.

—                   Tu pagaidām organizē uzkodas, — Lass priecīgi noteica.

—    Šņabim tik un tā vēl minūtes desmit jādzesējas. Bet es ātri nomazgāšos.

Noklaudzēja durvis, un es paliku viens svešā dzīvoklī — ar ieslēgtu pastiprinātāju, sagrieztu desu un milzīgiem tukšiem ledusskapjiem.

Ir nu gan lietiņas!

Nekad nebiju domājis, ka tādās mājās var pastāvēt tikpat draudzīgas un nepiespiestas attiecības kā komunālajā dzīvoklī un studentu kopmītnē.

Tu izmanto manu klozetpodu, bet es nomazgāšos tavā bur- buļvannā; Pēterim Petrovičam ir ledusskapis, bet Ivans Ivanovičs apsolīja atnest degvīnu — viņš to tirgo; toties Semjons Semjoničs uzkodas griež ļoti akurāti, taupīgi…

Droši vien vairākums šejienes iedzīvotāju pirka dzīvokļus uz mūžu. Par visu naudu, ko bija izdevies nopelnīt, nozagt un aizņemties.

Tikai pēc tam laimīgie iemītnieki atskārta, ka tāda izmēra dzīvoklim ir vajadzīgs arī remonts. Un ka no cilvēka, kurš nopircis šeit dzīvokli, jebkura celtniecības firma noplēsīs trīs ādas. Un ka par milzīgo platību, pazemes garāžām, parku un krastmalu katru mēnesi jāmaksā.

Nu un stāv milzīgais nams pustukšs, gandrīz vai pamests.

Saprotams, nav nekāda traģēdija, ja kāds ir pārmēru cimper- līgs. Bet es pirmo reizi pats savām acīm pārliecinājos, ka tā ir vismaz traģikomēdija.

Cik gan cilvēku reāli dzīvo “Asolē”? Ja neviens neatnāca aizrādīt par naktsmiera traucēšanu?

Viens cilvēks stāvā? Izskatās, ka mazāk…

Kurš tad atsūtīja vēstuli?

Es mēģināju iedomāties Lasu ar manikīra šķērītēm griežam burtus no avīzes “Pravda”. Neizdevās. Viņš būtu izdomājis ko jestrāku.

Aizvēris acis, es iztēlojos, kā pelēkā ēna no plakstiņiem gulstas uz acu zīlītēm. Tad atvēru acis un apskatīju dzīvokli cauri Mijkrēslim.

Ne mazāko maģijas pēdu. Pat uz ģitāras ne — lai gan labs instruments, pabijis Citādā vai potenciālā Citādā rokās, atminas viņa pieskārienus gadiem ilgi.

Arī zilo sūnu — Mijkrēšļa parazīta, kas pārtiek no negatīvām emocijām, — te nemanīja. Pat ja dzīvokļa saimnieks krita depresijā, viņš to darīja ārpus mājām. Vai arī — neviltoti un atklāti līksmoja, tādējādi izkvēpinot zilo sūnu.

Es apsēdos, lai līdz galam sagrieztu desu. Katram gadījumam paskatījos cauri Mijkrēslim, vai to vispār ir vērts ēst.

Desa izrādījās laba. Gesers negribēja, lai viņa aģents saindētos.

•   • •

—     Lūk, šī ir īstā temperatūra, — Lass sacīja, no atvērtās pudeles izņemot vīna termometru. — Neesam pārturējuši. Atdzesinot šņabi līdz glicerīna konsistencei, liekas, it kā tu dzertu šķidru slāpekli… Par iepazīšanos!

Mēs izdzērām un uzkodām desu ar sausiņiem. Sausiņus Lass atnesa no mana dzīvokļa, paskaidrojot, ka ēdamo viņš šodien nav sagādājis.

—    Visa māja tā dzīvo, — viņš paskaidroja. — Nē, protams, ir arī tādi, kam pietika naudas gan dzīvokļa remontam, gan iekārtojumam. Tikai iedomājies, kāds gan prieks dzīvot tukšā mājā? Tad nu viņi ari gaida, līdz sīkie plukatas, tādi kā es ar tevi, pabeigs remontu un ievāksies. Kafejnīcas nestrādā, kazino ir tukši, apsardze aiz garlaicības ārdās… vakar divus izdzina — sarīkoja pagalmā pa krūmiem šaudīšanos. Runā, esot ieraudzījuši kaut ko briesmīgu. Nu, šos uzreiz pie dakteriem. Izrādījās, tik tiešām — abi bija traki sapīpējušies.

Izvilcis no kabatas “Belomora” paciņu, Lass viltīgi paskatījās uz mani.

—    Gribi?

Nebiju gaidījis, ka cilvēks, kurš ar tādu tīksmi lēja glāzītēs degvīnu, niekojas ar marihuānu.

Es pašūpoju galvu un pajautāju:

—    Tu daudz pīpē?

—                  Šodien jau otrā paciņa. — Lass nopūtās. Tad viņam pielēca:

—    Ak, Anton! Tas ir “Belomors”! Tā nav zāle! Es agrāk “Zitānu” pīpēju, bet pēc tam sapratu — ne ar ko taču neatšķiras no mūsu “Belomora”!

—    Oriģināli, — es sacīju.

—    Nu kāpēc uzreiz tā? — Lass apvainojās. — Es nemaz necenšos būt oriģināls. Pietiek tikai cilvēkam kļūt citādam…

Es sarāvos, bet Lass mierīgi turpināja:

—     Ne tādam kā visi — uzreiz “oriģināls”. Bet man patīk pīpēt “Belomoru”. Pēc nedēļas apniks — metīšu pie malas!

—    Nav nekā slikta, ja kāds ir Citādais, — es izliku lamatas.

—    Kļūt patiesi citādam ir grūti, — Lass atbildēja. — Es te pirms pāris dienām prātoju…

Es atkal saausījos. Vēstuli nosūtīja pirms divām dienām. Vai tiešām viss izvērtīsies tik veiksmīgi?

—    Biju vienā slimnīciņā. Kamēr gaidīju pieņemšanu, visus cenrāžus pārlasīju, — Lass turpināja, nenojaušot lamatas. — Bet viņiem tur viss ļoti nopietni — zaudēto ekstremitāšu vietā taisa titāna protēzes. Liela kaulus, ceļa un gūžas locītavas, žokļus… Ielāpus uz galvaskausa zaudēto kaulu vietā, zobus, visādus citus sīkumus… Es paņēmu kalkulatoru un paskaitīju, cik izmaksātu visu kaulu nomaiņa. Izrādījās, viens miljons septiņsimt tūkstoši zaļo. Bet es domāju, ka par šādu vairumpasūtījumu pienāktos laba atlaide. Procenti divdesmit trīsdesmit. Un, ja vēl izdotos pārliecināt ārstus, ka tā ir laba reklāma, tad arī pusmiljonā varētu iekļauties!

-

—     Priekš kam? — es pajautāju. Paldies frizierim, ka mati nesacēlās stāvus — nebija kam sacelties.

—     Interesanti taču! — Lass skaidroja. — Iedomājies, tev jāie- dzen nagla! Tu atvēzējies un bliez ar kulaku pa naglu! Un tā ieiet betonā. Kauli taču no titāna! Vai tev cenšas iesist… Nē, protams, ir arī vairāki trūkumi. Ar mākslīgajiem orgāniem pagaidām ir švaki. Tomēr kopējais progresa virziens mani priecē.

Viņš ielēja vēl pa glāzītei.

—     Bet man liekas, ka progress ir citā virzienā, — es turpināju savu. — Vajag pilnīgāk izmantot organisma iespējas. Mūsu ķermeņos ir tik daudz apbrīnojama! Telekinēze, telepātija…

Lass noskuma. Man ari kļūst skumji, uzķeroties uz idiota.

—    Tu vari lasīt manas domas? — viņš pavaicāja.

—    Tagad — nē, — es atzinos.

—     Es domāju, ka nevajag izdomāt liekas būtības, — Lass paskaidroja. — Viss, ko cilvēks spēj, jau sen ir zināms. Ja cilvēki prastu lasīt domas, levitēt un tamlīdzīgus niekus darīt, tam būtu pierādījumi.

—      Ja cilvēks pēkšņi iegūs tādas spējas, viņš slēpsies no apkārtējiem, — es noteicu un paskatījos uz Lasu cauri Mijkrēslim.

—    Būt patiesi Citādajam — tas nozīmē apkārtējos radīt skaudību un bailes.

Lass neizrādīja ne mazākās satraukuma pazīmes. Tikai skepticismu.

—     Vai tad brīnumdarītājs negribēs mīļotajai sievietei un bērneļiem nodrošināt tādas pašas spējas? Viņi mūs pamazām izstumtu kā bioloģisku sugu.

—     Bet ja nu īpašās spējas nevar nodot mantojumā? — es jautāju. — Vai arī — ja nodošana nav garantēta. Un citam nodot arī nedrīkst? Tad neatkarīgi pastāvēs cilvēki un Citādie. Ja tādu Citādo būs maz, viņi slēpsies no apkārtējiem.

—    Man liekas, ka tu runā par nejaušu mutāciju, kas noved pie ekstrasensa spējām, — Lass sprieda. — Bet, ja šī mutācija ir nejauša un recesīva, tad tā mūs ne mazākajā mērā neinteresē. Bet titāna kaulus jau tagad var iemontēt!

—    Nevajag, — es noburkšķēju.

Mēs iedzērām. Lass sapņaini izdvesa:

—     Kaut kāda burvība tomēr slēpjas mūsu situācijā! Milzīga tukša māja! Simtiem dzīvokļu — un tajos dzīvo deviņi cilvēki… ja ieskaita arī tevi. Ko te var radīt! Elpa aizraujas! Bet kādu filmu varētu uzņemt! Iedomājies klipu — grezni interjeri, tukši restorāni, pamestas veļas mazgātavas, rūsējoši trenažieri un aukstas saunas, tukši baseini, ar plēvi pārvilkti kazino galdi. Un pa visu šo greznību klīst maza meitenīte. Klīst un dzied. Nav pat svarīgi, ko.

—    Tu uzņem klipus? — es saausījos.

—     Nē taču… — Lass saviebās. — Tā… reiz vienai pazīstamai panku grupai palīdzēju nofilmēt klipu. To pa MTV palaida, bet pēc tam aizliedza.

—    Kas tad tur bija tik briesmīgs?

—     Nekā īpaša, — Lass sacīja. — Dziesma kā dziesma, pilnībā publiskojama, pat par mīlestību. Videorinda bija dīvaina. Mēs to filmējām slimnīcā, kur ārstējas pacienti ar kustību traucējumiem. Salikām stroboskopus zālē, atskaņojām dziesmu “Jesaul, Jesaul, kāpēc tu pameti zirgu” un pasaucām slimos — lai dejo. Viņi arī dejoja, stroboskopam mirgojot. Kā nu varēja. Bet pēc tam mēs tai bildītei pielikām jaunu skaņas celiņu. Iznāca ļoti stilīgi. Bet rādīt to tiešām nedrīkst. Kaut kā nelāgi.

Es iedomājos “videorindu”, un mani kratīja drebuļi.

—     Esmu slikts klipu taisītājs, — Lass atzina. — Un muzikants arī… Reiz manu dziesmu radio palaida dziļā nakti raidījumā visādiem debilajiem. Un ko domā? Uz radio piezvanīja slavens komponists, pateica, ka viņš visu mūžu ar savām dziesmām mācījis cilvēkiem labo un mūžīgo, bet šī, vienīgā dziesma, pārvilkusi svītru visam viņa mūža darbam… Tu vienu dziesmu dzirdēji — vai tā māca slikto?

—    Manuprāt, tā ņirgājas, — es sacīju. — Par slikto.

—    Paldies! — Lass skumji noteica. — Bet tur tā bēda — daudzi nesapratīs. Nolems, ka tas ir nopietni.

—     Tā nolems muļķi, — es centos nomierināt neatzīto bardu.

—     Bet viņu taču ir vairāk! — Lass iesaucās. — Un galvas protēzes pagaidām ir nepilnīgas…

Pasniedzies pēc pudeles, viņš salēja degvīnu un teica:

—     Ienāc, ja ko vajag, nekautrējies. Vēlāk dabūšu tev atslēgu no viena dzīvokļa piecpadsmitajā stāvā. Dzīvoklis tukšs, bet klozetpodi stāv.

—    Saimnieks neiebildīs? — Es iesmējos.

—    Viņam jau ir vienalga. Bet mantinieki nekā nevar sadalīt dzīvojamo platību.

3. NODAĻA

Savā dzīvoklī es atgriezos četros no rīta. Viegli iereibis, bet apbrīnojami atslābinājies. Tomēr tik ļoti citādi cilvēki ir sastopami reti. Darbs Sardzē pieradina pie pārmērīga striktuma. Šis nepīpē un nedzer, viņš ir labs zēns. Bet šis lamājas kā fūrmanis, viņš ir slikts. Un neko nepadarīsi, mūs pirmām kārtām interesē tādi — labie kā balsts, sliktie kā potenciālais Tumšo avots.

Bet to, ka cilvēki mēdz būt ļoti dažādi, mēs aizmirstam.

Bards par Citādajiem neko nezināja. Par to es biju pārliecināts. Ja izdotos tā pasēdēt pusi nakts ar katru “Asoles” iemītnieku, man par katru rastos precīzs viedoklis.

Taču tamlīdzīgas ilūzijas es neloloju. Ne katrs aicinās iekšā, ne katrs sāks tērgāt par abstraktiem tematiem. Bet, izņemot kādus desmit iemītniekus, vēl taču ir simtiem cilvēku no apkalpojošā personāla — apsargi, santehniķi, strādnieki, grāmatveži. Man nepietiks nekādu saprātīgu termiņu, lai visus pārbaudītu!

Nomazgājies dušas kabinē — tajā atradās dīvaina šļūtene, no kuras varēja ar strūklu laist ūdeni, — es iegāju savā vienīgajā istabā. Jāpaguļ, bet rīt no rīta jāmēģina izdomāt jaunu plānu.

—    Sveiks, Anton! — atskanēja no loga puses.

Es pazinu balsi. Un man uzreiz kļuva sērīgi.

—    Arlabunakti, Kostja! — es sacīju. Vārds “labu” nebija īsti vietā. Bet novēlēt vampīram ļaunu nakti būtu vēl muļķīgāk.

—    Vai drīkstu ienākt? — Kostja jautāja.

Es piegāju pie loga. Kostja sēdēja uz palodzes ar muguru pret mani, kājas nokāris lejup. Viņš bija pilnīgi kails, kā demonstrēdams — nav līdis pa sienu, bet atlidojis pie loga kā milzīgs sikspārnis.

Augstākais vampīrs. Un viņam ir tikai nedaudz pāri divdesmit.

Spējīgs zēns…

—    Domāju, ka ne, — es sacīju.

Kostja pamāja un strīdēties nesāka.

—    Kā saprotu, mēs darām vienu darbu?

-Jā.

—     Tas ir labi. — Kostja pagriezās un pasmaidīja baltzobainu smaidu. — Man ir patīkami ar tevi strādāt. Vai tu patiešām baidies no manis?

—    Nē.

—     Es daudz ko esmu iemācījies, — Kostja palielījās. Tāpat kā bērnībā, kad viņš pavēstīja: “Es esmu briesmīgs vampīrs! Es iemācīšos pārvērsties par lielu sikspārni! Es iemācīšos lidot!”

—     Ne jau iemācījies, — es viņu palaboju. — Tu esi daudz nozadzis.

Kostja pavīpsnāja.

—    Vārdi. Parasta rotaļāšanās ar vārdiem. Jūs atļāvāt — es paņēmu. Vai ir kādas pretenzijas?

—    Vai turpināsim apmainīties dzēlībām? — es jautāju un pacēlu roku, saliekot pirkstus Atona — visa nedzīvā — nolieguma zīmē. Jau sen grasījos pārbaudīt, vai senā Ziemeļāfrikas burvestība iedarbojas uz mūsdienu Krievijas mošķiem.

Kostja piesardzīgi paskatījās uz nepabeigto zīmi — vai nu viņš to bija pazinis, vai arī uzvēdīja Spēks.

—    Vai tev ir |auts sevi atklāt? — viņš pajautāja.

Es īgni nolaidu roku.

—    Nē. Taču es varu riskēt.

—     Nevajag. Pateiksi — es pats aiziešu. Bet tagad mēs darām vienu darbu… jāparunā.

—     Runā! — piestūmis pie loga ķeblīti, es teicu.

—    Tātad neielaidīsi?

—    Negribu nakts vidū būt dzīvoklī vienatnē ar pliku veci. — Es pasmīnēju. — Nezin ko vēl nodomās. Klāj vaļā!

—    Ko tu domā par sporta kreklu kolekcionāru?

Es jautājoši paskatījos uz Kostju.

—    To no desmitā stāva. Viņš krāj sporta kreklus ar amizantiem uzrakstiem.

—    Viņš nav lietas kursā, — es atbildēju.

Kostja pamāja.

—     Es arī tā uzskatu. Te ir apdzīvoti astoņi dzīvokļi. Vēl sešos iemītnieki parādās laiku pa laikam. Pārējos — ļoti reti. Es jau pārbaudīju visus pastāvīgos iemītniekus.

—     Un?

—    Nekā. Viņi neko nezina par mums.

Es nesāku precizēt, kāpēc Kostjam radusies tāda pārliecība. Galu galā, viņš ir augstākais vampīrs. Tādi spēj iekļūt svešā apziņā tikpat viegli kā pieredzējuši magi.

—    Pārējiem sešiem ķeršos klāt rīt no rīta, — Kostja sacīja, — taču īpašu cerību man nav.

—    Vai ir kādi pieņēmumi? — es jautāju.

Kostja paraustīja plecus.

—    Katram šeit dzīvojošam ir gana naudas un ietekmes, lai ieinteresētu vampīru vai vilkaci. Vāju, alkatīgu… no jaunpievērstajiem. Tā ka aizdomās turamo loks nav ierobežots.

—    Cik tagad Maskavā ir jaunpievērstu zemāko Tumšo? — es vaicāju. Un pats nobrīnījos, cik viegli man izskanēja “zemāko Tumšo”.

Agrāk es viņus nekad tā nesaucu.

Žēloju.

Kostja uz manu frāzi reaģēja mierīgi. Tik tiešām — Augstākais vampīrs. Savaldīgs, pārliecināts par sevi.

—    Nav daudz, — viņš izvairīgi atteica. — Viņus pārbauda, neraizējies. Visus pārbauda. Gan zemākos Citādos, gan arī magus.

—    Vai Zebulons stipri satraucās? — es noprasīju.

—    Gesers arī nav nekāds mierīgais, — Kostja pavīpsnāja. — Visiem ir nepatīkami. Tu vienīgais tik mierīgi uztver situāciju.

—     Neredzu, kāpēc vajadzētu īpaši bēdāties, — es sacīju. — Ir cilvēki, kuri zina par mūsu eksistenci. Viņu ir maz, tomēr ir. Vēl viens cilvēks situāciju nemaina. Sacels brēku — mēs viņu ātri lokalizēsim un pierādīsim, ka viņš ir psihiski slims. Tāds nu…

—    Bet ja viņš kļūs par Citādo? — Kostja asi noprasīja.

—    Būs par vēl vienu Citādo vairāk. — Es paraustīju plecus.

—    Ja viņš kļūs nevis par vampīru, nevis par vilkaci, bet par īstu Citādo? — Kostja atieza zobus smaidā. — īstu? Gaišo, Tumšo… nav svarīgi.

—    Būs par vienu magu vairāk, — es atkal teicu.

Kostja pašūpoja galvu.

—    Klausies, Anton! Es pret tevi esmu labi izturējies. Līdz šim. Bet dažreiz brīnos — cik gan tu esi naivs…

Viņš pastaipījās — viņa rokas strauji apauga ar īsu vilniņu, āda kļuva tumša un raupja.

—                  Pārbaudi kalpotājus! — Kostja teica smalkā, griezīgā balsī.

—   Ja kaut ko jutīsi — zvani.

Pavērsis pret mani transformācijas izķēmoto seju, viņš atkal pasmaidīja.

—    Zini, Anton, tikai ar tik naivu Gaišo kā tu arī varēja sadraudzēties Tumšais…

Viņš nolēca lejā, smagi nošvīkstēja ādainie spārni. Mazliet neveikli, tomēr ātri milzu sikspārnis aizlidoja nakti.

Uz palodzes palika vizītkartes baltais taisnstūris. Es to pacēlu un izlasīju:

“Konstantīns. Asins problēmu zinātniskās pētniecības institūts, jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks.”

Tālāk bija telefoni — darba, mājas, mobilais. Mājas telefonu es pat atcerējos — Kostja vēl aizvien dzīvoja pie vecākiem. Vampīriem ģimenes saites vispār ir stipras.

Ko viņš ar to domāja?

Kāpēc tāda panika?

Izslēdzis gaismu, es apgūlos uz matrača un paskatījos uz logu kvadrātiem, kas grima pelēkā tumsā.

“Ja viņš kļūs par īstu Citādo…”

Kā pasaulē uzrodas Citādie? Neviens nezina. “Nejauša mutācija”, kā izteicās Lass, ir pilnīgi adekvāts termins. Tu piedzimi par cilvēku, tu dzīvoji parastu dzīvi, līdz kāds no Citādajiem sajuta tevī spēju ieiet Mijkrēslī un smelt 110 turienes Spēku. Pēc tam tevi “aizveda”. Saudzīgi, uzmanīgi pietuvinot vajadzīgajam dvēseles stāvoklim, lai stipra emocionālā satricinājuma brīdī tu paskatītos uz savu ēnu un ieraudzītu to citā veidā. Ieraudzītu, ka tā guļ kā melna lupata, kā aizsegs, ko var pavilkt uz sevi, paraut sāņus un ieiet citā pasaulē.

Citādo pasaulē.

Mijkrēslī.

Un no tā, kāds tu pirmoreiz attapsies Mijkrēslī — priecīgs un laipns vai nelaimīgs un ļauns —, ir atkarīgs, par ko kļūsi. Kādu Spēku turpmāk smelsi no Mijkrēšļa… Mijkrēšļa, kas dzer Spēku no parastajiem cilvēkiem.

“Ja viņš kļūs par īstu Citādo…”

Vienmēr ir iespējama piespiedu iniciācija. Bet par to jāmaksā ar dzīvības zaudējumu, ar pārvēršanos par mundru, staigājošu līķi. Cilvēks var kļūt par vampīru vai vilkaci un būt spiests uzturēt savu eksistenci ar cilvēku dzīvībām. Tā ka tas ir ceļš Tumšajiem, un viņiem pašiem tas ne visai patīk.

Bet ja nu patiešām iespējams kļūt par magu?

Ja pastāv veids, kā jebkurš cilvēkš var pārvērsties par Citādo? Iegūt ilgu, ļoti ilgu dzīvi, neparastas spējas? Protams, to gribēs daudzi.

Arī mēs nebūsim pret. Cik daudz brīnišķīgu cilvēku pasaulē ir cienīgi kļūt par Gaišiem Citādajiem!

Taču arī Tumšie tad sāks papildināt savas rindas…

Man piepeši atausa gaisma. Nelaime nav tā, ka kāds ir atklājis cilvēkam mūsu noslēpumus, ka, iespējams, ir notikusi informācijas noplūde, ka nodevējs zina Inkvizīcijas adresi.

Tas taču ir jauns mūžīgā kara spirāles loks!

Jau gadu simtiem Gaišie un Tumšie ir saistīti ar Līgumu. Mums ir tiesības meklēt starp cilvēkiem Citādos, ir tiesības pat pabīdīt viņus vēlamajā virzienā — tajā, ko uzskatām par pareizu. Bet zelta graudiņa meklējumos mēs esam spiesti pārsijāt tonnām smilšu. Līdzsvars saglabājas.

Un piepeši — iespēja uzreiz pārvērst tūkstošiem, miljoniem cilvēku par Citādajiem!

Futbola komanda izcīna kausu — un desmitiem tūkstošu līksmojošu ļaužu saņem maģisku sitienu, kas viņus pārvērš par Gaišiem Citādajiem.

Bet blakus Dienas Sardze dod pavēli zaudējušās komandas faniem — un tie pārvēršas par Tumšiem Citādajiem.

Lūk, par ko runāja Kostja. Par milzīgu kārdinājumu mainīt spēku līdzsvaru sev par labu. Protams, gan Tumšie, gan mēs saprotam, kādas būs sekas. Protams, abas puses noslēgs jaunus Līguma precizējumus un ierobežos cilvēku iniciāciju kaut cik pieņemamos rāmjos. ASV un PSRS taču prata ierobežot kodolbruņošanās sacensību…

Es aizvēru acis un pašūpoju galvu. Semjons man reiz stāstīja, ka bruņošanās sacensību apturēja absolūtā ieroča izveide. Vajag izgatavot divus — ar tiem pilnīgi pietiek — kodoltermiskos lādiņus, kas izraisa pašuzturošu kodolsintēzes reakciju. Amerikāņu lādiņš atrodas Teksasā, krievu — Sibīrijā. Pietiek uzspridzināt vienu — un visa planēta pārvērtīsies ugunīgā lodē.

Cita lieta, ka mūs tāda kārtība neapmierina, tāpēc ierocis, kas nekad nebūtu jāizmanto, nekad nenostrādās. Prezidentiem tas nemaz nav jāzina, viņi ir tikai cilvēki…

Iespējams, ka arī Sardžu vadībai ir tamlīdzīgas “maģiskās bumbas”? Vai tāpēc Inkvizīcija, kam ir piekļuve noslēpumam, tik cītīgi seko, lai Līgums tiek pildīts?

Varbūt.

Tomēr labāk būtu, ja parastos cilvēkus nevarētu iniciēt…

Pat pusmiegā es sāpīgi saviebos no savas domas — kā tad iznāk, esmu sācis domāt kā pilnvērtīgs Citādais? Ir Citādie, un ir cilvēki — viņi pieder pie otrās šķiras. Viņi nekad neieies Mijkrēslī, viņi nenodzīvos vairāk par simt gadiem. Un tur neko nevar līdzēt…

Jā, esmu sācis domāt tieši tā. Atrast labu cilvēku ar Citādā dotībām, dabūt viņu savā pusē — tas ir prieks. Bet padarīt par Citādajiem visus pēc kārtas — tas ir puiciskums, bīstams un bezatbildīgs untums.

Ir iemesls lepoties. Man nevajadzēja ne desmit gadus, lai pārstātu būt par cilvēku.

•     • •

Rīts man sākās ar to, ka centos izprast dušas kabīnes noslēpumus. Saprāts uzvarēja bezjūtīgo dzelzi, es nomazgājos, pat mūzikas pavadībā, bet pēc tam sarūpēju sev brokastis — sausiņus, desu un jogurtu. Saules gaismā uzlabojās garastāvoklis. Es apsēdos uz palodzes un pabrokastoju, veroties skaistajā panorāmā uz Maskavas upi. Nez kāpēc atcerējos Kostjas atzīšanos, ka vampīri nevar skatīties uz sauli.

Taču iedziļināties skumjajās pārdomās par savu seno paziņu likteni nebija laika. Vajadzēja meklēt… ko? Citādo nodevēju? Mana situācija šim nolūkam nav no labākajām. Viņa klientu cilvēku? Ilgs un nepatīkams darbiņš.

Labi, es nospriedu. Rīkosimies pēc stingrajiem klasiskā detektīva likumiem. Kas mums ir? Mums ir pierādījums. Vēstule, kas nosūtīta no “Asoles”. Ko tas mums dod? Neko nedod. Ja nu vienīgi kāds būs redzējis, kā pirms trim dienām nosūtīja vēstuli. Maz izredžu, ka atcerēsies, protams…

Kāds es esmu muļķis! Es pat iesitu sev pa pieri. Skaidrs, tur nav nekā peļama, ka Citādajiem sarežģītā mūsdienu tehnika nav prātā, jo viņiem tā nepatīk. Bet es taču ar tehniku esmu uz “tu”!

Visu “Asoles” teritoriju kontrolē ar videokamerām!

Es ietērpos uzvalkā un uzsēju kaklasaiti. Apsmidzinājos ar odekolonu, ko man vakar izvēlējās Ignats. Ieliku telefonu iekškabatā.

“Mobilos pie siksnas piestiprina puikas un pārdevēji!” — tā mani vakar mācīja Gesers.

Mobilais bija jauns un nepierasts. Tajā bija kaut kādas spēles, iebūvēts atskaņotājs, diktofons un citi telefonā pilnīgi nevajadzīgi nieki.

Jauniņā “Otisa” vēsajā klusumā es nobraucu līdz vestibilam un uzreiz ieraudzīju savu nakts paziņu — tikai izskatījās gan viņš vairāk nekā dīvaini.

Lass, ģērbies jaunā, zilā kombinezonā ar lepnu uzrakstu “Asole” uz muguras, kaut ko skaidroja samulsušam pusmūža vīram tādā pašā kombinezonā. Es sadzirdēju:

—     Tā tev nav slota, saproti? Tur stāv dators, tas rāda asfalta piesārņojuma līmeni un tīrīšanas šķīduma padeves spiedienu. Tūlīt parādīšu.

Kājas pašas mani aiznesa viņiem pakaļ.

Pagalmā, pie ieejas kāpņu telpā, stāvēja divas spilgti oranžas tīrīšanas mašīnas — ar ūdens tvertni, apaļām birstēm, mazu stikla kabīni vadītājam. Mašīnas atgādināja kaut ko no rotaļlietām — it kā tās būtu atbraukušas taisnā ceļā no Saules Pilsētas, kur dzīvespriecīgi mazuļi un mazulītes līksmi tīra savus miniatūros prospektus.

Lass veikli ielīda vienas mašīnas kabīnē, pēc viņa līdz pusei iespraucās pusmūža vīrs. Kaut ko noklausījies, pamāja ar galvu un aizgāja uz otru oranžo agregātu.

—    Ja slinkosi, visu mūžu tā arī būsi jaunākais sētnieks! — dzirdēju Lasu sakām. Viņa mašīna izkustējās no vietas, sāka mundri virpināt birstes un riņķot pa asfaltu. Jau tā tīrais pagalms acu priekšā ieguva sterilu izskatu.

Tas gan ir kaut kas!

Viņš par sētnieku “Asolē” strādā, vai?

Es centos klusiņām aiziet atpakaļ, lai nesamulsinātu cilvēku. Bet Lass mani jau bija pamanījis un, priecīgi mājot ar roku, piebrauca tuvāk. Birstes sāka strādāt klusāk.

—     Labs rītiņš! — Lass uzsauca, izliecoties no kabīnes. — Gribi pavizināties?

—     Tu šeit strādā? — es jautāju. Man iztēlē pēkšņi sāka iezīmēties visfantastiskākās ainas — no sērijas, ka Lass nebūt nedzīvo “Asolē”, bet ir tikai uz laiku aizņēmis tukšu dzīvokli. Tik grezna mitekļa īpašnieks taču netīrīs pagalmu!

—     Piepelnos, — Lass mierīgi paskaidroja. — Zini, super! No rīta stundiņu pabraukā pa pagalmu — vingrošanas vietā, un tev vēl algu maksā. Starp citu, ne to sliktāko!

Es cietu klusu.

—                  Tev parka atrakcijās patīk vizināties? — Lass painteresējās.

—    Ar visiem tiem bagijiem, kur par trim minūtēm desmit dolāri jāmaksā? Bet te naudu maksā tev. Par labi pavadītu laiku. Vai, pieņemsim, datorspēles… sēdi, rausti džoistiku…

—     Viss atkarīgs no tā, vai tevi piespiež krāsot sētu… — es nopurpināju.

—    Taisnība! — Lass nopriecājās. — Mani nespiež. Man uzkopt pagalmu ir tāds pats prieks kā Ļevam Tolstojam pļaut sienu. Tikai pēc manis nav jāpārmazgā atšķirībā no grāfa, pēc kura zemniekiem viss bija jāpārpļauj. Es te pie viņiem vispār esmu labi ieredzēts, regulāri saņemu prēmijas. Nu, pavizināsies? Es arī tevi varu iekārtot, ja gribi. Profesionālie sētnieki nekā nevar tikt skaidrībā par šo tehniku.

—     Padomāšu, — es atbildēju, vērojot mundri virpuļojošās birstes, ūdeni, kas šļakstījās no niķelētajām sprauslām, un mirdzošo kabīni. Kurš no mums bērnībā nav gribējis kļūt par laistāmās mašīnas šoferi? Agrā bērnībā, kad vēl nesapņo par baņķiera vai killera darbu.

—    Nu skaties, jo man tagad jāstrādā, — Lass draudzīgi noteica. Un mašīniņa aizbrauca tālāk pa pagalmu, nomazgājot un iesūcot netīrumus. No kabīnes atskanēja:

—                                         Sētnieku un sargu paaudze Zaudēja cits citu bezgalīgās ziemas ārēs…

Visi izklīda pa mājām.

Mūsu laikā, kad katrs trešais ir varonis,

Viņi nesacer rakstus,

Viņi nesūta telegrammas…

Nedaudz apmulsis, es atgriezos vestibilā. Pie apsardzes noskaidroju, kur atrodas “Asoles” pasta nodaļa, kas tai ir pašai sava, un devos uz turieni. Pasts strādāja. Omulīgā zālē skuma trīs darbinieces, tur bija ari tā pastkastīte, kurā tika iemesta vēstule.

Pie griestiem zibināja videokameru actiņas.

Mums tomēr būtu noderējuši profesionāli izmeklētāji. Viņiem šī doma uzreiz būtu ienākusi prātā.

Es nopirku atklātni — uz tās bija cālītis, kas lēkā inkubatora kastē, un klāt uzraksts: “Skumstu pēc ģimenes!” Ne īpaši jautri, bet es, vienalga, neatcerējos tā ciema pasta adresi, kur atpūtās mana ģimene. Tāpēc es ar ļaunu prieku atklātnlti aizsūtīju uz māju Gese- ram — viņa adresi es zināju.

•     • •

Mazliet papļāpājis ar meitenēm, kas bija pieklājīgas, jo darbs tik elitārā mājā lika viņām tādām būt, turklāt vēl viņas māca garlaicība, es izgāju no pasta nodaļas un devos uz apsardzes nodaļu pirmajā stāvā.

Būtu man bijušas tiesības izmantot Citādā spējas, es gluži vienkārši būtu iedvesis apsardzei simpātijas pret sevi un saņēmis atļauju noskatīties visus videoierakstus. Taču atklāt sevi es nedrīkstēju, tāpēc nolēmu izmantot universālāko simpātiju iemantošanas avotu — naudu.

No man izsniegtās naudas es rubļos salasīju simt dolārus — nu kur vēl vairāk, vai ne? Iegāju dežūrtelpā — tur garlaikojās jauns puisis korektā uniformā.

—    Labadiena! — es viņu sveicināju, sirsnīgi smaidot.

Ar visu savu izskatu apsargs pauda pilnīgu piekrišanu manam viedoklim par šodienu. Es uzmetu skatienu monitoriem viņa priekšā — tajos nāca attēli no vismaz desmit telekamerām. Viņš noteikti var dabūt jebkura attēla atkārtojumu. Ja attēls tiek ierakstīts cietajā diskā (kur gan vēl?), tad trīs dienas vecs ieraksts var vēl nebūt pārsūtīts uz arhīvu.

—     Man ir problēma, — es paziņoju. — Vakar pienāca jocīga vēstule… — es piemiedzu ar aci, — no kaut kāda meitieša. Viņa te ari dzīvo, kā saprotu.

—     Draudu vēstule? — apsargs saausījās.

—     Nē nē! — es sāku protestēt. — Gluži pretēji… Bet noslēpumainā svešiniece cenšas saglabāt inkognito. Vai varētu apskatīties, kas pirms trim dienām no pasta sūtīja vēstules?

Apsargs aizdomājās.

Un tad es visu sabojāju. Noliku naudu uz galdiņa un teicu ar smaidu:

—    Es būtu jums ļoti pateicīgs…

Puisis tūdaļ sastinga. Šķiet, kaut ko nospieda ar kāju.

Pēc īsa brīža divi viņa kolēģi — ļoti laipni, kas, ņemot vērā viņu gabarītus, izskatījās smieklīgi, — visai uzstājīgi lika man priekšā doties pie priekšniecības.

Tomēr ir liela atšķirība, vai saskaries ar valsts ierēdņiem vai ar privātu apsardzes firmu.

Interesanti būtu pārbaudīt, vai mani pie priekšniecības vedīs ar varu. Šī tomēr nav milicija. Bet es nolēmu nenokaitēt atmosfēru un pakļāvos civilam konvojam.

•     • •

Apsardzes priekšnieks, cilvēks jau gados un acīm redzami savulaik strādājis drošības struktūrās, skatījās uz mani pārmetoši.

—    Ko tad jūs tā, Gorodecka kungs… — virpinot pirkstos manu “Asoles” teritorijas caurlaidi, viņš sacīja. — Gluži kā valsts kantorī uzvedaties, atvainojiet par izteicienu…

Man radās iespaids, ka viņš tīko saplēst manu caurlaidi, izsaukt apsardzi un likt izdzīt mani no elitārās teritorijas.

Ļoti gribējās atvainoties un sacīt, ka es tā vairs nedarīšu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka man patiešām bija kauns.

Taču to vēlējās Gaišais mags Antons Gorodeckis, nevis nelielas piena produktu tirdzniecības firmas īpašnieks A. Gorodecka kungs.

—     Kas īsti noticis? — es jautāju. — Ja mans lūgums nav izpildāms, tā arī būtu pateikuši.

—     Un priekš kam nauda? — apsardzes priekšnieks noprasīja.

—     Kāda nauda? — es brīnījos. — Ak tā… jūsu darbinieks nolēma, ka es viņam piedāvāju naudu?

Apsardzes priekšnieks pasmaidīja.

—     Nekādā ziņā! — es stingri noteicu. — Bāzu roku kabatā pēc mutautiņa. Šodien mani alerģija pievārējusi. Bet kabatā visāda sīknauda, to arī izliku… bet pat izšņaukt degunu nepaspēju.

Šķiet, es pāršāvu pār strīpu.

Priekšnieks ar sastingušu seju pastiepa man cauraidi un ļoti pieklājīgi sacīja:

—    Incidents ir izsmelts. Kā jūs, Gorodecka kungs, saprotat, privātām personām skatīties darba ierakstus ir aizliegts.

Es jutu, ka visvairāk priekšnieku aizskāra frāze par “visādu sīknaudu”. Viņi te, protams, nebija trūkumcietēji. Bet arī ne tik ļoti situēti, lai simt dolārus nosauktu par sīknaudu.

Nopūties es nodūru galvu.

—     Piedodiet muļķim! Es tik tiešām centos piedāvāt… atalgojumu. Visu nedēļu pa instancēm skraidīju, firmu pārreģistrēju… jau reflekss izstrādājies.

Priekšnieks pētījoši skatījās uz mani un itin kā mazliet atmaiga.

—     Vainīgs, — es atzinu. — Bet ļoti jau nu ziņkārība pieveica. Ticiet, pusi nakts neesmu gulējis, zīlēju…

—     Redzu, ka neesat gulējis, — priekšnieks sacīja, skatīdamies uz mani. Un neizturēja — tomēr ziņkārība cilvēkā ir neiznīcināma.

—   Bet kas jūs tā ieinteresēja?

—    Sieva ar meitiņu tagad ir vasarnīcā, — es sacīju. — Esmu galīgi noskrējies, cenšos remontu pabeigt… un pēkšņi saņemu vēstuli. Anonīmu. Rakstītu sievietes rokrakstā. Bet vēstulē… kā lai saka… kilograms koķetērijas un puskilo solījumu. Tā teikt, brīnišķīga sieviete sapņo ar jums iepazīties, bet neriskē spert pirmo soli. Ja esmu vērīgs un esmu sapratis, no kā vēstule, tad man tikai jāpieiet klāt…

Priekšnieka acīs iegailējās modras uguntiņas.

—    Bet sieva vasarnīcā? — viņš pārjautāja.

—    Vasarnīcā, — es pamāju. — Jūs nepadomājiet… nekādu plānu. Vienkārši gribas uzzināt, kas ir šī svešiniece.

—    Vai vēstule jums ir līdzi? — priekšnieks pajautāja.

—    Uzreiz izmetu, — es atzinos. — Citādi nonāks sievai acīs un ej nu pierādi pēc tam, ka nekā taču nebija…

—    Kad to nosūtīja?

—    Pirms trim dienām. No mūsu pasta nodaļas.

Priekšnieks iegrima domās.

—     Vēstules tur izņem vienreiz dienā — vakarā, — es sacīju.

—   Šaubos, vai tur daudz cilvēku iegriežas… kādi pieci seši dienā. Ja palūkotos…

Priekšnieks pašūpoja galvu un pasmaidīja.

—     Jā, es saprotu, ka tā nav pieņemts… — es skumīgi noteicu.

—   Bet varbūt apskatieties jūs pats? Varbūt tur nemaz nebija nevienas sievietes, varbūt kaimiņš joko. Viņš ir tāds… jautrs cilvēks.

—    No desmitā stāva, vai? — Priekšnieks saviebās.

Es pamāju.

—    Palūkojieties! Vienkārši pasakiet, bija tur sieviete vai ne…

—    Tā vēstule jūs kompromitē, vai ne? — priekšnieks sacīja.

—    Zināmā mērā, — es atzinos. — Sievas priekšā.

—    Nu labi, tad jums ir pamatots iemesls noskatīties ierakstus, — priekšnieks nolēma.

—    Liels paldies! — es iesaucos. — Milzīgs paldies jums!

—    Redzat, cik viss ir vienkārši? — lēni spaidot datora tastatūras taustiņus, priekšnieks sacīja. — Bet jūs — naudu… Nu kas tie par padomju ieradumiem… Tūlīt…

Nenoturējies es piecēlos un nostājos viņam aiz pleca. Priekšnieks neiebilda. Viņu bija pārņēmis azarts — acīmredzot “Asoles” teritorijā darba nebija daudz.

Uz ekrāna parādījās pasta nodaļas attēls. Sākumā no viena stūra — varēja ļoti labi redzēt, ko dara darbinieces. Pēc tam no otra — bija redzama ieeja un pastkastīte.

—    Pirmdiena. Astoņi no rīta, — priekšnieks svinīgi sacīja. — Un ko tālāk? Skatīties uz ekrānu divpadsmit stundas?

—    Vai, tik tiešām… — Es liekuļoti nopūtos. — Nepadomāju.

—    Nospiežam podziņu… nē, šo… un kas mums ir?

Attēls sāka viegli raustīties.

—     Kas tas? — es jautāju, it kā pats nebūtu projektējis analogu sistēmu mūsu birojam.

—    Kustības meklēšana! — priekšnieks svinīgi iesaucās.

Pirmais apmeklētājs — austrumnieciska izskata strādnieks — parādījās deviņos trīsdesmit no rīta un nosūtīja veselu kaudzīti ar vēstulēm.

—     Nav jūsu svešiniece? — priekšnieks ironizēja. Tad paskaidroja: — Tie ir otrā korpusa celtnieki. Mūždien vēstules uz Taškentu sūta…

Es pamāju.

Otrais apmeklētājs bija ceturksni pāri vieniem. Man nepazīstams, bet ļoti solīds kungs. Aizmugurē gāja apsargs.

Kungs vēstules nesūtīja. Vispār nesaprotu, kāpēc viņš ienāca — vai nu uz meitenēm paskatīties, vai “Asoles” teritoriju papētīt.

Bet trešais bija… Lass!

—     O! — priekšnieks iesaucās. — Tas tak ir jūsu jokdaris kaimiņš! Kurš pa naktīm dziesmiņas dzied…

Izrādās, slikts detektīvs esmu…

—    Viņš… — es nočukstēju. — Vai tiešām?

—    Labi, skatāmies tālāk, — priekšnieks apžēlojās.

Tālāk pēc divu stundu pārtraukuma uzradās daudz cilvēku.

Vēl trīs iedzīvotāji nosūtīja aploksnes. Visi vīrieši, visi ļoti nopietna izskata.

Un viena sieviete. Apmēram septiņdesmit gadus veca. Pirms pašas slēgšanas. Resna, kuplā kleitā, ar milzīgām bezgaumīgām krellēm. Plānie pelēkie mati bija sacirtoti.

—    Vai tiešām viņa? — priekšnieks sajūsminājās. Viņš piecēlās un uzsita man uz pleca. — Nu, vai ir jēga meklēt noslēpumaino koķeti?

—    Viss skaidrs, — es teicu. — Kāds mani izāzējis.

—     Nekas, neesat neko zaudējis, — priekšnieks noteica. — Bet jums priekšdienām lūgums — nekad nesperiet tādus divdomīgus soļus. Nevelciet ārā naudu, ja negrasāties kādam maksāt.

Es nodūru galvu.

—     Mēs paši samaitājam cilvēkus, — priekšnieks ar rūgtumu noteica. — Saprotiet! Paši! Vienreiz piedāvāja, otrreiz piedāvāja, trešoreiz no tevis jau pieprasa. Bet mēs sūdzamies — nesaprotam, kas tā pēkšņi par attieksmi… Jūs taču esat labs, gaišs cilvēks!

Es izbrīnījies palūkojos uz priekšnieku.

—     Labs, labs, — priekšnieks sacīja. — Es ticu savai nojautai. Divdesmit gados kriminālmeklēšanā visādus esmu saskatījies… Nedariet tā vairs, labi? Nevairojiet ļaunumu visapkārt!

Sen nebiju izjutis tādu kaunu.

Gaišo magu mācīja nedarīt ļaunu!

—     Pacentīšos, — es sacīju un vainīgi paskatījos priekšniekam acīs. — Liels paldies jums par palīdzību!

Priekšnieks neatbildēja. Acis viņam kļuva stiklainas, skatiens — tukšs un nesaprātīgs kā zīdainim. Mute pavērās. Pirksti uz krēsla rokturiem krampjaini sažņaudzās un nobālēja.

Sasaldējums. Tā nav sarežģīta burvestība. Ļoti izplatīta.

Bet pie loga man aiz muguras kāds stāvēja. Es viņu neredzēju — jutu ar muguru…

Cik vien ātri varēdams, parāvos malā. Bet vēl paspēju sajust ledaino Spēka dvesmu, kas bija mērķēta uz mani. Nē, tas nav sasaldējums, bet kaut kas līdzīgs no vampīru stiķu arsenāla.

Spēks pārslīdēja man pāri un trāpīja nelaimīgajam apsargam. Gesera izstrādātā aizsardzība ne tikai maskēja, bet arī aizsargāja!

Atsities ar plecu pret sienu, es izstiepu rokas uz priekšu, tomēr pēdējā brīdī noturējos un nesitu. Pamirkšķināju un ar plakstiņiem aizēnoju acis.

Pie loga, atiezis zobus no saspringuma, stāvēja vampīrs. Slaids, ar dižciltīga eiropieša ģīmi. Šaubu nebija — Augstākais vampīrs. Un ne tāds ātraudzis kā Kostja. Viņam bija, mazākais, trīssimt gadu. Un viņš neapšaubāmi bija stiprāks par mani.

Bet ne par Geseru! Manu Citādā būtību vampīrs neredzēja. Un tagad visi tie apspiestie nedzīvā radījuma instinkti, ko Augstākie vampīri prot turēt grožos, lauzās uz āru. Pat nezinu, par ko viņš mani noturēja. Par kādu īpašu cilvēku, kas spēj spēkoties ar vampīriem un zibenīgi reaģēt, par mītisko “jaukteni” — sievietes cilvēka un vīrieša vampīra bērnu — vai par tieši tāpat izdomāto “ragani”, kas medī zemākos Citādos. Bet vampīrs acīm redzami bija gatavs zaudēt sajēgu un sākt visu graut. Viņa seja sāka tecēt kā plastilīns, veidojot zvēra purnu ar augstu pieri, no augšējā žokļa izspraucās ilkņi, no pirkstiem — asi kā žiletes nagi.

Pusjucis vampīrs — tas ir briesmīgi.

Sliktāks par viņu ir tikai līdzsvarots vampīrs.

No divkaujas ar apšaubāmu iznākumu mani paglāba refleksi. Es noturējos un nedevu triecienu, bet izkliedzu tradicionālo aresta formulu:

—    Nakts Sardze! Iznākt no Mijkrēšļa!

Tūlīt no durvju puses atskanēja balss:

—    Stāvi! Tas taču mūsējais!

Taisni jābrīnās, cik ātri vampīrs atgriezās normālā stāvoklī. Nagi un ilkņi ierāvās atpakaļ, seja iedrebējās kā galerts, atgūstot to pašu korektā, veiksmīgā eiropieša izskatu. Šo eiropieti es labi atcerējos — no slavenās Prāgas, kur dara pasaulē labāko alu un ir saglabājuši pasaulē labāko gotiku.

—    Vitezslav? — es iesaucos. — Ko jūs atļaujaties?

Bet pie durvīm, saprotams, stāvēja Edgars. Tumšais mags, kas, neilgu laiku nostrādājis Maskavas Dienas Sardzē, bija pārgājis uz Inkvizīciju.

—     Anton, lūdzu piedošanu! — Aukstasinīgais baltietis patiesi bija samulsis. — Neliela kļūda. Darba moments…

Vitezslavs bija pati laipnība.

—    Atvainojamies, sargātāj! Mēs jūs nepazinām…

Viņa skatiens vērīgi pārskrēja man pāri un balsī ieskanējās apbrīns:

—     Kāda maskēšanās… Apsveicu, sargātāj! Ja tas ir jūsu darbs, tad noliecu galvu.

Es nesāku skaidrot, kas man uzlicis aizsardzību. Reti gadās Gaišajam magam (kaut gan Tumšajam arī, ko tur slēpt) pēc sirds patikas sabļaut uz Inkvizitoriem.

—     Ko jūs izdarījāt ar cilvēku? — es uzbļāvu. — Viņš ir manā aizsardzībā!

—     Darba moments, kā jau teica mans kolēģis, — Vitezslavs atbildēja, paraustot plecus. — Mūs interesē videokameru dati.

Edgars, nevērīgi atbīdījis krēslu ar sastingušo apsardzes priekšnieku, pienāca pie manis un pasmaidīja.

—    Gorodecki, viss kārtībā. Vienu darbu taču darām, vai ne?

—    Vai jums ir atļauja tamlīdzīgiem… darba momentiem? — es pavaicāju.

—                  Mums ir ļoti daudz atļauju, — Vitezslavs auksti noskaldīja.

—   Jūs pat iedomāties nevarat, cik daudz.

Viss, ir atguvies. Un centās izraisīt konfliktu. Kā gan citādi — viņš gandrīz vai bija devis vaļu instinktiem, zaudējis paškontroli, kas Augstākajam vampīram ir nepiedodams negods. Vitezslava balsī ieskanējās patiess, mierīgs niknums.

—    Gribat pārbaudīt, sargātāj?

Protams, Inkvizitors nevar pieļaut, ka uz viņu kliedz. Taču arī man tagad vairs nav kur atkāpties!

Stāvokli glāba Edgars, kas pacēla rokas un ļoti emocionāli iesaucās:

—     Mana vaina! Man vajadzēja pazīt Gorodecka kungu! Vitez- slav, tā ir mana kļūda. Piedodiet!

Es pirmais pastiepu vampīram roku.

—     Tik tiešām — vienu darbu darām. Negaidīju, ka jūs šeit ieraudzīšu.

Es trāpīju desmitniekā. Vitezslavs uz mirkli novērsa skatienu un ļoti draudzīgi pasmaidīja, paspiežot man roku. Vampīra delna bija silta, un es sapratu, ko tas nozīmē.

—     Kolēģis Vitezslavs nāk taisnā ceļā no lidmašīnas, — Edgars sacīja.

—     Un vēl nav paspējis piereģistrēties? — es precizēju.

Lai cik Vitezslavs būtu varens, lai kādu amatu ieņemtu Inkvizīcijā, viņš bija un palika vampīrs, kam obligāti bija jāiziet pazemojošā reģistrācijas procedūra.

Bet es neuzstāju. Gluži pretēji.

—    Visas formalitātes var nokārtot šeit, — es ierosināju. — Man ir tādas tiesības.

—     Pateicos! — Vampīrs pamāja. — Es tomēr ielūkošos jūsu birojā. Kārtība — vispirms.

Sliktais miers bija atjaunots.

—     Ierakstus jau pārskatīju, — es sacīju. — Pirms trim dienām vēstules nosūtīja četri vīrieši un viena sieviete. Un kaut kāds strādnieks nosūtīja veselu kaudzi vēstuļu. Te strādā celtnieki no Uz- bekistānas.

—                  Laba zīme jūsu valstij, — Vitezslavs ļoti pieklājīgi sacīja.

—   Kad par darbaspēku izmanto kaimiņvalstu pilsoņus, tā ir ekonomikas augšupejas pazīme.

Es būtu varējis viņam paskaidrot, ko šajā sakarībā domāju. Tomēr to nedarīju.

—    Vai vēlaties noskatīties ierakstus? — jautāju.

—    Laikam gan, — vampīrs piekrita.

Edgars kautrīgi stāvēja maliņā.

Es uz monitora parādīju pasta nodaļas attēlu. Ieslēdzu “kustības meklētāju”, un mēs no jauna noskatījāmies visus epistolārā žanra cienītājus.

—    Šo es pazīstu. — Ar pirkstu norādīju uz Lasu. — Šodien noskaidrošu, ko tieši viņš nosūtīja.

—    Turat aizdomās? — Vitezslavs precizēja.

—    Nē. — Es papurināju galvu.

Vampīrs palaida ierakstu otrreiz. Taču šoreiz pie datora piesēdināja arī nelaimīgo sasaldēto priekšnieku.

—    Kas tas ir? — Vitezslavs prasīja.

—    Iemītnieks, — priekšnieks atbildēja, vienaldzīgi skatoties uz ekrānu. — Pirmais korpuss, sešpadsmitais stāvs…

Atmiņa viņam bija laba. Viņš nosauca visus aizdomās turamos, vienīgi strādnieku ar vēstuļu ķīpu nepazina. Ja neskaita Lasu, iemītnieku no sešpadsmitā un večiņu no vienpadsmitā stāva, vēstules bija sūtījuši divi “Asoles” menedžeri.

—    Mēs ķersimies klāt vīriešiem, — Vitezslavs nolēma. — Iesākumam. Jūs, Gorodecki, pārbaudiet večiņu! Labi?

Es paraustīju plecus. Sadarbība ir laba lieta, bet izrīkot sevi es neļaušu.

Vēl jo vairāk Tumšajam. Vampīram.

—     Jums tas ir vieglāk, — Vitezslavs paskaidroja. — Man ir… grūti tuvoties veciem cilvēkiem.

Atzīšanās bija vaļsirdīga un negaidīta. Es kaut ko norūcu un nesāku noskaidrot, kāpēc.

—    Es jūtu viņos to, kas man ir liegts, — vampīrs tomēr paskaidroja. — Mirstīgumu.

—    Skauž? — es nenoturējos.

—     Baisi. — Vitezslavs, noliecies pār apsargu, teica: — Tagad mēs iesim prom. Tu gulēsi piecas minūtes un redzēsi skaistus sapņus. Kad pamodīsies, par mūsu apmeklējumu būsi aizmirsis. Tu atcerēsies tikai Antonu un pret viņu ļoti labi izturēsies. Ja Antonam ievajadzēsies, sniegsi viņam jebkuru palīdzību.

—    Nevajag jau… — es vārgi protestēju.

—     Vienu darbu darām, — vampīrs atgādināja. — Es zinu, cik grūti ir strādāt aizsegā. Visu labu!

Pēc mirkļa viņš jau bija izgaisis. Edgars vainīgi pasmaidīja un izgāja pa durvīm.

Negaidot priekšnieka pamošanos, kabinetu atstāju arī es.

4.nodaĻa

Liktenis, kura, kā apgalvo mūsu magi, nemaz nav, bija pret mani labvēlīgs.

“Asoles” hallē (nu nesauksi taču to par kāpņu telpu!) es ieraudzīju to pašu večiņu, kurai vampīrs baidījās tuvoties. Viņa stāvēja pie lifta un domīgi skatījās uz podziņām.

Es palūkojos cauri Mijkrēslim — un pārliecinājos, ka večiņa ir pavisam apjukusi. Izdresētā apsardze palīdzēt nevarēja — ārēji večiņa izskatījās nesatricināmi mierīga.

Es izlēmīgi devos pie šīs dāmas pusmūža gados. Tieši pie "dāmas pusmūža gados” — jo te nekādi neiederējās mīlīgais, labestīgais vārds “večiņa”.

—    Atvainojiet, vai varu jums kā palīdzēt? — es jautāju.

Dāma pusmūža gados palūkojās uz mani. Bez veciem cilvēkiem

raksturīgā aizdomīguma, drīzāk apmulsusi.

—     Esmu aizmirsusi, kur dzīvoju, — viņa atzinās. — Jūs nezināt?

—    Vienpadsmitais stāvs, — es teicu. — Atļausiet jūs pavadīt?

Pelēkās sprogas, kurām cauri vīdēja sārta āda, tikko manāmi sašūpojās.

—    Astoņdesmit gadi, — večiņa sacīja. — To es atceros… smagi to atcerēties. Bet atceros.

Es paņēmu dāmu zem rokas un aizvedu līdz liftam. Kāds no apsargiem panāca uz mūsu pusi, bet mana sirmā pavadone pašūpoja galvu.

—    Kungs mani pavadīs.

Kungs pavadīja. Savas durvis sirmā kundze pazina un pat priecīgi pielika soli. Dzīvoklis nebija aizslēgts, tas bija lieliski izremontēts un iekārtots, bet pa priekštelpu staigāja enerģisks gadus divdesmit vecs meitietis un pa telefonu vēstīja bēdu ziņu:

—   Jā, lejā ari skatījos! Atkal aizmukusi…

Par mūsu parādīšanos meitietis bija sajūsmā. Baidos tikai, ka gan jaukais smaids, gan aizkustinošā gādība pirmām kārtām bija adresēti man.

Jaunas simpātiskas meitenes uz šādiem namiem par mājkalpotājām iet ne jau naudas dēļ.

—    Mašeņka, pasniedz mums tēju! — večiņa pārtrauca viņas kladzināšanu. Večiņai laikam nebija nekādu ilūziju. — Lielajā istabā.

Meitietis paklausīgi devās uz virtuvi. Tomēr vēlreiz pasmaidīja un, apzināti pieskāries man ar tvirto krūti, iečukstēja ausī:

—    Pavisam švaka kļuvusi… Mani sauc Tamāra.

Man nez kāpēc negribējās stādīties priekšā. Es devos večiņai līdzi uz lielo istabu. Nu ļoti lielu. Ar vecām Staļina laika mēbelēm un acīm redzamām dārga dizainera darba pazīmēm. Pie sienām bija melnbaltas fotogrāfijas — sākumā es arī tās uzskatīju par interjera sastāvdaļu. Bet pēc tam aptvēru, ka jaunā, žilbinoši skaistā, baltzo- bainā meitene lidotāja ķiverē ir tā pati vecā dāma.

—    Fričus bumboju, — dāma kautrīgi noteica, sēžoties pie apaļā galda, kam bija pārklāts bordo krāsas samta galdauts ar bārkstīm.

—  Re, pats Kaļiņins man ordeni pasniedza…

Pavisam apmulsis, es apsēdos iepretim bijušajai lidotājai.

Tādas labākajā gadījumā vecumdienas pavada laikazoba bojātās valsts vasarnīcās vai milzīgos noplukušos Staļina laika namos.

Taču ne jau elitārā dzīvojamā kompleksā! Viņa taču bumbas uz fašistiem meta, nevis zelta krājumus no reihstāga veda laukā!

—    Mazdēls man dzīvokli nopirka, — it kā nolasījusi manas domas, večiņa pastāstīja. — Liels dzīvoklis. Neatceros te neko… it kā viss savs, bet neatceros…

Es pamāju. Labs mazdēls, ko tur teikt. Saprotams, ka nopirkt dārgu dzīvokli ar ordeni apbalvotajai vecmāmiņai, bet pēc tam saņemt to mantojumā ir ļoti pareizs solis. Katrā ziņā labs solis. Tikai mājkalpotāju gan vajadzēja izvēlēties rūpīgāk. Ne jau divdesmitgadīgu meiteni, kurai rūp, kā veiksmīgi pārvērst kapitālieguldījumā savu jauno sejiņu un labo figūru, bet padzīvojušu, spēcīgu sanitāri…

Večiņa domīgi paskatījās pa logu un noteica:

—    Man labāk būtu tajās mājās, mazajās… Pierastāk…

Bet es vairs neklausījos. Es skatījos uz galdu, kas bija nokrauts saburzītām vēstulēm ar amizantu zīmogu “Adresāts izbraucis”. Un nebija ko brīnīties. Adresātu vidū bija gan PSRS APP priekšsēdētājs Kaļiņins, gan ģenerālisimuss Josifs Staļins, gan biedrs Hruščovs, pat “dārgais Leonīds Iļjičs Brežņevs”.

Vēlākos vadoņus večiņa, redzams, nebija iegaumējusi.

Nevajadzēja nekādas Citādā spējas, lai saprastu, kādu vēstuli večiņa nosūtīja pirms trim dienām.

—     Nevaru bez darbošanās, — večiņa pasūdzējās, notvērusi manu skatienu. — Visu laiku lūdzu sūtīt mani uz skolām, pie topošajiem lidotājiem… pastāstītu jaunajiem, kā mēs dzīvojām…

Es tomēr paskatījos uz viņu cauri Mijkrēslim un gandrīz iekliedzos.

Bijusī lidotāja bija potenciāla Citādā. Varbūt ar nelielu Spēku, tomēr pilnīgi skaidri saredzama!

Tikai nevaru iedomāties, kā iespējams viņu iniciēt tādā vecumā… Sešdesmit gados, septiņdesmit… bet astoņdesmit?

Viņa taču nomirs no sasprindzinājuma. Aizies Mijkrēslī kā neprātīga bezmiesas ēna…

Visus nepārbaudīsi. Pat Maskavā, kur ir tik daudz sargātāju.

Dažkārt mēs uzzinām par saviem brāļiem un māsām pārāk vēlu…

Parādījās meitietis Tamāra — ar paplāti, uz kuras bija trauciņi ar cepumiem un konfektēm, tējkanna, skaistas veclaiku tasītes, un klusi salika trauciņus uz galda.

Bet večiņa jau snauda, joprojām taisni un stingri sēžot uz krēsla.

Es klusiņām piecēlos un pamāju Tamārai.

—    Es iešu. Pieskatiet viņu rūpīgāk, viņa taču aizmirst, kur dzīvo.

—    Es tak no viņas acu nenolaižu! — Tamāra atbildēja, blisinot acis.

Es pārbaudīju arī viņu. Nekādu Citādās spēju.

Parasta jauna sieviete. Savā ziņā pat labsirdīga.

—    Vēstules bieži raksta? — es pajautāju un pasmaidīju.

Uztvērusi smaidu kā atļauju, Tamāra arī sāka smaidīt.

—    Visu laiku! Gan Staļinam, gan Brežņevam… Jāsmejas, vai ne?

Es nestrīdējos.

•     • •

No visām kafejnīcām un restorāniem, ar ko “Asole” bija kā piebāzta, strādāja tikai mīlīga kafejnīca lielveikala otrajā stāvā. Ar brīnišķīgu skatu uz visu lielveikala zāli. Droši vien te ir jauki iebaudīt kafiju pirms patīkamas iepirkšanās un izplānot “šopingu”. Briesmīgs vārds, šausminošs anglicisms, bet iezīdies valodā kā ērce bezpalīdzīgā upurī!

Tur es ieturēju pusdienas, cenšoties nešausmināties par cenām. Pēc tam paņēmu dubulto espreso, nopirku paciņu cigarešu, kuras smēķēju ļoti reti, un pamēģināju iejusties detektīva ādā.

Kurš nosūtīja vēstuli?

Citādais nodevējs vai cilvēks Citādā klients?

Šķiet, ka viņiem abiem tas nav vajadzīgs. Ir absolūti neizdevīgi! Taču versija par nepiederošu cilvēku, kurš cenšas novērst iniciāciju, likās pārāk melodramatiska.

Domā, galva, domā! Ne šādas samudžinātas situācijas vien ir gadījušās. Ir nodevējs Citādais. Ir viņa klients. Vēstule nosūtīta Sardzēm un Inkvizīcijai. Tātad droši vien vēstuli nosūtījis Citādais. Spēcīgs, gudrs, zinošs Citādais.

Tad jautājums ir — kādēļ?

Atbilde laikam bija: tādēļ, lai nenotiktu tā pati “iniciācija”. Lai nodotu mūsu rokās klientu un nepildītu solījumus.

Tātad —jautājums nav par naudu. Kaut kādā nesaprotamā veidā nezināmais “klients” ir ieguvis varu pār Citādo. Briesmīgu, absolūtu varu, kas ļauj pieprasīt visu ko. Atzīties, ka cilvēks ir ieguvis pār viņu tādu varu, Citādais nevar, un izdara viltīgu gājienu…

Tā, tā, tā!

Es aizdedzināju cigareti un iemalkoju kafiju. Kundziski atlaidos mīkstajā krēslā.

Kaut kas sāk iezīmēties. Kādā veidā Citādais var nonākt verdziskā atkarībā no cilvēka? No parasta cilvēka, lai arī bagāta, ietekmīga, gudra…

Iespēja bija tikai viena un man ārkārtīgi nepatika. Mūsu noslēpumainais Citādais-nodevējs varēja nonākt tādā pašā situācijā, kādā bija zelta zivtiņa mums zināmajā pasakā. Viņš bija devis cilvēkam godavārdu, ka izpildīs jebkuru vēlēšanos. Zivtiņa taču arī negaidīja, ka nojukusī vecene… starp citu, labi, ka atcerējos veceni, jāpaziņo Geseram, ka es atklāju potenciālu Citādo… ka nojukusī vecene sagribēs kļūt par Jūru Valdnieci.

Tur arī bija apslēptas galvenās nepatikšanas.

Gan vampīrs, gan vilkacis, gan Tumšais mags mierīgi varēja neturēt doto vārdu.

Paši dos vārdu, paši paņems atpakaļ. Vēl arī rīkli pārgrauzīs, ja cilvēks sāks savas tiesības uzstājīgi pieprasīt.

Tātad pārsteidzīgo solījumu ir devis Gaišais mags!

Vai tas var būt?

Var.

Tas ir vienkārši. Taisnība Kostjam — mēs visi esam mazliet naivi. Mūs var ievilināt slazdā, spekulējot uz cilvēku vājībām, vainas izjūtu, romantiku…

Tātad — nodevējs ir mūsu rindās. Viņš ir devis vārdu, pagaidām nesāksim skaidrot, kādēļ. Viņš ir slazdā. Gaišais mags, kas atsakās pildīt solījumu, pārvērtīsies pīšļos…

Stop! Atkal interesants moments. Es varu apsolīt cilvēkam “izpildīt visu, ko viņš vēlas”. Taču, ja mani palūgs izdarīt kaut ko neizpildāmu… nu, nezinu, ko tieši, ne jau grūtu, ne jau pretīgu vai aizliegtu, bet tieši neizpildāmu… sauli, piemēram, nodzēst vai cilvēku par Citādo pārvērst, ko es atbildēšu? Ka tas nav iespējams. Nu nekādi. Un man būs taisnība, un man nav nekāda pamata pārvērsties pīšļos. Un manam saimniekam cilvēkam nāksies ar to samierināties. Pieprasīt kaut ko citu… Naudu, veselību, satriecošu seksuālo pievilcību, veiksmi biržā un spēju nojaust briesmas. Vārdu sakot, parastus cilvēciskus prieciņus, ko stiprs Citādais spēj nodrošināt.

Bet Citādais nodevējs ir panikā! Tik lielā panikā, ka uzlaiž savam “saimniekam” uzreiz abas Sardzes un Inkvizīciju! Viņš ir iespiests stūrī, viņš baidās, ka uz visiem laikiem būs jāaiziet Mijkrēsli.

Tātad — viņš tik tiešām var cilvēku pārvērst par Citādo!

Tātad — neiespējamais ir iespējams. Veids pastāv. Tas ir pieejams nedaudziem, tomēr tas pastāv…

Es jutos pavisam slikti.

Nodevējs ir kāds no mūsu vecākajiem un zinošākajiem magiem. Tam nav katrā ziņā jābūt magam ārpus kategorijām, nav katrā ziņā jābūt svarīgā amatā. Bet dzīves rūdītam, tādam, kam pieejami vislielākie noslēpumi…

Nez kāpēc man uzreiz ienāca prātā Semjons.

Semjons, kas dažreiz zina ko tādu, ka viņam, Gaišajam magam, uz auguma uzkarina Soda Uguns zīmi.

“Es otro gadu simtu dzīvoju…”

Iespējams.

Viņš ļoti daudz zina.

Kurš vēl?

Ir vesela virkne vecu, pieredzējušu magu, kuri nestrādā Sardzē. Dzīvo Maskavā, skatās televīziju, dzer alu, iet uz futbolu…

Es viņus nepazīstu, tur tā nelaime. Šie gudrie, malā nogājušie magi negrib iesaistīties Sardžu bezgalīgajā karā.

Un pie kā lai eju pēc padoma? Kam lai pastāstu par savām briesmīgajām aizdomām? Geseram? Olgai? Viņi taču potenciāli ietilpst aizdomās turamo skaitā.

Nē, es neticu, ka kļūdījušies būtu viņi. Dzīvē smagi piemeklētā Olga, par viltnieku Geseru pat nerunājot, tādu kļūdu nepieļautu, neizpildāmus solījumus cilvēkam nedotu. Un ari Semjons ne! Neticu, ka gudrais — kā tautā saka, viedais — Semjons būtu tā iekritis…

Tātad kādam citam no mūsu metriem ir misējies.

Un kā es izskatīšos, ja izvirzīšu šādu apsūdzību? “Man šķiet, ka te vainīgs ir kāds no mums. No Gaišajiem. Visdrīzāk — Semjons. Vai Olga. Vai jūs pats, Geser…”

Kā pēc tam iešu uz darbu? Kā skatīšos biedriem acīs?

Nē, es nespēšu izteikt tādas aizdomas. Man jāzina pilnīgi noteikti.

Saukt viesmīli nez kāpēc kautrējos. Es piegāju pie letes un palūdzu uzvārīt vēl tasīti kafijas. Atspiedies pret margām, paskatījos lejup.

Lejā es ieraudzīju savu nakts paziņu. Ģitārists un amizanto sporta kreklu kolekcionārs, laimīgais lielā angļu klozetpoda īpašnieks stāvēja pie vaļēja baseina, kas bija piepildīts ar dzīviem omāriem. Varēja redzēt, ka Lass saspringti domā. Tad viņš pavīpsnāja un piestūma ratiņus pie kases.

Es saausījos.

Lass nesteidzīgi izlika uz slīdošās lentes pieticīgos pirkumus, kuru vidū īpaši izcēlās čehu absinta pudele. Maksājot viņš teica:

—    Zināt, jums tur ir baseins ar omāriem…

Meitene pie kases pasmaidīja, ar visu savu izskatu apliecinot, ka baseins ir, omāri tajā peld un pārītis dzīvo posmkāju lieliski iederēsies pie absinta, kefīra un saldētajiem pelmeņiem.

—    Tad lūk, — Lass nesatricināmā mierā turpināja, — es nupat redzēju, kā viens omārs uzlīda otram uz muguras, uzrāpās uz bor- tiņa un paslēpās zem ledusskapjiem…

Meitene sāka ātri mirkšķināt acis. Pēc brīža pie kases parādījās divi apsargi un brangs tantuks apkopēja. Noklausījušies briesmīgo ziņu par bēgšanu, viņi metās pie ledusskapjiem.

Lass, raudzīdamies zālē, samaksāja.

Bet pakaļdzīšanās neeksistējošajam omāram ritēja pilnā sparā.

Apkopēja bakstīja ar slotu zem ledusskapjiem, apkārt rosījās apsargi. Es dzirdēju:

—    Pie manis dzen, pie manis! Es viņu jau gandrīz redzu!

Ar klusa prieka izteiksmi sejā Lass devās uz izeju.

—     Uzmanīgāk baksti — ja sabojāsi bruņas, neatbildīs kondīcijai! — apsargs brīdināja.

Cenšoties nodzēst Gaišajam magam nepiedienīgo smaidu, es paņēmu no meitenes savu kafiju. Nē, tas nesāktu ar šķērītēm griezt no avīzes burtus. Pārāk garlaicīga nodarbe.

Iezvanījās mans telefons.

—   Sveika, Svēta! — es sacīju klausulē.

—    Kā klājas, Anton?

Šoreiz satraukuma viņas balsī bija mazāk.

—    Dzeru kafiju. Ar kolēģiem parunājos. No konkurējošajām firmām.

—    Skaidrs, — Svetlana sacīja. — Ļoti labi. Anton, tev manu palīdzību vajag?

—   Tu taču… neesi štatā, — es apmulsis noteicu.

—    Ak, man vienalga! — Svetlana tūdaļ atsaucās. — Es par tevi uztraucos, nevis par Sardzi!

—    Pagaidām nevajag, — es atbildēju. — Kā Nadjuša?

—    Palīdz mammai vārīt boršču. — Svetlana iesmējās. — Tā ka pusdienas kavējas. Pasaukt viņu?

—   Nu ja, — es atslābinājies sacīju un apsēdos pie loga.

Bet Nadja klausuli nepaņēma un runāt ar tēti nevēlējās.

Divu gadu vecumā tāda ietiepība gadās.

Es vēl mazliet parunāju ar Svetlanu. Gribējās pajautāt, vai viņas sliktās priekšnojautas ir izzudušas, tomēr noturējos. Tāpat pēc balss ir skaidrs, ka ir izzudušas.

Sarunu es beidzu, bet telefonu nolikt nesteidzos. Zvanīt uz biroju nav vērts. Bet ja nu parunāt ar kādu privāti?

Nu, man taču jāizbrauc ārpus pilsētas, ar kādu jātiekas, savas tirdzniecības lietas jāapspriež, jauni kontrakti jāslēdz?

Es uzgriezu Semjona numuru.

Pietiek spēlēt detektīvus. Gaišie cits citam nemelo.

Sarunāt tādas tikšanās — ne gluži darījumu, bet arī ne privātas — ir labi mazos krodziņos, kur nav vairāk par pieciem sešiem galdiņiem. Savulaik Maskavā tādu nebija. Ja jau sabiedriskā ēdināšana, tad ar telpu kārtīgam banketam.

Tagad ir parādījušies.

Šī kafejnīca, kas ne ar ko īpašu neizcēlās, atradās pašā centrā, Soļankas ielā. Durvis mūri, tieši no ielas, pieci galdiņi, mazs bāriņš — “Asolē” pat dzīvokļos bāra letes bija iespaidīgākas.

Arī apmeklētāji — nekas īpašs. Šie nav tie interešu klubi, kurus tik labprāt kolekcionē Gesers. Tur pulcējas akvalangisti, bet te — zagļi recidīvisti.

Bet virtuve vispār ne uz ko nepretendēja. Divas izlejamā alus šķirnes, pārējais alkohols, cīsiņi no mikroviļņu krāsns un kartupeļi frī. Plaša patēriņa sortiments.

Varbūt tieši tāpēc Semjons ierosināja tur satikties? Viņš kafejnīcā pilnībā iederējās. Lai gan arī es īpaši neizcēlos…

Skaļi pūšot nost putas — kaut ko tādu es biju redzējis tikai vecās kinofilmās —, Semjons iemalkoja “Kļinas zelta” alu un mierīgi paskatījās uz mani.

—    Stāsti!

—    Vai tu zini par krīzi? — es uzreiz ķēros vērsim pie ragiem.

—     Par kādu tieši? — Semjons precizēja.

—    Krīzi ar anonīmajām vēstulēm.

Semjons pamāja. Pat vēlreiz precizēja:

—    Tikko noformēju pagaidu reģistrāciju viesim no Prāgas.

—     Es, lūk, ko domāju, — stumdot krūzīti pa tīro galdautu, sacīju. — Nosūtītājs ir Citādais.

—     Bez šaubām! — Semjons atbildēja. — Dzer tak alu! Ja gribi, es tevi pēc tam atskurbināšu.

—    Nevarēsi, es esmu aizvērts.

Semjons, skatoties uz mani, piemiedza acis un piekrita — jā, aizvērts, un nav viņa spēkos izsist caurumu maģiju necaurlaidīgajā čaulā, ko uzlicis pats Gesers, kas gan cits.

—     Tad lūk, — es turpināju. — Ja nosūtītājs ir Citādais, ko viņš cenšas panākt?

—     Sava klienta cilvēka izolāciju vai iznīcināšanu, — Semjons mierīgi sacīja. — Acīmredzot pārsteidzīgi apsolījis padarīt viņu par Citādo. Tāpēc tagad raustās.

Visi mani varonīgie prāta pūliņi izrādījās velti. Semjons, kas tieši ar lietu nebija saistīts, visu bija sapratis pats.

—    Tas ir Gaišais Citādais, — es sacīju.

—    Kāpēc? — Semjons brīnījās.

—    Tumšajam ir lērums citu veidu, kā atteikties no solījuma.

Semjons padomāja, pakošļāja kartupeļu salmiņu un piekrita —

jā, tā izskatās. Bet simtprocentīgi Tumšo līdzdalību viņš gan nenoliegtu. Tāpēc ka arī Tumšie var dot tādu pārsteidzīgu zvērestu, kuru nevar apiet. Piemēram, zvērēt pie Tumsas, piesaukt par liecinieku pirmatnējo spēku. Pēc tāda esi kā slazdā.

—     Piekrītu, — es sacīju. — Un tomēr lielāka ir varbūtība, ka uzrāvies kāds no mūsējiem.

Semjons pamāja un atbildēja:

—    Ne es.

Es nolaidu skatienu.

—    Nepārdzīvo! — Semjons melanholiski sacīja. — Tu pareizi domā un visu pareizi dari. Arī mēs varējām uzrauties. Arī es varēju kļūdīties. Paldies, ka pasauci uz sarunu, nevis aizskrēji pie priekšniecības… Dodu tev savu vārdu, Gaišais mag Anton Gorodecki, ka es neesmu sūtījis tev zināmās vēstules un nepazīstu to nosūtītāju.

—    Zini, es ļoti priecājos, — godīgi sacīju.

—     Bet cik es esmu priecīgs! — Semjons nosmīnēja. — Es, lūk, ko tev teikšu — vainīgais Citādais ir liels bezkauņa. Nepietiek, ka Sardzes piesaistīja, vēl arī Inkvizīciju iepina. Tur vajag vai nu vispār par sekām nedomāt, vai ļoti labi visu izpētīt. Pirmajā gadījumā viņam beigas, bet otrajā — izkulsies. Lieku divi pret vienu, ka izkulsies.

—    Semjon, iznāk, ka var parastu cilvēku pārvērst par Citādo? — es vaicāju. Godīgums taču ir pati labākā politika.

—     Nezinu. — Semjons pašūpoja galvu. — Agrāk es uzskatīju, ka nav iespējams. Bet, spriežot pēc pēdējiem notikumiem, ir kaut kāda sprauga. Ļoti šaura, ļoti nepatīkama, bet ir.

—    Kāpēc nepatīkama? — Es pieķēros viņa vārdiem.

—     Tāpēc, ka citādi mēs to izmantotu. Kāds kaifs būtu, piemēram, prezidentu padarīt par savējo! Un ne tikai prezidentu, visus daudzmaz ietekmīgus ļaudis. Būtu Līguma pielikums, kas nosaka iniciācijas kārtību, būtu tā pati pretestība — tikai jaunā līmenī.

—     Man šķita, ka tas ir aizliegts, — es atzinos. — Augstākie satikās un vienojās neizjaukt līdzsvaru… piedraudēja cits citam ar absolūto ieroci…

—    Ar ko? — Semjons apstulba.

—     Nu, ar absolūto. Atceries, tu stāstīji par kodoltermiskajām bumbām ar neierobežotu jaudu? Viena mums, viena amerikāņiem… Droši vien kaut kas tamlīdzīgs ir arī maģijā…

Semjons sāka ķiķināt.

—     Ko tu gvelz, Anton! Nav tādu bumbu, tā ir fantastika, izdomājums! Fiziku mācies! Smagā ūdens saturs okeānos ir pārāk mazs pašuzturošai kodoltermiskajai reakcijai!

—    Kādēļ tad stāstīji? — Es apmulsu.

—    Mēs taču visādas pasaciņas toreiz melsām. Nedomāju, ka tu noticēsi…

—    Fui tev, — es nopurpināju un iemalkoju alu. — Starp citu, es pēc tam naktis slikti gulēju…

—                   Nav absolūtā ieroča, guli mierīgi. — Semjons pasmīnēja.

—    Ne īsta, ne maģiska. Un, ja pieļauj, ka iniciēt parastus cilvēkus tomēr ir iespējams, tātad tā procedūra ir ārkārtīgi grūta, riebīga, ar blakusefektiem. Vārdu sakot, neviens negrib ķēpāties. Ne mēs, ne Tumšie.

—     Un tu par tādu procedūru neko nezini? — es vēlreiz precizēju.

—     Nezinu. — Semjons iegrima pārdomās. — Nē, noteikti nezinu. Atklāties cilvēkiem, pavēlēt viņiem vai, teiksim, piesaistīt brīvprātīgos — ir gadījies. Bet kaut ko tādu, ka vajadzīgais cilvēks būtu par Citādo pārvērsts, nekad neesmu dzirdējis.

Atkal strupceļš.

Es pamāju, drūmi veroties alus krūzē.

—     Nesaspringsti! — Semjons deva padomu. — Viens no diviem: vai nu Citādais ir muļķis, vai ļoti viltīgs. Pirmajā gadījumā viņu atradīs Tumšie vai Inkvizitori. Otrajā — viņu neatradis, bet cilvēka vārdu uzzinās un atradinās no dīvainām vēlmēm. Tieši tādi gadījumi ir zināmi…

—     Ko tad lai iesāku? — es jautāju. — Nestrīdos, padzīvot tādā jancīgā vietā ir interesanti. Vēl jo vairāk par svešu naudu…

—     Nu un dzīvo, — Semjons mierīgi atteica. — Vai lepnums ierunājās? Gribas visus pārtrumpot un atrast nodevēju?

—    Nepatīk pamest lietas pusceļā, — es atzinos.

Semjons iesmējās.

—    Es jau simt gadu to vien daru kā pametu lietas pusceļā… Bija, piemēram, tāda lietiņa — Kostromas guberņā noindēja bagātā zemnieka Besputnova lopus. Ak, kāda bija lieta, Anton! Mīkla! Intrigu mudžeklis! Noindēšana maģiska, bet tik viltīgi īstenota… indevei izmantots kaņepju lauks!

—    Vai tiešām lopi ēd kaņepes? — Es nevilšus ieinteresējos.

—     Kas to ļaus? No tām kaņepēm zemnieks Besputnovs virvi novija. Tajā virvē lopus vadāja. Ar tās starpniecību indeve pārgāja uz lopiem. Viltīga noindēšana, nesteidzīga, pamatīga. Un simts verstu apkārtnē — neviena piereģistrēta Citādā! Iemitinājos tajā ciematiņā, sāku meklēt ļaundari…

—                  Vai tiešām agrāk tik kvalitatīvi strādāja? — Es ļoti brīnījos.

—   Kaut kādu lopu, kaut kāda zemnieka dēļ iesaistīja sargātāju?

Semjons pasmaidīja.

—     Visādi agrāk strādāja. Tā zemnieka dēls bija Citādais, viņš arī palūdza iestāties par tēti, kurš taču no tās virves gandrīz vai cilpu savija… Tad lūk, iemitinājos es kā īsts vientuļnieks, ierīkoju saimniecību, pat sāku vienai atraitnei kanti sist. Un pie viena meklēju. Un sapratu, ka nonāku uz pēdām senai raganai, kas ļoti labi nomaskējusies, nekādās Sardzēs nesastāv un nekur nav reģistrēta. Padomā tik, kāda intriga? Ragana, kurai bija gadu divsimt trīssimt! Viņa spēkus uzkrājusi kā pirmā līmeņa mags! Nu un es ar spēlēju Natu Pinker- tonu… meklēju… saukt palīgā Augstākos magus bija kauns. Un pamazām man krājās norādes, iezīmējās aizdomās turamo loks. Viena no aizdomās turamiem, starp citu, bija tā pati atraitne, kura mani vienmēr ļoti mīļi uzņēma…

—     Nu? — es ar sajūsmu jautāju. Lai gan Semjonam patīk piemelot, šis stāsts, šķiet, bija patiess.

—     Viss pa tukšo. — Semjons nopūtās. — Dumpis Petrogradā notika. Revolūcija. Vai tad, kā saproti, vairs bija prātā viltīgā ragana. Tur cilvēku asinis straumēm sāka plūst. Atsauca mani. Es gribēju atgriezties un raganu sameklēt, bet allaž pietrūka laika. Pēc tam ciematiņu appludināja, visus pārcēla uz citurieni. Var būt, ka vairs nav tās raganas.

—    Žēl, — es teicu.

Semjons pamāja.

—    Un tādu, lūk, stāstu man ir pārpārēm. Tāpēc neskrien ar pieri sienā!

—    Ja tu būtu Tumšais, — es atzinos, — tiešām domātu, ka tu no sevis aizdomas centies novērst.

Semjons tikai pasmaidīja.

—    Neesmu es Tumšais, Anton. Un tu to ļoti labi zini.

—    Un par cilvēku iniciāciju neko nezini… — Es nopūtos. — Bet es tā cerēju…

Semjons kļuva nopietns.

—    Anton, es tev vēl ko pateikšu. Meitene, kuru es mīlēju vairāk par visu pasaulē, nomira divdesmit pirmajā gadā. No vecuma.

Es paskatījos uz viņu — un neriskēju pasmaidīt. Semjons nejokoja.

—     Ja es būtu zinājis, kā padarīt viņu par Citādo… — Semjons nočukstēja, veroties kaut kur tālumā. — Ja tikai es to būtu zinājis… Es viņai sevi atklāju. Es izdarīju viņas labā visu. Viņa nekad neslimoja. Viņai arī septiņdesmit trīs gadu vecumā nevarēja dot vairāk par trīsdesmit. Viņai pat bada pārņemtajā Pēterburgā nekā netrūka, bet, ieraudzījuši viņas aizsardzības papīriņus, sarkanarmieši mēmi palika… pie Ļeņina es mandātu parakstīju. Bet savu mūžu es viņai iedot nevarēju. Nav tas mūsu spēkos. — Viņš drūmi paskatījās man acis. — Būtu es zinājis, kā Ļubovu Petrovnu iniciēt, nevienam nebūtu atļauju prasījis. Visam būtu izgājis cauri. Pats būtu par pīšļiem pārvērties, bet viņu par Citādo pārvērtis…

Semjons piecēlās un nopūtās.

—     Bet tagad man, godīgi sakot, ir vienalga. Var cilvēkus par Citādajiem pārvērst vai nevar, mani tas neuztrauc. Un tev par to nav jāuztraucas. Tava sieva ir Citādā. Tava meita ir Citādā. Tāda laime — un vienam? Pats Gesers par tādu nevar sapņot.

Viņš izgāja, bet es vēl pasēdēju pie galdiņa un izdzēru alu līdz galam. Kafejnīcas saimnieks — viņš gan viesmīlis, gan pavārs, gan bārmenis — uz manu pusi pat nepaskatījās. Ienākot Semjons bija uzlicis galdiņam maģisko aizsegu.

Tiešām, ko es cenšos kādam pierādīt?

Trīs Inkvizitori lien vai no ādas laukā. Talantīgais vampīrs Kostja riņķo kā sikspārnis apkārt “Asolei”. Noskaidros, noteikti noskaidros, kurš vēlējās kļūt par Citādo. Bet vēstules nosūtītāju vai nu atradīs, vai neatradīs.

Kas man no tā?

Sieviete, kuru es mīlu, ir Citādā. Un vēl — viņa labprātīgi atteicās no dienesta Sardzē, no Dižās Burves spīdošās karjeras. Viss manis, idiota, dēļ. Lai es, uz mūžu iesprostots savā otrajā Spēka līmenī, nemocītos ar kompleksiem…

Un Nadjuša ir Citādā! Man nenāksies izjust Citādā šausmas, redzot, ka bērns izaug, noveco un nomirst. Agri vai vēlu mēs atklāsim Nadjeņkai viņas dabu. Un viņa sagribēs kļūt par Dižo, šaubu nav. Un kļūs par Visdižāko. Varbūt pat vērsīs labāku šo nepilnīgo pasauli.

Bet es spēlēju kaut kādas bērnišķīgas spiegu spēles! Pārdzīvoju, kā izpildīšu uzdevumu, lai gan varētu vakarā iegāzties pie jautrā kaimiņa vai — tikai maskēšanās nolūkos — atpūsties kazino.

Es piecēlos, atstāju uz galdiņa naudu un izgāju laukā. Pēc stundas vai divām aizsegs izvējosies, kafejnīcas saimnieks ieraudzīs naudu, tukšos kausus un atminēsies, ka kaut kādi necili veči te dzēra alu.

5. nodaĻa

Pusi dienas es noņēmos ar kaut kādām nevienam nevajadzīgām lietām. Droši vien vampīrs Kostja šķobītu bālās lūpas un paziņotu, ko viņš domā par manu naivumu.

Sākumā es iegriezos “Asolē” un pārģērbos — uzvilku džinsus un vienkāršu kreklu —, pēc tam devos uz tuvāko normālo pagalmu — pie garlaicīgajām paneļu deviņstāvenēm. Tur, sev par prieku, atradu futbola laukumu, kurā noplukušu bumbu dzenāja skolas vecāko klašu slaisti. Bija arī daži jauni vīrieši. Tikko aizvadītais pasaules čempionāts futbolā, lai arī mūsu komandai slavu neatnesa, tomēr bija nospēlējis arī pozitīvu lomu. Nedaudzajos izdzīvojušajos pagalmos atdzima, kā šķita, zaudētais pagalmu gars.

Mani pieņēma komandā. Tajā, kurā bija tikai viens pieaudzis vīrišķis — ar iespaidīgu vēderiņu, bet ārkārtīgi kustīgs un azartisks. Spēlētājs es esmu vājš, taču arī citi nebija nekādi pasaules čempioni.

Apmēram stundu skraidīju pa putekļaino, nomīdīto zemi, bļāvu, situ pa nodriskātiem metāla tīkla vārtiem un dažas reizes pat trāpīju. Vienreiz dūšīgs puiškāns — desmitklasnieks — veikli pamanījās nogāzt mani gar zemi un miermīlīgi pasmaidīja.

Taču es neapvainojos un nesatraucos.

Kad spēle pieklusa — kaut kā pati no sevis —, es iegāju tuvējā veikalā, nopirku minerālūdeni un alu, bet pašiem mazgadīgajiem futbolistiem — dzērienu “Baikāls”. Viņi, protams, dotu priekšroku “Kokakolai”, bet laiks atradināties no aizjūras indes.

Skumdināja mani tikai tas, ka sapratu — pārāk liels devīgums radīs aizdomas. Tā ka tieksmi darīt labus darbus nācās apvaldīt.

Atvadījies no “savējiem” un “svešajiem” spēlētājiem, es aizgāju līdz pludmalei, kur ar baudu izpeldējos netīrajā, bet vēsajā ūdentiņā. “Asole” kā pompoza pils slējās maliņā.

Nu un lai slejas…

Pats smieklīgākais, ka sapratu — tieši tāpat manā vietā varēja rīkoties kāds Tumšais mags. Ne no pašiem jaunākajiem un ne no tiem, kas kāri uz savulaik nepieejamiem priekiem — tādiem kā svaigas austeres un dārgas prostitūtas —, bet padzīvojis Tumšais, kurš aptvēris, ka pasaulē — ak, niecību niecība! — viss ir niecība.

Viņš skraidītu pa mazu futbola laukumu, klaigātu, spārdītu bumbu, mēģinātu apklusināt pusaudžus, kas nemākulīgi lamājas: “Pievaldi mēli, sīkaļa!” — bet pēc tam ietu uz pludmali un plunčātos duļķainajā ūdentiņā, un gulētu zālītē, veroties debesīs…

Kur gan ir tā robeža? Labi, ar zemākajiem Tumšajiem viss skaidrs. Viņi ir nedzīvi. Viņi ir spiesti nogalināt, lai eksistētu. Un tur nu nekāda vārdu ekvilibristika nelīdzēs. Viņi ir ļaunums.

Kur tad ir īstā robeža?

Un kāpēc tā dažreiz ir gatava izzust? Tādos brīžos, kad jāatrod viens vienīgs cilvēks, kurš vēlējies kļūt par Citādo? Viens vienīgs! Un kādi spēki uzreiz tiek norīkoti meklējumiem! Tumšie, Gaišie, Inkvizīcija… Un ne jau es viens pie tā strādāju, es esmu tikai uz priekšu izbīdīts bandinieks, kas veic izlūkošanu uz vietas. Rauc pieri Gesers, sadrūmis Zebulons, zobus atiež Vitezslavs. Cilvēks sagribējis kļūt par Citādo! Ķer viņu, ķer!

Bet kurš gan nebūtu gribējis?

Ne vampīru mūžīgo izsalkumu, ne vilkaču neprāta lēkmes, bet pilnvērtīgu maga dzīvi. Kad viss kā pie cilvēkiem.

Tikai labāk.

Tu nebaidies, ka no mašīnas, kas atstāta bez uzraudzības, izvilks dārgu mūzikas centru.

Tu neslimo ar gripu, bet, ja sasirgsti ar neizdziedināmu draņķi, tavā rīcībā ir Tumšie burvji un Gaišie dziednieki.

Tu neprāto, kā izdzīvot līdz algai.

Tevi nebiedē naksnīgās ielas un sadzērušies huligāni.

Tevi pat milicija nebiedē.

Tu esi pārliecināts, ka tavs bērns mierīgi pārnāks mājās no skolas, nevis kāpņu telpā uzdursies jukušam maniakam…

Jā, protams, tieši tur tas suns aprakts. Tavi tuvinieki ir drošībā, viņi pat no vampīru loterijas ir izslēgti. Bet tu viņus nespēsi glābt no vecuma un nāves.

Un tomēr tas vēl ir ļoti tālu. Kaut kad tālu nākotnē.

Kopumā tomēr daudz patīkamāk ir būt par Citādo.

Turklāt, atsakoties no iniciācijas, tu neko nevinnēsi, pat tuviniekiem būs tiesības nosaukt tevi par muļķi. Jo, kļuvis par Citādo, tu spēsi par viņiem iestāties. Lūk, kā Semjons stāstīja… noindēja večukam govis, bet dēls Citādais norīkoja palīgā izziņas veicēju. Tomēr dzimtās asinis. Neko nepadarīsi…

Es sarāvos, it kā caur mani būtu izlaista elektriskā strāva. Es pielēcu kājās un sāku skatoties uz “Asoli”.

Kāpēc lai Gaišais mags būtu devis cilvēkam pārsteidzīgu solījumu “izpildīt visu, ko viņš vēlas”?

Tikai viena iemesla dēļ!

Lūk, pēdas!

—     Kaut ko izdomāji, Anton? — man aiz muguras atskanēja balss.

Es pagriezos un ieskatījos Kostjas melnajos briļļu stiklos. Viņš bija vienās peldbiksēs, kā pienākas pludmalē, galvā — balta bērnu cepurīte, kas uztupināta uz pakauša kā tibeteika (laikam bez sirdsapziņas pārmetumiem atņēmis kādam mazulim).

—    Saulīte dedzina? — es indīgi noprasīju.

Kostja saviebās.

—     Spiež. Karājas pie debesīm kā gludeklis… Teiksi, ka tev nav karsti?

—    Karsti, — es atzinos. — Bet tas ir cits karstums.

—     Iztiksim bez asumiem? — Kostja palūdza, tad apsēdās smiltīs un nicīgi paspēra ar kāju cigaretes galu. — Es tagad tikai naktīs peldos. Atnācu… ar tevi parunāt.

Man kļuva kauns. Manā priekšā sēdēja drūms jauns vecis — vai vainīgs, ka nedzīvs. Bet es vēl atcerējos drūmo pusaudzi, kas mīņājās pie mana dzīvokļa durvīm. “Jums nevajag mani ciemos aicināt, es taču esmu vampīrs, tad es varēšu naktī atnākt un jums iekost…”

Un pietiekami ilgi šis zēns turējās. Dzēra cūku un donoru asinis. Sapņoja atkal kļūt dzīvs. “Kā Pinokio,” — vai nu izlasījis Kol- lodi, vai varbūt noskatījies “Mākslīgo intelektu”, bija atradis pareizu salīdzinājumu.

Ja Gesers nebūtu norīkojis mani medīt vampīrus…

Nē, muļķības. Daba paņemtu savu. Un Kostja iegūtu licenci.

Un tomēr man nav tiesību par viņu ņirgāties. Man ir milzīga priekšrocība — es esmu dzīvs.

Es varu nekaunēdamies iet klāt večukiem. Nekaunēdamies — jo Vitezslavs liekuļoja. Ne jau bailes vai riebums atgrūda viņu no vecenītes.

Kauns.

—    Atvaino, Kostja! — es teicu un apgūlos blakus smiltīs. — Parunāsimies!

—     Man šķiet, “Asoles” pastāvīgie iemītnieki nav iesaistīti, — Kostja drūmi ierunājās. — Klients ir starp tiem, kuri tur mēdz uzturēties epizodiski.

—    Nāksies visus pārbaudīt… — Es liekuļoti nopūtos.

—    Labais darbiņš. Jāmeklē nodevējs.

—    Mēs jau meklējam.

—    Redzu, kā tu meklē… Saprati, ka tas ir kāds no jūsējiem?

—    Kādā sakarā! — es sašutu. — Pilnīgi iespējams, ka par nodevēju kļuvis Tumšais…

Kādu laiku mēs apspriedām situāciju. Pie vienādiem secinājumiem mēs, šķiet, nonācām vienā laikā.

Bet tikai tagad es biju pussoli priekšā un palīdzēt Kostjam negrasījos.

—    Vēstuli nosūtīja tajā vēstuļu kaudzē, ko uz pastu atnesa celtnieks, — nenojaušot par manu viltību, Kostja stāstīja. — Tas ir vieglāk par vieglu. Visi tie viesstrādnieki dzīvo vecajā skolā, tur viņiem ir kopmītne. Pirmajā stāvā uz dežuranta galda saliek visas vēstules. No rīta kāds iet uz pastu un tās nosūta. Citādajam nav grūti ieiet kopmītnē, novērst dežuranta uzmanību… vai vienkārši sagaidīt, kad tas, vajadzības spiests, aizies, un iemest vēstuli kopējā kaudzē. Viss! Nekādu pēdu.

—    Vienkārši un droši, — es piekritu.

—    Gaišo garā, — Kostja pavīpsnāja. — Ar svešām rokām ogles raust…

Nez kāpēc es neapvainojos. Tikai zobgalīgi pasmaidīju un, skatoties debesīs uz mīlīgo dzelteno saulīti, pārvēlos uz muguras.

—    Labi, mēs arī tā darām, — Kostja norūca.

Es klusēju.

—     Nu, teiksi, ka savām operācijām nekad neesi izmantojis cilvēkus? — Kostja izklausījās sašutis.

—    Ir gadījies. Izmantojām, bet neupurējām.

—      Arī šeit Citādais cilvēkus neupurēja, tikai izmantoja, — Kostja nekonsekventi paziņoja, pavisam aizmirsis “ogļu raušanu”.

—    Lūk, es domāju… vai ir kāda jēga iet tālāk pa šīm pēdām? Pagaidām nodevējs ļoti droši aizmēž visas pēdas. Dzīsimies pakaļ spokam…

—     Runā, pirms pāris dienām diviem “Asoles” apsargiem kaut kas briesmīgs rēgojās krūmos, — es atcerējos. — Viņi pat sākuši šaut.

Kostjam iedegās acis.

—    Tu jau pārbaudīji?

—      Nē, — es atteicu. — Es taču esmu nomaskēts, nekādu iespēju.

—    Drīkst, es viņus pārbaudīšu? — Kostja kāri pajautāja. — Klau, es atzīmēšu, ka tas biji tu…

—     Pārbaudi, — es atļāvu.

—     Paldies, Anton! — Kostjas sejā atplauka smaids, un viņš diezgan jūtami uzsita man ar dūri pa plecu. — Tu tomēr esi lāga vecis! Paldies!

—     Izkalpojies, — es nenoturējos, — varbūt vēl saņemsi licenci ārpus rindas.

Kostja uzreiz apklusa un sadrūma. Sāka skatīties uz upi.

—    Cik cilvēkus tu nogalināji, lai kļūtu par Augstāko vampīru? — es pavaicāju.

—    Vai tev nav vienalga?

—    Tā… interesanti.

—    Pārbaudi kādreiz savus arhīvus un paskaties! — Kostja greizi pasmaidīja. — Vai tiešām grūti?

Tas, protams, nebija grūti. Tomēr es nekad nebiju skatījies Kostjas dosjē — negribēju to zināt…

—     Tēvoci Kostja, atdod cepurīti! — blakus kāds pīkstošā balsī prasīja.

Es pašķielēju uz mazu, gadus četrus vecu meitenīti, kas bija pieskrējusi pie Kostjas. Tik tiešām — apmuļķojis bērnu, cepurīti atņēmis…

Kostja paklausīgi noņēma no galvas cepurīti un atdeva meitenītei.

—    Tu vakarā atkal atnāksi? — pa brīdim lūkojoties uz mani un uzmetot lūpiņu, meitenīte prasīja. — Pasaciņu pastāstīsi?

—    Jā. — Kostja pamāja.

Meitenītes seja atplauka, un viņa aizskrēja pie jaunas sievietes, kura maliņā vāca kopā mantas. Smiltis vien zem kājām pašķīda…

—     Tu taču esi jucis! — es uzbļāvu, pielecot kājās. — Es tevi tepat uz vietas satriekšu pīšļos!

Mana sejas izteiksme laikam bija briesmīga. Kostja steigšus iesaucās:

—     Ko tu runā, Anton? Tā ir mana krustmeita! Viņas māte ir mana māsa! Viņi dzīvo Stroginā, es pie viņiem šajās diēnās ciemojos, lai nav cauri visai pilsētai jākuļas!

Es aprāvos.

—     Ko, nolēmi, ka es no viņas asinis sūcu? — Kostja vaicāja, joprojām bažīgi skatoties uz mani. — Ej pārbaudi! Nekādu kodienu! Tā ir mana krustmeita, saproti? Viņas dēļ es pats jebkuru miltos samalšu!

—    Tfu. — Es nospļāvos. — Bet ko es varēju padomāt? “Vakarā atkal atnāksi”, “pasaciņu pastāstīsi”…

—    Tipisks Gaišais… — Kostja sacīja jau mierīgāk. — Ja es esmu vampīrs, tad uzreiz lops, ja?

Mūsu trauslais pamiers ne gluži beidzās, bet pārvērtās par normālu auksto karu. Kostja sēdēja pikts, bet es bāru sevi par pārsteidzīgiem secinājumiem — uz bērniem, kas jaunāki par divpadsmit gadiem, licences neizdod, bet Kostja nav tāds muļķis, lai medītu bez licences.

Bet redz… koncentrējos uz vienu domu.

—    Tev taču ir meitiņa, — Kostja pēkšņi atskārta. — Tāda pati, vai ne?

—    Jaunāka, — es atbildēju. — Un labāka.

—    Skaidrs, ja savējā, tātad labāka. — Kostja pasmīnēja. — Labi, Gorodecki. Es visu sapratu. Aizmirstam. Un paldies tev par norādi!

—     Nav par ko, — es atteicu. — Varbūt tie apsargi arī nevienu neredzēja. Šņabi izdzēra vai zāli papīpēja…

—    Pārbaudīsim, — Kostja mundri noteica. — Visu pārbaudīsim.

Viņš ar plaukstu paberzēja pakausi un piecēlās.

—     Laiks? — es pajautāju.

—     Spiež, — Kostja atbildēja, lūkojoties augšup. — Es pazūdu.

Un tiešām pazuda, vispirms novērsis visu apkārtējo skatienus.

Tikai neskaidra ēna brīdi vīdēja gaisā.

—    Lielībnieks, — es sacīju un pagriezos uz vēdera.

Godīgi sakot, arī man jau bija karsti. Bet es principā nolēmu neiet prom kopā ar Tumšo.

Vēl man vajadzēja šo to apdomāt, pirms eju pie “Asoles” apsardzes.

•     • •

Vitezslavs bija pacenties uz goda. Tiklīdz ierados, priekšnieka sejā parādījās labsirdīgs smaids.

—    O, kādi viesi pie mums atnākuši! — atbīdot kaut kādus papīriņus, viņš iesaucās. — Tēju, kafiju?

—    Kafiju, — es nolēmu.

—     Andrej, atnes mums kafiju! — priekšnieks norīkoja. — Ar citroniņu!

Viņš iebāza roku seifā, no kura izcēla pudeli laba gruzīnu konjaka.

Apsargs, kurš pavadīja mani līdz kabinetam, bija viegli apmulsis, taču strīdēties nesāka.

—     Vai ir kādi jautājumi? — priekšnieks vaicāja, naski griežot citronu. — Konjaciņu dzersiet, Anton? Labs konjaciņš, goda vārds!

Bet es pat nezināju, kā viņu sauc… Iepriekšējais apsardzes priekšnieks man labāk patika. Viņa attieksme pret mani bija neliekuļota.

Tomēr iepriekšējais apsardzes priekšnieks man nekad nesniegtu to informāciju, ko es tagad cerēju saņemt.

—     Man jāapskata visu iemītnieku personiskās lietas, — es sacīju. Un ar smaidu piebildu: — Šādā mājā jūs droši vien visus pārbaudāt. Vai ne?

—     Protams, — priekšnieks viegli piekrita. — Nauda ir nauda, bet te grasās dzīvot nopietni cilvēki, nosaldēti bandīti nav vajadzīgi… Jums visas personiskās lietas?

—     Jā, — es teicu. — Par visiem, kas nopirkuši šeit dzīvokli — vienalga, ir jau ievākušies vai vēl nav.

—     īsto īpašnieku dosjē vai to, uz kuru vārda noformēti dzīvokļi? — priekšnieks laipni noprecizēja.

—    īsto.

Priekšnieks pamāja un atkal iebāza roku seifā.

Pēc desmit minūtēm es sēdēju pie viņa galda un šķirstīju akurātas, ne pārāk biezas mapes. Saprotamas ziņkāres pēc es sāku pats ar sevi.

—    Es vairs neesmu vajadzīgs? — priekšnieks pajautāja.

—     Nē, paldies! — Es uz aci piemetu mapju skaitu. — Man vajadzēs stundu.

Priekšnieks, klusiņām aizvēris aiz sevis durvis, aizgāja.

Bet es iegrimu lasīšanā.

Antons Gorodeckis, kā noskaidrojās, bija precējies ar Svetlanu Gorodecku, un viņiem bija divgadīga meita Nadežda Gorodecka. Antonam Gorodeckim bija neliels bizness — piena pārtikas produktu tirdzniecības firma. Piens, kefīrs, sieriņi un jogurti…

Šo firmu es zināju. Parasta “Nakts Sardzes” meitasfirma, kas pelna mums naudu. Maskavā ir ap divdesmit tādu firmu, un tajās strādā visparastākie cilvēki, kuri nenojauš, kam īstenībā aiziet peļņa.

Vārdu sakot, viss ir pieticīgi, vienkārši un jauki. Pļavā, pļavā, pļavā kas ganās? Pareizi, Citādie. Ne degvīnu taču man tirgot…

Es atliku savu dosjē malā un ķēros klāt pārējiem iemītniekiem.

Saprotams, te nebija un nevarēja būt pilnīgas informācijas par cilvēkiem. Drošības dienests — lai arī visgreznākajā dzīvojamā kompleksā — tomēr nav KGB.

Bet man arī vajadzēja tikai sīkumus. Informāciju par radiniekiem. Pirmām kārtām — par vecākiem.

Es uzreiz atliku malā tos, kuru vecāki bija sveiki un veseli. Otrā kaudzītē es liku to cilvēku dosjē, kuru vecāki bija miruši.

Visvairāk mani interesēja bijušie bērnunamu audzēkņi — izrādījās, ka tādi ir divi, — un tie, kam ailē “tēvs” vai “māte” bija svītriņa. Tādi bija astoņi cilvēki.

Šis lietas es izliku sev priekšā un sāku pētīt vērīgāk.

Uzreiz atsijājās viens no bērnunama, spriežot pēc dosjē — tuvs kriminālajām aprindām. Pēdējo gadu viņš atradās ārpus Krievijas robežām un atgriezties, neskatoties uz tiesībaizsardzības struktūru lūgumiem, negrasījās.

Pēc tam atsijājās divi no nepilnajām ģimenēm.

Izrādījās, ka viens ir vājš Tumšais mags, ko pazinu pēc kādas mazsvarīgas lietas. Viņu droši vien tagad drebina Tumšie. Ja jau neko nav noskaidrojuši, tātad vīrišķis nav iesaistīts.

Otrs bija diezgan pazīstams estrādes mākslinieks, par kuru es, ari pilnīgi nejauši, zināju, ka viņš jau trīs mēnešus atrodas ārzemju turnejā — ASV, Vācija, Izraēla. Droši vien pelna naudu remontam.

Palika septiņi. Labs skaitlis. Uz tiem pagaidām varēja koncentrēties.

Es atvēru mapes un sāku lasīt vērīgāk. Divas sievietes, pieci vīrieši… Kurš no viņiem var mani interesēt?

“Hlopovs Romāns Ļvovičs, 42 gadi, biznesmenis…” Seja neraisa nekādas asociācijas. Varbūt viņš? Varbūt…

“Komarenko Andrejs Ivanovičs, 31 gads, biznesmenis…” O, kāda enerģiska seja! Un pietiekami jauns… Viņš? Iespējams… Nē, nav iespējams! Biznesmeņa Komarenko lietu es atliku malā. Cilvēks, kas savos trīsdesmit gados ziedo tik prāvu naudu baznīcu celtniecībai un vispār izceļas ar “paaugstinātu reliģiozitāti”, par Citādo pārvērsties negribēs.

“Ravenbahs Timurs Borisovičs, 61 gads, biznesmenis…” Diezgan jauneklīgs saviem gadiem. Un enerģiskais jauneklis Andrejs Ivanovičs, tiekoties ar Timuru Borisoviču, kautrīgi nodurtu skatienu. Pat man viņa seja ir pazīstama — vai nu televīzijā esmu redzējis, vai…

Es mapi atliku malā. Rokas nosvīda. Pār muguru pārskrēja drebuļi.

Nē, ne no televīzijas, pareizāk, ne tikai no televīzijas man šī seja ir pazīstama.

Nevar būt!

—     Nevar būt! — es atkārtoju savu domu skaļi. Ielēju sev konjaku un izdzēru vienā rāvienā. Tad paskatījos uz Timura Borisoviča seju — mierīgu, gudru, nedaudz austrumniecisku.

Nevar būt.

Es atvēru mapi un sāku lasīt. Dzimis Taškentā. Tēvs… nezināms. Māte… mirusi pašās kara beigās, kad mazajam Timuram vēl nebija pat pieci gadi. Uzaudzis bērnunamā. Pabeidzis celtniecības tehnikumu, pēc tam — celtniecības institūtu. Izvirzīts pa komjaunatnes līniju. Partijā kaut kā izmanījies neiestāties. Nodibinājis vienu no pirmajiem PSRS celtniecības kooperatīviem, lai gan daudz vairāk tirgojis importa flīzes un santehniku, nevis nodarbojies ar būvniecību. Pārcēlies uz Maskavu… nodibinājis firmu… nodarbojies ar politiku… nav bijis, nav piedalījies, nav tiesāts… sieva, šķiršanās, otrā sieva…

Es biju atradis cilvēku klientu.

Bet pats briesmīgākais bija tas, ka vienlaikus es biju atradis nodevēju Citādo.

Un šis atradums bija tik negaidīts, ka pasaule ap mani burtiski sagruva.

—    Kā jūs varējāt, — es nosodoši sacīju. — Kā jūs varējāt… šef…

Ja Timuru Borisoviču padarītu jaunāku par gadiem desmit,

piecpadsmit, viņš mats matā būtu Gesers — pasaulīgajā dzīvē Boriss Ignatjevičs, kas pirms sešdesmit gadiem dzīvoja tieši tajā pusē… Taškenta, Samarkanda un pārējais Āzijas viducis.

Nevarētu teikt, ka mani pārāk satriektu šefa nodarījums. Gesers — noziedznieks? Tas bija tik neticami, ka pat neraisīja emocijas.

Mani satrieca tas, cik viegli šefs bija iekritis.

Iznāk, ka pirms sešdesmit gadiem Geseram tālajā Uzbekistānā piedzimis bērns. Pēc tam Geseram piedāvāja darbu Maskavā. Bet bērna māte, parasta sieviete, nomira trakajos kara gados. Un mazais cilvēciņš Timurs, kura tēvs bija dižs mags, nokļuva bērnunamā…

Visādi gadās. Gesers varēja ari nezināt par Timura eksistenci. Varēja ari zināt, bet kaut kādu iemeslu dēļ nepiedalīties viņa liktenī. Bet nu kaut kas ierunājās večukā, aizkustināja, viņš satikās ar novecojušo dēliņu un deva pārsteidzīgo solījumu…

-

Un tieši tas ir dīvaini!

Gesers simtiem, tūkstošiem gadu vērpa intrigas. Neviens viņa vārds nav izteikts tāpat vien. Un tā iekrist?

Neticami.

Tomēr fakts.

Nav jābūt fiziognomikas speciālistam, lai Timurā Borisovičā un Borisā Ignatjevičā pazītu tuvākos radiniekus. Pat ja es noklusēšu, šo atklājumu izdarīs Tumšie. Vai Inkvizitori. Piežmiegs padzīvojušo biznesmeni… lai gan ko viņu piežmiegt? Mēs taču neesam ļaunie reketieri. Mēs esam Citādie. Paskatīsies Vitezslavs viņam acīs vai Zebulons noknakšķinās pirkstus — un Timurs Borisovičs sāks visu stāstīt kā grēksūdzē.

Un kas būs Geseram?

Es aizdomājos. Nu… ja viņš atzīsies, ka vēstules nosūtījis pats… tātad ļauna nodoma viņam nebija… atklāties cilvēka priekšā viņam vispār ir tiesības…

Kādu laiku es prātā pārcilāju visus Līguma punktus, papildinājumus un precizējumus, precedentus un izņēmumus, norādes un parindes…

Iznāca tomēr diezgan jocīgi.

Geseru sodīs, tomēr ne pārāk bargi. Augstākais — saņems Nakts Sardzes Eiropas biroja nosodījumu. Un kaut ko bargu, bet ne līdz galam pārdomātu no Inkvizīcijas puses. Pat savu vietu Gesers nezaudēs.

Bet tikai…

Es iztēlojos, kāda jautrība uzvirmos Dienas Sardzē. Kā smīkņās Zebulons. Ar kādu neviltotu interesi Tumšie sāks interesēties par Gesera ģimenes lietām, nodot sveicienus viņa dēliņam cilvēkam.

Protams, dzīvojot tik ilgi, cik Gesers, ikviens sev uzaudzēs biezu ādu, iemācīsies paciest izsmieklu.

Negribētu gan es tagad būt viņa vietā!

Mūsējie taču arī neatteiksies paironizēt. Nē, pārmest Geseram misēkli neviens nesāks. Un aprunāt aiz muguras — arī ne.

Tomēr smīniņi būs. Un neizpratnes pilna galvas šūpošana. Un čuksti: “Noveco tomēr Dižais, noveco…”

Tagad manī nebija nekādas suniskas padevības un sajūsmas pret Geseru. Mūsu viedokļi ļoti daudz kur atšķīrās. Šo to es viņam joprojām nespēju piedot…

Bet tik smalki izgāzties!

—    Ko tad tu tā, Dižais? — es noteicu. Saliku visas mapes atvērtajā seifā un ielēju sev vēl glāzīti konjaka.

Vai es varēju palīdzēt Geseram?

Kā?

Pirmajam tikt klāt Timuram Borisovičam?

Un ko tālāk? Uzlikt klusēšanas lāstu? Noņems, atradīsies meistari.

Bet ja nu piespiestu biznesmeni pamest Krieviju? Doties bēgļa gaitās, it kā viņam pakaļ dzītos visi pilsētas noziedzīgie grupējumi kopā ar visām tiesībaizsardzības struktūrām?

Varbūt arī dosies. Noslēpsies kaut kur tundrā vai Polinēzijā.

Tā viņam arī vajag. Lai atlikušo mūžu medī roņus vai kokosriekstus no palmām purina! Tātad sagribējies kļūt par Jūru Valdnieci…

Es paņēmu telefonu un uzgriezu mūsu biroja komutatora numuru. Ievadīju papildciparus — un pārslēdzos uz skaitļošanas laboratoriju.

—    Jā? — atsaucās Toļika balss.

—    Toļik, papēti man vienu cilvēku. Ātri!

—    Vārdu pasaki, papētīšu, — pavisam mierīgi atbildēja Toļiks.

Es noskaitīju visu, kas man bija kļuvis zināms par Timuru Bo-

risoviču.

—    Ha! Ko tad tev vēl vajag? — Toļiks brīnījās. — Uz kura sāna guļ vai kad pēdējo reizi bijis pie stomatologa?

—    Kur viņš ir tagad, — es drūmi noteicu.

Toļiks nokrekšķējās, bet es dzirdēju līnijas otrā galā mundru taustiņu klikšķināšanu.

—     Viņam taču ir mobilais, — es katram gadījumam pateicu.

—    Nemāci nu kaķim peles ķert! Viņam ir pat divi mobilie… abi atrodas… atrodas… Tā, tūlīt, uzlikšu karti…

Es gaidīju.

—     Dzīvojamā kompleksā “Asole”. Bet precīzāk tev pat CIP nepateiks, pozicionēšanas precizitātes nepietiek.

—     No manis pudele, — es teicu un noliku telefonu. Pielēcu kājās. Lai gan… ko es raustos — sēžot pie novērošanas dienestu monitora?

Meklēt nenācās ilgi.

Timurs Borisovičs tieši kāpa iekšā liftā — aiz viņa sekoja pārītis ar sastingušu sejas izteiksmi. Divi apsargi. Vai apsargs un šoferis — amatu apvienošanas kārtībā otrais apsargs.

Es nodzēsu monitoru un pielēcu kājās. Izmetos gaitenī tieši laikā, lai uzskrietu virsū apsardzes priekšniekam.

—    Veiksmīgi? — Tas atplauka.

—    Jā. — Es skrienot pamāju.

—    Vai palīdzību vajag? — priekšnieks satraukti nokliedza man pakaļ.

Es tikai papurināju galvu.

6. NODAĻA

Uz divdesmito stāvu lifts vilkās neizturami lēni. Pa ceļam es paspēju izdomāt un atmest vairākus plānus. Apsardze — lūk, kas visu sarežģīja.

Nāksies improvizēt. Ja ievajadzēsies, tad arī mazliet atklāt sevi.

Es, skatoties actiņas elektroniskajā zīlītē, ilgi zvanīju pie durvīm. Visbeidzot kaut kas noknikšķēja un no sienā ieslēptā komutatora man pajautāja:

-Jā?

—                   Jūs mani aplejat! — es, uzspēlējot satraukumu, uzbrēcu.

—   Man visas griestu freskas pil! Klavierēs jau divi spaiņi ūdens!

No kurienes uzradās šīs freskas un klavieres?

—    Kādās klavierēs? — balss aizdomīgi pavaicāja.

Kā lai es zinu, kādas tās klavieres mēdz būt? Melnas un dārgas. Vai baltas un vēl dārgākas…

—    Vīnes… Ar izliektām kājiņām! — es izmetu.

—    Un ne tajās, kas krūmos stāv? — man pajautāja ar neslēptu ironiju.

Es paskatījos sev zem kājām. Sasodītais daudzpozicionālais apgaismojums… te pat jēdzīgu ēnu nebija!

Izstiepis roku pret durvīm, es ievēroju vāju ēnu uz sārtā koka, ar ko bija apšūts bruņutērauds.

Es pavilku ēnu uz savu pusi.

Roka iegāja Mijkrēslī, un pakaļ rokai — arī es pats.

Pasaule pārvērtās, tā zaudēja krāsas, kļuva pelēka… Iestājās pilnīgs klusums, vienīgi tik tikko sadzirdami sīca elektroniskais pildījums actiņā un komutatorā.

Es biju Mijkrēslī — tajā dīvainajā pasaulē, kurp ceļu zina tikai Citādie. Pasaulē, no kurienes nāk mūsu Spēks.

Modro apsargu bālās ēnas — virs viņu galvām plēnēja satraukta sārta aura — es redzēju pat caur durvīm. Un varēju tagad aizsūtīt domu, dot pavēli — un man atvērtu.

Bet es nolēmu iziet caur durvīm.

Apsardze tik tiešām saausījās — vienam rokā bija pistole, otrs lēni, lēni stiepa roku pie pistoles maksts.

Es pieskāros apsargiem, rokas īkšķi pārvilku pār cietajām pierēm. Gulēt, gulēt, gulēt… Jūs esat ļoti noguruši. Jāatguļas un jāpaguļ tūlīt pat. Un jāguļ vismaz stundu. Cieši, cieši. Un jāredz labi sapņi.

Viens apsargs kļuva gurdens uzreiz, otrs sekundes daļu vēl pretojās. Vēlāk būs jāpārbauda, vai viņš nepieder pie Citādajiem, maz kas…

Tad es iznācu no Mijkrēšļa. Pasaule atguva krāsas un paātrinājās. No kaut kurienes skanēja mūzika.

Apsargi bija nokrituši uz dārga, pie pašām durvīm nomesta persiešu paklāja.

Es pamanījos satvert abus uzreiz un diezgan saudzīgi noguldīt.

Bet pēc tam gāju uz skaņu, uz vijoles minorigo dziedājumu.

Šis dzīvoklītis gan bija izremontēts uz goda! Viss laistījās, viss bija pārdomāts un saskaņots — šeit acīm redzami bija pacenties dizainers no “foršāko” skaita. Saimnieks te pat naglu sienā nebija dzinis. Un arī vēlmes, visticamāk, nebija izteicis. Tā… apstiprinoši vai neapmierināti ņurdējis, skatoties krāsainās skices, pēc tam iebakstījis dažās bildītēs ar pirkstu — un uz pusgadu aizmirsis dzīvokli.

Timurs Borisovičs, kā izrādījās, bija atbraucis uz “Asoli”, lai palaiskotos burbuļvannā. Turklāt īstā “Džakuzi”, nevis mazāk slavenas firmas hidromasāžas vannā. No putojošā ūdens rēgojās tikai fizionomija, kas mats matā atgādināja Geseru. Dārgais uzvalks bija nevērīgi uzmests uz krēsla atzveltnes — šajā vannas istabā pietika vietas gan krēsliem, gan žurnālu galdiņam, gan ietilpīgai saunai, gan šai pašai burbuļvannai, kas līdzinājās mazam baseiniņam.

Gēni tomēr ir liela lieta! Gesera dēls nevarēja kļūt par Citādo, bet savā cilvēka mūžā izbaudīja visus iespējamos labumus.

Es iegāju un, novērtējis apartamentu plašumu, tuvojos vannai. Timurs Borisovičs paskatījās uz mani un sadrūma — tomēr nekādas straujas kustības nesekoja.

—    Jūsu apsardze guļ, — es sacīju. — Pieļauju, ka jums kaut kur pie rokas ir trauksmes podziņa vai pistole. Nevajag tās izmantot, nelīdzēs.

—     Nav te nekādas trauksmes podziņas, — Timurs Borisovičs norūca, un viņa balss mats matā atgādināja Gesera balsi. — Es neesmu paranoiķis… Bet jūs droši vien esat Citādais?

Tā. Izskatās, ka rakstīsim vaļsirdīgu…

Es iesmējos.

—    Citādais. Cik labi, ka nevajag garus skaidrojumus.

Timurs Borisovičs sašutis kaut ko noņurdēja, tad jautāja:

—    Man līst laukā? Vai varam tāpat parunāt?

—    Var arī tāpat, — es piekritu. — Atļausiet?

Dižā maga atvase pamāja. Es pabīdīju krēslu un apsēdos, nesaudzīgi saņurcot viņa dārgo uzvalku.

—    Vai saprotat, kāpēc esmu atnācis? — es pajautāju.

—                  Vampīram jūs nelīdzināties, — Timurs Borisovičs sacīja.

—   Droši vien esat mags? Gaišais?

Es pamāju.

—     Atnācāt mani iniciēt, — Timurs Borisovičs nolēma. — Vai tad bija grūti iepriekš piezvanīt?

Ak vai, bēda…

Viņš tomēr neko nesaprot.

—    Kas jums apsolīja iniciāciju? — es asi noprasīju.

Timurs Borisovičs sadrūma.

—    Tā… sākas, — viņš nomurmināja. — Kādēļ jūs atnācāt?

—    Es izmeklēju lietu par nesankcionētu slepenas informācijas izpaušanu, — es atbildēju.

—     Bet jūs esat Citādais? Jūs taču neesat no vē-dē? — Timurs Borisovičs satraucās.

—    Jums par nelaimi es neesmu no valsts drošības dienesta. Pastāstiet man pilnīgi godīgi — kurš un kad jums apsolīja iniciāciju?

—    Melus jūs sajutīsiet, — Timurs Borisovičs vienkārši noteica.

—    Protams.

—     Ak Dies, gribēju pāris stundu pavadīt mierīgi! — Timurs Borisovičs ar sāpīgu nožēlu iesaucās. — Tur problēmas, te rēķinu kārtošana… ielienu vannā — ienāk nopietns jauns cilvēks un pieprasa paskaidrojumus!

Es gaidīju. Nesāku precizēt, ka neesmu cilvēks.

—    Pirms nedēļas ar mani satikās… — Timurs Borisovičs aprāvās. — Diezgan dīvainos apstākļos satikās kāds kungs…

—    Kā viņš izskatījās? — jautāju. — Nevajag aprakstīt, vienkārši iztēlojieties.

Timura Borisoviča skatienā parādījās ziņkāre. Viņš sāka blenzt uz mani.

—    Ko? — es apmulsis noteicu.

Bija par ko mulst!

Ja varēja ticēt domu tēlam, kas parādījās biznesmeņa apziņā (bet neticēt viņam man nebija pamata), tad uz sarunu ar viņu atnāca tagad mazpazīstamais, bet savulaik slavenais kinoaktieris Oļegs Striženovs.

—     Oļegs Striženovs, — Timurs Borisovičs norūca. — Jauns un skaists. Es jau nolēmu, ka man ar galvu kaut kas nav kārtībā. Bet viņš teica, ka tā ir tikai maskēšanās… maska…

Tad lūk, kur tā lieta. Geseram tomēr pietika prāta nomaskēties. Nu labi… tas mums dod papildu izredzes!

Es sasparojos un sacīju:

—    Turpiniet! Kas bija tālāk?

—     Tas vilkacis, — neviļus jaucot visus mūsu terminus, sacīja Timurs Borisovičs, — man ļoti palīdzēja. Biju iekūlies vienā nelāgā lietā… pilnīgi nejauši. Ja man kaut ko nebūtu pateikuši, es tagad šeit negulētu.

—    Tas ir — jums palīdzēja? — es precizēju.

—     Kā vēl palīdzēja! — Timurs Borisovičs pamāja. — Saprotams, tas mani ieinteresēja. Kaut kā sākām runāties… no sirds. Gan veco Taškentu atcerējāmies, gan par vecajām filmām papļāpājām… Pēc tam tas pats neīstais Striženovs man pastāstīja par Citādajiem. Sacīja, ka viņš esot mans radinieks. Tāpēc ar prieku izdarīšot manā labā jebko. Vienkārši tāpat, neko neprasot pretī.

—    Nu? — es viņu uzmundrināju.

—     Es taču neesmu idiots. — Timurs Borisovičs paraustīja plecus. — No zelta zivtiņām jāprasa nevis trīs vēlēšanās, bet visvarenība. Vai, sliktākajā gadījumā, baseins ar zelta zivtiņām. Es palūdzu padarīt mani par tādu pašu Citādo. Tas pats “Striženovs” sāka runāt aplinkiem, locīties kā uz pannas. Sak, to nedrīkst. Bet es taču jutu — melo. Var! Tad nu es palūdzu pacensties un tomēr padarīt mani par Citādo…

Viņš nemeloja. Nevienu vārdu. Tikai mazliet nepateica visu līdz galam.

—     Jūs nevar padarīt par Citādo, — es paskaidroju. — Jūs esat parasts cilvēks. Atvainojiet, bet par Citādo jūs nevarat kļūt.

Timurs Borisovičs atkal noņurdēja.

—    Tas… nu, varētu teikt — tas ir gēnos, — es paskaidroju. — Ti- mur Borisovič, bet vai jūs sapratāt, ka kaut kāda iemesla dēļ jūsu sarunu biedrs ir iekļuvis lamatās? Ka viņš nepareizi noformulēja savu frāzi, bet rezultātā ir spiests jūsu labā izpildīt neizpildāmo?

Mans pašpārliecinātais sarunu biedrs klusēja.

—     Sapratāt, — es sacīju. — Redzu, ka sapratāt. Un tomēr pieprasījāt?

—     Es taču saku — var to izdarīt! — Timurs Borisovičs paaugstināja balsi. — Es to jūtu! Es ne sliktāk par jums jūtu, kad melo! Bet draudēt es nedraudēju, tikai palūdzu!

—    Laikam gan piejums bija atnācis jūsu tēvs, — es teicu. — Vai saprotat?

Timurs Borisovičs sastinga savā burbuļvannā.

—    Viņš tik tiešām gribētu jums palīdzēt, — es teicu. — Tomēr viņš nevar. Bet jūsu prasība viņu burtiski galē nost. Vai saprotat?

Timurs Borisovičs pašūpoja galvu.

—     Viņš deva pārāk izplūdušu solījumu, — es sacīju. — Jūs turat viņu pie vārda. Ja viņš solījumu neizpildīs, tad nomirs. Vai saprotat?

—    Vai jums tas ir tāds noteikums?

—     Tas ir Līguma pielikumā, — es nosmīkņāju. — Nu, Gaišajiem.

—     Kur viņš bija agrāk, papucis… — ar neviltotām skumjām balsī vaicāja Timurs Borisovičs. — Viņš taču droši vien joprojām ir jauns? Kāpēc viņš atnāca, kad mani mazbērni jau visi apprecējušies?

—    Ticiet, viņš nevarēja, — es atbildēju. — Un droši vien gluži vienkārši pārjums nezināja. Tā gadījās. Bet tagad jūs viņu nogalināt. Miesīgu tēvu.

Timurs Borisovičs klusēja.

Bet es triumfēju. Tāpēc ka šis burbuļvannā izplājies biznesmenis nebija pavisam nelabojams nelietis. Un vārds “tēvs” viņam, izaugušam Austrumos, nozīmēja ļoti daudz.

Par spīti visam.

—    Pasakiet, ka es atsaucu savu… lūgumu… — Timurs Borisovičs nomurmināja. — Negrib… nu un velns ar viņu… Varēja vienkārši atnākt, godīgi visu pateikt. Nevajadzēja sūtīt darbiniekus.

—     Vai esat pārliecināts, ka esmu viņa darbinieks? — es painteresējos.

—    Esmu pārliecināts. Kas viņš ir, tas mans papucis, nezinu. Bet tikai jūsu Sardzēs — ne jau pēdējais bandinieks.

Man izdevās! Es biju noņēmis Dāmokla zobenu, kas karājās virs Gesera galvas!

Vai ne tādēļ viņš mani nosūtīja uz “Asoli”? Saprata, ka es to spēšu?

—     Timur Borisovič, ir vēl viens lūgums, — es turpināju kalt dzelzi, kamēr tā karsta. — Jums uz laiku jāpazūd no pilsētas. Daži apstākļi ir kļuvuši zināmi… pa jūsu pēdām iet vairāki Citādie. Ari Tumšie. Nepatikšanas būs gan jums, gan… jūsu tēvam.

Timurs Borisovičs ar rāvienu uzslējās vannā sēdus.

—    Un ko vēl pavēlēsiet izdarīt? — viņš jautāja.

—     Es varu pavēlēt, — paskaidroju. — Tikpat viegli kā jūsu apsardzei. Un jūs bez biksēm aizjozīsiet uz lidostu. Bet es jūs, Timur Borisovič, lūdzu. Jūs jau izdarījāt labu darbu, piekrītot atsaukt savu prasību. Speriet nākamo soli! Lūdzu!

—     Vai jūs saprotat, ko nodomās par biznesmeni, kurš piepeši pazūd nezin kur?

—    Nojaušu.

Timurs Borisovičs nokrekšķējās un uzreiz saduga. Man kļuva kauns. Bet es gaidīju.

—    Es gribētu parunāt… ar viņu.

—      Domāju, tas izdosies, — es viegli piekritu. — Bet vispirms jums jāpazūd.

—    Aizgriezieties, — viņš noburkšķēja.

Es paklausīgi aizgriezos. Nez kāpēc ticēju, ka nesaņemšu sitienu pa pakausi ar smagu niķelētu ziepju trauku.

Ši pilnīgi nepamatotā uzticība mani izglāba.

Tāpēc ka es palūkojos uz sienu cauri Mijkrēslim, lai pārliecinātos, ka apsardze mierīgi guļ pie ieejas, un ieraudzīju ēnu, kas ātri kustējās — pārāk ātri cilvēkam.

Turklāt ēna gāja cauri sienām. Ne parastiem Citādā soļiem, bet vampīra slīdošajā gaitā.

Kad Kostja ienāca vannas istabā, es jau biju paspējis piešķirt sejai mierīgu un izsmiekla pilnu izteiksmi. Kā jau piedien Gaišajam sargātājam, kas apsteidzis Tumšo.

—     Tu, — Kostja sacīja. Mijkrēslī no viņa ķermeņa cēlās viegli garaiņi. Mijkrēšļa pasaulē vampīri vispār izskatās citādi, bet Kostjā daudz kas bija palicis no cilvēka. Pārsteidzoši daudz priekš Augstākā vampīra.

—    Protams, — es sacīju. Skaņas apslāpa kā slapjā vatē. — Kāpēc tu atnāci?

Kostja saminstinājās, bet atbildēja godīgi:

—    Es jutu, ka tu izmanto Spēku. Tātad — esi kaut ko atradis… Kādu.

Viņš paskatījās uz Timuru Borisoviču un noprasīja:

—    Tas arī ir šantāžists?

Melot nebija jēgas. Un slēpt biznesmeni — arī ne.

—    Šantāžists, — es teicu. — Es piespiedu viņu atteikties no prasībām.

—    Kā?

—     Sameloju, ka pārvēršanu par Citādo neuzmanīgi apsolījis viņa miesīgais tēvs, kam tagad draud nopietnas nepatikšanas… tāpēc viņš nokaunējās un atteicās no savām prasībām.

Kostja sarauca pieri.

—    Es vispār grasos aizsūtīt viņu tālāk no grēka, — ar iedvesmu meloju. — Lai apmetas uz dzīvi kaut kur Dominikānas Republikā.

—                 Tā ir tikai puse no izmeklēšanas, — Kostja drūmi noteica.

—   Man liekas, ka jūs, Gaišie, slēpjat savējo.

—    “Mēs” vai “es”?

—    Tu. Atrast cilvēku nav pats galvenais. Mums vajag to, kurš izpļāpājās. Kurš viņam apsolīja iniciāciju.

—    Viņš taču neko nezina! — Es biju sašutis. — Pārbaudīju atmiņu — viss tīrs. Nodevējs atnācis pagājušā gadsimta kinoaktiera veidolā un nav atstājis nekādas pēdas.

—    Paskatīsimies, — Kostja nolēma. — Lai uzvelk bikses, un es viņu savākšu.

Tā jau bija nekaunība!

—    Es viņu atradu, un viņš nāks ar mani! — es uzbļāvu.

—    Man gan liekas, ka tu grasies noslēpt pierādījumus, — klusi, bet draudīgi teica Kostja.

Mums aiz muguras lēnām slaucījās večuks, pat nenojaušot par sarunu, kas risinājās Mijkrēslī. Bet mēs caururbām viens otru ar skatienu, un neviens negribēja piekāpties.

—    Viņš nāks ar mani, — es atkārtoju.

—    Cīnīsimies? — Kostja gandrīz jautri vaicāja.

Ar vienu slīdošu kustību viņš nokļuva man blakus un pētoši ieskatījās acīs. Viņa acu zīlītēs Mijkrēslī spīdēja sarkanīgas uguntiņas.

Viņš taču grib šo saķeršanos!

Viņš to grib jau daudzus gadus! Lai beidzot pārliecinātu sevi — taisnība ir Augstākajam vampīram Konstantīnam, nevis naivajam jauneklim Kostjam, kas sapņoja par to, ka atbrīvosies no lāsta un atkal kļūs par cilvēku…

—     Es tevi iznīcināšu, — es čukstēju.

Kostja tikai pasmīnēja.

—    Pārbaudīsim?

Es paskatījos sev zem kājām. Ēna bija tik tikko saredzama, bet es to pacēlu un ieslīdēju nākamajā Mijkrēšļa slānī. Turp, kur ēkas sienas miglā bija ļoti vāji samanāmas, bet telpu piepildīja trauksmaina, zema dūkoņa.

Tikai īsu mirkli es šajā izdevīgajā pozīcijā atrados viens.

Kostja parādījās Mijkrēšļa otrajā slānī uzreiz pēc manis. Tagad gan viņš bija krietni pārvērties — seja atgādināja ar ādu pārvilktu galvaskausu, acis bija iekritušas, ausis — sasmailētas un izstiepušās.

—     Es daudz ko esmu iemācījies, — Kostja čukstēja. — Nu, ar ko ies aizdomās turamais?

Un tad atskanēja sveša balss:

—    Man ir priekšlikums, kas apmierinās visus.

Pelēkajā miglā materializējās Vitezslavs. Viņa ķermenis arī bija izkropļots, un 110 tā cēlās garaiņi — kā no sausa ledus gabala saulē. Es nodrebēju. Prāgas vampīrs atnāca no Mijkrēšļa trešā slāņa — no tiem slāņiem, kuri man nebija sasniedzami. Kāds gan ir viņa Spēks?

Vitezslavam pa pēdām parādījās Edgars. Magam ceļojums trešajā slānī bija grūts — viņš šūpojās un smagi elpoja.

—    Viņš nāks ar mums, — Vitezslavs turpināja. — Mēs netiecamies turēt Antonu Gorodecki aizdomās par ļaunu nodomu. Tomēr mēs ņemam vērā Dienas Sardzes aizdomas. Izziņas veikšanu pārņem Inkvizīcija.

Kostja neko neteica.

Klusēju arī es. Nepietiek ar to, ka Vitezslavam bija uz to tiesības. Man gluži vienkārši nebija iespējams stāties viņam pretī.

—    Ejam laukā, kungi? — Vitezslavs turpināja. — Te ir neomulīgi.

Jau pēc brīža mēs atkal stāvējām lielajā, plašajā vannas istabā, kur Timurs Borisovičs, lēkājot uz vienas kājas, mēģināja ielīst apakšbiksēs.

Vitezslavs deva viņam laiku uzvilkt apakšveļu. Tikai tad, kad biznesmenis pagriezās skaņas virzienā, viņš ieraudzīja visu mūsu kompāniju un pārsteigts iekliedzās. Vitezslavs salti paskatījās uz viņu.

Timurs Borisovičs kļuva gurdens. Edgars atradās blakus un iesēdināja sadugušo augumu krēslā.

—    Tu saki, nodevēju viņš nepazīstot… — noteica Vitezslavs, ar interesi vērojot biznesmeni. — Cik apbrīnojami pazīstama seja! Interesanti… Ļoti interesanti.

Es klusēju.

—    Tu vari ar sevi lepoties, Anton Gorodecki, — Vitezslavs turpināja. — Taviem vārdiem ir zināms pamats. Man šķiet, ka šā cilvēka tēvs tik tiešām dien Sardzē. Nakts Sardzē.

Kostja ieķiķinājās. Protams, viņam nepatika Vitezslava lēmums. Kostja labāk būtu gribējis pats personiski nogādāt Gesera atvasi Dienas Sardzē. Bet arī šī situācija viņu apmierināja.

—     Vai tiešām visugudrais Gesers tā kļūdījies? — viņš ar sajūsmu jautāja. — Cik interesanti!

Vitezslavs paskatījās uz viņu, un Kostja aprāvās.

—     Kļūdīties var katrs, — Vitezslavs klusi sacīja. — Pat mags ārpus kategorijām. Bet…

Viņš palūkojās uz mani.

—    Tu vari izsaukt šurp Geseru?

Es paraustīju plecus. Muļķīgs jautājums — protams, varu. Un ari Vitezslavs var.

—    Man nepatīk tas, kas notiek, — Vitezslavs klusi sacīja. — Ļoti nepatīk. Kāds te pārāk nekaunīgi blefo.

Viņš mūs apveltīja ar caururbjošu necilvēcīgu skatienu. Kaut kas lika viņam saausīties, bet kas tieši?

—     Es sazināšos ar savu priekšniecību, — Kostja noteica tonī, kas necieta iebildumus.

Vitezslavs neiebilda. Viņš skatījās uz Timuru Borisoviču un viebās.

Es paņēmu telefonu un uzgriezu Gesera numuru.

—    Kāds grib mūs visus piemuļķot… — Vitezslavs sacīja ar niknumu, kas lauzās uz āru. — Un šis kāds…

—    Lieciet viņam apģērbties, — es palūdzu, klausoties garos signālus. — Vai tiešām padzīvojis cilvēks tā jāpazemo? Tā apakšbiksēs arī vedīsim?

Vitezslavs nepakustējās, bet Timurs Borisovičs piecēlās un kā pusmiegā sāka ģērbties.

Edgars sāniski pievirzījās man klāt un līdzjūtīgi pajautāja:

—    Neatbild? Viņa vietā es…

—    Tev vēl ilgi nepiedāvās tādas vietas, — Vitezslavs izmeta. — Ja jau tu neredzi, ka mēs esam iegāzti…

Spriežot pēc Edgara sejas, viņš neko neredzēja. Tāpat kā es, tāpat kā Kostja, kas, acis pārgriezis, kaut ko bez skaņas čukstēja.

—     Jā, Anton… — Gesers man atbildēja. — Kaut kas interesants?

—     Es atradu cilvēku, kuru apsolīja pārvērst par Citādo, — es negribīgi teicu.

Vannas istabā iestājās pilnīgs klusums. Šķita, visi ieklausās vājajā skaņā no telefona.

—     Lieliski! — Gesers iesaucās. — Tu esi malacis. Tūlīt sazinies ar izziņas veicējiem no Tumšo puses un Inkvizīcijas! Lai pieslēdzas izmeklēšanai! Tur kaut kur ganās tas čehu vampīrs Vitezslavs. Sakarīgs vecis, lai ari pilnīgi bez humora izjūtas… bet tā vampīriem ir kopīga nelaime.

Vitezslavs pagriezās pret mani. Seja viņam bija kā pārakmeņojusies, acis zvēroja. Viņš visu bija dzirdējis.

Es biju gatavs uzlikt kasti čehu alus pret trīskāršā odekolona flakonu, ka Gesers lieliski zināja — Vitezslavs ir man blakus.

—    Vitezslavs jau ir šeit, — es sacīju. — Un arī Edgars un… izziņas veicējs no Tumšajiem.

—    Cik labi! — Gesers jūsmoja. — Palūdz mūsu Prāgas viesim, lai iekarina man portālu… ja viņš tiks galā, protams. Es ieskriešu piejums.

Noslēpis telefonu, es paskatījos uz Vitezslavu. Manuprāt, godīgi sakot, Gesers ar zobgalībām pārcentās.

Bet kā es varēju zināt, kādas ir vecā Gaišā maga un vecā vampīra Inkvizitora attiecības? Un kādi rēķini viņiem sakrājušies vienam pret otru?

—    Jūs dzirdējāt, — es izvairīgi sacīju.

—    Noprecizē! — Vitezslavs īsi atbildēja.

—     Maskavas Nakts Sardzes priekšnieks, Visugaišais mags Gesers lūdz jūs iekarināt viņam portālu. Ja tas ir jūsu spēkos, protams.

Vitezslavs pameta tikai vienu skatienu sāņus — un gaisā virs burbuļvannas iezīmējās plāns gaišs rāmītis. Tas, kurš izietu caur šīm dīvainajām durvīm, neizbēgami nonāktu ūdenī.

—    Nekādu problēmu, — Vitezslavs salti noteica. — Edgar…

Bijušais Tumšais mags uzticīgi ieskatījās viņam acīs.

—     Dosjē par šo… — Vitezslavs pamāja uz Timura Borisoviča pusi, kas gausi sēja kaklasaiti. — Droši vien, lejā, drošības dienestā.

Edgars nozuda — lai velti nekavētu laiku, aizskrēja pēc dosjē cauri Mijkrēslim.

Pēc mirkļa vannas istabā parādījās Gesers.

Iznāca viņš nevis no portāla, bet tam blakus, akurāti uzkāpjot uz marmora grīdas flīzēm.

—     Pavisam vecs esmu kļuvis. — Viņš nopūtās. — Aizgāju garām durvīm…

Viņš paskatījās uz Vitezslavu un plati pasmaidīja.

—     Kāda tikšanās! Kāpēc neienāci pie manis?

-

—     Darbs, — Vitezslavs īsi atbildēja. — Pieņemu, ka mums pēc iespējas drīzāk jāatrisina daži jautājumi…

—     Daudz laika kancelejā pavadi. — Gesers nopūtās. — Pilnīgs birokrāts esi kļuvis… Tā, kas mums te ir?

—     Lūk, viņš… — es iestarpināju.

Gesers man uzmundrinoši uzsmaidīja un paskatījās uz Timuru Borisoviču.

Iestājās klusums. Pabeidzis savu bezskaņas sarunu ar Zebulonu, kas nesteidzās parādīties, Kostja apklusa. Vitezslavs bija burtiski pārakmeņojies. F.s vispār centos neelpot.

—     Interesanti, — Gesers noteica. Piegājis pie Timura Boriso- viča, kas vienaldzīgi skatījās sev priekšā, pieskārās viņam pie rokas un nopūtās. — Ai, ai, ai!

—     Vai jūs, Visugaišais Geser, pazīstat šo cilvēku? — Vitezslavs vaicāja.

Gesers pagriezās pret mums ar visdziļāko sāpju izteiksmi sejā un rūgti pajautāja:

—     Vai tu pavisam ožu esi zaudējis? Tās taču ir manas asinis, Vitezslav! Tas ir mans dēls!

—    Vai tiešām? — Vitezslavs ironiski noprasīja.

Gesers vairs nepievērsa viņam nekādu uzmanību — apkampa večuku, kas pēc izskata viņam pašam par tēvu derēja, maigi glāstīja viņam plecus un čukstēja:

—    Kur gan tu biji visus šos gadus, mazuli… Un redz, kā satikāmies… Bet runāja — nav izdzīvojis… runāja — difterija…

—                  Mani vissirsnīgākie apsveikumi, Geser, — Vitezslavs sacīja.

—   Tomēr es gribētu saņemt paskaidrojumus!

Vannas istabā atkal parādījās Edgars. Nosvīdis, ar mapi rokās.

Vēl aizvien turot savos apskāvienos večuku dēlu, Gesers atbildēja:

—     Vienkāršs stāsts, Vitezslav. Pirms kara es strādāju Uzbekis- tānā, Samarkandā, Buhārā, Taškentā… Biju precējies. Mani atsauca uz Maskavu. Es zināju, ka man ir piedzimis dēls, bet ne reizi netiku viņu redzējis. Kā nekā… karš. Pēc tam zēna māte nomira. Bet viņa pēdas nozuda.

—    Pat tu nespēji viņu atrast? — Vitezslavs neticīgi vaicāja.

—     Pat es. Pēc dokumentiem iznāca, ka viņš ir miris. No difterijas…

—     Meksikāņu seriāls, — Edgars neizturēja. — Visugaišais Geser, jūs apgalvojat, ka neesat ticies ar šo cilvēku?

—    Ne reizi, — Gesers skumīgi atteica.

—     Neesat ar viņu runājis, neesat viņam piedāvājis, pārkāpjot visus noteikumus, kļūt par Citādo? — Edgars neatlaidās.

Gesers ar ironiju paskatījās uz magu.

—■ Vai tad jūs nezināt, cienījamais Inkvizitor, ka cilvēks par Citādo nevar kļūt!

—     Atbildiet uz jautājumu! — tā kā palūdza, tā kā pavēlēja Edgars.

—     Es nekad neesmu viņu redzējis, nekad ar viņu neesmu runājis un neko viņam neesmu solījis. Es neesmu sūtījis vēstules Sardzēm un Inkvizīcijai! Es nevienu neesmu lūdzis tikties ar viņu vai sūtīt tās vēstules! Gaisma ir manu vārdu lieciniece! — Gesers no- skandēja un pacēla roku — plaukstā uz brīdi uzplauka baltas uguns ziedlapiņa. — Jūs varbūt apšaubāt manus vārdus? Apgalvojat, ka es esmu nodevējs?

Viņš izstiepās garāks, it kā viņā būtu iztaisnojusies kāda atspere. Ar Gesera skatienu tagad varēja dzīt naglas sienā.

—     Jūs izvirzāt man apsūdzību? — Gesers turpināja, paceļot balsi. — Tu, Edgar? Vai tu, Vitezslav?

Kostja neatkāpās laikus atpakaļ un saņēma savu devu dedzinošā skatiena.

—    Vai tu, puisīt vampīr?

Man pašam sagribējās paslēpties. Bet sirds dziļumos es ķiķināju. Gesers bija visus apvedis ap stūri! Es nesapratu, kā tieši, bet bija apvedis!

—     Mēs neuzdrošināmies pat iedomāties ko tādu, Visugaišais Geser. — Vitezslavs pirmais nolieca galvu. — Edgar, jūsu jautājumi bija nepieklājīgi formulēti!

—     Esmu vainīgs. — Edgars nodūra galvu. — Piedodiet, Visugaišais Geser! Es ļoti nožēloju.

Kostja paniski skatījās apkārt. Gaidīja Zebulonu? Nē, laikam gan negaidīja. Gluži otrādi, sapņoja, lai Tumšo priekšnieks neparādītos un nesaņemtu savu devu zobgalību.

Es sapratu, ka Zebulons arī neparādīsies. Šis eiropiešu vampīrs, par spīti savam spēkam un gadsimtu gaitā krātajai gudrībai, zaudējis aizkulišu intrigu pieredzi, varēja iekrist lamatās. Bet Zebulons uzreiz saprata — Gesers tik muļķīgi neiekritīs.

—                   Jūs uzklupāt manam dēlam, — Gesers skumīgi noteica.

—   Kurš uzlika viņam gribas trūkumu? Tu, Konstantīn?

—    Nē! — Kostja paniski iekliedzās.

—    Es, — Vitezslavs drūmi noteica. — Noņemt?

—     Noņemt? — Gesers uzbļāva. — Jūs iedarbojāties ar maģiju uz manu puisīti! Jūs varat iedomāties, kāds tas ir šoks viņa vecumā? Ko? Un par ko viņš tagad kļūs — pēc iniciācijas? Par Tumšo?

Es iepletu acis. Kostja kaut ko vāji nopīkstēja. Edgars noklabināja zobus.

Droši vien mēs visi vienlaikus paskatījāmies uz Timuru Boriso- viču cauri Mijkrēslim.

Potenciālā Citādā aura bija skaidri saredzama.

Timuram Borisovičam nebija vajadzības ļaut sevi plosīt vampīra vai vilkača ilkņiem. Viņš varēja kļūt par visnotaļ pieklājīgu magu — ceturtā piektā līmeņa.

Diemžēl, visticamāk, par Tumšo magu… Tomēr…

—     Ko lai tagad daru? — Gesers turpināja. — Jūs uzklupāt mazulim, nobiedējāt viņu, apspiedāt gribu…

Novecojušais “mazulis” ar pirkstiem gludināja kaklasaiti — centās akurātāk aizsiet Vindzoras mezglu.

—    Vai tagad viņš kļūs par Tumšo? — Gesers sašutis runāja. — Vai tā? Tas bija speciāli ieplānots, vai? Gesera dēls — Tumšais mags?

—     Esmu pārliecināts, ka viņš — ar savu dzīvesveidu — jebkurā gadījumā kļūtu par Tumšo… — sacīja Vitezslavs.

—     Tu apspiedi viņa gribu, pagrūdi Tumsas virzienā un tagad sniedz tamlīdzīgus paziņojumus? — Gesers draudīgi čukstēja. — Vai

Inkvizīcija uzskata, ka tai ir tiesības pārkāpt Līgumu? Vai varbūt tas ir tavs personiskais izlēciens… joprojām nespēj aizmirst Karlsbādi? Mēs varam turpināt to sarunu, Vitezslav. Te nav Sarkanā Peldvieta, tomēr divkaujai mums vietas pietiks.

Vitezslavs mirkli svārstījās, cenšoties izturēt Gesera skatienu. Bet tad padevās.

—    Mana vaina, Geser. Es nenojautu, ka šis cilvēks ir potenciāls Citādais. Viss taču liecināja par pretējo — tās vēstules…

—    Un ko tagad? — Gesers uzbļāva.

—     Inkvizīcija atzīst savu… pārsteidzību, — Vitezslavs sacīja.

—    Maskavas Nakts Sardzei ir tiesības ņemt šo… cilvēku savā aizgādībā.

—     Veikt viņa remoralizāciju? — Gesers pārjautāja. — Iniciēt pēc tam, kad viņš pievērsīsies Gaismai?

—    Jā, — Vitezslavs nočukstēja.

—    Nu labi, tad uzskatīsim konfliktu par izsmeltu. — Gesers pasmaidīja un uzsita Vitezslavam uz pleca. — Nepārdzīvo! Visi mēs kādreiz pieļaujam kļūdas. Galvenais ir tās izlabot, vai ne?

Šim senajam eiropiešu asinssūcējam bija dzelžaina savaldība.

—    Tā gan, Geser… — viņš skumīgi sacīja.

—     Starp citu, vai Citādo nodevēju jūs noķērāt? — Gesers painteresējās.

Vitezslavs pašūpoja galvu.

—     Kas tur dēlēnam ir atmiņā? — Gesers skaļi pavaicāja. Tad paskatījās uz Timuru Borisoviču, kas jau stāvēja pilnīgi saposies.

—   Ai, ai, ai! Oļegs Striženovs. Sešdesmito gadu kinozvaigzne… Cik nekaunīga maskēšanās!

—     Acīmredzot nodevējam patīk vecais krievu kino? — Vitezslavs pajautāja.

—     Acīmredzot. Es personiski būtu devis priekšroku Inoken- tijam Smoktunovskim, — Gesers atbildēja. — Vai Oļegam Dālam. Vitezslav, lieta ir bezcerīga. Nodevējs nav atstājis pēdas.

—     Un tu nevari iedomāties, kurš tas varētu būt? — Vitezslavs jautāja.

—     Iedomāties varu. — Gesers pamāja. — Maskavā ir tūkstošiem Citādo. Jebkurš mags varēja pieņemt svešu veidolu. Vai Inkvizīcija vēlas pārbaudīt visu Maskavas Citādo atmiņu?

Vitezslavs saviebās.

—     Jā, neiznāks, — Gesers piekrita. — Es negalvoju pat par saviem darbiniekiem, bet Citādie, kas nedien Sardzēs, kategoriski atteiksies.

—    Mēs ierīkosim slēpni, — Edgars paziņoja. — Un ja nodevējs atkal parādīsies…

—    Viņš neparādīsies, — Vitezslavs sacīja nogurušā balsī. — Nav vairs vajadzības.

Gesers pasmaidīja, lūkodamies uz drūmo vampīru. Bet pēc tam smaids kā pēc rokas mājiena izdzisa.

—    Lūdzu jūs atstāt mana dēla dzīvokli. Protokola parakstīšanai es gaidu jūs birojā. Šodien septiņos vakarā.

Vitezslavs pamāja un nozuda — lai gan pēc brīža atkal parādījās. Nedaudz samulsis.

—    Ar kājiņām, kājiņām, — Gesers sacīja. — Es šeit aizvēru Mijkrēsli. Katram gadījumam.

Es aizvilkos nopakaļ Inkvizitoriem un Kostjam — lai nu kurš, bet viņš gan bija patiesi priecīgs, ka var pamest šo vietu!

—     Anton! — Gesers man uzsauca. — Paldies! Tu labi pastrādāji. Ienāc pie manis vakarā!

Es neatbildēju. Mēs pagājām garām vienaldzīgajiem apsargiem, un es rūpīgi noskenēju tā auru, kurš man bija licies aizdomīgs.

Nē, tomēr nav Citādais. Cilvēks.

Jā, vienreiz apdedzinājies, es tagad ilgi ugunī nelīdīšu…

Pārdomās iegrimušais Vitezslavs klusēja, atstājot Kostjas un Edgara ziņā ilgo ķēpu ar slēdzenēm. Tikai vienu reizi uzmeta man skatienu un jautāja:

—    Ar kafiju neuzcienāsi, sargātāj?

Es pamāju. Kāpēc gan ne?

Mēs taču darījām vienu kopīgu darbu. Un kopā galīgi izgāzāmies — par spīti visiem man adresētajiem Gesera reveransiem.

7. NODALA >

Smieklīga kompānija — jauneklis vampīrs no Dienas Sardzes, divi Inkvizitori un Gaišais mags.

Visi miermīlīgi sēž lielā, tukšā dzīvoklī, gaida, kad mikroviļņu krāsnī uzvārīsies ūdens šķīstošajai kafijai. Es pat Kostjam atļāvu ienākt — un tagad viņš sēdēja uz tās pašas palodzes, tikai iekšpusē.

Vienīgi Vitezslavs nevarēja nosēdēt uz vietas.

—     Esmu atradinājies no Krievijas, — staigājot gar logu, viņš domīgi sacīja. — Atradinājies. Valsti vairs pazīt nevar.

—    Jā, valsts mainās! Jaunas mājas, ceļi… — es jūsmīgi iesāku.

—                  Pietaupi savu ironiju, sargātāj! — Vitezslavs mani pārtrauca.

—   Es runāju par ko citu. Septiņdesmit gadus jūsu valstī dzīvoja paši disciplinētākie Citādie. Pat Sardzes turējās pieklājības rāmjos…

—     Bet tagad visi kā no ķēdes norāvušies? — es tālredzīgi pavaicāju.

Vitezslavs klusēja.

Man kļuva kauns. Lai kas viņš būtu, šis Prāgas vampīrs no Inkvizīcijas, bet šodien viņu ar plunkšķi un šļakstiem iemeta netīrā peļķē. Pirmo reizi es redzēju kaunā kritušu Inkvizīciju. Pat Gesers… ne nu gluži no tās baidījās, tomēr atzina par nepārvaramu spēku.

Un pēkšņi apspēlēja. Viegli un eleganti.

Vai kaut kas pasaulē bija mainījies? Inkvizīcija bija kļuvusi par trešo pusi… tikai vienu no pusēm spēlē? Tumšie, Gaišie un Inkvizīcija?

Vai Tumšie, Gaišie un Mijkrēslis?

Stikla tējkanniņā ūdens sāka burbuļot. Es salēju ūdeni tasītēs uz palodzes. Izliku kafiju, cukuru, piena paku.

—    Gorodecki, vai tu saproti, ka šodien tika pārkāpts Līgums? — Vitezslavs negaidīti ievaicājās.

Es paraustīju plecus.

—    Tev nav obligāti jāatbild, — Vitezslavs sacīja. — Tāpat zinu, ka tu visu esi sapratis. Kāds no Maskavas Nakts Sardzes izprovocēja Inkvizīciju uz neapdomīgām darbībām… pēc tam ieguva tiesības piesaistīt Gaismas pusei vienu vienīgu cilvēku. Nedomāju, ka viņš dos Nakts Sardzei daudz labuma.

Es ari tā nedomāju. Timurs Borisovičs nesāks mācīties, kā izmantot Mijkrēšļa Spēku. Viņš iegūs savu ilgmūžību un iespēju izdarīt mazus maģiskus trikus, saskatīt darījumu partneru slepenos nolūkus, izvairīties no lodēm… Viņam ar to pietiks. Nu, pieņemsim, viņa firma sāks regulāri pārskaitīt uz Nakts Sardzes kontu lielas summas. Un pats biznesmenis kļūs labsirdīgāks, sāks nodarboties ar labdarību… paņems aprūpē balto lāci zoodārzā un kādu desmitu bāreņu bērnunamā.

Vienalga. Strīds ar Inkvizīciju nebija tā vērts.

—    Negodīgi, — Vitezslavs ar rūgtumu noteica. — Dienesta stāvokļa izmantošana personiskiem mērķiem!

Es nevilšus iespurdzos.

—    Kaut kas smieklīgs? — Vitezslavs saausījās.

—     Man šķiet, Geseram ir taisnība. Jūs tik tiešām esat aizsēdējies pie papīrdarba.

—                  Tātad tu uzskati, ka viss bija normāli? — Vitezslavs jautāja.

—   Nav iemesla sašutumam?

—     Cilvēks, lai arī ne labākais pasaulē, kļūs par Gaišo, — es sacīju. — Tagad viņš nevienam nenodarīs ļaunu. Tieši otrādi. Kāpēc lai es būtu sašutis?

—     Lai paliek, Vitezslav, — Edgars klusi sacīja. — Gorodeckis neko nesaprot. Viņš ir pārāk jauns.

Vitezslavs pamāja ar galvu un iedzēra kafiju. Tad drūmi noteica:

—    Man likās, ka tu atšķiries no visas tās Gaišās brālības. Ka tev svarīga ir būtība, nevis forma…

Un tad es aizsvilos.

—     Jā, man ir svarīga būtība, Vitezslav! Bet būtība ir tā, ka tu esi vampīrs! Be tu, Edgar, Tumšais mags! Nezinu, kur jūs saskatāt Līguma pārkāpšanu, bet esmu pārliecināts — pret Zebulonu pretenziju nebūtu!

—     Gaišais mags… — Vitezslavs novilka caur zobiem. — Gaismas adepts… Mēs tikai sargājam līdzsvaru, skaidrs? Un Zebulons nonāktu tribunālā, ja sadomātu pastrādāt ko tādu!

Taču mani tagad vairs nevarēja apturēt.

—     Zebulons daudz ko ir sastrādājis. Viņš centās nogalināt manu sievu. Viņš centās nogalināt mani. Viņš pastāvīgi grūž cilvēkus pie Tumsas! Tu saki, ka kāds no mūsējiem ir rīkojies negodīgi, apspēlējot blēdi? Tad lūk, tas varbūt arī ir negodīgi, bet pareizi! Jūs visu laiku esat sašutuši, kad jums atmaksā ar jūsu pašu viltu… nu labi, visu ir viegli mainīt. Sāciet spēlēt godīgi!

—                 Tavs un mūsu godīgums ir dažādas lietas, — Edgars izmeta.

—  Vitezslav, ejam!

Vampīrs pamāja un nolika līdz galam neizdzerto tasīti.

—    Pateicos par kafiju, Gaišais! Atdodu tev atpakaļ ielūgumu ienākt.

Abi Inkvizitori izgāja. Palika vien klusējošais Kostja, kas sēdēja uz ķeblīša un dzēra kafiju.

—    Moralizētāji, — es nikni noteicu. — Vai tu arī uzskati, ka viņiem ir taisnība?

Kostja pasmaidīja.

—    Nē, kāpēc gan? Tā viņiem arī vajag. Jau sen vajadzēja izdzīt Inkvizīcijai uzpūtību… man tikai žēl, ka to izdarīja Gesers, nevis Zebulons.

—    Gesers neko nedarīja, — es ietiepīgi sacīju. — Viņš taču apzvērēja, tu dzirdēji?

Kostja paraustīja plecus.

—     Nevaru iedomāties, kā viņš visu sarīkoja. Bet tā ir viņa intriga. Ne velti Zebulons nolēma nogaidīt. Viltīgs, viltīgs vecais kūmiņš… Zini, par ko es brīnos?

—    Nu? — Es saausījos. Kostjas atbalsts neiedvesmoja.

—    Kāda vispār starp mums ir starpība? Mēs vērpjam intrigas, pārvilinot mums vajadzīgos cilvēciņus savā pusē. Un jūs tieši tāpat. Sagribēja Gesers padarīt dēlu par Gaišo — un to izdarīja. Lieliski! Man nav nekādu pretenziju.

Kostja smaidīja.

—    Kā tu domā, kam bija taisnība Otrajā pasaules karā? — es pajautāju.

—     Kāpēc prasi? — Kostja saspringa, ne bez pamata gaidot lamatas.

—    Tu vispirms atbildi.

—     Mūsējiem bija taisnība, — Kostja patriotiski sacīja. — Starp citu, daži vampīri un vilkači karoja! Divi pat saņēma Varoņa Zvaigzni!

—     Bet kāpēc taisnība tieši mūsējiem? Staļins taču arī labprāt būtu aprijis Eiropu. Un mēs gan miermīlīgas pilsētas bombardējām, gan muzejus aplaupījām, gan dezertierus šāvām…

—    Tāpēc, ka viņi bija mūsējie! Tāpēc taisnība!

—    Tad lūk, tagad taisnība ir mūsējiem. Bet mūsējie ir Gaišie.

—    Tas ir, tu tā jūti, — Kostja precizēja. — Un iebildumus tāpēc nepieņemsi?

Es pamāju.

—     Ha! — Kostja nicīgi noteica. — Nu mini kaut vienu saprātīgu argumentu!

—    Mēs asinis nedzeram, — es atbildēju.

Kostja nolika tasīti uz grīdas un piecēlās.

—     Pateicos par viesmīlību! Atdodu tev tavu ielūgumu ienākt.

Un es paliku viens — lielā, tukšā dzīvoklī, vienatnē ar līdz galam neizdzertām tasītēm, atvērtu mikroviļņu krāsni un dziestošu ūdentiņu tējkannā…

Kāpēc es to mikroviļņu krāsnī sildīju? Viens vienīgs rokas mājiens — un ūdens būtu uzvārījies tieši tasītēs.

Es paņēmu telefonu, uzgriezu Svetlanas numuru. Viņa neatbildēja. Droši vien aizgājusi ar Nadjušu pastaigāties, bet telefonu atkal aizmirsusi istabā…

Ap sirdi man nebūt nebija tik viegli, kā es centos izrādīt.

Ar ko mēs tomēr esam labāki? Vērpjam intrigas, cīnāmies, mānāmies? Man vajag atbildi, kārtējo reizi vajag. Un nevis no gudrinieka Gesera, kas radis pušķoti izteikties. Un nevis no sevis paša — sev es jau vairs neticu. Man vajag atbildi no cilvēka, kam es uzticos.

Un vēl man jāsaprot, kā Gesers apmānīja Inkvizīciju.

Viņš ir zvērējis pie Gaismas un tomēr sameloja…

Par ko tad es cīnos?

—    Lai tas viss ir… — es iesāku un aprāvos. Nenolādēt — to māca pirmajās dienās pēc iniciācijas. Bet lūk — gandrīz paspruka…

Lai tas viss ir! Vienkārši ir.

Un tad pie durvīm piezvanīja — it kā kāds būtu uzminējis, ka man tagad nevajag palikt vienam.

—    Jā! — es nokliedzos pār visu istabu, atcerējies, ka durvis neaizslēdzu.

Durvis atvērās, un pa tām iespraucās Lasa galva. Mans kaimiņš palūkojās apkārt un pavaicāja:

—    Netraucēju?

—    Viss kārtībā, nāc iekšā!

Lass ienāca istabā un, pametis skatienu apkārt, sacīja:

—    Nu, tev te ir tā nekas… tikai klozetpods jāieliek… Vai var vēl reizīti nomazgāties? Tagad vai vakarā… man patika.

Es iebāzu roku kabatā, sataustīju atslēgu saišķi. Iedomājos, kā atslēgas piebriest, sadalās…

Es pametu Lasam jaunu komplektu.

-Ķer!

—    Priekš kam? — pētot atslēgas, Lass painteresējās.

—    Man būs jāaizbrauc. Lieto pagaidām!

—    Nu re, tikko normāls cilvēks iemitinājās… — Lass bija sarūgtināts. — Žēl. Vai drīz brauc projām?

—    Tūlīt pat, — teicu. Es pēkšņi sapratu, ka gribu redzēt Svētku un Nadju. — Varbūt vēl atgriezīšos.

—    Bet varbūt ne?

Es pamāju.

—    Žēl, — Lass atkārtoja, pienākot tuvāk. — Es te pie tevis mi- nidisku atskaņotāju redzēju… Turi!

Es paņēmu mazo disku.

—    “Kaujas protēzes”, — Lass paskaidroja. — Mans albums. Tikai sieviešu un bērnu klātbūtnē neslēdz iekšā!

—    Labi. — Es pagrozīju disku rokās. — Paldies!

—    Vai tev ir kādas nepatikšanas? — Lass prasīja. — Atvaino, ja bāžos, kur nevajag, bet izskats tev tāds pagalam bēdīgs…

—      Nē jau, nekas. — Es sapurinājos. — Pēc meitiņas esmu noilgojies. Tagad braukšu… sieva ar viņu ir vasarnīcā, bet man te darbs…

—     Svēta lieta, — Lass man piekrita. — Nedrīkst bērnu atstāt novārtā. Kaut gan, ja māte ir ar viņu, — tas ir galvenais.

Es paskatījos uz Lasu.

—     Māte tomēr bērnam ir galvenā, — Lass sacīja, iejuties Vi- gotska, Pjažē vai kāda cita bērnu psiholoģijas metra ādā. — Bioloģiski tā ir noteikts. Mēs, tēviņi, tomēr pirmām kārtām rūpējamies par mātīti. Bet mātītes — par mazuli.

•  • •

Timura Borisoviča dzīvoklī mani ielaida bez strīdiem. Apsargi izskatījās pavisam normāli, un diez vai viņiem bija kaut mazākā nojausma par nesenajiem notikumiem.

Gesers ar savu jaunatgūto dēlu dzēra kabinetā tēju. Lielā, gribējās pat teikt “pamatīgā” kabinetā, ar masīvu rakstāmgaldu, ar kaudzi visādu smieklīgu nieciņu uz senlaicīgo skapju plauktiem. Apbrīnojami, cik ļoti līdzīgas ir viņu gaumes. Timura Borisoviča kabinets apbrīnojami līdzinājās viņa tēva darbavietai.

—                  Ienāc, jaunais cilvēk! — Timurs Borisovičs man uzsmaidīja.

—   Redzi, viss nokārtojās.

Tad viņš palūkojās uz Geseru un piemetināja:

—    Jauns vēl, karstasinīgs…

—    Tas gan, — Gesers pamāja. — Kas atgadījies, Anton?

—    Jāparunā, — es sacīju. — Mums divatā.

Gesers nopūtās un paskatījās uz dēlu. Tas piecēlās.

—     Aiziešu pie saviem palaidņiem. Nav ko viņiem tur bikses deldēt, jāpieliek pie darba.

Timurs Borisovičs izgāja, un mēs palikām divatā ar Geseru.

—    Kas noticis, Gorodecki? — Gesers jautāja nogurušā balsī.

—    Vai mēs varam runāt brīvi?

-Jā.

—     Jūs negribējāt, lai jūsu dēls kļūtu par Tumšo Citādo, — es sacīju. — Vai ne?

—     Vai tad tu gribētu redzēt savu Nadjušu kā Tumšo burvi? — ar pretjautājumu atbildēja Gesers.

—    Taču Timurs neizbēgami kļūtu par Tumšo, — es turpināju.

—    Jums vajadzēja saņemt tiesības veikt viņa remoralizāciju. Tāpēc Tumšajiem vai — vēl labāk — Inkvizīcijai bija jākrīt panikā un jāizdara prettiesiskas darbības pret jūsu dēlu…

—    Tas arī notika, — Gesers atteica. — Tā, Gorodecki. Tu gribi mani par kaut ko apsūdzēt?

—    Nē, es gribu saprast.

—     Tu taču redzēji — es zvērēju pie Gaismas. Es agrāk nebiju ticies ar Timuru. Es viņam neko neapsolīju, nesūtīju vēstules. Un nevienu šo mērķu sasniegšanai nepiesaistīju.

Nē, Gesers necentās attaisnoties. Un necentās mani samulsināt. Viņš it kā izklāstīja uzdevuma nosacījumus — ar baudu gaidot, kādu atbildi sniegs skolnieks.

—    Vitezslavam pietika uzdot vēl vienu jautājumu, — es sacīju.

—   Taču acīmredzot tas jautājums viņam bija pārāk cilvēcisks…

Gesers pamirkšķināja acis, kā gatavojoties pamāt ar galvu.

—     Māte, — es sacīju.

—     Vitezslavs savulaik nonāvēja savu māti, — Gesers paskaidroja. — Ne aiz ļaunuma. Viņš bija jauns vampīrs un nespēja sevi kontrolēt. Bet… kopš tā laika viņš cenšas šo vārdu neizrunāt.

—    Kas ir Timura māte?

—    Dosjē jābūt minētam vārdam.

—     Tur varēja būt jebkurš vārds. Rakstīts, ka Timura māte pazuda kara beigās… bet es zinu kādu sievieti Citādo, kura kopš tā laika dzīvoja putna ķermenī. No cilvēku viedokļa viņa bija mirusi.

Gesers klusēja.

—    Vai jūs tiešām nevarējāt viņu atrast agrāk? — es jautāju.

—     Mēs bijām pārliecināti, ka Timka ir miris, — Gesers klusi noteica. — Tieši Olga negribēja samierināties. Un, kad viņu reabilitēja, turpināja meklēt…

—    Atrada dēlu. Un deva viņam pārsteidzīgu solījumu, — es pabeidzu.

—      Sievietēm ir atļauts izrādīt liekas emocijas, — Gesers sausi noteica. — Pat visgudrākajām sievietēm. Bet vīrieši tāpēc arī eksistē, lai aizsargātu gan savu sievieti, gan savu bērnu. Racionāli un pārdomāti visu organizētu.

Es pamāju.

—    Tu mani nosodi? — Gesers ar interesi pajautāja. — Anton?

—     Kas es tāds esmu, lai nosodītu? — es pavaicāju. — Man ir meita — Gaišā Citādā. Un es pats negribētu viņu laist uz Tumsu.

—    Paldies, Anton! — Gesers pamāja, un bija skaidri redzams — atslāba. — Priecājos, ka tu to saprati.

—     Interesanti, cik tālu jūs būtu gājis dēla un Olgas dēļ, — es sacīju. — Svetlana taču kaut ko juta? Ka man draud briesmas?

Gesers paraustīja plecus.

—    Uz priekšnojautām nevar paļauties.

—    Ja es būtu nolēmis izstāstīt Inkvizīcijai patiesību, — es turpināju. — Būtu nolēmis aiziet no Sardzes uz Inkvizīciju… Ko tad?

—     Tu taču neaizgāji, — Gesers atbildēja. — Par spīti visiem Vitezslava mājieniem. Kas vēl, Anton? Jūtu, ka tev uz mēles ir jauns jautājums.

—     Kā iznāca, ka jūsu dēls ir Citādais? — es pajautāju. — Tā taču ir loterija. Reti kurā Citādo ģimenē piedzimst bērns Citādais.

—     Anton, vai nu ej pie Vitezslava un izklāsti visus savus minējumus, vai taisies ka tiec pie Svetlanas! — Gesers klusi noteica. — Man šo pratināšanu aiztaupi.

—    Nebaidāties, ka Inkvizīcija visu apdomās un aptvers, kas par lietu? — es vaicāju.

—     Nebaidos. Pēc trim stundām Vitezslavs parakstīs papīrus par izmeklēšanas beigšanu. Lietu viņi neuzsāks. Jau tā mēslos līdz ausīm.

—    Lai jums veicas ar Timura remoralizāciju! — es sacīju.

Un gāju uz durvju pusi.

—    Tev ir vēl nedēļa atvaļinājuma, pavadi to ar ģimeni! — Gesers sacīja man nopakaļ.

Sākumā es gribēju lepni pateikt, ka man žēlastības dāvanas nevajag.

Bet laikus aprāvos.

Kāda velna pēc?

—    Divas nedēļas, — es sacīju. — Man jau brīvdienas vien ir sakrājušās mēneša garumā.

Gesers neatbildēja.

EPILOGS

BMW es nolēmu atdot pēc atgriešanās no atvaļinājuma. Galu galā…

Pa atjaunoto trasi — agrāk te bija grambas, ko savienoja atsevišķi šosejas posmi, toties tagad šosejas posmus paretam bojāja grambas — mašīna viegli brauca ar simt divdesmit.

Labi būt Citādajam.

Es zinu, ka neiekļūšu sastrēgumā. Es zinu, ka man pretī neiz- drāzīsies pašizgāzējs ar dzērušu vadītāju. Ja beigsies benzīns, es varu ieliet benzīna tvertnē ūdeni un pārvērst to par degvielu.

Nu kurš gan negribēs miesīgam bērnam tādu likteni?

Vai man ir tiesības nosodīt Geseru un Olgu?

Magnetola mašīnā bija jauna, ar ligzdu minidiskiem. Sākumā es gribēju tur ielikt “Kaujas protēzes”, bet tad nolēmu, ka gribas kaut ko liriskāku.

Es uzliku “Balto gvardi”.

—                                                      Es nezinu, ko tu nolēmi,

Es nezinu, kurš ir ar tevi,

Eņģelis aizdiedzis debesis Ar gaiši un tumši zilu diegu…

Es neatceros zaudējuma garšu,

Es nespēju novērst ļaunumu,

Ik reizi, iznākot pa durvīm,

Es eju pie tava siltuma…

Iezvanījās mans mobilais telefons — un gudrā magnetola uzreiz pieklusināja skaņu.

—    Svēta? — es pajautāju.

—    Tevi nevar sazvanīt, Anton.

Svetlanas balss bija mierīga. Tātad viss kārtībā.

Un tas ir pats galvenais.

—    Es tevi arī nevarēju sazvanīt, — es atzinu.

—     Acīmredzot atmosfēras fluktuācijas. — Svetlana pasmējās.

—   Kas notika pirms pusstundas?

—    Nekas īpašs. Parunāju ar Geseru.

—    Viss normāli?

—     Jā.

—    Man bija priekšnojauta, ka tu staigā kā pa naža asmeni.

Es pamāju, skatoties uz ceļu. Mana sieva ir gudriniece, Geser. Uz viņas priekšnojautām var paļauties.

—    Vai tagad viss kārtībā? — es pajautāju.

—    Tagad viss kārtībā.

—    Svēta, ko darīt, ja neesi pārliecināts, ka esi rīkojies pareizi? — ar vienu roku pieturot stūri, es vaicāju. — Ja mokies ar jautājumu — ir tev taisnība vai nav?

—     Pievienojies Tumšajiem! — Svetlana bez svārstīšanās atbildēja. — Viņi nemokās.

—     Un tā ir visa atbilde?

—     Tā ir vienīgā atbilde. Un visa atšķirība starp Gaišajiem un Tumšajiem. To var saukt par sirdsapziņu, var saukt par tikumību. Būtība ir viena un tā pati.

—     Tāda sajūta, — es sūkstījos, — ka kārtības laiks beidzas. Saproti? Bet sākas… nezinu. Ne tumšs laiks, ne gaišs… un pat ne Ink- vizitoru stunda…

—    Šis ir nevienam nepiederošs laiks, Anton, — Svetlana sacīja.

—    Šis ir tikai un vienīgi nevienam nepiederošs laiks. Tev taisnība, kaut kas tuvojas. Kaut kas pasaulē notiks. Bet ne tūlīt.

—      Parunā ar mani, Svēta! — es lūdzu. — Man vēl pusstunda jābrauc. Parunā ar mani šo pusstundu, labi?

—     Man mobilā kontā ir maz naudas, — ar šaubu pieskaņu atbildēja Svetlana.

—    Tūlīt pārzvanīšu, — es ierosināju. — Es taču pildu uzdevumu, man ir firmas mobilais. Lai Gesers apmaksā rēķinu!

—    Un sirdsapziņa tevi nemocīs? — Svetlana iesmējās.

—    Šodien es to esmu uztrenējis.

—     Labi, nepārzvani, es noburšu savu mobilo, — Svetlana atteica. Vai nu pa jokam, vai nopietni. Es ne vienmēr saprotu, kad viņa joko.

—    Tad stāsti, — es teicu. — Kas būs, kad es atbraukšu. Ko teiks Nadjuša. Ko teiksi tu. Ko teiks tava mamma. Kas ar mums būs.

—     Viss būs labi, — Svetlana sacīja. — Gan es priecāšos, gan Nadja. Un mana mamma arī priecāsies…

Es vadīju mašīnu, pretēji visiem autoinspekcijas stingrajiem noteikumiem ar vienu roku spiežot telefonu pie auss. Pa pretējo joslu nemitīgi pretī traucās kravas mašīnas.

Es klausījos, ko man saka Svetlana.

Bet no skaļruņiem plūda klusa sievietes balss:

—                         Kad tu atgriezīsies, viss būs citādi,

Un kaut mēs pazītu viens otru…

Kad tu atgriezīsies,

Bet es ne sieva un pat ne draudzene.

Kad tu atgriezīsies pie manis,

Kas tevi tik neprātīgi mīlējusi esmu,

Kad tu atgriezīsies,

Redzēsi, ka kauliņi ir sen un ne mūsu rokām mesti…

Otrais stāsts. NEVIENAM NEPIEDEROŠA TELPA

.

PROLOGS

Tā nu iznācis, ka Piemaskavā parasti atpūšas vai nu nabagie, vai bagātie. Vidusšķira izvēlas Turcijas viesnīcas (ar programmu “viss iekļauts, dzer, cik lien”), svelmaino Spānijas siestu vai Horvātijas tīrās pludmales. Atpūsties Krievijas vidienē vidusšķirai nepatīk.

Tūlīt gan jāteic — vidusšķira Krievijā ir neliela.

Bioloģijas skolotāju, lai arī prestižā Maskavas ģimnāzijā, pie vidusšķiras nu nekā nevar pieskaitīt. Taču, ja skolotāja ir sieviete, ja virs, maita, pirms trim gadiem aizgājis pie citas, ne mazākajā mērā neapdraudot mātes tiesības audzināt divus bērnus, tad par Turcijas viesnīcām var tikai sapņot.

Labi vēl, ka bērni pagaidām nav sasnieguši briesmīgo pusaudža vecumu un no sirds priecājas par veco vasarnīciņu, seklo upīti un mežu, kas sākas turpat aiz ciema žoga.

Slikti bija tas, ka vecākā meita pārāk nopietni uztvēra savu vecākā bērna statusu. Desmit gadu vecumā gluži labi var pieskatīt piecgadīgo brālīti, kas plunčājas upē, taču nav ieteicams, paļaujoties uz zināšanām no “Dabaszinību” mācību grāmatas, ieklīst dziļi mežā.

Desmitgadīgā Ksjuša vēl pat nenojauta, ka viņi ir apmaldījušies. Stingri turot brāli aiz rokas, viņa gāja pa tik tikko saredzamo taciņu un stāstīja:

—      Un tad viņu atkal caurdūra ar priedes mietiem! Vienu mietu ietrieca pierē, otru — vēderā! Bet viņš 110 kapa pieceļas un saka: “Vienalga, nenogalināsiet! Es jau sen esmu miris! Un sauc mani…”

Brālis sāka klusu idēt.

—    Labi, labi, es pajokoju, — nopietni teica Ksjuša. — Viņš nokrita un nomira. Viņu apglabāja un aizgāja svinēt.

—    B-b-briesmīgi, — atzinās Romka. Valodu viņš raustīja ne jau aiz bailēm. Viņš to darīja vienmēr. — V-vairs n-nestāsti, labi?

—     Nestāstīšu, — teica Ksjuša, atskatoties atpakaļ. Taciņa aiz muguras vēl bija saredzama, bet priekšā jau bija ieslēpusies sakritušajās skujās un satrūdējušajās lapās. Mežu nemanāmi pārņēma krēsla, tas kļuva drūms. Te bija pavisam citādi nekā mežā pie ciemata, kur mamma īrēja “vasarnīcu” — vecu, pamestu būdiņu. Vajadzēja iet atpakaļ, kamēr vēl nebija par vēlu, un Ksjuša, kā jau gādīgā vecākā māsa, to saprata. — Ejam mājās, citādi mamma rāsies.

—    Sunītis, — brālis pēkšņi sacīja. — S-skaties, s-sunītis!

Ksjuša pagriezās.

Aiz muguras tiešām stāvēja suns. Liels, pelēks, ar ilkņiem — un skatījās, muti atpletis, kā smaidot.

—    Gribu tādu sunīti, — Romka bez aizķeršanās noteica un lepni paskatījās uz māsu.

Ksjuša bija pilsētas meitene un vilkus redzējusi tikai bildēs. Nu, vēl arī zooloģiskajā dārzā — tikai tur bija reti Sumatras vilki…

Bet tagad viņai sametās bail.

—    Ejam, ejam, — viņa klusi noteica, vēl stingrāk saspiežot brāļa roku. — Tas ir svešs sunītis, ar viņu nedrīkst spēlēties.

Kaut kas viņas balsī brāli laikam nobiedēja. Un tā nobiedēja, ka viņš nesāka īdēt, bet pats ieķērās māsai rokā un paklausīgi gāja blakām.

Pelēkais sunītis mazliet pastāvēja un nesteidzīgi devās bērniem pakaļ.

—                  T-tas mums seko, — Romka sacīja, lūkodamies atpakaļ.

—   Ksjuha, v-vai tas ir v-vilks?

—     Tas ir sunītis, — teica Ksjuša. — Tikai neskrien, skaidrs? Vilki kož tiem, kuri skrien!

Sunītis ieklepojās — it kā iesmējās.

—    Skrienam! — iekliedzās Ksjuša. Un viņi metās skriešus, laužoties cauri mežam, cauri dzelkšņainiem krūmiem, garām mežonīgi augstam skudru pūznim, garām apsūnojušu celmu rindai — kāds te savulaik bija nocirtis un aizstiepis vismaz desmit kokus.

Suns te nozuda, te parādījās. Aizmugurē, pa labi, pa kreisi. Un pa laikam ieklepojās — iesmējās.

—    Viņš smejas! — caur asarām iekliedzās Romka.

Suns pazuda. Ksjuša apstājās pie varenas priedes, spiežot Romku sev klāt. Brālis jau sen tādas maiguma izpausmes necieta, bet šoreiz nepretojās, piespiedās ar muguru klāt māsai, bet acis izbailēs aizsedza ar plaukstām.

—    Es neb-baidos, neb-baidos, — viņš klusiņām atkārtoja. — Te neviena nav.

—     Neviena nav, — apstiprināja Ksjuša. — Nečīksti! Tam vil… sunītim tur bija kucēni. Viņš mūs aizdzina no kucēniem. Saprati? Tagad mēs iesim mājās.

—                 Iesim, — priecīgi piekrita Romka un noņēma rokas no acīm.

—   Vai, kucēni!

Bailes izgaisa, tiklīdz viņš ieraudzīja no krūmiem iznākam kucēnus. To bija trīs — pelēki, ar augstu pieri, dumjām acīm.

—    K-kucēni… — jūsmoja Romka.

Ksjuša paniski parāvās malā. Priede, pie kuras viņi stāvēja, nelaida — katūna kleitiņa ar sveķiem bija pielipusi pie koka. Ksjuša parāvās stiprāk, audums ieplīsa un atlīmējās.

Tad Ksjuša ieraudzīja vilku. Tas stāvēja aiz muguras un smaidīja.

—    Jākāpj kokā… — nočukstēja Ksjuša.

Vilks iesmējās.

—     Viņš grib, lai mēs ar kucēniem paspēlējamies?cerīgi vaicāja Romka.

Vilks sāka šūpot pelēko ar tumšiem plankumiem klāto galvu. It kā atbildot — nē, nē, es gribu, lai kucēni paspēlējas ar jums…

Tad Ksjuša iekliedzās — tik skaļi un spalgi, ka pat vilks soli atkāpās un savieba purnu.

—     Vācies prom, prom! — aizmirsusi, ka viņa ir jau liela, drosmīga meitene, kliedza Ksjuša.

—     Neklaigājiet te, — atskanēja no aizmugures. — Visu mežu sacēluši kājās…

Bērni, cerību pilni, pagriezās. Blakus kucēniem stāvēja pieaugusi sieviete — glīta, melniem matiem, garā lina kleitā, basām kājām. Vilks draudīgi ierūcās.

—    Neblēņojies… — sieviete noteica, tad noliecās un paķēra vienu kucēnu aiz skausta — tas viņas rokās ļengani nokarājās, kā iemidzis. Arī pārējie sastinga savās vietās. — Kas mums te ir?

Vilks, vairs nepievēršot nekādu uzmanību bērniem, drūmi pagāja uz sievietes pusi.

—                                                      Vilku miga, šausmas, tumsa, neapmānīt mani jums, —

dziedošā balsī noskaitīja sieviete.

Vilks apstājās.

—                                                      Patiesību redzu, melus ar, kam gan līdzīgs esi tu? —

sieviete noskaitīja, skatoties uz vilku.

Vilks atņirdza zobus.

—    Ai, ai, ai! — sacīja sieviete. — Ko nu iesāksim?

—    Ej… prom! — ierējās vilks. — Ej, ra… ga… na…

Sieviete iemeta vilcēnu mīkstajās sūnās. Sastingums pagaisa — kucēni panikā metās pie vilka un cits pēc cita palīda viņam zem vēdera.

—                                                      Trīs zāles stiebrus, bērza tāsi, no krūma rautu vilka ogu, asins lāsi, asaru,

kazas ādu, matu šķipsnu… es maisīju un mīcīju, dziru vārīju…

Vilks sāka kāpties atpakaļ, kucēni viņam sekoja.

—                                                                  Nu esi tu bez spēka, un burvestībai gals! —

triumfējoši noteica sieviete.

Gluži kā četri pelēki zibeņi — viens liels un trīs maziņi — pazuda no klajuma krūmos. Gaisā novirpuļoja pelēkas ādas lēveri un sāka smirdēt pēc suņa — it kā pēc lietus te būtu žāvējies suņu bars.

—    Tante, vai jūs esat r-ragana? — Romka klusi pajautāja.

Sieviete iesmējās. Piegāja pie bērniem un paņēma aiz rokas.

—     Iesim!

Būdiņa nepavisam nebija uz vistas kājas, un Romka jutās ļoti vīlies. Visparastākā baļķu būda ar maziem lodziņiem un mazītiņu priekšnamu.

—    Vai p-pirts jums ir? — Romka vaicāja, grozīdams galvu.

—     Kam tev pirts? — Sieviete iesmējās. — Nomazgāties gribi?

—     Jums v-vispirms jāizkurina p-pirts, tad mūs jāp-pabaro un tikai t-tad jāapēd, — Romka nopietni sacīja.

Ksjuša parāva viņu aiz rokas, taču sieviete neapvainojās, tikai iesmējās.

—    Vai tu mani neesi sajaucis ar ļauno raganu no pasakas? Drīkst pirti nekurināt? Man tās nav. Un arī ēst es jūs neēdīšu.

—     D-drīkst, — Romka nopriecājās.

Arī mājiņas iekšpusē nekas neliecināja, ka te mitinātos sevi cienoša ragana. Pie balsinātās sienas tikšķēja pulkstenis ar svārstu, pie griestiem karājās skaista lustra ar samta pušķiem, uz ļodzīgas etažeres stāvēja neliels Philips televizors. Bija arī krievu krāsns, taču aizkrāmēta ar visādām grabažām tā, ka nebija šaubu — jauni brašuļi un mazi bērni tajā jau sen nebija cepti. Vienīgi liels grāmatu skapis ar senām grāmatām izskatījās solīdi un noslēpumaini. Ksjuša piegāja pie skapja un paskatījās uz vāciņiem. Mamma vienmēr teica, ka inteliģentam cilvēkam svešā dzīvoklī vispirms jāapskatās saimnieka grāmatas un tikai pēc tam viss pārējais.

Grāmatas bija apbružātas, ar tik tikko salasāmiem nosaukumiem, savukārt tas, ko izdevās izlasīt, lai ari krievu mēlē, tomēr palika pilnīgi nesaprotams. Mammai ari bija tādas grāmatas: “Helmintolo- ģija”, “Etnoģenēze”… Ksjuša nopūtās un pagāja nost no skapja.

Romka jau sēdēja pie galda, bet ragana lēja viņam tēju no baltas elektriskās tējkannas.

—    Tējiņu dzersi? — viņa draudzīgi vaicāja. — Garšīga, no meža zālītēm…

—     G-garšiga, — Romka apstiprināja, lai gan viņš vairāk mērcēja barankas medū nekā dzēra tēju. — S-sēdies, Ksjuha!

Ksjuša apsēdās un pieklājīgi paņēma tasīti.

Tēja nudien bija garda. Ari ragana to dzēra, ar smaidu raugoties uz bērniem.

—     Vai mēs nepārvērtīsimies par kazlēniem, kad tēju būsim izdzēruši? — Romka pēkšņi ievaicājās.

—    Kāpēc? — ragana nobrīnījās.

—     Jūs mūs nobursiet, — Romka paskaidroja. — Pārvērtīsiet par kazlēniem un apēdīsiet.

Redzams, pilnīgas uzticības pret noslēpumaino glābēju viņam tomēr nebija.

—    Kāpēc gan lai es jūs pārvērstu par smirdīgiem kazlēniem un tad ēstu? — ragana bija sašutusi. — Ja gribētu jūs apēst, tad ari apēstu bez visādām pārvērtībām. Mazāk skaties Rovu, puisīt!

Romka sapūtās, klusi iebakstīja Ksjušai un čukstus pajautāja:

—    Kas tas Rovs tāds ir?

Ksjuša nezināja un apsauca brāli:

—    Dzer tēju un paklusē! Kaut kāds burvis…

Par kazlēniem viņi nepārvērtās, tēja bija garšīga, bet medus un barankas — vēl gardāki. Burve iztaujāja Ksjušu, kā viņa mācās skolā, un piekrita, ka ceturtā klase ir tīrās briesmas — nepavisam ne kā trešā. Sarāja Romku par to, ka viņš tēju skaļi strēba. Pavaicāja Ksjušai, cik sen brālis jau stostās. Bet pēc tam pastāstīja, ka viņa nav nekāda burve, bet gan botāniķe, vāc mežā visādas retas zālītes. Un, skaidra lieta, zina, no kādām zālītēm vilki baidās kā no uguns.

—    Bet kāpēc vilks runāja? — neticīgais Romka jautāja.

—    Viņš nerunāja, — burve botāniķe asi atteica. — Viņš rēja, bet jums likās, ka vilks runā. Vai ne?

Ksjuša padomāja un nosprieda, ka tieši tā viss ari bija.

—     Es jūs pavadīšu līdz mežmalai, — sieviete sacīja. — No turienes ciemu jau var redzēt. Bet uz mežu vairs neejiet, citādi vilki apēdis!

Romka padomāja un piedāvāja viņai savu palīdzību zālīšu vākšanā. Bet, lai vilki viņus neaiztiktu, jāiedod viņam īpaša zālīte pret vilkiem. Un katram gadījumam pret lāčiem. Un vēl var pret lauvām, jo te mežs ir gluži tāds pats kā Āfrikā.

—    Nekādu zālīšu! — sieviete stingri noteica. — Tās ir retas zālītes, ierakstītas Sarkanajā Grāmatā. Vienkārši tāpat tās neplūc.

—                   Es zinu, kas ir Sarkanā Grāmata, — Romka nopriecājās.

—   Bet sakiet, lūdzu…

Sieviete paskatījās uz pulksteni un pašūpoja galvu. Labi audzinātā Ksjuša tūlīt pateica, ka viņiem laiks iet.

Bērni katrs saņēma pa šūnu medus gabaliņam, un sieviete aizveda viņus līdz mežmalai — tā izrādījās pavisam tuvu, it kā taciņas pašas nestu uz priekšu.

—     Mežā vairs ne soli! — sieviete pamācoši atkārtoja. — Ja es negadīšos tuvumā, vilks jūs apēdīs.

Kāpjot lejā no uzkalna, ciema virzienā, bērni vairākas reizes atskatījās.

Sieviete stāvēja un skatījās viņiem nopakaļ, tad pazuda.

—     Viņa tomēr ir ragana, vai ne, Ksjuha? — Romka pajautāja.

—     Viņa ir botāniķe! — Ksjuša aizstāvēja sievieti. — Tu vairs nestosties! — viņa brīnījās.

—    St-st-stostos! — Romka sāka muļķoties. — Es arī agrāk varēju nestostīties, es tikai jokoju!

1. NODAĻA

Kurš teicis, ka tikko slaukts piens ir garšīgs?

Droši vien tas nāk līdzi no pirmās klases. No kaut kādas “Dzimtās valodas”, kur rakstīts par gardum gardo tikko slaukto, vēl silto pienu. Un naivie pilsētas bērni tic.

Īstenībā garša tādam pienam ir diezgan savdabīga. Kad tas ir kādu dienu pastāvējis pagrabā un atdzisis — pavisam cita lieta. To dzer pat tie vārguļi, kam nav vajadzīgo gremošanas fermentu. Un tādu, starp citu, nav mazums. No mātes dabas viedokļa pieaugušajiem piens nav jādzer, pienu vajag bērniem…

Taču cilvēki reti uzklausa dabas viedokli.

Un vēl jo vairāk — Citādie.

Es pastiepu roku pēc vēderainās krūzes un ielēju sev vēl glāzi. Vēss, ar plēvīti… kāpēc no vārīšanas plēvīte ir tik riebīga, bet mājas pienā tā ir pati gardākā? Iedzēru lielu malku. Pietiek, jāatstāj Svetkai un Nadjušai. Uz visu ciemu — nebūt ne mazu, kā nekā piecdesmit māju — ir tikai viena govs! Labi, ka vismaz viena… Un man ir stipras aizdomas, ka par izcilo izslaukumu šī brūnaļa, kam nav nekādu glaunu radurakstu, var pateikties Svetlanai. Velti ar sevi lepojas tante Saša — četrdesmitgadīga krievu vecene, kuras saimniecībā ir govs Raika, vepris Borjka, āzis Miška un mājputni bez vārda. Vienkārši Svetlana grib, lai meitiņa dzertu īstu pienu, tāpēc visas kaites iet govij secen. Tante Saša varētu viņu kaut ar zāģskaidām barot — nekas nemainītos!

Patiešām, īsts piens — tas tomēr ir kaut kas labs. Lai reklāmu varoņi brauc šurp uz ciemu ar piena pakām un mirdzošām acīm atkārto: “īsts!” Viņiem pienākas tā darīt. Viņiem par to naudu maksā. Ari zemniekiem, kas jau sen un pamatīgi atradināti turēt jelkādus lopiņus, ir vieglāk lamāt demokrātus un “pilsētniekus”, nevis govis ganīt.

Nolicis tukšo glāzi, es iegāzos starp kokiem nostieptajā šūpuļtīklā. Ir nu gan buržujs, — tā par mani domā vietējie. Atbrauca lepnā mašīnā, sievai aizjūras produktus atveda, visu dienu ar grāmatu šūpuļtīklā novāļājās… Bet te, saproties, tauta visu dienu klimst apkārt, nav par ko paģiras salāpīt…

—     Labdien, Anton Sergejevič! — it kā nolasījis manas domas, pāri sētai mani sveicināja vietējais alkoholiķis Koļa. Kā gan viņš atcerējās manu vārdu? — Labi atbraucāt?

—     Labdien, Koļa! — es kundziski atņēmu viņa sveicienu, pat necenšoties izrāpties no šūpuļtīkla. Tik un tā nenovērtēs. Ne jau tāpēc atnācis. — Paldies, viss normāli.

—    Vai palīdzēt neko nevajag, saimniecībā vai kā… — Koļa bezcerīgi jautāja. — Eju, iedomājos apprasīties…

Es aizvēru acis — cauri plakstiņiem asinssarkana spīdēja rietēt sākusī saule.

Es neko nevaru padarīt. Pilnīgi neko. Pietiktu ar sestā septītā līmeņa iejaukšanos, lai nabaga Koļam zustu tieksme pēc alkohola, pārietu ciroze un parādītos vēlme strādāt, nevis šņabi dzert un sievu iekaustīt.

Un es pat varu, par spīti visiem Līgumiem, klusiņām veikt šo iejaukšanos. Viegla rokas kustība…

Un ko tālāk? Nu nav ciemā darba. Arī pilsētā bijušais mehani- zators Koļa nevienam nav vajadzīgs, un naudas, lai sāktu “savu biznesu”, Koļam arī nav. Pat sivēnu viņš nevar nopirkt.

Atkal viņš ies meklēt kandžu, kaut kā kulsies ar nejaušiem peļņas darbiem un izgāzīs niknumu uz tādu pašu nodzērušos, no visa nogurušo sievu. Ne cilvēks jāārstē, bet visa zemeslode.

Vai vismaz viena sestā pasaules daļa. Ar lepno nosaukumu Krievzeme.

—    Anton Sergejevič, spēka nav… — Koļa dziļi izjusti sacīja.

Kam vajadzīgs bijušais alkoholiķis izmirstošā ciemā, kur kolhozs izjuka, bet vienīgajam fermerim trīs reizes sarkano gaili pielaida, kamēr mājienu saprata?

—      Koļa, kāda tev armijā bija specialitāte? Tankists? — es pajautāju.

Ir taču mums kaut kādi algotņi? Lai labāk brauc uz Kaukāzu, nevis pēc gada atstiepj kājas no surogātiem…

—     Es neesmu dienējis, — Koļa drūmi sacīja. — Nepaņēma. Toreiz ļoti vajadzēja mehanizatorus, man visu laiku deva pagarinājumu, un tad arī iesaukuma vecums bija pāri… Anton Sergejič, ja kādam jāsadod pa purnu — es to varēšu! Nešaubieties! Driskās sapluinīšu!

—     Koļa, — es palūdzu. — Vai tu varētu apskatīties manas mašīnas motoru? Vakar tur kaut kas it kā klaudzēja…

—    Apskatīšos, — Koļa atdzīvojās. — Es taču…

—     Turi atslēgas! — Es pasviedu viņam breloku. — No manis pudele.

Koļas sejā atplauka laimīgs smaids.

—    Vai gribat, es jums mašīnu arī nomazgāšu? Dārga droši vien… un pa mūsu ceļiem…

—    Paldies! — es teicu. — Būšu ļoti pateicīgs.

—     Tikai šņabi gan man nevajag, — Koļa piepeši teica, un es no pārsteiguma pat sarāvos: kas noticis, pasaule apgriezusies kājām gaisā? — Garšas nekādas… Ja varētu kandžu…

—    Norunājuši, — es teicu. Laimīgais Koļans atvēra vārtiņus un devās uz šķūņa pusi, kur es vakar novietoju mašīnu.

Bet no mājas — es nevis redzēju, bet jutu — iznāca Svetlana. Tātad Nadjuška ir nomierinājusies un bauda saldu pēcpusdienas miegu… Svēta pienāca, nostājās pie galvas, pavilcinājās, tad uzlika vēsu plaukstu man uz pieres un pajautāja:

—    Slikti?

—    Mh, — es norūcu. — Svetka, es neko nevaru padarīt. Neko. Kā tu te turies?

—                  Es uz šo ciematiņu kopš bērnības braucu, — Svetlana sacīja.

—   Tēvoci Koļu atceros vēl pavisam normālu. Jauns bija, jautrs. Ar traktoru mani, puņķutapu, vizināja. Skaidrā. Un dziesmas dziedāja. Vari iedomāties?

—    Vai agrāk bija labāk? — es jautāju.

—     Dzēra mazāk, — Svetlana īsi atbildēja. — Anton, kāpēc tu viņu neremoralizēji? Es taču jutu — tu jau grasījies, Mijkrēslim trīsas pārskrēja. Te nekādu sargātāju nav… izņemot tevi.

—     Uz cik ilgu laiku tad tas būtu? — es atcirtu. — Atvaino… ne jau ar tēvoci Koļu jāsāk.

—     Ne ar tēvoci Koļu, — Svetlana piekrita. — Bet iejaukšanās varas struktūru darbā ir aizliegta ar Līgumu. "Cilvēkiem, kas cilvēkiem pienākas, Citādajiem, kas Citādajiem pienākas.”

Es klusēju. Jā, ir aizliegts. Jo tas ir visvieglākais un visdrošākais veids, kā novirzīt cilvēku masas pie Labā vai Ļaunā. Tātad — tiek izjaukts līdzsvars. Vēsturē ir bijuši karaļi un prezidenti, kas piederēja pie Citādajiem. Un tas beidzās ar tādiem kariem…

—    Tu te nonīksi, Anton… — Svetlana sacīja, glaudīdama man matus. — Brauksim atpakaļ uz pilsētu.

—    Nadjuša taču priecājas, — es iebildu. — Un tu pati gribēji vēl nedēļu te padzīvot, vai ne?

—     Tu taču mokies… Varbūt brauc viens pats? Pilsētā tev būs jautrāk.

—                  Varētu domāt, ka tu gribi tikt no manis vaļā, — es norūcu.

—   Ka tev te ir mīļākais.

Svetlana iespurdzās.

—    Varbūt piedāvāsi kādu kandidatūru?

—     Nē, — es sacīju, mazliet padomājis. — Ja nu vienīgi kāds no vasarniekiem…

—     Mums te ir sievišķu valstība, — Svetlana atgaiņājās. — Vai nu vieninieces, vai arī veči raujas, bet sievietes bērnus pieskata… Starp citu, Anton, te bija viena dīvaina lieta…

—    Jā? — es saausījos. Ja jau Svetlana saka “dīvaina”…

—     Vai atceries, vakar Anna Viktorovna bija pie manis ienākusi?

—    Učene? — Es iesmējos. Anna Viktorovna bija tipiska “učene”, kam tikai “Šurumburumā” filmēties. — Viņa taču nāca pie tavas mammas.

—    Pie mammas un pie manis. Viņai ir divi bērneļi — piecgadīgais Romka, jaunākais, un desmitgadīgā Ksjuša.

—    Ļoti labi. Visu cieņu Annai Viktorovnai.

—    Neāksties. Pirms divām dienām bērneļi mežā apmaldījās.

Man miegainību kā ar roku atņēma, un, pieturoties pie koka, es

šūpuļtīklā piecēlos sēdus un paskatījos uz Svetlanu.

—    Kāpēc uzreiz neteici? Līgums paliek Līgums, tomēr…

—     Neuztraucies — kā pazuda, tā arī atradās. Pievakarē paši pārnāca.

—     Tiešām retums, — es nenoturējos. — Bērni uz pāris stundām mežā aizkavējās! Vai tiešām meža zemenes bija sakārojies?

—     Kad mamma viņiem sadeva sukas, sāka stāstīt, ka apmaldījušies, — Svetlana nesatricināmi turpināja, — un satikuši vilku. Vilks viņus dzenājis pa mežu un aizvilinājis tieši pie vilcēniem…

—    Tā… — es nomurmināju un jutu, ka krūtīs trauksmaini sāk pulsēt.

—     Vārdu sākot, bērni pārbijās. Bet tad parādījusies kāda sieviete, noskaitījusi vilkam pantiņu un tas aizskrējis. Bet sieviete aizvedusi bērnus pie sevis uz būdu, pacienājusi ar tēju un pavadījusi līdz ciema žogam. Teikusi, ka esot botāniķe un viņai esot visādas zālītes, no kurām vilki baidoties…

—     Bērnu fantāzijas, — es atcirtu. — Vai ar mazajiem viss kārtībā?

—    Pilnīgi.

—     Es jau gaidīju kaut kādas riebeklības, — noteicu un atkal apgūlos šūpuļtīklā. — Saistību ar maģiju pārbaudīji?

—    Pilnīgi nekādas, — Svetlana sacīja. — Ne mazāko pēdu.

—     Fantāzijas. Vai arī patiešām no kāda nobijušies… varbūt no vilka. Bet sieviete viņus izveda no meža. Bērniem paveicās, tomēr kārtīgs pēriens…

—     Jaunākais, Romka, agrāk diezgan stipri stostījās, bet tagad vairs ne. Bubina, pantiņus skaita…

Es mazliet padomāju, tad pajautāju:

—     Vai stostīšanos var ārstēt? Ar suģestiju, hipnozi… kas vēl mēdz būt?

—    Tā nav ārstējama. Tāpat kā iesnas. Jebkurš ārsts, kurš apsolīs ar hipnozi stostīšanos izārstēt, ir šarlatāns. Protams, ja tā bija reaktīvā neiroze, tad…

—     Aiztaupi man terminus! — es palūdzu. — Tātad nav ārstējama. Un tautas medicīna?

—    Ja nu vienīgi savrupi Citādie… Tu taču vari stostīšanos izārstēt?

—    Pat enurēzi, — es noburkšķēju. — Un enkoprēzi. Svēta, bet maģiju tu nejuti?

—    Stostīšanās taču pārgāja.

—    Tas var nozīmēt tikai vienu… — es negribīgi noteicu. Nopūtos un tomēr piecēlos no šūpuļtīkla. — Svēta, nav lāgā. Tātad ragana, turklāt ar Spēku, kas lielāks par tavējo. Bet tu esi pirmais līmenis!

Svetlana pamāja. Es reti pieminu, ka viņas Spēks pārspēj manējo. Tas ir galvenais, kas mūs šķir… var kādreiz izšķirt.

Svetlana taču speciāli aizgāja no Nakts Sardzes! Citādi… citādi viņa tagad būtu burve ārpus kategorijām.

—    Bet ar bērniem jau nekas nenotika, — es turpināju. — Riebīgais burvis negramstījās gar mazo meitenīti, ļaunā ragana neizvārīja no puisīša zupu… Nē, bet, ja tā ir ragana, kāpēc tāds labs darbs?

—     Raganām nebūt nav cilvēkēdāju vai seksuālo maniaku tieksmju, — pārliecinoši, kā lekciju lasīdama, sacīja Svetlana. — Visu viņu rīcību nosaka visparastākais egoisms. Ja ragana būtu ļoti izsalkusi, viņa patiešām varētu notiesāt cilvēku. Vienkārši tā iemesla dēļ, ka viņa sevi pie cilvēkiem nepieskaita. Bet tā… kāpēc gan nepalīdzēt bērniem? Viņai tas neko nemaksāja — izveda no meža, pie viena puikam stostīšanos noņēma. Viņai pašai arī droši vien ir bērni. Tu taču pabarotu noklīdušu kucēnu?

—    Man tas viss nepatīk, — es atzinu. — Ragana ar tādu Spēku? Viņas taču reti sasniedz pirmo līmeni?

—     Ļoti reti. — Svetlana pētījoši paskatījās uz mani. — Anton, vai tu labi iedomājies atšķirību starp raganu un burvi?

—     Ir nācies strādāt, — es īsi atbildēju. — Zinu.

Tomēr Svēta nelikās mierā.

—     Burve strādā tieši Mijkrēslī un ņem no turienes Spēku. Ragana ņem palīgā materiālus priekšmetus, kas uzlādēti ar Spēku. Visi pasaules maģiskie artefakti ir raganu un zavatnieku radīti. Tās ir viņu, sacīsim tā, “protēzes”. Par artefaktiem var būt lietas vai pār- ragojušies ķermeņa orgāni — mati, gari nagi… Lūk, kāpēc ragana ir nekaitīga, ja viņai nodzen matus un viņu izģērbj, bet burvei vēl arī jāaizbāž mute un jāsasien rokas.

—     Tev jau nu gan muti neviens neaizbāzīs. — Es pasmējos.

—    Svēta, nu kam šīs lekcijas? Es neesmu dižs mags, tomēr ābeces patiesību zinu, nevajag atgādināt…

—     Atvaino, es negribēju tevi aizskart, — Svetlana tūlīt atvainojās.

Es paskatījos uz viņu — un ieraudzīju viņas acīs sāpes.

Kāds gan es esmu lops!

Nu kā gan var savus kompleksus izgāzt uz mīļoto sievieti!

Rīkojos sliktāk par jebkuru Tumšo…

—     Svetka, atvaino… — es čukstēju, pieskardamies viņas rokai.

—   Piedod muļķim!

—    Es pati arī esmu labā, — Svetlana atzina. — Tik tiešām, kam es tev te pirmās klases gudrības stāstu? Tu Sardzē katru dienu ar raganām saskaries…

Miers bija atjaunots, un es steidzīgi noteicu:

—     Ar tik stiprām? Liecies mierā — uz visu Maskavu ir viena pirmā līmeņa ragana un tā pati jau sen pensijā… Ko darīsim, Svēta?

—                  Reāla iemesla iejaukties nav, — Svetlana norūpējusies sacīja.

—   Ar bērniem viss kārtībā, puisītim pat kļuvis labāk. Tomēr paliek divi neatbildēti jautājumi — kas par dīvainu vilku dzina bērnus pie vilcēniem?

—    Ja vilks vispār bija, — es piebildu.

—     Ja bija, — Svetlana piekrita. — Bērni tomēr visu stāsta ļoti sakarīgi… Nu un otrs jautājums — vai raganai ir vietējā reģistrācija un ko viņa ir darījusi agrāk…

—    Tūlīt uzzināsim, — teicu, velkot ārā mobilo telefonu.

Pēc piecām minūtēm es saņēmu atbildi — saskaņā ar Nakts Sardzē esošo dosjē nekādu raganu šajā apkaimē nav, un tām te nav jābūt.

Vēl pēc desmit minūtēm es izgāju no pagalma, bruņojies ar instrukcijām un padomiem, ko man deva sieva — savus dotumus nerealizējusi Dižā Burve. Ejot garām šķūnim, es ielūkojos atvērtajās durvīs — Koļans bija pārliecies pār atvērto motora pārsegu, uz izklātas avīzes atradās detaļas. Ak vai, es taču tāpat vien par klaudzēšanu motorā teicu!

Un vēl tēvocis Koļa dziedāja, pareizāk, murrāja sev zem deguna:

—  Ne kurinām, ne jumjam mājas mēs,

Bet rūgtas nožēlas mums nav!

Redzams, viņa atmiņa bija saglabājusi tikai šīs rindiņas — un viņš tās atkārtoja kā uzvilkts, aizrautīgi rokoties motorā:

—  Ne kurinām, ne jumjam mājas mēs,

Bet rūgtas nožēlas mums nav!

Ieraudzījis mani, tēvocis Koļa priecīgi uzsauca:

—    Te, Antoša, ar puslitru cauri netiksi! Tie japāņi pavisam dulli palikuši — ko viņi ar dīzeli ir izdarījuši, bail skatīties!

—    Nevis japāņi, bet vācieši, — es palaboju.

—     Vācieši? — tēvocis Koļa brīnījās. — Ā, šitas taču ir BMW, es agrāk tikai subaru esmu labojis… brīnījos, kāpēc te viss citādi salikts… Nekas, es izlabošu! Galva tikai dūc, maita…

—     Ieej pie Svētas, viņa tev ielies mēriņu, — es samierinājos ar nenovēršamo.

—    Nē, — tēvocis Koļa pašūpoja galvu, — darbā nedrīkst. Citādi es tev te tādus brīnumus sastrādāšu… Man vēl mūsu pirmais priekšsēdētājs, lai viņam vieglas smiltis, iemācīja — kamēr ar dzelžiem ņemies, mutē ne lāsi! Ej vien, ej! Man te līdz vakaram pietiks, ko darīt.

Domās atvadījies no mašīnas, es izgāju uz karstā, putekļainā

ceļa.

•  • •

Mazais Romka par manu apciemojumu bija neizsakāmi laimīgs. Es iegāju tajā brīdī, kad Anna Viktorovna cieta apkaunojošu sakāvi cīņā par pēcpusdienas miegu. Romka, kalsns un iededzis puika, lēkāja pa atsperu gultu un sajūsmā kliedza:

—    Negribu gulēt pie sienas! Ceļi ļogās!

—    Nu ko ar viņu lai iesāk? — Anna Viktorovna nopriecājās par manu ierašanos. — Labdien, Anton! Sakiet — vai Nadjeņka arī tā uzvedas?

—    Nē, — es sameloju.

Romka pārstāja lēkāt un saausījās.

—     Paņemiet viņu pie sevis, — Anna Viktorovna viltīgi ierosināja. — Kam man tāds palaidnis? Jūs esat stingrs cilvēks, izaudzināsiet puiku — viņš jums Nadjeņku pieskatīs, autiņus viņai mazgās, grīdas uzkops, atkritumu spaini iznesīs…

To sakot, Anna Viktorovna man uzsvērti miedza ar aci, it kā es patiešām varētu nopietni uztvert šo piedāvājumu un paņemt sev līdzi mazgadīgu vergu.

—    Padomāšu, — es atbalstīju viņas pedagoģiskos pūliņus. — Ja pavisam neklausīs, tad atdosim pāraudzināšanā. Mums ne tādi vien bērneļi ir kļuvuši mīksti kā vasks.

—     Nepaņemsiet vis! — Romka braši noteica, bet lēkāt tomēr pārstāja, apsēdās gultā un uzvilka uz kājām segu. — Kam jums tāds palaidnis vajadzīgs?

—    Tad es nodošu tevi internātā, — Anna Viktorovna piedraudēja.

—     Tikai bezsirdīgi ļaudis atdod bērnus internātā, — Romka acīm redzami atkārtoja kaut kur dzirdētu frāzi. — Bet tev ir sirds!

—     Nu ko man ar viņu iesākt? — Anna Viktorovna retoriski atkārtoja. — Vai ieliet jums vēsu kvasiņu?

—    Man arī, man arī, — Romka iedīcās, bet mātes bargais skatiens viņu apklusināja.

—     Paldies! — Es pamāju ar galvu. — Es, atklāti sakot, šā palaidņa dēļ arī atnācu…

—     Ko sastrādājis? — Annas Viktorovnas pieeja jautājumam bija ļoti lietišķa.

—     Svēta man pastāstīja par viņu piedzīvojumiem… par vilku. Es taču esmu mednieks, un te tādas lietas…

Jau pēc mirkļa es biju apsēdināts pie galda, uzcienāts ar aukstu, garšīgu kvasu un tiku visādi appuišots.

—     Es pati esmu skolotāja un visu saprotu, — Anna Viktorovna stāstīja. — Vilki ir meža sanitāri… blēņas, protams, vilks neplēš slimus zvērus, vilks plēš visus pēc kārtas… Dzīva radība tomēr. Vilks nav vainīgs, ka ir vilks… Bet te — blakus ciemam! Dzīties pakaļ bērniem! Viņš taču bērnus pie vilcēniem dzina, vai saprotat, ko tas nozīmē?

Es pamāju.

—     Mācīja vilcēnus medīt. — Annas Viktorovnas acīs parādījās vai nu bailes, vai tas mātes niknums, no kura vilki un lāči bēg biezoknī. — Tātad — vilkacis?

—     Nevar būt, — es sacīju. — Te nav pieredzēts, ka vilki būtu uzbrukuši cilvēkiem. Vilku te jau sen nav… visdrīzāk suns, kas kļuvis mežonīgs. Tomēr es gribu pārbaudīt.

—    Pārbaudiet! — Anna Viktorovna stingri noteica. — Un ja… pat ja tas ir suns. Ja bērniem nav rādījies…

Es atkal pamāju.

—                 Nošaujiet to! — Anna Viktorovna lūdza. Un čukstus piebilda:

—  Es naktīs nevaru gulēt. Tiklīdz iedomājos… kas varēja notikt.

—   Tas bija sunītis! — no gultas sauca Romka.

—    Kuš! — Anna Viktorovna uzkliedza. — Labi, nāc šurp! Izstāsti tēvocim, kā viss bija.

Romka bez liekas pierunāšanas izkāpa no gultas, pienāca pie manis un ļoti lietišķi ierāpās man klēpī. Aicinoši palūkojās acīs.

Es sabužināju viņa asos, saulē izbalojušos matus.

—    Bija tātad tā… — Romka apmierināts sāka stāstīt.

Anna Viktorovna ļoti skumji palūkojās uz dēlu. Es viņu sapratu. Bērneļu tēvu gan es nespēju saprast. Visādi gadās, pašķīrās, nu — pašķīrās… bet paša bērnus pēc tam izsvītrot no dzīves, atpēr- koties ar alimentiem?

—    Tā nu mēs gājām un gājām, staigājām, vārdu sakot, — mokoši lēni stāstīja Romka. — Staigājām un aizstaigājām līdz mežam, un tur Ksjuha sāka stāstīt šausmenītes…

Es uzmanīgi klausījos viņa stāstu. Nu, “šausmenītes” tikai vēlreiz apliecina, ka stāsts ir izdomāts. Un tomēr — bērns runā pilnīgi skaidri un, izņemot viņa vecumam pierasto vārdu atkārtojumu, nav pie kā piesieties.

Katram gadījumam es noskenēju zēna auru. Cilvēks… cilvēciņš. Labs cilvēciņš, gribas ticēt, ka arī izaugs par labu cilvēku. Ne mazāko potenciālā Citādā pazīmju. Un nekādu maģijas iedarbības pazīmju.

Kaut gan, ja pat Svetlana nemanīja, kur tad man ar manu otro līmeni…

—    Un tad vilks iesmējās! — Romka iesaucās, priecīgi vicinot rokas.

—    Tu neizbijies? — es pavaicāju.

Man par izbrīnu, Romka uz labu brīdi aizdomājās. Tad sacīja:

—    Izbijos. Es taču esmu maziņš, bet vilks — liels. Un man nūjas nebija. Kur es mežā nūju dabūšu? Bet tad pārstāju bīties.

—     Tu tagad no vilka nebīsties? — es precizēju. Pēc tāda piedzīvojuma pat normāls bērns sāktu stostīties. Bet Romka taču pārstāja!

—     Ne drusciņas, — puika sacīja. — Bet jūs mani pavisam samulsinājāt. Pie kā es paliku?

—    Pie tā, ka vilks iesmējās. — Es pasmaidīju.

—    Pavisam kā cilvēks, — Romka sacīja.

Skaidrs. Sen nav bijusi darīšana ar vilkačiem. Un vēl ar tik nekaunīgiem… medīt bērnus, nieka simt kilometru attālumā no Maskavas. Uz ko viņi cer? Uz to, ka ciematiņā nav Sardzes? Reģionālais birojs taču pārbauda visus cilvēku pazušanas gadījumus. Mums šim darbiņam ir viens labs mags, lai arī ar šauru specializāciju. Viņš nodarbojas, kā varētu šķist, ar tīro šarlatānismu — skatās fotogrāfijas, pēc tam vai nu atliek tās malā, vai zvana operatīvajiem un samulsis saka: “Kaut kas te ir, kas — nezinu…”

Mēs būtu metušies šurp, izbraukuši uz Piemaskavu, izķemmējuši mežu, atraduši pēdas… tās būtu bijušas briesmīgas pēdas, bet esam jau pieraduši. Bet pēc tam vilkači droši vien būtu pretojušies aizturēšanai. Tad kāds — iespējams, es — būtu pamājis ar roku. Un džinkstoša, staigna dūmaka sāktu slīdēt cauri Mijkrēslim…

Tādus mēs reti ņemam ciet dzīvus. īpaši jau arī negribas.

—    Un vēl es domāju, — Romka apdomīgi sacīja, — ka tas vilks kaut ko teica. Domāju, domāju… Tikai viņš nerunāja, es zinu, vilki taču nerunā, vai ne? Bet man sapnī liekas, ka runāja.

—    Un ko viņš teica? — es uzmanīgi pajautāju.

—    Ej prom, ra-ga-na! — Romka noskaitīja, velti cenšoties atdarināt aizsmakušo basu.

Nu tā. Var izrakstīt tvarstīšanas orderi. Vai pat lūgt palīdzību no Maskavas.

Visīstākais vilkacis tas ir bijis. Bet bērniem par laimi blakus ir bijusi arī ragana.

Stipra.

Ļoti stipra.

Ne tikai vilkaci padzina — vēl arī atmiņu bērniem izdzēsa, nekādas pēdas neatstājot. Tikai pārāk dziļi nav līdusi — negaidīja, ka ciematā uzradīsies modrs sargātājs… Nomodā zēns neko neatceras, bet sapnī — lūdzu! “Ej prom, ragana!”

Cik interesanti!

—    Paldies, Romka! — Es paspiedu viņam plaukstiņu. — Es aiziešu uz mežu, paskatīšos.

—    Vai jūs nebaidāties? Vai jums ierocis ir? — Romka aizrautīgi interesējās.

—    Ir.

—    Parādiet!

—    Tas ir mājās, — Anna Viktorovna stingri sacīja. — Un ieroči nav nekāda bērnu rotaļlieta!

Romka nopūtās un žēlabaini palūdza:

—    Tikai jūs vilcēnus nešaujiet, labi? Labāk vienu atnesiet man, es viņu par suni izaudzināšu! Vai divus — vienu man, vienu Ksjuhai!

—    Romān! — dzelžaini noskaldīja Anna Viktorovna.

•  • •

“Ksjuhu”, kā viņas mamma bija solījusi, es atradu pie dīķa. Meiteņu bariņš sauļojās blakus puiku bariņam, un ķircināšanās no abām pusēm bira kā pupas. Peldētāju vecums bija tāds, ka meitenes aiz bizēm vairs neraustīja, bet kam viņas vajadzīgas, vēl nesaprata.

Man parādoties, visi apklusa un ar ziņkāri un zināmu neuzticību pavērās manī. Es ciemā vēl nebiju savējais.

—     Oksana? — es jautāju meitenei, kuru reiz biju redzējis uz ielas kopā ar Romku.

Ļoti nopietna meitene zilā peldkostīmā paskatījās uz mani, pamāja un pieklājīgi sacīja:

—    ‘bdien… Labdien!

—    Labdien. Es esmu Antons, Svetlanas Nazarovas vīrs. Tu viņu pazīsti? — es pajautāju.

—    Kā jūsu meitiņu sauc? — Oksana aizdomīgi noprasīja.

—    Nadja.

—     Pazīstu. — Oksana pamāja un piecēlās no smiltīm. — Jūs par vilkiem gribat parunāt, vai ne?

Es pasmaidīju.

-Jā.

Oksana palūkojās uz bērniem. Turklāt — uz puikām.

—     Aha, tas ir Nadjas tētis, — pavēstīja vasarraibumains zeņķis, kurā varēja nojaust lauciniecisko izcelsmi. — Mans tētis tagad labo jūsu mašīnu.

Viņš lepni pārlaida skatienu draugiem.

—     Mēs tepat varam parunāt, — es nomierināju bērnus. Briesmīgi, protams, ka tādā vecumā normāliem, ģimenēs dzīvojošiem bērniem izstrādājušās tādas piesardzības iemaņas.

Bet labāk jau lai izstrādājas.

—     Mēs gājām staigāt pa mežu, — sāka stāstīt Oksana, stāvot manā priekšā miera stājā. Es padomāju, apsēdos smiltīs, tad arī meitene apsēdās. Prot Anna Viktorovna audzināt bērnus. — Es esmu vainīga, ka mēs apmaldījāmies…

Kāds no ciema bērniem klusiņām ieķiķinājās. Droši vien pēc notikuma ar vilkiem Oksana ir populārākā meitene skolā — jaunāko klašu audzēkņu vidū.

Principā neko jaunu Oksana man nepastāstīja. Arī maģijas pēdu uz viņas nebija. Tikai tad, kad viņa pieminēja skapi “ar vecām grāmatiņām”, es saausījos.

—    Vai nosaukumus atceries? — vaicāju.

Oksana pašūpoja galvu.

—    Pamēģini atcerēties, — es lūdzu. Paskatījos sev zem kājām — uz garo dīvaino ēnu.

Ēna paklausīgi pastiepās man pretī.

Un mani pieņēma pelēkais, vēsais Mijkrēslis.

No Mijkrēšļa vienmēr ir patīkami raudzīties uz bērniem. Pat visnelaimīgāko un sevī ierāvušos bērnu aurā vēl nav tā niknuma un nocietināšanās, kas apņem pieaugušos.

Domās es atvainojos bērniem — neviens taču nebija lūdzis mani rīkoties. Ar pavisam vieglu, netveramu pieskārienu es notraucu ļaunuma druskas, kas viņiem tomēr bija pielipušas.

Tad noglāstīju Oksanai galvu.

—    Atceries, meitenīt… — es čukstēju.

Nē, es nevaru noņemt bloku, ko uzlikusi nezināmā ragana, ja viņa ir stiprāka par mani vai pat ja mūsu spēki ir vienādi. Taču, man par laimi, “Detočkins ari mīlēja bērnus”. Ragana ar viņu apziņu bija apgājusies ļoti saudzīgi.

Es iznācu no Mijkrēšļa. Man sejā iesitās karsts gaiss — kā no krāsns. Cik karsta vasara padevusies!

—     Atcerējos! — Oksana lepni sacīja. — Vienu grāmatu sauca “Aliada Ansata”.

Es saviebos.

No parastajām ārstniecības grāmatām — es domāju parastās raganu zāļu grāmatas — šī atšķīrās ar īpašu ļaunprātību. Tur pat pienenēm bija atrasti vairāki riebīgi izmantojumi.

—    Vēl “Kassagar Garsarra”, — Oksana sacīja.

Kāds no bērniem nedroši ieķiķinājās.

—     Kā tas bija uzrakstīts? — es vaicāju. — Latīņu burtiem? Nu, tāpat kā angliski ja? “Kassagar Garsarra”?

Kāpēc es atkārtoju? It kā pēc skaņas būtu jūtama atšķirība…

—     Nē, krieviski, — Oksana atzina. — Ar tādiem smieklīgiem, veciem burtiņiem.

Nekad agrāk neesmu dzirdējis, ka manuskripts, kas ir ārkārtīgs retums pat Tumšajiem, būtu tulkots krievu valodā. Grāmatu nedrīkst pārdrukāt, jo tad burvestību maģija izdzisīs. Var tikai pārrakstīt. Tikai ar asinīm un nebūt ar jaunavu vai nevainīgu bērnu asinīm. Tie jau ir vēlāki maldi, un tāda veida moderni atdarinājumi nekur neder. Līdz šim uzskatīja, ka “Kassagar Garsarra” ir tikai arābu, spāņu, latīņu un senvācu valodā. Asinis no sevis jāņem magam, kas pārraksta grāmatu. Un katrai burvestībai — savs dūriens. Bet grāmata ir bieza…

Un līdz ar asinīm aiziet Spēks.

Pat tāds kā lepnums pārņem par krievu raganām! Atradusies tomēr viena fanātiķe!

—    Viss? — es precizēju.

—    “Fuarāna”.

—     Tādas grāmatas nav, tas ir izdomājums… — es nevilšus sacīju. — Ko? “Fuarāna”?

—    “Fuarāna”, — Oksana apstiprināja.

Nē, nekā ļoti briesmīga šajā grāmatā nebija — tikai visās rokasgrāmatās tā bija pieminēta kā izdomājums. Ja tic leģendai, tajā bija instrukcija, kā cilvēkbērnu pārvērst par raganu vai zavatnieku. Sīka instrukcija, kas it kā pat darbojās.

Bet tas taču nav iespējams!

Tā, Geser?

—    Apbrīnojamas grāmatas, — es teicu.

—    Tās ir grāmatas par botāniku, vai ne? — Oksana jautāja.

—    Jā gan, — es piekritu. — Kā katalogs. “Aliada Ansata” — par to, kā dažādas zālītes meklēt… nu un tā tālāk. Paldies, Ksjuša!

Interesantas lietas notiek mūsu mežā! Pavisam blakus Maskavai biezoknī, kādā tur biezoknī — mežiņā, mīt varena ragana ar ārkārtīgi retu Tumšo darbībai veltītu grāmatu bibliotēku. Laiku pa laikam bērnus no idiotiem vilkačiem glābj. Liels viņai paldies! Tomēr tādām grāmatām jābūt īpašā uzskaitē abās Sardzēs un Inkvizīcijā. Jo tajās ir apslēpts mežonīgs, bīstams spēks.

—     No manis pienākas šokolādīte, — es sacīju Oksanai. — Tu visu brīnišķīgi izstāstīji.

Oksana nesāka koķetēt, tikai pateica paldies un, kā šķita, pilnīgi zaudēja interesi par sarunu.

Redzams, viņai kā vecākajai ragana bija labāk izskalojusi smadzenes. Tikai par meitenes pamanītajām grāmatām aizmirsusi.

Un tas mazliet nomierināja.

2. NODAĻA

Gesers klausījās ļoti uzmanīgi. Tikai pāris reižu uzdeva precizējošus jautājumus un tad atkal klusēja, pa laikam nopūtās, krekšķēja. Izlaidies šūpuļtīklā ar telefonu rokā, es sīki visu izstāstīju… tikai par grāmatu “Fuarāna”, kas bijusi raganai, noklusēju.

—     Labs darbs, Anton, — Gesers beidzot nosprieda. — Braši. Esi formā.

—    Ko man darīt? — es pajautāju.

—     Ragana jāatrod, — sacīja Gesers. — Ļaunumu viņa nav nodarījusi, bet piereģistrēties vajag. Nu… parastā procedūra, tu jau zini.

—    Vilkači? — es precizēju.

—      Droši vien kaut kādi “viesmākslinieki” no Maskavas, — Gesers sausi komentēja. — Likšu pārbaudīt visus vilkačus, kam ir vairāk par trim bērniem — vilkačiem.

—    Kucēnu bija tikai trīs, — es atgādināju.

—    Vilkacis līdzi medībās varēja paņemt tikai vecākos, — Gesers paskaidroja. — Viņiem parasti ir lielas ģimenes… Vai ciemā aizdomīgu vasarnieku nav? Pieaugušais un trīs vai vairāk bērnu?

—     Nē, — es ar nožēlu atbildēju. — Mēs ar Svētu ari uzreiz nodomājām… Tikai Anna Viktorovna ar diviem atbraukusi, visi pārējie — vai nu bez bērniem, vai ar vienu. Valstī ir dzimstības krīze…

—    Par demogrāfisko situāciju esmu daudz dzirdējis, paldies, — Gesers zobgalīgi mani pārtrauca. — Un kā ar vietējiem?

—     Lielas ģimenes ir, bet vietējos Svetlana ļoti labi pazīst. Viss tīrs, parasti ļaudis.

—     Tātad iebraucēji, — Gesers nolēma. — Ciemā, kā saprotu, cilvēki nav pazuduši. Vai tuvumā nav pansionātu, atpūtas namu?

—    Ir, — es ziņoju. — Upes otrā krastā, kādus piecus kilometrus tālāk ir pionieru nometne. Nu, vai kā tās tagad sauc… Es jau noskaidroju — viss kārtībā, bērni ir uz vietas. Viņus arī nelaidīs pāri upei — tā ir stingra, militarizēta nometne. Vakara junda, rīta junda, piecas minūtes, lai saģērbtos. Neraizējieties!

Gesers neapmierināts nokrekšķinājās.

—    Vai tev, Anton, palīdzību vajag? — viņš prasīja.

Es aizdomājos. Šis bija pats galvenais jautājums, uz kuru pagaidām neradu atbildi.

—    Nezinu. Ragana acīmredzot ir spēcīgāka par mani. Bet es jau neeju viņu nogalināt… un viņai tas jājūt.

Kaut kur tālu, tālu, Maskavā, Gesers iegrima pārdomās.

—     Lai Svetlana pārbauda varbūtības līnijas, — viņš teica. — Ja briesmas nav lielas, tad pamēģini pats tikt galā. Ja lielākas par desmit, divpadsmit procentiem, tad… — viņš saminstinājās, bet teikumu pabeidza diezgan mundri: — Tad atbrauks Iļja un Semjons. Vai Da- ņila ar Faridu. Trijatā tiksiet galā.

Es pasmaidīju. Par kaut ko citu tu, Geser, domā, pavisam par ko citu. Tu ceri, ka nelaimes gadījumā Svetlana mani piesegs un tad, kas zina, arī atgriezīsies Nakts Sardzē…

—    Turklāt tev ir Svetlana, — pabeidza Gesers. — Pats visu saproti. Tā ka darbojies, ja vajadzēs — ziņo.

—    Klausos, mans ģenerāli, — es ātri noburkšķēju. Pārāk jau nu pavēlnieciski Gesers lika ziņot…

—     Klausies apakšpulkvedi! Atbilstoši militārajai dienesta pakāpei manējā nebūtu zemāka par ģenerālisimusu. Viss, pie darba! — Gesers atcirta.

Nolicis telefonu, es kādu brīdi veltīju Spēka līmeņu klasifikācijai saskaņā ar armijas dienesta pakāpēm. Septītā pakāpe — ierindnieks, sestā — seržants, piektā — leitnants, ceturtā — kapteinis, trešā — majors, otrā — apakšpulkvedis, pirmā — pulkvedis.

Nu jā, pēc būtības, ja nedala dienesta pakāpes augstākajās un zemākajās, tad es tiešām būšu apakšpulkvedis. Un ģenerālis ir parasts mags ārpus kategorijām.

Bet Gesers taču ir neparasts mags!

Aizcirtās vārtiņi, un ienāca Ludmila Ivanovna. Mana sievasmāte. Bet viņai apkārt kā ūdenszāle tinās Nadjuša. Ienākusi dārzā, viņa uzreiz ar spiedzienu metās pie šūpuļtīkla.

Jā, mana meitiņa nav iniciēta. Tomēr vecākus sajūt. Un vēl viņai var “pierakstīt” daudzas lietas, ko parastas divgadīgas meitenes nedara. Piemēram, viņa nebaidās no dzīvniekiem, toties dzīvnieki viņu dievina. Gan suņi, gan kaķi pie viņas tā vien līp klāt…

Bet odi nekož.

—     Papiņ, mēs bijām pastaigāties, — rāpjoties man virsū, Nadja paziņoja.

—    Labdien, Ludmila Ivanovna! — es sasveicinājos ar sievasmāti. Katram gadījumam, lai gan no rīta jau sveicinājāmies.

—     Atpūties? — aizdomīgi jautāja sievasmāte. Man ar viņu ir labas attiecības. Nav kā anekdotēs. Tomēr ir tāda sajūta, ka viņa visu laiku mani par kaut ko tur aizdomās. Par to, ka esmu Citādais, piemēram. Ja viņa zinātu par Citādajiem!

—    Mazliet, — es mundri atteicu. — Nadja, tālu bijāt aizgājušas?

—    Tālu.

—    Piekusi?

—     Piekusu, — Nadja piekrita. — Bet vecmāmiņa vairāk piekusa!

Ludmila Ivanovna mirkli pastāvēja, it kā prātojot, vai var uzticēt tādam dulburim kā man viņa paša meitu. Tomēr nolēma riskēt un iegāja mājā.

—    Kur tu ej? — Nadjuša jautāja, cieši satvērusi manu roku.

—    Vai tad es teicu, ka kaut kur eju? — es nobrīnījos.

—     Neteici… — Nadja atzina un sabužināja sev matus. — Bet tu ej?

—    Eju, — es atzinu.

Lūk, tā. Ja bērns ir potenciāls Citādais, turklāt apveltīts ar tik lielu Spēku, tad nākotnes paredzēšanas talants viņam izpaužas kopš dzimšanas. Pirms gada Nadjai sāka šķilties zobi, bet raudāšana nemitējās jau nedēļu pirms tam.

—     La-la-lā… — skatoties uz sētu, Nadja nodungoja. — Sēta jākrāso!

—    Vecmāmiņa teica? — es pavaicāju.

—    Jā. Ja vīrišķis būtu, tad viņš arī nokrāsotu, — Nadjuša centīgi atkārtoja. — Bet vīrišķa nav, un vecmāmiņa pati krāsos.

Es nopūtos.

Ak vai, šie vasarnīcas fanātiķi! Kāpēc uz vecumu cilvēkos noteikti pamostas tieksme rušināties pa zemi? Cenšas pierast, vai?

—    Vecmāmiņa jokojas, — es teicu, piesitot sev pie krūtīm. — Te ir viens vīrišķis, un viņš nokrāsos sētu! Ja vajag, viņš nokrāsos visas sētas ciemā!

—    Vīrišķis, — Nadja atkārtoja un iesmējās.

Es pieglaudu seju pie viņas matiem un papūtu. Nadjuša sāka vienlaikus ķiķināt un spuroties pretī. Es piemiedzu ar aci no mājas iznākušajai Svetlanai un nolaidu meitu zemē.

—    Skrien pie mammas!

—     Nu nē, labāk pie vecmāmiņas, — pārtverot Nadju, sacīja Svetlana. — Pienu dzert.

—    Negribu pienu!

—    Vajag! — Svetlana atcirta.

Un Nadjuša vairs nestrīdējās, bet paklausīgi devās uz virtuvi. Pat parasto cilvēku mātes un bērni dīvainā kārtā saprotas bez vārdiem. Ko tad lai saka par mums? Nadja brīnišķīgi juta, kad var paniķoties, bet kad nav vērts pat sākt.

—      Ko Gesers teica? —■ Svetlana apvaicājās, apsēžoties man blakus. Šūpuļtīkls nolīgojās.

—     Ļāva izvēlēties: vai pameklēt raganu vienatnē vai izsaukt papildspēkus. Vai palīdzēsi izlemt?

—    Ieskatīties tavā nākotnē? — Svetlana pajautāja.

-Jā.

Atlaidusies šūpuļtīklā, Svetlana aizvēra acis. Es pievilku klāt viņas kājas, uzliku sev uz ceļiem. Raugoties no malas, pilnīga idille. Guļ šūpuļtīklā simpātiska sieviete, atpūšas. Blakus sēž virs, draiskulīgi glāsta viņai gurnu…

Es arī protu ieskatīties nākotnē, tomēr daudz sliktāk nekā Svetlana — tā nav mana specializācija. Gan laika man tas prasītu daudz vairāk, gan prognoze būtu apšaubāmāka…

Svetlana atvēra acis un paskatījās uz mani.

—    Nu? — es neizturēju.

—    Glāsti, glāsti! — Viņa pasmaidīja. — Viss tev ir tīrs. Nekādas briesmas neredzu.

—    Redzams, ragana ir nogurusi no ļaundarībām, — es nosmīkņāju. — Izteikšu viņai mutisku brīdinājumu par nereģistrēšanos.

—    Mani mulsina viņas bibliotēka, — Svēta atzinās. — Ar tādām grāmatiņām meža biezoknī sēdēt?

—                  Varbūt viņai gluži vienkārši pilsēta nepatīk, — es pieļāvu.

—   Viņai vajag mežu, svaigu gaisu…

—     Kāpēc Piemaskava? Būtu braukusi uz Sibīriju — tur gan ekoloģija ir labāka, gan retas zālītes aug. Vai uz Tālajiem Austrumiem.

—    Viņa ir vietējā. — Es pasmējos. — Mazās dzimtenes patriote.

—     Kaut kas nav lāgā, — Svetlana īgni noteica. — Es vēl nevaru atgūties no notikuma ar Geseru… un še tev — ragana!

—     Kas tad ar Geseru? — Es paraustīju plecus. — Sagribējās viņam dēlu par Gaišo padarīt. Zini, es viņu par to nenosodu. Iedomājies, cik viņš jutās vainīgs dēla priekšā… uzskatīja, ka puika ir pagalam…

Svetlana ironiski pasmaidīja.

—     Nadjuša tagad sēž uz ķeblīša, kuļā kājas un pieprasa, lai no piena noņem plēvīti.

—    Nu un? — es nesapratu.

—     Es jūtu, kur viņa ir un kas ar viņu notiek, — Svetlana paskaidroja. — Tāpēc, ka viņa ir mana meita, un tāpēc, ka viņa ir Citādā. Bet es taču esmu vājāka par Geseru vai Olgu…

—    Viņi uzskatīja, ka zēns ir miris, — es nomurmināju.

—     Tā nemēdz būt! — Svetlana stingri noteica. — Gesers nav bezjūtīgs āmurgalva. Viņš sajustu, ka zēns ir dzīvs, vai saproti? Un vēl jo vairāk Olga — tā ir viņas miesa un asinis… nu nevarēja viņa noticēt, ka bērns ir gājis bojā! Bet, ja zināja, ka dzīvs, tālāk viss bija atrisināms vienkārši. Geseram gan tagad, gan pirms piecdesmit gadiem pietika Spēka, lai apgrieztu visu valsti kājām gaisā un atrastu dēlu.

—    Iznāk, ka viņi apzināti dēlu nemeklēja? — es jautāju. Svetlana klusēja. — Vai arī…

—     Vai arī, — Svetlana piekrita. — Vai arī zēns tik tiešām bija cilvēks. Un tad viss saskan. Tad viņi varēja noticēt dēla bojāejai un atrast gluži nejauši.

—    “Fuarāna”, — es sacīju. — Varbūt tā ragana ir kaut kā saistīta ar notikumiem “Asolē”?

Svetlana paraustīja plecus un nopūtās.

—    Anton, man briesmīgi gribas iet kopā ar tevi uz mežu. Atrast to laipno sievieti botāniķi un pamatīgi iztaujāt.

—     Bet tu neiesi, — es sacīju.

—    Neiešu. Es taču nozvērējos nepiedalīties Nakts Sardzes operācijās.

Es visu saprotu un esmu vienisprātis ar Svetlanu par to, ka viņa ir apvainojusies uz Geseru. Protams, es labprāt neņemtu Svetlanu sev līdzi… nav viņas pienākums brist pa mežu un meklēt raganas…

Lai gan — cik daudz vienkāršāk un vieglāk būtu strādāt kopā!

Es nopūtos un piecēlos.

—    Nu, nevilkšu garumā. Karstums ir mitējies, aizstaigāšu līdz mežam.

—    Drīz jau vakars, — Svetlana ieminējās.

—     Tas ir pavisam netālu. Bērni teica, ka būdiņa esot tepat blakus.

Svetlana pamāja ar galvu.

—    Labi. Mirklīti pagaidi, sasmērēšu tev sviestmaizes. Un kompotu blašķītē ieliešu.

Gaidot Svetlanu, es uzmanīgi ielūkojos šķūnī un apstulbu. Nepietiek ar to, ka tēvocis Koļa bija izjaucis un izlicis uz grīdas jau pusi dīzeļa, viņam blakus motorā azartiski rakņājās vēl viens vietējais alkoholiķis — Andrjuha vai varbūt Serjoga. Un viņi bija tā iekarsuši cīniņā ar vācu tehniku, ka līdzcietīgās Svetlanas atnestais degvīna mēriņš tā arī stāvēja neskarts.

—                                                              Mēs ar draugu divatā Strādājām pie dīzeļa… —

sev zem deguna murrāja tēvocis Koļa.

Es uz pirkstgaliem izgāju no šķūņa.

Dievs ar viņu, ar mašīnu…

•  • •

Svetlana ekipēja mani tā, it kā es dotos nevis pastaigā gar mežmalu, bet gan gatavotos pārbaudei, kurā vērtēs spēju izdzīvot taigā.

Paciņa ar sviestmaizēm, blašķe ar kompotu, labs kabatas nazītis, sērkociņi, kārbiņa ar sāli, divi āboli, kabatas baterija.

Vēl viņa pārbaudīja, vai mans telefons ir uzlādēts. Ņemot vērā meža lielumu, tas nepavisam nebija lieki. Ja kas, var uzrāpties kokā — tad arī tīkla pārklājums būs.

Bet minidisku atskaņotāju es līdzi paņēmu pats un tagad, nesteidzīgi ejot uz meža pusi, klausījos “Zvēru ziemošanas vietu”.

—  Dus viduslaiku pilsēta, dreb izmocītais granīts,

Un, nāves bīstoties, nakts klusēšanu glabā.

Dus viduslaiku pilsēta, drūms pelēks kolorīts jums kā atbalss to atkārtos — tam neticiet.

Dus grāmatu sējumi, no mucām apcirkņi pampst,

Un ģēniji jūk prātā nakts sardzē,

Un tumsa novienādo visu: tiltus, kanālus un namus, gan Kapitolijs, gan cietums — vienā rakstā…

īpašu cerību satikt šovakar raganu man nebija. Lai būtu drošāk, jāiet no rīta un vēl labāk — ar komandu. Bet tā gribējās pašam atrast aizdomās turamo!

Un ieskatīties grāmatā “Fuarāna”.

Mežmalā es kādu bridi pastāvēju, lūkojoties uz pasauli cauri Mijkrēslim. Nekā neparasta. Ne mazāko maģijas pazīmju. Tikai tālumā, virs mūsu mājas, spīdēja balta blāzma. Pirmā līmeņa burvi var redzēt pa gabalu…

Labi, iesim dziļāk.

Es pacēlu no zemes ēnu un iegāju Mijkrēslī.

Mežs pārvērtās par staignu dūmaku, par mirāžu. Mijkrēšļa pasaulē tikai atsevišķiem, vislielākajiem kokiem bija savi dubultnieki.

Nu, kur tad bērneļi izgāja no meža?

Viņu pēdas es atradu diezgan ātri. Pāris dienu vēlāk vieglā pēdu ķēdīte jau būtu izgaisusi, bet tagad bija vēl samanāma. Bērni atstāj skaidras pēdas, tajās ir daudz Spēka. Vēl pamanāmākas ir tikai grūtnieču pēdas.

Nekādu sievietes botāniķes pēdu nebija. Tās varēja arī izdzist. Lai gan ragana droši vien jau sen ir parūpējusies par to, lai pēdas nepaliktu.

Tomēr bērnu pēdas nav izdzēsusi! Kāpēc? Kļūda? Krieviem raksturīgais “gan jau”? Vai nodoms?

Nu, zīlēt nesākšu.

Es iegaumēju bērnu kāju nospiedumus un izgāju no Mijkrēšļa. Pēdas es vairs neredzēju, bet jutu, kurp tās ved. Var doties ceļā.

Sākumā es centīgi nomaskējos. Protams, nav jau tā čaula, ko man uzvilka Gesers. Un tomēr — par mani vājāks mags nodomās, ka esmu cilvēks. Ja nu mēs pēkšņi pārvērtējam raganas spēku?

Pirmo pusstundu es modri aplūkoju apkārtni, uz katru aizdomīgu krūmu skatījos cauri Mijkrēslim, pa laikam skaitīju vienkāršas meklēšanas burvestības. Vārdu sakot, uzvedos kā pēc mācību grāmatas, kā disciplinēts Citādais, kas iet kādu tvarstīt.

Tad man tas apnika. Visapkārt bija mežs — lai arī neliels un ne īpaši zaļoksnējs, tomēr tūristu nepiecūkots. Varbūt tāpēc arī ne- piecūkots, ka aizņem tikai piecdesmit reiz piecdesmit kilometru? Tomēr te mita visāda sīka radība — vāveres, zaķi un lapsas. Ne īstu vilku, ne vilkaču te, protams, nebija. Nu un nevajag mums vilkus. Toties turpat pie kājām bija papilnam barības — reiz es piesēdos pie meža aveņu krūmiem un minūtes desmit lasīju mazliet apžuvušās saldās ogas. Tad uzdūros veselai baraviku kolonijai. Pat ne kolonijai — tā bija īsta sēņu megapolc! Milzīgas, tārpu neskartas baravikas, un nekādu sīkaļu, nekādu apšu beku un priežu beku. Pat nezināju, ka pāris kilometru 110 ciema var atrast tādu bagātību!

Kādu laiku svārstījos. Salasīt tagad visas šīs baravikas, aiznest mājās un izbērt uz galda — sievasmātei par pārsteigumu un Svetlanai par prieku! Un kā Nadja spiegtu aiz sajūsmas un lielītos kaimiņu bērneļiem par tētuku veiksminieku!

Tad es iedomājos, ka pēc tāda guvuma (nenesīšu taču to visu mājās slepus) viss ciems metīsies uz mežu sēņu medībās. Gan vietējie dzērāji, kas ar prieku pārdos sēnes lielceļa malā un nopirks degvīnu, gan vecenītes, kurām šādas meža veltes ir galvenais izdzīvošanas līdzeklis, gan visi vietējie bērneļi.

Bet mežā klīst vilkači.

—    Nenoticēs taču… — es bēdīgi noteicu, skatoties uz sēņu vietu.

Ļoti sakārojās ceptu baraviku. Es noriju siekalas un gāju tālāk pa pēdām.

Burtiski pēc piecām minūtēm izgāju pie maza baļķu namiņa.

Viss, kā aprakstīja bērni. Maza mājiņa, sīki lodziņi, ne žoga, ne šķūnīša, ne dārza. Mežā neviens un nekad tādas mājiņas neceļ. Pat visupēdējai sargbūdai kaut malkas nojume jāuzslej…

—    Hei, saimnieki! — es kliedzu. — Aū!

Neviens neatsaucās.

—     Būdiņa, būdiņa, — es murmināju, — pagriezies pret mežu ar muguru, pret mani — ar priekšu!

Būdiņa nekustējās. Lai gan tā jau stāvēja pret mani ar priekšu. Es piepeši jutos ļoti gudrs, gandrīz kā Štirlics no anekdotēm.

Labi, pietiks muļķoties. Ieeju, gaidu saimnieci, ja viņas nav mājās…

Es piegāju pie durvīm, pieskāros sarūsējušam dzelzs rokturim, un tajā pašā brīdī, it kā būtu gaidījušas šo kustību, durvis atvērās.

—      Labdien! — sacīja smaidoša, apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete.

Ļoti skaista sieviete.

Nez kādēļ, pēc Romas un Ksjušas nostāstiem, es biju iedomājies, ka viņa ir vecāka. Kaut gan par ārieni viņi neko neminēja, un man galvā izveidojās vispārīgs priekšstats par “vienkārši sievieti”. Kāds gan es muļķis! Skaidrs taču, ka tādiem maziem bērniem “skaista” nozīmē “košā kleitā”. Pēc pāris gadiem Ksjuša droši vien ar sajūsmu sacīs: “Tante bija tik skaista!” — un par piemēru minēs kādu galveno varoni no meksikāņu seriāla vai citu meiteņu tābrīža elku.

Sieviete bija džinsos un vienkāršā, rūtainā kreklā — no tiem, ko ar vienādām tiesībām valkā gan vīrieši, gan sievietes.

Gara — bet tieši tik, lai vidēja auguma vīrieti nesāktu mākt nepilnvērtības komplekss. Slaida — bet ne pārāk tieva. Kājas tik garas un slaidas, ka gribējās uzsaukt: “Nu kāpēc tu, muļķe, esi džinsus uzspīlējusi — tūlīt velc mini!” Krūtis… droši vien kādam labāk divi silikona arbūzi, bet cits nopriecāsies par plakanām, kā puikam, krūtīm. Tomēr normāls vecis šajā jautājumā izvēlēsies zelta vidusceļu. Rokas… nu, nezinu, kā rokas var būt erotiskas. Viņai tās bija tieši tādas. Nez kāpēc uzreiz radās doma, ka šiem pirkstiņiem pietiek tikai tev pieskarties…

Ja ir tāda figūra, skaista seja nav obligāta. Bet viņa bija skaista. Mati — piķa melnumā, acis — lielas, smaidošas un vilinošas. Sejas panti ļoti pareizi, ar pavisam niecīgu atkāpi no ideāla — acij nemanāmu, bet tādu, kas ļauj skatīties uz viņu kā uz dzīvu sievieti, nevis kā uz mākslas darbu.

—    L-labdien! — es nočukstēju.

Kas man lēcies? Varētu domāt, ka esmu uzaudzis uz neapdzīvotas salas un nekad sievieti neesmu redzējis!

Sieviete atplauka.

—    Jūs esat Romāna tētis, ja?

—    Ko? — es nesapratu.

Sieviete nedaudz samulsa.

—     Atvainojiet… pirms pāris dienām te viens puisītis mežā apmaldījās, es viņu izvedu uz ciemu. Viņš arī stostījās… pavisam nedaudz. Tāpēc es nodomāju…

Kaut kas traks!

—     Parasti nestostos, — es nomurmināju. — Parasti gvelžu visādas muļķības. Taču negaidīju mežā ieraudzīt tik skaistu sievieti, tāpēc arī apjuku.

“Tik skaistā sieviete” iesmējās.

—    Vai šie vārdi arī ir muļķības? Vai taisnība?

—    Taisnība, — es atzinu.

—    Nāciet iekšā! — viņa aicināja. — Liels paldies, te komplimentus bieži negadās dzirdēt…

—    Te arī cilvēkus bieži negadās satikt, — es piebildu, skatoties apkārt un ejot iekšā mājā.

Nekādu maģijas pazīmju. Iekārtojums mazliet dīvains tādai meža mājiņai, bet visādi mēdz būt. Grāmatu skapis ar veciem foliantiem, tiesa, bija… Bet Citādās pazīmes es saimniecē nemanīju.

—     Te netālu ir divi ciemi, — sieviete paskaidroja. — Tas, uz kurieni es aizvedu bērnus, un vēl viens — lielāks. Uz turieni eju pēc produktiem, tur veikals vienmēr strādā. Bet ar komplimentiem tur ir bēdīgi.

Viņa atkal pasmaidīja.

—    Mani sauc Arina. Nevis Irina, bet Arina.

—     Antons, — es stādījos priekšā. Tad paspīdēju ar pirmklasnieka erudīciju: — Arina, tāpat kā Puškina auklīte?

—     Tieši tā, man vārdu deva viņai par godu. Tēti sauca Aleksandrs Sergejevičs, mamma, saprotams, bija kā apmāta ar Puškinu. Var teikt — fanātiķe. Tā ari es tiku pie vārda…

—    Kāpēc ne Anna — par godu Kernai? Vai Natālija — par godu Gončarovai?

Arina pašūpoja galvu.

—     Ak nē… Mamma uzskatīja, ka visām šim sievietēm Puškina dzīvē bijusi liktenīga loma. Protams, viņas bija Puškina iedvesmas avots, tomēr kā cilvēks viņš ļoti cieta… Bet auklīte… ne uz ko nepretendēja, mīlēja Sašu pašaizliedzīgi…

—    Vai jūs esat filoloģe? — es sāku interesēties.

—     Ko filologs lai šeit darītu? — Arina iesmējās. — Sēdieties, uzvārīšu jums tēju — garšīgu, no zālītēm. Visi tagad kā traki uz matē, roibusu, visu to ārzemniecisko… Bet, teikšu jums godīgi, krievu cilvēkam tāda eksotika nav vajadzīga. Ar savām zālītēm pietiek. Vai jālieto vismaz parastā tēja, turklāt melnā — neesam nekādi ķinieši, lai zaļu ūdentiņu dzertu. Vai meža zālītes. Pagaršojiet…

—    Jūs esat botāniķe, — es īgni noteicu.

—     Pareizi! — Arina iesmējās. — Klausieties, jūs tiešām neesat Romāna tētis?

—     Nē, es… — Nedaudz paminstinājies, es pateicu visērtāko frāzi: — Es esmu viņa mammas draugs. Liels jums paldies, ka izglābāt bērnus.

—    Tā jau nu uzreiz izglābu. — Arina pasmaidīja. Stāvot ar muguru pret mani, viņa bēra tējas kanniņā dažādas izkaltētas zālītes — šķipsniņu vienas, pavisam nedaudz otras, karotīti trešās… Un kaut kā nevilšus mans skatiens apstājās pie tās nonēsāto džinsu daļas, kas ieskāva stingro dibentiņu. Nez kāpēc uzreiz bija skaidrs, ka dupsis ir tvirts un bez mazākajām pilsētas dāmu iecienītās slimības — celulīta — pazīmēm. — Ksjuša ir prātīga meitene, paši būtu ceļu atraduši.

—    Un vilki? — es pajautāju.

—                  Kādi vilki, Anton? — Arina izbrīnījusies paskatījās uz mani.

—    Es taču bērniem paskaidroju — tas bija klaiņojošs suns. Kur lai vilki šādā mežiņā rastos?

—     Savvaļā dzīvojošs suns, turklāt vēl ar kucēniem ari ir bīstams, — es sacīju.

—     Nu… iespējams, jums taisnība, — Arina nopūtās. — Tomēr es domāju, ka tas nebūtu meties bērniem virsū. Suņi reti uzbrūk cilvēkiem, dzīvniekam jābūt trakam, lai ko tādu darītu. Cilvēki gan ir daudz bīstamāki par dzīvniekiem…

Tur nu neko nevar iebilst.

—     Vai jums te, biezoknī, nav garlaicīgi? — es nomainīju sarunas tematu.

—     Es jau te nesēžu visu laiku! — Arina iesmējās. — Atbraucu uz vasaru, disertāciju rakstu. “Dažu Krievijas vidējās joslas krust- ziežu sugu etnoģenēze”.

—     Kandidātdarbu? — es pajautāju ar zināmu skaudību. Nez kāpēc vēl joprojām skumstu par to, ka savējo līdz galam neuzrakstīju… bet neuzrakstīju tāpēc, ka kļuvu par Citādo, un visas šīs zinātniskās spēles man kļuva garlaicīgas. Spēles — garlaicīgas, tomēr skumji…

—                  Doktora grādam, — Arina atbildēja ar saprotamu lepnumu.

—   Ziemā domāju aizstāvēties…

—    Tā jums ir zinātniskā bibliotēka? — es pajautāju, norādot uz skapi.

—     Jā. — Arina pamāja ar galvu. — Muļķīgi, protams, bija to visu stiept līdzi. Bet mani šurp atveda… draugs. Ar džipu. Es to izmantoju un iekrāvu visu bibliotēku.

Es mēģināju iztēloties, vai džips var izbraukt pa šo mežu. Šķiet, ka aiz mājiņas sākas diezgan plata taka… varbūt arī var…

Piegājis pie skapja, es vērīgi apskatīju grāmatas.

Tik tiešām — bagātīga bibliotēka zinātniekam botāniķim. Gan veci, pagājušā gadsimta sākuma folianti, kur priekšvārdā dziedātas slavas dziesmas partijai un personiski biedram Staļinam. Un vēl senāki — pirmsrevolūcijas laika. Tāpat arī liels daudzums vienkāršu neskaitāmas reizes lasītu sējumu, kas izdoti pirms gadiem divdesmit trīsdesmit.

—     Lielākā daļa ir bezvērtīgi, — Arina sacīja nepagriežoties. —- Tiem vieta tikai bibliofila plauktos. Bet… roka neceļas pārdot.

Es drūmi pamāju, veroties uz skapi cauri Mijkrēslim. Viss tīrs. Nekādas maģijas. Vecas grāmatas par botāniku.

Vai arī — tik prasmīgi uzlikta mirāža, ka nav manos spēkos tikt tai pāri.

—    Sēdieties, tēja gatava, — Arina sacīja.

Es apsēdos uz čīkstoša Vīnes krēsla. Paņēmu tasīti ar tēju un pasmaržoju.

Smarža bija burvīga. Kaut kas tajā bija no labas parastās tējas, jautās arī kaut kas no citrusa un piparmētras. Lai gan es biju ar mieru likt galvu ķīlā, ka uzlējumā nav ne tējas lapiņas, ne ciedra, ne banālās piparmētras.

—    Nu kā? — Arina pasmaidīja. — Jūs tikai pagaršojiet…

Viņa apsēdās man pretī un mazliet paliecās uz priekšu. Mans

skatiens nevilšus noslīdēja uz atpogāto kakla izgriezumu, kas demonstrēja iedegušās krūtis. Interesanti, vai tas “draugs ar džipu” ir… viņas mīļotais? Vai vienkārši kolēģis botāniķis? Kā tad… Botāniķis ar džipu…

Kas ar mani notiek? It kā es nupat būtu atgriezies no neapdzīvotas salas un gadus desmit nebūtu sievieti redzējis!

—    Karsta, — turot tasīti rokās, sacīju. — Lai mazliet atdziest!

Arina pamāja ar galvu.

—     Ērti, kad ir elektriskā tējkanna, — es piemetināju. — Ātri uzvārās. Bet no kurienes jums elektrība, Arina? Es vadus pie mājas nemanīju.

Arinas seja noraustījās.

—    Varbūt pazemes kabelis? — viņa žēlabaini noteica.

—     Nebūs gan, — es atbildēju, atvirzot roku ar tasīti un akurāti izlejot tēju uz grīdas. — Atbilde neder. Padomājiet vēlreiz!

Arina pikti pašūpoja galvu.

—    Ir nu gan neraža! Tāda sīkuma dēļ…

—     Vienmēr iekrīt sīkumu dēļ. — Es jutu viņai līdzi. Tad piecēlos. — Maskavas pilsētas Nakts Sardze. Antons Gorodeckis. Pieprasu tūlīt noņemt ilūziju!

Arina klusēja.

—     Atsakoties no sadarbības, jūs pārkāpsiet Līgumu, — es atgādināju.

Arina pamirkšķināja un nozuda.

Ak tad tā gan…

Es ar skatienu notvēru savu ēnu, pastiepos tai pretī, un mani apņēma vēss Mijkrēslis.

Mājiņā nekas nemainījās!

Arinas nebija.

Es sakoncentrējos. Te bija pārāk pelēks un blāvs, lai ieraudzītu savu ēnu. Bet es to tomēr atradu. Un iekāpu Mijkrēšļa otrajā slānī.

Pelēkā migla sabiezēja, apkārtne piepildījās ar tālu, gari stieptu dunoņu. Ādai pārskrēja vēsumiņš. Bet mājiņa pilnīgi mainījās un pārvērtās par būdiņu. Sienas tagad bija no baļķiem, apaugušas ar sūnu. Stiklu vietā logos blāvoja vizlas plāksnes. Mēbeles kļuva raupjākas, vecākas, Vīnes krēsls, uz kura es sēdēju, pārvērtās par celmu. Tikai dārgais cienīgais skapis nemainījās — tas joprojām bija vecs, skaists skapis. Toties grāmatas tajā strauji mainīja veidolu, nepareizie burti bira uz grīdas, dermatīna vāciņi pārvērtās par ādu…

Arinas nebija. Tikai blāvs siluets rēgojās kaut kur pie skapja, spokaina ātri skrejoša ēna… ragana bija aizgājusi uz Mijkrēšļa trešo slāni!

Teorētiski es varēju tur ieiet.

Taču nekad nebiju mēģinājis. Otrā līmeņa magam tas prasa maksimālu spēku sasprindzinājumu.

Bet es tagad biju pārāk dusmīgs uz viltīgo raganu. Viņa taču centās mani savaldzināt, pieburt… vecā fūrija!

Es nostājos pie satumsušā loga, tverot tos gaismas stariņus, kas iekļuva Mijkrēšļa otrajā slānī. Atradu vai nodomāju, ka esmu atradis, pavisam vāju ēnu uz grīdas.

Visgrūtāk bija to pamanīt. Tālāk jau ēna kļuva paklausīga un metās man pretī, atverot eju.

Es iekāpu Mijkrēšļa trešajā slānī.

Tas bija kaut kas līdzīgs no koku zariem un resniem stumbriem pītai mājai.

Grāmatu vairs nebija, mēbeļu arī ne — bija palikusi tikai zaru ligzda.

Un Arina, kas stāvēja man pretī.

Cik gan viņa bija veca!

Viņa nebija salīkusi kā ļaunā ragana no pasakas. Viņa bija slaida un gara — tikai āda kļuvusi krunkaina kā koka miza un acis iekritušas. Netīrs maisauduma paltraks bija viņas vienīgais apģērbs, un paltraka dziļajā izgriezumā kā tukši maisiņi nokarājās viņas izžuvušās krūtis. Un vēl viņa bija plikgalvaina — tikai matu šķipsna kā indiāņu cekuls vīdēja uz pakauša.

—    Nakts Sardze! — es atkārtoju. Vārdi lauzās no mutes lēni un negribīgi. — Nāciet laukā no Mijkrēšļa! Šis ir pēdējais brīdinājums!

Ko es varu padarīt viņai, kas tik viegli ieslīdēja Mijkrēšļa trešajā slānī? Nezinu. Iespējams, ka neko…

Bet viņa vairs nepretojās. Paspēra soli uz priekšu — un nozuda.

Bs ar manāmu piepūli pārgāju uz otro slāni. Parasti nākt laukā ir vieglāk, bet trešais slānis sūca no manis spēkus kā no jaunizcepta nemākuļa.

Arina mani sagaidīja otrajā slānī. Viņa jau bija atguvusi savu iepriekšējo veidolu. Pamāja un devās tālāk uz pierastās, omulīgās, mierīgās cilvēku pasaules pusi…

Bet es, aukstos sviedros mirkdams, divas reizes centos pacelt savu ēnu, pirms man tas izdevās.

3. NODAĻA

Arina sēdēja uz krēsla, kautrīgi salikusi rokas uz ceļiem. Viņa vairs nesmaidīja — un vispār bija pati paklausība.

—     Vai turpmāk iztiksim bez tamlīdzīgiem jociņiem? — es painteresējos, iznākot reālajā pasaulē. Mugura man bija slapja, kājas viegli trīcēja.

—    Vai es varu palikt šajā veidolā, sargātāj? — Arina klusi jautāja.

—     Kādēļ? — nenoturējos no nelielas atriebības. — Es jau redzēju, kāda esat īstenībā.

—     Kurš izlems, kas šajā pasaulē ir īsts? — Arina domīgi noteica. — Viss atkarīgs no tā, kā paskatās… Uzskatiet manu lūgumu par sievietes koķetēriju, Gaišais!

—    Vai mēģinājums mani savaldzināt arī bija koķetērija?

Arina nozibsnlja ar acīm un izaicinoši noteica:

—    Jā! Es saprotu, ka mans Mijkrēšļa veidols… bet te un tagad es esmu šāda! Un nekas cilvēcisks man nav svešs. Arī vēlme patikt.

—    Labi, palieciet, — es noburkšķēju. — Neteikšu, ka sapņotu par izrādes atkārtojumu… Noņemiet ilūziju no maģiskajiem priekšmetiem!

—    Kā teiksiet, Gaišais. — Arina pārlaida plaukstu pār matiem, pielabojot frizūru.

Mājiņa nedaudz pārvērtās.

Tējkannas vietā uz galda tagad bija bērza toveris. No tovera vēl cēlās tvaiki. Televizors, starp citu, palika — tikai vads tagad stiepās nevis pie neeksistējošas rozetes, bet bija iesprausts lielā brūnā tomātā.

—   Oriģināli, — es sacīju, pamājot uz televizora pusi. — Vai bieži nākas mainīt dārzeņus?

—   Tomātus — katru dienu. — Ragana paraustīja plecus. — Kāpostgalva darbojas divas trīs dienas.

Man vēl nekad nebija nācies redzēt tik oriģinālu elektrības iegūšanas veidu. Nu, teorētiski iespējamu… bet praksē…

Tomēr visvairāk mani interesēja skapis ar grāmatām. Es piegāju un izvilku pirmo sējumu, kas gadījās pa rokai, — tas bija plāns, mīkstos vāciņos.

“Vilkābele — praktisks izmantojums buršanā mājas apstākļos”.

Grāmata bija nodrukāta ar kaut kāda paveida rotaprintu. Izdota pirms gada. Pat metiens bija norādīts — 200 eksemplāru. Un pat ISBN bija! Tipogrāfija gan nepazīstama — SIA “TP”.

—   Nudien botānika… Vai tiešām jūs savas grāmatas tipogrāfijās drukājat? — es jūsmoju.

—    Gadās, — ragana kautrīgi sacīja. — Nevar taču visu ar roku pārrakstīt…

—    Ar roku — tas vēl nekas, — es piemetināju. — Gadās arī ar asinīm rakstīt…

Es izvilku no skapja Kassagar Garsarra.

—                  Iegaumējiet — ar savām asinīm, — Arina sausi noteica.

—  Nekādu riebeklību!

—    ŠI grāmata pati par sevi ir riebeklība, — es piebildu. — Tā… “Cilvēku sakūdīšana citam pret citu bez liekiem pūliņiem…”

—     Ko jūs cenšaties man inkriminēt? — jau sapīkusi vaicāja Arina. — Tie visi ir … akadēmiski izdevumi. Antikvariāts. Nevienu es neesmu kūdījusi.

—    Vai tiešām? — es jautāju, šķirstot grāmatu. “Aknu kaišu ārstēšana, tūskas noņemšana…” Pieņemsim…

—     Cilvēkam, kurš lasījis De Sadu, jūs taču nesāksiet pārmest, ka viņš nodomājis kādu nomocīt? — Arina atcirta. — Tā ir mūsu vēsture. Dažādas burvestības — nedalot tās destruktīvajās un pozitīvajās.

Es nosmīkņāju. Vispār jau viņai bija taisnība. Tas, ka šeit ir savāktas visdažādākās maģiskās receptes, nav nekāds noziegums. Turklāt… Lūk! “Kā noņemt dzemdētājai sāpes, nekaitējot bērniņam”. Blakus gan ir ari “Iznīdēt augli, nekaitējot dzemdētājai” un “Iznīdēt augli kopā ar dzemdētāju”.

Viss kā parasti pie Tumšajiem.

Tomēr, neskatoties uz visām šīm draņķa receptēm un neseno mēģinājumu jaukt man galvu, kaut kas Arinā raisīja simpātijas. Pirmām kārtām — tas, kā viņa bija izturējusies pret bērneļiem. Saki, ko gribi, bet veca gudra ragana būtu varējusi atrast viņiem visšaušalīgāko izmantojumu. Un vēl… viņā jautās skumjas un vientulība — neraugoties uz visu viņas Spēku, neraugoties uz vērtīgo bibliotēku un pievilcīgo cilvēcisko veidolu.

—    Ko es esmu nogrēkojusies? — Arina kašķīgi noprasīja. — Nu, nevelc garumā, brīnumdari!

—    Vai jums ir reģistrācija? — es pajautāju.

—     Vai tad es kāda vampīriene vai vilkace? — ar pretjautājumu atbildēja Arina. — Zīmogu man iespiest sagribējis… tad nu ar sadomājies…

—     Neviens nerunā par zīmogu, — es viņu nomierināju. — Jautājums ir tikai par to, ka visiem pirmā un augstākā līmeņa magiem jāinformē reģionālais centrs par savu dzīvesvietu. Lai viņu pārvietošanos neuzskatītu par naidīgu darbību.

—    Es neesmu burve, bet gan spīgana!

—      Magiem un viņiem spēka ziņā pielīdzināmiem Citādajiem… — es gurdeni atkārtoju. — Jūs atrodaties Maskavas Sardzes teritorijā. Jums tas bija jādara mums zināms.

—     Agrāk tā nebija, — ragana nomurmināja. — Jauniņie brīnumdari cits citam par sevi stāstīja, vampīrus un vilkačus uzskaitē ņēma… bet mūs neviens neaiztika.

Dīvaini.

—    Kad “agrāk”? — es pavaicāju.

—    Trīsdesmit pirmajā, — ragana negribīgi atbildēja.

—     Jūs te dzīvojat no trīsdesmit pirmā gada? — es nenoticēju.

—   Arina…

—    Es te divus gadus dzīvoju. Bet pirms tam… — viņa saviebās,

—    nav svarīgi, kur es biju. Par jaunajiem likumiem neesmu dzirdējusi.

Vabūt viņa arī nemeloja. Tā var gadīties vecajiem Citādajiem, īpaši tiem, kuri nestrādā Sardzēs. Ierokas kaut kur nomalē, taigā vai mežā, un tup tur desmitiem gadu, kamēr skumjas nepārmāc pavisam.

—    Bet pirms diviem gadiem nolēmāt apmesties šeit? — es precizēju.

—    Nolēmu. Ko man, muļķei, uz pilsētu pērties? — Arina iesmējās. — Sēžu, televizoru skatos, grāmatas lasu. Atgūstu nokavēto. Atradu vienu senu draudzeni… viņa man grāmatas no Maskavas sūta.

—     Nu labi, — es teicu. — Tad parastā procedūra. Vai papīra lapa atradīsies?

-Jā.

—    Rakstiet paskaidrojumu! Vārds, izcelsme, dzimšanas un ini- ciācijas gads, vai esat strādājusi Sardzēs, kādā Spēka līmenī esat…

Arina paklausīgi sadabūja papīru un zīmuli. Es saraucu pieri, bet pildspalvu nepiedāvāju. Lai raksta kaut ar zoss spalvu!

—     Kad pēdējo reizi esat stājusies uzskaitē vai kā citādi paziņojusi Sardžu oficiālajām iestādēm savu atrašanās vietu… Kur uzturējāties pēc tam.

—    Nerakstīšu. — Arina nolika pildspalvu malā. — Papīri viņiem jāsmērē… Kam kāda daļa, kur es savus vecos kaulus sildīju?

—                  Arina, metiet pie malas šo ciema vecenes leksiku! — es lūdzu.

—   Jūs taču agrāk normāli runājāt!

—    Maskējos, — Arina paziņoja, ne aci nepamirkšķinājusi. — Nu labi, kā vēlaties. Tikai jūs arī to birokrātisko toni aizmirstiet.

Viņa akurātā, ciešā rokrakstā ātri aizpildīja visu lapu un pastiepa man.

Viņas vecums izrādījās mazāks, nekā es biju iedomājies. Mazāks par divsimt gadiem. Viņas māte bijusi zemniece, tēvs — nezināms, radinieku vidū Citādo nav bijis. Iniciējis meiteni vienpadsmit gadu vecumā Tumšais mags vai, kā Arina ietiepīgi dēvēja magus, “brīnumdaris”. Iebraucējs, no vāciešiem. Pie viena arī izvarojis, ko Arina nez kāpēc uzskatīja par vajadzīgu pieminēt, pierakstot “mie- saskārīgais maita”. Ahā… lūk, kur tas suns aprakts! Tas vācietis bija pieņēmis meiteni apkalpošanai un apmācībai — visās nozīmēs. Un acīmredzot nav bijis ne pārāk gudrs, ne pārāk maigs — trīspadsmit gadu vecumā meitene bija uzkrājusi tādu Spēku, ka godīgā divkaujā uzvarēja un pārvērta savu audzinātāju pīšļos. Starp citu, ceturtā līmeņa magu. Pēc tam nokļuva toreizējo Sardžu redzeslokā. Taču nekā cita krimināla — ja ticētu paskaidrojumam — viņai nebija. Pilsētas viņai nepatika, dzīvojusi laukos, nodarbojusies ar sīku buršanu. Pēc revolūcijas viņu vairākkārt mēģinājuši likvidēt kā šķiru… zemnieki sapratuši, ka viņa ir ragana, un nolēmuši uzsūtīt čeku. Mauzeri un maģija, te tev nu bija! Virsroku guva maģija, bet bezgalīgi tas nevarēja turpināties. Trīsdesmit ceturtajā gadā Arina…

Es pacēlu acis uz raganu un pajautāju:

—    Vai tiešām?

—     Likos uz guļu, — Arina mierīgi atbildēja. — Sapratu, ka sarkanā sērga ir uz ilgu laiku. Vairāku apstākļu dēļ varēju izvēlēties miegu uz sešiem, astoņpadsmit vai sešdesmit gadiem. Mums, raganām, daudz kas ir nosacīts… Seši un astoņpadsmit gadi — komunistiem tas ir maz. Tāpēc aizmigu uz sešdesmit gadiem.

Viņa vilcinājās, tad atzina:

—    Tepat arī gulēju. Būdiņu norobežoju, kā varēju, lai ne cilvēks, ne Citādais nevarētu pietuvoties…

Tagad skaidrs. Laiki bija traki, Citādie gāja bojā gandrīz tikpat bieži kā parastie cilvēki. Nozust nebija grūti.

—   Un nevienam nepateicāt, ka te guļat? — es precizēju. — Draudzenēm?

Arina iesmējās.

—    Būtu pateikusi, tu, Gaišais, ar mani tagad te netērzētu.

—    Kāpēc?

Viņa pamāja uz skapja pusi.

—    Lūk, visa mana bagātība. Nav nekāda mazā.

Es salocīju paskaidrojumu un noslēpu kabatā.

—    Nav gan. Un tomēr, vienu retu grāmatu es te nemanīju.

—    Kādu? — ragana brlnijās.

—    “Fuarānu”.

Arina iespurdzās.

—    Jau liels puika, bet pasakām tici… Nav tādas grāmatas.

—    Kā tad! Un meitene pati izdomāja to nosaukumu.

—    Neiztīrīju viņai atmiņu. — Arina nopūtās. — Nu saki viens, vai pēc kaut kā tāda vēl ir vērts labus darbus darīt?

—   Kur ir grāmata? — es asi noprasīju.

—    Trešais plaukts no apakšas, ceturtais sējums no kreisās puses, — Arina nikni atbildēja. — Acis mājās esi aizmirsis?

Es piegāju pie plaukta un pieliecos.

“Fuarāna”!

Lieliem, zeltītiem burtiem uz melnas ādas.

Es izvilku grāmatu, uzvaroši paskatījos uz raganu.

Arina smaidīja.

Es paskatījos uzrakstu uz vāciņa: “Fuarāna — izdoma vai īstenība?” Vārds “fuarāna” bija iespiests lieliem burtiem, pārējie — mazākiem.

Paskatījos uz grāmatas muguriņu.

Nu jā. Sīkie burti bija padzisuši, nobiruši.

—    Reta grāmata, — Arina atzina. — Nodrukāja trīspadsmit eksemplārus, Sanktpēterburgā, trīspadsmitajā gadā, Viņa Augstības Imperatora tipogrāfijā. Drukāja, kā pienākas, — naktī jaunā mēnesi. Nezinu, cik tādu grāmatu vēl ir palicis…

Vai maza sabiedēta meitenīte varēja pamanīt tikai vārdu, kas nodrukāts lieliem burtiem?

Protams!

—     Kas tagad ar mani būs? — Arina rūgti pavaicāja. — Uz ko man ir tiesības?

Nopūties, es apsēdos pie galda un pašķirstīju neīsto “Fuarānu”. Interesanta grāmata, šaubu nav…

—     Nekas jums nebūs, — es atzinos. — Bērniem jūs palīdzējāt, Nakts Sardze jums par to ir pateicīga.

—     Kāpēc man velti cilvēkiem pāri darīt, — ragana nomurmināja, — tā tikai sev var kaitēt.

—     Ņemot to vērā, kā arī īpašos jūsu dzīves apstākļus… — Es parakņājos atmiņā, mēģināju atcerēties paragrāfus, norādes un piezīmes. — Ņemot to v 'su vērā, jūs nesodīs. Tikai viens jautājums… kāds ir jūsu Spēka līmenis?

—                  Es taču uzrakstīju — “nezinu”, — Arina mierīgi atbildēja.

—   Vai tad to var ar aparātu izmērīt?

—    Kaut vai aptuveni?

—     Kad likos gulēt, biju pirmajā rangā, — ragana ne bez lepnuma atzinās. — Bet tagad, kas zina, varbūt esmu jau ārpus rangiem.

Viss pareizi — jo man tā arī neizdevās caursist viņas ilūziju.

—    Vai negrasāties strādāt Dienas Sardzē?

—    Ko es tur esmu pazaudējusi? — Arina bija sašutusi. — īpaši tāpēc, ka Zebulons tagad līdz galvenajam uzkalpojies, vai ne?

—    Zebulons, — es apstiprināju. — Par ko jūs brīnāties? Vai tiešām uzskatāt, ka viņš nav pietiekami spēcīgs?

—     Spēka viņam allažiņ ir pieticis. — Arina sadrūma. — Tikai savējos viņš pārāk viegli nodod. Draudzenes… ne ar vienu ilgāk par desmit gadiem nav kopā nodzīvojis, mūždien kaut kas atgadījās… bet jaunās dumiķes, vienalga, metās viņa apskāvienos. Un kā viņš ukraiņus un leišus nemīl! Ja netīrs darbs jādara, ievilina brigādi no Ukrainas un ar cita rokām ogles rauš. Ja kāds jāupurē, pirmais kandidāts būs leitis… Likās, ka ar tādiem paradumiem viņš postenī nenoturēsies, — Arina pēkšņi iesmējās, — bet, re, tomēr pamanījies izbēgt no sitiena. Brašulis!

—      Nu jā, — es skābi novilku. — Nu labi, ja jūs negrasāties strādāt Dienas Sardzes struktūrās, bet turpināsiet pasaulīgu dzīvesveidu, tad saņemsiet tiesības veikt zināmas maģiskas darbības… personiskiem mērķiem. Gadā — divpadsmit septītā līmeņa darbības, sešas sestā, trīs piektā, vienu ceturtā līmeņa darbību. Reizi divos gados — vienu trešā līmeņa darbību. Reizi četros gados — vienu otrā līmeņa darbību.

Es apklusu.

Arina painteresējās:

—    Un pirmā līmeņa darbības?

—     Maksimāli atļautais Spēks Citādajiem, kas nav dienestā, ir ierobežots ar viņu iepriekšējo līmeni, — es indīgi piemetināju. — Ja iziesiet pārbaudi un reģistrēsieties kā ragana ārpus kategorijām, tad reizi sešpadsmit gados jums būs tiesības uz pirmā līmeņa maģiju. Saprotams, ja vienosieties ar Sardzēm un Inkvizīciju. Maģijas pirmais līmenis ir pārāk nopietna lieta.

Ragana pasmīkņāja. Viņas smīns bija dīvains — ļoti vecišķs un nepatīkams, lai gan seja — skaista un jauna.

—    Kaut kā iztikšu bez pirmā līmeņa. Kā saprotu, ierobežojumi attiecas tikai uz maģiju, kas vērsta pret cilvēkiem?

—    Pret cilvēkiem un Citādajiem, — es apstiprināju. — Ar sevi un nedzīviem priekšmetiem varat darīt visu, kas ienāk prātā.

—     Arī par to paldies, — Arina piekrita. — Nu, atvaino, Gaišais, ka centos tev jaukt galvu. Tu, šķiet, esi tā nekas. Gandrīz kā mēs.

No šā šaubīgā komplimenta es sarāvos.

—    Vēl viens jautājums, — es sacīju. — Kas bija tie vilkači?

Arina brīdi klusēja. Tad pajautāja:

—    Vai tad likums jau atcelts?

—    Kāds likums? — es centos tēlot muļķi.

—     Vecais likums — Tumšajam nav jāliecina pret Tumšo, Gaišajam — pret Gaišo…

—    Ir tāds likums, — es atzinu.

—    Nu tad ķer pats savus vilkačus! Lai muļķi, lai asinskāri, tomēr es viņus nenodošu.

Tas tika pateikts strikti, ar ciešu pārliecību, un manā rīcībā nebija nekā tāda, ko varētu izmantot, lai viņu piespiestu. Viņa taču vilkačiem nepalīdzēja, gluži pretēji.

—    Pret mani vērstās maģiskās darbības… — Es padomāju. — Nu labi. Es jums piedodu.

—    Vienkārši tāpat? — ragana pārjautāja.

—    Vienkārši tāpat. Man prieks, ka noturējos.

Ragana iespurdzās.

—     Noturējās viens tāds… Sieva tev ir burve, vai tad es akla, nejūtu? Viņa tevi nobūra. Lai neviens sievišķis nesavaldzinātu.

—    Tu melo, — es mierīgi atbildēju.

—     Meloju, — ragana atzinās. — Brašs puisis. Burvestībai ar to nav nekāda sakara, tu viņu gluži vienkārši mīli. Nu tad pasveicini sievu un meitiņu. Satiksi Zebulonu — pasaki, ka āzis viņš bija, āzis ari palicis…

—     Labprāt, — es apsolīju. Tā tik ir ragana! Nebaidās lēkt acis Zebulonam! — Ko pateikt Geseram?

—     Viņam es nesaku neko, — Arina nicīgi atmeta. — Kur nu mums, lauku muļķītēm, tikt līdz varenajiem Tibetas magiem!

Es stāvēju un skatījos uz šo dīvaino sievieti — tik skaistu cilvēka veidolā, tik atbaidošu īstenajā paskatā. Ragana, varena ragana, tomēr nevar teikt, ka ļauna, — viss sajaukts kopā.

—    Vai tev te vienai nav skumīgi, vecmāmiņ? — es pajautāju.

—    Apvainot gribi? — Arina atbildēja ar pretjautājumu.

—    Nemaz ne. Esmu tomēr kaut ko iemācījies.

Arina pamāja, tomēr noklusēja.

—     Tev nebūt negribējās mani savaldzināt, un nekādu miesaskārību tev ari vairs nav, — es turpināju. — Raganām tas ir citādi nekā burvēm. Tu esi vecene un tā ari jūties, veči tev vienaldzīgi. Cita lieta, ka tu vēl tūkstoš gadu vari būt vecene. Tā ka savaldzināt mani tu centies vienkārši sportiskas intereses pēc.

Mirklis — un Arina pārvērtās par mazliet salikušu vecenīti, sārtiem vaigiem, možām acīm, bezzobainu muti, sirmiem, bet kārtīgi sasukātiem matiem.

—    Vai tā ir labāk? — viņa pajautāja.

—     Jā, laikam gan, — es atzinu ar vieglām skumjām. Viņas iepriekšējais veidols tomēr bija ļoti patīkams.

—     Šāda es biju… pirms simt gadiem, — sacīja ragana. — Un tāda, kā tevi satiku, arī biju… kādreiz. Bet kāda es biju sešpadsmit gadu vecumā! Ak, Gaišais, cik jautrs, glīts skuķis es biju! Lai arī ragana … Zini, kāpēc un kā mēs novecojam?

—    Pa ausu galam esmu dzirdējis, — es atzinu.

—     Tā ir maksa par virzīšanos augšup ranga ziņā, — viņa atkal lietoja šo vecmodīgo vārdiņu, ko pēdējos gados pilnīgi ir izspiedis no datorspēlēm ienākušais vārdiņš “līmenis”. — Arī ragana var saglabāt jaunu ķermeni. Tikai tad trešajā rangā arī iestrēgsi. Mēs esam ciešāk saistītas ar dabu, bet tai netīk viltus. Vai saproti?

—    Saprotu, — es sacīju.

Arina pamāja.

—      Lūk, tā, Gaišais. Priecājies, ka tava sieva ir brīnumdare. Nemelošu, tu pret mani labi izturējies. Vai drīkstu kaut ko uzdāvināt?

—     Nē, — es papurināju galvu. — Esmu darbā. Un dāvana no raganas…

—    Saprotu. Ne jau tevi apdāvināt gribu, bet tavu sievu!

Es samulsu. Arina mundri aizkliboja līdz lādei, kas bija apsista ar dzelzi (agrāk tās vietā stāvēja vienkārša kumode), atvēra un iebāza iekšā roku. Pēc brīža atgriezās pie manis ar mazu kaula ķemmīti.

—    Ņem, sargātāj! Bez nodoma, bez skaudības, ne bēdai un nelaimei. Kļūt par ēnu man, ja meloju, vējā izkaisīties…

—    Kas tas ir? — pavaicāju.

—    Brīnumlieta. — Arina saviebās. — Vai… artefakts kā to tagad sauc!

—    Un tomēr?

—                  Nepietiek spēcina uzminēt? — Arina saprotoši pajautāja.

—   Tava sieva sapratīs. Kam tev, Gaišais, paskaidrojumi? Es taču samelošu — vai man grūti. Samelošu, un tu noticēsi. Tu esi vājāks par mani, pats zini.

Es klusēju, kodīju lūpas. Nu… pāris reižu tomēr izturējos pret viņu rupji. Un saņēmu pienācīgu atbildi.

—    Ņem, nebaidies! — Arina atkārtoja. — Ragana no pasakas — lai ari ļauna, tomēr jauniem brašuļiem palīdz.

Kas ar mani notiek?

—     Labāk būtu vilkačus nodevusi, — pastiepis roku pēc ķemmes, sacīju. — Es pieņemu tavu dāvanu tikai kā starpnieks, un šī dāvana neuzliek nevienam nekādus solījumus.

—     Vecais lapsa. — Arina pasmīnēja. — Par vilkiem… atvaino! Zinu, ka paši noķersiet. Es viņus nenodošu. Starp citu, grāmatiņu vari paņemt — uz laiku, lai pārbauditu. Tev taču ir tādas tiesības?

Tikai tagad es aptvēru, ka joprojām kreisajā rokā turu nelaimīgo “Fuarāna — izdoma vai īstenība?”.

—     Ekspertīzei, uz laiku, savu sargātāja tiesību ietvaros, — es drūmi noteicu.

Vecā tomēr spēlējās ar mani, kā gribēja! Ja būtu vēlējusies, es tikai mājās pamanītu, ka nejauši esmu līdzi paķēris grāmatu. Bet viņai būtu visas tiesības vērsties pie Sardzēm ar sūdzību par vērtīgas “brīnumlietas” zādzību.

Izgājis no būdas, ieraudzīju, ka iestājusies melna nakts. Man vismaz divas trīs stundas būs jāklimst pa mežu.

Bet, tiklīdz biju nokāpis no lieveņa, tā priekšā iedegās spokaina zila uguntiņa. Es uzelpoju, uzmetu skatienu mājiņai, kuras logos spīdēja spoža elektriskā gaisma. Arina neiznāca mani pavadīt. Uguntiņa aicinoši dejoja gaisā.

Es tai sekoju.

Jau pēc piecām minūtēm izdzirdēju suņu slinko vaukšķēšanu.

Vēl pēc desmit — izgāju pie ciema žoga.

Visnepatīkamākais bija tas, ka visu šo laiku es nejutu ne mazākās maģijas pazīmes.

4. NODAĻA

Mašīna šķūnī jau bija atguvusi sākotnējo izskatu. Tomēr sēsties pie stūres un pārbaudīt, vai daudzcietušais dīzelis, kas pabijis krievu mehanizatoru rokās, vēl darbojas, es neriskēju. Klusi iegāju mājā un ieklausījos… Sievasmāte savā istabiņā jau gulēja. Mūsējā vārgi dega naktslampiņa.

Es atvēru durvis un iegāju.

—     Vai viss pagāja veiksmīgi? — Svetlana pajautāja. Starp citu, jautājuma intonācija viņas balsī bija tik tikko jaušama. Viņa visu brīnišķīgi juta ari bez vārdiem.

—     Daudzmaz, — es pamāju un paskatījos uz Nadjušas gultiņu. Meitiņa bija cieši aizmigusi. — Vilkačus neatradu. Ar raganu parunāju.

—      Stāsti! — Svetlana lūdza. Viņa sēdēja uz gultas vienā naktskreklā, blakus gulēja biezs “Trollīšu Muminu” sējums. Vai nu Nadjai bija lasījusi — meitai tagad vienalga, ko pirms miega klausīties, kaut vai fizikas mācību grāmatu, ka tikai skanētu mammas balss, — vai arī pati bija nolēmusi pirms miega atpūsties, lasot labu grāmatiņu.

Novilcis apavus un noģērbies, es apsēdos blakus un sāku stāstīt.

Svetlana brīžiem sadrūma, brīžiem pasmaidīja. Bet, kad es atkārtoju raganas vārdus par to, ka mani “sieva nobūrusi”, Svetlana pat apjuka.

—     Nē taču! — viņa gluži bezpalīdzīgi iesaucās. — Pajautā Geseram! Viņš jebkuru manu burvestību ieraudzīs… nekad nekas tāds pat prātā man nav bijis!

—     Zinu, — es viņu nomierināju. — Ragana atzinās, ka samelojusi.

—     Kaut gan nē, tāda doma bija gan. — Svetlana pēkšņi iesmējās. — Kur no domām liksies… bet tas tā, pa jokam, nekā nopietna. Mēs ar Olgu večus apspriedām… sen jau…

—    Skumsti pēc Sardzes? — es nenoturējos.

—      Skumstu, — Svetlana atzinās. — Labāk par to nerunāsim… Anton, tu gan man esi brašs puisis! Trešajā Mijkrēšļa slānī iegāji?

Es pamāju.

—    Pirmā kategorija… — Svetlana nedroši noteica.

—    Augstāk par galvu neuzlēksi, — es iebildu. — Otrā. Godīga otrā. Mani griesti. Un par to arī nerunāsim, labi?

—     Labāk par raganu. — Svetlana pasmaidīja. — Tātad bija iegrimusi guļā? Biju par to dzirdējusi, bet tas ir milzīgs retums. Vari rakstu publicēt.

—     Kur? “Argumentos un faktos”? Atrasta ragana, sešdesmit sešus gadus nogulējusi Piemaskavas mežā?

—     Nakts Sardzes biļetenā, — Svetlana ierosināja. — Vispār vajadzētu izdot savu avīzi. Priekš cilvēkiem tur jāieliek cits teksts… vienalga kas. Kaut kas šauri specializēts. Piemēram, par akvārijiem. Kā audzēt cihlīdas un ierīkot dzīvoklī caurteces akvāriju.

—     No kurienes tādas zināšanas? — es brīnījos. Tad aprāvos. Atcerējos, ka viņas pirmais vīrs, kuru nekad netiku redzējis, bija aizrāvies ar akvārijiem.

—    Tāpat vien, atminējos. — Svetlana sarauca pieri. — Bet jebkuram, pat vājam Citādajam, jāsaskata īstais teksts.

—     Jau izdomāju pirmo virsrakstu, — es sacīju. — “Par progresīvu maģiju”.

Mēs abi pasmaidījām.

—    Parādi to “artefaktu”! — Svetlana lūdza.

Pastiepu roku pēc jakas un izvilku kabatlakatā ietīto ķemmi.

—    Neredzu tajā nekādu maģiju, — es atzinu.

Svetlana kādu laiku paturēja ķemmi rokās.

—     Nu? — es pajautāju. — Kas jādara? Jāmet pār plecu, un tur izaugs mežs?

—                  Tev nekas arī nav jāsaredz, — Svetlana smaidīdama sacīja.

—   Un runa te nav par Spēku, ragana par tevi pasmējās. Iespējams, pat Gesers neko nemanīs… tas nav domāts vīriešiem.

Viņa pielika ķemmi pie matiem, sāka lēni tos sukāt, tad nevērīgi noteica:

—    Tagad iztēlojies… vasara, karstums, nogurums, nakti neesi gulējis, visu dienu strādājis… Bet pēc tam — izpeldējies vēsā ūdenī, tevi izmasēja, tu garšīgi paēdi un izdzēri glāzi laba vīna. Un tev kļuva labi…

—    Uzlabo pašsajūtu, — es sapratu. — Noņem nogurumu?

—     Tikai sievietēm. — Svetlana pasmaidīja. — Tā ir veca, vismaz trīssimt gadu. Acīmredzot varena maga dāvana mīļotajai sievietei. Varbūt pat sievietei cilvēkam…

Viņa paskatījās uz mani — viņas acis mirdzēja — un maigi noteica:

—     Un vēl tai jādara sieviete pievilcīga. Neatvairāma. Vilinoša. Darbojas?

Es brīdi skatījos uz viņu un tad ar skatienu nodzēsu nakts- lampiņu.

Maģisko aizkaru, kas dzēš visas skaņas, Svetlana uzlika pati.

•   • •

Es pamodos agri — pirms pieciem —, bet, kā par brīnumu, jutos ļoti mundrs — gluži kā maģiskās ķemmes saimniece, kas pēc sirds patikas sukājusi matus. Gribējās darīt lielas lietas. Vēl gribējās kārtīgas brokastis.

Nevienu nemodinot, es klusi parosījos pa virtuvi, atlauzu pāris gabalu no baltmaizes kukuļa un atradu plastmasas maisiņu ar sagrieztu desu. Ielējis lielā krūzē mājas kvasu, es ar visiem šiem labumiem izgāju ārā.

Bija jau gaišs, bet ciematā valdīja pilnīgs klusums. Neviens nesteidzās uz rīta slaukšanu — govju kūts jau gadus piecus stāv tukša. Neviens vispār nekur nesteidzās…

Es nopūtos un apsēdos zālītē zem sen par meženi kļuvušas un augļus nenesošas ābeles. Apēdu milzīgo sviestmaizi, izdzēru kvasu. Un, lai labsajūta būtu pilnīga, ar maģijas palīdzību — caur logu no istabas — paņēmu grāmatu par “Fuarānu”. Ceru, ka sievasmāte guļ un lidojošo priekšmetu nepamanīs…

Ēdot otro sviestmaizi, iegrimu lasīšanā.

Un bija, es jums teikšu, ār-kār-tī-gi interesanti!

Laikā, kad grāmatu rakstīja, nebija vēl nekādu gudru vārdiņu — nekādu “gēnu”, "mutāciju” un tamlīdzīgu bioloģisko gudrību, ar ko tagad cenšas pamatot Citādo dabu. Tāpēc raganu kolektīvs, kas bija strādājis pie grāmatas — piecas tikai vārdā nosauktas autores —, lietoja tādus jēdzienus kā “tieksme uz buršanu”, “rakstura mainīšana” un tamlīdzīgus. Starp citu, autoru vidū minēta arī Arina, ko ragana vakar bija kautrīgi noklusējusi!

Sākumā izglītotās raganas gudri sprieda par pašu Citādo dabu. Viņu secinājums bija šāds — katram cilvēkam piemīt “tieksme uz buršanu”. Šīs tieksmes līmenis katram ir citāds. Par atskaites punktu var pieņemt pa visu pasauli izkliedētās maģijas dabisko līmeni. Ja "tieksme” cilvēkam ir stiprāka nekā maģijas līmenis pasaulē, tad viņš būs visparastākais cilvēks! Ieiet Mijkrēslī nespēs un tikai paretam, maģijas dabiskā līmeņa svārstību dēļ, jutīs ko dīvainu. Bet, ja cilvēkā “tieksme” ir vājāka nekā apkārtējā pasaulē, tad viņš pratīs izmantot Mijkrēsli!

Tas viss izklausījās ļoti dīvaini. Es vienmēr biju uzskatījis, ka Citādie — tie ir cilvēki ar ļoti attīstītām maģiskajām spējām. Bet te izskanēja tieši pretējs viedoklis.

Starp citu, kā piemērs bija minēta amizanta analoģija: pieņemsim, ka visā pasaulē temperatūra ir 36,5 grādi. Tad lielākā daļa cilvēku, kam ķermeņa temperatūra ir augstāka, savu siltumu izstaros uz āru, “sildīs dabu”. Bet tie nedaudzie, kam nez kāpēc ķermeņa temperatūra ir zemāka par 36,5 grādiem, siltumu saņems. Un, ja jau viņi saņems pastāvīgu Spēka plūsmu, tad pratīs šo Spēku izmantot, kamēr daudz siltākie cilvēki bezmērķīgi “sildīs dabu”.

Interesanta teorija. Esmu lasījis vairākas versijas par mūsu izcelsmi un par to, ar ko atšķiramies no cilvēkiem. Šāda līdz šim nebija gadījusies. Tajā bija kaut kas aizvainojošs…

Lai gan — kāda starpība! Rezultāts taču nemainās! Ir cilvēki, ir Citādie…

Lasīju tālāk.

Otrā nodaļa bija veltīta tam, ar ko “magi un burves” atšķiras no “raganām un burvjiem”. Iznāk, ka tajos laikos par “burvjiem” sauca nevis Tumšos magus, bet tikai “vīriešu dzimuma raganas”, Citādos, kam piemīt tieksme izmantot artefaktus. Raksts bija interesants, un man šķita, ka to rakstījusi Arina. Viss tika reducēts uz to, ka atšķirības būtībā nemaz nav. Burve rīkojas tieši ar Mijkrēsli, ņemot no tā Spēku un veicot noteiktas maģiskās darbības. Raganas vispirms rada zināmas “brīnumlietas”, kas akumulē mijkrēšļa Spēku un spēj ilgu laiku darboties patstāvīgi. Sieviešu burvju un magu priekšrocība ir tā, ka viņiem nekādas palīgierīces, zižļus un gredzenus, grāmatas un amuletus nevajag. Raganu un vīriešu burvju priekšrocība ir tā, ka, radījuši veiksmīgu artefaktu, viņi var tajā uzkrāt ļoti daudz Spēka, ko vienā mirklī paņemt no Mijkrēšļa ir ārkārtīgi grūti. Secinājums radās pats par sevi, un Arina to bija formulējusi: saprātīgs mags nenoniecinās artefaktus, gudrs burvis centīsies iemācīties strādāt ar Mijkrēsli arī bez starpniekiem. Atbilstoši autora domām “pēc gadiem simt mēs redzēsim, ka pat varenākie un augstprātīgākie magi nejūt riebumu pret amuletu izmantošanu, bet visortodoksālākās raganas neuzskata, ka, ieejot Mijkrēslī, būtu ko zaudējušas”.

Nu, prognoze ir pilnībā piepildījusies. Nakts Sardzē lielākā daļa darbinieku ir magi. Bet artefaktus mēs izmantojam pastāvīgi…

Es aizgāju uz virtuvi, apziedu sev vēl pāris sviestmaižu un ielēju kvasu. Paskatījos pulkstenī — seši no rīta. Kaut kur sāka vaukšķēt suņi, bet ciemats vēl nebija pamodies.

Trešajā nodaļā bija runa par Citādo daudzajiem mēģinājumiem pārvērst cilvēku par Citādo — uz tamlīdzīgu rīcību Citādos parasti mudināja mīlestība vai tieksme gūt kādu labumu, arī paši cilvēki, uzzinājuši patiesību, cenšas kļūt par Citādajiem.

Bija sīki aplūkots notikums ar Žilu de Reju, Žannas dArkas ieroču nesēju. Žanna bija ļoti vāja Tumšā Citādā, “septītā ranga ragana”, kas, starp citu, viņai netraucēja darīt galvenokārt cēlus darbus. Ļoti miglaini bija aprakstīta Žannas nāve, dots pat mājiens, ka viņa novērsusi Inkvizitoru uzmanību un izglābusies no sārta. Es nolēmu, ka tas ir apšaubāmi — Žanna, ar savu maģiju iejaucoties cilvēku attiecībās, bija pārkāpusi Līgumu, tāpēc nāvessoda izpildi pieskatīja arī mūsu Inkvizīcija. Tai uzmanību nenovērsīsi… Bet par nabaga Žilu de Reju bija pastāstīts daudz sīkāk. Vai nu mīlestības, vai vieglprātības dēļ Žanna viņam izstāstīja visu par Citādo dabu, un jaunais, par drosmi un cēlsirdību izslavētais bruņinieks zaudēja saprātu. Viņš nolēma, ka maģisko Spēku var atņemt parastiem — jauniem un veseliem — cilvēkiem. Vajag tikai viņus mocīt, nodarboties ar kanibālismu un lūgt Tumšajiem spēkiem palīdzību… Vārdu sakot, cilvēks nolēma kļūt par Tumšo Citādo. Un nomocīja vairākus simtus sieviešu un bērnu, par ko (kā ari par nodevu nemaksāšanu) galu galā nonāca uz sārta.

No teksta bija skaidrs, ka ar tādu uzvedību nebija apmierinātas pat raganas. Te dzēlīgas piezīmes bija veltītas gan pļāpai Žannai, gan nepatīkami epiteti — viņas jukušajam ieroču nesējam. Taču secinājums bija sauss un akadēmisks — parastajiem ļaudīm piemītošo “tieksmi uz buršanu” nedrīkst nekādā veidā izmantot, lai kādu pārvērstu par Citādo. Jo Citādais taču atšķiras nevis ar paaugstinātu “tieksmi”, ko asinskārais un stulbais Žils de Rejs centās palielināt, bet gan ar pazeminātu! Tā ka visi rīkļurāvēja eksperimenti viņu padarīja vēl vairāk par cilvēku…

Skanēja pārliecinoši. Hs pakasīju pakausi. Tā… iznāk, ka es daudz mazāk esmu spējīgs nodarboties ar maģiju nekā alkoholiķis Koļa? Un tikai tāpēc es varu izmantot Mijkrēsli? Ir nu gan lietiņas!

Tad jau iznāk, ka Svetlanai ir vēl mazāks “tieksmes” līmenis?

Bet Nadjušai, teorētiski ņemot, vispār nav spēju maģijas jomā? Un tāpēc Spēks no viņas gāžas aumaļām — ņem un lieto?

Ir nu gan raganas — redz, ko izdomājušas!

Nākamajā nodaļā bija apspriests, vai var paaugstināt Spēka līmeni dabā, lai lielāks skaits cilvēku pārvērstos par Citādajiem. Secinājums nebija iepriecinošs — nevar. Jo Spēku izmanto ne tikai Citādie, kuri principā varētu uz laiku atteikties no maģijas. Spēku ar baudu notiesā zilā sūna — vienīgais zināmais augs, kas dzīvo Mijkrēšļa pirmajā slānī. Būs vairāk Spēka — bagātīgāk augs Mijkrēšļa sūna… Bet varbūt dziļākos slāņos ir arī citi Spēka lietotāji… Tā ka Spēka līmenis ir un paliek konstants — es pat pasmaidīju, ieraudzījis šo vārdu arhaiskajā grāmatiņā.

Tālāk sekoja pati grāmatas “Fuarāna” vēsture. Tās nosaukums cēlies no senas Austrumu raganas vārda — viņa ļoti gribēja padarīt par Citādo savu meitu. Ragana ilgi eksperimentēja — vispirms gāja Žila de Reja ceļu, tad saprata, ka ir kļūdījusies, un mēģināja paaugstināt Spēka līmeni dabā… Vārdu sakot, izmēģināja visus aplamos virzienus. Un galu galā saprata, ka viņai “jāsamazina meitas tieksme uz buršanu”. Mēģinājumi to izdarīt, izmantojot baumas, tad arī aprakstīti “Fuarānā”. Situāciju sarežģīja tas, ka “tieksmes” daba tolaik nebija zināma — jāatzīst gan, ka situācija arī tagad nebija mainījusies. Tomēr ar mēģinājumu un kļūdu metodi ragana savu panāca un meitu par Citādo pārvērta!

Raganai par nelaimi tik īiels atklājums ieinteresēja visus Citādos. Tad vēl nebija Līguma un Sardžu, nebija Inkvizīcijas… Vārdu sakot, pēc receptes metās visi, kas bija dzirdējuši baumas par brīnumu. Kādu laiku Fuarāna un viņas meita veiksmīgi atvairīja uzbrukumus — redzams, jau tā varenā ragana ne tikai meitiņu par Citādo bija pārvērtusi, bet arī savus spēkus papildinājusi. Apbēdinātie Citādie apvienojās veselā magu armijā — nedaloties Tumšajos un Gaišajos, visi reizē deva triecienu — un briesmīgā kaujā iznīcināja raganu ģimenīti. Savā pēdējā stundā Fuarāna izmisīgi cīnījās par dzīvību — pat pārvērta par Citādajiem savus kalpus cilvēkus… bet tie, kaut arī ieguva Spēku, bija pārāk apjukuši un nemākulīgi. Tikai viens no kalpiem, kā izrādījās, bija gudrāks par pārējiem, neskrēja ar pieri sienā raganas dēļ, bet gan paķēra grāmatu un pazuda bez pēdām. Kad magi uzvarētāji aptvēra, ka raganas “laboratorijas žurnāls” ir pazudis (jo būtībā “Fuarāna” bija tik vien kā raganas laboratorijas žurnāls), bēgļa pēdas jau bija pagaisušas. Turpmāk grāmatu meklēja ilgi un nesekmīgi. Pa laikam kāds apgalvoja, ka ir saticis aizbēgušo kalpu, kurš bija kļuvis par diezgan spēcīgu Citādo, ka ir redzējis un šķirstījis grāmatu. Parādījās arī viltojumi — daļu bija sadomājuši raganas neprātīgie sekotāji, daļa bija Citādo avantūristu roku darbs. Visi gadījumi bija rūpīgi pārbaudīti un dokumentēti.

Pēdējo nodaļu aizņēma prātojumi par tematu “Ko gan izdomāja Fuarāna?”. Par to, ka viņa tik tiešām bija guvusi panākumus, autori nešaubījās, tomēr grāmatu uzskatīja par bezcerīgi nozaudētu. Secinājums bija bēdīgs — atklājums acīmredzot ir tik nejaušs un netriviāls, ka atminēt tā būtību nav iespējams.

Tomēr visvairāk es brīnījos par īso rezumējumu — ja grāmata “Fuarāna” tomēr eksistē līdz šai dienai, tad katra Citādā pienākums ir tūlīt pat to iznīcināt “visiem saprotama iemesla dēļ, neraugoties uz lielo kārdinājumu un personisko pašlabumu…”

Ak šie Tumšie! Kā turas pie savas varenības!

Aizvēris grāmatu, es pastaigāju pa pagalmu. Atkal ielūkojos šķūnī un atkal neriskēju iedarbināt mašīnas dzinēju.

Fuarāna un viņas grāmata eksistēja. Raganas par to bija pārliecinātas. Es pieļāvu mistifikācijas iespēju, tomēr sirds dziļumos tai neticēju.

Tātad teorētiska iespēja pārvērst cilvēku par Citādo ir!

Un tad notikums “Asolē” kļūst saprotamāks. Gesera un Olgas dēls bija cilvēks — kā pie Citādajiem parasti arī notiek. Tāpēc Dižie nevarēja viņu atrast. Bet atraduši pārvērta par Citādo, pēc tam sarīkoja visu to teātri… pat Inkvizīciju pamanījās piemānīt.

Es paņēmu minidisku atskaņotāju un iegūlos šūpuļtīklā. Ieslēdzu nejaušas atskaņošanas režīmu un aizvēru acis. Gribējās atslēgties no pasaules, paklausīties kaut ko vieglprātīgu…

Bet man nepaveicās. Gadījās “Pikniks”.

—                                       Nē, nē, man smiekli nav prātā,

Nav loga un durvju nav,

Mani spīdzināt atbraucis Pats Dižais Inkvizitors.

Inkvizitors neatlaižas,

Instrumentu piemeklē,

“Saki visu man, ko zini,

Arī tev tad vieglāk kļūs.”

Laikam atvērt viņš mani grib Kā parastu čemodānu. Viņš zina vienu —

Pat vistukšākajā no tukšākajiem Ir dubultais dibens, ir dubultais dibens.

Nepatīk man tādas sakritības! Pat visparastākie cilvēki prot ietekmēt realitāti, viņi tikai nespēj vadīt savu Spēku. Katram cilvēkam tā ir gadījies — autobuss pienāk tieši laikā vai ietiepīgi nerādās; pa radio atskan dziesmas, kas atbilst tavām domām; piezvana cilvēki, par kuriem tu domā… Ir, starp citu, pavisam vienkāršs veids, kā saprast, ka tu esi tuvu Citādā spējām. Ja vairākas dienas pēc kārtas, nejauši paskatoties pulkstenī, tur ieraudzīsi ciparus 11:11, 22:22 vai 00:00 — tātad saikne ar Mijkrēsli kļuvusi saspringtāka. Tādās dienās nevajadzētu ignorēt priekšnojautas un minējumus…

Taču tie visi ir cilvēciski sīkumi. Citādajiem šī saikne ir tikpat neapzināta kā cilvēkiem, tikai daudz stiprāk izteikta. Un man ļoti nepatika, ka dziesmiņa par Dižo Inkvizitoru iegadījās tieši tagad…

—                                       Ja vēl būtu Spēks,

Es viņam teiktu: "Mīļais mans,

Es nezinu, kas esmu un kur esmu,

Kādi Spēki pār pasauli valda;

Un manas kājas sapina Garo ielu labirints…"

Inkvizitors man netic,

Pievelk ciešāk skrūvi.

Laikam atvērt viņš mani grib Kā parastu čemodānu. Viņš zina vienu —

Pat vistukšākajā no tukšākajiem Ir dubultais dibens, ir dubultais dibens.

Jā. Es arī gribētu zināt, kādi Spēki valda pār pasauli…

Kāds man viegli uzsita uz pleca.

—    Es neguļu, Svēta, — sacīju un atvēru acis.

Inkvizitors Edgars pašūpoja galvu un atturīgi pasmaidīja. Es nolasīju pēc viņa lūpām: “Atvainojiet, Anton, tā nav Svēta.” Lai arī diena solījās būt karsta, Edgars bija uzvalkā, apsējis kaklasaiti un uzvilcis melnas lakādas kurpes, uz kurām nebija ne puteklīša. Šajā pilsētnieka apģērbā viņš neizskatījās muļķīgi. Lūk, ko nozīmē baltiešu asinis!

—    Kāda… — es noburkšķēju, izveldamies no šūpuļtīkla. — Edgar?

Edgars pacietīgi gaidīja. Es izņēmu no ausīm atskaņotāja podziņas, atvilku elpu un atkārtoju:

—      Es esmu atvaļinājumā. Pēc noteikumiem traucēt Nakts Sardzes darbinieku ārpus darba laika…

—     Anton, es tikai nolēmu apciemot, — sacīja Edgars. — Vai esat pret?

Man nebija nepatikas pret Edgaru. Par Gaišo viņam nekad nekļūt, bet viņa pāriešana uz Inkvizīciju iedvesa cieņu. Ja Edgars gribētu ar mani parunāt, es jebkurā laikā ar viņu tiktos.

Tikai ne vasarnīcā, kur atpūšas Svēta ar Nadjušu!

—     Esmu pret, — es stingri noteicu. — Ja jums nav dienesta rīkojuma, atstājiet manu teritoriju!

Un ar pilnīgi nejēdzīgu žestu norādīju uz sašķiebušos koka sētu. “Teritoriju”… tad nu gan vārdiņš izspruka.

Edgars nopūtās. Un lēni bāza roku žaketes iekškabatā.

Es zināju, ko viņš no turienes izvilks. Bet vairs nebija kur atkāpties.

Inkvizīcijas Maskavas biroja rīkojumā bija teikts, ka “dienesta izmeklēšanas ietvaros pavēlam Maskavas pilsētas Nakts Sardzes darbiniekam Antonam Gorodeckim, otrā ranga Gaišajam magam, sniegt visu iespējamo atbalstu trešā ranga Inkvizitoram Edgaram”. Reālus Inkvizīcijas rīkojumus es nekad agrāk nebiju redzējis un tagad nez kāpēc atzīmēju dažus sīkumus — Inkvizitori turpināja spēku mērīt vecmodīgajos “rangos”, nekautrējās lietot tādus vārdiņus kā “pavēlam” un pat oficiālos dokumentos cits citu sauca tikai vārdā.

Bet pēc tam es ieraudzīju pašu galveno — dokumenta apakšā bija Nakts Sardzes spiedogs un Gesera rokrakstā uzšņāpts: “Esmu iepazinies, piekrītu.”

Ir nu gan lietiņas!

—      Ja atteikšos? — es pajautāju. — Zināt, man nepatīk, ka “pavēl”.

Edgars saviebies uzmeta skatienu veidlapai un noteica:

—    Mūsu sekretārei ir jau trīssimt gadu. Neapvainojieties, Anton! Tā ir tikai arhaiska terminoloģija. Tāpat kā “rangs”.

—                 Vai uzvārda neminēšana arī ir sena tradīcija? — es precizēju.

—   Vienkārši interesanti.

Edgars neizpratnē ielūkojās papīrā, atkal pavīpsnāja un, sākot gari vilkt patskaņus, aizkaitināts izdvesa:

—    Nū, vecā fūrija… Manu uzvārdu aizmirsusi, bet lepnums neļāva pajautāt.

—     Tad man ir iemesls izmest rīkojumu kompostkaudzē. — Es ar skatienu meklēju, kur mūsu dārzā tā kaudze ir, bet neatradu.

—    Vai atejā. Rīkojumā nav jūsu uzvārda, tātad tas nav likumīgs, vai ne?

Edgars klusēja.

—     Kas man draud par atteikšanos no sadarbības? — es pārjautāju.

—     Nekas briesmīgs, — Edgars drūmi novilka. — Pat ja atnesīšu jaunu rīkojumu. Sūdzība jūsu tiešajam priekšniekam, sods — pēc viņa ieskatiem…

—    Tātad bargais papīrs būtībā ir tikai lūgums palīdzēt?

—    Jā, — Edgars pamāja.

Es izbaudīju situāciju. Briesmīgā Inkvizīcija, ar ko jauniņie cits citu biedē, pati izrādījās bezzobaina veca “fūrija”!

—    Kas lēcies? — pavaicāju. — Es esmu atvaļinājumā, vai saprotat? Kopā ar sievu un meitiņu. Un vēl ar sievasmāti. Nestrādāju.

—    Tas taču jums netraucēja apmeklēt Arinu, — Edgars iebilda, acis nepamirkšķinājis.

Tā man vajag. Neatslābinies!

—    Tas ietilpst manos tiešajos dienesta pienākumos, — es cirtu pretī. — Aizsargāt cilvēkus, kontrolēt Tumšos. Vienmēr un visur. Starp citu, no kurienes tā informācija par Arinu?

Tagad bija Edgara kārta smaidīt un stiept laiku.

—     Gesers paziņoja, — viņš beidzot sacīja. — Jūs viņam vakar zvanījāt, ziņojāt, vai ne? Tā kā šī ir nestandarta situācija, Gesers uzskatīja par savu pienākumu brīdināt Inkvizīciju. Mūsu draudzīgo attiecību vārdā.

Neko nesaprotu!

Ja ragana ir kaut kā iejaukta notikumā ar Gesera dēlu… Tātad nav iejaukta?

—     Man viņam jāpiezvana, — es sacīju un demonstratīvi pagāju uz mājas pusi. Edgars paklausīgi palika stāvot pie šūpuļtīkla. Uzmeta gan skatienu plastmasas krēslam, bet viņam tas nelikās pietiekami tīrs.

Es gaidīju, piespiedis mobilo telefonu pie auss.

—     Klausos, Anton.

—     Pie manis Edgars atbraucis…

—     Jā, jā, jā, — Gesers izklaidīgi sacīja. — Vakar pēc tava ziņojuma es uzskatīju par nepieciešamu informēt Inkvizīciju par raganu. Ja ir vēlēšanās, palīdzi viņam. Ja nav, pasūti pāris māju tālāk. Viņam rīkojums nepareizi sastādīts, ievēroji?

—     Ievēroju, — uzmetis skatienu Edgaram, es sacīju. — Šef, kas ar tiem vilkačiem?

—     Pārbaudām, — Gesers, mazliet stostīdamies, teica. — Pagaidām nekā.

—    Un vēl par to raganu… — Es paskatījos uz “grāmatu par grāmatu”. — Interesantu grāmatiņu es raganai rekvizēju… “Fuarāna — izdoma vai īstenība?”

—     Esmu lasījis, — Gesers labsirdīgi noteica. — Būtu īsto “Fu- arānu” atradis, tu būtu zelta vērts. Vai viss, Anton?

—    Jā, — es atzinu. Un Gesers pārtrauca sakarus.

Edgars pacietīgi gaidīja.

Es piegāju pie viņa, ieturēju teatrālu pauzi un pajautāju:

—     Kāds ir jūsu izmeklēšanas mērķis? Un ko jums no manis vajag?

—                  Vai jūs sadarbosieties, Anton? — Edgars patiesi nopriecājās.

—   Mana izmeklēšana skar raganu Arinu, kuru jūs atradāt. Vajag, lai jūs parādāt ceļu pie viņas.

—    Kas Inkvizīcijai daļas gar veceni? — es painteresējos. — Neredzu ne mazāko nozieguma sastāvu. Pat no Nakts Sardzes puses.

Edgars samulsa. Viņam gribējās samelot — un reizē viņš saprata, ka es varu sajust melus. Pēc Spēka mēs esam apmēram vienādi, un pat nav teikts, ka viņa Inkvizitora pekstiņi nostrādās.

—     Par viņu ir vecas nenoskaidrotas lietas, — atzina Tumšais mags. — Vēl no trīsdesmitajiem gadiem. Inkvizīcija vēlas uzdot raganai vairākus jautājumus.

Es pamāju. Mani jau pašā sākumā mulsināja stāsts par ļaunā NKVD izvērsto vajāšanu. Visādi gadījās, zemnieki varēja pa kluso mēģināt tikt galā ar raganu — bet tikai mēģināt, jo ar zema līmeņa Citādo tas triks vēl varēja izdoties, taču ne ar tik varenu raganu…

—    Nu labi, aiziesim, — es piekritu. — Vēlaties pabrokastot, Edgar?

—   Neatteikšos, — mags netielējās. — Bet… vai jūsu dzīvesbiedre neiebildis?

—    Tūlīt pajautāsim, — es atbildēju.

•   • •

Brokastis iznāca interesantas. Inkvizitors tomēr jutās neomulīgi, neveikli centās jokot, izteica komplimentus Svetlanai un Ludmilai Ivanovnai, mēģināja ķircināt Nadjušu, slavēja vienkāršo olu kulteni.

Nadjuša, gudriniece, vērīgi paskatījās uz “tēvoci Edgaru”, papurināja galvu un sacīja:

—   Tu esi citāds.

Un vairs ne soli neatkāpās no mātes.

Svetlanu Edgara apmeklējums uzjautrināja. Viņa uzdeva Edgaram dažādus nevainīgus jautājumus, atminējās “notikumu ar spoguli” — vārdu sakot, uzvedās tā, it kā viesos būtu ieradies kolēģis un labs biedrs.

Toties Ludmila Ivanovna par Edgaru bija pilnīgā sajūsmā. Viņai patika viesa ģērbšanās un runas maniere, pat tas, ka viņš turēja dakšiņu kreisajā rokā, bet nazi labajā, sievasmāti neaprakstāmi sajūsmināja. Varētu domāt, ka pārējie ēda ar rokām… Kad Edgars pavisam noteikti atteicās no “glāzītes ēstgribas rosināšanai”, sievasmāte uz manu pusi raidīja tik pamācošu skatienu, it kā es būtu radis no rītiem ieraut pāris glāzīšu degvīna.

Ceļā mēs ar Edgaru devāmies paēduši, bet mazliet aizkaitināti. Es — par sievasmātes sajūsmu, bet Edgars, šķiet, par viņas uzmanību.

—   Vai varat pastāstīt, kādas jums ir pretenzijas pret raganu? — es jautāju, kad bijām sasnieguši mežmalu.

—    Vispār mēs dzērām tubrālības, — Edgars atgādināja. — Uzrunāsim atkal viens otru ar “tu”? Vai varbūt mans jaunais darbs…

—   Nav sliktāks par darbu Dienas Sardzē. — Es pasmīnēju. — Lai būtu “tu”.

Gandarītais Edgars nevilka garumā.

—    Arina ir spēcīga un cienījama ragana… viņu šaurajā lokā. Tu taču saproti, Anton, katras grupas iekšienē ir sava hierarhija. Gesers var ņirgāties par Vitezslavu, cik grib, bet vampīru vidū tas ir stiprākais. Raganu vidū Arina ieņem apmēram to pašu stāvokli. Ārkārtīgi augstu.

Es pamāju. Mana jaunā paziņa nav šāda tāda, ko tur runāt…

—    Dienas Sardze vairākkārt aicināja viņu darbā, — Edgars turpināja. — Tikpat uzstājīgi, kā jūs cīnījāties par Svetlanu. Neapvainojies, Anton!

Es arī neapvainojos.

—    Ragana kategoriski atteicās. Nu neko darīt, viņai ir tādas tiesības! Vēl jo vairāk tāpēc, ka dažās situācijās viņa neatteicās sadarboties. Bet pagājušā gadsimta sākumā, drīz pēc komunistu revolūcijas, notika nepatīkams atgadījums…

Viņš klusēja, svārstījās. Mēs iegājām mežā, un ar mazliet uzspēlētu pārliecību es vedu Edgaru sev līdzi. Tumšais mags, savā pilsētas uzvalciņā neveikli juzdamies, bezbailīgi līda caur krūmiem un gravām. Pat kaklasaiti neatlaida vaļīgāk.

—     Nakts un Dienas Sardze tolaik cīnījās par tiesībām veikt sociālu eksperimentu… — Edgars stāstīja. — Komunismu, kā zināms, izgudroja Gaišie…

—     Bet Tumšie — izkropļoja, — es nenoturējos.

—     Liecies mierā, Anton! — Edgars ar apvainojuma pieskaņu balsī noteica. — Neko mēs nekropļojām. Cilvēki paši izvēlējās, kādu sabiedrību veidot! Nu lūk, un Arinai palūdza sadarboties. Viņa piekrita izpildīt… kādu misiju. Tur bija savas intereses gan Tumšajiem, gan Gaišajiem un pat pašai raganai. Katra puse piekrita… misijai. Katra cerēja uzvarēt. Inkvizīcija pieskatīja, bet iejaukties nebija iemesla. Kā nekā viss notika ar abu Sardžu piekrišanu…

Interesants jaunums! Nez kas tā bijusi par misiju, ka to par labu atzinuši gan Tumšie, gan Gaišie?

—    Arina misiju veica spīdoši, — Edgars turpināja. — Viņa pat saņēma no Sardzēm atzinību… Gaišie, ja nemaldos, piešķīra viņai tiesības uz otrā līmeņa tumšo maģiju.

Tas izklausījās nopietni. Es pamāju, pieņemot informāciju zināšanai.

—     Tomēr pēc kāda laika Inkvizīcijai radās šaubas par Arinas darbību likumību, — Edgars sausi noteica. — Radās aizdomas, ka savā darbā viņa nokļuvusi vienas puses ietekmē un rīkojusies tās interesēs.

—    Un tā puse ir?

—     Gaišie, — Edgars drūmi noteica. — Ragana, bet palīdz Gaišajiem — neticami, vai ne? Tieši tāpēc uz viņu ilgi nekrita aizdomas, tomēr bija pārāk daudz netiešu nodevības pazīmju… Inkvizīcija izsauca Arinu… uz sarunu. Un tad viņa pazuda. Kādu laiku viņu meklēja, bet tajos gados, pats saproti…

—     Ko tad viņa sastrādāja? — es pavaicāju, īpaši necerot uz atbildi.

Edgars nopūtās, tomēr atbildēja:

—    Iejaukšanās cilvēku apziņā… pilna remoralizācija.

Es pasmīnēju. Kāda interese par to varēja būt Tumšajiem?

—    Tu brīnies? — Edgars noburkšķēja. — Vai labi stādies priekšā, kas ir remoralizācija?

—    Esmu pats sev to veicis.

Kādu brīdi Edgars apstulbis skatījās uz mani, tad pamāja.

—    Ā… nūjā, protams. Tad paskaidrot nebūs grūti. Remoralizācija ir relatīvs, nevis absolūts process. Pasaulē, lai ko arī teiktu, nav morāles etalona. Tāpēc remoralizācija liek cilvēkam rīkoties absolūti ētiski, bet tikai viņa bāzes morāles ietvaros. īsi sakot, papuass cilvēkēdājs, kas neuzskata ienaidnieka apēšanu par noziegumu, vienā mierā turpinās savas dzīres. Bet to, ko viņa morāle aizliedz, viņš tik tiešām vairs nedarīs.

—    Esmu lietas kursā, — es sacīju.

—     Nu lūk, šī remoralizācija nebija gluži relatīva. Cilvēkiem… par daudziem tu droši vien esi dzirdējis, bet vārdi lietai nav svarīgi, ielika apziņā komunistisko ideoloģiju.

—    Komunisma cēlāja morāles kodekss. — Es nosmīnēju.

—     Tad tas vēl nebija izdomāts, — Edgars ļoti nopietni atbildēja. — Nu, pieņemsim, kaut kas ļoti līdzīgs. Šie cilvēki sāka rīkoties pilnīgi atbilstoši etalonam — deklarētajai komunistiskajai ētikai.

—     Es varu saprast, kāda interese bija Nakts Sardzei, — es sacīju. — Komunisma principi ir visnotaļ pievilcīgi… Bet Tumšo interese?

—     Tumšie gribēja pārliecināties, ka dzīvotnespējīgas ētikas uzspiešana ne pie kā laba nenovedīs. Ka eksperimenta upuri vai nu sajuks prātā, vai aizies bojā, vai sāks rīkoties pretēji remorali- zācijai.

Es pamāju. Tas tik ir eksperiments! Nacistu dakteri, kas kropļoja ķermeņus, līdzi netiek! Te zem skalpeļa gūlās dvēseles…

—     Vai esi sašutis par Gaišo rīcību? — Edgars uzmanīgi vaicāja.

—     Nē, — es papurināju galvu. — Esmu pārliecināts, ka tiem cilvēkiem ļaunu nevēlēja. Bet cerēja, ka šāds eksperiments vainagosies ar jaunas, laimīgas sabiedrības iedibināšanu.

—    Vai PSKP rindās neesi bijis? — Edgars pavīpsnāja.

—     Tikai pionieros. Labi, es sapratu eksperimenta būtību. Bet kāpēc tam piesaistīja tieši raganu?

—     Konkrētajā gadījumā izmantot buršanu ir daudz ekonomiskāk nekā izmantot maģiju, — Edgars paskaidroja. — Par eksperimenta objektu kļuva tūkstošiem visdažādākā vecuma un sociālā stāvokļa cilvēku. Vari iedomāties, kādus spēkus nāktos sapulcināt magiem? Bet ragana visu paveica ar dzirām…

—    Krāna ūdenim, vai, piejauca?

—     Maizei. Viņu iekārtoja darbā maizes ceptuvē. — Edgars pasmējās. — Un viņa piedāvāja jaunu, ekonomisku maizes cepšanas tehnoloģiju — ar dažādu zālīšu piedevām. Pat prēmiju par to saņēma.

—    Skaidrs. Un kāda interese bija Arinai?

Edgars iespurdzās, tad veikli pārlēca pār nokritušu koku un ieskatījās man acīs.

—     Ko tu runā, Anton? Kuram gan negribas paniekoties ar tik spēcīgu maģiju, bet te — atļauja no Sardzēm un Inkvizīcijas!

—     Pieņemsim… — es nomurmināju. — Tātad eksperiments… Un rezultāts?

—    Kā jau varēja gaidīt, — Edgars noteica, un viņa acīs pazibēja ironija. — Daži sajuka prātā, nodzērās, izdarīja pašnāvību. Citus represēja — par pārmērīgu uzticību ideāliem. Trešie atrada veidu, kā apiet remoralizāciju.

—    Virsroku guva Tumšo viedoklis? — es biju pārsteigts un pat apstājos. — Tomēr Inkvizīcija uzskata, ka ragana, rīkojoties pēc Gaišo norādījumiem, ir izkropļojusi burvestību?

Edgars pamāja.

—      Murgi, — es noteicu un gāju tālāk. — Pilnīgas blēņas! Tumšie faktiski nosargāja savu viedokli. Bet jūs sakāt — vainīgi Gaišie!

—    Ne jau visi Gaišie, — Edgars nesatricināmi atbildēja. — Viens… varbūt — neliela grupa. Kādēļ — nav skaidrs. Bet Inkvizīcija nav apmierināta. Eksperimenta tīrība tika pārkāpta, spēku samērs izjaukts, uzsākta ilga un nesaprotama intriga…

—     Nu ja, — es pamāju. — Ja jau intriga, novelsim visu uz Geseru.

—                   Es nevienu vārdā neesmu saucis, — Edgars ātri atteica.

—   Es vārdus nezinu! Un varu atgādināt, ka cienījamais Gesers tolaik strādāja Vidusāzijā, tā ka izvirzīt viņam pretenzijas ir smieklīgi…

Viņš nopūtās — varbūt atcerējās neseno notikumu “Asolē”?

—    Un jūs gribat noskaidrot patiesību? — es vaicāju.

—     Katrā ziņā! — Edgars strikti noteica. — Tūkstošiem cilvēku vardarbīgi pievērsa Gaismai — tas ir noziegums pret Dienas Sardzi. Visu šo cilvēku ciešanas ir noziegums pret Nakts Sardzi. Tas, ka Inkvizīcijas atļautais sociālais eksperiments tika pārkāpts, ir noziegums…

—    Sapratu, — es viņu pārtraucu. — Nu, man arī šis notikums ārkārtīgi nepatīk…

—    Vai palīdzēsi izdibināt patiesību? — Edgars pavaicāja un pasmaidīja.

—    Jā, — es bez svārstīšanās atbildēju. — Tas ir noziegums.

Edgars pastiepa roku, un mēs apmainījāmies rokas spiedieniem.

—    Vai ilgi vēl jāčāpo? — Inkvizitors noprasīja.

Es palūkojos apkārt — un priecīgs pazinu meža klajumu, kur vakar bija novērojams sēņu trakums.

Šodien, starp citu, vairs nekādu sēņu nebija.

—                  Esam jau pavisam tuvu, — es nomierināju Tumšo magu.

—   Kaut tikai saimniece būtu mājās…

5. NODAĻA

Ragana Arina vārīja dziru — kā jau pieklājas darbīgai raganai savā meža namiņā. Stāvēja pie krievu krāsns ar poda dakšām, bet no čuguna poda vēlās zaļgani tvaiki. Un bubināja:

—                                                        Segliņš, baltā irbulene,

Kraujā ņemta smilšu sauja,

Virši, žubes skeletiņš,

Truma pūžņi klāt…

Iegājuši iekšā, mēs ar Edgaru apstājāmies pie durvīm, bet ragana, iespējams, tēloja, ka mūs neredz, stāvēja, pagriezusies ar muguru, kratīja podu un atkārtoja:

—   Vēlreiz segliņš, irbulene,

Spalvas trīs no ērgļa ņemtas…

Edgars noklepojās un turpināja:

—  Kefīrs, parkets, acetons,

Divi mazi žagariņi?

Arina uz vietas palēcās un iekliedzās:

—    Vai manu tētīt!

Tas izskanēja ļoti neviltoti… tomēr es nez kāpēc uzreiz sapratu, ka ragana mūs ir gaidījusi.

—     Labdien, Arina! — Edgars sausi noteica. — Inkvizīcija. Lūdzu jūs pārtraukt buršanu!

Arina veikli iegrūda podiņu krāsnī un tikai pēc tam pagriezās. Tagad viņa izskatījās pēc četrdesmitgadīgas — spēcīgs, dūšīgs, smuks lauku sievišķis. Un ļoti sakaitināts. Iespriedusi rokas sānos, viņa īgni uzsauca:

—     Sveikiņi, Inkvizitora kungs! Buršanu kāpēc traucējat? Vai man tagad atkal žubītes ķert un ērgļiem spalvas raut ārā?

—     Jūsu pantiņi tikai palīdz atcerēties sastāvdaļu skaitu un darbību secību, — Edgars nesatricināmi atbildēja. — Vieglo dziru jūs jau esat uzvārījusi, mani vārdi jums nekādi nevarēja traucēt. Piesēdiet, Arina! Droši vien kājas vairs netur, vai ne?

—    Kājas netur, un nekas cits arī netur, — Arina drūmi atbildēja un piegāja pie galda. Apsēdusies noslaucīja rokas košā, ar kumelītēm un rudzupuķēm izraibinātā priekšautā, tad pašķielēja uz mani.

—     Labdien, Arina! — es teicu. — Edgara kungs mani palūdza parādīt ceļu. Vai neiebilstat?

—    Ja iebilstu, jūs būtu purvā iebriduši! — Arina atteica ar vieglu aizvainojumu balsī. — Klausos jūs, Inkvizitor Edgara kungs. Kālab esat ieradies?

Edgars apsēdās iepretī Arinai, pabāza roku zem žaketes un izvilka mazu ādas mapīti. Kā gan tai tur pietika vietas?

—    Jums tika nosūtīta pavēste, Arina, — Inkvizitors maigi sacīja.

—   Vai jūs to saņēmāt?

Arina iegrima pārdomās. Edgars atvēra savu rakstu mapi un nodemonstrēja Arinai šauru dzeltena papīra strēmeli.

—    Trīsdesmit pirmais gads! — ragana noelsās. — Vai, cik sen tas bija! Nē, neesmu saņēmusi. Es jau kungam no Nakts Sardzes visu paskaidroju — es gulēju. Čeka man gribēja lietu piešūt…

—     Čeka nav pats briesmīgākais Citādā dzīvē, — Edgars sacīja.

—   Nebūt ne pats briesmīgākais… Un tā jūs saņēmāt pavēsti…

—    Nesaņēmu, — Arina ātri atteica.

—    Nesaņēmāt, — Edgars sevi palaboja. — Labi, pieļausim tādu varbūtību. Ziņnesis neatgriezās… nu, ar brīvlīguma darbinieku drūmajos Piemaskavas mežos visādi varēja gadīties…

Arina klusēja.

Bet es stāvēju pie durvīm un vēroju. Man bija interesanti. Inkvi- zitora darbs ir līdzīgs jebkura sargātāja darbam, tomēr šai situācijai bija kāda īpatnība. Tumšais mags pratināja Tumšo raganu. Turklāt daudz stiprāku, un Edgars nevarēja to nesaprast.

Taču aiz viņa stāvēja Inkvizīcija. Un tādā situācijā cerēt uz “savas” Sardzes palīdzību ir velti.

—     Uzskatīsim, ka tagad jūs pavēsti esat saņēmusi, — Edgars turpināja. — Man ir uzdots veikt ar jums vispirms pārrunas, līdz pieņemam galīgo lēmumu… Un tā…

Viņš izņēma vēl vienu lapiņu un, skatoties uz to, jautāja:

—     Vai'tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmā gada martā jūs strādājāt Maskavas Pirmajā maizes kombinātā?

—    Strādāju, — Arina pamāja.

—    Ar kādu mērķi?

Arina paskatījās uz mani.

—    Viņš ir lietas kursā, — Edgars sacīja. — Atbildiet!

—     Pie manis vērsās Maskavas Nakts Sardzes un Dienas Sardzes vadība, — Arina ar nopūtu sacīja. — Citādie gribēja pārbaudīt, kā uzvedīsies ļaudis, kas dzīvo stingrā saskaņā ar komunistiskajiem ideāliem. Tā kā abas Sardzes gribēja vienu un to pašu, bet Inkvizīcija to lūgumu atbalstīja, es piekritu. Man jau kopš dzimšanas pilsētas nepatīk, tur vienmēr…

—    Nenovirzieties no temata! — Edgars lūdza.

—    Es izpildīju uzdevumu, — Arina ātri noteica. — Izvārīju dziru un divas nedēļas liku klāt sātīgai maizei. Viss! Saņēmu pateicību no Sardzēm, aizgāju no darba maizes kombinātā, atgriezos mājās. Bet te čekisti pavisam jau…

—     Par savām sarežģītajām attiecībām ar valsts drošības iestādēm varat rakstīt memuārus! — Edgars pēkšņi uzbļāva. — Mani interesē, kāpēc jūs pārkāpāt receptūru…

Arina lēnām piecēlās. Viņas acis zvēroja, balss iedārdējās, it kā būdā stāvētu nevis sieviete, bet Kingkonga mātīte.

—     Iegaumējiet, jaunais cilvēk! Arina nekad nav kļūdījusies ar receptēm! Nekad!

Uz Edgaru tas neatstāja ne mazāko iespaidu.

—    Es nesaku, ka jūs kļūdījāties. Jūs apzināti mainījāt receptūru, un rezultātā… — Viņš ieturēja pauzi.

—     Kas rezultātā? — Arina bija sašutusi. — Gatavo dziru pārbaudīja! Iedarbība bija tieši tāda, kādu vajadzēja.

—     Rezultātā dzira iedarbojās momentāni, — Edgars sacīja.

—    Nakts Sardze nekad nav bijusi muļķīšu ideālistu bars. Gaišie saprata, ka visi desmit tūkstoši eksperimentam izraudzīto cilvēku, kas momentā pārņēma komunistisko morāli, būs nolemti. Dzirai bija jāiedarbojas pakāpeniski, lai remoralizācija pilnā spēkā sāktu darboties desmit gadus vēlāk, ap četrdesmit pirmā gada pavasari.

—    Nu jā, — Arina apdomīgi noteica. — Tā arī tika izdarīts.

—    Dzira iedarbojās faktiski momentāni, — Edgars sacīja. — Pat mēs ne uzreiz sapratām, kas notiek, bet jau gadu vēlāk eksperimentā iesaistīto cilvēku skaits bija samazinājies divkārt. Līdz četrdesmit pirmajam izdzīvoja mazāk nekā simts cilvēku — tie, kuri prata tikt pāri remoralizācijai… izrādīja morālu elastību.

—    Ak, kāda neraža! — Arina noplātīja rokas. — Ai, cik nelāgi… žēl ļautiņus… — Viņa apsēdās. Pašķielēja uz mani un pavaicāja:

—   Gaišais, vai tu arī uzskati, ka es Tumšajiem par labu nostrādāju?

Ja viņa meloja, tad ļoti pārliecinoši. Es paraustīju plecus.

—    Viss bija izdarīts pareizi, — Arina ietiepīgi atkārtoja. — Galvenās sastāvdaļas tika piejauktas miltiem… bet zināt, cik tajos gados bija grūti nodarboties ar kaitniecību? Par dziras palēninātāju kalpoja parastais cukurs… — Viņa pēkšņi noplātīja rokas, tad uzvaroši paskatījās uz Edgaru. — Vaina ir, lūk, kur! Tie bija bada gadi, strādnieciņi maizes ceptuvē cukuriņu zaga… Nu un dzira iedarbojās pirms paredzētā laika…

—    Interesanta versija, — Edgars sacīja, pārliekot lapiņas.

—     Manas vainas tur nav, — Arina stingri paziņoja. — Operācijas plāns bija saskaņots. Ja gudriniekiem sargātājiem tik vienkārša lieta neienāca prātā — kurš vainīgs?

—    Viss jau būtu labi, — Edgars sacīja, paņemot vienu lapiņu.

—  Tikai pirmo eksperimentu jūs veicāt tieši ar maizes ceptuves strādniekiem. Jūsu atskaite, pazīstat? Pēc tam viņi vairs nevarēja zagt “cukuriņu”. Tā ka paliek tikai viens variants — jūs apzināti izgāzāt operāciju.

—                  Vai izskatīsim vēl kādas versijas? — Arina žēlabaini noteica.

—   Piemēram…

—     Piemēram, jūsu draudzenes Luīzas denunciāciju, — Edgars ierosināja. — Par to, kā operācijas dienās viņa jūs nejauši ieraudzīja pie hipodroma tribīnēm nenoskaidrota Gaišā maga sabiedrībā. Par to, ka jūs ilgi esot strīdējušies, tirgojušies, ka Gaišais iedevis jums saini un jūs pamājuši ar galvu, paspieduši viens otram roku. Luīza pat sadzirdējusi frāzi: “Izdarīšu, ne gads nepaies…” Atgādinu, ka eksperimenta laikā jums bija aizliegts kontaktēties ar Citādajiem. Tā bija?

—    Jā, — sacīja Arina, noliekusi galvu. — Luška vēl dzīva?

—     Diemžēl nē, — Edgars sacīja. — Bet viņas liecības ir ieprotokolētas…

—     Žēl… — Arina nomurmināja. Uz ko tieši attiecās šis “žēl”, viņa neprecizēja. Bet nebija grūti saprast, ka Luīzai vēl ir paveicies.

—    Vai varat paskaidrot, ar kādu Gaišo jūs sarunājāties, ko apsolījāt izdarīt un ko no viņa saņēmāt?

Arina pacēla galvu un rūgti man uzsmaidīja. Tad sacīja:

—     Cik nelāgi! Vienmēr iekrītu… sīkumu dēļ. Kā ar tējkannu…

—     Arina, es esmu spiests nogādāt jūs turpmākai nopratināšanai, — Edgars sacīja. — Inkvizīcijas vārdā…

—    Pamēģini, tu otrais rangs! — Arina ar izsmieklu noteica.

Un pazuda.

—     Viņa iegāja Mijkrēslī! — es iesaucos, atgrūžoties no sienas un ar acīm meklējot savu ēnu. Edgars tomēr brīdi vilcinājās: pārbaudīja, vai ragana nav mums aizmālējusi acis.

Pirmajā slānī mēs nonācām gandrīz vienlaikus. Es paskatījos uz Edgaru ar vieglām bažām — par ko viņu pārvērtīs Mijkrēšļa pasaule?

Nē, nekas. Gandrīz nav mainījies. Tikai mati kļuvuši plānāki.

—     Dziļāk! — Es enerģiski pamāju ar roku, Edgars pašūpoja galvu, pielika pie sejas plaukstu — un tā viņu burtiski pilnībā iesūca sevī.

Efektīgi. Inkvizitoru pekstiņi.

Otrajā slānī, kur mājiņa pārvērtās par baļķu būdu, mēs apstājāmies un paskatījāmies viens uz otru. Arinas, protams, tur nebija.

—     Aizgājusi uz trešo slāni… — Edgars nočukstēja. Mati viņam bija pazuduši pavisam, galvaskauss izstiepies kā piles ola. Bet citādi nekas, seja tīri cilvēciska.

—    Vari? — es pajautāju.

—    Vienreiz man tas izdevās, — Edgars godīgi atzina. No mūsu elpas cēlās garaiņi. It kā nebija īpaši auksts, tomēr pārņēma drēgnums…

—    Man arī vienreiz izdevās, — es atzinos.

Mēs mīņājāmies kā pašapzinīgi peldētāji, kas pēkšņi sapratuši, ka upe viņu priekšā ir pārāk strauja un auksta. Un neviens negribēja saņemties un spert pirmo soli.

—    Anton… vai palīdzēsi? — Edgars beidzot noprasīja.

Es pamāju. Kāpēc tad metos Mijkrēsli?

—     Ejam… — koncentrējies, skatīdamies sev zem kājām, Inkvizitors sacīja.

Pēc pāris mirkļiem mēs iekāpām trešajā līmenī — tur, kur droši var līst tikai pirmā līmeņa mags.

Raganas nebija.

—    Redz, kāda vadātāja… — Edgars nočukstēja, skatīdamies apkārt. Būda tik tiešām bija iespaidīga. — Anton, viņa pati to ir cēlusi… viņa te mēdz uzturēties ilgu laiku.

Lēni, jo telpa ap mani pretojās straujām kustībām, es piegāju pie “sienas”. Pašķīru zarus, paskatījos laukā.

Tā nepavisam nelīdzinājās cilvēku pasaulei.

Debesīs peldēja mirdzoši mākoņi — gluži kā tērauda skaidu suspensija glicerīnā. Saules vietā kaut kur augstu, augstu bija izpleties tumšsarkans ugunīgs mākonis — vienīgais krāsainais plankums pelēkajā dūmakā. Bet visapkārt, līdz pašam apvārsnim, stiepās zemi, izkropļoti koki, no kuriem ragana bija uzcēlusi savu māju. Lai gan — vai tie vispār bija koki? Nekādu lapu, tikai dīvaini savijušies zari…

—    Anton, viņa ir iegājusi dziļāk. Anton, viņa ir ārpus kategorijām, — man aiz muguras sacīja Edgars. Es pagriezos un paskatījos uz magu. Āda — tumši pelēka, kails izstiepts galvaskauss, acis iekritušas… Lai gan, acis bija gluži cilvēciskas. — Kā es izskatos? — Edgars atieza zobus smaidā. Velti — zobi viņam bija koniski, asi, kā haizivij.

—    Ne visai, — es atzinu. — Droši vien es neizskatos labāk?

—    Tā ir tikai ilūzija, — Edgars nevērīgi atbildēja. — Vai tu turies?

Es turējos. Otrā iegremdēšanās Mijkrēšļa dzīlēs padevās vieglāk.

—     Jāiet uz ceturto slāni! — sacīja Edgars. Acīs, lai arī cilvēciskās, dega fanātisma uguns.

—    Tu esi ārpus kategorijām? — es atbildēju ar jautājumu. — Edgar, man jau atgriezties būs grūti!

—    Mēs varam apvienot savus spēkus, sargātāj!

—     Kā? — Es apjuku. Gan Tumšajiem, gan Gaišajiem ir “Spēka apļa” jēdziens. Bet tā ir ļoti bīstama lieta, un tai vajag vismaz trīs četrus Citādos… turklāt — kā apvienot Gaišo un Tumšo Spēku?

—                 Tā ir mana problēma! — Edgars sāka enerģiski purināt galvu.

—   Anton, viņa aizies! Aizies pa ceturto līmeni, uzticies man!

—    Tumšajam?

—     Inkvizitoram! — mags norūca. — Es esmu Inkvizitors, saproti? Anton, uzticies, es pavē… — Edgars apklusa un jau pavisam citā tonī piebilda: — Es tevi lūdzu!

Nezinu, kas uz mani iedarbojās. Medību azarts? Vēlme tomēr noķert raganu, kas pazudinājusi tūkstošiem cilvēku? Inkvizitora lūgums?

Bet varbūt vienkārši vēlēšanās ieraudzīt ceturto slāni? Mijkrēšļa noslēpumainākās dzīles, kur pats Gesers reti ielūkojas, kur nekad nav bijusi Svetlana?

—    Kas jādara? — es vaicāju.

Edgara seja atplauka smaidā. Viņš pastiepa roku — pirkstu galos bija truli āķveida nagi — un sacīja:

—     Līguma, manis glabātā līdzsvara vārdā… piesaucu Gaismu un Tumsu… lūdzu Spēku… Tumsas vārdā!

Paklausot viņa uzstājīgajam skatienam, es arī pastiepu roku un sacīju:

—    Gaismas vārdā…

Daļēji tas līdzinājās Tumšo un Gaišo zvērestam. Bet tikai daļēji. Manā rokā neuzplauka liesmas ziedlapiņa, Edgara plaukstā neparādījās tumsas kamoliņš. Viss notika ārpusē — pelēkā, izplūdusi pasaule ap mums pēkšņi ieguva skaidrākas kontūras. Nē, krāsas neparādījās — mēs joprojām bijām Mijkrēslī —, bet parādījās ēnas. It kā televizora ekrānā, kur pilnībā izslēgtas krāsas, pēkšņi būtu pastiprināts asums un kontrasts.

—    Mūsu tiesības ir atzītas, — Edgars sacīja, skatīdamies apkārt. Viņa seja bija patiesi laimīga. — Anton, mūsu tiesības atzina!

—    Bet ja nebūtu atzītas? — es saausījos.

Edgars saviebies noteica:

—    Visādi ir gadījies… Bet atzina taču? Ejam!

Šajā jaunajā — kontrastu — Mijkrēslī kustēties bija daudz vieglāk. Es pacēlu savu ēnu viegli, it kā atrastos parastajā pasaulē.

Un attapos tur, kur atļauts būt vienīgi magiem ārpus kategorijām.

•   • •

Kokus — ja vien tie bija koki — vairs nemanīja. Pasaule visapkārt bija kļuvusi līdzena, plakana, kā viduslaiku pasaules pankūka, kas balstījās uz trim vaļiem. Nekāda reljefa — bezgalīgs smilšu klajums… Es noliecos, izlaidu caur pirkstiem sauju smilšu. Tās bija pelēkas, kā jau Mijkrēslī pieklājas visam būt. Bet šajā pelēkumā varēja nojaust dzimstošas krāsas — dūmakainu perlamutru, krāsainas dzirkstelītes, zeltainus graudiņus…

—    Aizgāja… — Edgars noteica pie pašas auss. Izstiepa roku — tā bija kļuvusi negaidīti gara un tieva.

Es paskatījos tajā virzienā. Un ieraudzīju — tālumā, tikai līdzenumā tik tālu var saskatīt — kustīgu pelēku siluetu. Ragana joņoja milzīgiem lēcieniem, uzšaujoties gaisā un metrus desmit lidojot virs zemes, mētājot rokas un smieklīgi cilājot kājas, — kā laimīgs bērns, kas palēkdamies skrien pa pavasarīgu pļavu…

—     Izdzērusi savu dziru, — es atskārtu. Nevienu citu iemeslu tādiem lēcieniem es nevarēju izdomāt.

—    Jā. Ne velti vārīja, — Edgars noteica, tad atvēzējās un kaut ko aizmeta uz Arinas pusi.

Viņas virzienā aiztraucās ugunīgu bumbiņu rinda. Grupas faijerbols, parasta Sardžu kaujas burvestība, tikai īpašā — Inkvi- zitoru — versijā.

Vairāki lādiņi pārplīsa, līdz raganai neaizlidojuši. Viens strauji uzņēma ātrumu un tomēr viņu panāca, trāpīja mugurā un pārsprāga, ietinot raganu ugunī. Tomēr liesma momentāni noplaka, un ragana nepagriezusies kaut ko nometa sev aiz muguras — un tur izveidojās mirdzoša kā dzīvsudrabs šķidruma peļķe. Lidojot pāri peļķei, atlikušie lādiņi zaudēja ātrumu, augstumu, ienira šķidrumā — un pazuda.

—    Raganas pekstiņi… — Edgars ar riebumu noteica. — Anton!

—     Nu? Ko? — es jautāju, neatraujot skatienu no tālumā izzūdošās Arinas.

—     Laiks iet projām. Spēks tika dots tikai tādēļ, lai noķertu raganu, bet nu medības ir beigušās. Mēs viņu nepanāksim.

Es paskatījos augšup. Tumšsarkanā mākoņa, kas spīdēja Mijkrēšļa iepriekšējā slānī, nebija. Debesis vienmērīgi zaigoja balti sārtos toņos.

Cik dīvaini! Te parādās krāsas…

—    Edgar, vai ir ari citi līmeņi? — es pajautāju.

—                   Tie vienmēr ir, — Edgars acīm redzami sāka nervozēt.

—   Ejam, Anton! Ejam, mēs iestrēgsim!

Pasaule visapkārt tik tiešām zaudēja kontrastainību, pamazām tinās pelēkā migliņā. Tomēr krāsas palika — perlamutra smiltis un sārtās debesis…

Tūlīt aiz Edgara, jau sajūtot uz ādas Mijkrēšļa vēso, dūrieniem līdzīgo pieskārienu, es atgriezos trešajā slānī. It kā gaidījusi šo brīdi, pasaule pavisam zaudēja krāsas un kļuva pelēka, to piepildīja auksts, brāzmains vējš. Sadevušies rokās — ne Spēka apmaiņas dēļ, tas gandrīz nav iespējams, bet tādēļ, lai noturētos kājās, — mēs vairākas reizes mēģinājām atgriezties otrajā slānī. Apkārt ar tik tikko sadzirdamu brakšķi lūza “koki”, šķiebās uz sāniem raganas būda, bet mēs meklējām un meklējām savas ēnas. Es pat neatminos to mirkli, kad Mijkrēslis manā priekšā pašķīrās un ielaida otrajā slānī, kas jau bija gandrīz pierasts un nemaz nebiedēja…

Mēs sēdējām uz tīri izberztas grīdas un smagi elpojām. Mums tagad bija vienādi slikti — gan Tumšajam Inkvizitoram, gan Gaišajam sargātājam.

—     Ņem! — Edgars neveikli iebāza roku žaketes kabatā un no turienes izvilka “Gvardes” šokolādes tāfellti. — Ēd…

—    Un tu? — plēšot nost ietinamo papīru, es vaicāju.

—     Man ir vēl… — Edgars ilgi rakņājās kabatās, beidzot tomēr atrada vēl vienu šokolādlti. Šoreiz “Iedvesmu”. Sāka tīt laukā citu pēc cita šokolādes pirkstiņus.

Kādu bridi mēs kāri ēdām. Mijkrēslis izsūc spēkus — un runa nav tikai par maģisko Spēku, bet ari par banālo glikozes daudzumu asinis. Tas ir tas nedaudzais, ko par Mijkrēsli ir izdevies noskaidrot ar mūsdienu zinātnes metodēm. Viss pārējais tāpat kā iepriekš ir un paliek mikla.

—    Edgar, cik Mijkrēslim ir slāņu? — es vaicāju.

Edgars sakošļāja kārtējo šokolādlti un atbildēja:

—    Es zinu par pieciem. Ceturtajā biju pirmo reizi.

—    Kas tur ir, piektajā?

—     Es tikai zinu, ka tas pastāv, sargātāj. Neko vairāk. Es ari par ceturto neko nezināju.

—     Tur parādijās gaisma, — es sacīju. — Tas… tas ir pavisam citāds. Vai ne?

—     Mjā… — Edgars nomurmināja. — Citāds. Ne mums to saprast, Anton. Tas nav mūsu spēkos. Vari būt lepns, ka esi pabijis ceturtajā slānī, tur pat visi pirmā līmeņa magi nav bijuši.

—    Bet jūs tātad varat?

—                  Ja dienesta izpildei nepieciešams, — Edgars apstiprināja.

—   Uz Inkvizīciju ne vienmēr iet paši stiprākie. Arī nojukušam magam ārpus kategorijām mums kaut kas jāliek pretī, vai ne?

—     Ja sajuks Gesers un Zebulons, jūs viņiem neko nevarēsiet padarīt, — es sacīju. — Pat ar raganu neizdevās…

Edgars padomāja un piekrita, ka Inkvizīcijas Maskavas birojs ir par vāju, lai stātos pretī Geseram un Zebulonam. Taču tikai tajā gadījumā, ja viņi abi Līgumu pārkāps vienlaikus. Bet citādi… Gesers ar prieku palīdzēs neitralizēt Zebulonu, Zebulons — Geseru. Uz to Inkvizīcija arī balstās.

—     Ko tagad iesākt ar raganu? — es jautāju.

—     Meklēsim, — Edgars lietišķi atbildēja. — Es jau sazinājos ar savējiem, rajonu aplenks. Vai uz tevi var paļauties arī turpmāk?

Es padomāju.

—     Nē, Edgar. Arina ir Tumšā. Un kaut ko viņa patiešām ir sastrādājusi… vairāk nekā pirms septiņdesmit gadiem. Taču, ja viņu izmantojuši Gaišie…

—    Tad tu turpināsi stāvēt savā pusē, — Edgars ar riebumu noteica. — Anton, vai tiešām tu nesaproti? Nav ne Gaismas, ne Tumsas tīrā veidā. Abas jūsu Sardzes ir kā demokrāti un republikāņi Amerikā. Strīdi, ķīviņi, bet vakaros — kopīgi kokteiļu vakari.

—    Vēl nav vakars.

—    Vakars ir vienmēr, — Edgars drūmi noteica. — Tici man, es biju likumpaklausīgs Tumšais. Kamēr nepiespieda… kamēr neaizgāju uz Inkvizīciju. Un zini, ko es tagad domāju?

—     Pasaki!

—     Nakts Spēks, Dienas Spēks — vienāds štrunts. Es starp Zebulonu un Geseru vairs atšķirības neredzu. Tu gan man esi simpātisks… tīri cilvēciski. Atnāksi uz Inkvizīciju — priecāšos kopā ar tevi strādāt.

Es nosmējos.

—    Mēģini savervēt?

—    Jā. Jebkuram sargātājam ir tiesības pāriet uz Inkvizīciju. Tevi nav tiesīgi aizturēt. Pat atrunāt nav tiesīgi!

—     Paldies, bet mani nevajag atrunāt. Es negrasos pāriet uz Inkvizīciju.

Edgars krekšķot piecēlās no grīdas. Nopurināja uzvalku — kaut gan uz tā tāpat nebija ne puteklīša, ne krokas.

—    Uzvalciņš noburts, — es sacīju.

—     Vienkārši protu valkāt. Un audums labs. — Edgars piegāja pie grāmatu skapja, paņēma kādu grāmatu, pašķirstīja. Otru, trešo… Ar skaudību noteica: — Kas par bibliotēku! Ar šauru specializāciju, tomēr…

—    Es domāju, ka te ir ari “Fuarāna”, — es atzinos.

Edgars iesmējās.

—    Ko iesāksim ar būdiņu? — es vaicāju.

—    Nu redzi — tu turpini domāt kā mans sabiedrotais! — Edgars tūlīt piebilda. — Uzkāršu aizsargburvestības, ko vēl… Pēc stundām divām trim būs klāt eksperti, visu sīki pārbaudīs. Ejam?

—    Pats negribi parakņāties? — es jautāju.

Edgars vērīgi paskatījās apkārt un atbildēja, ka negrib gan, jo mājiņā var būt daudz nepatīkamu pārsteigumu, ko atstājusi viltīgā ragana. Un ka rakņāties ārpus kategorijām esošas raganas mantās ir veselībai kaitīgi — lai ar to nodarbojas tie, kam tas ir dienesta pienākums.

Es pagaidīju, kamēr Edgars uzkārs apkārt būdiņai vairākas aizsargburvestības — palīdzību viņam nevajadzēja. Un mēs devāmies uz ciema pusi.

Atceļš izrādījās daudz garāks. It kā būtu izzudusi kāda netverama burvestība, kas mums palīdzēja atrast raganas mājiņu. Toties Edgars kļuva daudz runīgāks — varbūt mana palīdzība pamudināja viņu uz atklātību?

Viņš pastāstīja par savām mācībām — kā viņu mācīja izmantot ne tikai Tumšo, bet arī Gaišo spēku. Par citiem Inkvizīcijas kursantiem — viņu vidū bija divas gaišās ukraiņu burves, ungāru vilkacis, holandiešu mags un vēl daudz ļoti dažādu Citādo. Par to, ka baumas par Inkvizīcijas specglabātavām, kas pārpildītas ar maģiskiem arte- faktiem, ir stipri pārspīlētas — artefaktu ir daudz, bet vairākums jau sen ir zaudējis maģisko spēku un nav nekam derīgs. Par ballītēm un burziņiem, ko kursanti rīkoja brīvajā laikā…

Tas viss bija ļoti amizanti, bet es lieliski sapratu, ko Edgars centās panākt. Tāpēc ar pārspīlētu entuziasmu sāku atcerēties savus mācību gadus, dažādus smieklīgus gadījumus no Nakts Sardzes vēstures, Semjona vēsturiskās pasaciņas…

Edgars nopūtās un pārstāja tērzēt. Turklāt mēs bijām sasnieguši ciematu, un Edgars apstājās mežmalā.

—     Es pagaidīšu savējos, — viņš sacīja. — Tūlīt jābūt klāt. Pat Vitezslavs atlika prombraukšanu un apsolīja uzmest acis.

Aicināt Inkvizitoru uz savu māju es nevēlējos. Vēl jo vairāk kompānijā ar Augstāko vampīru. Pamāju, tomēr painteresējos:

—    Tavas prognozes, kā viss tālāk notiks?

—    Trauksmi es sacēlu laikus, ragana nevarēs atstāt šo rajonu, — Edgars atturīgi sacīja. — Tūlīt pieslēgsies pēddziņi, visu pārbaudīsim, Arinu apcietināsim. Tiesāsim. Ja vajadzēs, tevi izsauks liecināt.

Es pilnībā nepiekritu Edgara optimismam, tomēr pamāju. Viņam labāk redzams, uz ko ir spējīga Inkvizīcija.

—     Bet vilki — vilkači?

—    Tā ir Nakts Sardzes prerogatīva, vai ne? — Edgars atbildēja ar pretjautājumu. — Ja uzdursimies viņiem, dosim ziņu, bet speciāli pa mežu neskraidīsim. Un kur tu ņēmi, ka viņi vēl ir šeit? Parasti viesi, izbraukuši no pilsētas uz laukiem pamedīt. Rūpīgāk jākontrolē aizbilstamie, Anton.

—     Man nez kāpēc liekas, ka viņi vēl ir šeit, — es nomurmināju. Man tik tiešām tā šķita, lai gan izskaidrot savu pārliecību es nevarēju. Ciematā viss ir tīrs… bet vilkači reti klaiņo vilku ķermeņos ilgāk par diennakti.

—     Pārbaudi kaimiņu ciematus! — Edgars ieteica. — Kaut vai to, uz kuru ragana pēc produktiem gāja. Lai gan — pa tukšo. Pēc neveiksmīgām medībām viņi uzreiz iežmiedz asti un slēpjas… Pazīstu viņu dabu.

Es pamāju — padoms, lai cik elementārs, bija labs. Man uzreiz vajadzēja pabraukāt pa apkārtni, nevis tvarstīt nekaitīgo raganu. Detektīvs… par grāmatu “Fuarāna” ieinteresējās… jāpievērš vairāk uzmanības vienkāršajam ikdienas darbam, noziegumu profilaksei, kā pilnīgi pareizi deklarēja padomju laikā.

—    Lai tev veicas, Edgar! — es sacīju.

—     Un tev arī, Anton! — Edgars padomāja un piebilda: — Jā, starp citu. Situācija ir savdabīga — ar raganu saistītajā lietā iejauktas arī abas Sardzes. Tu it kā pārstāvi Nakts Sardzes intereses. Bet es domāju, ka Zebulons arī kādu atsūtīs… līdz situācija atrisināsies.

Es nopūtos. Turpmāk nebūs ne par matu vieglāk.

—    Pat nojaušu, ko viņš atsutis, — es saciju. — Zebulonam dara prieku sagādāt sikas cūcības.

—     Labāk priecājies, ka viņš nav parūpējies par lielām cūcībām, — Edgars drūmi noteica. — Bet sīkās pieciet! Nevienam nav pa spēkam mainīt cilvēka dabu, tavs draugs vienmēr ir bijis Tumšais un kā Tumšais arī nomirs.

—    Kostja jau ir miris. Un viņš nav cilvēks, bet vampīrs. Citādais.

—     Kāda starpība? — Edgars drūmi noteica. Iebāza rokas tik prasmīgi valkāto dārgo bikšu kabatās un, skatoties uz sarkano, aiz apvāršņa slīdošo sauli, sakumpa. — Viss ir savstarpēji saistīts šajā pasaulē, sargātāj…

Nē, dienests Inkvizīcijā dīvainā kārtā pozitīvi ietekmē Citādos! Veido kaut kādu nihilistisku skatu uz dzīvi. Pļāpu tirgus…

—    Lai tev veicas! — es atkārtoju un sāku kāpt lejā no uzkalna. Bet Edgars, bez žēlastības burzot uzvalku, apgūlās zālē un vērās debesīs.

6. NODAĻA

Pusceļā uz māju es satiku Ksjušu un Romku — sadevušies rokās, bērni lietišķi soļoja pa putekļaino ielu. Es viņiem pamāju, un Ksjuša uzsauca:

—    Jūsu Nadjuša ar vecmammu devās uz upi pastaigāties!

Es pasmējos. Ludmila Ivanovna tomēr reti dzird sev adresētu uzrunu “vecmāmiņa” un, kā jebkura piecdesmitgadīga maskaviete, tādu uzrunu neieredz.

—    Labi, lai staigā, — es sacīju.

—    Vai jūs vilkus atradāt? — noprasīja Romka.

—    Nē, aizskrēja tavi vilki, — es atsaucos.

Varbūt psihoterapeitiskos nolūkos vajadzēja teikt, ka es vilkus noķēru un nodevu zooloģiskajam dārzam? Lai gan neizskatās, ka bērnam būtu saglabājušās bailes pēc tikšanās ar vilkačiem. Arina bija godam pacentusies.

Sveicinoties ar nedaudzajiem ciema iedzīvotājiem, es aizgāju līdz mūsu mājai. Svetlana gulēja manā šūpuļtīklā — ar alus pudeli un grāmatiņu “Fuarāna — izdoma vai Īstenība?”, kurai bija atvērtas jau pēdējās lappuses.

—    Interesanti? — es pavaicāju.

—     Jā, — Svetlana pamāja. Alu viņa dzēra pavisam vienkārši — no kakliņa. — Jautrāk nekā Tuves Jansones “Tētis un jūra”. Tagad es saprotu, kāpēc agrāk nedrukāja visas pasakas par trollīšiem Mumi- niem. Pēdējās nemaz nav domātas bērniem. Tuvi Jansoni acīmredzot ir mākusi grūtsirdība, kad viņa tās rakstīja.

—    Rakstniekam arī ir tiesības uz grūtsirdību, — es sacīju.

—     Ja raksta bērnu grāmatas — tad nav tiesību! — bargi atbildēja Svetlana. — Bērnu grāiriatām jābūt labestīgām. Citādi iznāk kā traktoristam, kas šķībi uzaris lauku un saka: “Mani māca grūtsirdība, man bija interesantāk braukt pa apli.” Vai ārstam, kas izrakstīs slimniekam caurejas zāles kopā ar miega zālēm un paskaidros: “Bija slikta oma, nolēmu uzjautrināties.”

Pastiepusies līdz galdam, viņa nolika neīsto “Fuarānu”.

—    Tu gan esi barga, māt. — Es pašūpoju galvu.

—    Māte — tāpēc ari barga, — tādā pašā tonī atbildēja Svetlana. Tad iesmējās. — Es pajokoju. Vienalga, grāmatas ir brīnišķīgas. Tikai pēdējās ir ļoti skumīgas.

—     Nadjuša ar mammu aizgāja uz upi pastaigāties, — es sacīju.

—    Satiki viņas?

—    Nē, Oksana pateica. Tā un tā, jūsu Nadja ar vecmammu devās pastaigāties.

Svetlana iespurdzās, bet tūlīt pat savilka bargu sejas izteiksmi.

—    Mātes klātbūtnē neatkārto! Bēdāsies.

—    Kas es, kamikadze, vai?

—    Labāk pastāsti, ar ko jūsu gājiens beidzās.

—     Ragana aizlaidās, — es sacīju. Dzināmies viņai pakaļ līdz Mijkrēšļa ceturtajam slānim, tomēr aizgāja…

—     Līdz ceturtajam? — Svetlanas acis iedegās. — Tu runā nopietni?

Es apsēdos blakām — šūpuļtīkls nošūpojās, kociņi nočīkstēja, tomēr izturēja — un īsumā pārstāstīju mūsu piedzīvojumus.

—    Es gan ceturtajā slāni neesmu bijusi… — domīgi sacīja Svetlana. — Cik interesanti! Atkal parādās krāsas?

—    Man šķita, ka pat kaut kādas smaržas.

Svetlana izklaidīgi pamāja.

—    Jā, tā runā… Interesanti.

Bridi klusējusi, es sacīju:

—    Svetlana, tev jāatgriežas Sardzē.

Pretēji tam, kā bija ierasts, Svetlana klusēja. Iedrošināts es turpināju:

—    Nedrīkst dzīvot pa pusei. Agri vai vēlu tu…

—    Nerunāsim par to, Anton. Es negribu kļūt par Dižo Burvi. — Svetlana pasmaidīja. — Maza ikdienišķa maģija ir viss, ko man vajag.

Noklaudzēja vārtiņi — un atgriezās Ludmila Ivanovna. Es uz viņu pavirši paskatījos, novērsos, un atkal paskatījos — neko nesaprazdams.

Mana sievasmāte staroja. Varēja padomāt, ka viņa tikko veiksmīgi izlamājusi kādu neaudzinātu pārdevēju, atradusi uz ielas simts rubļu vai paspiedusi roku savam iemīļotajam Jakubovičam.

Pat gaita bija mainījusies — viņa gāja viegli, ar iztaisnotiem pleciem, augsti paceltu zodu. Svētlaimīgi smaidīja. Un klusiņām dungoja:

—    Mēs radīti, lai teiksmu piepildītu…

Es pat nogrozīju galvu. Sievasmāte mums jauki uzsmaidīja, pamāja ar roku un, divu soļu attālumā mums pagājusi garām, devās uz māju.

—                  Mamm! — Svetlana viņu pasauca, pielecot no šūpuļtīkla.

—   Mamm!

Sievasmāte apstājās, paskatījās uz viņu — joprojām ar svētlaimīgo smaidu sejā.

—    Vai tev viss ir kārtībā, mamm? — pajautāja Svetlana.

—    Vislabākajā, — maigi atbildēja Ludmila Ivanovna.

—     Mamm, kur ir Nadjuša? — mazliet skaļāk jautāja Svetlana.

—     Aizgāja ar draudzenlti pastaigāties, — nesatricināmi atbildēja sievasmāte.

Es sarāvos. Svetlana iekliedzās:

—    Ko tu runā, mamm? Ir jau vakars… bērniem vieniem staigāt… ar kādu draudzenīti?

—     Ar manu draudzenīti, — joprojām smaidīdama, atbildēja sievasmāte. — Nebaidies! Kas es, muļķe, lai mazo vienu laistu?

—    Ar kādu tavu draudzenīti? — iekliedzās Svetlana. — Mamm! Kas ar tevi noticis? Ar ko kopā ir Nadja?

Smaids lēnām nozuda no sievasmātes sejas, to nomainīja apjukums.

—    Ar to… nu kā viņu… — Sievasmāte sarauca pieri. — Ar Arinu. Manu draudzenīti… Arinu… draudzenīti?

Ko tieši Svetlana izdarīja, es nepaspēju ievērot — tikai no pāršķeltā Mijkrēšļa pa ādu pārskrēja vēsums, Svetlana tuvojās mātei, bet tā sastinga ar vaļēju muti, kampjot gaisu.

Lasīt cilvēku domas ir diezgan grūti, daudz vieglāk ir likt viņiem runāt. Bet no tuviem radiniekiem informāciju var iegūt tieši tāpat, kā mēs ātruma dēļ to darām savā starpā.

Lai gan man šo informāciju nevajadzēja.

Es tāpat visu sapratu.

Un man kļuva pat ne baisi — pārņēma stindzinošs tukšums. It kā pasaule visapkārt būtu pārvērtusies ledū un sastingusi.

—     Ej gulēt! — Svetlana uzkliedza mātei. Ludmila Ivanovna pagriezās un zombija gaitā devās uz māju.

Svetlana paskatījās uz mani. Viņas seja bija pavisam mierīga, un tas stipri traucēja man koncentrēties. Vīrietis tomēr jūtas daudz stiprāks, kad viņa sieviete ir nobijusies.

—     Piegāja. Uzpūta. Paņēma Nadjeņku pie rokas. Aizgāja kopā ar viņu uz mežu, — Svetlana izgrūda. — Bet viņa… vēl stundu staigājusi, muļķe tāda!

Tad es sapratu, ka Svetlana ir tuvu histērijai.

Un spēju koncentrēties pats.

—     Ko viņa varēja iesākt pret raganu? — Es saķēru Svetlanu aiz pleciem un sapurināju. — Tava māte ir tikai cilvēks!

Svetlanas acīs iemirdzējās asaras — un tūlīt nozuda. Piepeši viņa maigi mani atgrūda, sacīdama:

—     Paej nost, Anton, citādi aizķeršu… tu jau tik tikko kājās turies…

Strīdēties es nesāku. Pēc maniem un Edgara piedzīvojumiem no manis nekāds palīgs neiznāca. Un Spēka man tikpat kā vairs nebija, tāpēc Svetlanai neko nevarēju iedot.

Es pabēgu pāris soļu nostāk pie satrunējušas ābeles, kas vadīja pēdējos sava mūža gadus, apskāvu stumbru un aizvēru acis.

Pasaule piepeši nodrebēja.

Un es jutu, kā sakustējās Mijkrēslis.

Svetlana nesāka vākt Spēku no apkārtējiem, kā būtu darījis es. Viņai pietika savējā — tā, kas bija ietiepīgi noliegts, neizmantots… un sakrājies. Runā, ka pēc dzemdībām sievietes Citādās izjūt milzīgu spēka pieplūdumu, bet Svetlanai es toreiz nekādas pārmaiņas nemanīju. Viss kaut kur zuda, slēpās, krājās… kā izrādās, nebaltai dienai.

Pasaule zaudēja krāsas. Es sapratu, ka grimstu Mijkrēsli, pirmajā slānī: maģijas spriedze bija tik liela, ka viss kaut cik maģiskais nenoturējās cilvēciskajā realitātē. Cauri dēļu galdam izkrita un smagi pret zemi atsitās grāmata “Fuarāna — izdoma vai īstenība”. Kaut kur tālāk, aiz trim mājām, uz jumta uzliesmoja un acumirklī sadega zilās sūnas kumšķi — Mijkrēsli mītošie emocionālie parazīti.

Svetlanu apņēma balts mirdzums. Viņa ātri kustināja rokas, it kā austu ar neredzamiem diegiem. Pēc mirkļa “dzija” kļuva redzama — pavedieni, smalki kā zirnekļa tīkls, atrāvās viņai no rokām un aizlidoja, neesoša vēja nesti. Apkārt Svetlanai sacēlās putenis — un norima, tiklīdz aizlidoja uz visām debess pusēm tūkstošiem mirdzošu pavedienu.

—    Ko? — es iekliedzos. — Svēta!

Es zināju burvestību, ko viņa tikko izmantoja. Arī pats varētu izmest “sniega zirnekļtīklu” — varbūt ne tik efektīgi un ātri, tomēr…

Svetlana neatbildēja. Viņa pastiepa rokas pret debesīm — it kā lūgšanā. Taču mēs neticam ne dieviem, ne Dievam. Mēs paši sev esam gan dievi, gan dēmoni.

No Svetlanas plaukstām atrāvās un debesīs aizpeldēja rožains balons, ziepju burbulis pāraudzītis. Burbulis turpināja augt un lēnām griezās ap asi. Tumšsarkanais plankums uz caurspīdīgā rožainā apvalka atgādināja Jupiteru. Kad viena apgrieziena laikā sarkanais plankums atradās man iepretī, es sajutu aukstu dedzinošu pieskārienu, it kā būtu uzpūtis ledains vējš.

Svetlana bija izveidojusi “maga aci”. Atkal — pirmais līmenis… taču izveidot to tūlīt pēc “sniega zirnekļtīkla”!

Trešā burvestība notika tik netverami ātri, ka es sapratu — Svetlana to jau sen glabājusi gatavībā, lūk, šādiem gadījumiem — Svetlana izlaida no plaukstām spokainu matēti baltu putnu baru. Tos varētu nosaukt arī par baložiem, tikai knābji spokainajiem putniem bija pārāk lieli un asi — kā plēsoņām.

Šo burvestību es vispār nezināju.

Svetlana nolaida rokas. Un Mijkrēslis nomierinājās. Sāka līst atpakaļ pie mums, pieskārās ādai ar dzestru, plēsonīgu saltumu.

Es iegāju parastajā pasaulē.

Tūlīt pēc manis — Svetlana.

Te nekas nebija mainījies. Zemē nokritušajai grāmatai pat vēl nebija paspējis aizvērties kritiena laikā atšķirtais vāks.

Tikai visā ciematā gaudoja, rēja, vaukšķēja suņi.

—    Svēta, kas ir? — metoties pie viņas, es jautāju.

Viņa pagriezās pret mani ar aizmiglotām acīm. Viņas neredzamie maģiskie vēstneši vēl nebija paspējuši izgaist un tagad, sairstot desmitiem un simtiem kilometru attālumā no mums, sūtīja savus pēdējos ziņojumus.

Es zināju, kādus.

—    Tukšs… — Svetlana nočukstēja. — Visur tukšs. Ne Nadjušas… ne raganas…

Viņas acis atkal atguva dzīvību. Tas nozīmē — ir izplēnējis maģiskais zirnekļtīkls, nokrituši zemē un izkusuši baltie putni, debesīs pārplīsis rožainais balons.

—    Visur tukšs, — Svetlana atkārtoja. — Anton… jānomierinās.

—    Viņa nevarēja tālu aiziet, — es sacīju. — Un neko sliktu viņa Nadjai nav nodarījusi, tici man!

—     Ķīlnieks? — Svetlana noprasīja, un es viņas sejā izlasīju cerību.

—     Rajonu ir aplenkusi Inkvizīcija. Tai ir savas metodes, pat Arina barjerām garām netiks.

—    Tā… — Svetlana nočukstēja. — Skaidrs.

—    Lai aizbēgtu, viņai vajadzīga palīdzība no malas, — es sacīju, vai nu Svētu, vai pats sevi cenšoties pārliecināt. — Ar labu viņa to nesaņems. Nolēmusi mūs šantažēt.

—     Vai mēs varēsim izpildīt viņas prasības? — Svetlana uzreiz ķērās vērsim pie ragiem. Neprecizējot, vai mēs tās pildīsim… Lai gan — kur mēs liksimies? Visu izpildīsim… ja spēsim.

—    Jāsagaida prasības.

Svetlana pamāja.

—    Jā… jāsagaida. Ko tieši — zvanu?

Viņa pamāja ar roku un paskatījās uz guļamistabas logu.

Pēc mirkļa, izsitot stiklu, no guļamistabas izlidoja Arinas dāvinātā ķemme. Svetlana paņēma to rokās — nicīgi, kā riebīgu kukaini, īsu brīdi skatījās uz ķemmi — bet pēc tam pavaikstījusies pārlaida pāri matiem.

Atskanēja klusi, labsirdīgi smiekliņi. Un kaut kur galvā es izdzirdēju Arinas balsi:

—     Nu, sveika, mīļā! Lūk, arī iepazināmies. Noderēja dāvaniņa?

—    Atceries, vecā draņķe… — turot sev priekšā ķemmi, Svetlana iesāka.

—    Zinu, zinu, mīļā. Visu zinu un atceros. Ja no Nadjeņkas galvas kaut mats nokritīs, tu mani pasaules malā atradīsi, no piektā slāņa izrausi, dzīslu pēc dzīslas izvilksi, gabaliņos sagriezīsi un cūkām izbarosi. Visu zinu, ko gribi teikt. Un ticu, ka tā arī izdarīsi.

Arinas balss bija nopietna. Viņa neņirgājās, bet visā nopietnībā paskaidroja, kā, pēc viņas domām, ar viņu būtu jāapietas. Svetlana klusēja, neizlaižot ķemmi no rokām. Tikai tad, kad ragana apklusa, Svetlana ierunājās:

—    Labi. Tad netērēsim velti laiku. Es gribu parunāt ar Nadjušu.

—    Nadjeņka, pasaki mammai “sveika”! — Arina palūdza.

Mēs izdzirdējām visai priecīgu balstiņu:

—    Sveika!

—    Nadjuša, vai ar tevi viss kārtībā? — Svetlana piesardzīgi jautāja.

—    Jā… — sacīja Nadja.

Un tūlīt pat ierunājās Arina:

—     Burve, es tavai meitiņai pāri nedarīšu. Ja vien tu pati muļķības nesastrādāsi. Man no jums daudz nevajag. Izvediet mani aiz kordona — un saņemsiet meitu atpakaļ.

—    Arina, — saņemot Svetlanu aiz rokas, es sacīju. — Rajonu ir aplenkusi Inkvizīcija. Vai tu to saproti?

—     Citādi nelūgtu palīdzību, — Arina sausi atbildēja. — Domā, brīnumdari! Jebkurā sētā vaļīgs dēlis atradīsies, jebkurā tīklā — caurums. Izved mani — atdošu meitu.

—     Bet ja es to nespēšu?

—    Tad man vienalga, — Arina izmeta. — Centīšos izlauzties ar kauju. Bet jūsu meiteni, neņemiet ļaunā, nonāvēšu.

—    Kāpēc? — es ļoti mierīgi pajautāju. — Kāds tev no tā labums?

—    Kā — kāds? — Arina brīnījās. — Ja izraušos, nākamreiz katram būs skaidrs, ka ar mani joki mazi. Un vēl… es zinu vienu, kam patīk svešām rokām netīros darbus darīt. Par jūsu meitas nāvi viņš man labi samaksās.

—     Mēs pamēģināsim, — sacīja Svetlana, cieši saspiežot manu roku. — Dzirdi, ragana? Neaiztiec bērnu, mēs tevi izglābsim!

—     Tātad norunājuši, — Arina, šķiet, nopriecājās. — Tad tik domājiet, kā lai tieku aiz kordona. Jūsu rīcībā ir trīs stundas. Ja izdomāsi agrāk, brīnumdare, paņem atkal ķemmi un sasukājies.

—    Tikai neaiztiec Nadjušu! — Svetlana iekliedzās, un viņas balss ietrīcējās.

Un viegli pamāja ar kreiso roku.

Ķemme pārklājās ar ledus garozu. Svetlana nometa to uz galda un nomurmināja:

—    Vecā draņķe… Anton?

Brīdi mēs skatījāmies viens uz otru. It kā mētājām iniciatīvas bumbiņu.

Es ierunājos pirmais:

—     Svēta, risks ir ļoti liels. Atklātā cīņā viņa ar mums netiks galā. Tāpēc dot atpakaļ Nadju viņai nozīmē apdraudēt sevi.

—     Mēs atradīsim viņai koridoru… izeju… — sieva nočukstēja. —■ Lai tiek pāri aplenkuma robežai un liek mierā Nadjeņku! Es viņu uzreiz atradīšu. Lai kaut aizbrauc uz citu pilsētu un atstāj Nadju tur. Es atvēršu eju… es protu. Man izdosies! Un pēc brīža es būšu tur!

—     Pareizi, — es pamāju. Pēc brīža. Un ko tālāk? Ragana nepaspēs tālu aiziet. Bet, tiklīdz Nadja būs pie mums, tu gribēsi atrast Arinu un satriekt viņu pīšļos.

Svetlana pamāja.

—     Saraut gabalos, nevis pārvērst pīšļos… Raganai pareizāk ir izmantot mūsu palīdzību, bet Nadju tik un tā nogalināt. Anton, ko iesākt? Saukt Geseru?

—    Ja viņa to jutīs? — es atbildēju ar pretjautājumu.

—    Piezvanām? — Svēta ierosināja.

Es padomāju un pamāju. Arina tomēr ir pamatīgi atpalikusi no dzīves. Vai viņa sapratīs, ka mēs varam sazināties ar Geseru nevis maģiskā veidā, bet pa parastu mobilo telefonu?

Svetlanas telefons bija palicis mājā. Viņa to no turienes sadabūja ar tikpat nevērīgu mājienu kā ķemmi. Vēlreiz paskatījās uz mani — es pamāju.

Laiks lūgt palīdzību. Laiks prasīt palīdzību. Visu Maskavas Nakts Sardzes varenību. Galu galā Gesers liek uz Nadjeņku savas, mums nezināmas cerības…

—    Pagaidiet! — mūs pasauca no vārtiņu puses.

Mēs pagriezāmies, laikam pārmērīgi asi izmetot rokas cīņas stājā. Pasaule mums vairs nebija parasta, cilvēciska. Mēs tagad dzīvojām Citādo pasaulē — bīstamā pasaulē, kur visu izšķir burvestību spēks un reakcijas ātrums.

Bet cīnīties nenācās.

Pie vārtiņiem stāvēja jauns cilvēks, viņam aiz muguras trīs bērni — divi puikas un meitene. Gan vīrietim, gan bērniem mugurā bija kaut kas pelēcīgi zaļš, pusmilitārs, kas atgādināja sakautas armijas uniformu. Vīrietim bija gadi divdesmit pieci, bērniem — pa desmit. Tēvs viņš nevarēja būt, brālis arī ne — pārāk atšķirīgi sejas panti.

Kopīgs bija tikai viens — tumša aura. Mežonīga, pinkaina, kas nekādi nesaderēja ar simpātiskajām sejām un akurātajiem īsajiem matu griezumiem.

—    Lūk, arī mūsu vilkači ieradušies, — es nomurmināju.

Vīrietis ātri nolieca galvu, atzīdams, ka man taisnība.

Cik es esmu neaptēsts!

Meklēju pieaugušo ar trim bērniem, bet pionieru nometni nepārbaudīju.

—     Atnācāt padoties! — Svetlana auksti noprasīja. — Nelaikā!

Lai cik vāji Citādie viņi būtu, bet neseno Spēka virpuli viņiem

vajadzēja uztvert. Kā arī to no Svetlanas vēsmojošo varenību, kas neatstāja ne mazākās izredzes vilkačiem, vampīriem un pārējiem maģiskajiem sīkaļām. Svēta tagad varēja ar vienu rokas mājienu ierakt viņus līdz kaklam zemē.

—    Pagaidiet! — vīrietis steidzīgi sacīja. — Uzklausiet mūs! Mani sauc Igors. Es… es esmu piereģistrēts sestā līmeņa Tumšais Citādais.

—    Pilsēta? — Svetlana īsi noprasīja.

—    Sergijevposada.

—     Bērni? — viņa turpināja pratināšanu.

—     Petja ir no Zveņigorodas, Antons no Maskavas, Gaļa — no Kolomnas…

—     Piereģistrēti? — Svetlana precizēja. Viņai acīm redzami gribējās dzirdēt atbildi “nē” — pēc tās Igora liktenis būtu izlemts.

Puikas klusējot uzrāva augšā kreklus. Meitene mazliet samulsa, bet arī atpogāja augšējo pogu.

Visiem bija zīmogi.

—    Tas tev daudz nepalīdzēs, — Svetlana nomurmināja. — Ejiet uz šķūni, tur gaidiet operatīvo brigādi! Skaidrosi tribunālam, kāpēc vedi kucēnus cilvēku medībās.

Bet Igors atkal papurināja galvu. Viņa sejā atspoguļojās patiess uztraukums, turklāt ne par sevi. Taisni jābrīnās!

—     Pagaidiet! Lūdzu! Tas ir svarīgi! Jums taču ir meitiņa? Meitene Citādā, Gaišā, divus trīs gadus veca?

—     Mēs redzējām, kurp viņu aizveda, — klusi sacīja mans mazais vārdabrālis.

Es pabīdīju Svetlanu malā, izgāju uz priekšu un pajautāju:

—    Ko jūs gribat?

Mēs sapratām, ko grib vilkači. Ari vilkači zināja, ka mēs visu saprotam. Pats bēdīgākais — viņiem bija skaidrs, ka mēs darījumam piekritīsim.

Bet vienmēr ir sīkumi, ko vērts pārrunāt.

—   Apsūdzības sīkā paviršībā, — Igors ātri noteica. — Pastaigas laikā mēs nejauši gadījāmies bērniem acīs un viņus nobiedējām.

—   Tu medīji, zvērs tāds! — Svetlana neizturēja. — Tu ar kucēniem medīji cilvēka bērnus!

—   Nē! — Igors papurināja galvu. — Bērneļi sāka dauzīties, nolēma paspēlēties ar cilvēka mazuļiem. Es piegāju un aizvilku viņus prom. Vainīgs, kārtīgi nepieskatīju.

Viņš visu bija pareizi aprēķinājis. Es, pat ja gribētu, nevarētu pilnībā izlikties, ka neesmu notikušo redzējis. Par faktu jau ir ziņots. Jautājums ir tikai par to, kā klasificēt notikušo. Slepkavības mēģinājums — tas Igoram gandrīz noteikti nozīmē sairšanu pīšļos, bet kucēniem — ārkārtīgi stingru kontroli. Sīka paviršība — tas ir tikai protokols, soda nauda un turpmākās uzvedības “īpaša” kontrole.

—                 Labi, — es sacīju. Steidzīgi, lai Svetlana mani neapsteigtu.

—  Ja palīdzēsiet, būs jums “sīka paviršība”.

Lai šie vārdi skaitās manā kontā!

Igors atslābinājās. Laikam gaidīja ilgāku tirgošanos.

—    Gaļa, stāsti! — viņš lika. Bet mums paskaidroja: — Viņa redzēja… Galka mums ir nemiera gars, nevar nosēdēt uz vietas…

Svetlana piegāja pie meitenes. Bet es ar žestu liku Igoram panākt maliņā. Viņš atkal saspringa, tomēr paklausīgi nāca man nopakaļ.

—     Daži jautājumi, — es paskaidroju. — Un iesaku atbildēt godīgi.

Igors pamāja.

—   Kā tu dabūji tiesības iniciēt trīs svešus bērnus? — es jautāju, norīdams tik tikko nepasprukušo vārdiņu “lops”.

—   Viņi visi bija nolemti, — Igors atbildēja. — Es mācījos medicīnas institūtā. Biju praksē bērnu onkoloģijas nodaļā… visi trīs mira no leikozes. Tur vēl bija ārsts Citādais. Gaišais. Viņš ari ierosināja… es iekožu trijiem, pārvēršu viņus par vilkačiem, viņi izārstējas. Bet viņš pretī saņem tiesības izārstēt vairākus citus bērnus.

Es klusēju. Atcerējos šo gadu veco notikumu. Muļķīgs, pilnīgi neiedomājams Tumšā un Gaišā acīm redzamas vienošanās gadījums, ko abas Sardzes nolēma nobremzēt. Gaišais izglāba divus desmitus bērnu, pārstrādājās, izmantojot reto izdevību pa īstam izdziedēt, bet izglāba. Tumšie dabūja trīs vilkačus. Neliela maiņa. Visi laimīgi, ieskaitot bērnus un viņu vecākus. Pieņēma kārtējos precizējumus Līgumam, lai turpmāk tamlīdzīgus gadījumus novērstu. Bet šo precedentu nolēma pēc iespējas drīzāk aizmirst…

—    Nosodi? — Igors noprasīja.

—     Ne man tev tiesu spriest, — es nočukstēju. — Labi. Lai kāds būtu bijis tavas rīcības motīvs… par to nerunāsim. Otrs jautājums. Kāpēc tu aizvilki viņus līdzi medībās? Nemelo, tagad nemelo! Tu tieši medīji! Tu grasījies pārkāpt Līgumu!

—    Aptumšojās prāts, — Igors mierīgi atbildēja. — Ko tur melot. Izvilku kucēnus pastaigā, speciāli izvēlējos visnomaļāko rajonu. Un pēkšņi — bērneļi… Dzīvi. Garšīgi smaržo. Aizrāva mani, nojuku… Bet kucēnus vispār… viņi tikai šogad pirmo trusi noķēra, asins garšu izjuta.

Viņš pasmaidīja — vainīgi, mulsi, ļoti patiesi.

—     Galva pavisam citādi strādā, kad esi zvēra ķermenī, — viņš paskaidroja. — Nākamreiz es būšu piesardzīgs.

—    Labi, — es sacīju.

Ko gan citu es varēju teikt? Tagad, kad Nadjušas dzīvība karājas mata galā? Pat ja viņš melo, es nesākšu pratināt.

—    Anton! — Svetlana mani pasauca. — Ķer!

Es paskatījos uz viņu — un galvā sāka virknēties tēli.

… Skaista sieviete garā, vecmodīgā kleitā, puķainā senkrievu lakatā…

… Viņai blakus iet meitenīte… atpaliek… sieviete paņem viņu klēpī…

… Gar upi…

… Zāle… gara zāle… kāpēc tik gara — pāri galvai…

… Lecu pāri strautam — ar visām četrām ķepām, pielieku degunu pie zemes, tveru pēdas ar apakšējo maņu…

… Panīcis mežiņš, kas pāriet paugurainā laukā… grāvji…

… Smarža… kāda dīvaina smarža nāk no tās zemes… tā satrauc… un liek piežmiegt asti…

… Sieviete ar meitenīti klēpī kāpj lejā dziļā tranšejā…

… Atpakaļ… atpakaļ… tā ir tā pati ragana, tā pati, tā ir viņas smarža…

—    Kas tas ir? — Svetlana jautāja. — Ja tas ir netālu, kāpēc es viņas neatradu?

—    Kaujas lauks, — es nočukstēju, metot ārā no galvas meitenes vilcēna ieraudzītos tēlus. — Svēta, te taču bija frontes līnija. Tur visa zeme ir piesūkusies asinīm. Jāmeklē ļoti mērķtiecīgi, lai kaut ko atrastu. Tas ir tas pats, kas Kremli ar maģijas palīdzību izpētīt.

Igors pienāca un, delikāti ieklepojies, apjautājās:

—    Vai viss ir godīgi? Varbūt mēs izziņas veicējus pagaidīsim nometnē? Vai arī nestrēbsim karstu, pēc nedēļas maiņa beigsies, es pats ieradīšos Nakts Sardzē ar paskaidrojumiem…

Es domāju. Mēģināju redzēto salikt kopā ar apkārtnes karti, ko atsaucu atmiņā. Kilometri divdesmit… ak vai, ne jau kājām ragana ar Nadjušu aizgāja. Noīsināja ceļu — raganas to prot. Ar mašīnu mēs viņu nenoķersim, džipa man nav, un visā ciemā nav ne ņivas, ne vazika. Ja nu vienīgi traktors tādiem ceļiem…

Lai gan var ieiet Mijkrēslī.

Bet vēl labāk — paātrināties.

—   Svēta! — Es paskatījos viņai acīs. — Tu paliksi šeit.

—    Ko? — Viņa pat apjuka no maniem vārdiem.

—    Ragana nav muļķe. Viņa mums nedos trīs stundas pārdomām. Viņa meklēs sakarus agrāk. Tieši ar tevi — no manis viņa nekādus varoņdarbus negaida. Tu paliksi un, kad ragana pasauks, parunāsi ar viņu. Pasaki, ka es aizgāju gatavot koridoru cauri aplenkumam… samelo kaut ko! Bet es tevi pasaukšu un novērsīšu viņas uzmanību.

—   Tu netiksi galā, — Svetlana sacīja. — Anton, nav tavos spēkos viņu notvert! Bet es nezinu, cik ātri atvēršu portālu. Es pat nezinu, vai vispār to spēšu! Neesmu nekad to darījusi, esmu tikai lasījusi! Anton!

—    Es nebūšu viens, — es atbildēju. — Vai ne, Igor?

Viņš nobālēja un sāka purināt galvu.

—    Ei, sargātāj… Mēs tā nebijām sarunājuši!

—     Mēs sarunājām, ka tu palīdzēsi, — es atgādināju. — Kas ietilpst palīdzībā, mēs neprecizējām. Nu?

Igors uzmeta skatienu saviem aizbilstamajiem, tad sarauca pieri un izdvesa:

—     Nelietis tu esi, sargātāj… Man ir vieglāk ar magu saķerties, nevis ar raganu! Viņai taču visa maģija no zemes! Uzreiz sit pa vārīgo vietu…

—    Nekas, mēs būsim kopā, — es sacīju. — Piecatā.

Kucēni — es piespiedu sevi domāt par viņiem tikai kā par kucēniem — saskatījās. Gaļa iegrūda Petjam sānā dunku un kaut ko nočukstēja.

—     Kam tev viņi? — Igors paceltā balsī teica. — Sargātāj! Viņi taču ir bērni!

—     Vilcēni vilkači, — es palaboju. — Kas gandrīz aprija bērnus. Gribi izpirkt savu vainu? Tikt cauri ar rājienu? Tad nemels pa tukšo!

—    Igoronkuli, mēs nebaidāmies, — pēkšņi noteica puika, vārdā Petja.

Mans vārdabrālis viņu atbalstīja:

—    Mēs ar tevi!

Uz mani viņi skatījās mierīgi, bez apvainojuma. Redzams, neko citu arī negaidīja.

—    Viņi vēl neko nevar… — Igors sacīja. — Sargātāj…

—     Nekas, novērsīs raganas uzmanību, arī par to paldies. Pārvērsties!

Svetlana aizgriezās, bet neko neteica.

Vilkači sāka lēnām izģērbties. Tikai meitene kautrīgi paskatījās apkārt un aizgāja aiz jāņogu krūma. Pārējie nekautrējās.

Es pa acu galam pamanīju, ka pa ceļu iet kāda ciema sieva un nes spaini, pilnu ar kartupeļiem. Droši vien sarakusi kolhoza laukā.

Ieraudzījusi to, kas notika aiz sētas, viņa apstājās, bet man tagad bija vienalga. Es jau tā neesmu savā labākajā formā, lai tērētu spēkus nejaušiem lieciniekiem. Man jāiemācās skriet. Ļoti ātri skriet — tā, lai neatpaliktu no vilkačiem.

—   Ļauj palīdzēt! — Svetlana sacīja. Viņa novilka gaisā ar plaukstu, un es sajutu, kā augums patīkami iesmeldzās, bet muskuļi pie- lija ar spēku. Uzreiz kļuva karsti, it kā es būtu iegājis pārkarsētā saunā. “Aiziet” ir vienkārša burvestība, bet jāizmanto ārkārtīgi piesardzīgi. Ja aizskarsi ne tikai kājas, bet arī miokardu, dabūsi infarktu.

Igors man blakus gārdzoši ievaidējās un izliecās kā loks — rokas un kājas pie zemes, mugurkauls, it kā uz pusēm pārlūzis, — pret debesīm. Lūk, no kurienes visas tās pasakas par nepieciešamību pārlēkt pār satrunējušu celmu… Āda kļuva tumšāka, pārklājās ar spilgti sarkaniem izsitumiem un gluži kā putām — mitras, strauji augošas vilnas kušķiem.

—    Ātrāk! — es iebļāvos. Gaiss nāca no mutes karsts un mitrs, pat šķita, ka redzu savu elpu kā salā pārvēršamies par garaiņiem. Stāvēt kļuva neizturami grūti — augums alka pēc kustības.

Vienīgais mierinājums bija tas, ka vilkači izjuta to pašu.

Lielais vilks atieza zobus. Paši pēdējie nez kāpēc viņam mainījās zobi. Vilka rīklē cilvēka zobi izskatījās komiski un tajā pašā laikā — baisi. Man piepeši pavīdēja dīvaina doma, ka vilkačiem jāiztiek bez plombām un kronīšiem.

Lai gan — viņu organisms ir daudz izturīgāks par cilvēka organismu. Vilkači no kariesa necieš.

—   Ej-j-jam… — šļupstoši norēja vilks. — Kar-r-rsts.

Pie vilka smilkstēdami pieskrēja vilcēni — mitri, it kā sasvīduši. Vienam acis bija kā cilvēkam, bet es pat nesapratu, kurš tas ir — puika vai meitene.

—    Skrienam! — es teicu.

Es metos skriet — nepaskatoties uz Svetlanu un nedomājot, ieraudzīs mūs vai ne. Pēc tam tikšu skaidrībā. Vai varbūt Svetlana nodzēsīs pēdas.

Bet ielas bija tukšas. Pat tante ar spaini bija aizgājusi. Varbūt Svetlana izdzenājusi cilvēkus pa mājām? Labi, ja tā. Dīvains skats — cilvēks, kurš skrien ātrāk, nekā to atļāvusi daba, un vilku četrotne blakām.

Kājas burtiski pašas nesa mani uz priekšu. Septiņjūdžu zābaki no bērnu pasakām, žiglais gājējs — barona Minhauzena biedrs — tā cilvēku mītos atspoguļota šī nelielā maģija. Tikai pasakās nav teikts, cik sāpīgi asfalts sit pa pazolēm…

Pēc mirkļa mēs jau nogriezāmies uz upi, un pa mīksto zemi skriet kļuva vieglāk. Es kā delikāts Ivans Cara dēls, kas nevēlas nogurdināt savu pelēko draugu, turējos blakus vilkam. Kucēni mazliet atpalika — tiem bija grūtāk. Vilkači ir ļoti spēcīgi, bet viņu ātrums nav maģijas nopelns.

—    Ko… tu… iz…domāji? — norēja vilks. — Ko… darīsi?

Kaut es zinātu atbildi!

Kauja starp Citādajiem — tā ir manipulācija ar Spēku, kas izšķīdināts Mijkrēslī. Man ir otrais līmenis — tas nav maz. Arina vispār neiekļaujas klasifikācijas ietvaros. Tomēr Arina ir ragana, un tas ir vienlaikus pluss un mīnuss. Viņa nevarēja paķert līdzi savus talismanus un aizsargus, dziras un amuletus… ja nu vienīgi kādu sīkumu. Toties viņa var smelt Spēku tieši no dabas. Pilsētā viņas spējas sarūk, šeit — pieaug. Lai nopietni nodotos maģijai, viņai jāpaņem kāds amulets, tas ir lieks laiks… bet amuletā uzkrātais lādiņš var būt drausmīgi spēcīgs.

Nezinu. Pārāk daudz mainīgo lielumu. Pat Arinas un Gesera cīniņa rezultātu es neriskētu prognozēt. Droši vien Dižais Mags uzvarēs, bet tas nebūs viegli.

Un ko es varu likt pretī raganai?

Ātrumu?

Viņa aizies Mijkrēslī, kur jūtas daudz drošāk. Un ar katru nākamo Mijkrēšļa slāni es būšu aizvien lēnāks un lēnāks.

Pēkšņumu?

Daļēji. Es tomēr ceru, ka Arina negaida, ka es parādīšos.

Vienkāršu fizisku spēku? Iebelzt viņai ar akmeni pa pauri…

Bet, lai to izdarītu, jāpielavās viņai klāt.

Visu apsverot, secināju, ka man jāpiezogas viņai pēc iespējas tuvāk. Un, tiklīdz viņa novērsis uzmanību, jāuzbrūk. Rupji un primitīvi jāiesit.

—     Klausies! — es pasaucu vilku. — Kad pietuvosimies, es ieiešu Mijkrēsli. Apsteigšu un pielavīšos raganai. Jūs ejiet atklāti. Kad viņa sāks ar jums runāt un novērsīs uzmanību, es uzbrukšu. Tad palīdziet!

—     La-bi, — nekādi nepaužot savu attieksmi pret plānu, vilks norūca.

7. NODAĻA

Vai šī vieta vēl ir saglabājusies Otrā pasaules kara kartēs?

Varbūt šis ir vēsturniekiem zināms un grāmatās daudzināts placdarms, kurā savulaik asiņainu kauju izcīnīja divas armijas, ieķērās viena otrai rīklē — un zibenskara mašīna saļodzījās un aizripoja atpakaļ?

Bet varbūt šis ir viens no nezināmajiem mūsu kauna lieciniekiem — lauks, kur vācu armijas izlases daļas sabradāja tām pretī sūtītos neapmācītos un slikti bruņotos zemessargus? Un vieta tam — tikai Aizsardzības ministrijas arhīvos?

Es slikti zinu vēsturi. Laikam gan — otrais variants. Viss te ir pārāk tukšs, drūms, miris. Pamesta, piesārņota zeme, pēc kuras pat kolhozi netīkoja.

Mūsu valstī neliek pieminekļus kaujas laukos, kur ciesta sakāve.

Varbūt tāpēc arī ar uzvarām viss nav gludi?

Es stāvēju upītes malā un skatījos uz mirušo lauku. Ne pārāk plašs: zemes strēmele starp mežu un upi, kilometru plata, kilometrus desmit gara. Te nav kritis pārāk daudz cilvēku — droši vien simti, nevis tūkstoši.

Lai gan — vai tad var teikt, ka tas ir maz?

Lauks bija tuksnesīgs. Ar parasto redzi es nevienu nemanīju, arī cauri Mijkrēslim skatījos velti.

Tad es noķēru savu ēnu — rietošā saule spīdēja man no mugurpuses — un iegāju Mijkrēslī.

Pirmajā slānī zeme ne pārāk biezi bija apaugusi ar zilu sūnu. Parasti plāni kumšķi, kas alkatīgi tvēra cilvēku emociju atbalsis.

Un tomēr kaut kas darīja mani uzmanīgu. Sūna it kā gredzeniem bija ieskāvušas vienu punktu. Es zināju, ka sūna prot līst — lēnām, bet neatlaidīgi tuvoties barībai.

Te tai bija tikai viens iemesls veidot apļus.

Es sāku iet caur miglaino pelēko dūmaku. Tajā iespiedās cilvēku pasaule, gluži kā izplūdusi līdz galam neeksponēta melnbalta fotogrāfija. Bija auksti un nemīlīgi — te es ik brīdi zaudēju enerģiju. Bet tas bija arī pluss. Pat Arina nevar pastāvīgi atrasties Mijkrēslī. Viņa var lūkoties uz pirmo slāni 110 parastās pasaules, bet arī tas prasa Spēku.

Bet tagad viņa nav tādā situācijā, lai neapdomīgi tērētu daudzu gadu laikā uzkrāto.

Pirmajā slānī apvidus reljefs gandrīz sakrīt ar zemes reljefu. Te zem kājām arī bija zeme, dangas un pauguri. Tomēr te atradās vēl kaut kas. Es redzēju vai drīzāk gan jutu zemē esošos vecos ieročus. Ne visus, protams, bet tikai tos, ar kuriem bija nogalināti cilvēki. Pussapuvušus automātu stobrus, mazliet labāk saglabājušās šautenes… Šauteņu bija vairāk.

Metrus simt no Arinas es notupos un tālāk skrēju tupus. Svetlanas uzliktā burvestība vēl darbojās, citādi jau būtu paguris. Pēc metriem piecdesmit apgūlos un sāku rāpot. Zeme bija mitra, es uzreiz aplipu ar dubļiem. Labi vēl, ka šie dubļi, kad iziešu no Mijkrēšļa, paši nokritīs. Zilā sūna sakustējās, nezinot, kā rīkoties — pietuvoties man vai līst prom, tālāk no nelaimes. Slikti. Arina var saprast, kāpēc sūna satraucas…

Un tad pavisam blakus, metrus piecus no manis, sāka lēnām izslieties melnmataina galva. Sajūta bija tāda, it kā Arina iznirtu tieši no zemes. Pārāk šaura un aizaugusi tranšeja…

Es sastingu.

Bet Arina uz manu pusi neskatījās. Lēni, lēni piecēlās pilnā augumā — pirms tam, šķiet, bija sēdējusi vecā ierakuma dibenā.

Gleznaini pielika plaukstu kā cepures nagu pie pieres. Es sapratu, ka viņa skatās cauri Mijkrēslim.

Par laimi, ne uz mani.

Tuvojās mani piespiedu kārtā savervētie rekrūši.

Cik skaisti viņi skrēja! Pat no Mijkrēšļa viņu skrējiens izskatījās ātrs, tikai lēcienos pārāk ilgi karājās gaisā. Priekšā — vecais, gudrais vadonis. Aiz viņa — vilcēni.

Cilvēks nobītos.

Arina iesmējās. Piecēlās, iesprieda rokas sānos — ne ko pielikt, ne atņemt — spēcīga jaunuve no Mazkrievijas, kas vēro, kā tuvojas vējgrābslis vīrelis ar pudelesbrāļiem. Viņa ierunājās, un gaisā sāka plūst zemas, dobjas skaņas. Ieiet Mijkrēslī viņa nesteidzās.

Es arī izgāju cilvēku pasaulē.

—    … niekkalbji! — es sadzirdēju. — Vai es jūs slikti pamieloju,

vai?

Vilki pārgāja soļos un metrus divdesmit nostāk apstājās.

Vadonis izgāja priekšā un norēja:

—    Ragana! Jārunā… jārunā!

—    Runā, pelēci! — Arina labsirdīgi noteica.

Ilgi Igoram neizdosies raganas uzmanību novērst, to es sapratu. Jebkurā mirklī viņa ienirs Mijkrēslī un visu apskatīs, kā nākas.

Kur gan ir Nadjuša?

—    Meiteni… atdod… — vilks nokliedza — norēja. — Gaišais… ārdās… atdod meiteni… sliktāk būs…

—     Tu, skatos, draudēt esi sadomājis? — Arina brīnījās. — Pavisam nojucis. Kurš tad atdos bērnu vilkiem? Pazūdiet, kamēr āda vesela!

Dīvaini — viņa it kā vilcināja laiku.

—    Bērns… dzīvs? — mazliet tīrāk noteica vilks.

—    Nadjeņka, vai tu esi dzīva? — skatoties kaut kur lejup, vaicāja Arina. Viņa pieliecās, izcēla meitenīti no tranšejas un nolika uz zemes.

Man aizrāvās elpa. Nadjuša nepavisam neizskatījās nobijusies vai nogurusi. Šķita, ka notiekošais viņai pat patīk — daudz labāk nekā pastaigas ar vecmāmiņu.

Bet viņa bija tuvu, pārāk tuvu raganai!

—    Vilciņš, — Nadja sacīja, skatoties uz vilkaci. Pastiepa viņam pretī rociņu un priecīgi iesmējās.

Vilkacis sāka luncināt asti!

Nē, tas turpinājās tikai dažas sekundes. Igors saspringa, vilna sacēlās — un atkal mūsu priekšā bija zvērs, nevis piejaucēts sunītis. Un tomēr tas mirklis bija — vilkacis luncinājās divgadīgas meitenes, neiniciētas Citādās priekšā!

—     Vilciņš, — Arina piekrita. — Nadjeņka, paskaties, kas vēl mums te ir? Aizver actiņas un paskaties! Kā es mācīju.

Nadjuša paklausīgi aizklāja acis ar plaukstiņām. Un sāka griezties uz manu pusi.

Viņa taču Nadju iniciē!

Ja Nadjuša patiešām ir iemācījusies skatīties cauri Mijkrēslim…

Meita pagriezās pret mani. Pasmaidīja.

—    Papiņš…

Nākamajā mirklī es sapratu uzreiz divas lietas.

Pirmā — Arina lieliski zināja, ka es esmu blakus! Ragana spēlējās ar mani.

Otrs — Nadjuša neskatījās cauri Mijkrēslim! Viņa papleta pirkstus un skatījās caur tiem.

Sākumā es iegāju Mijkrēslī. Nervi bija tik uzvilkti, ka es iekritu uzreiz otrajā slānī — dobjā vatētā klusumā, starp bāli pelēkām ēnām.

Arinas aura kvēloja oranžos un zaļganos toņos. Ap Nadjušu mirdzēja tīrs balts oreols, it kā spīdētu bāka: potenciāla Citādā! Gaišā! Ar milzīgu spēku!

No vilkačiem, kas jau bija metušies skriet, slējās sarkani un tumšsarkani kumšķi, strāvoja niknums un dusmas, bads un bailes…

—     Svetlana! — es iesaucos, pielecot kājās. Pelēkajā telpā, mīkstajā klusumā. — Atnāc!

Vietu portālam es izvēlējos vienkārši — iesviedu Mijkrēslī ar tīru Spēku, it kā novilku ugunīgu ķēdīti, nosēšanās koridoru. No sevis — un līdz Arinai.

Un vienlaikus sāku skriet tā, lai Nadjuša nebūtu ceļā starp mani un Arinu, — un metu no pirkstu galiem sen iemācītas burvestības.

Sasaldējums — lokāla laika apstādināšana.

Opijs — miegs.

Trīskāršs asmens — primitīvākā un vienkāršākā no Spēka burvestībām.

Tanatoss — nāve.

Ne uz vienu no tiem es neliku nekādas cerības. Tas viss var nostrādāt, kad tavā priekšā ir vājākais. Stiprāks Citādais sitienus atvairīs — vai tas būtu Mijkrēslī vai cilvēku pasaulē.

Man vajadzēja tikai novērst raganas uzmanību un viņu aizturēt. Pārslogot viņas aizsardzību, kas, visticamāk, bija veidota no amuletiem un talismaniem. Visas šīs efektīgās uguņošanas ir domātas tieši tam, lai aizsardzībā uztaustītu vājo vietu.

Sasaldējums iekrita kā nekurienē.

Miega burvestība atsitās rikošetā un aizlidoja debesīs. Ceru, ka virs mums nav lidmašīnu.

Trīskāršais asmens nepievīla — mirdzošie asmeņi iecirtās raganā. Tikai par trīskāršo asmeni viņa neuztraucās.

Ar nāves piesaukšanu sanāca vissliktāk! Ne velti man nepatīk šī maģija, kas ir tik bīstami tuva Tumšo burvestībām. Arina — lai gan atradās cilvēku pasaulē — paspēja aizlikt priekšā roku. Pelēkās miglas receklis, kas nonāvē gribu un apstādina sirdi, paklausīgi iegūla viņas plaukstā.

Arina skatījās uz mani cauri Mijkrēslim un smaidīja. Viņas plauksta atradās virs Nadjušas galvas, un pelēkais kamols lēnām sūcās caur pirkstiem.

Es pielēcu pie viņām — ja triecienu neatvairīšu, tad vismaz pats to uztveršu…

Bet Arina jau bija Mijkrēšļa otrajā slānī, strauja un žilbinoši skaista. Ar pirkstu kustību samīcīja manu burvestību un nevērīgi aizmeta uz vilku pusi.

—    Nesteidzies… — ragana dziedoši noteica. Otrā slāņa klusumā viņas vārdi dārdēja, un kājas mani nodeva. Es sabruku uz ceļiem soļa attālumā no Arinas un Nadjušas.

—    Neaiztiec! — es iekliedzos.

—    Lūdzu taču… — ragana klusi noteica. — Nu būtu palīdzējis aiziet… kam tev veca ragana?

—    Es tev neticu!

Arina pamāja, gurdeni un rūgti.

—    Pareizi dari, ka netici… Bet ko lai daru es, brīnumdari?

Viņas roka pārslīdēja pār svārkiem, norāva no jostas izkaltētu

ogu zariņu un iemeta kvēlojošajās baltajās ugunīs. Uzšāvās melnu dūmu mutuļi — un portāla orientieris pazuda.

Svetlana nepaspēja!

—     Tu, Gaišais, neatstāj man izvēli… — Arina saviebās. — Saprati? Tevi nāksies novākt, un arī tavai meitai vairs nav izredžu. Kur tu ar savu otro līmeni lien?

Un šajā mirklī Arinai mugurā ietriecās mirdzošs balts asmens. Uz mirkli iznira no krūtīm, bet, paklausot neredzamai rokai, atkal ievilkās atpakaļ.

—    Ai! — ragana novaidēja, neviļus sasveroties uz priekšu.

Ugunīgais asmens peldēja Mijkrēslī.

Tad pelēkā migla izklīda, izlaižot Svetlanu.

Ragana jau it kā bija atguvusies no trieciena. Kāpās atpakaļ, lēkājot un neatraujot skatienu no Svetlanas. Kleitā izdedzinātais caurums kūpēja, bet asinis netecēja. Un skatienā bija drīzāk apbrīns, nevis naids.

—     Ak tu… Dižā… — Arina ķērcoši iesmējās. — Es pārrēķinājos?

Svetlana neatbildēja. Es pat iedomāties nevarēju, ka viņas skatienā var kvēlot tāds naids, — cilvēks, ieskatījies viņas acīs, nomirtu. Labajā rokā viņa bija sažņaugusi baltu zobenu, kreisās rokas pirksti gaisā kustējās tā, it kā liktu kopā neredzamu Rubika kubiku.

Mijkrēslis satumsa. Ap Nadjušu uzliesmoja mirdzoša sfēra. Nākamā Svetlanas rokas kustība tika man — ķermenis atguva kustīgumu. Es pielēcu kājās, sāku iet raganai aiz muguras. Šajā karā man ir otrā plāna loma.

—     No kāda līmeņa tu ienāci, nemiera gars? — ragana gandrīz labsirdīgi jautāja. — Vai tiešām no ceturtā? Trešo es tā kā pieskatīju…

Un es jutu, ka atbilde viņai ir ļoti, ļoti svarīga.

—    No piektā, — Svetlana piepeši noteica.

—     Slikti gan… — ragana nomurmināja. — Lūk, tas ir mātes niknums… — Pašķielējusi uz mani, viņa atkal pievērsās Svetlanai.

—   Nemels niekus, saki, ko tur ieraudzīji…

—    Nemāci mani, pati zinu. — Svetlana pamāja.

Arī ragana pamāja. Un sāka ātri, ātri kustināt rokas, plēšot sev matus. Nezinu, vai Svetlana to bija gaidījusi, — es uzskatīju par labāku atlēkt malā. Un ne velti — ap raganu sacēlās melns putenis, it kā katrs mats būtu pārvērties par plānu, asu melna tērauda asmeni. Ragana sāka iet virsū Svetlanai. Svetlana meta raganai ar balto zobenu — asmeņi to sasmalcināja un nodzēsa, bet Svetlanas priekšā parādījās caurspīdīgs vairogs, kas kustējās uz priekšu pats no sevis.

Šķiet, tā bija “Lužina aizsardzība”.

Asmeņi, atsitušies pret vairogu, momentāni bez skaņas salūza.

—     Vai, manu dieniņ… — Arina žēlabaini noteica. Dīvaini — man nebija šaubu, ka viņa runā 110 sirds. Un reizē — teatrāli, vēršoties pie publikas.

Tas ir, pie manis.

—     Padodies, draņķe! — Svetlana sacīja. — Kamēr piedāvāju, padodies!

—    Bet ja nu… ja nu tā… — Arina pēkšņi noteica. — Ko?

Pie amuletiem viņa šoreiz neķērās. Tikai dziedošā balsī sāka skaitīt savus nesakarīgos pantiņus:

—  Pīšļi pie pīšļiem vācas,

Spēku sajūti rokās, esi kalps un balsts, citādi drīz izkaisīšu!

No Arinas es biju gaidījis visu ko. Tikai ne to. Pat Tumšo vidū īsti nekromanti sastopami reti.

No zemes lēnām sāka celties mirušie!

Otrā pasaules kara vācu zaldāti atkal devās kaujā!

Četri skrandaini skeleti — starp kauliem bija sablīvējusies zeme, miesas sen vairs nebija — aplī sastājās apkārt Arinai. Viens kā akls sāka nākt manā virzienā, nejēdzīgi vicinot bezpirkstu rokas — pirkstu falangas bija pavisam nopuvušas. Pie katra soļa no nejēdzīgā zombija krita nost gabali. Trīs vēl tādi paši kropļi devās pie Svetlanas. Viens no viņiem pat turēja rokās melnu automātu ar nokritušu magazīnu.

—     Vai spēsi Sarkano armiju uzcelt? — Arina dedzīgi uzsauca.

Velti viņa to darīja — Svetlana burtiski sastinga. Tad novilka

caur zobiem:

—    Mans vectēvs karoja. Baidīt sadomājusi…

Ko viņa izdarīja, es nesapratu. Es būtu izmantojis “pelēko aizlūgumu”, bet Svetlana iztika bez tā. Tas viss jau bija no augstākās, man nepieejamās maģijas klases. Tikai zombiji sabirza putekļos.

Bet Svetlana un Arina klusējot ieurbās viena otrā ar skatienu.

Joki bija beigušies.

Starp burvi un raganu sākās tiešā Spēka sadursme.

Izmantojot īso atelpu, arī es sasprindzināju spēkus. Ja Svetlana pēkšņi nodrebēs, triecienu došu es…

Bet nodrebēja Arina.

Sākumā viņai tika norauta kleita. Droši vien uz vīrieti tas varēja iedarboties demoralizējoši.

Tad ragana sāka strauji novecot. Krāšņie melnie mati pārvērtās par plānu pelēku kumšķi. Krūtis iekrita, rokas un kājas sažuva. Gluži kā ļaunā feja no bērnu pasakas.

Un nekādu krāsainu efektu.

—    Vārdu! — Svetlana iekliedzās.

Arina īsu brīdi svārstījās.

Bezzobainā mute sakustējās un nočāpstināja:

. — Arina… esmu tavā varā, brīnumdare…

Tikai tad Svetlana atslābinājās — un it kā saguma. Apmetis līkumu Arinai, kas nu jau bija samierinājusies, es paņēmu sievu zem rokas.

—    Nekas… es turos. — Svetlana pasmaidīja. — Izdevās.

Vecene — nosaukt viņu par Arinu nespēju — skumīgi mūs

vēroja.

—    Vai atļausi viņai atgūt agrāko izskatu? — es jautāju.

—     Kāpēc? Iepriekšējā bija simpātiskāka? — Svetlana pat centās jokot.

—    Viņa no vecuma kuru katru brīdi var nomirt, — es sacīju.

—   Viņai taču ir pāri par divsimt gadiem…

—     Lai sprāgst nost… — Svetlana nomurmināja. Tad caur pieri paskatījās uz Arinu. — Ragana! Es tev atļauju kļūt jaunākai!

Arinas augums strauji iztaisnojās, pielija ar dzīvību. Ragana kāri kampa gaisu, paskatījās uz mani un sacīja:

—    Paldies, brīnumdari!

—     Ejam laukā! — Svetlana pavēlēja. — Un bez muļķībām… dodu tev tikai tiesības iznākt no Mijkrēšļa!

Tagad raganas Spēku — to, kas nepazuda kopā ar noplēsto apģērbu un amuletiem, — pilnībā kontrolēja Svetlana. Tēlaini runājot, viņa turēja roku uz slēdža.

—    Brīnumdari… — Arina sacīja, neatraujot no manis skatienu.

—   Vispirms noņem meitai vairogus! Viņai zem kājām ir granāta ar izrautu tapu. Tūlīt uzsprāgs.

Svetlana iekliedzās.

Es metos pie rožainā balona un izsitu caurumu Nolieguma Afērā. Zem tās bija vēl divi vairogi — tos es norāvu rupji, strādājot tikai ar enerģiju.

No otrā slāņa nekas nebija redzams.

Atradis savu ēnu, es izvēlos pirmajā slānī. Te bija tīrs, nekādu zilās sūnas pēdu — sīvā kauja bija sūnu pilnībā izdedzinājusi.

Es gandrīz uzreiz ieraudzīju veco granātu, kas gulēja zem Nadjušas kājas. Arina to bija nolikusi pirms ieniršanas Mijkrēslī. Nodrošinājās, maita…

Tapa bija izrauta. Kaut kur granātas iekšpusē mokoši lēni gruzdēja deglis, bet cilvēku pasaulē bija jau pagājušas trīs četras sekundes…

Iznīcināšanas rādiuss — divsimt metru.

Ja tā uzsprāgtu vairogu iekšpusē, no Nadjušas pāri paliktu tikai asiņaini putekļi…

Es noliecos un paķēru granātu. Ir ļoti grūti, atrodoties Mijkrēslī, darboties ar reālās pasaules priekšmetiem. Labi vēl, ka granātai bija precīza Mijkrēšļa dubultniece — tāda pati ribaina, aplipuši ar dubļiem un rūsu…

Izmest?

Nedrīkst.

Cilvēku pasaulē tā tālu neaizlidos. Ja paņemšu iekšā Mijkrēslī, tā tūlīt uzsprāgs.

Es neizdomāju neko labāku kā pāršķelt granātu uz pusēm — gluži kā lobot laukā avokado kauliņu. Un vēl sadalīt vairākos gabaliņos… meklējot dzelžu un sprāgstvielas vidū ildzinātāja gruzdošo vadiņu… Iluzors asmens, tīra Spēka asmens, sašķērēja granātu kā gatavu tomātu.

Beidzot es to atradu — sīko uguntiņu, kas jau bija pielīdusi pavisam tuvu deglim. Nodzēsu — ar pirkstiem.

Un izvēlos cilvēku pasaulē. Nosvīdis, tik tikko turoties uz trīcošajām kājām un vicinot roku. Apdedzinātie pirksti sūrstēja.

—    Večiem tikai atjauj ar dzelžiem pakrāmēties, — indīgi noteica Arina, kas bija parādījusies tūlīt pēc manis. — Varēji ielikt starp vairogiem, lai tur uzsprāgst! Vai salu uzmest, lai līdz rītam sasalst…

—     Papu, iemāci man tā slēpties! — Nadjuša sacīja, it kā nekas nebūtu noticis. Ieraudzījusi Arinu, viņa skaļā balsī sašutusi sacīja:

—   Tante, vai tu muļķe esi? Plika nedrīksti staigāt!

—     Cik reižu esmu teikusi, ka ar pieaugušajiem tā nedrīkst runāt! — Svetlana viņu apsauca. Un, tūlīt paņēmusi klēpī, sabučoja.

Kaut kāda trako māja…

Vēl tikai sievasmāti šurp, lai arī izsakās…

Es apsēdos uz tranšejas malas. Gribējās smēķēt. Vēl gribējās iedzert. Un paēst. Un pagulēt. Vai vismaz aizpīpēt.

—      Es vairs tā nedarīšu, — Nadja, kā ierasts, nomurmināja.

—   Vilciņš slims!

Tikai tagad es atcerējos vilkačus un pagriezos.

Vilks gulēja un vāji kustināja ķepas. Vilcēni tramīgi skraidīja apkārt.

—    Ak, piedod, brīnumdari! — Arina sacīja. — Es ar tavu maitu vilkacim trāpīju. Nebija laika skaidroties.

Es paskatījos uz Svetlanu. “Tanatoss” nenozīmē drošu nāvi. Burvestību vēl var noņemt.

—     Es esmu tukša… — Svetlana klusi sacīja. — Visu Spēku izliku.

—     Ja gribat, izglābšu nekrietneli, — Arina ierosināja. — Man nav grūti.

Mēs saskatījāmies.

—    Kāpēc tu par granātu pateici? — es pavaicāju.

—     Kāds man labums, ja bērns nomirs? — Arina vienaldzīgi atteica.

—    Viņa būs Diža Gaišā, — Svetlana sacīja. — Visdižākā!

—     Lai tā būtu! — Arina pasmaidīja. — Varbūt atminēsies tanti Arinu, ar kuru par zālītēm un puķītēm runāja… Nebaidieties, par Tumšo viņu neviens nepadarīs. Šis nav parasts bērnelis, te ir piestrādāts ar maģiju… Ko ar vilkiem darīt?

—    Izglāb viņus! — Svetlana vienkārši noteica.

Arina pamāja. Bet man pēkšņi izmeta:

—    Tur, ierakumā, stāv soma… tur ir gan smēķi, gan ēdamais. Šo slēptuvi es jau sen biju sagatavojusi.

• • •

Ar Igoru ragana ņēmās minūtes desmit. Sākumā atgaiņāja rūcošos vilcēnus: tie paskrēja maliņā, mēģināja pārvērsties par bērniem, taču nekas nesanāca, un viņi ielīda un apgūlās krūmos. Tad ragana sāka kaut ko čukstēt, noraujot te vienu, te otru zālīti. Uzkliedza vilcēniem — tie aizskrēja kur nu kurais un atgriezās ar zariņiem un saknītēm zobos.

Mēs ar Svetlanu skatījāmies viens uz otru un neko nerunājām. Tāpat viss bija skaidrs. Es izsmēķēju otro cigareti, samīcīju rokās trešo un no melnās audekla somas izvilku šokolādes tāfelīti. Izņemot smēķus, šokolādi un angļu mārciņu paku — tālredzīga ragana! — somā nekā nebija.

Bet es nez kāpēc joprojām cerēju atrast “Fuarānu”…

—    Ragana! — Svetlana uzsauca, kad vilkacis, joprojām mazliet raustīdamies, piecēlās kājās. — Nāc šurp!

Arina, graciozi šūpodama gurnus un nemaz nekautrēdamās kailuma, atgriezās pie mums. Vilkacis arī nogūlās tuvumā. Viņš smagi elpoja, vilcēni sastājās apkārt un sāka viņu laizīt. Svetlana saviebās, vērojot šo ainu, tad paskatījās uz Arinu.

—     Par ko tevi apsūdz?

—     Pēc nenoskaidrota Gaišā pavēles pārkāpu dziras receptūru. Ar to izgāzu Inkvizīcijas, Nakts Sardzes un Dienas Sardzes kopīgo eksperimentu.

—    Tā ari bija? — Svetlana precizēja.

—     Bija, — Arina ātri atzina.

—    Kādēļ?

—     Kopš pašas revolūcijas sapņoju iegriezt sarkanajiem.

—     Nemelo! — Svetlana saviebās. — Uzspļaut tev sarkanajiem, baltajiem un zilajiem. Kāpēc riskēji?

—    Vai tev, brīnumdare, nav vienalga? — Arina nopūtās.

—    Nav vis. Pirmām kārtām jau tev.

Ragana atmeta galvu. Paskatījās uz mani, uz Svetlanu. Viņai notrīsēja plakstiņi.

—    Arinas tante, vai tu esi bēdīga? — Nadjuša pajautāja. Pašķielēja uz mammu un pati aizspieda muti ar plaukstiņām.

—     Esmu bēdīga, — ragana atbildēja.

Arinai ļoti, ļoti negribējās tikt Inkvizīcijas nagos.

—     Eksperimentu atbalstīja visi Citādie, — Arina sāka stāstīt.

—   Tumšie uzskatīja, ka tūkstošiem pārliecinātu komunistu parādīšanās valsts vadībā — bet maizes ceptuves produkcija gāja pirmām kārtām uz Kremli un tautas komisariātiem — neko nemainīs. Tieši pretēji — visā pārējā pasaulē radīs nepatiku pret padomēm. Toties Gaišie uzskatīja, ka pēc grūta, bet uzvaru nesoša kara ar Vāciju — tā iespējamību gaišreģi jau toreiz paredzēja — Padomju Savienība spēs kļūt par patiesi pievilcīgu sabiedrību. Bija tāda slēgta atskaite… vārdu sakot, komunismu cilvēki būtu uzcēluši līdz astoņdesmitajam gadam…

—     Bet kukurūzu padarījuši par galveno lopbarības kultūru. — Svetlana iespurdzās.

—    Nemels tukšu, brīnumdare, — ragana mierīgi apsauca Svētu.

—   Par kukurūzu neatceros. Bet Mēness pilsētu jau septiņdesmitajos vajadzēja uzbūvēt. Uz Marsu aizlidot, vēl kaut ko izdarīt… Visa Eiropa būtu kļuvusi komunistiska. Turklāt — ne jau piespiedu kārtā. Un būtu tagad uz Zemes milzīga Padomju Savienība, milzīgas Amerikas

Savienotās Valstis… šķiet, Britānija, Kanāda un Austrālija būtu daļa no tām… Vēl Ķīna būtu palikusi pati par sevi.

—    Tātad Gaišie pārrēķinājās? — es noprasīju.

—    Nē, — Arina pašūpoja galvu. — Nepārrēķinājās. Būtu izlijusi asiņu jūra, protams, bet tā visa rezultātā iegūtais būtu tīri ciešams. Daudz labāks par visiem tagadējiem režīmiem… Gaišie ko citu nebija ņēmuši vērā! Tādos apstākļos apmēram līdz mūsdienām cilvēki būtu uzzinājuši par Citādo eksistenci.

—     Skaidrs, — Svetlana sacīja. Nadjuša nemierīgi dīdījās viņai klēpī — meitai bija apnicis sēdēt, viņai gribējās “pie vilciņa”.

—                  Tāpēc tas… nenoskaidrotais Gaišais… — Arina pasmaidīja,

—   kurš nebija slinks un rūpīgāk par pārējiem paredzēja nākotni, atnāca pie manis. Mēs vairākas reizes tikāmies, apspriedām situāciju. Nelaime bija tā, ka eksperimentu plānoja ne tikai Augstākie magi, kas spēja novērtēt mūsu atklāšanas bīstamību, bet arī daudzi pirmās un otrās… daži pat trešās un ceturtās kategorijas magi. Projekts bija ļoti populārs… Lai to oficiāli atceltu, vajadzētu dot pilnīgu informāciju tūkstošiem Citādo. To darīt nedrīkstēja.

—    Saprotu, — Svetlana sacīja.

Es gan neko nesapratu!

Mēs slēpjam savu eksistenci no cilvēkiem tāpēc, ka baidāmies. Mūsu tomēr ir pārāk maz, un nekāda maģija neļaus mums izdzīvot, ja sāksies jaunas “raganu medības”. Bet vai tad šajā jaukajā un labajā nākotnē, kas, pēc Arinas vārdiem, jau būtu varējusi pienākt, mums draudēja briesmas?

—    Tāpēc mēs nolēmām eksperimentu sabotēt, — Arina turpināja. — Tas palielināja Otrā pasaules kara upuru skaitu, bet samazināja to upuru skaitu, ko radītu revolūcijas eksports uz Eiropu un Ziemeļāfriku. Apmēram viens pret vienu sanāca… Protams, Krievijā tagad nav tāda pārticība un labklājība, kādai vajadzētu būt. Bet kas ir teicis, ka pilns vēders ir laimes mēraukla?

—     Tik tiešām, — es neizturēju. — Ikviens Pievolgas skolotājs vai Ukrainas ogļracis tev piekritīs.

—    Laime jāmeklē garīgajās bagātībās! — Arina atcirta. — Nevis burbuļvannās vai siltā atejā. Toties par Citādajiem cilvēki nezina!

Es klusēju. Mūsu priekšā sēdošā sieviete bija nevis vienkārši vainīga — viņa uz tribunālu bija jāvelk pie virves piesieta, pa ceļam apmētājot ar akmeņiem! Pilsēta uz Mēness tātad? Labi, nav mums pilsētas uz Mēness un nevajag. Bet par to, ka parastās pilsētas tik tikko dzlvibu velk, ka visa pasaule joprojām uz mums skatās ar bažām…

—                 Nabadzīte, — Svetlana noteica. — Vai tev bija smagi? Sākumā man likās, ka viņa ņirgājas par Arinu.

Ragana nodomāja to pašu.

—    Tas ir žēlums vai izsmiekls?

—    Žēlums, — Svetlana atbildēja.

—     Cilvēciņus man nav žēl, nedomā lieku, — ragana novilka.

—   Bet valsti gan žēl. Šī ir mana valsts, lai kāda tā būtu — bet mana! Lai gan labāk ir tā, kā sanāca. Dzīvosim tālāk, nemirsim taču. Cilvēki jaunus cilvēkus sadzemdēs, uzcels pilsētas, uzars laukus.

—     Ne jau no čekas tu miegā slēpies, — Svetlana piepeši sacīja.

—    Un pat ne no Inkvizīcijas. Jūtu, ka būtu izsprukusi sveikā… Tu negribēji redzēt, kas ar Krieviju notiek pēc tavas sabotāžas.

Arina klusēja.

Bet Svetlana paskatījās uz mani un jautāja:

—    Ko tagad iesāksim?

—    Lem pati! — ne līdz galam sapratis jautājumu, es sacīju.

—    Uz kurieni tu grasies bēgt? — Svetlana vaicāja.

—    Uz Sibīriju, — Arina mierīgi atbildēja. — Krievijā tā ierasts — uz Sibīriju vai nu izsūta, vai paši bēg. Uzmeklēšu tīrāku ciematiņu un apmetīšos nomalē. Iztiku sev nopelnīšu… kādu veci atradīšu, — viņa smaidīdama pārvilka ar roku pār kuplajām krūtīm. — Pagaidīšu gadiņus divdesmit, paskatīšos, kas darās. Pie reizes apdomāšu, ko Inkvizīcijai teikt, ja noķers.

—    Pati tu aplenkumam cauri netiksi, — Svetlana nomurmināja.

—   Arī mums tas diez vai izdosies.

—    Es… noslēpšu… — vilkacis norēja aizsmakušā balsī. — Esmu… parādnieks…

Arina piemiedza acis un pajautāja:

—    Par to, ka izdziedināju?

—    Nē… ne par to… — vilkacis mīklaini atbildēja. — Izvedīšu… caur mežu… uz nometni… tur paslēpšu… tad… aiziesi.

—   Neviens un nekur… — es iesāku. Bet Svetlanas plauksta maigi pieskārās manām lūpām — tā viņa Nadjušu mierina.

—    Anton, tā būs labāk. Lai Arina iet prom. Viņa taču Nadjušu neaiztika, vai ne?

Es papurināju galvu. Blēņas, murgi, apmātība. Vai tiešām ragana bijusi tik viltīga un pakļāvusi viņu savai gribai?

—   Tā būs labāk, — Svetlana uzstājīgi atkārtoja.

Viņa pagriezās pret Arinu.

—    Ragana! Apzvēri, ka nekad vairs neatņemsi cilvēkam vai Citādajam dzīvību!

—    Es nevaru dot tādus zvērestus. — Arina papurināja galvu.

—    Apzvēri, ka simt gadus neatņemsi dzīvību cilvēkam vai Citādajam, ja vien viņš neapdraudēs tavu dzīvību… un tev nebūs citu iespēju aizsargāties, — brīdi vilcinājusies, Svetlana sacīja.

—    Tā ir cita lieta! — Arina pasmaidīja. — Uzreiz var redzēt, Dižā pieaugusi… Gadsimtu bezzobainai vilkt dzīvību — tur prieka maz. Tomēr es pakļaujos. Lai Tumsa ir mana lieciniece!

Viņa pacēla plaukstu, un virs tās uz mirkli pavīdēja tumsas receklis. Vilkači — gan pieaugušais, gan kucēni — klusi iesmilkstējās.

—   Atdodu tev tavu Spēku, — Svetlana pateica, pirms es paspēju viņu apturēt.

Un Arina nozuda.

Pielēcis kājās, es nostājos blakus mierigi sēdošajai Svetlanai. Man bija palicis nedaudz Spēka… pāris triecieniem pietiks, tikai raganai šie triecieni…

Arina atkal parādījās mūsu priekšā. Jau apģērbusies, šķiet, pat sasukājusies. Smaidīga.

—    Es taču arī bez nonāvēšanas varu tev iezāģēt! — viņa indīgi noteica. — Paralīzi uzsūtīt, par kropli padarīt.

—    Vari, — Svetlana piekrita. — Šaubu nav. Tikai kam tev to vajag?

Uz īsu bridi Arinas acīs iezagās tik dziļas skumjas, ka man krūtis sāpīgi iesmeldzās.

—    Nevajag, brīnumdare. Nu tad paliec sveika! Es labu neatceros, bet pateikt paldies nekaunēšos… Paldies, Dižā. Grūti tev būs… tagad.

—    Es to jau sapratu, — Svetlana klusi noteica.

Arinas skatiens apstājās pie manis, un viņa koķeti pasmaidīja.

—     Tu arī paliec sveiks, brīnumdari. Nežēlo mani, man tas nepatīk. Eh… žēl, ka tu savu sievu mīli.

Viņa pietupās un pastiepa roku Nadjušas virzienā.

Svetlana viņu neapturēja!

—     Uz redzēšanos, meitenīt! — ragana līksmi noteica. — Es esmu slikta tante, bet tev vēlu labu. Tas, kurš iezīmēja tavu likteni, nebija muļķis… nepavisam ne muļķis… Varbūt tev sanāks tas, kas neizdevās mums? Pieņem arī tu no manis dāvaniņu… — Viņa palūkojās uz Svetlanu.

Svetlana pamāja!

Arina satvēra Nadjušas mazo pirkstiņu un nomurmināja:

—     Vai Spēku tev vēlēt? Jau tāpat Spēka daudz. Visu iedevuši… visa atliku likām… Tev puķītes patīk, vai ne? Pieņem no manis dāvanu — prasmi puķītes un zālītes izmantot. Tas arī Gaišajai burvei noderēs.

—     Uz redzēšanos, Arinas tante! — Nadjuša klusi noteica. — Paldies!

Ragana vēlreiz paskatījās uz mani — apstulbušu, apmulsušu, neko nesaprotošu — un pagriezās pret vilkačiem.

—    Nu, ved, pelēci! — viņa uzsauca.

Vilcēni metās pakaļ raganai un savam vadonim. Viens ne- krietnelis pat apstājās, pacēla ķepu pret krūmu un, demonstratīvi skatoties uz mums, aplaistīja to. Nadjuša ieķiķinājās.

—    Svetlana… — es čukstēju. — Viņi taču aiziet…

—    Lai iet! — viņa atbildēja. — Lai!

Un pagriezās pret mani.

—     Kas notika? — ieskatoties Svetlanai acīs, es jautāju. — Kas un kad?

—    Atgriezīsimies mājās, — Svetlana sacīja. — Mums… jāparunā, Anton. Nopietni jāparunā.

Kā es neieredzu šos vārdus!

Pēc tiem nekad nekas labs nemēdz būt!

EPILOGS

Sievasmāte kā klukste rosījās ap Nadjušu, liekot viņu gulēt.

—    Ak tu izgudrotāja, ak tu fantazētāja…

—    Mēs ar tanti staigājām… — meitiņa miegaini strīdējās.

—    Staigājāt, staigājāt… — priecīgi apstiprināja sievasmāte.

Svetlana sāpīgi saviebās. Agri vai vēlu visiem Citādajiem nākas

manipulēt ar savu tuvinieku atmiņu.

Nekā patīkama tur nav.

Protams, mums ir izvēle. Saviem tuviniekiem varam atklāt patiesību — vai daļu patiesības.

Bet arī tas ne pie kā laba nenoved.

—    Arlabunakti, meitiņ! — Svetlana sacīja. .

—    Ejiet, ejiet! — sievasmāte norūca. — Pavisam nogurdinājuši manu meitenīti, manu mīlulīti…

Mēs izgājām no istabas, Svetlana cieši pievēra durvis. Kļuva kluss, tikai pie sienas čīkstēja vecais pulkstenis.

—     Viena vienīga čubināšanās, — es sacīju. — Nedrīkst tā ar bērnu…

—     Ar meiteni var, — Svetlana atgaiņājās. — Vēl jo vairāk, ja viņai ir trīs gadi. Anton… ejam dārzā!

—    Dārzā, visi — dārzā, — es mundri piekritu. — Ejam!

Kā sarunājuši mēs abi piegājām pie šūpuļtīkla. Apsēdāmies blakām — un es sajutu, ka Svetlana cenšas atvirzīties, lai cik grūti šūpuļtīklā to būtu izdarīt.

—    Sāc no paša sākuma! — es ierosināju.

—    No sākuma… — Svetlana nopūtās. — No sākuma nesanāks. Viss ir pārāk samudžinājies.

—    Tad paskaidro, kāpēc atlaidi raganu?

—     Viņa pārāk daudz zina, Anton. Un ja būs tiesa… ja viss atklāsies…

—     Bet viņa taču ir noziedzniece!

—    Arina mums neko sliktu nenodarīja, — Svetlana noteica klusi, kā pati sevi pārliecinot. — Domāju, viņā nav patiesas asinskāres. Vairākums raganu ir patiešām ļaunas, bet mēdz būt arī tādas…

—     Padodos! — Es pacēlu rokas. — Gan vilkačus piežmiedza, gan Nadjai pāri nenodarīja. Gluži kā Puškina auklīte. Bet kas ar eksperimenta izgāšanu?

—    Viņa taču paskaidroja.

—     Ko paskaidroja? Ka turpat simts Krievijas vēstures gadu aizgājuši kaķim zem astes? Ka normālas sabiedrības vietā tika uzcelta birokrātiska diktatūra… ar visām no tā izrietošām sekām?

—    Tu taču dzirdēji — galu galā cilvēki uzzinātu par mums!

Dziļi ievilcis elpu, es centos koncentrēt domas.

—     Svēta… nu ko tu runā? Pirms pieciem gadiem tu pati biji cilvēks! Mēs arī esam palikuši cilvēki… tikai esam progresīvāki. Nu, jauna evolūcijas vītne. Uzzinātu cilvēki — un kas tur briesmīgs?

v Mēs neesam progresīvāki. — Svetlana pašūpoja galvu. — Anton, kad tu mani pasauci, es nojautu, ka ragana sāks sekot Mijkrēslim. Es ielēcu uzreiz piektajā līmenī. Domāju, izņemot Geseru un Olgu, tur neviens no mūsējiem nav bijis…

Viņa apklusa. Un es sapratu — tas arī ir tas, ko Svetlana grib pateikt. Kaut ko patiešām briesmīgu.

—    Kas tur ir, Svēta? — es nočukstēju.

—    Es tur biju diezgan ilgi, — Svetlana turpināja. — Vārdu sakot, es kaut ko sapratu. Tagad nav svarīgi, kā tieši.

—    Nu?

—     Tajā raganas grāmatā viss ir pareizi rakstīts, Anton. Mēs neesam īsti magi. Mums nav lielāku spēju kā cilvēkiem. Mēs esam gluži kā zilā sūna no pirmā slāņa. Vai atceries to piemēru no raganas grāmatiņas — par ķermeņa un apkārtējās vides temperatūru? Tad lūk, visiem cilvēkiem maģiskā temperatūra ir trīsdesmit seši un seši. Tiem, kas ir ļoti laimīgi vai ļoti nelaimīgi, ir drudzis. Viņiem temperatūra ir augstāka. Un visa tā enerģija, tas Spēks silda pasauli. Mums ķermeņa temperatūra ir zemāka par normu. Mēs ķeram svešu Spēku un varam to pārdalīt. Mēs esam parazīti. Kādam vājam Citādajam, kā Jegoram, temperatūra ir trīsdesmit četri grādi. Tev, piemēram, divdesmit. Man — desmit.

Es atbildēju uzreiz. Biju par to jau domājis, tiklīdz izlasīju grāmatu.

—    Un kas par to, Svēta? Kas no tā izriet? Cilvēki nevar izmantot savu Spēku. Mēs — varam. Kāda starpība?

—    Starpība ir tā, ka cilvēki ar to nekad nesamierināsies. Pat vislabākie, vislabsirdīgākie allaž ar skaudību skatās uz tiem, kam dots vairāk. Uz sportistiem, uz skaistuļiem un skaistulēm, uz ģeniālajiem un talantīgajiem. Bet tur pat nav par ko sūdzēties… liktenis, gadījums. Bet tagad iedomājies, ka tu esi parasts cilvēks. Visparastākais. Un piepeši uzzini, ka kāds dzīvo simts gadu, prot pareģot nākotni, ārstēt slimības un uzsūtīt indevi. Viss nopietni, viss pa īstam! Un viss — uz tava rēķina! Mēs esam parazīti, Anton. Tādi paši kā vampīri. Tādi paši kā zilā sūna. Ja tas nāks gaismā, ja izdomās kādu ierīci, kas nošķir cilvēkus no Citādajiem, mūs sāks medīt un iznīdēt. Izklīdīsim starp cilvēkiem — izķers pa vienam. Sanāksim visi čupiņā un izveidosim savu valsti — uzmetīs atombumbas.

—     Nošķirt un aizsargāt… — es nočukstēju Nakts Sardzes galveno lozungu.

—    Pareizi. Nošķirt un aizsargāt. Turklāt nevis cilvēkus no Tumšajiem, bet cilvēkus no Citādajiem vispār.

Es iesmējos. Es vēros naksnīgajās debesīs un smējos — atceroties pats sevi, mazliet jaunāku, ejam pa tumšu ielu pretī vampīriem. Ar karstu sirdi, tīrām rokām un tukšu, vēsu galvu…

—     Tik daudz reižu abi esam sprieduši, ar ko mēs atšķiramies no Tumšajiem… — Svetlana klusi sacīja. — Es atradu vēl vienu formulējumu. Mēs esam labie gani. Mēs sargājam ganāmpulku. Droši vien tas nav maz. Tikai nevajag mānīt pašiem sevi un mānīt citus. Visi cilvēki nekad nekļūs par Citādajiem. Mēs nekad sevi viņiem neatklāsim. Un nekad neļausim cilvēkiem izveidot kaut cik pieklājīgu sabiedrību. Kapitālisms, komunisms… runa nav par to. Mums der tikai tāda pasaule, kurā cilvēkus nodarbinās siles lielums un siena kvalitāte. Jo, tiklīdz viņi pacels galvu no siles, paskatīsies apkārt un ieraudzīs mūs, mums būs beigas.

Es skatijos debesīs — un auklēju klēpī Svetlanas roku. Tikai roku, siltu un atslābušu… to pašu, kas pavisam nesen raganai kait- niecei bija sūtījusi zibeņus un pērkonus…

Šī bezpalīdzīgā roka piederēja dižai burvei, kurā bija divreiz mazāk maģijas nekā manī.

—     Un neko nepadarīsi, — Svetlana nočukstēja. — Sardzes neizlaidīs cilvēkus no kūts. Štatos būs lielas un treknas siles, kurās gribas ierakties ar galvu. Kaut kādā Urugvajā — reta zālīte nokalnēs, lai nebūtu laika paskatīties debesīs. Viss, ko mēs varam izdarīt, ir izvēlēties patīkamāku kūti un nokrāsot to dzīvespriecīgās krāsās.

—    Ja nu par to pastāstītu Citādajiem?

—     Tumšos tas nesarūgtinās. Gaišie samierināsies. Es uzzināju patiesību, kuru negribu zināt, Anton, — un samierinājos. Varbūt man nevajadzēja tev to stāstīt? Bet tas nebūtu bijis godīgi. It kā tu arī būtu daļa no ganāmpulka.

—                  Svēta… — Es paskatījos uz naktslampiņas vājo gaismu logā.

—   Svēta, kāda ir Nadjušas maģiskā temperatūra?

Viņa pavilcinājās un tikai tad atbildēja.

—    Nulle.

—    Visdižākā no Dižajām… — es sacīju.

—    Pilnīgi bez maģijas… — Svetlana atsaucās.

—    Ko tagad darīsim?

—     Dzīvosim, — Svetlana vienkārši noteica. — Es esmu Citādā… un par vēlu tēlot nevainību. Es ņemu Spēku no cilvēkiem, velku no Mijkrēšļa — tas tik un tā ir svešs Spēks. Bet manas vainas tur nav.

—     Svēta, es braukšu pie Gesera. Tūlīt pat. Es iešu prom no Sardzes.

—    Zinu. Brauc!

Es piecēlos, pieturēju sašūpojušos šūpuļtīklu. Bija tumšs, un es nevarēju saskatīt Svetlanas seju.

—    Brauc, Anton! — viņa atkārtoja. — Mums būs grūti skatīties otram acīs. Vajag laiku, lai samierinātos.

—    Kas tur ir, piektajā slānī? — es pajautāju.

—   Tev labāk nezināt.

—    Labi. Paprasīšu Geseram.

—    Lai viņš arī atbild… ja grib.

Pieliecies es pieskāros viņas vaigam — tas bija slapjš no asarām.

—    Pretīgi… — viņa nočukstēja. — Pretīgi… būt parazītam.

—   Turies…

—   Es turos.

Kad es iekļuvu šķūnī, noklaudzēja durvis. Svetlana bija iegājusi mājā. Neieslēdzis gaismu, es iesēdos mašīnā un aizcirtu durvis.

Ko gan tēvocis Koļa tur būs sastrādājis? Motoru varēs iedarbināt vai ne?

Mašīna uzreiz sāka darboties, dīzelis dūca mīksti un ļoti klusu. Ieslēdzis tuvās gaismas, es izbraucu no šķūņa.

Maskēšanās noteikumi?

Ak, vienalga! Kādēļ ganam slēpties no avīm!

Ar vieglu mājienu atvēru vārtus, pat neizlīdis no mašīnas. Izbraucu uz ielas un strauji nospiedu gāzes pedāli. Ciemats šķita tukšs un bez dzīvības. Aitām būs barībā piebēruši miega zāles…

Mašīna izrāvās uz lauku ceļa. Pārslēdzies uz tālajām gaismām, es iespiedu gāzes pedāli grīdā. Nolaistajā logā iesitās vējš.

Sataustījis uz stūres tālvadību, es ieslēdzu minidisku atskaņotāju.

—   Šajā vēju pilsētā es iegāju bez lietusmēteļa,

Tā apvija manu kaklu kā efeja,

Čūskas rituļi iekala važās manu dvēseli.

Es redzu melnu sauli. Zem tās ne asaru nenobirdināšu.

Es izkrītu no lomas. Esmu nekaunīgs, un man nav taisnība.

Vai uz to cer trusis, kuru aprij žņaudzējčūska?

Čūskas rituļi tikai sākumā ir cieši,

Es redzu melnu sauli un tādus pašus sapņus.

Netikumus no tikumiem man neatšķirt, kaut nosit.

Šķiet, kāds novāc lieciniekus, pārvēršot mūs par čūskām.

Un es esmu ar mieru pūt zem jebkura karoga,

Esmu gatavs līkumot pa zemi,

Un pat dziedāt par mīlestību līdz ādamābolam vēmekļos,

Ja to vajag manai Dzimtenei.

Priekšā, kaut kur uz trases, parādījās uguntiņa. Piemiedzis acis, es paskatījos cauri Mijkrēslim. Šķērsām ce|am stāvēja pārvietojamā milicijas barjera. Bet blakus gaidīja divi cilvēki un divi Citādie.

Tumšie Citādie.

Pasmaidījis es samazināju ātrumu.

—   Manas smadzenes ir kā strops, kur bišu vietā — skudras.

Lodes smaguma centrs noliecies mīlestības virzienā.

Bet čūskas tvēriens — tās ir bruņas.

Es redzu melnu sauli. Saule ienīst mani.

Es varētu padoties bez cīņas, nonākot nelabajam rīklē.

Bet es miršu stāvus, čūskas tvēriens neļaus man nokrist.

Čūskas tvēriens — mana korsete un mans karkass.

Es redzu melnu sauli. Tas ir kaitīgi acīm.

Apstājies pie pašas barjeras, es gaidīju, kamēr pienāca inspektors, turot uz krūtīm automātu. Inkvizīcija nekad nav kautrējusies cilvēkus piesaistīt aplenkumam.

Es pastiepu inspektoram tiesības un mašīnas pilnvaru un klusināju skaņu.

Tad paskatījos uz Citādajiem.

Pirmais bija man nepazīstams Inkvizitors — kalsns, padzīvojis aziāts. Es teiktu, ka viņam ir kāds otrais trešais Spēka līmenis, bet Inkvizitoriem to ir grūtāk noteikt.

Otrs bija parasts Tumšais no Maskavas Dienas Sardzes. Vampīrs Kostja.

—    Mēs meklējam raganu, — Inkvizitors sacīja. Inspektori nepievērsa viņiem ne mazāko uzmanību, inspektoriem bija pavēlēts neredzēt.

—    Arinas te nav, — es sacīju. — Vai tvarstīšanu vada Edgars?

Inkvizitors pamāja.

—   Pajautājiet viņam par mani! Antons Gorodeckis, Nakts Sardze.

—    Es viņu pazīstu, — nomurmināja Kostja, pieliecoties Inkvi- zitoram. — Viss kārtībā. Likumpaklausīgs Gaišais…

—              Brauciet! — Inspektors atdeva man dokumentus.

—              Varat braukt, — Inkvizitors pamāja. — Tālāk vēl būs posteņi. Es pamāju un izbraucu uz trases.

Kostja stāvēja un skatījās man nopakaļ.

Es atkal ieslēdzu skaņu.

—              Es neesmu ne par, ne pret. Es neesmu ne labais, ne faunais,

Tev ar mani, Dzimtene mana, līdz mielēm paveicies!

Tavs čūskas tvēriens — manas mājas, mans slēpnis,

Es līdīšu zem saules,

Zem šīs velnišķās saules,

No šīs vietas līdz tai vietai, no šīs vietas līdz tai vietai,

No šīs vietas līdz Pastardienai.

Trešais stāsts. NEVIENAM NEPIEDEROŠS SPĒKS

.

PROLOGS

Viņš reti redzēja sapņus.

Un tagad viņš pat negulēja. Tomēr tas bija gandrīz sapnis, gandrīz kā sapņojums mirkli pirms pamošanās…

Viegls, tīrs, gandrīz bērna sapņojums…

—    Caurpūte… caurvelce… starta atslēgas pagriešana…

Raķetes sudrabainā kolonna vieglā miglā tīta.

Sprauslu dejojošās liesmas.

Katrs bērns sapņo kļūt par kosmonautu, iekams desmito reizi neizdzird: “Par ko tu gribi kļūt — par kosmonautu?”

Citādie pārstāj sapņot par kosmosu, kad top par Citādajiem.

Mijkrēslis ir interesantāks par svešām planētām. Spēks, kas kļuvis pieejams, ir pievilcīgāks par kosmonauta slavu.

Bet tagad viņam atkal rādījās raķete — veca, nejēdzīga raķete, kas paceļas debesīs.

Zem kājām vai virs galvas — peldoša zeme.

Biezs kvarca stikla iluminators.

Dīvaini sapņi Citādajam, vai ne?

Zeme… mākoņu plīvurs… pilsētu ugunis… cilvēki.

Miljoni. Miljardi.

Un viņš, kas nolūkojas uz šiem cilvēkiem no orbītas.

Citādais kosmosā… kas var būt smieklīgāk? Ja nu vienīgi Citādais pret Svešo. Reiz viņš skatījās fantastikas filmu — un pēkšņi

nodomāja, ka tagad drosmīgajai Riplijai ir īstais laiks ieiet Mijkrēslī… un sist, sist, sist neveiklos, bezpalīdzīgos draņķus.

Nodomāja — un tūlīt pat iesmējās.

Svešo nav.

Bet kosmoss ir. Tikai agrāk nebija saprotams, kāpēc.

Tagad viņš saprata.

Stāvēja ar aizvērtām acīm, sapņojot par maziņo Zemi, kas lēni griežas zem kājām.

Katrs bērns sapņo kļūt par milzi, iekams nesāk šaubīties, kam tas vajadzīgs.

Tagad viņš zināja visu.

Āķīgās mīklas daļas sakrita.

Gan viņa, Citādā, misija.

Gan viņa nejēdzīgais sapnis par kosmosu.

Gan cilvēka ādā iesietais plānais sējumiņš ar rūpīgas rokas vilkto burtu vijumu.Viņš paņēma grāmatu, kas gulēja tieši uz dēļu grīdas.

Atvēra pirmo lappusi.

Burti nebija izdzisuši — tos glabāja viegla, bet droša maģija.

Uz Zemes šī valoda jau sen vairs neskanēja. Indologam tā atgādinātu sanskritu, bet reti kurš būtu sapratis, ka tā ir paišači.

Tomēr Citādajiem ir pieejama pat mirusi valoda.

“Lai sargā jūs Zilonim līdzīgais, kas te augšup, te lejup šūpo galvu gluži kā Šiva, kas šūpojas augšup lejup virs Urnas! Lai Ganapati piepilda mani ar gudrības saldeno valgmi!

Mans vārds ir Fuarāna, esmu no slavenās pilsētas Kanakapuri sievietēm.

Vēlmju piepildītājs, Pārvatī laulātais draugs, mani dāsni apbalvoja manās jaunības dienās, dāvājot spēju staigāt rēgu pasaulē. Kamēr mūsu pasaulē, virpuļojot vējā, no ziedoša koka krīt ziedlapiņa, tajā pasaulē paiet diena — tāda ir tās daba. Un tajā pasaulē ir apslēpts milzu spēks…”

Viņš aizvēra “Fuarānu”.

Krūtīs strauji pukstēja sirds.

Milzu spēks!

Izslīdējis no rokām raganai, kas izčibējusi gandrīz pirms divām tūkstošgadēm.

Bez saimnieka, nepieskatīts, apslēpts pat Citādajiem.

Nevienam nepiederošs Spēks.

1. NODAĻA

Pie Nakts Sardzes ēkas es piebraucu neilgi pēc septiņiem rītā. Visklusākais laiks — dežūras maiņa. Operatīvie, kas naktī bija patrulējuši pilsētas ielās, iesnieguši atskaites un devušies mājās. Štāba darbinieki, kā jau Maskavā pierasts, parādīsies ne agrāk par deviņiem.

Dežuranti mainījās arī apsardzes istabā. Aizejošie apsargi parakstīja kaut kādus papīrus, atnākušie — skatījās dežūru žurnālu. Es paspiedu visiem roku un iegāju vispār bez pienācīgās pārbaudes. Īstenībā jau nolaidiba… lai gan šis postenis pirmām kārtām bija domāts cilvēkiem.

Trešajā stāvā apsardze jau bija nomainījusies. Te dežurēja Ga- riks, kas nekādas atlaides man nedeva. Nopētījis cauri Mijkrēslim, viņš pamāja ar galvu, lai pieskaros amuletam: amizantai gaiļa figūriņai, kas bija izgatavota no zeltainas stieples. Pie mums to sauca par sveicienu Dodonam — teorētiski bija paredzēts, ka, sajūtot Tumšā pieskārienu, gailim vajadzēja sākt dziedāt. Daži asprāši apgalvoja, ka, sajutis Tumšo, gailis cilvēka balsī sakot: “Riebīgais!”

Tikai pēc tam Gariks laipni pasmaidīja un paspieda man roku.

—    Gesers ir savā kabinetā? — es pavaicāju.

—    Kas to lai zina? — Gariks atbildēja.

Tik tiešām, atradis ko prasīt! Augstākie magi var iet pa daudziem ceļiem.

—     Tev taču ir atvaļinājums… — Dzirdot dīvaino jautājumu, Gariks sāka ausīties.

—    Apnicis atpūsties. Pirmdiena, kā saka, sākas…

—    Tu esi galīgi nomocījies… — mags turpināja, sasprindzis uzmanībā. — Tā, tā… paglaudi vēlreiz gailīti!

Es atkal nodevu sveicienu Dodonam, tad nekustīgi pastāvēju, kamēr Gariks pārbaudīja manu auru ar viltīgu krāsaina stikla amuletu.

—    Atvaino! — ņemot nost amuletu, Gariks sacīja. Tad, mazliet samulsis, piebilda: — Tu esi kā no laivas izmests.

—     Atpūtos kopā ar Svētku laukos, bet tur uzradās sena ragana, — es paskaidroju. — Un vēl vilkaču bars huligāniski uzvedās. Nācās dzīties pakaļ vilkiem, dzīties pakaļ raganai… — Es atmetu ar roku. — Pēc tādas atpūtas jāņem slimības lapa.

—    Lūk, kā, — Gariks uzreiz nomierinājās. — Raksti iesniegumu, mums vēl esot limits spēku atjaunošanai.

Nodrebējis es papurināju galvu.

—    Pats tikšu galā. Paldies!

Atsveicinājies no Garika, uzkāpu ceturtajā stāvā. Pastāvēju pie Gesera uzgaidāmās telpas durvīm, tad pieklauvēju.

Neviens neatbildēja, un es iegāju iekšā.

Sekretāres, protams, savā vietā nebija. Durvis uz Gesera kabinetu bija cieši aizvērtas. Kafijas automāts gan jautri mirkšķināja lampiņu — “gatavs!”, dators bija ieslēgts, pat televizora ziņu kanālā kaut kas klusi čaloja. Diktors stāstīja, ka smilšu vētra atkal iztraucējusi amerikāņu karaspēka kārtējo miera uzturēšanas misiju, apgāzusi pāris tanku un pat notriekusi divus helikopterus.

—    Un vēl sadeva pa purnu zaldātiem un dažus saņēma gūstā, — es nevilšus piemetināju.

Kas tas dažiem Citādajiem par dīvainu paradumu — skatīties televīziju? Vai nu muļķīgas ziepju operas, vai melīgas ziņas. Ar vienu vārdu sakot — cilvēki…

Ar citu vārdu — “lopi”?

Viņi nav vainīgi. Viņi ir vāji un cits no cita atsvešinājušies. Viņi ir cilvēki, nevis lopi!

Lopi esam mēs.

Bet cilvēki ir zāle.

Es stāvēju, atspiedies pret sekretāres galdu, un skatījos, kā aiz loga virs pilsētas slīd mākoņi. Kāpēc Maskavā ir tik zemās debesis? Nekur citur es neesmu redzējis tik zemas debesis… ja nu vienīgi Maskavā ziemā…

—    Zāli var apgriezt, — man aiz muguras atskanēja balss. — Bet var arī izraut ar saknēm. Kas tev vairāk tīk?

—     Labrīt, šefi — pagriezies sacīju. — Es domāju, ka jūsu šeit

nav.

Gesers nožāvājās. Viņš bija peldmētelī un iešļūcenēs. Zem peld- mēteļa vīdēja pidžama.

Nekad nebūtu domājis, ka Dižais Gesers valkā pidžamu, kas apzīmēta ar Disneja multeņu varoņiem! No Mikipeles un Donalda Daka līdz Lilo un Stičam. Dižais, kas nodzīvojis tūkstošiem gadu un viegli lasa svešas domas, nevar valkāt tādu pidžamu!

—     Es gulēju, — Gesers drūmi norūca. — Klusi gulēju. Aizgāju gulēt piecos no rīta.

—     Atvainojiet, šefi — es saciju. Nezin kāpēc, izņemot “šefu”, neviens cits vārds nenāca prātā. — Naktī bija daudz darba?

—     Interesantu grāmatiņu lasīju, — Gesers noteica, ieslēdzot kafijas automātu. — Man melnu ar cukuru, tev — baltu bez cukura…

—    Vai kaut ko par maģiju? — es painteresējos.

—    Nē taču, Golovačovu! — Gesers norūca. — Kad atvaļināšos, pieteikšos par līdzautoru, grāmatas rakstīšu! Ņem kafiju!

Paņēmis tasīti, es iegāju Geseram līdzi viņa kabinetā.

Te, kā allaž, bija nākuši klāt vairāki “brīnumi”. Vienā skapī bija uzradies lērums peļu figūriņu — stikla, alvas, koka —, tur stāvēja keramikas tases un tērauda naži. Pie skapja aizmugurējās sienas bija pieslieta veca DOSAAF brošūra, uz kuras vāciņa attēlota žūrija, kas vērtē izpletni, blakus atradās vienkārša litogrāfija, uz kuras zaļoja meža biezoknis.

Tas viss — pat nesapratu, kāpēc, — man atgādināja pirmās klases skolā.

Vēl pie griestiem karājās zeltītas krāsas hokeja ķivere, satriecoši līdzīga plikam paurim. Ķiverē bija iedurtas vairākas šautriņas, ar ko spēlē dārtu.

Greizi noraugoties uz visām šīm lietām, kas varēja nozīmēt ko ļoti svarīgu, bet tikpat labi varēja būt pilnīgi bez nozīmes, es apsēdos uz viena no apmeklētājiem paredzētajiem krēsliem un pamanīju, ka tīklveida papīrgrozā rēgojas grāmata košos vāciņos. Vai tiešām

Gesers lasījis Golovačovu? Tomēr, ieskatījies vērīgāk, nolēmu, ka maldos — uz grāmatas bija rakstīts “Pasaules fantastikas.šedevri”.

—     Dzer kafiju, no rītiem labi smadzenes iztīra, — Gesers noburkšķēja vēl aizvien neapmierinātā tonī. Pats viņš kafiju skaļi strēba, šķita — ja iedotu apakštasīti un cukurgraudus, dzertu tieši no apakštasītes.

—    Man jāsaņem atbildes uz jautājumiem, šef, — es sacīju. — Uz daudziem jautājumiem.

—    Saņemsi, — Gesers pamāja.

—    Citādie maģijā ir daudz vājāki par cilvēkiem.

Gesers sarauca pieri.

—    Muļķības! Oksimorons.

—    Tomēr cilvēku maģiskais Spēks…

Gesers pakratīja man ar pirkstu.

—    Stop! Nejauc potenciālo enerģiju ar kinētisko!

Bija pienākusi mana kārta apklust. Bet Gesers, ar krūzīti rokā staigādams šurpu turpu pa kabinetu, nesteidzīgi klāstīja:

—      Pirmkārt… Jā, viss dzīvais spēj producēt maģisko Spēku. Viss dzīvais — ne tikai cilvēki! Pat zvēri, pat zāle. Vai šim Spēkam ir fizisks pamats, vai to var izmērīt ar zinātnisku ierīci? Nezinu. Iespējams, ka to nekad un neviens neuzzinās. Otrkārt… Vadīt savu Spēku nespēj neviens. Tas izkliedējas telpā, to aprij Mijkrēslis, daļēji to uztver zilā sūna, daļēji — Citādie. Vai saproti? Ir divi procesi — sava Spēka izstarošana un sveša Spēka sūkšana. Pirmais notiek neapzināti un pastiprinās līdz ar iegrimšanu dziļāk Mijkrēslī. Otrais, noteiktā pakāpē, arī ir raksturīgs visiem — gan cilvēkiem, gan Citādajiem. Slims bērns lūdz mammu — pasēdi pie manis, paglaudi vēderiņu! Mamma glauda, un sāpes pāriet. Māte grib palīdzēt savam bērnam, un viņas Spēka iedarbība daļēji ir mērķtiecīga. Ekstrasenss, tas ir, cilvēks ar apcirptiem, kastrētiem Citādā dotumiem, spēj iedarboties ne tikai uz tuviniekiem, ne tikai jūtu uzplūdu brīžos, bet spēj arī ārstēt vai nolādēt citus cilvēkus. No viņa plūstošais Spēks ir vairāk noformēts. Vairs nav garaiņi, bet vēl nav arī ledus — ir ūdentiņš. Treškārt… Mēs esam Citādie. Mums Spēka uztveršanas un izstarošanas līdzsvars ir novirzīts tuvāk uztveršanai.

—    Ko? — es iesaucos.

—    Vai tad tu domāji, ka viss ir vienkārši kā vampīriem? — Gesers uzjautrinājās. — Tu domā, Citādie tikai ņem, neko nedodot pretī? Nē, mēs visi atdodam to spēku, ko producējam. Parastam cilvēkam uztveršanas un izstarošanas process atrodas dinamiskā līdzsvarā, kas tiek izjaukts tikai paretam, emocionālu satricinājumu brīžos, turpretī mums viss ir citādi. Mūsoj līdzsvara nav jau kopš paša sākuma. Mēs no apkārtējās pasaules vairāk uzsūcam nekā tai atdodam.

—     Un ar atlikumu varam rīkoties paši, — es sacīju. — Vai tā?

—     Mēs rīkojamies ar potenciālu starpību. — Gesers atkal pakratīja man ar pirkstu. — Nav svarīgi, kāda ir tava “maģiskā temperatūra”… šo terminu agrāk lietoja raganas. Tu vari ģenerēt ļoti daudz Spēka, tiesa, arī tā izstarošanas ātrums pieaugs ģeometriskā progresijā. Ir tādi Citādie… viņi kopējā krātuvē atdod pat vairāk Spēka nekā cilvēki, bet arī ļoti aktīvi to uzsūc. Un ar šo potenciālu starpību arī strādā.

Paklusējis Gesers paškritiski piemetināja:

—    Tomēr atzīstu — tie ir reti gadījumi. Daudz biežāk ir tā: Citādie producē daudz mazāk maģiskā Spēka nekā cilvēki, toties uztver tikpat daudz vai pat vairāk. Anton, nav tādas lietas kā vidējā temperatūra slimnīcā. Mēs neesam banāli vampīri. Mēs esam arī donori.

—    Kāpēc to nemāca? — es pavaicāju. — Kāpēc?

—    Tāpēc, ka visbanālākajā izpratnē mēs tomēr izmantojam svešu Spēku! — Gesers uzbrēca. — Kāpēc tu, piemēram, esi atspēries tik agri? Lasīt man niknas apsūdzības! Kā gan tā, mēs izmantojam cilvēku radīto Spēku! Bet tev taču ir nācies to atņemt pa tiešo, izpumpēt kā īstam vampīram! Vajadzēja — un nemulsi. Gāji kā bruņinieks ar skumju izteiksmi cēlajā sejā. Bet aiz tevis palika raudoši bērni!

Viņam, protams, bija taisnība. Daļēji.

Tomēr es jau pietiekami ilgi biju nostrādājis Sardzē, lai saprastu: daļēja patiesība — tie arī ir meli.

—    Skolotāj… — es klusi noteicu, un Gesers sarāvās.

Es atteicos būt viņa skolnieks tajā dienā, kad atņēmu cilvēkiem Spēku.

—    Klausos tevi, skolniek, — viņš atbildēja, skatīdamies man acīs.

—   Galvenais taču nav tas, cik Spēka mēs patērējam, bet gan cik atdodam, — es sacīju. — Skolotāj, Nakts Sardzes mērķis ir nošķirt un aizsargāt?

Gesers pamāja.

—    Nošķirt un aizsargāt tik ilgi, līdz cilvēku tikumi uzlabosies un jaunie Citādie pievērsīsies tikai Gaismai?

Gesers atkal pamāja.

—    Un visi cilvēki pārvērtīsies par Citādajiem?

—   Muļķības! — Gesers pašūpoja galvu. — Kas tev tādus niekus sastāstījis? Vai kaut vienā dokumentā ir tāda frāze? Dižajā Līgumā?

Ar aizvērtām acīm es skatījos uz paklausīgi pazibējušām rindiņām.

“Mēs esam Citādie…”

—   Nē, tādu vārdu nekur nav, — es atzinu. — Bet visas mācības, mūsu rīcība… viss izkārtots tā, lai rastos tieši šāda izjūta.

—   Šī izjūta ir malds.

—   Jā, tomēr šis pašapmāns tiek veicināts!

Gesers smagi nopūtās, tad ieskatījās man acīs un vaicāja:

—    Anton, visiem ir vajadzīga dzīves jēga. Augstākā jēga. Gan cilvēkiem, gan Citādajiem. Pat ja šī jēga ir maldīga.

—    Tas taču ir strupceļš… — es nočukstēju. — Skolotāj, tas ir strupceļš. Ja mēs uzveiksim Tumšos…

—   Tad uzveiksim Ļaunumu. Egoismu, patmīlību, vienaldzību.

—    Pati mūsu eksistence arī ir egoisms un patmīlība!

—    Ko tu iesaki? — Gesers laipni painteresējās.

Es klusēju.

—    Vai tev ir iebildumi pret Sardžu operatīvo darbību? Pret Tumšo kontrolēšanu? Pret palīdzību cilvēkiem, pret centieniem uzlabot sociālo sistēmu?

Un te es jutu pamatu revanšam.

—   Skolotāj, ko tieši jūs iedevāt Arinai trīsdesmit pirmajā gadā — kad tikāties ar viņu pie hipodroma?

—    Ķīniešu zīda gabalu, — Gesers mierīgi atbildēja. — Sieviete taču, skaistas lupatas sakāroja… bet laiks bija grūts. Draugs no Man- džūrijas atsūtīja, bet kur es tādu likšu… Nosodi?

Es pamāju.

—     Anton, es pašā sākumā biju pret globālu eksperimentu ar cilvēkiem, — Gesers noteica ar manāmu riebumu. — Muļķīga ideja, to jau kopš deviņpadsmitā gadsimta perināja. Ne jau velti Tumšie piekrita. Nekādas labas pārmaiņas tas nedeva. Tās pašas asinis, kari, bads, represijas…

Viņš apklusa. Ar troksni atvēris galda atvilktni, paņēma cigāru.

—     Bet Krievija tagad būtu labklājības valsts… — es iesāku.

—     Tukša runāšana… — Gesers noburkšķēja. — Nevis Krievija, bet Eirāzijas savienība. Pārtikusi sociāldemokrātiska valsts. Naidotos ar Āzijas savienību, kuras priekšgalā būtu Ķīna, un ar angliski runājošo valstu konfederāciju, ko vadītu Štati. Pieci seši vietējie ko- dolkonflikti gadā… Trešās pasaules valstu teritorijā. Plēšanās par resursiem, bruņošanās sacensība vēl briesmīgāka par tagadējo…

Es biju satriekts. Pīšļos. Tomēr vēl mēģināju ķepuroties:

—    Arina stāstīja… pilsēta uz Mēness…

—     Jā, tiesa, — Gesers pamāja. — Mēness pilsētiņas būtu. Pie kodolraķešu bāzēm. Tu fantastiku lasi?

Paraustījis plecus, es pašķielēju uz grāmatu papīrgrozā.

—     Tas, par ko rakstīja amerikāņu rakstnieki piecdesmitajos gados, arī notiktu, — Gesers paskaidroja. — Jā, kosmosa kuģi ar atomdzinējiem… armijas vajadzībām. Saproti, Anton, komunismam Krievijā bija trīs ceļi. Pirmais — attīstīties par lielisku, brīnišķīgu sabiedrību. Bet tas ir pretrunā ar cilvēka dabu. Otrais — izvirst un pazust no Zemes virsas. Tā arī notika. Trešais — pārvērsties par Skandināvijas tipa sociāldemokrātiju un uzkundzēties lielākajai daļai Eiropas un Ziemeļāfrikas. Diemžēl šis ceļš novestu pie pasaules sadalīšanas trīs naidīgos blokos un agri vai vēlu — pie globāla kara. Bet jau pirms tam cilvēki būtu uzzinājuši par mūsu eksistenci, iznīdējuši un pakļāvuši Citādos. Piedod, Anton, bet es nolēmu, ka Mēness pilsētas un simts desu šķirnes astoņdesmitajā gadā nav tā vērtas.

—    Toties tagad Amerika…

—    Nu kam tev tā Amerika. — Gesers saviebās. — Sagaidi divtūkstoš sesto gadu, tad parunāsim.

Es klusēju. Pat neprasīju, ko Gesers saskatīja nākotnē, jau tik tuvajā divtūkstoš sestajā…

—    Tavas dvēseles mokas man ir saprotamas, — Gesers noteica, pastiepis roku pēc šķiltavām. — Vai nebūs pārāk ciniski, ja es tagad uzsmēķēšu?

—    Kaut šņabi dzeriet, skolotāj! — es cirtu pretī.

—     Šņabi es no rītiem nedzeru. — Gesers tusnīja, aizdedzinādams cigāru. — Tavas mokas… tavas… šaubas man ir pilnībā saprotamas. Es arī pašreizējo situāciju neuzskatu par pareizu. Bet kas notiks, ja mēs ļausimies melanholijai un atrausimies no darba? Es tev pateikšu, kas! Tumšie labprāt uzņemsies cilvēku ganāmpulka ganu lomu! Viņi nekautrēsies. Viņi nopriecāsies par tādu veiksmi… Izlem!

—    Ko lemt?

—     Tu taču atbrauci ar nodomu iesniegt atlūgumu! — Gesers paaugstināja balsi. — Nu tad izlem, vai tu esi Sardzē vai mūsu mērķi tev tomēr nav gana gaiši?

—     Uz melnās krāsas fona pelēko uzskata par baltu, — es atbildēju.

Gesers iespurdzās un jau mierīgāk pajautāja:

—    Kas ar Arinu? Aizbēga?

—    Aizbēga. Paņēma Nadjušu par ķīlnieci un pieprasīja, lai mēs ar Svetlanu palīdzam.

Gesera sejā nenotrīsēja neviens muskulis.

—     Vecajai raganai, Anton, ir savi principi. Blefot viņa var, kā vien prot, bet bērnu neaiztiks. Tici, es viņu pazīstu.

—     Un ja nu viņai nervi neizturēs? — atceroties pārdzīvotās šausmas, es vaicāju. — Viņa neņem galvā Sardzes un Inkvizīciju piedevām! Viņa pat no Zebulona nebaidās.

—    No Zebulona — varbūt… — Gesers nosmīkņāja. — Es paziņoju par raganu Inkvizīcijai, bet arī ar Arinu sazinājos. Pilnīgi oficiāli, starp citu. Viss ir ieprotokolēts. Un par tavu ģimeni ragana bija brīdināta. īpaši.

Tas gan bija jaunums.

Es skatījos uz Gesera mierīgo seju un nezināju, ko vēl piebilst.

—     Mums ar Arinu ir senas attiecības, mēs viens otru cienām, — Gesers paskaidroja.

—    Kā tad tā? — es noprasīju.

—     Kas tieši? — Gesers nesaprata. — Kāpēc cienām? Saproti…

—     Ik reizi, kad pārliecinos, ka esat nekrietns intrigants, jūs desmit minūtēs pierādāt, ka man nav taisnība. Mēs parazitējam uz cilvēku rēķina? Izrādās, viņu pašu labā. Valstī valda posts un sabrukums? Varēja būt vēl sliktāk. Manai meitai draud briesmas? Ne mazākās, viņa var justies kā puisītis Saša Puškins ar večiņu aukli…

Gesera skatiens atmaiga.

—     Anton, savulaik es biju vārgulīgs, puņķains puika… — Viņš domīgi skatījās it kā man cauri. — Jā, vārgs un puņķains. Un, strīdoties ar saviem audzinātājiem, kuru vārdi tev neko neizteiks, es biju pārliecināts — viņi ir nekrietni intriganti. Bet tad viņi mani pārliecināja par pretējo. Pagāja gadu simti, un man parādījās savi skolnieki…

Izpūtis dūmu mutuli, viņš apklusa. Tik tiešām, kādēļ turpināt?

Gadu simti? Ha! Tūkstoš gadu ir pilnīgi pietiekams laiks, lai iemācītos atvairīt jebkurus padoto izlēcienus. Turklāt tā, ka tie atnāks, vārīdamies aiz sašutuma, bet aizies pārpilni mīlestības un cieņas pret šefu. Pieredze ir milzīgs spēks. Briesmīgāks par maģiju-

—    Gribētos redzēt jūs bez maskas, šef, — es noteicu.

Gesers labsirdīgi pasmaidīja.

—     Pasakiet man vismaz tik daudz — vai jūsu dēls bija Citādais? — es pavaicāju. — Vai jūs viņu padarījāt par Citādo? Es visu saprotu, šo noslēpumu nedrīkst atklāt, lai visi uzskata…

Gesera dūre noblīkšķēja pret galdu. Bet pats Gesers pieslējās kājās, pārliecoties pār galdu.

—     Cik ilgi tu šo tematu maisi? — viņš uzbļāva. — Jā, mēs ar Olgu piemānījām Inkvizīciju, ieguvām tiesības remoralizētTimuru! Viņam bija jākļūst par Tumšo, bet man tas neder! Skaidrs? Ja gribi —• ej ziņo Inkvizīcijai! Bet nemels niekus!

Uz mirkli man kļuva baisi. Bet Gesers atkal sāka staigāt pa kabinetu, visu laiku zaudējot čības un enerģiski žestikulējot.

—     Nevar cilvēku par Citādo padarīt! Nekā nav iespējams! Gribi, pateikšu taisnību par tavu sievu un meitu? Olga iejaucās Svetlanas liktenī! Šim nolūkam izmantoja otru Likteņa krīta gabalu! Bet pat Likteņa krīts nespētu pārvērst tavu vēl nedzimušo meitu par Citādo, ja viņa pati par tādu nepiedzimtu! Mēs tikai padarījām viņu stiprāku, iedevām viņai absolūto Spēku!

—    Zinu, — es pamāju.

—    Kā? — Gesers, loti izbrīnījies, pajautāja.

—    Arina deva mājienu.

—    Gudriniece, — Gesers pamāja. Un tūlīt atkal pacēla balsi:

—   Viss! Tagad tu zini visu, kas attiecas uz šo tematu! Cilvēks nevar kļūt par Citādo. Izmantojot visspēcīgākos artefaktus, var pašā sākumā vai katrā ziņā laikus padarīt viņu stiprāku vai vājāku, pievērst Gaismai vai Tumsai… Ļoti nelielās robežās, Anton! Ja puisītis Jegors nebūtu sākumā neitrāls, mēs nenodzēstu viņa iniciāciju ar Tumsu. Ja tavai meitai nebūtu bijis lemts piedzimt par Dižo Burvi, mēs nepadarītu viņu par Visdižāko! Lai piepildītu trauku ar gaismu vai tumsu, traukam sākumā vispār jābūt! No mums ir atkarīgs, kas tur tiks iepildīts, bet pašu trauku izveidot mēs nespējam! Ar sīkumiem, tikai ar sīkumiem mēs esam spiesti nodarboties! Bet tu domā, ka cilvēku var pārvērst par Citādo!

—     Boris Ignatjevič, — pats nezinu, kāpēc es Geseru nosaucu viņa krieviskajā vārdā. — Atvainojiet, ja runāju aplamības. Es tomēr nevaru saprast, kāpēc jūs agrāk Timuru neatradāt. Viņš ir jūsu un Olgas dēls. Un jūs viņu nejutāt? Lai ari jūs šķira attālums?

Tad Gesers saguma. Viņa sejā parādījās vienlaikus vainas apziņa un apjukums.

—     Anton, lai arī es esmu vecs intrigants… — Viņš apklusa.

—    Vai tiešām tu domā, ka es būtu ļāvis savam dēlam augt bērnunamā trūkumā un ciešanās? Domā, man negribas mazliet siltuma un mīļuma? Sajust sevi par cilvēku? Paspēlēties ar mazuli, aiziet ar puiku uz futbolu, iemācīt pusaudzim skūt bārdu un uzņemt jaunekli Sardzē? Nē, nu nosauc kaut vienu iemeslu, kāpēc es būtu ļāvis dēlam augt un novecot tālumā no manis? Es esmu slikts tēvs, īgņa un bezsirdis? Pieņemsim. Bet kāpēc tad es nolēmu padarīt viņu par Citādo? Vai tāpat jau kreņķu par maz?

—     Bet kāpēc jūs viņu neatradāt agrāk? — es iesaucos.

—    Tāpēc, ka piedzimstot viņš bija visparastākais bērns! Ne mazāko Citādā spēju!

—    Gadās, — es nedroši noteicu.

Gesers pamāja.

—    Šaubies? Es arī šaubos… man vajadzēja sajust Timurā Spēka aizmetņus! Taču to nebija…

Viņš noplātīja rokas un apsēdies nomurmināja:

—     Tā ka nepieraksti man liekus varoņdarbus. Nemāku es no cilvēkiem taisīt Citādos. — Gesers brīdi klusēja, tad ļoti izteiksmīgi piemetināja: — Taču tev taisnība. Sajust man viņu vajadzēja agrāk! Ja nepieciešams svešā cilvēkā uz vecumdienām pazīt Citādo, tad visādi gadās. Bet miesīgā dēlā? Kuru uz rokām esi nēsājis, kurā esi sapņojis ieraudzīt Citādo? Nezinu. Tātad aizmetņi bija pārāk vāji… vai arī man ar galvu kaut kas nav kārtībā.

—    Ir vēl viens variants, — es nedroši noteicu.

Gesers caur pieri paskatījās uz mani un paraustīja plecus.

—    Variantu vienmēr ir vairāk par vienu. Par ko tu runā?

—     Kāds prot pārvērst cilvēkus par Citādajiem. Šis kāds atrada Timuru un pārvērta par potenciālu Citādo. Pēc tam jūs viņu sajutāt…

—    Olga sajuta, — Gesers nomurmināja.

—    Labi, Olga. Un tad jūs jau sākāt rīkoties. Domājāt, ka mānāt Inkvizīciju un Tumšos. Bet mānīja jūs.

Gesers iespurdzās.

—     Pieļaujiet, kaut uz mirkli, ka cilvēku var pārvērst par Citādo! — es lūdzu.

—     Un kāpēc to vajadzēja darīt? — Gesers jautāja. — Esmu gatavs noticēt jebkam, tikai pasaki man iemeslu. Gribēja apdraudēt mūs ar Olgu? Neizskatās. Viss pagāja tik gludi.

—     Nezinu. — Ceļoties kājās, es atriebīgi piebildu: — Es jūsu vietā gan neatslābinātos, šef. Esat pieradis, ka jūsu intriga vienmēr ir pati smalkākā. Bet variantu vienmēr ir vairāk par vienu.

—     Gudrinieks… — Gesers saviebās. — Brauc vien atpakaļ pie Svētas… Pagaidi!

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka mobilo telefonu. Tas nezvanīja, tikai nervozi vibrēja.

—    Acumirkli… — Gesers man pamāja. Tad viņš runāja telefonā: -Jā!

Es delikāti piegāju pie skapjiem un sāku pētīt maģiskos nieciņus. Nu labi, briesmoņu figūriņas var noderēt monstru izsaukšanai, piemēram. Bet kam vajag kamču? Kaut ko līdzīgu “Šāba pletnei”?

—    Tūlīt būsim, — Gesers īsi noteica. Noklikšķēja mobilā telefona vāciņš. — Anton!

Kad pagriezos pret Geseru, viņš beidza pārģērbties: novilka ar rokām gar augumu, un peldmētelis ar pidžamu sagumzījās, mainīja krāsu un faktūru, pārvēršoties par klasisku pelēku uzvalku. Ar pēdējo rokas vēzienu Gesers aplika sev kaklasaiti. Ar jau sasietu stingru Vindzoras mezglu. Un tā nebija ilūzija — Gesers tik tiešām no pidžamas izveidoja uzvalku.

—     Anton, mums būs jādodas nelielā ceļojumā… uz ļaunās raganas būdu.

—    Viņa notverta? — es pajautāju, cenšoties tikt skaidrībā pats par savām jūtām. Tad piegāju pie Gesera.

—     Nē, sliktāk. Vakarvakar kratīšanas laikā Arinas miteklī atrasta slēptuve. — Gesers pamāja ar roku — un gaisā atvērās portāls. Tad viņš miglaini piebilda: — Tur jau… ne mazums ļaužu ir sapulcējušies. Ejam!

—    Kas ir slēptuvē? — es gribēju zināt.

Bet Gesera roka jau iebīdīja mani baltā, mirdzošā ovālā.

—    Sagrupējies! — man nopakaļ skanēja pēdējais padoms.

Ceļš caur portālu aizņem zināmu laiku — sekundes, minūtes,

dažreiz pat stundas. Tas nav atkarīgs no attāluma, bet no mērķējuma precizitātes. Es nezināju, kurš ievietojis portālu Arinas namiņā, nezināju, cik ilgi nāksies karāties pienbaltajā tukšumā.

Slēptuve Arinas namiņā? Nu un tad? Jebkurš Citādais savās mājās ierīko maģisko priekšmetu slēptuves.

Kas gan tā nobiedējis Geseru…

Nez kāpēc man iztēlē jau rādījās visādas briesmas, piemēram, bērnu līķīši zem grīdas. Ar to būtu izskaidrojums, kāpēc Geseru, kas bija tik pārliecināts, ka Arina neaiztiks Nadjušu, pārņēma tāda panika.

Nē, nevar būt…

Un ar šo domu es izvēlos no portāla — tieši istabiņas vidū.

Tur patiesi bija ļaužu ka biezs.

—    Malā! — iekliedzās Kostja un satvēra mani aiz rokas. Es tik tikko paspēju paspert soli — no portāla iznāca Gesers.

—    Sveicināts, Dižais! — pārsteidzoši pieklājīgi, bez pierastā in- dīguma sacīja Zebulons.

Es paskatījos apkārt. Seši nepazīstami Inkvizitori — lietusmēteļos, ar kapucēm uz sejas, viss, kā pienākas. Edgars, Zebulons un Kostja — arī viss skaidrs. Svetlana! Es ar šausmām paskatījos uz viņu, bet Svetlana tūlīt nomierinoši pašūpoja galvu. Tātad ar Nadju viss kārtībā…

—    Kurš vada izmeklēšanu? — Gesers jautāja.

—    Triumvirāts, — Edgars īsi atbildēja. — Es no Inkvizīcijas, Zebulons no Tumšajiem un… — viņš paskatījās uz Svetlanu, — kā nolemsiet.

—    Es, — Gesers pamāja. — Paldies, Svetlana! Esmu tev pateicīgs.

Man viss bija skaidrs. Lai kas te būtu noticis, Svetlana no Gaišajiem bija ieradusies pirmā un Nakts Sardzes vārdā sākusi rīkoties.

Var teikt — atgriezusies dienestā.

—    Vai izklāstīt jums lietas būtību? — Edgars vaicāja.

Gesers pamāja.

—    Gorodeckis? — Edgars precizēja.

—    Viņš ir kopā ar mani.

—    Jūsu tiesības, — Edgars man pamāja. — Tātad mums te ir ārkārtējs notikums…

Kāpēc viņš runā ar vārdiem?

Es centos to pajautāt Svetlanai, domās vērsos pie viņas…

Un atdūros pret aklu sienu.

Inkvizīcija šo rajonu nobloķējusi. Lūk, kāpēc Geseram piezvanīja pa telefonu, nevis sazinājās ar viņu telepātiski. Lai kas te būtu noticis, tas jāpatur noslēpumā.

Edgara nākamie vārdi apstiprināja manu domu.

—                  Tā kā notikušais jātur pilnīgā slepenībā, — Edgars sacīja,

—    es lūdzu visus klātesošos noņemt aizsardzību un sagatavoties Soda Uguns zīmes uzspiešanai.

Es pašķielēju uz Geseru — viņš jau pogāja vaļā kreklu. Zebulons, Svetlana, Kostja, arī pats Edgars — visi bija izģērbušies.

Samierinājies es novilku džemperi. Soda Uguns tātad…

—    Mēs, klātesošie, apzvēram nekad, nekur un nevienam, izņemot vienīgi Inkvizīcijas augstāko Tribunālu, neizpaust to, ko uzzināsim šā notikuma izmeklēšanas gaitā, — Edgars sacīja. — Zvēru!

—    Zvēru, — sacīja Svetlana un paņēma mani aiz rokas.

—    Zvēru, — es nočukstēju.

—    Zvēru, zvēru, zvēru… — atskanēja no visām pusēm.

—     Ja es izpaudīšu šo noslēpumu — lai mani iznīcina Soda Uguns roka! — Edgars pabeidza zvērestu.

Viņa pirksti sāka mirdzēt žilbinoši sarkani. Gaisā palika visu piecu pirkstu degošs nospiedums, tad sadalījās un kā divpadsmit liesmojošas plaukstas sāka slīdēt pie mums. Ļoti lēni. Šis nesteidzī- gums biedēja vairāk par visu.

Soda Uguns zīme pieskārās Edgaram pašam pirmajam. Inkvi- zitora seja saviebās, uz ādas īsu mirkli parādījās vēl vairāki tādi paši tumšsarkani nospiedumi.

Šķiet, tas ir sāpīgi…

Gesers un Zebulons zīmes pieskaršanos pārcieta stoiski. Un, ja acis mani nevīla, uz viņu augumiem šīs zīmes jau bija cieši savijušās kopā, izveidojot blīvu tīmekli.

Kāds no Inkvizitoriem iespiedzās.

Šķiet, tas ir ļoti sāpīgi…

Burvestība pieskārās man, un es sapratu, ka maldos. Tas nav ļo-oti sāpīgi, tas ir neizturami! Šķita, mani iezīmē ar nokaitētu dzelzi. Nevis vienkārši iezīmē, bet dedzina visu augumu!

Kad asiņainā migla izklīda, es ar izbrīnu sapratu, ka esmu noturējies kājās — atšķirībā no diviem Inkvizitoriem.

—    Un runā, ka dzemdēt esot sāpīgi… — Svetlana klusi noteica, pogājot ciet blūzi. — Ha…

—     Gribu atgādināt… ja zīme nostrādās, būs daudz sāpīgāk… — Edgars nomurmināja. Tumšajam acis bija asaras. — Tas ir visu mūsu labā.

—     Pietiek lirikas! — Zebulons viņu aprāva. — Ja jau esi kļuvis par galveno, tad attiecīgi uzvedies.

Patiešām, kur tad Vitezslavs?

Tomēr aizlidojis uz Prāgu?

—     Lūdzu, nāciet man līdzi! — Edgars, vēl aizvien viebdamies, gāja uz sienas pusi.

Slēptuves var ierīkot dažādas. No visbanālākajām — maģiski nomaskējot seifu sienā — līdz spēcīgām maģiskām burvestībām apvītām glabātavām Mijkrēslī.

Šī slēptuve bija diezgan oriģināla. Kad Edgars iegāja sienā — viņa priekšā uz mirkli atvērās šaura, cilvēkam nesamērīga sprauga —, es uzreiz atcerējos šo viltīgo un sarežģīto metodi, ilūziju maģijas un pārvietošanas maģijas sajaukumu. No kādas ierobežotas telpas, piemēram, istabas, ņēma nelielus gabaliņus — šauras strēmeles gar sienām — un maģiski savienoja “kambarī”. Sarežģīta un diezgan bīstama lieta, bet Edgars slēptuvē iegāja pavisam mierīgi.

—    Visiem nepietiks vietas, — Gesers nomurmināja un paskatījās uz Inkvizitoriem. — Jūs tur jau bijāt, kā saprotu? Pagaidiet šeit!

Baidoties, ka tik mani arī neatstāj, es paspēru soli uz priekšu — un siena manā priekšā paklausīgi atvērās. Aizsargburvestības jau bija uzlauztas.

Izrādījās, ka kambarītis nemaz tik mazs nav: trīs reiz trīs metri, ne mazāk. Tur bija pat logs — tieši tāpat “sagriezts” no citu logu gabaliņiem. Ainava aiz loga izskatījās pēc fantasmagorijas: meža strēmele, puskoks, gabaliņš debesu, viss juku jukām.

Bet kambarī bija vēl kaut kas, kas pelnīja daudz lielāku uzmanību.

Labs uzvalks no bieza pelēka auduma, švītīgs krekls — balta zīda, ar mežģīnēm pie apkaklītes un manšetēm, izmeklēta kaklasaite — sudrabaini pelēka ar sarkanu dzirksti, lielisks melnu ādas kurpju pāris, no kurām vīdēja baltas zeķītes. Tas viss gulēja uz grīdas kambara vidū. Uzvalka iekšpusē, esmu pārliecināts, atrastos zīda apakšveļa, uz kuras būtu ar roku izšūtas monogrammas.

Jāteic gan, rakņāties Augstākā vampīra Vitezslava apģērbā nebija ne mazākās vēlēšanās. Līdzeni, pelēki pīšļi, kas piepildīja apģērbu un bija izkaisījušies apkārt, — tas arī viss, kas bija palicis pāri no Eiropas Inkvizīcijas biroja inspektora.

Svetlana, kas bija ienākusi kambarī tūlīt pēc manis, nopūtās un saņēma mani aiz rokas. Gesers drūmi nokrekšķējās. Zebulons nopūtās — šķita, ka no sirds.

Kostja, kas bija ienācis pēdējais, neizdvesa ne skaņas. Tikai stāvēja kā apburts, skatoties uz savas cilts pārstāvja nožēlojamajām mirstīgajām atliekām.

—     Kā jūs, kungi, saprotat, — Edgars klusi iesāka, — tas, kas noticis, ir briesmīgi jau pats par sevi. Nogalināts augstākais Vampīrs. Nogalināts ātri un bez jebkādām cīņas pēdām. Domāju, pat godātajiem Augstākajiem, kuri atrodas šeit, tas nav pa spēkam.

—    Klātesošie Augstākie nav tik dumji, lai uzbruktu Inkvizīcijas darbiniekam, — Gesers gausi noteica. — Lai gan, ja Inkvizīcija uzstāj, lai pārbauda…

Edgars papurināja galvu.

—     Nē. Es jūs ataicināju šurp tieši tāpēc, ka neturu aizdomās. Pirms dodu ziņu Eiropas birojam, man šķita saprātīgi pajautāt jūsu padomu. Šī tomēr ir Maskavas Sardžu teritorija.

Zebulons pietupās pie pīšļiem, pagrāba saujā nedaudz pelnu, paberzēja rokā, paostīja, šķiet, ka pat pieskārās ar mēli. Nopūties piecēlās un nomurmināja:

—     Vitezslavs… Nestādos priekšā, kurš spēja viņu iznīcināt. Es… — viņš uz mirkli saminstinājās, — es trīsreiz apdomātos, pirms uzsāktu cīniņu ar viņu. Un jūs, kolēģi?

Viņš paskatījās uz Geseru. Gesers nesteidzās ar atbildi, viņš ar jauna naturālista entuziasmu pētīja pīšļus.

—    Geser? — Zebulons atkārtoja.

—    Jā, jā… — Gesers pamāja. — Es varētu. Atklāti sakot, mums ir bijušas… zināmas domstarpības. Bet izdarīt to tik ātri… un tik tīri… — Gesers noplātīja rokas. — Nē, nevarētu gan. Diemžēl. Pat skaudība pārņem.

—    Zīmogs, — es piesardzīgi atgādināju. — Vampīriem pagaidu reģistrācijas laikā liek zīmogu…

Edgars paskatījās uz mani tā, it kā es būtu pateicis pēdējo muļķību.

—    Tikai ne Inkvizīcijas darbiniekiem.

—     Un ne Augstākajiem vampīriem! — Kostja izaicinoši piebilda. — Zīmogu liek sīkajiem salašņām, kas nemāk sevi kontrolēt, iesācējiem vampīriem un vilkačiem.

—    Patiesībā es jau sen gribu ierosināt jautājumu par šo diskriminējošo ierobežojumu atcelšanu, — Zebulons iestarpināja. — Zīmogs nav jāliek vampīriem un vilkačiem, sākot no otrā vai — vislabāk — trešā līmeņa…

—     Atcelsim vēl savstarpējo reģistrāciju pēc dzīvesvietas, — Gesers ar izsmieklu noteica.

—                   Beidziet strīdēties! — negaidīti valdonīgi sacīja Edgars.

—    Gorodecka neinformētība nav nekāds iemesls diskusijai! Turklāt… vampīra Vitezslava eksistences beigas vēl nav pats briesmīgākais.

—     Kas var būt briesmīgāks par Citādo, kurš kā rotaļādamies nogalina Augstākos? — Zebulons noprasīja.

—    Fuarāna, — Edgars vienkārši atbildēja. — Grāmata “Fuarāna”, kuras dēļ viņu nogalināja.

2.  NODAĻA

Zebulons pasmīnēja. Bija redzams, ka Edgara vārdiem viņš necik netic.

Bet Gesers, šķiet, sadusmojās. Nav brīnums. Vispirms es viņu nokaitināju ar “Fuarānu”, tagad — Inkvizitors.

—    Godājamais… Eiropas inspektor, — pēc īsas pauzes šefs tomēr atrada pietiekami indīgu uzrunu. — Es ne mazāk kā jūs aizraujos ar mitoloģiju. Raganu aprindās stāsti par “Fuarānu” ir ļoti izplatīti, bet mēs lieliski saprotam — tas ir tikai mēģinājums piešķirt vairāk spožuma savai… kastai. Tieši tādi paši folkloras motīvi ir vilkačiem, vampīriem, pārējiem Citādajiem, kuriem liktenis lēmis sabiedrībā spēlēt padoto lomu. Bet mums ir reāla problēma, un iedziļināties senas māņticības džungļos…

Edgars viņu aprāva.

—    Es saprotu jūsu viedokli, Geser. Bet lieta tā, ka pirms divām stundām Vitezslavs pa mobilo telefonu ar mani sazinājās. Viņš pārbaudīja Arinas mantas un bija uzdūries slēptuvei. Vārdu sakot… Vitezslavs bija ļoti satraukts. Viņš teica, ka slēptuvē esot grāmata “Fuarāna”, ka tā esot īsta. Man… jāatzīst, ka es pret to izturējos ļoti skeptiski. Vitezslavs viegli aizrāvās ar visu ko.

Gesers skeptiski pašūpoja galvu.

—    Es ne jau uzreiz ierados te, — Edgars turpināja. — Turklāt Vitezslavs sacīja, ka izsaucot Inkvizīcijas darbiniekus no aplenkuma.

—   Vai viņš no kaut kā baidījās? — Zebulons asi noprasīja.

—   Vitezslavs? Šaubos, vai no kaut kā konkrēta. Tomēr tā ir standarta procedūra, kad atrod tik spēcīgus artefaktus. Es biju pabeidzis posteņu apgaitu un runājos ar Konstantīnu, kad mūsu darbinieki ziņoja, ka aplenkuši māju, bet Vitezslava klātbūtni nejūtot. Es viņiem liku ieiet mājā. Viņi paziņoja, ka mājā arī neviena neesot. Tad es… — Edgars saminstinājās, — mazliet apjuku. Kāpēc lai Vitezslavs slēptos no kolēģiem? Es paķēru līdzi Kostju, un mēs, cik vien drīz varējām, ieradāmies šeit. Tas aizņēma kādas četrdesmit minūtes… Mēs negribējām iet caur Mijkrēsli, jo mums varēja būt vajadzīgi visi spēki, bet kvalitatīvi iekarināt portālu darbiniekiem neizdevās — te ir pārāk daudz maģisku artefaktu…

—   Skaidrs, — Gesers noteica. — Tālāk!

—    Māja bija aplenkta, divi darbinieki dežurēja iekšā. Kopā ar viņiem mēs iegājām slēptuvē un atradām Vitezslava pīšļus.

—    Cik ilgi Vitezslavs bija bez apsardzes? — Gesers jautāja. Joprojām neticīgi, tomēr balsī jau ieskanējās ieinteresētība.

—    Apmēram stundu.

—     Un vēl četrdesmit minūtes Inkvizitori apsargāja viņa līķi. Viņi bija seši — no ceturtā un trešā Spēka līmeņa. — Gesers saviebās. — Spēcīgs mags varēja paiet garām.

—     Diez vai, — Edgars pašūpoja galvu. — Jā, viņiem ir ceturtais trešais līmenis, vienīgi Romānam — aiz matiem pievilkts otrais, taču viņiem ir mūsu aizsardzības amuleti. Pat Dižais nepaietu garām.

—    Tātad slepkava te bijis pirms viņu ierašanās?

—     Droši vien, — Edgars apstiprināja.

—    Mags, pietiekami spēcīgs, lai ātri nogalinātu Augstāko vampīru… — Gesers pašūpoja galvu. — Man ir tikai viena kandidatūra.

—     Ragana, — Zebulons nomurmināja. — Ja viņai tik tiešām bija “Fuarāna”, tad viņa varēja atgriezties pēc tās.

—    Vispirms pameta, tad atgriezās? — Svetlana iesaucās. Es sapratu, ka viņa cenšas aizstāvēt Arinu. — Tas ir neloģiski!

—                  Mēs ar Antonu viņai dzināmies pakaļ, — Edgars neslēpa.

—   Viņa paniski bēga. Redzams, nav uzreiz metusies prom, kā mēs uzskatījām, bet paslēpusies tepat tuvumā. Un, kad Vitezslavs atrada grāmatu, sajuta to un krita panikā.

Gesers drūmi paskatījās uz mums ar Svetlanu, tomēr neko neteica.

—    Bet varbūt Vitezslavs savu bojāeju izraisīja pats? — Svetlana neatlaidās. — Atrada grāmatu, pamēģināja kādu burvestību no tās… un gāja bojā. Ir taču zināmi tādi gadījumi!

—     Kā tad! — Zebulons ironizēja. — Tikmēr grāmatai pieauga kājas un tā aizskrēja.

—     Es tādu versiju neizslēgtu, — tagad jau Gesers iestājās par Svetlanu. — Varēja pieaugt. Varēja aizskriet.

Iestājās klusums. Tad īpaši skaļi atskanēja Zebulona smiekliņi.

—    Man patīk! Mēs ticam “Fuarānai”?

—     Es ticu tam, ka kāds neredzēti viegli ir nogalinājis Augstāko vampīru, — Gesers sacīja. — Un šis kāds nebaidās ne no Sardzēm, ne no Inkvizīcijas. Jau pats šis fakts pieprasa ātru un efektīvu izmeklēšanu. Vai jums tā nešķiet, kolēģi?

Zebulons negribīgi pamāja.

—    Ja nu tomēr kaut uz mirkli pieļauj, ka te bijusi “Fuarāna”… — Gesers pašūpoja galvu. — Ja visas baumas par šo grāmatu ir patiesas…

Zebulons atkal pamāja.

Abi Dižie sastinga, skatoties viens uz otru. Vai nu vienkārši tāpat, kurš ilgāk izturēs otra skatienu, vai arī, par spīti visām aizsar- dzībām, pamanījās uzturēt maģisku sarunu.

Es tikmēr piegāju pie vampīra pīšļiem un notupos.

Nepatīkams tips. Pat priekš vampīra — nepatīkams.

Un tomēr savējais.

Citādais.

Man aiz muguras Edgars kaut ko bubināja par vajadzību piesaistīt svaigus spēkus, par to, ka Arinas notveršana tagad ir dzīvības un nāves jautājums. Nepaveicās raganai. Viena lieta — Līguma pārkāpšana, lai ari liela mēroga, tomēr sena. Pavisam cita — Inkvizitora nogalināšana.

Un visi fakti ir pret viņu. Kurš vēl bija tik spēcīgs, lai pieveiktu Augstāko vampīru?

Tomēr es nezin kāpēc neticēju, ka Arina ir vainīga…

Vitezslava pīšļi nez kāpēc neizraisīja ne mazāko riebumu. Redzams, viņā jau sen nebija nekā cilvēcīga, pat no kauliem ne miņas. Pelēki pīšļi, līdzīgi mitras cigaretes pelniem, kas saglabā formu, bet ir pilnīgi viendabīgi struktūras ziņā. Es pieskāros tur, kur vēl varēja nojaust sažņaugtu dūri, un nepavisam nebiju pārsteigts, kad pelni pajuka, atbrīvojot saburzītu baltu lapiņu.

—    Zīmīte, — es sacīju.

Iestājās kapa klusums. Tā kā iebildumu nebija, es paņēmu lapiņu, atlocīju un izlasīju. Tikai pēc tam paskatījos uz magiem.

Sejas visiem bija saspringtas, it kā tūlīt grasītos izdzirdēt: “Vitezslavs pirms nāves uzrakstījis slepkavas vārdu… tas esat jūs!”

—    To nav rakstījis Vitezslavs, — es teicu. — Tas ir Arinas rokraksts, viņa man paskaidrojumu rakstīja…

—    Lasi! — Edgars pieprasīja.

—    “Inkvizitoru kungi!” — es skaļi izlasīju. “Ja jūs to lasāt, tātad esat pieminējuši vecas lietas, neesat nomierinājušies. Piedāvāju visu atrisināt mierīgā ceļā. Jūs saņemat grāmatu, ko meklējat. Es saņemu piedošanu.”

—    Meklējat tātad? — Gesers ļoti mierīgi noprasīja.

—    Inkvizīcija meklē visus artefaktus, — Edgars mierīgi atbildēja.

—   Arī tos, kurus uzskata par mītiskiem.

—    Vai viņai tiktu piedots? — Svetlana pēkšņi ievaicājās.

Edgars neapmierināti paskatījās uz viņu, tomēr atbildēja:

—     Ja te gulētu “Fuarāna”? Ne es to lemju, bet iespējams, ka jā. Ja tā būtu īstā “Fuarāna”.

—     Tagad es sliecos domāt, ka ir īstā… — Gesers klusi noteica.

—   Edgar, es gribētu apspriesties ar saviem darbiniekiem.

Edgars tikai noplātīja rokas. Varbūt viņam ne visai gribējās palikt Zebulona un Kostjas sabiedrībā, tomēr Inkvizitora seja palika nesatricināma.

Kopā ar Svetlanu mēs izgājām no slēptuves tūlīt aiz Gesera.

Inkvizitori mūs sagaidīja ar aizdomu pilniem skatieniem, it kā domātu, ka mēs esam nogalinājuši visus Tumšos. Geseru tas nemulsināja.

—     Mēs dodamies uz sanāksmi, — viņš nevērīgi izmeta, ejot uz durvju pusi. Inkvizitori saskatījās, tomēr neiebilda — tikai viens pagriezās uz slēptuves pusi. Bet mēs jau bijām laukā no raganas būdas.

Te, meža biezoknī, šķita, ka rīts vēl nav uzausis. Bija noslēpumaina pustumsa, kā visagrākajā rītausmas stundā. Es ar izbrīnu paskatījos augšup — un ievēroju, ka debesis tik tiešām ir nedabiski pelēkas, it kā man uz acīm būtu tumšas brilles. Acīmredzot tā mūsu pasaulē izpaudās Inkvizitoru uzliktā maģiskā aizsardzība.

—    Viss brūk… — Gesers nomurmināja. — Nav lāgā…

Viņa skatiens šaudījās no manis uz Svetlanu — un atpakaļ. It kā viņš nespētu izlemt, kurš no mums viņam tagad ir vajadzīgs.

—    Vai tur tiešām bija “Fuarāna”? — Svetlana jautāja.

—     Acīmredzot jā. Tātad grāmata tiešām eksistē. — Gesers saviebās. — Cik nelāgi… cik slikti…

—    Nāksies atrast raganu, — Svetlana sacīja. — Ja vēlaties…

Gesers pašūpoja galvu.

—    Nē, negribu. Arinai jātiek prom.

—     Saprotu. — Es paņēmu Svetlanu aiz rokas. — Ja Arinu notvers, tad viņa var atzīties, kurš bija tas Gaišais…

—     Arina nezina, kurš bija tas Gaišais, — Gesers mani pārtrauca. — Tas Gaišais pie viņas atnāca maskā. Viņai var būt aizdomas, viņa var būt pārliecināta, bet neviena fakta viņai nav. Lieta ir cita…

Un tad es visu sapratu.

—    “Fuarāna”?

Gesers pamāja.

—    Jā. Tāpēc es jūs lūdzu…

Viņš savu sakāmo pat nepabeidza, un es ātri bildu:

—    Mēs nezinām, kur ir Arina. Vai ne, Svēta?

Svetlana sadrūma, tomēr pamāja.

—     Paldies! — Gesers sacīja. — Tas ir pirmkārt. Otrkārt, grāmata “Fuarāna” ir jāatrod. Par katru cenu. Visticamāk, tiks izveidota meklēšanas vienība. Gribu, lai no mūsu puses tajā piedalās Antons.

—    Es esmu spēcīgāka, — Svetlana klusi noteica.

—                  Tam vairs nav nekādas nozīmes, — Gesers pašūpoja galvu.

—   Pilnīgi nekādas. Svetlana, tu man būsi vajadzīga šeit.

—    Kādēļ? — Svetlana saausījās.

Gesers brīdi minstinājās, tad teica:

—    Lai vajadzības gadījumā iniciētu Nadju.

—    Tu esi jucis, — Svetlana ledainā balsī noteica. — Viņas vecumā un ar viņas Spēku nedrīkst kļūt par Citādo!

—     Var gadīties, ka mums nebūs citas izejas, — Gesers nomurmināja. — Svetlana, jālemj būs tev. Es tikai lūdzu, lai tu paliec blakus bērnam.

—    Nešaubies! — Svetlana atcirta. — Acu no viņas nenolaidīšu.

—     Lieliski. — Gesers pasmaidīja un sāka iet atpakaļ uz durvju pusi. — Nāciet iekšā, tūlīt sāksies mūsu sanāksme Fiļos.

Tiklīdz aiz viņa aizvērās durvis, Svetlana pagriezās pret mani un stingri noprasīja:

—    Vai tu kaut ko saproti?

Es pamāju.

—     Gesers nevarēja atrast dēlu. Viņš tiešām bija tikai cilvēks! Bet par Citādo kļuva pavisam nesen.

—    Arina?

—     Tā izskatās. Pamodās no garā miega, palūkojās, kas notiek apkārt. Noskaidroja, kas un kur tagad ir galvenais…

—     Un, izmantojot “Fuarānu”, slepus sagādāja Geseram dāvaniņu? Pārvērta viņa dēlu par Citādo? — Svetlana paraustīja plecus.

—   Diez vai… kam viņai tas? Vai tiešām viņi ir tādi draugi?

—     Kā kam? Gesers tagad pieliks visas pūles, lai Arinu neatrastu. Viņa sevi nodrošināja, saproti?

Svetlana piemiedza acis un pamāja.

—    Klau, bet kā tad Dienas Sardze…

—     Kā lai mēs zinām, ko viņa ir izdarījusi pret Zebulonu? — Es paraustīju plecus. — Nez kāpēc man šķiet, ka arī Dienas Sardze pārāk cītīgi raganu nemeklēs.

—     Viltīgā fūrija, — Svetlana noteica bez ļaunuma. — Velti es agrāk raganas pietiekami nenovērtēju. Vai par Nadju tu saprati?

Es pašūpoju galvu.

Gesera sacītais nudien bija vistīrākās blēņas. Dažreiz bērnus Citādos iniciēja piecu sešu gadu vecumā, bet ne agrāk. Bērns, kurš ieguvis Citādā spējas, bet lāgā neprot tās kontrolēt, ir ugunsbumba. Vēl jo vairāk tik spēcīgs Citādais kā Nadjuša. Arī pats Gesers nespēs viņu apturēt, ja meitenīte sāks palaidņoties un izmantot savu Spēku.

Nē, Gesera vārdus vienkārši nebija iespējams aptvert!

—    Es viņam kājas izraušu un roku vietā ielikšu, — Svetlana noteica pavisam mierīgi. — Lai tikai vēl ieminas, ka Nadja jāiniciē. Nu tad ejam?

Sadevušies rokās — ļoti gribējās izjust lielāku tuvību —, mēs atgriezāmies mājās.

•  • •

Inkvizitori, kas pavisam nejauši bija uzzinājuši noslēpumu, atkal tika nostādīti visapkārt mājai. Bet mūsu sešnieks sēdēja ap galdu.

Gesers dzēra tēju. Pats bija uzvārījis, izmantojot ne tikai pašu tēju, bet arī zālītes no raganas plašajiem krājumiem. Es arī paņēmu tasīti. Tēja smaržoja pēc piparmētrām un kadiķiem, bija rūgtena un sīva, bet uzmundrinoša. Neviens cits kārdinājumā nekrita — Svetlana pieklājīgi nogaršoja un nolika tasīti malā.

Zīmīte gulēja uz galda.

—    Pirms divdesmit divām — divdesmit trijām stundām, — Zebulons teica, skatoties uz zīmīti. — Viņa uzrakstīja zīmīti pirms jūsu apmeklējuma, Inkvizitor.

Edgars pamāja un negribīgi piebilda:

—      Iespējams… iespējams pat, ka mūsu apmeklējuma laikā. Mums bija grūti sekot viņai Mijkrēšļa dziļumā, viņai pilnīgi pietika laika koncentrēties un uzrakstīt zīmīti.

—    Tad mums nav pamata turēt raganu aizdomās, — Zebulons nomurmināja. — Viņa atstāja grāmatu, lai atpirktos. Atgriezties pēc tās un nogalināt Inkvizitoru Arinai nebija nekāda iemesla.

—    Piekrītu, — pavilcinājies Gesers pamāja ar galvu.

—     Pārsteidzoša Tumšo un Gaišo vienprātība… — Edgars noteica. — Kungi, jūs mani biedējat.

—    Tagad nesaskaņām nav īstais laiks, — Zebulons atbildēja.

—   Jāatrod slepkava un grāmata.

Pavisam noteikti viņam bija savi iemesli aizstāvēt Arinu!

—     Labi, — Edgars pamāja. — Atgriežamies pie sākuma. Vitezslavs zvana man, paziņo par “Fuarānu”. Sarunu neviens nedzirdēja.

—    Visas mobilo telefonu sarunas noklausās un ieraksta… — es iebildu.

—     Ko tu domā, Anton? — Edgars ironiski paskatījās uz mani.

—    Ka cilvēku specdienesti darbojas pret Citādajiem un, izdzirdējuši par grāmatu, tūlīt atsūtīja šurp aģentu? Un tas aģents nogalināja Augstāko vampīru?

—    Antonam zināmā mērā taisnība, — Gesers iestājās par mani.

—   Jūs, Edgar, taču zināt, mums katru gadu nākas pārtraukt cilvēku darbību, kuras mērķis ir mūs atklāt. Un par slepeno dienestu speciālajām nodaļām zināt…

—     Tur ir mūsējie, — Edgars iebilda. — Ari tad, ja pieļaujam, ka atkal tiek meklēti Citādie, ka notikusi informācijas noplūde, Vitezslava nāve tomēr ir mīkla. Nekāds Džeimss Bonds viņam nebūtu pielavījies nepamanīts.

—    Kas ir Džeimss Bonds? — Zebulons painteresējās.

—    Tas ir no mūsdienu mitoloģijas. — Gesers iesmējās. — Kungi, netērēsim velti laiku. Situācija ir pilnīgi skaidra — Vitezslavu nogalinājis Citādais. Spēcīgs Citādais. Un droši vien kāds, kam Inkvizitors uzticējās.

—     Viņš nevienam neuzticējās, pat man ne, — Edgars purpināja. — Aizdomīgums vampīriem ir asinīs… atvainojiet par kalambūru!

Neviens nepasmaidīja. Kostja drūmi pašķielēja uz Edgaru, tomēr klusēja.

—    Vai ierosini pārbaudīt visiem klātesošajiem atmiņu? — Gesers laipni precizēja.

—    Vai piekritīsiet? — Edgars ieinteresējās.

—    Nē! — Gesers atcirta. — Es cienu Inkvizīcijas darbu, tomēr ir zināmas robežas!

—     Tad mēs esam strupceļā. — Edgars noplātīja rokas. — Kungi, ja jūs nesadarbosieties…

Svetlana delikāti ieklepojās, tad pajautāja:

—    Vai drīkstu?

—    Jā, jā, protams. — Edgars laipni pamāja.

—                  Man šķiet, ka mēs ejam pa nepareizu ceļu, — Svetlana sacīja.

—    Jūs nolēmāt, ka jāatrod slepkava, tad arī grāmatu atradīsim. Tā tas ir, taču slepkava mums nav zināms. Varbūt labāk pamēģināsim atrast grāmatu? Un ar “Fuarānas” starpniecību uziesim slepkavu.

—     Kā tu grasies meklēt grāmatu, Svetlana? — Zebulons ironiski vaicāja. — Pasauksi Džeimsu Bondu?

Svetlana izstiepa roku un uzmanīgi pieskārās Arinas zīmītei.

—     Lūk… kā saprotu, ragana to bija atstājusi uz grāmatas. Vai pat ielikusi starp lapām. Kādu laiku abas šīs lietas atradās blakus, bet grāmata pati par sevi ir maģiska un varena lieta. Ja izsauktu līdzību… zināt, kā māca magus iesācējus…

Augstāko skatienu samulsināta, viņa apjuka. Bet gan Zebulons, gan Gesers uz viņu skatījās atzinīgi.

—    Jā, ir tāda maģija, — Gesers nomurmināja. — Atceros, atceros… reiz nozaga zirgu, un man palika tikai iemaukti…

Viņš apklusa. Tad pašķielēja uz Zebulonu un ļoti draudzīgi ierosināja:

—    Lūdzu jūs, Tumšais, — radiet līdzību!

—    Labāk jūs, — ne mazāk laipni atbildēja Zebulons. — Nebūs lieku aizdomu, ka neesmu pietiekami centies.

Kaut kas nebija tā, kā vajag! Tikai kas?

—     Nu tad, kā tautā saka, “ziņas pienesējam — pirmais pātagas cirtiens”! — Gesers jautri atteica. — Svetlana, tava ideja ir pieņemta. Rīkojies…

Svetlana mulsi paskatījās uz Geseru.

—     Boris Ignatjevič… atvainojiet, tās ir tik vienkāršas darbības… sen neesmu tās veikusi. Varbūt palūgt kādu no jaunajiem magiem?

Lūk, kas par lietu… Maģijas ābece, ko māca Citādajiem iesācējiem, Dižajiem nav pa spēkam. Viņi samulsa — samulsa kā akadēmiķi, kuriem piedāvāja sareizināt skaitļus stabiņā un aizpildīt tukšumus ar skaistām vienādām strīpiņām!

—      Ļaujiet man! — es sacīju un, nesagaidījis atbildi, pastiepu roku zīmītes virzienā. Samiedzu acis, lai ēna no skropstām kristu uz acīm, paskatījos cauri Mijkrēslim uz pelēko papīra lapiņu. Iedomājos grāmatu — biezu sējumu cilvēka ādas vākos, cilvēku un Citādo nolādētās raganas dienasgrāmatu…

Tēls sāka pamazām veidoties. Grāmata izrādījās gandrīz tāda, kā biju to iedomājies, tikai vāku stūrīši bija iekalti zeltītos metāla trijstūros. Redzams, jau vēlāks papildinājums, kāds no “Fuarānas” saimniekiem bija parūpējies, lai tā ilgāk saglabātos.

—                  Lūk, kāda tā ir! — Gesers ar visdzīvāko interesi iesaucās.

—   Tik tiešām, tik tiešām…

Magi piecēlās, noliecās pār galdu, pētot tikai Citādajiem redzamo grāmatas veidolu. Papīriņš uz galda viegli trīsēja, it kā atrastos caurvējā.

—    Vai atvērt to nevar? — Kostja jautāja.

r

—     Nē, tas ir tikai veidols, tam nav lietas iekšējās būtības… — Gesers draudzīgi noteica. — Anton, uz priekšu! Fiksē… un izdomā kādu meklēšanas mehānismu!

Grāmatas veidolu nofiksēt nenācās grūti. Bet izdomāt meklēšanas mehānismu es nekādā ziņā nebiju gatavs. Galu galā es paliku pie groteska kompasa paveida — tas bija kā milzīgs šķīvis, kurā uz ass griezās bultiņa. Viens bultiņas gals spīdēja spilgtāk — tam ari bija jānorāda uz “Fuarānu”.

—    Iedod vairāk enerģijas! — Gesers lūdza. — Lai pastrādā kaut vai nedēļu… kas zina.

Es papildināju enerģiju.

Un, pilnīgi zaudējis spēkus, bet gandarīts, atslābinājos.

Mēs skatījāmies uz Mijkrēslī iekārto “kompasu”. Bultiņa rādīja tieši uz Zebulonu.

—     Vai tas ir joks, Gorodecki? — Zebulons painteresējās. Tad piecēlās un pagāja malā.

Bultiņa nepakustējās.

—     Labi, — Gesers apmierināts noteica. — Edgar, lai visi tavi darbinieki atgriežas!

Edgars ātri piegāja pie durvīm un pasaucis atgriezās pie galda.

Cits pēc cita Inkvizitori nāca istabā.

Bultiņa nekustējās. Vērās tukšumā.

—    Ko arī vajadzēja pierādīt, — Edgars apmierināts sacīja. — Neviens no klātesošajiem grāmatas zādzībā nav iejaukts.

—    Raustās, — Zebulons sacīja, ieskatoties kompasā. — Bultiņa raustās. Bet tā kā kājiņas mēs grāmatai nepamanījām…

Viņš iesmējās nelabiem, ļauniem smiekliem un, uzsitis Edgaram uz pleca, pajautāja:

—    Nu, vecais biedrs? Vai palīdzību aizturēšanā vajag?

Edgars arī uzmanīgi skatījās uz kompasu. Tad jautāja:

—    Anton, cik precīza ir šī ierīce?

—     Baidos, ka precizitāte nav liela, — es atzinu. — Grāmatas pēdas tomēr bija ļoti vājas.

—    Precizitāte! — Edgars atkārtoja.

—     Kādus simt metrus, — es izteicu pieņēmumu. — Varbūt piecdesmit. Kā saprotu, tuvumā signāls būs pārāk spēcīgs un bultiņa sāks haotiski griezties. Atvainojiet!

—     Nepārdzīvo, Anton, tu visu izdarīji pareizi, — Gesers mani paslavēja. — Ar tik vāju norādi neviens nebūtu labāk nostrādājis. Ja simt metri, tad simt… Vai attālumu līdz mērķim vari noteikt?

—     Aptuveni, pēc spīduma intensitātes… Kilometri simt desmit — simt divdesmit.

Gesers sadrūma.

—    Grāmata jau ir Maskavā. Zaudējam laiku, kungi. Edgar!

Inkvizitors iebāza roku kabatā un izvilka dzeltenbaltu kaula lodīti. Pēc izskata — kā visparastākā amerikāņu biljarda bumba, tikai mazliet mazāka, ar virspusē haotiski iegravētām nesaprotamām pik- togrammām. Saspiedis lodīti rokā, Edgars koncentrējās.

Pēc mirkļa es sajutu, ka kaut kas mainās. It kā gaisā būtu bijis ar acīm netverams, tomēr sajūtams plīvurs, kas tagad izzūd, sarūk, iesūcas kaula lodītē…

—    Nezināju, ka Inkvizīcijai vēl palikušas Mīnoja sfēras… — Gesers noteica.

—     Nekādu komentāru. — Edgars, apmierināts ar efektu, pasmaidīja. — Viss, barjera ir noņemta. Kariniet portālu, Dižie!

Pats par sevi saprotams. Tiešais portāls, bez “tajā pusē” sakarinātiem orientieriem — tas ir uzdevums Augstākajiem. Edgars to vai nu nevarēja izdarīt, vai arī taupīja spēkus…

Gesers pašķielēja uz Zebulonu un pajautāja:

—    Atkal uzticēsiet man?

Zebulons klusējot novilka ar roku — un gaisā atvērās ar tumsu pielijis bezdibenis. Zebulons tajā iekāpa pirmais, pēc viņa, padevis mums zīmi sekot, Gesers. Es paņēmu vērtīgo Arinas zīmīti kopā ar neredzamo maģisko kompasu un gāju aiz Svetlanas.

Lai gan ārēji atšķirīgs, iekšpusē portāls izskatījās tieši tāpat. Pienbalta migla, ātras kustības sajūta, bet pilnīgi bija zudusi laika izjūta. Es centos koncentrēties — tūlīt mēs nonāksim blakus noziedzniekam, kurš nogalinājis Augstāko vampīru. Protams, mūs vada Gesers un Zebulons; Spēka ziņā no viņiem neatpaliek Svetlana; Kostja, lai arī jauns, tomēr Augstākais; un vēl Edgars ar savu komandu un Inkvizitoru artefaktiem pilnām kabatām. Un tomēr sadursme varēja izrādīties bīstama.

Taču nākamajā mirklī es sapratu, ka sadursmes nebūs.

Katrā ziņā tūlītējas sadursmes.

Mēs stāvējām uz Kazaņas dzelzceļa stacijas platformas. Blakus mums neviena nebija — cilvēki jūt, kad tuvumā atveras portāls, un nevilšus paiet malā. Toties apkārt bija ļaužu ka biezs — pat Maskavā tā ir tikai vasarā un tikai dzelzceļa stacijā. Cilvēki gāja uz vilcieniem, cilvēki kāpa ārā no vagoniem un stiepa bagāžu, cilvēki smēķēja pie vilcienu sarakstiem, gaidot, kad paziņos par viņu vilcienu, cilvēki dzēra alu un limonādi, ēda baismīgos stacijas pīrādziņus un ne mazāk aizdomīgo šaurmu. Simts metru rādiusā tagad droši vien atradās ne mazāk kā divi trīs tūkstoši cilvēku.

Es paskatījos uz rēgaino “kompasu” — bultiņa laiski grozījās.

—     Steidzami vajadzīga Pelnrušķīte, — Gesers sacīja, lūkodamies apkārt. — Jāatrod mazs graudiņš prosas maisā.

Cits aiz cita mums blakus nostājās Inkvizitori. Tikai Edgaru, kas jau bija koncentrējies un sagatavojies asam cīniņam, acīm redzami pārņēma mulsums.

—    Viņš cenšas noslēpties, — Zebulons noteica. — Lieliski, lieliski…

Bet arī viņa sejā īpašs prieks nebija manāms.

Mūsu grupai tuvojās aizelsusies sieviete ar svītrainām vaskadrānas somām uz ratiņiem. Nosvīdušajā sarkanajā sejā bija lasāma apņēmība — raksturīga tikai krievu sievietei, kura mētājas starp pilsētām, tirgojot preces, un baro vīru dulburi un trīs četrus bērnus.

—    Vai uz Uļjanovsku vēl neziņoja? — viņa painteresējās.

Svetlana uz mirkli aizvēra acis un atbildēja;

—     Būs uz pirmā ceļa pēc sešām minūtēm, izbrauks ar trīs minūšu nokavēšanos.

—    Paldies! — Nemaz nebrīnīdamās par atbildes precizitāti, sieviete devās tālāk uz pirmo platformu.

—   Tas viss ir ļoti jauki, Svetlana, — Gesers noburkšķēja. — Kādi ir priekšlikumi par grāmatas meklēšanu?

Svetlana tikai noplātīja rokas.

•  • •

Kafejnīca bija tik omulīga un tīra, cik vien iespējams stacijā. Varbūt tāpēc, ka tā atradās dīvainā vietā — pagrabstāvā, blakus bagāžas glabātavām. Daudzie stacijas bomži te nerādījās, acīmredzot īpašnieki bija atradinājuši. Ne visai jauns krievu sievišķis stāvēja aiz letes, bet ēdienu no virtuves stiepa pieklājīgi, nerunīgi kaukāzieši.

Dīvaina vieta.

Es paņēmu sev un Svetlanai sauso vīnu no trīslitru pakas. Pārsteidzoši lētu un pārsteidzoši labu. Atgriezos pie stūra galdiņa, pie kura mēs sēdējām.

—   Joprojām tepat, — Svetlana sacīja, pamājot uz Arinas zīmīti. Bultiņa “kompasā” laiski grozījās.

—   Varbūt grāmata ir noslēpta bagāžas glabātavā? — man radās doma.

Svetlana iedzēra vīnu un pamāja — vai nu piekrītot manam minējumam, vai arī samierinoties ar Krasnodaras “Merlo”.

—    Tevi kaut kas mulsina? — es uzmanīgi vaicāju.

—   Kāpēc stacija? — ar pretjautājumu atbildēja Svetlana.

—   Aizbraukt. Noslēpties.

—   Zaglim bija jānojauš par pakaļdzīšanos. Lidosta. Lidmašīna. Jebkura, — maziem malciņiem dzerot vīnu, lakoniski atbildēja Svetlana.

Es noplātīju rokas.

Tas nudien bija dīvaini. Citādais nodevējs, lai kas viņš būtu, paķēris “Fuarānu”, varēja vai nu mēģināt paslēpties, vai aizbēgt. Viņš izvēlējies otro variantu. Bet kāpēc vilciens? Divdesmit pirmajā gadsimtā vilciens kā bēgšanas līdzeklis?

—   Varbūt viņš baidās lidot? — Svetlana iedomājās.

Es iespurdzos. Protams, aviokatastrofā pat Citādajam ir maz izredžu izdzīvot. Tomēr paskatīties varbūtības līnijas trīs četras stundas uz priekšu, noskaidrot, vai lidmašīnai nedraud katastrofa, spēj pat visvājākais Citādais.

Bet Vitezslava slepkava nebija vājš.

—    Viņam vajag turp, kur lidmašīnas nelido, — man ienāca prātā.

—     Vismaz varēja aizlidot prom no Maskavas, tālāk no pakaļdzīšanās.

—     Nē, — es ļoti apmierināts palaboju Svetlanu. — Tas neko nedos. Mēs būtu aptuveni noteikuši viņa atrašanās vietu, sapratuši, ar kuru lidmašīnu aizlidojis zaglis, nopratinājuši pasažierus, paņēmuši datus no lidostas novērošanas kamerām un noteikuši, kas viņš ir. Tad Gesers vai Zebulons būtu atvēruši portālu… lai kur viņš būtu aizskrējis, uz turieni arī būtu atvēruši. Un šī situācija būtu tā pati. Tikai mēs savu ienaidnieku pazītu pēc izskata.

Svetlana pamāja. Tad paskatījās pulkstenī un pašūpoja galvu. Uz mirkli pievēra acis un apmierināta pasmaidīja.

Tātad ar Nadjušu viss ir kārtībā.

—     Kāpēc viņam vispār vajadzēja bēgt… — Svetlana domīgi ieteicās. — Diez vai “Fuarānā” aprakstītais rituāls prasa daudz laika. Burve taču pārvērta par Citādajiem lielu skaitu kalpu, kad viņai uzbruka. Slepkavam daudz vieglāk būtu izmantot grāmatu, kļūt par Dižu… par pašu Dižāko. Bet tad vai nu cīnīties ar mums, vai iznīcināt “Fuarānu” un noslēpties. Ja viņš kļūs spēcīgāks par mums, mēs gluži vienkārši nespēsim viņu atmaskot.

—     Varbūt viņš jau ir kļuvis spēcīgāks, — es piebildu. — Ja jau Gesers sāka runas par Nadjas iniciāciju…

Svetlana pamāja.

—     Nav priecīga perspektīva. Ja nu “Fuarānu” izmantojis pats Edgars, bet tagad spēlē teātri, tēlo meklējumus? Ar Vitezslavu viņam bija sarežģītas attiecības, un viņš pats ir viltīgs lapsa… ja nu tagad sagribējis kļūt par spēcīgāko Citādo pasaulē…

—     Bet kam tad viņam grāmata? — es iesaucos. — Būtu atstājis uz vietas, un viss! Mēs pat nesaprastu, ka Vitezslavs nogalināts. Norakstītu visu uz aizsargburvestībām, ko vampīrs nav pamanījis.

—     Prātīga doma, — Svetlana piekrita. — Nē, slepkavam nebija vajadzīgs Spēks. Vai arī — ne tikai Spēks. Viņam vajag arī grāmatu.

Es piepeši atcerējos Semjonu.

—     Ir kāds, ko slepkava grib padarīt par Citādo! Viņš saprata, ka izmantot grāmatu viņam neļaus. Tāpēc nogalināja Vitezslavu… tagad nav svarīgi, kā tieši. Sarīkoja rituālu un kļuva par ļoti spēcīgu Citādo. Noslēpa grāmatu… kaut kur šeit, stacijā. Un tagad cer to izvest.

Svetlana pastiepa man roku, un mēs virs galda svinīgi sarokojāmies.

—     Bet tikai kā “izvest”? — Svetlana pārjautāja. — Te tagad ir divi spēcīgākie Maskavas magi…

—    Trīs, — es palaboju.

Svetlana saviebās un sacīja:

—    Tad jau četri. Kostja tomēr ir Augstākais…

—     Smurgulis viņš ir, lai arī Augstākais… — es nomurmināju. Nespēju aptvert, ka puika dažu gadu laikā nonāvējis desmitiem cilvēku.

Bet vēl pretīgāk bija tas, ka tieši mēs devām licences…

Svetlana saprata, par ko es domāju, paglāstīja man plaukstu un klusi noteica:

—     Nepārdzīvo! Viņš nespēja iet pret savu dabu. Ko tu varēji darīt? Nogalināt viņu?

Es pamāju.

Dabiski, ka nevarēju.

Bet negribēju pat pats sev to atzīt.

Lēni atvērās durvis, un kafejnīcā ienāca Gesers, Zebulons, Edgars, Kostja… un Olga. Spriežot pēc tā, ka viņi visi kopā kaut ko enerģiski apsprieda, Olga jau bija lietas kursā.

—     Edgars piekritis piesaistīt rezerves… — Svetlana klusi noteica. — Tātad ir pavisam slikti.

Magi pienāca pie mūsu galdiņa, un es ievēroju, ka viņu skatieni ātri slīdēja pa “kompasu”. Kostja piegāja pie letes un pasūtīja glāzi sarkanvīna. Bufetniece sāka smaidīt — vai nu viņš bija izmantojis drusciņu vampīra šarma, vai arī vienkārši bija iepaticies. Ai, ai, tan- tīt… nesmaidi šim jauneklim, kas tevī raisa ne īsti mātišķas, ne īsti sievišķīgas jūtas. Šis jauneklis tā prot skūpstīt, ka tavā sejā smaids sastings uz visiem laikiem…

—     Kostja ar Inkvizitoriem pārmeklēja visas bagāžas glabātavas, — Gesers sacīja. — Tukšs.

—     Bet mēs pārķemmējām visu staciju. — Zebulons labsirdīgi nosmējās. — Seši Citādie, nav iesaistīti.

—     Un neiniciēta meitenīte… — ar atbildes smaidu piemetināja Olga. — Jā, jā, es pamanīju. Ar viņu nodarbosies.

Zebulona smaids kļuva vēl platāks — tas bija vesels smaidiņu apmaiņas seanss.

—    Atvaino, Dižā! Ar viņu jau nodarbojas.

Parastā situācijā saruna tagad tikai sāktos.

—    Pietiek, Dižie! — Edgars uzbļāva. — Runa nav par vienu potenciālu Citādo. Runa ir par mūsu pastāvēšanu!

—     Arī taisnība! — Zebulons piekrita. — Vai palīdzēsiet, Boris Ignatjevič?

Kopā ar Geseru viņi mūsu galdiņam piebīdīja vēl vienu. Kostja klusējot atstiepa krēslus — un nu jau visa kompānija apsēdās blakus. Parasta lieta — brauc cilvēki atpūsties vai komandējumā, īsina laiku stacijas kafejnīcā…

—    Vai nu viņa šeit nav, vai arī viņš prot maskēties pat nojums, — Svetlana sacīja. — Katrā ziņā es palūgtu atļauju iet prom. Ja mani ievajadzēsies, pasauksiet.

—     Ar tavu meitu viss ir kārtībā, — Zebulons caur zobiem novilka. — Dodu godavārdu.

—    Mums var tevi ievajadzēties, — Gesers viņu atbalstīja.

Svetlana nopūtās.

—     Geser, tik tiešām, atlaidiet Svetlanu, — es lūdzu. — Jūs taču saprotat, Spēks mums tagad nav vajadzīgs.

—    Bet kas ir vajadzīgs? — Gesers painteresējās.

—     Viltība un pacietība. Viltības jums ar Zebulonu ir atliku likām. Bet pacietību jūs no uztrauktas mātes nesagaidīsiet.

Gesers pašūpoja galvu un pašķielēja uz Olgu. Viņa tikko manāmi pamāja.

—    Brauc pie meitiņas, Svēta, — Gesers atļāva. — Tev taisnība. Ja ievajadzēsies — pasaukšu un iekarināšu portālu.

—    Esmu jau prom, — Svetlana atbildēja un, uz mirkli pieliekusies man klāt un ar lūpām pieskārusies vaigam, izgaisa. Portāls bija tik sīciņš, ka es to pat nepamanīju.

Bet cilvēki kafejnīcā nepamanīja pat Svetlanas pazušanu. Mēs viņiem bijām neredzami, viņi negribēja mūs redzēt.

—    Spēcīga, — Zebulons noteica. Tad pastiepa roku Kostjas virzienā, paņēma no viņa neizdzerto glāzi un iemalkoja. — Nu, jums labāk redzams, Geser… Ko tālāk, Inkvizitora kungs?

—    Gaidām, — Edgars īsi atbildēja. — Viņš atnāks pēc grāmatas.

—    Vai viņa, — Zebulons palaboja. — Vai viņa…

Mēs nolēmām operatīvo štābu neorganizēt. Tā arī sēdējām kafejnīcā, kaut ko ēzdami un kaut ko dzerdami. Kostja pasūtīja gaļu tatāru gaumē — bufetniece nobrīnījās, bet tūlīt aizsteidzās uz virtuvi. Pēc brīža no turienes izdrāzās jauns puisis un aizskrēja kaut kur pēc gaļas.

Gesers pasūtīja kotleti Kijevas gaumē. Pārējie iztika ar vīnu, alu un visādiem sīkiem uzkožamiem — tādiem kā kaltēti kalmāri un pistācijas.

Es skatījos, kā Kostja sukā iekšā gandrīz jēlo gaļu, un domāju par nezināmā noziedznieka uzvedību. “Meklējiet motīvu!” novēlēja Šerloks Holmss. Atradīsim motīvu — atradīsim arī noziedznieku. Viņa mērķis nav kļūt par visspēcīgāko Citādo — viņš par tādu jau ir kļuvis vai var kļūt jebkurā brīdī. Bet kas tad? Šantāža? Muļķīgi. Diktēt savu gribu visām Sardzēm un Inkvizīcijai viņš nespēs, atkārtos Euarānas likteni… Iespējams, ka noziedznieks grib izveidot savu, alternatīvu Citādo organizāciju? Šogad Sanktpēterburgā taču tika sagrauta “mežonīgo Tumšo” organizācija… sagrauta ar milzīgām grūtībām. Slikts piemērs aizrauj, kāds varēja ļauties kārdinājumam. Un visbriesmīgākais, ka šis kāds varēja būt pat Gaišais. Radīt jaunu Nakts Sardzi. Supersardzi. Pilnībā likvidēt Tumšos, sagraujot Inkvizīciju un daļu Gaišo pārvilinot savā pusē…

Slikti. Ļoti slikti, ja tas ir tā. Tumšie nepadosies bez cīņas. Mūsdienu pasaulē, kas piebāzta ar masveida iznīcināšanas ieročiem, ķīmiskajām rūpnīcām, atomelektrostacijām, viņu trieciens var sagraut visu pasauli. Ir pagājis laiks, kad Spēka variants varēja nodrošināt uzvaru. Bet varbūt tāds laiks nekad arī nav bijis…

—     Bultiņa, — Edgars sacīja. — Skatieties!

Mans “kompass” bija pārstājis tēlot ventilatoru. Bultiņa sāka kustēties lēnāk. Sastinga, ietrīsējās — un lēnām pagriezās, norādot virzienu.

—     Yes! — iesaucās Kostja, pielecot kājās. — Sanāca!

Kādu sekundes daļu es atkal ieraudzīju viņā puisīti vampīru, kurš vēl nav nogaršojis cilvēka asinis un ir pārliecināts — par Spēku nekad un ne ar ko nenāksies maksāt…

—     Uz priekšu, kungi! — Edgars strauji piecēlās. Paskatījās uz bultiņu, tad, izsekojis virzienam, paskatījās uz sienu un pārliecināts noteica: — Uz vilcieniem!

3.  NODAĻA

Parasta stacijas aina — pa peroniem drudžaini skraida ļaužu saujiņa, cenšoties tikt skaidrībā, no kurienes aties — ja vien nav jau atgājis — viņu vilciens. Nez kāpēc visbiežāk tādas kavētājas ir vai nu milzīgām, rūtainām vaskadrānas somām apkrautas tirgones vai gluži pretēji — inteliģenti ļaudis, kuru vienīgā bagāža ir Samsonite diplomātčemodāni un ādas rokasssomiņas.

Mēs pārstāvējām eksotisku otrās kategorijas paveidu — bagāžas nebija vispār un izskatījāmies dīvaini, tomēr iedvesām cieņu.

Uz perona bultiņa atkal sāka virpuļot — mēs tuvojāmies grāmatai.

—    Cenšas aizbraukt, — Zebulons svinīgi pavēstīja. — Tā… tūlīt noskaidrosim, kuri vilcieni brauc projām…

Tumšā skatiens aizmiglojās — viņš pareģoja nākotni, cenšoties saredzēt, kurš vilciens pirmais aties no perona.

Es paskatījos uz informācijas tablo mums aiz muguras un sacīju:

—    Tūlīt aties Maskava-Almati. Pēc piecām minūtēm no otrā ceļa.

Zebulons atgriezās no saviem gaišredzības ceļojumiem un paziņoja:

—    Vilciens uz Kazahstānu no otrā ceļa. Pēc piecām minūtēm.

Viņš izskatījās ļoti apmierināts.

Kostja tikko dzirdami iespurdzās.

Gesers demonstratīvi paskatījās uz tablo un pamāja.

—      Jā, tev taisnība, Zebulon… Bet nākamais tikai pēc pusstundas.

—     Apturam vilcienu, izķemmējam vagonus, — Edgars ātri ierosināja. — Tā?

—    Vai tavi slaisti pratīs atrast Citādo? — Gesers pavaicāja. — Ja viņš maskējas? Ja viņš ir mags ārpus kategorijām?

Edgars acīm redzami saguma un papurināja galvu.

—     Tur jau tā lieta, — Gesers pamāja. — Grāmata bija stacijā. Viņš bija stacijā. Mēs nespējām atklāt ne “Fuarānu”, ne noziedznieku. Kāpēc tu nolēmi, ka vilcienā to izdarīt būs vieglāk?

—    Ja viņš ir vilcienā, tad visvienkāršāk ir iznīcināt vilcienu, — Zebulons sacīja. — Un problēma likvidēta.

Iestājās klusums.

Gesers pašūpoja galvu.

—    Saprotu, nepatīkams lēmums, — Zebulons piekrita. — Man ari nepatīk. Kālab aizlaist postā tūkstoš dzīvību… Bet vai mums ir izvēle?

—    Ko tu ierosini, Dižais? — Edgars pajautāja.

—     Ja, — Zebulons šo vārdu izcēla ar intonāciju, — grāmata “Fuarāna” tik tiešām ir vilcienā, tad mums jāsagaida brīdis, kad vilciens būs neapdzīvotā apvidū. Kazahstānas stepes pilnībā derēs. Un tālāk… saskaņā ar plāniem, kas Inkvizīcijai paredzēti tamlīdzīgiem gadījumiem.

Edgars nervozi paraustīja galvu — un viņam, kā vienmēr uztraukuma brīdi, izlauzās viegls baltieša akcents.

—     Tas nav labs lēmums, Dižais. Es nevaru to pieņemt viens, vajadzīga Tribunāla sankcija.

Zebulons paraustīja plecus, ar visu savu izskatu rādot — viņš tikai piedāvājis.

—     Katrā ziņā jāpārliecinās, ka grāmata ir vilcienā, — Gesers sacīja. — Es ierosinu… — Viņš paskatījās uz mani un tikko manāmi pamāja. — Ierosinu, lai Antons no Nakts Sardzes, Konstantīns no Dienas Sardzes un kāds no Inkvizīcijas iesēstas vilcienā un visu pārbauda. Liela grupa nav vajadzīga. Bet mēs… ieradīsimies no rīta un nolemsim, ko darīt tālāk.

—     Brauc, Kostja, — Zebulons maigi noteica, uzsitot jaunajam vampīram uz pleca. — Gesers prātīgi runā. Laba kompānija, tāls ceļš, interesants darbiņš — tev patiks.

Izsmejošais skatiens manā virzienā bija gandrīz nemanāms.

—      Tā… mēs iegūsim laiku, — Edgars piekrita. — Es pats braukšu. Un savējos paņemšu līdzi. Visus.

—    Palikusi vēl minūte, — Olga klusi noteica. — Ja esat izlēmuši, tad uz priekšu.

Edgars pamāja ar roku savai brigādei, un mēs aizskrējām uz vilcienu. Pie paša pirmā vagona Edgars kaut ko pateica pavadonim — jaunam ūsainam kazaham. Tam seja atmaiga, kļuva miegaina un vienlaikus — priecīga, un viņš pagāja malā, ļaujot mums iekāpt. Mēs ievēlāmies tamburā. Es paskatījos laukā — Zebulons, Gesers un Olga stāvēja uz perona, skatīdamies mums nopakaļ. Olga kaut ko klusi runāja.

—                  Ievērojot situāciju, es uzņemos vadību, — Edgars paziņoja.

—   Vai iebildumu nav?

Es pašķielēju uz sešiem Inkvizitoriem, kas stāvēja viņam aiz muguras, un klusēju. Toties Kostja nenoturējās:

—      Skatoties, kādas būs pavēles. Es pakļaujos tikai Dienas Sardzei.

—    Atkārtoju — operāciju vadu es, — Edgars auksti noteica. — Ja neesat ar mieru, tad palūgšu pazust no šejienes.

Kostja minstinājās tikai īsu brīdi, tad nolieca galvu.

—     Atvainojiet, Inkvizitor! Es neveikli pajokoju. Saprotams, ka jūs te esat galvenais. Bet, ja vajadzēs, es sazināšos ar savu vadību.

—     Vispirms lēksi, tad prasīsi atļauju, — Edgars tomēr nolēma salikt punktus uz i.

—    Labi, — Kostja pamāja. — Atvainojiet, Inkvizitor!

Ar to gandrīz jau uzliesmojušais dumpis bija apdzēsts. Edgars pamāja un, izliecies no tambura, pasauca pavadoni.

—    Kad izbraucam?

—    Tūlīt! — pavadonis atbildēja, skatoties uz Inkvizitoru ar padevīga suņa acīm. — Tūlīt, jākāpj iekšā!

—    Tad kāp! — Edgars pagāja malā.

Pavadonis vēl aizvien ar priecīgas padevības izteiksmi sejā ienāca tamburā. Vilciens uzreiz sakustējās. Pavadonis šūpojoties stāvēja atvērtajās durvīs.

—    Kā sauc? — Edgars pajautāja.

—    Ashats. Ashats Kurmangalijevs.

—     Aizver durvis! Strādā, kā teikts instrukcijā! — Edgars saviebās. — Mēs esam tavi labākie draugi. Mēs esam tavi viesi. Tev mums jānoorganizē vietas vilcienā. Saprati?

Noklaudzēja durvis, pavadonis tās aizslēdza un atkal izstiepās Edgara priekšā.

—     Sapratu. Jāiet pie vilciena priekšnieka. Man ir maz vietu. Četras brīvas.

—     Ejam pie priekšnieka, — Edgars piekrita. — Anton, kas ar kompasu?

Es pacēlu zīmīti un ieskatījos Mijkrēšļa “kompasā”.

Bultiņa lēni griezās.

—    Šķiet, grāmata ir vilcienā.

—    Drošības labad vēl pagaidīsim, — Edgars nolēma.

Mēs jau bijām attālinājušies no stacijas kādu kilometru, bet bultiņa turpināja griezties. Zaglis, lai kas viņš būtu, brauca kopā ar mums.

—     Viņš, maita, ir vilcienā, — Edgars nosprieda. — Gaidiet mani šeit! Es aiziešu pie vilciena priekšnieka, mums kaut kur jāiekārtojas.

Kopā ar laimīgi smaidošo pavadoni viņi izgāja gaitenī. Otrs pavadonis, ieraugot pārinieku, kaut ko ātri pateica kazahu valodā, sašutis vicinot rokas, bet uzdūrās Edgara skatienam un apklusa.

—     Vienkāršāk būtu uzkārt kaklā plāksnīti — “Mēs esam Citādie”, — Kostja noteica. — Ko viņš dara? Ja vilcienā patiešām ir Augstākais Citādais, viņš jutīs maģiju…

Kostjam bija taisnība. Daudz labāk būtu bijis likt lietā naudu — tā uz cilvēkiem iedarbojas tikpat maģiski. Bet Edgars laikam pārāk nervozēja…

—    Vai tu jūti maģiju? — pēkšņi pavaicāja viens no jaunākajiem Inkvizitoriem.

Kostja apmulsis pagriezās pret viņu un pašūpoja galvu.

—     Neviens nejutis. Edgaram ir pak|aušanās amulets. Tas nostrādā tikai tuvumā.

—     Inkvizitoru pekstiņi… — Kostja nomurmināja, acīm redzami aizskarts. — Vienalga, labāk nelēkt acīs. Vai ne, Anton?

Es negribīgi pamāju.

•  • •

Edgars atgriezās pēc minūtēm divdesmit. Kā viņš bija pierunājis vilciena priekšnieku — iedevis naudu vai izmantojis noslēpumaino “pakļaušanās amuletu” —, es neprasīju. Edgara seja bija apmierināta un mierīga.

—                   Sadalīsimies divās grupās, — viņš uzreiz nokomandēja.

—   Jūs, — mājiens uz Inkvizitoru pusi, — paliksiet šajā vagonā. Aizņemsiet pavadoņu kupeju un pirmo kupeju, tieši sešas vietas. Ashats jūs izvietos… un vispār vērsieties pie viņa, ja ko vajag, nekautrējieties. Aktīvi nerīkoties un amatierdetektīvus netēlot. Uzvedieties kā… kā cilvēki. Par situāciju ziņojiet man ik pēc trim stundām… vai pēc vajadzības. Mēs būsim septītajā vagonā.

Inkvizitori klusējot sekoja smaidīgajam pavadonim. Edgars pagriezās pret mums ar Kostju.

—    Mēs aizņemsim septītajā vagonā ceturto kupeju. Uzskatīsim to par mūsu pagaidu bāzi. Ejam!

—     Vai ir parādījies kāds plāns, šef? — ne gluži ar ironiju, ne gluži no sirds painteresējās Kostja.

Edgars brīdi skatījās uz viņu — acīmredzot arī centās saprast, kā jautājumā ir vairāk — intereses vai zobgalības, uz kuru nav vērts atbildēt. Tomēr atbildēja:

—     Par manu plānu jūs uzzināsiet, kad pienāks laiks. Tagad es gribu iedzert kafiju un divas trīs stundas pagulēt. Tieši tādā secībā.

Mēs ar Kostju sekojām Edgaram. Vampīrs pasmīnēja. Es nevilšus piemiedzu ar aci. Padoto statuss mūs tomēr apvienoja… lai ko es domātu par Kostju.

Vagons, kurā brauc vilciena priekšnieks, ir vislabākais visā sastāvā. Te vienmēr darbojas kondicionētāji. Allaž ir verdošs ūdens, bet pavadonim — tējas stiprums. Visbeidzot, te ir tīrs — pat aziātu vilcienos, bet veļu izdod slēgtās pakās, un tā tik tiešām pēc iepriekšējā reisa ir izmazgāta. Darbojas abas tualetes, un tajās var droši iet iekšā bez gumijas zābakiem.

Un lai pasažiera laime būtu pilnīga, štāba vagonam vienā pusē ir piekabināts restorānvagons, bet otrā guļamvagons, ja sastāvā tāds vispār ir.

Vilcienā Maskava-Almati guļamvagons bija. Mēs izgājām tam cauri, ar interesi vērojot pasažierus. Pārsvarā tie bija svarīga izskata, tukli kazahi, gandrīz visi ar portfeļiem, no kuriem tie nešķīrās pat ejās. Daži jau dzēra tēju no krāsainām pialām, citi lika uz galda gaļas uzkožamos, kārtoja pudeles un lauza gabalos vārītas vistas. Bet vairākums tomēr vēl stāvēja tamburos, vērojot garām slīdošās Maskavas piepilsētas.

Interesanti, ko viņi — tagad neatkarīgas valsts pilsoņi — jūt, skatoties uz savu bijušo galvaspilsētu? Vai tiešām gandarījumu par neatkarību? Vai tomēr nostalģiju?

Nezinu. Nejautāsi taču, bet, ja pajautāsi, nav teikts, ka godīgi atbildēs. Bet ielauzties apziņā, piespiest runāt vaļsirdīgi — tā nav mūsu metode.

Lai jau labāk priecājas un lepojas par savu neatkarību, par savu valstiskumu, par savu korupciju. Ja jau Sanktpēterburgā nesen priecājās par trīssimto jubileju un teica: “Lai kaut visu izzog, toties mūsējie izzags, nevis maskavieši,” — kāpēc tad lai kazahi un uzbeki, ukraiņi un tadžiki nejustu to pašu? Ja vienotas valsts iekšienē tiek novilktas robežas starp republikām un pilsētām, kādas var būt pretenzijas pret bijušā komunālā dzīvokļa kaimiņiem? Atdalījās istabiņas ar logiem uz Baltijas jūru, atdalījās lepnie gruzīni un kir- gīzi ar savu pasaulē vienīgo augstkalnu jūras kara floti, visi priecīgi atdalījās. Palika tikai lielā virtuve Krievija, kur kādreiz vienā lielā impērijas katlā mutuļoja tautas. Nu un labi. Nu un lai! Toties mums dzīvoklī ir gāze! Bet jums?

Lai priecājas! Lai visiem ir labi! Gan Sanktpēterburgas iedzīvotājiem, kas jūsmo par jubileju, — viena jubileja, kā zināms, veselu gadsimtu baro. Gan pirmoreiz savu valsti nodibinājušajiem kaza- hiem un kirgīziem… lai gan viņi, protams, minētu veselu lērumu pierādījumu tam, cik sena ir viņu valsts. Gan brāļiem slāviem, kurus tā nospieda lielā brāļa eksistence. Gan mums, krieviem, kas tik azartiski nicina provincē Maskavu, bet Maskavā provinci.

Uz īsu mirkli, pašam negaidīti, es sajutu riebumu. Nē, ne jau pret šiem pasažieriem kazahiem un ne pret līdzpilsoņiem Krievijas iedzīvotājiem. Pret cilvēkiem. Pret visiem cilvēkiem pasaulē. Ar ko mēs, Nakts Sardze, nodarbojamies? Nošķirt un aizsargāt? Blēņas! Neviens Tumšais, neviena Dienas Sardze nesagādā cilvēkiem tik daudz ļaunuma, cik viņi paši sev. Vai gan izsalcis vampīrs ir salīdzināms ar pavisam parastu maniaku, kas liftos izvaro un nogalina meitenes? Vai gan bezjūtīga ragana, kas par naudu uzlaidusi sērgu, ir salīdzināma ar humānu prezidentu, kurš naftas dēļ izšauj ļoti precīzas raķetes?

Lai mēris piemeklē abus jūsu namus…

Es apstājos tamburā, palaižot Kostju pa priekšu. Sastingu, skatoties uz piespļaudīto grīdu, kur jau bija sakrājies pirmais ducis smirdīgu cigarešu galu.

Kas ar mani notiek?

Vai tās ir manas domas?

Nē, nav ko izlikties. Manas, nevis svešas. Neviens man galvā nav līdis, pat Augstākais Citādais nespētu nepamanīts to izdarīt.

Tas esmu es — tāds, kāds esmu.

Bijušais cilvēks.

Ļoti noguris, itin visā uz pasaules vīlies Gaišais Citādais.

Tieši tad arī gribas aiziet uz Inkvizīciju. Kad tu pārstāj saskatīt atšķirību starp Gaišajiem un Tumšajiem. Kad cilvēki tev vairs nešķiet pat aitu bars, bet zirnekļu sauja burkā. Kad tu pārstāj ticēt, ka iespējams kas labāks, un viss, ko gribi, ir saglabāt status quo. Sev. Tiem nedaudzajiem, kas tev vēl ir dārgi.

—    Negribu, — es teicu, it kā būtu skaitījis burvestību, lai uzslietu neredzamu vairogu pret ienaidnieku — pats pret sevi. — Negribu! Tev… nav varas… pār mani… Anton Gorodecki!

Kostja, ko no manis šķīra divas durvis un četri biezi stikli, pagriezās un neizpratnē paskatījās uz mani. Sadzirdēja? Vai vienkārši brīnās, kāpēc es apstājos?

Māksloti pasmaidījis, es atvēru durvis un iegāju klabošajā pārejā starp vagoniem.

•  • •

Štāba vagons tik tiešām bija glauna vieta. Tīri paklājiņi uz grīdas, celiņš gaitenī, balti aizkari pie logiem, mīksti matrači, kas nebūt neatgādināja nēģera Džima kukurūzas vālītēm piebāzto gultas maisu.

—     Kurš gulēs apakšā, kurš — augšā? — Edgars lietišķi noprasīja.

—    Man vienalga, — Kostja atbildēja.

—    Es labāk gulētu augšā, — es atteicu.

—    Es arī, — Edgars pamāja. — Norunājuši.

Pie durvīm pieklājīgi pieklauvēja.

—    Jā! — Inkvizitors pat galvu nepagrieza.

Ienāca vilciena priekšnieks — ar paplāti, uz kuras bija gan niķelēta tējkanna ar verdošu ūdeni, gan mazāka kanniņa ar tējas stiprumu, gan tasītes, gan vafelītes un pat kārbiņa ar saldo krējumu. Nopietns vīrietis — plecīgs, ar krāšņām ūsām, formas tērps sēž kā uzliets. Bet seja — dumja, dumja, kā tikko dzimušam kucēnam.

—    Dzeriet uz veselību, dārgie viesi!

Viss skaidrs. Arī jūtama amuleta iedarbība. Tomēr tas, ka Edgars ir Tumšais, ietekmēja viņa metodes.

—     Paldies! Cienītais, ziņo mums par visiem, kuri iesēdās Maskavā, bet pa ceļam izkāpj, — saņemot paplāti, Edgars palūdza. — Jo īpaši par tiem, kuri izkāpj nevis savā stacijā, bet agrāk.

—     Tiks izdarīts, jūsu labdzimtība! — vilciena priekšnieks pamāja.

Kostja ieķiķinājās.

Es pagaidīju, kamēr nabags iziet, un pavaicāju:

—    Kāpēc “jūsu labdzimtība”?

—    Kā lai es zinu? — Edgars paraustīja plecus. — Amulets cilvēkus noskaņo uz pakļaušanos. Bet, ko viņi manī tajā brīdī saskata — bargu revidentu, mīļoto vectētiņu, cienījamu mākslinieku vai ģene- rālisimusu Staļinu —, tā ir viņu problēma. Šitas, redzams, Akuņinu salasījies vai vecas filmas saskatījies.

Kostja atkal iespurdzās.

—    Nekā jautra te nav, — Edgars sadusmojās. — Un nekā briesmīga arī. Cilvēku psihi maksimāli saudzējoša metode. Puse stāstu par to, ka kāds Jakuboviču mašīnā vedis vai Gorbačovu bez rindas palaidis, rodas tāpēc, ka stāstītājiem notikums ir iedvests.

—     Ne jau par to es smejos, — Kostja paskaidroja. — Es iedomājos jūs baltgvardu virsnieka formā… šef. Iedvešat cieņu.

—    Smejies, smejies… — lejot sev tēju, Edgars sacīja. — Ko rāda kompass?

Es klusējot noliku zīmīti uz galda. Gaisā iekārās Mijkrēšļa tēls — kompasa aplis un bultiņa, kas lēni griezās.

Ielējis sev tēju, es iedzēru malku. Tēja bija garšīga. Vārīta no sirds, kā “labdzimtībām” pienākas.

—    Tas nelietis ir vilcienā… — Edgars nopūtās. — Kungi, es neslēpju no jums alternatīvu. Vai nu mēs saņemsim ciet noziedznieku, vai vilciens tiks iznīcināts. Kopā ar visiem pasažieriem.

—     Kādā veidā? — Kostja lietišķi noprasīja.

—     Ir varianti. Gāzesvada sprādziens blakus sastāvam, nejauša armijas raķetes palaišana no iznīcinātāja… sliktākajā gadījumā — raķete būs ar kodolgalviņu.

—                  Edgar! — Man ļoti gribējās ticēt, ka viņš sabiezina krāsas.

—   Šeit ir vismaz pustūkstotis pasažieru!

—    Mazliet vairāk, — Inkvizitors pielaboja.

—    To nedrīkst darīt!

—     Nedrīkst palaist garām grāmatu. Nedrīkst pieļaut, ka bez- principiāls Citādais rada sev gvardi un sāk pārkārtot pasauli atbilstoši savai gaumei.

—     Bet mēs taču nezinām, ko viņš grib!

—    Mēs zinām, ka viņš, ne mirkli nešauboties, nogalināja Inkvizitoru. Mēs zinām, ka viņš ir ļoti spēcīgs un cenšas sasniegt kādu mums nezināmu mērķi. Saki, Gorodecki, — ko viņš ir aizmirsis Vidusāzijā?

Es paraustīju plecus.

—                  Tur ir vairāki seni Spēka centri… — Edgars nomurmināja.

—   Zināms daudzums bezvēsts pazudušu artefaktu, vairākas slikti kontrolētas teritorijas… Un kas vēl?

—    Miljards ķiniešu, — Kostja pēkšņi ierunājās.

Tumšie sāka blenzt viens uz otru.

—    Tu esi pavisam jucis… — Edgars nedroši noteica.

—     Miljards ar astīti, — Kostja ar izsmieklu precizēja. — Ja nu viņš grasās caur Kazahstānu tikt līdz Ķīnai? Tā tik būs armija! Miljards Citādo! Un vēl ir Indija…

—    Ej tu ratā! — Edgars atgaiņājās. — Pat idiots ko tādu neizdarīs. No kurienes Spēku ņemsim, ja trešdaļa iedzīvotāju pārvērtīsies par Citādajiem?

—    Varbūt viņš ir idiots? — Kostja nelikās mierā.

—    Tāpēc mēs arī spersim ārkārtējus soļus, — Edgars atcirta.

Viņi runāja nopietni. Nemaz nešauboties, vai drīkst nonāvēt

šos noburtos pavadoņus, komandējumā sūtītos apaļvaidžus, viet- kartēs braucošos trūcīgos ļaudis. Vajag — tātad vajag. Fermeri, kas iznicina ar mutes un nagu sērgu saslimušos lopus, arī pārdzīvo.

Tēju dzert vairs negribējās. Es piecēlos un izgāju no kupejas. Edgars mani pavadīja ar saprotošu skatienu, kurā nebija ne mazākās līdzjūtības.

Vagons jau bija noklusis, cilvēki gatavojās gulētiešanai. Dažas durvis uz kupejām vēl bija atvērtas, kāds nīka tamburā, gaidot, kad atbrīvosies tualete, kaut kur šķindēja glāzes, bet vairumu pasažieru Maskava bija pārāk nogurdinājusi.

Es kūtri domāju, ka pēc visiem melodrāmas likumiem tagad pa gaiteni būtu jāskraida eņģeļiem līdzīgiem bērneļiem ar nevainīgām sejiņām. Lai es vēl pilnīgāk izjustu, cik briesmīgs ir Edgara piedāvātais plāns…

Bērneļu nebija. Viņu vietā no vienas kupejas izlīda resnītis noplukušā triko un izstaipītā apakškreklā. Sarkanais, nosvīdušais ģīmis jau bija izplūdis no izdzertā alkohola. Vīrišķis gurdi paskatījās man cauri, nožagojās un paslēpās atpakaļ kupejā.

Roka pati pastiepās pēc atskaņotāja. Es iebāzu skaļruņa podziņas ausīs, uz labu laimi ieliku disku un piespiedos pie stikla. Neko nered/.u, neko nedzirdu. Un, skaidrāks par skaidru, neko neteikšu.

Atskanēja klusa liriska melodija, un smalka balstiņa sāka dziedāt:

—                                                Tu krūmos ieskriet nepaspēsi,

Kad bise tevi noguldīs.

Nav pasaulē skaistuma brīnišķāka Par morfija ģenēzes abstinenci…

Tas taču ir Lass, mans paziņa no “Asoles”. Disks, ko viņš man uzdāvināja. Pasmaidījis es uzgriezu skaņu skaļāk. Tieši tas man tagad ir vajadzīgs…

—  Bērna vaibsti atgriezīsies astrālā,

No mūsu asins dzelzi izkausēs,

Nav pasaulē skaistuma brīnišķāka Par morfija ģenēzes abstinenci…

Sasodīts… Visu panku panks. Tas pat nav Šnurs ar savām jautrajām rupeklībām…

Kāda roka man uzsita uz pleca.

—    Edgar, katrs atslābinās, kā māk, — es nopurpināju.

Kāds man viegli iebakstīja zem ribām.

Es pagriezos.

Un apstulbu.

Manā priekšā stāvēja Lass un plati smaidīja, mūzikas taktī dancojot. Es skaņu tomēr biju uzgriezis par skaļu.

—    Patīkami, dritvaikociņ! — viņš ar entuziasmu uzsauca, tiklīdz es noņēmu austiņas. — Tu cilvēks ej pa vagonu, nevienu neaiztiec, bet te pēkšņi tavas dziesmas kāds klausās! Ko tu, Anton, te dari?

—     Braucu… — tas bija viss, ko man izdevās izdvest, izslēdzot atskaņotāju.

—    Tiešām? — Lass jūsmoja. — Kas to būtu domājis! Un uz kurieni brauc?

—    Uz Almati.

—    Jāsaka “uz Almatiem”! — Lass pamācoši sacīja. — Labi, turpinām sarunu. Kāpēc ne ar lidmašīnu?

—    Bet tu kāpēc? — es beidzot aptvēru, ka notiekošais atgādina pratināšanu.

—    Es esmu aerofobs, — Lass lepni pavēstīja. — Nē, ja ļoti vajag, tad litrs viskija palīdz noticēt aerodinamikai. Bet tas ir ārkārtējā gadījumā. Uz Japānu vai Štatiem… uz turieni vilcieni neiet.

—    Darīšanās brauc?

—    Atpūsties, — Lass pamāja. — Ne jau uz Turciju es braukšu, un ne uz Kanāriju salām, pareizi? Un tu — darīšanās?

—    Nu ja, — es pamāju. — Grasos Maskavā tirgot kumisu un šubatu.

—    Kas ir šubats? — Lass painteresējās.

—   Nu… kefīrs no kamieļa piena.

—   vSuper, — Lass piekrita. — Tu esi viens?

—   Ar draugiem.

—    Nāc pie manis! Kupeja ir tukša. Šubata man nav, bet kumiss atradīsies.

Lamatas?

Es paskatījos uz Lasu cauri Mijkrēslim. Tik cieši, cik vien varēju.

Ne mazāko Citādā pazīmju.

Vai nu cilvēks… vai neaptverama Spēka Citādais. Spējīgs maskēties visos Mijkrēšļa līmeņos.

Vai tiešām ir paveicies? Vai tiešām manā priekšā stāv noslēpumainais “Fuarānas” zaglis?

—   Tūlīt, tikai paķeršu kaut ko līdzi. — Es pasmaidīju.

—   Man viss ir! — Lass sāka protestēt. — Nāc, un draugus paķer līdzi! Es esmu blakusvagonā otrajā kupejā.

—    Viņi jau apgūlās, — es neveikli sameloju. — Tūlīt, brītiņu…

Labi, ka Lass stāvēja sāniski un nevarēja redzēt, kas atrodas kupejā. Es tik tikko pavēru durvis un ieniru kupejā — droši vien radot Lasam iespaidu, ka aiz durvīm ir puskails sievišķis.

—    Kas noticis? — Edgars cieši paskatījās uz mani.

—    Te brauc viens vīrišķis no “Asoles”, — es ātri noteicu. — Tas muzikants, atceraties, mēs vēl turējām viņu aizdomās, bet it kā nav Citādais… Sauc pie sevis uz kupeju — iedzert.

Edgara sejā parādījās azartiska izteiksme. Bet Kostja pat pielēca kājās un iesaucās:

—    Ņemam ciet? Tagad viņš ir mums…

—     Stāvi! — Edgars papurināja galvu. — Nesteigsimies… visādi gadās. Anton, turi!

Es paņēmu mazu stikla blašķīti, varbūt vara, bet varbūt bronzas stieples pinumā, kas izskatījās briesmīgi sena. Blašķē šļakstījās tumši brūns dzēriens.

—    Kas tas ir?

—     Visparastākais divdesmitgadīgais armanjaks. Bet blašķīte ir āķīga. To var atvērt tikai Citādais. — Edgars pasmējās. — Nieciņš principā. Kāds senais mags visas savas pudeles tā nobūra, lai kalpi nezagtu. Ja tavam draugam izdosies to atvērt, tātad viņš ir Citādais.

—    Nejūtu nekādas maģijas… — grozot blašķi rokās, es sacīju.

—     Par to arī ir runa, — Edgars apmierināts noteica. — Vienkārša un droša pārbaude.

Es pamāju.

—     Bet šis ir vienkāršs uzkožamais, — Edgars no lietusmēteļa iekškabatas izvilka trijstūra “tablerona” batoniņu. — Viss, rīkojies! Stāvi! Kura kupeja?

—    Guļamvagons, otrā kupeja.

—     Mēs pieskatīsim, — Edgars apsolīja. Tad pieslējies un izslēdza kupejā gaismu un nokomandēja: — Kostja, zem segas, mēs jau guļam!

Pēc īsa brīža, kad izgāju gaitenī ar konjaku un šokolādlti, mani ceļabiedri tik tiešām gulēja zem segas.

Lai gan Lass delikāti pat neskatījās pusatvērtajās durvīs — laikam tiešām maldīgi domāja, ka kupejā ir sieviete.

—     Konjaciņš? — skatoties uz blašķīti manās rokās, Lass pajautāja.

—    Labāk. Divdesmitgadīgs armanjaks.

—    Visu cieņu, — Lass piekrita. — Daži pat tādu vārdu nav dzirdējuši.

—    Daži? — es precizēju, ejot Lasam līdzi uz blakusvagonu.

—     Nu ja. It kā nopietni ļaudis, apgroza miljonus, bet neko citu, izņemot “Balto zirgu” un “Napoleonu”, no alkohola kultūras nezina. Mani allaž ir satriecis politiskās un ekonomiskās elites šaurais redzesloks. Nu kāpēc par panākumu simbolu mums ir kļuvis sešsimtais mersedess? Runā ar nopietnu, gudru cilvēku, bet viņš pēkšņi lepni iestarpina: “Mersi man sasita, nedēļu nācās ar piecsimto braukāt!” Un acīs viņam gan askētiska samierināšanās ar to, ka nolaidies līdz piecsimtajam, gan sešsimtā īpašnieka lepnums! Es agrāk domāju, ka nekas labs valstī nav gaidāms, iekams jaunie krievi nebūs pārsēdušies viņiem piedienīgos bentlijos un jaguāros. Pārsēdās, bet nekādu pārmaiņu nav! Zem Versačes krekliem tik un tā vīd sarkanās žaketes… Tfu, atraduši sev īsto kulta modelētāju…

Sekojot Lasam, iegāju omulīgajā guļamvagona kupejā. Te bija tikai divi guļamplaukti, neliels stūra galdiņš, zem tā virsmas — trijstūra izlietne. Un vēl — mazs atvāžams krēsliņš.

—     Plašuma, atklāti sakot, mazāk nekā parastajā kupejā, — es ievēroju.

—    Nu jā… Toties kondicionētājs darbojas. Un vēl te ir izlietne — noderīga lieta daudzās dzīves situācijās…

Izvilcis no guļamplaukta apakšas alumīnija čemodānu, Lass sāka tajā rakņāties. Pēc brīža uz galdiņa parādījās litra plastmasas pudele. Es to paņēmu un paskatījos uz etiķeti. Tik tiešām — kumiss.

—     Domāji, es jokoju? — mans kaimiņš pavīpsnāja. — Ļoti pareizs dzēriens. Tādu tirgosi?

—    Jā, tieši tādu, — es izmetu.

—    Tādu nesanāks, šis ir kirgīzu. Tev vispār vajadzēja braukt uz Ufu. Gan tuvāk, gan ar muitu nav problēmu. Viņi tur gan kumisu taisa, gan “Buzu”. “Buzu” esi nogaršojis? Kumisa maisījums ar auzu ķīseli. Draņķis — drausmīgs! Bet no paģirām izārstē momentāni.

Uz galdiņa tikmēr bija parādījusies desiņa, karbonāde, sagriezta maize, litra pudele ar man nezināmas markas franču konjaku Polig- nac un minerālūdens Evian (arī franču) pudele.

Es noriju siekalas un pārtiku papildināju ar savu nelielo pienesumu.

—     Labāk sākumā pagaršosim armanjaku, — es sacīju.

—    Labi, — velkot ārā plastmasas glāzītes ūdenim un divas melhiora glāzītes konjakam, Lass piekrita.

—    Ver vaļā!

—  Tavs armanjaks, pats arī atver, — Lass nevērīgi izmeta.

Pavisam noteikti kaut kas te nebija tīrs!

—   Labāk tu, — es bildu. — Man nekad nesanāk vienādi saliet.

Lass paskatījās uz mani kā uz idiotu.

—     Tev ir nopietna pieeja, — viņš sacīja. — Vai bieži sastiķējat pa trim?

Viņš blašķīti tomēr paņēma un sāka skrūvēt vaļā korķīti.

Es gaidīju.

Lass elsa un viebās. Pārstājis griezt korķīti un uzmanīgi uz to paskatījies, viņš norūca:

—    Piekaltis laikam…

Te tev nu bija nomaskējies Citādais!

—     Dod šurp! — es teicu.

—    Nē, pagaidi! — Lass šķita sašutis. — Vai tiešām tur tik daudz cukura? Tūlīt…

Ar krekliņa malu viņš satvēra korķīti un no visa spēka pagrieza. Tad azartiski noteica:

—    Padodas — padodas!

Atskanēja krakšķis.

—     Padodas… — Lass nedroši turpināja. — Ai…

Viņš samulsis pastiepa man rokas. Vienā bija stikla blašķīte. Otrā — korķītis, cieši uzskrūvēts nolauztajam kakliņam.

—    Atvaino… johaidī…

Bet jau pēc mirkļa Lasa skatienā pavīdēja tāds kā lepnums:

—     Ir nu gan man spēks! Kas to būtu domājis…

Es klusēju, iedomājoties Edgara seju brīdī, kad viņš pazaudējis vērtīgu artefaktu.

—    Vērtīga lieta, ja? — Lass vainīgi noprasīja. — Antikvāra blašķīte, ja?

—    Nieki, — es nomurmināju. — Armanjaku žēl. Tur taču stikli iekrita.

—    Tas nekas, — Lass mundri noteica. Atstājis izkropļoto blašķīti uz galda, viņš atkal iebāza roku čemodānā. Paņēma kabatlakatiņu un demonstratīvi norāva no tā uzlīmi. — Tīrs. Ne reizi nav mazgāts. Un nevis ķīniešu, bet čehu, tā ka no pneimonijas var nebaidīties!

Salocījis kabatlakatu divkārt, viņš to aptina apkārt kakliņam un nesatricināmā mierā salēja armanjaku glāzītēs. Tad pacēla savējo.

—    Par braucienu!

—    Par braucienu! — es piekritu.

Armanjaks bija maigs, smaržīgs un saldens, gluži kā silta vīnogu sula. Tas viegli gāja lejā, neradot pat domu par uzkožamo, un jau kaut kur dziļi iekšā uzsprāga — tik humāni un precīzi, ka varētu apskaust jebkura amerikāņu raķete.

—     Izcila manta, — izpūšot aizturēto elpu, Lass piekrita. — Es taču saku — tur ir daudz cukura! Kāpēc man armēņu konjaki garšo? Tāpēc, ka tajos cukurs izstrādāts līdz minimumam, toties visa garšas buķete saglabāta… Uz otru kāju!

Glāzītēs tika salieta otrā porcija. Lass nogaidoši paskatījās uz mani.

—    Uz veselību? — es nedroši ierosināju.

—     Uz veselību! — Lass piekrita. Izdzēris viņš paostīja kabatlakatu. Tad paskatījās pa logu un sarāvies nopurpināja: — Labs… kā cērt!

—    Kas noticis?

—    Tu neticēsi — izskatījās, ka gar vagonu aizlaidās sikspārnis! — Lass iesaucās. — Milzīgs, kā aitu suns. Br-r-r…

Iedomājos, ka vajadzēs pateikt Kostjam pāris maigu vārdu. Skaļi es pajokoju:

—    Tas nav sikspārnis. Vāvere droši vien.

—     Lidojošā vāvere. — Lass noskuma. — Visi esam tās varā… Nē, goda vārds, milzīgs sikspārnis!

—    Gluži vienkārši tas lidoja ļoti tuvu stiklam, — es sacīju. — Bet tu acumirklī nespēji novērtēt attālumu līdz sikspārnim un iedomājies, ka tas ir lielāks nekā īstenībā.

—     Nu, varbūt… — Lass domīgi noteica. — Bet ko tas te darīja? Kāpēc tam jālido blakus vilcienam?

—     Tas ir elementāri, — ņemot blašķīti un salejot trešo porciju, es atbildēju. — Lokomotīve, kustoties milzīgā ātrumā, izveido sev priekšā gaisa vairogu. Tas apdullina odus, tauriņus, visādus citus lidojošus kukaiņus un ierauj virpuļplūsmās, kas aptver vilcienu no visām pusēm. Tāpēc sikspārņi naktīs labprāt lidinās blakus braucošiem vilcieniem un ēd apdullušas mušas.

Lass kļuva domīgs.

—      Kāpēc tad dienā ap braucošiem vilcieniem nelaidelējas putni? — viņš gribēja zināt.

—    Tas arī ir elementāri! — Es pastiepu viņam glāzīti. — Putni ir daudz dumjāki radījumi nekā zīdītāji. Tāpēc sikspārņi jau ir sapratuši, kā izmantot vilcienus barības iegūšanai, bet putni vēl ne! Pēc gadiem simt divsimt arī putni apjēgs, kā izmantot vilcienus.

—     Kā gan es pats to nesapratu? — Lass brīnījās. — Tik tiešām, viss ir ļoti vienkārši! Nu tad… par veselo saprātu!

Mēs iedzērām.

—    Dzīvnieki ir apbrīnojami, — Lass dziļdomīgi sacīja. — Gudri ne pēc Darvina mācības. Man reiz bija…

Kas viņam bija — suns, kaķis, kāmītis vai akvārija zivtiņa —, es tā arī nedzirdēju. Lass atkal paskatījās pa logu un kļuva zaļš aiz apjukuma.

—    Atkal… sikspārnis!

—    Odus ķer, — es atgādināju.

—    Kādus odus! Tas aiz staba aizlidoja kā pēc pasūtījuma! Ka es tev saku — milzīgs kā sargsuns!

Pieslējies kājās, Lass enerģiski novilka lejā aizkaru.

—     Ka viņus jupis… zināju, ka nedrīkst pirms gulētiešanas Kingu lasīt… Pamatīgs sikspārnis! Kā pterodaktils! Tādam pūces un ūpji jāķer, nevis odi!

Kostja ir pilnīgs dulburis! Es sapratu, ka zvēra izskatā vampīrs, tāpat kā vilkacis, kļūst par pamuļķi un vāji sevi kontrolē. Droši vien viņam patīk tā joņot apkārt naksnīgajam vilcienam, ieskatīties logos, atpūsties uz laternu stabiem. Bet vajag taču ievērot elementāru piesardzību!

—    Tās ir mutācijas, — Lass tikmēr spriedelēja. — Kodolizmēģinājumi, noplūdes no reaktoriem, elektromagnētiskie viļņi, mobilie telefoni… Bet mēs smejamies — fantastika, sak… Un bulvāru avīzes nemitīgi melo. Ja kādam stāstīsi, nodomās, ka dzērumā izlicies vai ka melšu!

Viņš izlēmīgi atkorķēja savu konjaku, tad pajautāja:

—    Vai tev pret mistiku ir sava attieksme?

—    Ir attieksme, — es cienīgi atbildēju.

—     Man arī, — Lass atzina. — Tagad man arī ir attieksme. Agrāk nebija nekādas… — Viņš bailīgi paskatījās uz aizvērto logu.

—    Tu dzīvo, dzīvo, tad satiec kaut kur Pleskavas kūdras purvos dzīvu jetiju — un zaudē prātu! Vai ieraugi metru garu žurku. Vai… — Viņš atmeta ar roku un salēja konjaku glāzītēs. — Ja nu tiešām kaut kur līdzās mums dzīvo raganas, vampīri, vilkači? Nav taču drošākas maskēšanās par sava tēla iedzīvināšanu masu kultūras līdzekļos. Tas, kas aprakstīts mākslinieciskā formā, parādīts filmā, pārstāj būt briesmīgs un noslēpumains. īstu baigumu rada dzīvs stāstījums, velēnu vecītis, kas vakaros baida mazbērnus: “Un tad viņam parādās Saimnieks un saka: neatlaidīšu tevi vaļā, sasiešu, turēšu, līdz sapūsi!” Tā rodas īstas bailes no anomālām parādībām! Starp citu, bērni to jūt, ne velti viņiem tā patīk stāstīt par Melno Roku un Zārku ar Ritentiņiem. Bet mūsdienu literatūra, īpaši jau kino, kliedē šīs instinktīvās bailes. Nu kā lai baidās no Drakulas, ja viņš jau neskaitāmas reizes nogalināts? Kā lai baidās no citplanētiešiem, ja mūsējie viņus vienmēr miltos samaļ? Nē, Holivuda ir lieliska cilvēku modrības iemidzinātāja! Iedzersim par to, lai Holivuda, kas mums atņem veselīgas bailes no nezināmā, izputētu!

—     Par to — vienmēr, — es izjusti noteicu. — Las, bet kāpēc tu brauc uz Kazahstānu? Vai tiešām tur ir tik laba atpūta?

Lass paraustīja plecus.

—     Pats nezinu, — viņš sacīja. — Pēkšņi sagribējās eksotiku — kumisu slaucenēs, kamieļu skriešanās sacīkstes, aunu cīņas, bešbar- maku vara bļodiņā, skaistules ar nepierastiem sejas pantiem, kok- veida anašu pilsētas skvēros…

—    Ko? — es nesapratu. — Kādu anašu?

—     Kokveida. Tas taču ir koks, kuram nekad neļauj izaugt, — Lass skaidroja ar tikpat nopietnu sejas izteiksmi, kāda bija man, kad stāstīju par sikspārņiem un bezdelīgām. — Man taču ir vienalga, es ar tabaku veselību bendēju, vienkārši gribas eksotiku…

Viņš paņēma “Belomora” paciņu un aizpīpēja.

—    Tūlīt atskries pavadonis, — es iebildu.

—    Neatskries, es dūmu sensoram prezervatīvu uzvilku, — Lass pamāja uz augšu. Uz sensora pie sienas tik tiešām bija uzstiepts mazliet piepūsts prezervatīvs. Maigi sārts ar plastmasas ērkšķiem.

—     Man tomēr šķiet, ka tev ir nepareizs priekšstats par kazahu eksotiku, — es sacīju.

—     Ko nu vairs par to domāt, ja reiz braucu — tātad braucu, — Lass noburkšķēja. — No rīta pēkšņi kā ar bomi pa pieri — kāpēc man neaizbraukt uz Kazahstānu? Mantas sametu, vietniekam norādījumus atstāju — un uz vilcienu.

Es saausījos.

—     Tā uzreiz arī saposies? Klau, vai tu vienmēr esi bijis tik liels ceļotājs?

Lass aizdomājās un pašūpoja galvu.

—    Ne visai. Bet te burtiski it kā ieciklējos… Labi, lai paliek. Labāk vēl iemetīsim ceļa kāju…

Viņš sāka liet glāzītēs konjaku, bet es atkal paskatījos uz viņu cauri Mijkrēslim.

Pat zinādams, ko meklēt, es ar grūtībām sajutu pēdas — tik smalks un viegls bijis nezināmā Citādā pieskāriens. Jau dziestošas, gandrīz atdzisušas pēdas.

Visvienkāršākā suģestija, uz to ir spējīgs pats vājākais Citādais. Tikai cik akurāti viss bija nostrādāts!

—     Iemetīsim ceļa kāju, — es piekritu. — Man ari acis jau krīt ciet… paspēsim vēl izrunāties.

Jāteic gan, ka tuvākās stundas laikā man uz aizmigšanu nebija ko cerēt. Gaidāma saruna ar Edgaru, bet iespējams — ari ar Geseru.

4.  NODAĻA

Edgars skumīgi skatījās uz blašķītes atlūzām. Viņam gan nebija tāds izskats, lai tēlotu skumjas, — platas apakšbikses košās krāsās, nokāries apakškrekls un vēderiņš, kas spraucās starp biksēm un kreklu. Par savu fizisko formu Inkvizitori sevišķi nerūpējās, redzams, vairāk paļāvās uz visvareno maģiju.

—    Tu taču neesi Prāgā, — es centos viņu nomierināt. — Te ir Krievija. Pie mums — ja pudele nepadodas, to iznīcina.

—                  Tagad jāraksta paskaidrojums, — Edgars drūmi noteica.

—   Birokrāti Čehijā nav sliktāki par krieviem.

—   Toties noskaidrojām, ka Lass nav Citādais.

—    Neko mēs nenoskaidrojām, — Inkvizitors sapīcis noburkšķēja. — Pozitīvs rezultāts būtu neapstrīdams. Negatīvs… nu, pieņemsim, ka viņš ir tik spēcīgs Citādais, ka sajuta lamatas. Un pajokoja… savā stilā.

Es klusēju. Šādu variantu tik tiešām nevarēja izslēgt.

—    Nav līdzīgs Citādajam, — Kostja klusi ierunājās. Viņš nosvīdis sēdēja uz gultas vienās apakšbiksēs un smagi elpoja. Būs pārāk ilgi plosījies sikspārņa izskatā. — Es jau “Asolē” viņu pārbaudīju. Visiem spēkiem. Un tagad arī… nav līdzīgs.

—   Ar tevi būs atsevišķa saruna, — Edgars viņu aprāva. — Kāpēc pie paša loga joņoji?

—   Vēroju.

—   Nevarēji apsēsties uz jumta un galvu noliekt uz leju?

—    Kad ātrums ir simt kilometru stundā? Kaut arī esmu Citādais, fizikas likumus es atcelt nevaru. Aizpūtīs!

—    Tātad lidot ar ātrumu simt kilometru stundā tev fizika netraucē? Bet nosēdēt uz vagona jumta nevari?

Kostja sabozās un apklusa. Iebāzis roku žaketes kabatā, viņš atklāti izvilka no turienes mazu blašķīti. Iedzēra malku — kaut ko biezu, tumši sarkanu, gandrīz melnu.

Edgars saviebās.

—   Cik drīz tev būs vajadzīgs… ēdiens?

—     Ja transformēties nevajadzēs, tad rītvakar. — Kostja paskalināja blašķi gaisā. Kaut kas smagi noklunkšķēja. — Brokastīm vēl pietiks.

—     Es varu… sakarā ar īpašiem apstākļiem… — Edgars pašķielēja uz manu pusi, — izdot tev licenci.

—    Nē, — es ātri noteicu. — Tas izjauc ierasto kārtību.

—     Konstantīns tagad atrodas Inkvizīcijas dienestā, — Edgars atgādināja. — Gaišie saņems kompensāciju.

—    Nē, — es atkārtoju.

—    Viņam jāēd. Bet cilvēki vilcienā, visticamāk, ir nolemti. Visi līdz pēdējam.

Kostja klusējot skatījās uz mani. Viņš nesmaidīja. Nopietni skatījās…

—    Tad es pametīšu vilcienu, — es sacīju. — Un dariet, ko gribat.

—     Pazīstu Nakts Sardzi, — Kostja klusi noteica. — Mazgā rokas? Jūs vienmēr tā rīkojaties. Paši atdodat mums cilvēkus un paši nicinoši viebjaties.

—     Klusēt! — Edgars iebļāvās, pieceļoties un nostājoties starp mums. — Abiem klusēt! Tagad nav laika ķīviņiem! Kostja, vai tev ir vajadzīga licence? Vai tu vari noturēties?

Kostja pašūpoja galvu.

—     Nevajag man licenci. Kaut kur Tambovā stāvēsim, izkāpšu, noķeršu pāris kaķu.

—    Kāpēc tieši kaķus? — Edgars painteresējās. — Kāpēc… ē… ne suņus, piemēram?

—     Man suņus žēl nonāvēt, — Kostja paskaidroja. — Kaķus arī… taču kur es Tambovā ņemšu govi vai aitu? Bet mazajās stacijās vilciens stāv neilgi.

—     Būs tev Tambovā auns, — Edgars apsolīja. — Nav ko… mistiku popularizēt. Ar to viss arī sākas — atrod dzīvnieku ķermeņus ar izsūktām asinīm, pēc tam parādās raksti dzeltenajā presē…

Viņš paņēma mobilo telefonu un sameklēja adrešu grāmatiņā kādu numuru. Viņš ilgi gaidīja, līdz mierīgi guļošais cilvēks atsaucās.

—     Dmitrij? Nečiksti, nav ko gulēt, dzimtene sauc… — Pašķielējis uz mums, Edgars strikti noteica: — Sveiciens no Solomona, ar parakstiem un zīmogiem.

Kādu brīdi Edgars klusēja, vai nu dodot cilvēkam laiku atjēgties, vai klausoties viņa replikas.

—     Jā. Edgars. Atminies? Tieši tā, — Edgars sacīja. — Mēs tevi neesam aizmirsuši. Un tu mums esi vajadzīgs. Pēc četrām stundām Tambovā apstāsies vilciens iMaskava-Almati. Mums vajadzīgs auns. Ko?

Uz mirkli atvirzījis telefonu no sejas un piesedzis mikrofonu, Edgars izjusti noteica:

—    Šie brīvlīguma darbinieki ir īsti ēzeļi!

—    Ēzelis man arī derēs. — Kostja pasmējās.

Edgars atkal ierunājās:

—     Nē, ne tu. Vajadzīgs tieši auns. Ir tāds dzīvnieks. Vai aita. Vai govs. Tas man vienalga. Pēc četrām stundām stāvi stacijas tuvumā ar dzīvnieku. Nē, suns neder! Tāpēc, ka neder! Nē, neviens to neēdīs. Gaļu un ādu varēsi paņemt. Viss, es piezvanīšu, kad būsim atbraukuši.

Nolicis telefonu, Edgars paskaidroja:

—    Tambovā mums ir ļoti ierobežots… kontingents. Neviena no Citādajiem tur šobrīd nav, tikai algots darbinieks cilvēks.

—    Oho! — es tik vien noteicu. Sardzēs cilvēku nekad nav bijis.

—     Gadās, ka vajag, — Edgars miglaini paskaidroja. — Nekas, tiks galā. Ne velti savu maizi ēd. Būs tev auns, Kostja.

—    Paldies! — Kostja mierīgi atbildēja. — Labāk, protams, būtu aita. Bet arī auns derēs.

—    Vai jūs gastronomisko tematu jau izrunājāt? — es neizturēju.

Edgars pamācoši noteica:

—     Mūsu kaujas gatavība arī ir svarīgs jautājums… Un tā tu apgalvo, ka uz to… Lasu… kāds ir maģiski iedarbojies?

—    Tieši tā. Šorīt. Viņam iedvesa vēlmi braukt uz Almati ar vilcienu.

—     Sava jēga tur ir, — Edgars piekrita. — Ja tu nebūtu atklājis pēdas, mēs tam puisietim būtu nopietni ķērušies klāt. Būtu iztērējuši lērumu Spēka un laika. Bet tas nozīmē…

—                  Ka noziedznieks lieliski pārzina Sardžu lietas, — es pamāju.

—   Viņš zina par izmeklēšanu “Asolē”, zina, kuru mēs turējām aizdomās. Tas ir…

—     Kāds no pašas vadības, — Edgars piekrita. — Pieci seši Citādie Nakts Sardzē, tikpat — Dienas Sardzē. Nu, pieņemsim, divi desmiti… Vienalga — ļoti, ļoti maz.

—    Vai kāds no Inkvizīcijas, — Kostja ieteicās.

—    Nu, nu. Vārdu, brāl, vārdu. — Edgars pasmējās. — Kurš?

—     Vitezslavs, — Kostja mirkli klusēja un tad piebilda: — Piemēram.

Kādu brīdi man likās, ka parasti nesatricināmais Tumšais mags sāks rupji lamāties un katrā ziņā ar baltieša akcentu. Bet Edgars noturējās.

—     Vai tevi, Konstantīn, transformācija nav pārāk nogurdinājusi? Varbūt laiks iet čučēt?

—     Edgar, es esmu jaunāks par tevi, bet mēs abi esam zīdaiņi salīdzinājumā ar Vitezslavu, — Kostja mierīgi atbildēja. — Ko mēs redzējām? Apģērbu, piepildītu ar pīšļiem. Vai mēs tos pīšļus pārbaudījām?

Edgars klusēja.

—     Neesmu pārliecināts, ka pēc vampīra atliekām var kaut ko noteikt… — es iebildu.

—     Kādēļ lai Vitezslavs… — Edgars iesāka.

—    Vara, — Kostja īsi atbildēja.

—     Kāds tam sakars ar varu? Ja viņš nolēma nozagt grāmatu, kāpēc vajadzēja ziņot par tās atrašanu? Būtu pa kluso paņēmis un nozudis. Viņš bija viens, kad to atrada! Saproti? Viens!

—    Varbūt uzreiz nesaprata, ar ko viņam darīšana, — Kostja cirta pretī. — Vai arī nespēja tūlīt izdarīt noziegumu. Bet inscenēt savu nāvi un aizlaisties ar grāmatu, kamēr mēs ķeram viņa slepkavu, — tas ir izcils gājiens!

Edgars sāka elpot ātrāk.

—     Labi. Es palūgšu pārbaudīt. Tūlīt sazināšos ar… ar Augstākajiem Maskavā un palūgšu pārbaudīt pīšļus.

—     Drošs paliek nedrošs, palūdz, lai pārbauda gan Gesers, gan Zebulons, — Kostja ieteica. — Mēs nevaram būt pārliecināti, ka viņi abi nav iesaistīti.

—    Nemāci papuci bērnus taisīt… — Edgars noburkšķēja. Apsēdās ērtāk — un atslēdzās.

Jā, Geseru un Zebulonu salds miegs šonakt negaida…

Es nožāvājos un sacīju:

—    Kungi, jūs kā vēlaties… es eju gulēt.

Edgars neatbildēja — domās runājās ar kādu no Dižajiem. Kostja pamāja un arī palīda zem segas.

Uzkāpis uz augšējā guļamplaukta, es noģērbos un uzliku džinsus un kreklu uz plauktiņa. Noņēmu pulksteni un noliku blakus — man nepatīk gulēt ar pulksteni uz rokas. Kostja lejā noklikšķināja naktslampiņas slēdzi, un kupejā iestājās tumsa.

Edgars sēdēja nekustīgi. Omulīgi klaudzēja riteņi. Runā, ka Amerikā, kur izmanto milzīgi garas viengaballējuma sliedes, tajās speciāli ietaisa izzāģējumus, lai imitētu salaidumus un radītu šo visnotaļ omulīgo riteņu klaudzoņu…

Man miegs nenāca.

Kāds bija nogalinājis Augstāko vampīru. Vai arī pats vampīrs inscenējis savu slepkavību. Nav svarīgi. Katrā ziņā šim kādam bija neaptverams Spēks.

Kāpēc viņam vajadzēja bēgt? Slēpties vilcienā, riskējot, ka viss vilciens tiks iznīcināts vai, piemēram, ka to ielenks simts Augstāko un sarīkos totālu pārbaudi? Muļķīgi, nevajadzīgi, riskanti. Ja esi kļuvis par visspēcīgāko Citādo, vara pie tevis pati atnāks. Pēc simt gadiem, pēc divsimt — kad raganu Arinu un mistisko grāmatu visi būs aizmirsuši. Lai nu kam, bet Vitezslavam to vajadzēja saprast.

Tas, kas notiek… ir pārāk cilvēciski. Haotiski un neloģiski. Nelīdzinās gudra un stipra Citādā rīcībai.

Bet tikai tāds Citādais spēja nogalināt Vitezslavu.

Atkal nekas neiet kopā…

Edgars lejā sakustējās. Nopūtās un sāka čaukstināt segu, lienot uz guļamplaukta.

Aizvēris acis, es centos maksimāli atslābināties.

Iedomājos, kā aiz vilciena stiepjas sliedes… cauri lielām un mazām stacijām, garām pilsētām un pilsētiņām, līdz pašai Maskavai, un kā no stacijas aizvijas ceļi, lai aiz apvedceļa sadangātos, lai aiz simtā kilometra pārvērstos par saplaisājušām šosejiņām, pievestu pie sačākstējuša ciematiņa, pie veca baļķu namiņa…

“Svetlana?”

“Es gaidīju, Anton. Kā jums tur iet?”

“Braucam. Notiek kaut kas dīvains…”

Es centos būt maksimāli atklāts… nu, vai gandrīz maksimāli. Attīt atmiņu kā auduma baķi uz piegriezēja galda. Vilciens, Inkvizitori, saruna ar Lasu, saruna ar Edgaru un Kostju…

“Dīvaini,” pēc īsas pauzes noteica Svetlana. “Ļoti dīvaini. Tāda sajūta, ka kāds ar jums spēlējas. Man tas nepatīk, Anton.”

“Man arī. Kā iet Nadjai?”

“Sen jau guļ.”

Šādā — tikai Citādajiem pieejamā sarunā — nav intonāciju. Bet kaut kas tomēr tās aizstāj, jo es jutu nelielu Svetlanas nedrošību.

“Tu neesi mājās?”

“Nē. Ciemojos… pie vienas večiņas.”

“Svetlana!”

“Tiešām ciemojos, neraizējies! Nolēmu apspriest ar viņu šo situāciju… un uzzināt ko vairāk par grāmatu.”

Jā, man uzreiz vajadzēja saprast, ka ne tikai bažas par meitiņu lika Svetlanai mūs pamest.

“Un ko tu noskaidroji?”

“Tā grāmata bija “Fuarāna”. Tā pati. īstā. Un… par Gesera dēlu mums bija taisnība. Vecenīte no sirds uzjautrinājās… un atjaunoja noderīgus sakarus.”

“Un tad upurēja grāmatu?”

“Jā. Atstāja to, būdama pilnīgi pārliecināta, ka slēptuvi drīz atradīs un pārtrauks meklēšanu.”

“Un ko viņa domā par notikušo?” es centīgi izvairījos no vārdu pieminēšanas, it kā sarunu kāds varētu noklausīties.

“Man šķiet, ka viņa ir panikā. Lai gan turas bravūrīgi.” “Svetlana, cik ātri “Fuarāna” cilvēku var pārvērst par Citādo?” “Gandrīz momentāni. Vajag minūtes desmit, lai noskaitītu visas burvestības, tad vajag dažus ingredientus… vai, var pat teikt, vienu — divpadsmit cilvēku asinis. Kaut vai pa pilei, bet no divpadsmit dažādiem cilvēkiem.”

“Kādēļ?”

“Tas pašai Fuarānai jāprasa. Esmu pārliecināta, ka asiņu vietā noderētu jebkurš šķidrums, bet ragana piesaistīja burvestību asinīm… Vārdu sakot, desmit minūtes priekšdarbu, divpadsmit piles asiņu — un vari cilvēku pārvērst par Citādo. Vai veselu ļaužu grupu — galvenais, lai viņi visi būtu tavā redzeslokā.”

“Un kāds būs viņu Spēks?”

“Dažāds. Bet vājos ar nākamo burvestību var pavilkt līdz augstākam līmenim. Teorētiski no jebkura cilvēka var izveidot Augstāko magu.”

Viņas vārdos kaut kas slēpās. Kaut kas svarīgs. Tikai pagaidām man šo pavedienu neizdevās uztaustīt…

“Svēta, bet no kā baidās … večiņa?”

“No cilvēku masveida pārvēršanas par Citādajiem.”

“Vai viņa negrasās atzīt savu vainu un pieteikties?”

“Nē. Grasās tūlīt laisties lapās. Un es viņu saprotu.”

Es nopūtos. Tomēr vajadzēja Arinu saukt pie atbildības… Būtu vajadzējis, ja Inkvizīcija viņu neapsūdzētu sabotāžā. Un atkal — Gesers…

“Svēta, pajautā viņai… pajautā, kādēļ zaglis brauc uz austru- miem? Varbūt tur, kur “Fuarānu” uzrakstīja, tai ir lielāks Spēks?” Pauze. Cik žēl, ka šis nav mobilais telefons, ka nevar ar raganu parunāt pa tiešo! Diemžēl tiešā saruna ir iespējama tikai starp tuviem cilvēkiem. Vismaz domubiedriem.

“Nē… Viņa ļoti brīnījās. Saka, “Fuarāna” nav piesaistīta konkrētai vietai. Grāmata darbosies gan Himalajos, gan Antarktīdā, gan Ziloņkaula Krastā.”

“Tad… tad uzzini, vai to varēja izmantot Vitezslavs. Tomēr vampīrs, zemākais Citādais …”

Atkal pauze.

“Varēja. Gan vampīrs, gan vilkacis. Gan Tumšais, gan Gaišais. Nekādu ierobežojumu. Grāmatu nevarētu izmantot vienīgi cilvēks.”

“Skaidrs…. Tas viss?”

“Viss, Anton. Es cerēju, ka viņa mums iedos kādu norādi… bet maldījos.”

“Labi. Paldies! Es tevi mīlu.”

“Un es tevi. Atpūties! Esmu pārliecināta, no rīta viss kļūs skaidrāks…”

Smalkā stīdziņa, kas stiepās starp mums, pārtrūka. Es sāku dīdīties, iekārtojoties ērtāk. Tad nenoturējos un paskatījos uz galdu.

“Kompasa” bultiņa griezās. “Fuarāna” bija vilcienā.

•  • •

Naktī es divas reizes pamodos. Vienreiz, kad pie Edgara ieradās viens no Inkvizitoriem, lai pasacītu, ka ziņojumu nav. Otrreiz, kad vilciens apstājās Tambovā un Kostja klusi izgāja no kupejas.

Piecēlos pēc desmitiem.

Edgars dzēra tēju. Kostja, kļuvis manāmi spirgtāks, sasārtis, košļāja desmaizi. Bultiņa griezās. Nekas nebija mainījies.

Apģērbies turpat uz guļamplaukta, es nolēcu lejā. Komplektā ar gultasveļu bija arī sīciņš ziepju gabaliņš, ar kuru personiskajai higiēnai vajadzēja iztikt.

—      Nem! — Kostja norūca, piebīdot man tuvāk polietilēna paku. — Es tur šo to paņēmu… Tambovā…

Pakā bija vienreizlietojamie skuvekļi, flakoniņš ar skūšanās želeju “Žilete”, zobu suka un pasta “Jaunā pērle”.

—    Odekolonu aizmirsu, — Kostja piemetināja. — Neiedomājos.

Nav brīnums, ka aizmirsa. Vampīriem, tāpat kā vilkačiem, stipras

smaržas īpaši nepatīk. Varbūt arī ķiploka iedarbība, kas principā vampīriem ir pilnīgi nekaitīga, saistīta ar to, ka traucē viņiem meklēt upuri?

—    Paldies! — es sacīju. — Cik esmu tev parādā?

Kostja atmeta ar roku.

—    Es viņam jau iedevu naudu, — Edgars paziņoja. — Tev, starp citu, ari pienākas komandējuma nauda. Piecdesmit dolāri dienā, plus uzturam — pēc kases čekiem.

—    Inkvizīcija labi dzīvo, — es ironizēju. — Jaunumu nav?

—      Gesers un Zebulons cenšas tikt skaidrībā par Vitezslava mirstīgajām atliekām. — Viņš tā arī pateica — “par mirstīgajām atliekām” — svinīgi un oficiāli. — Grūti kaut ko saprast. Tu taču zini, jo vecāks vampīrs, jo mazāk no viņa paliek pāri pēc nāves…

Kostja cītīgi košjāja sviestmaizi.

—    Nu jā, — es piekritu. — Iešu nomazgāšos.

Vagonā jau gandrīz visi bija pamodušies, ciet bija tikai dažas kupejas, kur pārāk aktīvi bija dzīrojuši. Es izstāvēju nelielo rindu un iespraucos vagona mazmājiņā, kur omulības bija tikpat, cik kazarmās. No dzelzs krāniņa kūtri sūcās silts ūdentiņš. Nopulētā tērauda loksne, kas aizstāja spoguli, jau sen un bezcerīgi bija noķēpāta ar ziepju šļakatām. Tīrot zobus ar cieto ķiniešu suku, es atcerējos nakts sarunu ar Svētu.

Viņas vārdos bija kaut kas svarīgs. Bija — bet to saprast pagaidām neizdevās ne Svetlanai, ne man.

Bet man tas jāsaprot.

Lai ari neticis tuvāk patiesībai, kupejā atgriezos ar ideju, kas man šķita auglīga. Ceļabiedri jau bija pabrokastojuši, un es, aizvēris durvis, uzreiz ķēros pie lietas.

—     Edgar, man ir ideja. Garā ceļa posmā tavi puiši sāk atkabināt vagonus. Citu pēc cita. Lai vilciens neapstātos, kāds no viņiem kontrolē mašīnistu. Mēs sekojam kompasam. Tiklīdz būs atkabināts vagons ar grāmatu — bultiņa uz to norādīs.

—    Nu un? — Edgars skābi noprasīja.

—    Mēs lokalizēsim grāmatu. Ar precizitāti līdz vagonam. Bet pēc tam varēs aplenkt vagonu un pa vienam vest malā katru pasažieri ar viņa bagāžu. Tiklīdz atradīsim slepkavu, bultiņa uz viņu norādīs. Viss! Nav nekādas vajadzības iznīcināt vilcienu!

—    Es par to esmu domājis, — Edgars negribīgi novilka. — Bet ir viens, izšķirošs pretarguments. Noziedznieks sapratīs, kas notiek, un varēs pirmais dot triecienu.

—     Paaicināsim šurp Geseru, Zebulonu, Svetlanu, Olgu… vai Tumšajiem vēl ir spēcīgi magi? — Es paskatījos uz Kostju.

—     Atradīsies, — Kostja izvairīgi atbildēja. — Bet Spēku pietiks?

—     Pret vienu Citādo?

—    Ne jau vienkāršu Citādo, — Edgars atgādināja. — Saskaņā ar leģendu, lai iznīcinātu Fuarānu, sapulcējās vairāki simti magu.

—     Mēs arī savāksim. Nakts Sardzē ir gandrīz divi simti darbinieku, Dienas Sardzē — ne mazāk. Un simtiem rezervistu. Katra puse var izlikt pa tūkstotim Citādo, ne mazāk.

—     Galvenokārt — vājus, sestā septītā līmeņa. īstu magu, no trešā un augstāka līmeņa, sanāks ne vairāk par simtu, — Edgars runāja tik pārliecināti, ka šaubu nebija — viņš tik tiešām apsver Spēka sadursmes variantu. — Ar to var pietikt, ja Tumšos un Gaišos pastiprina ar Inkvizitoriem, izmanto amuletus un abus Spēkus apvieno. Bet var arī nepietikt. Tad visstiprākie kaujinieki ies bojā un noziedzniekam būs brīvas rokas. Vai tev nav ienācis prātā, ka viņš cer tieši uz šādu variantu?

Es pašūpoju galvu.

—    Bet es esmu par to domājis, — Edgars noteica ar drūmu gandarījumu. — Noziedznieks varēja saprast, ka vilciens būs lamatas, kur sapulcēsies visi spēcīgie Krievijas magi. Viņš varēja apkarināt visu vilcienu ar burvestībām, kuras mēs nejutīsim.

—     Kālab tad mēs nopūlamies? — es pajautāju. — Kālab mēs te esam? Kodolbumba — un nekādu problēmu!

Edgars pamāja.

—     Jā. Tieši kodolbumba iznīcina visus Mijkrēšļa slāņus. Bet vispirms jāpārliecinās, vai mērķis pēdējā brīdī nav aizmucis.

—    Vai esi nostājies Zebulona pusē? — es jautāju.

Edgars nopūtās.

—     Es esmu veselā saprāta pusē. Vilciena totāla pārbaude, piesaistot lielus Spēkus, var izraisīt lielu maģisku kauju. Cilvēki, starp citu, tik un tā ies bojā. Iznīcinot vilcienu… jā, žēl cilvēku. Toties novērsīsim globālus satricinājumus.

—    Bet ja vēl ir iespēja… — es iesāku.

—                  Ir. Tāpēc ierosinu turpināt meklējumus, — Edgars piekrita.

—   Mēs ar Kostju ņemsim palīgā manus zēnus un izķemmēsim vilcienu — no astes un galvgaļa vienlaikus. Izmantosim amuletus, bet aizdomās turamos centīsimies pārbaudīt cauri Mijkrēslim. Bet tu vēlreiz parunā ar Lasu. Mēs viņu tomēr turam aizdomās.

Es paraustīju plecus. Tas viss briesmīgi atgādināja meklējumu imitāciju. Sirds dziļumos Edgars bija padevies.

—    Kad ir “X stunda”? — es pajautāju.

—     Rīt vakarpusē, — Edgars atbildēja. — Kad brauksim cauri tuksnesīgiem rajoniem netālu no Semipalatinskas. Tur tik un tā bumbas ir spridzinātas… par vienu taktisko lādiņu vairāk — nebūs liela bēda.

—    Veiksmīgas medības, — es noteicu un izgāju no kupejas.

Tas viss ir profanācija. Tikai rindiņas atskaitē, ko Edgars jau

grasījās rakstīt. “Lai gan tika pieliktas visas pūles, lokalizēt noziedznieku un atrast “Fuarānu”…”

Dažreiz man ir ienākusi prātā doma, ka Inkvizīcija ir reāla alternatīva Sardzēm. Ar ko tad mēs nodarbojamies? Nošķiram cilvēkus un Citādos. Sekojam tam, lai Citādo darbošanās maksimāli neskartu ļaudis. Jā, bet tas faktiski nav iespējams, jo daļa Citādo pēc savas dabas ir parazīti. Jā, pretrunas starp Gaišajiem un Tumšajiem ir tādas, ka sadursmes ir neizbēgamas.

Bet vēl ir Inkvizīcija, kas stāv virs Sardzēm, tā arī sargā līdzsvaru, tā ir trešais Spēks un augstākas kārtas sadalošā struktūra, tā labo Sardžu kļūdas…

Viss izrādījās gluži citādi.

Nav nekāda trešā Spēka. Nav un nekad nav bijis.

Inkvizīcija ir Tumšo un Gaišo nošķiršanas līdzeklis. Tas arī viss. Tā seko, lai tiktu ievērots Līgums, taču nebūt ne cilvēku interesēs, bet tikai Citādo interesēs. Inkvizīcija ir tie Citādie, kas zina — mēs visi esam parazīti, Gaišais mags ne ar ko nav labāks par vampīru.

Un iet strādāt uz Inkvizīciju — tas nozīmē samierināties. Tas nozīmē — kļūt pavisam pieaugušam, nomainīt jaunības naivo maksimālismu pret veselīgu pieaugušo cinismu. Atzīt — ir cilvēki, ir Citādie, un nekā kopīga viņiem nav.

Vai esmu gatavs to atzīt?

\

Laikam jau jā.

Bet pāriet uz Inkvizīciju nez kāpēc negribu.

Labāk jau nest savu nastu Nakts Sardzē. Darīt nevienam nevajadzīgu darbu — aizsargāt nevienam nevajadzīgus cilvēkus.

Starp citu, kāpēc man nepārbaudīt vienīgo aizdomās turamo? Kamēr vēl ir laiks.

Lass jau bija piecēlies. Sēdēja savā kupejā, drūmi vērojot skumīgo ainavu aiz loga. Galdiņš bija pacelts, izlietnē zem tievas ūdens strūkliņas dzesējās pudele kumisa.

—     Nav ledusskapja, — viņš bēdīgi noteica. — Pat vislabākajā vagonā — ledusskapis kupejā nav paredzēts. Kumisu gribi?

—     Es jau dzēru.

—    Tad varbūt…

—    Nu, drusciņ… — es piekritu.

Konjaku Lass tik tiešām ielēja pa pilei, tikai lūpas apslacīt. Mēs izdzērām, un Lass domīgi novilka:

—     Kas man vakar bija uznācis, ko? Nu saki, vai var saprātīgs cilvēks braukt atpūsties uz Kazahstānu? Teiksim, uz Spāniju. Teiksim, uz Turciju. Teiksim, uz Pekinu, uz skūpstu festivālu, ja jau ekstremālo tūrismu sagribējies. Bet ko Kazahstānā darīt?

Es paraustīju plecus.

—     Tā bija dīvaina apziņas fluktuācija, — Lass sprieda. — Es padomāju…

—    Un nolēmi izkāpt, — es izteicu pieņēmumu.

—    Jā. Un atkal iekāpt — vilcienā, kas brauc pretējā virzienā.

—     Prātīgs lēmums, — es vaļsirdīgi atzinu. Pirmkārt, mēs tiekam vaļā no viena aizdomās turamā. Otrkārt, labs cilvēks izglābsies.

—     Pēc pāris stundām ir Saratova, — Lass skaļi domāja. — Tur es izkāpšu. Tūlīt piezvanīšu darījumu partnerim un palūgšu, lai sagaida. Laba pilsēta — Saratova.

—    Kas tajā tik labs? — es painteresējos.

—    Nu… — Lass atkal piepildīja glāzītes, šoreiz jau dāsnāk. — Sa- ratovas teritorijā jau sensenos laikos dzīvojuši cilvēki. Ar to tā izdevīgi atšķiras no Galējiem Zieme|iem un tamlīdzīgiem rajoniem. Cara laikos tur bija guberņa, bet atpalikusi — ne velti Čackis teica: “Uz nostūri, uz Saratovu!” Toties tagad tas ir reģiona rūpniecības un kultūras centrs, liels dzelzceļa mezgls.

—    Nu, nu, — es uzmanīgi noteicu. Nebija skaidrs, vai viņš runā nopietni vai vienkārši melš niekus, kur vārdu “Saratova" var viegli nomainīt ar “Kostromu”, “Rostovu” vai jebkuru citu pilsētu.

—    Pats vērtīgākais ir dzelzceļa mezgls, — Lass skaidroja. — Iekodīšu kādā “Makdonaldā” — un atpakaļ. Vēl tur ir sena katedrāle, noteikti apskatīšu. Vai tad velti šurp braucu?

Jā, mūsu nezināmais pretinieks tomēr rīkojies pārlieku piesardzīgi. Suģestija bija pārāk vāja un diennakts laikā izgaisusi.

—    Klausies, bet kāpēc tu tā rāvies uz Kazahstānu? — es uzmanīgi pajautāju.

—    Es taču saku — vienkārši tāpat. — Lass nopūtās.

—    Pavisam, pavisam vienkārši tāpat?

—     Nu… sēžu, nevienu neaiztieku, ģitārai stīgas mainu. Pēkšņi zvans. Numuru bija sajaukuši, meklēja kādu kazahu… pat vārdu neatceros. Es noliku telefonu, sāku prātot, cik Maskavā dzīvo kazahu. Bet man ģitārai tieši divas stīgas bija — kā dombrai —, es tās nostiepu un sāku strinkšķināt. Smieklīgi — sanāca kaut kāda melodija. Uzmācīga, vilinoša. Un es iedomājos — ņemšu un aizbraukšu uz Kazahstānu!

—    Melodija? — es precizēju.

—    Nūja. Vilinoša, aicinoša. Stepes, kumiss, tādā garā…

Vai tiešām Vitezslavs? Vienkāršs cilvēks maģiju parasti nemana. Bet vampīru maģija ir kaut kas pa vidu starp pilnvērtīgu maģiju un ļoti spēcīgu hipnozi. Tai ir vajadzīgs skatiens, skaņa, pieskāriens — kāds, kaut visminimālākais, kontakts starp vampīru un cilvēku. Un tā atstāj pēdas — skatiena, skaņas, pieskāriena sajūtu…

Vai vecais vampīrs būtu piekāsis mūs visus?

—    Anton, — Lass domīgi ieteicās. — Ne jau pienu tu tirgo.

Es klusēju.

—     Ja man būtu kaut kas, kas interesē FDD, es apčurātos aiz bailēm, — Lass turpināja. — Tikai man šķiet, ka ari FDD ir pienācis laiks sākt baidīties.

—    Labāk neiedziļināsimies šajā jautājumā, — es ierosināju. — Tā būs labāk.

—     Nu ja, — Lass ātri piekrita. — Taisnība. Tad ko man darīt, kāpt Saratovā ārā?

—     Kāp un tinies mājās! — es pamāju, ceļoties kājās. — Paldies par konjaku!

—    Tiks izdarīts, — Lass atteica. — Vienmēr prieks pakalpot.

Vai viņš velk mani uz zoba — nebija skaidrs. Dažiem cilvēkiem

tāda runas maniere sanāk automātiski.

Kad bijām ar Lasu samērā svinīgi paspieduši viens otram roku, es izgāju gaitenī un devos uz mūsu vagonu.

Tātad — Vitezslavs? Kāds gudrinieks… un vēl tik pārbaudīts Inkvizīcijas darbinieks!

Biju nonācis azartā. Skaidra lieta — Vitezslavs, kas tagad ir neaptverami spēcīgs, spēj maskēties, par ko vien vēlas. Kaut vai par puņķaino divgadīgo bērnu, kas uzmanīgi pabāzis degunu no savas kupejas. Kaut vai par kuplo meitieti ar neaptverami milzīgiem zelta auskariem. Kaut vai par pavadoni, kas luncinās Edgara priekšā, — kāpēc gan ne?

Pat par pašu Edgaru vai Kostju…

Es apstājos, skatoties uz Inkvizitoru un vampīru, kuri stāvēja gaitenī mūsu kupejas priekšā. Ja nu tiešām…

Nē, stop! Tas jau ir neprāts. Viss ir iespējams, bet ne jau viss notiek. Es esmu es, Edgars ir Edgars, Vitezslavs ir Vitezslavs. Citādi nav iespējams strādāt.

—    Ir informācija, — es sacīju, nostājoties starp Kostju un Edgaru.

—    Nu? — Edgars pamāja.

—    Uz Lasu ir iedarbojies vampīrs. Viņš atceras… kaut ko līdzīgu mūzikai, kas aicinājusi doties ceļā.

—     Cik poētiski! — Edgars iespurdzās. Tomēr nesmaidīja, tikai apstiprinoši pamāja. — Mūzika? Ļoti līdzīgi asinssūc… atvaino, Kostja! Vampīriem.

—    Vari pateikt arī politkorekti — “hemoglobīnatkarīgajiem”. — Kostja tikko manāmi pasmaidīja.

—     Hemoglobīnam ar to nav nekāda sakara, pats zini! — Edgars atcirta. — Nu labi. 1as jau ir pavediens. — Viņš pēkšņi pasmaidīja un uzsita man uz pleca. — Neatlaidīgs gan esi. Nu, vilcienam ir izredzes. Pagaidiet mani šeit!

Edgars ātri aizgāja pa gaiteni. Es jau nospriedu, ka pie saviem kaujiniekiem, bet Edgars iegāja vilciena priekšnieka kupejā un aizvēra durvis.

—    Kas viņam prātā? — Kostja noprasīja.

—     Kā lai es zinu? — Es pašķielēju uz puisi. — Varbūt ir kādas īpašas burvestības vampīru izķeršanai?

—     Nē! — Kostja atcirta. — Viss kā pārējiem Citādajiem. Ja Vitezslavs slēpjas cilvēku vidū, ne ar kādām burvestībām viņu neatklāsi. Muļķības…

Viņš sāka nervozēt, un es viņu sapratu. Tomēr grūti piederēt pie viszemāk vērtētās Citādo pasaules minoritātes un medīt pašam savu ciltsbrāli. Kā viņš reiz sacīja man… jaunam, dumjam, drosmīgam vampīru medniekam: “Mūsu ir ļoti maz. Kad kāds aiziet, mēs uzreiz to jūtam.”

—    Kostja, vai tu juti Vitezslava nāvi?

—    Par ko tu runā, Anton?

—    Tu man reiz stāstīji, ka jūs jūtot… ja kāds no savējiem mirst.

—     Jūtam, ja vampīrs ir licencēts. Kad nogalina reģistrācijas zīmogs, apkaimē visus sarauj čokurā kā likts. Vitezslavam zīmoga nebija.

—    Bet Edgars acīm redzami kaut ko ir izdomājis, — es nomurmināju. — Kaut kādus Inkvizitoru pekstiņus…

—     Droši vien. — Kostja saviebās. — Kāpēc tā, Anton? Kāpēc mūs vienīgos nemitīgi vajā… pat savējie? Tumšie magi arī nogalina!

Viņš pēkšņi sāka ar mani runāt kā agrāk, kad vēl bija nevainīgs puisītis vampīrs… lai gan kāda vampīram var būt nevainība?

Un tas bija briesmīgi, tas visas iekšas rauj laukā — nolādētie jautājumi un nolādētā nolemtība, ko apjautis tas, kurš pārkāpis robežu. Kurš sācis medīt un nogalināt…

—    Jūs nogalināt… ēdiena dēļ, — es sacīju.

—     Bet varas dēļ, naudas dēļ, izpriecas dēļ — vai tas ir cēlāk? — Kostja ar rūgtumu noprasīja. Viņš pagriezās pret mani un ieskatījās acīs. — Kāpēc tu ar mani runā tik… nicīgi? Kādreiz mēs bijām draugi. Kas ir mainījies?

—    Tu kļuvi par Augstāko vampīru.

—    Nu un tad?

—    Es, Kostja, zinu, kā vampīri kļūst par Augstākajiem.

īsu brīdi viņš skatījās man acīs. Tad pasmaidīja. To pašu vampīra smaidiņu — it kā ilkņu vēl mutē nav, bet tu tos jau jūti uz kakla.

—     Ak jā… Jādzer nevainīgu meiteņu un bērnu asinis, jānogalina viņi… Vecā, klasiskā recepte. Tā par Augstāko kļuva vecais zēns Vitezslavs… Tu gribi teikt, ka ne reizi neesi ieskatījies manā dosjē?

—    Nē, — es atbildēju.

Viņš pilnīgi sašļuka, un smaids kļuva žēlabains, apjucis.

—    Nevienu pašu reizi?

—     Nē, — jau saprotot, ka kaut kur kādreiz esmu kļūdījies, es atbildēju.

Kostja neveikli noplātīja rokas un sāka runāt, iztiekot vienīgi ar saikļiem, izsauksmes vārdiem un vietniekvārdiem:

—    Nu gan… tas ir… lūk… nu tu… es taču… jā… nu gan tu…

—     Negribu lasīt drauga dosjē, — es sacīju. Tad neveikli piebildu: — Lai arī bijušā.

—    Es taču domāju, ka tu esi to redzējis, — Kostja sacīja. — Skaidrs. Ir divdesmit pirmais gadsimts, Anton. Lūk… — Viņš iebāza roku kabatā un izvilka 110 turienes savu blašķīti. — Koncentrāts… donoru asinis. Divpadsmit cilvēki nodod asinis — un neviens nav jānogalina. Hemoglobīnam ar to, protams, nav nekāda sakara! Daudz svarīgākas ir cilvēka emocijas brīdī, kad viņš nodod asinis. Tu pat iedomāties nespēj, cik daudzi cilvēki ir pārbijušies līdz nāvei, tomēr iet pie ārsta un nodod asinis saviem tuviniekiem. Mana personiskā… “Sauškina recepte”. Tikai to parasti sauc par “Sauškina kokteili”. Dosjē droši vien ir ierakstīts.

Viņš uzvaroši skatījās uz mani… un droši vien nekādi nevarēja saprast, kāpēc es nesmaidu. Kāpēc vainīgi nepurpinu: “Kostja, piedod, bet es tevi uzskatīju par draņķi un slepkavu… bet tu esi godīgs vampīrs, labs vampīrs, moderns vampīrs…”

Jā, tāds viņš bija. Godīgs, labs un moderns. Ne velti strādājis ematoloģijas zinātniskās pētniecības centrā.

Tikai kāpēc viņš sastāvu pateica? Par divpadsmit cilvēku asinīm?

Lai gan skaidrs, kāpēc. Kā es varēju zināt “Fuarānas” saturu? Kā es varēju zināt, ka burvestībai vajag divpadsmit cilvēku asinis?

Vitezslavam nebija pie rokas šo divpadsmit. Viņš nevarēja izmantot burvestību no “Fuarānas” un palielināt savu Spēku.

Bet Kostjam bija blašķīte.

—    Anton, kāpēc tu klusē? — Kostja jautāja.

Edgars iznāca no pavadoņa kupejas, paspieda vilciena priekšniekam roku un nāca uz mūsu pusi, vēl aizvien apmierināti smaidot.

Es paskatījos uz Kostju un visu izlasīju viņa acīs.

Viņš saprata, ka es esmu sapratis.

—    Kur tu slēp grāmatu? — es pavaicāju. — Ātri! Šī ir tava pēdējā iespēja. Vienīgā iespēja. Nepazudini sevi…

Tajā mirklī viņš iesita. Bez jebkādas maģijas — ja par maģiju neuzskata vampīra necilvēcīgo spēku. Pasaule uzsprāga — skatienu aizsedza balts zibsnis, zobi mutē nokrakšķēja, un žoklis kļuva nejutīgs. Es aizlidoju līdz gaiteņa galam un atsitos pret kādu pasažieri, kas nelaikā bija iznācis paelpot svaigu gaisu. Droši vien būtu jāpasaka viņam paldies par to, ka es nezaudēju samaņu, taču atslēdzās pats pasažieris.

Kostja stāvēja, berzējot dūri, un viņa augums spīguļoja, vienā mirklī ieejot Mijkrēslī un iznākot no tā, slidot starp pasaulēm. Par šo vampīru spēju savulaik neizsakāmi brīnījos… Genādijs, Kostjas tēvs, kas nāk pie manis pār pagalmu, Kostjas māte Poļina, kura apskauj vēl pavisam jauniņā vampīra plecus… mēs esam likumpaklausīgi… mēs nevienu nenogalinām… vajag taču tā sagadīties, ka dzīvoju kaimiņos Gaišajam magam…

—    Kostja?! — Edgars apstājies uzkliedza.

Kostja lēni pagrieza galvu pret viņu. Es neredzēju, drīzāk jutu, ka viņš izlaidis ilkņus.

Edgars strauji pastiepa rokas uz priekšu — un gaiteni aizšķērsoja blāva siena, līdzīga kalnu kristāla plāksnei. Iespējams, viņš vēl nesaprata, kas notiek, bet instinkti Inkvizitoram darbojas.

Kostja zemā balsī iegaudojās un ar plaukstām atspiedās pret sienu. Tā izturēja. Vagons sliežu salaiduma vietās drebēja, un man aiz muguras lēni sāka spiegt kāda sieviete. Kostja līgojās, cenšoties salauzt Edgara aizsardzību.

Es pacēlu roku un aizsūtīju Kostjam “pelēko aizlūgumu” — senu burvestību pret nedzīvajiem. Visādu no kapiem uzceltu orga- niku, kurai nav apziņas, bet kura dzīvo, tikai pateicoties burvja gribai, “pelēkais aizlūgums” saārda gabalos. Vampīrus padara lēnīgus un vājina.

Kostja pagriezās. Kad smalkie, pelēkie pavedieni Mijkrēslī bija satinušies ap Kostju, viņš paspēra soli manā virzienā un nopurinājās — burvestības pavedieni acu priekšā satrūka. Nekad vēl nebiju redzējis tik rupju, bet efektīvu darbu.

—     Netraucē man! — viņš uzbļāva. Kostjas seja izstiepās, ilkņi izšķīlās. — Negribu… negribu tevi nogalināt…

Man izdevās uzslieties, un es, pārlīdis pāri notriektajam pasažierim, iekļuvu kupejā. Augšējos guļamplauktos sāka spiegt iespaidīgu gabarītu vīrišķi, nemaz neatpaliekot no tās sievietes, kas bļāva, stāvot pie tualetes durvīm. Zem manis pa grīdu ripoja glāzes un pudeles.

Kostja ar vienu lēcienu parādījās durvju ailā un uzmeta vīrišķiem skatienu. Tie apklusa.

—     Padodies… — es nočukstēju, apsēžoties uz grīdas pie galdiņa. Žoklis nebija izmežģīts, bet pie katras kustības sāpēja.

Kostja iesmējās.

—     Es visus jūs nolikšu… ja sagribēšu. Nāc man līdzi, Anton! Ejam! Es nevēlu tev ļaunu. Nu kam tev Inkvizīcija? Kam tev Sardzes? Mēs visu mainīsim!

Viņš to teica no visas sirds. Pat lūdzoši.

Kāpēc jākļūst par visspēcīgāko, lai atļautos būt vājš?

—    Atjēdzies… — es nočukstēju.

—    Tu esi muļķis! Muļķis! — sperot soli manā virzienā, Kostja rēca. Izstiepa roku — pirkstu galos jau bija zvēra nagi. — Tu…

Aizsākta “Posoļskajas” pudele, no kuras kūtri tecēja degvīns, pati ieripoja man rokā.

—    Mums laiks iedzert tubrālības, — es sacīju.

Viņš paguva noliekties, tomēr šļakatas trāpīja viņam sejā. Kostja iekaucās un atmeta galvu. Lai tu esi kaut visstiprākais vampīrs, tomēr alkohols tev ir inde.

Es piecēlos kājās, paķēru no galdiņa līdz galam neizdzerto glāzi un atvēzēju roku.

—     Nakts Sardze! — es iekliedzos. — Tu esi apcietināts! Rokas aiz muguras, ilkņus ievilkt!

Durvīs gandrīz vienlaikus iespiedās trīs Inkvizitori. Vai viņus bija izsaucis Edgars vai paši sajutuši ko nelabu? Viņi uzklupa Kostjam, kas vēl slaucīja asiņojošo seju. Viens centās piespiest Kostjam pie kakla pelēku metāla disku — kaut ko, kas līdz ūkai piebāzts ar maģiju…

Un nākamajā mirklī Kostja parādīja, uz ko viņš ir spējīgs.

Kājas spēriens izsita man no rokām glāzi, un es pats ar muguru ietriecos stiklā. Rāmis iedzinkstējās. Bet Kostjas vietā griezās pelēks virpulis — roku un kāju sitieni sekoja cits citam neticamā, tikai kinovaroņiem iespējamā ātrumā. Uz visām pusēm šķīda asinis un miesas lēveri, it kā kāds būtu nolēmis blenderī samalt gabalu vēl siltas gaļas.

Tad Kostja izlēca gaitenī, paskatījās apkārt un ienira logā, it kā biezā dubultstikla nemaz nebūtu.

Arī stikls viņu nepamanīja.

Kostja vēlreiz pavīdēja aiz loga un kūleņoja lejā pa nogāzi. Vilciens aiztraucās tālāk.

Es biju dzirdējis par tādu triku no vampīru arsenāla, tikai vienmēr biju uzskatījis atmiesošanos par tukšu izdomājumu. Pat rokasgrāmatās iepretim ierakstam “staigāšana caur sienām un stiklu reālajā pasaulē” bija kautrīgs “n. a.” — “nav apstiprināts”.

Kupejā bezformīgā kaudzē gulēja divi Inkvizitori — tā saplosīti, ka pulsu varēja vairs nemeklēt.

Trešajam bija paveicies — tas sēdēja uz guļamplaukta, spiezdams ciet brūci vēderā.

Zem kājām pakšķēja asinis.

Pasažieri augšējos guļamplauktos vairs nebļāva — viens bija piesedzis galvu ar spilvenu, otrs skatījās uz leju stiklainām acīm un klusi ķiķināja.

Es nolīdu no galda un stīvām kājām izgāju gaitenī.

5.  NODAĻA

Kā sacījis vienas vecas melnās anekdotes varonis: “Nav dzīvē viss tik ļauni!”

Štāba vagona pasažieri sēdēja savās kupejās un neko neredzošām acīm vērās logā. Pa vagonu staigājošie cilvēki nez kāpēc paātrināja soli un apkārt neskatījās. Aizvērtā kupejā kopā ar diviem melnos plastmasas maisos iepakotiem ķermeņiem gulēja ievainotais Inkvizitors, kuru jau ceturtdaļstundu ar ārstnieciskām burvestībām dak- terēja viņa kolēģis. Vēl divi Inkvizitori stāvēja sardzē pie ieejas mūsu kupejā.

—     Kā tu to saprati? — Edgars pajautāja.

Žokli viņš man izārstēja trīs minūtes pēc tam, kad bija palīdzējis ievainotajam biedram. Es pat neprasīju, kas tur bija — vienkārši sasitums, plīsums vai lūzums. Salaboja — un labi. Tikai divi priekšzobi bija izsisti, un pieskarties brūcei ar mēli bija nepatīkami.

—     Es kaut ko atcerējos par “Fuarānu” … — sacīju. Jezgas pirmajās minūtēs pēc Kostjas bēgšanas man bija laiks kaut ko izdomāt.

—   Ragana… nu, Arina… viņa stāstīja, ka saskaņā ar leģendu “Fuarānas” burvestības iedarbojas, ja ir divpadsmit cilvēku asinis. Kaut vai pa lāsei asiņu…

—    Kāpēc tu agrāk nepateici? — Edgars asi noprasīja.

—    Nepiešķīru nozīmi. Stāsts par “Fuarānu” man šķita tīrs izdomājums… Bet tad Kostja pieminēja, ka viņa kokteilī ir divpadsmit donoru asinis… un man pielēca.

—    Skaidrs. Vitezslavam nebija pie rokas ducis cilvēku, — Edgars pamāja. — Ja tu būtu uzreiz pateicis… Ja tikai tu būtu to pateicis…

—    Tu zināji par kokteiļa sastāvu?

—     Jā, protams. Inkvizīcijā ir apspriests “Sauškina kokteilis”. Nekādus brīnumus tas nedara, Spēku, kas būtu augstāks par dabas doto, nepiešķir. Bet, tik tiešām, palīdz vampīram pacelties līdz maksimumam, nenogalinot cilvēkus…

—    Pacelties vai nolaisties? — es jautāju.

—    Ja nenogalina, tad pacelties, — Edgars sausi atbildēja. — Bet tu pat nezināji… kāda neraža…

Es klusēju.

Jā, nezināju. Negribēju neko zināt. Malacis es esmu. Un tagad divi Inkvizitori guļ melnā polietilēnā, un neviens viņiem vairs nepalīdzēs…

—     Lai nu paliek, — Edgars nolēma. — Ko vairs runāt… Viņš lido, redzi?

Es pašķielēju uz “kompasu”. Jā… tik tiešām. Attālums līdz Kostjam, pareizāk, līdz grāmatai, nemainījās, lai gan vilciens traucās ar ātrumu vismaz septiņdesmit astoņdesmit kilometru stundā. Tātad — lido pa pēdām. Nemūk prom!

—     Viņam tik tiešām kaut ko vajag Vidusāzijā… — Edgars apmulsis teica. — Tikai ko…

—    Jāizsauc Dižie, — es sacīju.

—    Paši ieradīsies, — Edgars atgaiņājās. — Es viņiem visu paziņoju, portālu iekarināju… viņi lemj, ko darīt.

—     Saprotu, ka viņi tur lemj, — es nopurpināju. — Zebulons pieprasa atdot viņam nogrēkojušos Kostju. Bet pats galvenais — “Fuarānu”.

—    Grāmatu neviens nedabūs, nomierinies.

—    Izņemot Inkvizīciju?

Edgars klusēja.

Es apsēdos ērtāk un pataustīju žokli.

Nesāp.

Zobu gan žēl. Nāksies iet vai nu pie zobārsta, vai dziednieka. Bet nelaime tā, ka pat vislabākās gaišās dziednieces neprot zobus ārstēt nesāpīgi! Neprot — un viss…

“Kompasa” bultiņa raustījās, saglabājot virzienu. Attālums nemainījās — desmit divdesmit kilometri. Tātad Kostja ir izģērbies, pārvērties par sikspārni… vai par kādu citu radijumu? Par milzīgu žurku, vilku… Nav svarīgi. Pārvērties par sikspārni un lido aiz vilciena, satvēris ķepās saini ar drēbēm un grāmatu. Kur viņš to bija noslēpis, draņķis? Piespiedis pie auguma? Kādā slepenā apģērba kabatā?

Nelietis… bet kas par savaldību! Kas par nekaunību un drosmi — medīt pašam sevi, izdomāt visādas versijas, dot padomus…

Visus apveda ap stūri.

Bet kādēļ? Sagribēja absolūto varu? Izredzes uzvarēt tomēr ir nelielas, turklāt Kostja nekad nav izcēlies ar pārmērīgu godkāri. Viņš, protams, ir godkārīgs, bet bez tādām maniakālām idejām kā iegūt varu pār pasauli.

Un kāpēc viņš tagad nebēg prom? Uz viņa rokām ir triju Inkvizitoru asinis. To vairs nepiedos — pat ja atzīsi savu vainu un atdosi grāmatu. Viņam vajadzētu bēgt… drošības pēc iznīcināt grāmatu, kurai ir piesaistīta sekošanas burvestība. Nē, stiepj grāmatu līdzi un lido blakus vilcienam. Kaut kāds neprāts… Vai viņš vēl cer uz dialogu?

—    Kā tu grasījies atklāt Vitezslavu starp pasažieriem? — es jautāju Edgaram.

—                  Ko? — domās iegrimis, Inkvizitors atbildēja tikai pēc brīža.

—   Nieki, ar to pašu metodi, ko izmantoji tu, — ar reakciju uz spirtu. Būtu uzģērbuši baltus virsvalkus un veikuši medicīnisko izmeklēšanu visos vagonos, lai atrastu saslimušos ar atipisko pneimoniju. Un katram būtu iedevuši spirtā pamatīgi samērcētu termometru. Kurš nespētu paņemt to rokā vai dabūtu apdegumu, būtu aizdomās turamais.

Es pamāju. Tas varēja nostrādāt. Protams, mēs būtu riskējuši, taču riskēt — tas ir mūsu darbs. Bet Dižie būtu bijuši tuvumā, pa rokai, lai vajadzības gadījumā dotu triecienu ar visu spēku.

—      Portāls veras vaļā… — Edgars saķēra mani aiz rokas un uzvilka uz guļamplaukta. Mēs apsēdāmies blakus, pievilkuši klāt kājas. Kupejā parādījās trīcošs balts mirdzums. Atskanēja kluss izsauciens — Gesers, nākot laukā no portāla, atsita galvu pret guļam- plauktu.

Aiz viņa nāca Zebulons — atšķirībā no šefa laipns un smaidīgs.

Gesers, berzējot pakausi, drūmi paskatījās uz mums un noburkšķēja:

—    Varējāt vēl zaporožecā portālu iekarināt… Kāda ir situācija?

—     Pasažieri nomierināti, asinis nomazgātas, cietušo ārstē, — Edgars ziņoja. — Aizdomās turamais Konstantīns Sauškins virzās paralēli vilcienam ar ātrumu septiņdesmit kilometri stundā.

—     Kāds nu vairs… “aizdomās turamais”… — Zebulons dzēlīgi noteica. — Un cik spējīgs puika bija… tik perspektīvs.

—     Neveicas tev ar perspektīvajiem, Zebulon, — Edgars klusi noteica. — Viņi pie tevis ilgi neaizkavējas.

Abi Tumšie magi ar nepatiku skatījās viens uz otru. Edgaram ar Zebulonu bija veci rēķini — vēl no tiem laikiem, kad notika atgadījums ar Fafnīru[1] un somu sektu. Nevienam nepatīk būt par bandinieku.

—     Atturieties no dzēlībām, kungi! — Gesers lūdza. — Es arī varētu kaut ko pateikt… gan tev, Zebulon, gan tev, Edgar… Cik spēcīgs viņš tagad ir?

—     Ļoti spēcīgs, — Edgars atbildēja, vēl aizvien raugoties uz Zebulonu. — Puisis jau tā bija Augstākais…

—    Vampīrs, — Zebulons nicīgi nosmīkņāja.

—     Augstākais Vampīrs. Protams, maz pieredzes… salīdzinājumā ar jums. Bet pēc grāmatas izmantošanas viņš kļuva spēcīgāks par Vitezslavu. Un tas jau ir nopietni. Es sliecos domāt, ka Vitezslavs bija vienā līmenī ar jums, Dižie.

—     Kā viņš nogalināja Vitezslavu? — Zebulons vaicāja. — Vai versijas ir?

—      Tagad ir, — Edgars pamāja. — Vampīriem pastāv sava hierarhija. Puika izsauca viņu uz divkauju, lai izšķirtu, kurš būs līderis. Tas… nav sevišķi krāšņi. Prātu saķeršanās, gribas divkauja. Kaut kas līdzīgs “skatienu divkaujai”. Dažas sekundes — un viens piekāpjas, pilnībā pakļaujas svešai gribai. Kad Inkvizīcijai nācās saķerties ar vampīriem, Vitezslavs viņus viegli pakļāva. Bet šoreiz viņš zaudēja.

—    Un gāja bojā, — Zebulons pamāja.

—     Tam nebija obligāti jānotiek, — Edgars piebilda. — Kostja varēja padarīt viņu par savu vergu. Bet vai nu nobijās, ka zaudēs kontroli, vai nolēma iet līdz galam. Vārdu sakot, viņš pavēlēja Vitez- slavam sairt pīšļos. Un tas bija spiests pakļauties.

—    Spējīgs puisis, — Gesers ar ironiju noteica. — Nemelošu, par Vitezslava neatgriezenisko bojāeju neskumstu… Labi, Konstantīns kļuva spēcīgāks par Vitezslavu. Novērtē viņa spēku!

Edgars paraustīja plecus.

—     Kā? Viņš ir spēcīgāks par mani. Pieņemu, ka spēcīgāks par katru nojums. Varbūt pat spēcīgāks par mums visiem kopā.

—    Necel paniku, — Zebulons nomurmināja. — Viņam nav pieredzes. Maģija nav spēkavīru sacīkstes, tā ir māksla. Ja tev rokās ir zobens, tad svarīgi dot precīzu cirtienu, nevis gāzt, kur pagadās…

—     Es nekrītu panikā, — Edgars maigi noteica. — Es tikai novērtēju viņa Spēku. Tas ir ļoti liels. Es uzliku “kristāla vairogu” — un Kostja to gandrīz salauza.

Dižie saskatījās.

—     Kristāla vairogu nevar salauzt, — Gesers iebilda. — Un kā vispār tu vari zināt… lai gan saprotu. Atkal artefakti no specglabā- tavas.

—    Viņš gandrīz salauza vairogu, — Edgars atkārtoja.

—     Un kā tev izdevās izdzīvot? — Gesers jautāja man. Vai nu man izlikās, vai viņa balsī tik tiešām ieskanējās līdzjūtība.

—                   Kostja negribēja mani nogalināt, — es vienkārši atteicu.

—     Viņš spieda uz Edgaru… es sākumā iesitu ar “pelēko aizlūgumu”… — Gesers apstiprinoši pamāja. — Un tad pie rokas pagadījās degvīns — iešļācu viņam sejā. Kostja aizsvilās un tomēr negribēja mani nogalināt. Tad pārmetās uz Inkvizitoriem, izsvaidīja uz visām pusēm — un prom bija.

—     Tīrs krievu paņēmiens — risināt problēmas ar glāzi degvīna, — Gesers drūmi noteica. — Kādēļ? Kādēļ tu viņu tracināji? Viņš taču nav nekāds iesācējs. Vai tiešām tev nebija skaidrs, ka netiksi ar viņu galā? Bet man pēc tam vajadzētu vest Svetlanai tavas mirstīgās atliekas.

—    Pats arī aizsvilos, — es atzinu. — Viss notika pārāk pēkšņi. Bet, kad Kostja sāka saukt: “Nāc man līdzi, es nevēlu tev ļaunu…”

—    Nevēl ļaunu, — Gesers ar rūgtumu noteica. — Vampīrs reformators. Progresīvais pasaules valdnieks…

—    Geser, kaut kas jāizlemj, — Zebulons klusi noteica. — Es varu pacelt iznicinātāju no kara lidlauka.

Magi apklusa.

Es iztēlojos, kā reaktīvie iznīcinātāji debesīs dzenas pakaļ sikspārnim, šauj virsū no lielgabaliem un laiž raķetes…

Fantasmagorija.

—    Tad jau helikopteri… — Gesers domīgi noteica. — Nē, nieki, Zebulon. Viņš cilvēkus noslaucīs pa ceļam.

—    Tomēr bumba? — Zebulons ziņkārīgi painteresējās.

—     Nē! — Gesers pakratīja galvu. — Nē. Ne šeit. Un vairs jau nesanāks… viņš tagad ir modrs. Jāsit ar maģiju.

Zebulons pamāja un pēkšņi klusi ieķiķinājās.

—    Kas noticis? — Gesers noprasīja.

—     Visu mūžu sapņoju, — Zebulons sacīja. — Vai tici, vecais ienaidniek? Sapņoju pastrādāt ar tevi pārī! Redzi, tik tiešām… no naida līdz mīlestībai…

—    Tu tomēr esi pilnīgi aptaurēts, — Gesers klusi noteica.

—     Mums visiem ar galvu nav kaut kas kārtībā, — Zebulons ķiķināja. — Tu un es? Vai piesaistīsim mūsējos? Lai pasūknē spēku, mēs nostāsimies pašā trieciena smailē.

Gesers papurināja galvu.

—     Nē, Zebulon. Mums līst pie Konstantīna nav vērts. Man ir cits priekšlikums…

Viņš paskatījās uz mani.

Es pataustīju ar mēli zoba atlūzas. Cik nelāgi sanāca…

—    Esmu gatavs, Geser.

—    Izredzes ir, — Zebulons apstiprinoši noteica. — Ja jau Kostjam ir palikuši kaut kādi sentimentāli apsvērumi… Jājautā tikai — vai tu, Anton, spēsi iesist?

Es neatbildēju uzreiz. Patiešām aizdomājos.

Runa nav par apcietināšanu. Būs jāsit precīzi un nāvējoši. Nāksies kļūt par asmeni, centru tam Spēkam, ko manī sūknēs Gesers, Zebulons, Edgars… varbūt arī citi magi. Jā, man ir mazāk pieredzes nekā Dižajiem. Bet man ir izredzes tuvoties Kostjam bez kaujas. Ņemot vērā tos pašus “sentimentālos apsvērumus”.

Alternatīva ir vienkārša — Dižie sakoncentrē visus Spēkus. Pat Nadjušas Spēks viņiem būs vajadzīgs — un Gesers pieprasīs, lai Svetlana iniciē mūsu meitu…

Alternatīvas nav.

—    Es nogalināšu Kostju, — sacīju.

—    Ne tā, — Gesers klusi sacīja. — Ne tā jārunā, sargātāj!

—     Es nogalināšu vampīru, — nočukstēju.

Gesers pamāja.

—     Un nemeditē daudz, Gorodecki! — Zebulons piemetināja.

—    Netēlo puņķainu inteliģentu! Pasaulē nav labā puisīša Kostjas. Un nekad nav bijis. Lai arī viņš nenogalināja cilvēkus asiņu dēļ, viņš tomēr ir vampīrs. Nedzīvs!

Gesers apstiprinoši pamāja.

Es uz mirkli aizvēru acis.

Nedzīvs.

Viņam nav kaut kā, ko mēs vienkāršības labad saucam par dvēseli. Kādas sastāvdaļas, ko nepamanām pat mēs, Citādie. Kopš pašas agras bērnības — paldies vecākiem vampīriem. Viņš auga, iecirkņa ārsts klausījās viņa sirdi un jūsmoja par puikas veselību. Viņš no puikas pārvērtās par vīrieti, un neviena meitene neteica, ka viņa lūpas skūpstot ir aukstas. Viņam varētu būt bērni — visparastākie bērni no visparastākās cilvēku sievietes.

Bet tā nav dzīve. Tas viss ir avansā, viss ir nozagts — un, kad Kostja nomirs, viņa ķermenis momentāni sairs pīšļos… jo tas jau sen ir miris.

Mēs visi esam nolemti nāvei kopš pašas dzimšanas.

Bet mēs vismaz varam nodzīvot līdz nāvei.

—     Atstājiet mūs ar Antonu divatā! — atskanēja Gesera balss.

—   Es pamēģināšu viņu sagatavot.

Es dzirdēju, kā piecēlās Zebulons un Edgars. Viņi izgāja gaitenī, un aizvērās durvis. Kaut kas sāka čabēt — acīmredzot Gesers noslēpa mūs no novērošanas. Tad viņš jautāja:

—    Pārdzīvo?

—     Nē. — Es pašūpoju galvu, tā arī neatvēris acis. — Domāju. Kostja tomēr centās nerīkoties kā vampīrs….

—    Paskat, cik tālu aizdomājies?

—     Viņš neizturēs. — Es atvēru acis un paskatījos uz Geseru.

—   Viņš neizturēs, pārkāps robežu. Fizioloģisko vajadzību pēc dzīvām asinīm viņš spēja nomākt, bet viss pārējais… viņš ir nedzīvs dzīvo vidū, un tas viņu apgrūtina. Agri vai vēlu Kostja nenoturēsies.

Gesers gaidīja.

—    Tas jau ir noticis, — es sacīju. — Kostja nogalināja Vitezslavu un inkvizitorus… viens no Inkvizitoriem bija Gaišais, vai ne?

Gesers pamāja.

—    Visu izdarīšu, kā vajag, — es apsolīju. — Man žēl Kostjas, bet tur neko nevar līdzēt.

—    Es tev ticu, Anton, — Gesers sacīja. — Bet tagad prasi to, ko tu patiešām gribēji paprasīt.

—    Kas jūs notur Nakts Sardzē, šef? — es jautāju.

Gesers pasmaidīja.

—     Mēs visi principā esam vienā maisā bāžami, — es sacīju.

—   Mēs cīnāmies ne jau ar Tumšajiem, bet ar tiem, ko pat Tumšie atraida… ar psihopātiem, maniakiem, tiem, kas pārkāpj visas robežas. Saprotamu iemeslu dēļ tādu vairāk ir vampīru un vilkaču vidū. Un Tumšie taču arī… Dienas Sardze ķer tos Gaišos, kuri grib visus uzreiz aplaimot… būtībā tos, kas var cilvēkiem atklāt mūsu pastāvēšanas faktu. Inkvizīcija… it kā stāv pāri sadursmei, bet patiesībā seko, lai Sardzes neuztvertu savu funkciju nopietni. Lai Tumšie nesāktu tiekties pie formālas varas pār cilvēku pasauli, lai Gaišie nesāktu nīdēt visus Tumšos… Geser, Nakts Sardze un Dienas Sardze ir divas viena veseluma pusītes!

Gesers klusēja. Skatījās uz mani un klusēja.

—     Vai tas… tā speciāli bija izdomāts? — es jautāju. Tad pats sev atbildēju: — Jā, droši vien. Jaunatne, tikko iniciēti Citādie varēja nepieņemt Gaišajiem un Tumšajiem kopīgu Sardzi. Kā tad tā — iet patrulēt kopā ar vampīru! Es arī pats būtu sašutis… Un lūk — ir izveidotas divas Sardzes, zemākie bandinieki ar azartu tvarsta cits citu, priekšniecība vērpj intrigas — gan aiz garlaicības, gan lai uzturētu formu. Bet priekšniecība — kopīga!

Gesers nopūtās. Paņēmis cigāru, nogrieza galu un aizsmēķēja.

—     Es, muļķis, visu laiku domāju, — nomurmināju, neatraujot skatienu no Gesera, — kā vispār mēs eksistējam? Lūk, Samaras Sardze, lūk, Veļikijnovgorodas sardze, lūk, Tomskas apgabala Ki- rejevas ciemata Sardze. Visi it kā patstāvīgi. Bet īstenībā ar problēmām visi skrien pie mums uz Maskavu… Labi, tas nav noformēts de jure, bet de facto — Maskavas Sardze vada visas Krievijas Sardzes.

—     Kā arī trīs NVS valstu Sardzes… — Gesers nopurpināja, tad izlaida dūmu mutuli. Dūmi, neizklīstot pa kupeju, sabiezēja blīvā mākoni.

—     Labi, un ko tālāk? — es jautāju. — Bet kā sadarbojas Krievijas un, piemēram, Lietuvas neatkarīgās Sardzes? Un Krievijas, Lietuvas, ASV un Ugandas? Cilvēku pasaulē viss ir saprotams: kuram vāle lielāka un maks biezāks, tas ari pasūta mūziku. Bet Krievijā Sardzes taču ir šerpākas nekā Amerikā! Es pat domāju…

—     Visspēcīgākā ir franču Sardze, — Gesers garlaikotā balsī atbildēja. — Spēcīga, lai gan ārkārtīgi slinka. Apbrīnojams fenomens. Nevaram saprast, ar ko tas saistīts — ne jau ar sausā vīna un austeru lietošanu neaptveramos daudzumos…

—     Pār Sardzēm valda Inkvizīcija, — es sacīju. — Nevis strīdus izšķir, nevis atkritējus soda, bet tieši valda. Dod atļauju visādiem sociālajiem eksperimentiem, norīko un atceļ vadību… pārceļ no Uzbe- kistānas uz Maskavu… Ir Inkvizīcija, un tai ir divas darba struktūras. Nakts Sardze un Dienas Sardze. Un Inkvizīcijas vienīgais mērķis ir saglabāt esošo status quo. Jo Tumšo vai Gaišo uzvara — tas ir Citādo zaudējums kopumā.

—    Kas tālāk, Anton? — Gesers pavaicāja.

Es paraustīju plecus.

—    Tālāk? Tālāk — nekas. Cilvēki dzīvo savas mazās cilvēku dzīvītes. Priecājas mazos cilvēku prieciņus. Silda mūs ar savu siltumu… un piegādā jaunus Citādos. Tie Citādie, kam ambīciju ir mazāk, dzīvo gandrīz parasto dzīvi. Tikai tā ir pārticīgāka, veselīgāka un ilgāka nekā parastajiem cilvēkiem. Kam nav miera, kas vēlas sadursmes un piedzīvojumus, ideālus un cīniņus, tie iet Sardzēs. Tie, kas vīlušies Sardzēs, iet uz Inkvizīciju.

—    Nu un? — Gesers mani uzmundrināja.

—    Ko jūs darāt Nakts Sardzē, šef? — es pajautāju. — Nav apnicis… pagājis taču tūkstošiem gadu?

—     Pieņemsim, ka man joprojām patīk sadursmes un piedzīvojumi, — Gesers noteica.

Es pašūpoju galvu.

—     Nē, Boris Ignatjevič. Neticu. Es esmu jūs redzējis… citādu. Pārāk nogurušu. Pārāk vīlušos.

—     Tad pieņemsim, ka es tomēr gribu iznīdēt Zebulonu, — Gesers mierīgi atteica.

Es brīdi padomāju.

—     Arī neder. Simtiem gadu… kāds no jums jau būtu to otru piebeidzis. Zebulons te runāja, ka maģija ir kā šķēpa dūriens. Tad lūk, jūs cīnāties nevis ar šķēpiem, bet ar rapieriem. Pieskaraties, bet ienaidniekam cauri nedurat.

Gesers pavilcinājās un pamāja. Vēl viena bieza dūmu strūkliņa ieurbās zilganajā tabakas mākonītī.

—     Kā tu, Anton, domā, vai var nodzīvot tūkstošiem gadu un vēl aizvien žēlot cilvēkus?

—    Žēlot? — es precizēju.

Gesers pamāja.

—    Tieši žēlot. Nevis mīlēt, jo nav mūsu spēkos mīlēt visu pasauli. Nevis jūsmot, jo mēs pārāk labi zinām, kas ir cilvēks.

—    Žēlot droši vien var, — es pamāju. — Bet ko dod jūsu žēlošana, šef? Tā ir tukša un neauglīga. Citādie cilvēku pasauli nepadara labāku.

—     Padarām, Anton. Lai kā tur būtu, padarām. Tici večukam, kas daudz ko pieredzējis.

—    Un tomēr…

—    Es gaidu brīnumu, Anton.

Es jautājoši paskatījos uz Geseru.

—    Nezinu, kādu tieši. Ka visi cilvēki iegūs Citādo spējas. Ka visi Citādie atkal kļūs par cilvēkiem. Ka reiz mūs dalīs nevis pēc pazīmes “cilvēks vai Citādais”, bet “labs vai slikts”. — Gesers maigi pasmaidīja. — Pilnīgi nestādos priekšā, kā tas var notikt un vai kādreiz vispār notiks. Bet, ja tomēr notiks… es labprātāk būšu Nakts Sardzes pusē. Nevis Inkvizīcijas — varenās, gudrās, pareizās, visvarenās Inkvizīcijas pusē.

—    Varbūt Zebulons gaida to pašu? — es jautāju.

Gesers pamāja.

—     Varbūt. Nezinu. Bet labāk pazīstams vecs ienaidnieks nekā jauns, neprognozējams nosaldētais. Vari mani uzskatīt par konservatīvu, bet es dodu priekšroku rapieriem un Zebulonam, nevis beisbola nūjai un progresīvam Tumšajam magam.

—    Un ko jūs ieteiksiet man?

Gesers noplātīja rokas.

—    Ieteikšu? Tev pašam jāpieņem lēmums. Tu vari aiziet un dzīvot parastu dzīvi. Tu vari iet uz Inkvizīciju… es neiebildīšu. Un tu vari palikt Nakts Sardzē.

—    Un gaidīt?

—    Un gaidīt. Glabāt sevī to cilvēcisko, kas vēl palicis. Neļauties ekstāzei un aizkustinājumam, cilvēkiem uzspiežot viņiem nevajadzīgu Gaismu. Neiekrist cinismā un nenoniecināt citus, iedomājoties, ka pats esi tīrs un pilnīgs. Bet visgrūtākais ir nepievilties savās cerībās, nezaudēt ticību, nekļūt vienaldzīgam.

—    Nav liela izvēle… — es sacīju.

—    Ha! — Gesers pasmaidīja. — Priecājies, ka tāda vispār ir.

•     • •

Aiz logiem zibēja Saratovas nomales. Vilciens palēnināja gaitu.

Es sēdēju tukšā kupejā un skatījos uz bultiņas griešanos.

Kostja turpināja mums sekot.

Ko viņš gaida?

Austiņās skanēja Arbeņina balss:

—  No apmāna līdz apmānam

No debesīm krīt tikai manna.

No siestas līdz siestai

Baro tikai manifesti.

Kāds iekritis, kāds cits ir prom,

Es tik vien kā izvēlējos.

Un neviļ mani nojauta —

Mēs esam citi, citādi.

Es pašūpoju galvu. Mēs esam Citādie. Bet, pat ja mūsu nebūs, ļaudis tik un tā sadalīsies cilvēkos un Citādajos. Lai ar ko tie Citādie atšķirtos.

Cilvēki nevar iztikt bez Citādajiem. Atstāj uz neapdzīvotas salas divus — ari tur būs cilvēks un Citādais. Atšķirība ir tā, ka Citādos viņu citādība nomāc. Cilvēkiem ir vieglāk. Viņiem nav kompleksu. Viņi zina, ka ir cilvēki un ka viņiem tādiem jābūt. Un visiem tādiem jābūt. Visiem un vienmēr.

—                                                      Mēs stāvam pa vidu

Un degam uz ledus.

Un sasildīties gribam,

Ar mērķi maskējot līdzekļus.

Sadegam līdz dvēselei

Apskaidrotā klusumā…

Durvis atvērās, un kupejā ienāca Gesers. Es noņēmu austiņas.

—     Skaties! — Gesers uzlika uz galda Palm kabatas datoru. Uz ekrāna pa karti slīdēja punktiņš — mūsu vilciens. Gesers uzmeta skatienu kompasam, pamāja un ar stilu uz ekrāna droši uzvilka treknu līniju.

—     Kas tas ir? — es jautāju, skatoties uz taisnstūri, pret kuru atdūrās Kostjas kustības trajektorija. Un pats ari atbildēju: — Lidosta?

—    Tieši tā. Viņš negaida nekādas pārrunas, — Gesers nosmīkņāja. — Laiž pa īsāko ceļu uz lidostu.

—    Vai tā ir kara lidosta?

—    Nē, civilā. Kāda starpība? Pilotāžas prasmes šablons viņam ir.

Es pamāju. Visiem operatīvajiem ir krājumā komplekti ar noderīgām prasmēm — kā vadīt automašīnu, lidmašīnu, helikopteru, kā sniegt pirmo medicīnisko palīdzību, kā darboties tuvcīņā… Protams, šabloni nedod pilnvērtīgu prasmi, pieredzējis autovadītājs apdzīs Citādo ar vadītāja šablonu, meistarīgs ārsts izoperēs nesalīdzināmi labāk. Bet pacelt gaisā jebkuru transportlīdzekli Kostjam izdosies.

—    Tas ir pat labi, — es sacīju. — Pacelsim iznīcinātājus un…

—    Un ja nu lidmašīnā ir pasažieri? — Gesers asi noprasīja.

—    Tomēr labāk nekā vilciens, — es klusi sacīju. — Mazāk upuru.

Šajā mirklī kaut kas manī sāpīgi iesmeldzās. Es pirmo reizi neredzamos svaru kausos liku cilvēku upuru lietderību un pieņēmu, ka viens kauss ir vieglāks par otru.

—     Nepalīdzēs… — Gesers sacīja. Tad piebilda: — Par laimi. Vai tad viņam iznīcināta lidmašīna ir kavēklis? Pārvērtīsies par sikspārni un nolaidīsies.

Aiz loga parādījās perons. Dīzeļlokomotīve, tuvojoties stacijai, iesvilpās.

—    Zenītkodolraķetes, — es ietiepīgi sacīju.

Gesers ar izbrīnu paskatījās uz mani.

—     Par ko tu runā? Kādi kodollādiņi… tādu jau sen bruņojumā nav. Ja nu vienīgi pretraķešu aizsardzības josla ap Maskavu … Bet viņš nelidos uz Maskavu.

—    Uz kurieni tad? — es saausījos.

—    Kā lai es zinu? Tavs uzdevums ir gādāt, lai viņš nekur neaizlido! — Gesers atcirta. — Tā! Viņš apstājās!

Es paskatījos uz kompasu. Attālums starp mums un Kostju sāka palielināties. Lai viņš tika lidojis kā sikspārnis vai skrējis kā Pelēkais Vilks no pasakas, bet tagad Kostja bija apstājies.

Interesanti tikai tas, ka Gesers uz “kompasu” pat neskatījās.

—    Lidosta, — Gesers apmierināti noteica. — Viss, sarunas beigušās. Ej! Rekvizē kādam labu mašīnu un drāz uz lidostu!

—    Bet… — es iesāku.

—    Nekādu artefaktu, viņš jutīs, — Gesers mierīgi iebilda. — Un nekādu ceļabiedru. Viņš mūs visus uzreiz jutīs, saproti? Visus! Kusties!

Nošvīkstēja bremžu kluči, vilciens apstājās. Es vēl uz mirkli apstājos durvīs un izdzirdēju:

—    Jā, tieši “pelēko aizlūgumu”. Nevajag neko sarežģīt. Mēs tevi tā piepumpēsim, ka viņu kā ķīseli pa lidlauku izsmērēs.

Viss. Šķiet, šefs ir tik ļoti uzskrūvēts, ka ar viņu var pat nerunāt, viņš sadzird manas domas, pirms esmu tās ietērpis vārdos.

Gaitenī es pagāju garām Zebulonam un nevilšus sarāvos, kad viņš man tēvišķi uzsita uz pleca.

Zebulons neapvainojās, tikai noteica:

—    Lai tev, Anton, veicas! Mēs paļaujamies uz tevi!

Pasažieri mierīgi sēdēja kupejās. Tikai vilciena priekšnieks, kas

kaut ko runāja mikrofonā, pavadīja mani ar stiklainu skatienu.

Es pats atvēru tambura durvis, nolaidu pakāpienu un nolēcu uz perona. Viss notika ļoti ātri. Pārāk ātri…

Stacijā bija parastā burzma. Kompānija, kas barā izkāpa no blakus vagona, skaļi prašņāja: “Kur ir vecenītes ar viņu dārgo mantu?”

Vecenītes — vecumā no divdesmit līdz septiņdesmit — jau ar skubu atsaucās uz aicinājumu. Tūlīt būs gan šņabītis, gan aliņš, gan cepti šķiņķīši, gan pīrādziņi ar aizdomīgu pildījumu.

—    Anton!

Es pagriezos. Blakus stāvēja Lass ar somu pār plecu. Mutē viņam bija neaizdegta cigarete, izskats labvēlības pilns un rimts.

—    Arī atbrauci? — Lass pajautāja. — Varbūt tevi kaut kur aizvest? Mani gaida mašīna.

—    Laba mašīna? — es precizēju.

—   It kā folksvāgens. — Lass saviebās. — Derēs? Vai tev der tikai kadiljaks?

Es pagriezos un paskatījos uz štāba vagona logiem. Gesers, Zebulons un Edgars raudzījās uz mani.

—     Derēs, — es drūmi noteicu. — Nu… atvaino! Es tiešām ļoti steidzos, vajag mašīnu. Pievēršu tevi…

—    Tad ejam, ko stāvi, ja jau steidzies? — Lass jautāja, pārtraucis standartformulu, ar ko mēs vervējam brīvprātīgos.

Viņš tik veikli ienira pūlī, ka man nekas cits neatlika kā sekot.

Mēs izspraucāmies cauri haotiskajai stacijas ķermeņu drūzmai un izgājām stacijas laukumā. Es panācu Lasu un pieskāros viņa plecam.

—    Pievēršu…

—    Jā, redzu, redzu! — Lass atgaiņājās. — Sveiks, Roma!

Pie mums pienākušais vīrietis, kuru nez kāpēc gribējās nosaukt par pilsoni, bija diezgan garš un bērnišķīgi tukls — viss apaļīgs, līganu gaitu, tikai kroku kā zīdainim trūka. Mutīte maziņa, lūpas kā vistas tūplītis, acis arī maziņas, pat aiz brillēm neizteiksmīgas un garlaicīgas.

—     Labdien, Aleksandr! — pilsonis ļoti ceremoniāli sasveicinājās, līgani pastiepjot Lasam roku, un sāka blenzt uz mani.

—    Tas ir Antons, mans biedrs. Aizvedīsim? — Lass ierosināja.

—     Kāpēc lai neaizvestu, — Roma skumīgi piekrita. — Riteņi griežas, ceļš līdzens.

Pagriezies viņš devās pie jauna folksvāgena boras.

Mēs viņam sekojām un iekāpām mašīnā. Es nekaunīgi apsēdos priekšā. Lass pasmīnēja, bet paklausīgi ielīda aizmugurē. Romāns ieslēdza aizdedzi un pajautāja:

—    Uz kurieni jums jābrauc, Anton?

Arī valoda viņam bija līgani plūstoša, noapaļota, it kā viņš nevis runātu, bet rakstītu vārdus gaisā.

—     Uz lidostu un ātri, — es drūmi izmetu.

—     Uz kurieni? — Romāns pārvaicāja ar patiesu izbrīnu, tad paskatījās uz Lasu. — Varbūt tavam biedram vajadzētu sameklēt taksometru? -

Lass samulsis paskatījās uz mani. Tad tikpat samulsis uz Romānu.

—    Labi, — es noteicu. — Pievēršu tevi Gaismai. Atraidi Tumsu, aizsargā Gaismu. Dodu tev skatienu, kas spēj Labo atšķirt no Ļaunā. Dodu tev ticību sekot Gaismai. Dodu tev drosmi cīnīties ar Tumsu.

Lass ieķiķinājās un tūlīt pat apklusa.

Protams, svarīgi nav vārdi. Vārdi neko nevar mainīt, kaut vai katru izcel ar intonāciju, it kā tas būtu rakstīts ar lielo burtu. Tas ir kas līdzīgs raganu burvestībām — mnemoniska formula, kas ieslēdz manā atmiņā “šablonu”. Es arī pats varu pakļaut cilvēku, bet tā… tā ir pareizāk. Nostrādā jau sen pārbaudīts mehānisms.

Romāns izslējās, pat vaigu apaļīgums noplaka. Nupat vēl man blakus sēdēja liels un mazliet kaprīzs zīdainis, bet tagad — vīrietis! Cīnītājs!

—    Lai Gaisma ar tevi! — es pabeidzu.

—    Uz lidostu! — Romāns apmierināts noteica.

Motors ierēcās, un mēs ar rāvienu izkustējāmies no vietas, izspiežot no strādīgās vācu mašīniņas visu tajā ielikto spēku. Galvoju, vēl nekad šis sporta sedans nebija rādījis visu, uz ko ir spējīgs!

Es aizvēru acis un paskatījos cauri Mijkrēslim tumsā, ko bija sazarojušas krāsainas līnijas gluži kā samudžināts izolācijas vadu saišķis — daļa zaļa, daļa dzeltena, daļa sarkana. Es ne pārāk protu skatīties varbūtības līnijas, bet tagad tas padevās negaidīti viegli. Es jutos tik labā formā kā vēl nekad.

Tas nozīmē — pie manis jau plūst svešs Spēks. Gesera un Zebulona, Edgara un Inkvizitoru Spēks. Bet iespējams, ka tagad Maskavā sastingst Citādie, Gaišie un Tumšie, tie, no kuriem Gesers un Zebulons ir tiesīgi ņemt.

Es tikai reizi esmu jutis ko līdzīgu. Kad ņēmu Spēku no cilvēkiem.

—     Trešajā pagriezienā braucam pa kreisi, priekšā ir sastrēgums, — es sacīju. — Griežam pa labi, pagalmā, izbrauksim cauri arkai… tur ir šķērsiela…

Nekad neesmu bijis Saratovā. Bet tagad tam nebija nekādas nozīmes.

—    Ir! — Romāns mundri noziņoja.

—    Ātrāk!

—    Tiks izpildīts!

Es paskatījos uz Lasu. Viņš sameklēja cigarešu paciņu un aizsmēķēja. Mašīna traucās pa pieblīvētām ielām, un Romāns stūrēja tik pārgalvīgi kā tramvaja vadītājs, kam radusies iespēja apdzīt Šū- maheru “Pirmajā Formulā”.

Lass nopūtās.

—     Kas tagad būs ar mani? Izvilksi no kabatas lukturīti un pateiksi: “Tā bija purva gāzes eksplozija.”

—    Tu taču redzi — lukturītis nav vajadzīgs, — es atbildēju.

—    Vai es izdzīvošu? — Lass nelikās mierā.

—     Izdzīvosi, — es viņu nomierināju. — Tikai neko neatcerēsies. Atvaino, tā ir parastā procedūra.

—    Skaidrs, — Lass skumīgi noteica. — Johaidī… Ir nu gan lietiņas… Pasaki, ja jau vienalga…

Mašīna pārgalvīgi aizjoņoja pa šķērsielu, bedrēs palecoties. Lass nodzēsa cigareti un turpināja:

—    Saki — kas tu esi?

—    Citādais.

—    Kāds citādais?

—    Mags. Neraizējies — Gaišais mags.

—     Tu esi pieaudzis un kļuvis vīrišķīgs, Harij Poter… — Lass sacīja. — Ir nu gan lietiņas. Varbūt es esmu sajucis prātā?

—     Pat neceri… — es sacīju, atspiežoties ar rokām pret griestiem. Romānam bija dota brīva vaļa, un viņš, īsinot ceļu, trieca mašīnu papuķudobēm. — Uzmanīgāk, Romān! Mums jābrauc ātri, bet droši!

—     Tad vēl pasaki, — Lass nelikās mierā. — Šī dzīšanās… ai… vai tā nav saistīta ar nenormāli lielo sikspārni, ko mēs redzējām vakarnakt?

—    Tu smiesies, bet ir saistīta! — es apstiprināju. Spēks manī kūsāt kūsāja, reibinot kā šampanietis. Gribējās taisīt jokus un līksmot.

—   Vai tu no vampīriem nebaidies?

Lass izvilka no somas viskija blašķi, ar asu kustību norāva korķīti un pieplaka kakliņam.

—    It nemaz! — viņš mundri noteica.

6.  NODAĻA

Pusceļā mums kā pielipusi sāka sekot ceļu policijas mašīna. Es borai uzkarināju burvestību, kas kliedē cilvēku uzmanību, un policija tūdaļ atpalika no mums. Parasti ar šādu burvestību Citādie savas mašīnas pasargā no nozagšanas, un es pat nopriecājos par jauno izmantošanas veidu, ko biju tai atradis. Tomēr pēc brīža mūsu mašīnai gandrīz uzdrāzās virsū smagais automobilis, un es burvestību steidzīgi noņēmu.

—   Būsim lidostā pēc piecpadsmit, divdesmit minūtēm, — Roma noziņoja, grozot stūri. — Kādi būs norādījumi, šef?

Ar acs kaktiņu ievēroju, ka Lass pašūpoja galvu un iedzēra vēl malku. Mēs jau bijām izbraukuši ārpus pilsētas un traucāmies pa ceļu uz lidostu. Diezgan pieklājīgu ceļu, pēc Krievijas vidienes standartiem.

—    Ieslēdz radio! — es lūdzu. — Citādi skumīgi.

Roma ieslēdza. Gāja uz beigām ziņu izlaidums.

—    … par prieku miljoniem lasītāju, kuri šo notikumu gaidīja trīs gadus, — diktore ziņoja. — Un noslēgumā — ziņojums no Baikonuras kosmodroma, kur startam gatavojas kopīgā krievu un amerikāņu ekipāža. Starts ir plānots astoņpadsmitos trīsdesmit divās minūtēs pēc Maskavas laika. Un tagad ēterā atkal mūsu muzikālais…

—    Viskiju gribi? — Lass jautāja.

—    Nē. Man vēl jāstrādā.

—   Aleksandr, sakoncentrējies, tagad dzeršanai nav īstais laiks! — Romāns mundri uzbrēca. — Mūs gaida darbs!

Šķiet, šis labsirdīgais cilvēks, kas dzīvē diez vai spētu vistu nokaut, tagad sevi iztēlojās par Džeimsu Bondu. Vai vismaz par viņa palīgu.

Mums visiem ir kāda rotaļa, kas bērnībā palikusi neizspēlēta līdz galam.

—    Tu sargāsi mašīnu, — es viņam teicu. — Tas ir ļoti atbildīgs uzdevums. Mēs uz tevi paļaujamies.

—   Kalpoju Gaismai! — Romāns nokliedza.

—                  Nekad nebūtu ticējis… — Lass aizmugures sēdekli ievaidējās.

—   Man ari sargāt mašīnu?

—     Jā, — es pamāju. — Tikai… liels lūgums — necenties aizbēgt.

Aizmugurē atkal atskanēja klunkšķēšana. Varbūt ari Lasu pievērst Gaismai? Tā būs humānāk… citādi cilvēks velti mokās.

Taču laika pārdomām man vairs nebija — mašīna iedrāzās laukumā lidostas priekšā un, bremzēm kaucot, apstājās pie ieejas. Neviens tam īpašu uzmanību nepievērsa — kavē cilvēks reisu, pierasta lieta…

Es sameklēju Arinas zīmīti. Paskatījos uz “kompasu”.

Bultiņa šūpojās, bet pagaidām vēl rādīja virzienu.

Vai Kostja būtu jutis manu tuvošanos? Gesers par to ir pārliecināts.

Un kas mani gaida?

Lai cik dīvaini, bet līdz šim brīdim es nebiju jutis bailes. Iekšēji nebiju gatavs Kostju uztvert kā ienaidnieku, turklāt vēl tādu, kurš spējīgs nogalināt. Es esmu otrā līmeņa mags, un tas nepavisam nav maz. Aiz manis ir visa Nakts Sardzes varenība, un tagad, kaut kas nedzirdēts, vēl arī Dienas Sardzes varenība. Nu ko var man padarīt viens vienīgs vampīrs, lai arī Augstākais?

Taču tad es atcerējos Vitezslava seju ar atieztajiem zobiem.

Kostja viņu nogalināja. Uzveica.

—     I.as, — es īsi noteicu. — Man ir lūgums… Nāc man līdzi! Pa gabalu. Ja kaut kas atgadīsies… pēc tam pie tevis atnāks — un tu izstāstīsi.

Lass iedzēra malku, nometa tukšo blašķīti uz sēdekļa un prātīgi sacīja:

—    Kāpēc gan man neiet? Uz priekšu, bālģīmi Bleid!

Šķiet, tagad viņš ne paša velna nebaidījās. Dzērums daļēji ir laba aizsardzība pret vampīru. Dzēruša cilvēka asinis viņam ir nepatīkamas, bet stipri dzēruša — pat indīgas. Varbūt tāpēc vampīri allaž ir devuši priekšroku Eiropai, nevis Krievijai?

Bet vampīram nav obligāti jādzer nogalināta cilvēka asinis. Ēdiens ir ēdiens, bet darbs ir darbs.

—    Netuvojies! — es atkārtoju. — Turies pa gabalu!

—     Saudzējiet sevi, šefi — Romāns lūdza. — Lai jums veicas! Mēs paļaujamies uz jums!

Es paskatījos uz viņu un atcerējos Zebulona atvadu vārdus.

Cik mēs esam līdzīgi!

Cik mēs visi esam līdzīgi — Citādie un cilvēki, Tumšie un Gaišie!

—     Klusu, nesteidzīgi, bez agresijas, — es sacīju pats sev, skatoties uz vīriešiem, kas smēķēja pie ieejas lidostā. Cilvēki lielākoties bija no inteliģentajiem, ar kaklasaitēm. Apkopēja oranžā uzsvārcī, blakus viņiem kūpinādama “Belomoru”, izskatījās diezgan neparasti. — Klusu un mierīgi…

Es devos uz ēku. Pīpmaņi pašķīrās — man tagad bija pārāk daudz Spēka, to varēja just pat parastie cilvēki.

Just — un saprātīgi paiet malā.

Ieejot es atskatījos — Lass, labsirdīgi smaidot, vilkās nopakaļ.

Kur tu esi, Kostja?

Kur tu esi, Augstākais vampīr, kas nekad neesi nogalinājis cilvēkus Spēka dēļ?

Kur tu esi, sapņotāj, kas gluži kā lētā Holivudas spriedzes filmā cer kļūt par pasaules Valdnieku?

Turpat, kur puisītis vampīrs, kas centās apmānīt savu likteni…

Es tevi nogalināšu.

Nevis “vajag nogalināt”, nevis “varu nogalināt”, nevis “gribu nogalināt”. Pietiek precizējumu. Es esmu izgājis cauri “vajag” — izgājis puņķodamies un asaras liedams, kā īsts inteliģents rakņādamies sevī un meklēdams sev attaisnojumu. Es esmu izgājis cauri “varu” — kompleksu mākts, velti nopūloties rīkoties kā trešā līmeņa mags, Citādais, kurš sasniedzis savus griestus. Es esmu izgājis cauri “gribu”, pārvarot emocijas un kaislības, dusmas un žēlumu.

Tagad es gluži vienkārši daru to, kas man jādara.

Man ir vienaldzīgi viltus ideāli un neīsti mērķi, liekulīgi lozungi un divkosīgi postulāti. Es vairs neticu ne Gaismai, ne Tumsai. Gaisma ir tikai fotonu plūsma. Tumsa ir vienīgi Gaismas neesamība. Cilvēki ir mūsu mazie brāļi. Citādie ir zemes sāls.

Kur tu esi, Kostja Sauškin?

Lai pēc kā tu tiektos — pēc seniem Austrumu artefaktiem, pēc milzīgas armijas, kurā ir miljardiem ķīniešu magu —, es neļaušu tev uzvarēt.

Kur tu esi?

Es apstājos zāles vidū — ne pārāk lielas provinciālās lidostas zāles vidū. Šķiet, es viņu jūtu…

iMan uzskrēja virsū nosvīdis vīrišķis ar čemodāniem un atvainojies aizgāja tālāk. Es ātri atzīmēju viņa auru — neiniciēts Citādais, Gaišais, mazliet baidās lidot ar lidmašīnām, veiksmīgi atlidojis, atslābinājies, nomierinājies, tāpēc kļuvis pamanāms.

Tagad mani tas neinteresēja.

Kostja?

Es pagriezos, it kā būtu pasaukts. Sāku skatīties uz durvīm ar plāksnīti “Dienesta ieeja” un koda atslēgu.

Lidostas troksnī skanēja nevienam nedzirdama melodija.

Šķiet, viņš mani sauc.

Koda atslēgas pogas paklausīgi iedegās, kad es pastiepu pret tām roku. Četri, trīs, divi, viens. Ļoti viltīgs kods…

Es atvēru durvis, atskatījos, pamāju Lasam un uzmanīgi, lai nenostrādātu mēlīte, pievēru durvis.

Tukši gaiteņi skumīgā zaļā krāsā. Es sāku iet pa gaiteni.

Melodija kļuva aizvien spēcīgāka, meta cilpas gaisā, cēlās un krita. Kā sarežģīta klasiskās ģitāras stīgu strinkšķināšana, kam pievienojas vijoles smalkais skanējums.

Lūk, kāds tas ir — īsts vampīra Aicinājums, kas vērsts tieši uz tevi…

—     Steidzos jau steidzos, — es nomurmināju, pagriežoties uz citām kodētām durvīm. Aizmugurē noklaudzēja — tūlīt aiz manis bija ienācis Lass.

Jauna slēdzene, jauns kods. Seši, trīs, astoņi, viens.

Es plaši atvēru durvis un biju nonācis lidlaukā.

Pa betonēto ceļu lēni slīdēja vēderains aerobuss. Tālāk, turbīnām rēcot, uz startu bija ceļā “TU”.

Kādus piecus metrus no durvīm stāvēja Kostja. Rokā viņš turēja nelielu akurātu plastmasas diplomātčemodānu — es sapratu, ka tieši tur atrodas “Fuarāna”. Kostjas krekls bija saplēsts — it kā pēkšņi būtu kļuvis par mazu.

Šķiet, pēc izlēkšanas no vilciena viņš bija uzsācis transformāciju, pat līdz galam nenoģērbies.

—    Sveiks! — Kostja sacīja.

Mūzika pagaisa, aprāvās nots vidū.

Es pamāju.

—    Sveiks! Ātri atlidoji.

—    Atlidoju? — Kostja pašūpoja galvu. — Nē… sikspārnim tādu attālumu nolidot ir grūti.

—    Par ko tad tu pārvērties? Par vilku?

Absurdā tērzēšana beidzās ar pilnīgi nejēdzīgu Kostjas atbildi:

—    Par zaķi. Par milzīgi pelēku zaķi. Palēnām atlēcu…

Es nenoturējos un ieķiķinājos, iztēlojoties milzu zaķi, kas skrien pa sakņu dārziem, milzīgiem lēcieniem forsē strautus un lec pāri žogiem. Kostja noplātīja rokas.

—    Nu… tik tiešām smieklīgi sanāca. Kā tu jūties? Ne pārāk… es tevi? Vai zobi veseli?

Es centos pasmaidīt tā, lai pēc iespējas vairāk atsegtu zobus.

—     Atvaino! — Kostja nudien šķita sarūgtināts. — Tas viss notika pārāk pēkšņi. Kā tu saprati, ka grāmata ir pie manis? Kokteilis?

—    Jā. Burvestībai vajag divpadsmit cilvēku asinis.

—     Kā tu uzzināji? — Kostja domīgi noprasīja. — Nekādu ziņu par “Fuarānu” taču nav… labi, nav svarīgi. Es gribu ar tevi parunāt, Anton.

—    Es arī, — es piekritu. — Padodies! Tu vēl vari izglābt dzīvību.

—    Es jau sen neesmu dzīvs. — Kostja pasmaidīja. — Aizmirsi,

vai?

—    Tu saproti, par ko es runāju.

—    Anton, nemelo! Tu pats sev netici. Es esmu nogalinājis četrus Inkvizitorus!

—    Trīs, — es pielaboju. — Vitezslavu un divus vilcienā. Trešais izdzīvoja.

—     Liela starpība. — Kostja saviebās. — Pat vienu viņi nekad nav piedevuši.

—    Šis ir ipašs gadījums, — es teicu. — Teikšu godīgi, Augstākie ir nobijušies. Tevi iznīcinās, bet maksa par uzvaru būs pārāk liela. Augstākie piekrīt pārrunām.

Kostja klusēja, cieši vērodams mani.

—     Ja tu atdosi “Fuarānu” un labprātīgi padosies, tevi neaiztiks, — es turpināju. — Tu esi likumpaklausīgs. Vainīga ir grāmata, tu biji afekta stāvoklī…

Kostja pašūpoja galvu.

—     Nebiju vis afekta stāvoklī. Edgars neuztvēra Vitezslava vārdus nopietni. Bet es noticēju. Pagriezos un aizlidoju līdz būdiņai. Vitezslavs negaidīja lamatas… parādīja man grāmatu un sāka skaidrot. Es izdzirdēju par divpadsmit asins pilēm… un sapratu, ka tā ir mana iespēja. Viņš pat neiebilda pret eksperimentu. I.aikam gribēja drīzāk pārliecināties, ka grāmata ir īsta. Tikai, kad saprata, ka esmu kļuvis spēcīgāks… saspringa. Bet bija jau par vēlu.

—     Kādēļ? — es jautāju. — Kostja, tas taču ir neprāts! Kam tev vara pār visu pasauli?

Kostja sarauca uzacis. Kādu laiku skatījās uz mani, tad iesmējās.

—    Ko tu runā, Anton? Kāda vara? Tu nesaproti!

—     Es visu saprotu, — es ietiepīgi teicu. — Tu raujies uz Ķīnu, vai ne? Miljards magu tavā varā?

—     Idioti, — Kostja klusi noteica. — Jūs visi esat idioti. Jūs tikai par vienu spējat domāt… varu un spēku… Nevajag man to varu! Es esmu vampīrs! Saproti? Izstumtais! Sliktāks par jebkuru Citādo! Es negribu būt visstiprākais izstumtais! Es gribu būt parasts! Es gribu kļūt tāds kā visi!

—    Bet “Fuarāna” neļauj Citādo pārvērst par cilvēku… — es nomurmināju.

Kostja ieķiķinājās un pašūpoja galvu.

—     Aū! Anton, ieslēdz galvu! Tevi piepumpēja ar Spēku un atsūtīja mani novākt, zinu. Bet tu vispirms padomā, Anton! Saproti, ko es gribu!

Aiz muguras nočīkstēja durvis. Iznāca Lass. Samulsis sāka skatīties uz mani, tad pašķielēja uz Kostju.

Kostja pašūpoja galvu.

—    Esmu nelaikā? — Lass sacīja, novērtējis situāciju. — Atvainojiet, jau eju prom…

—    Stāvi! — Kostja sausi noteica. — Tu esi pat ļoti laikā.

Lass sastinga. Es nesadzirdēju pavēli Kostjas balsī, bet acīmredzot tā bija.

—    Eksperiments praksē, — Kostja sacīja. — Skaties, kā to dara…

Viņš stipri sakratīja diplomātčemodānu, slēdzenes paklausīgi

atsprāga vaļā, čemodāniņš atvērās, un no tā smagi izkrita grāmata.

“Fuarāna”.

Vāki tik tiešām bija no ādas — pelēki dzeltenīgi. Stūrīši apdarināti ar vara trijstūriem. Un vēl — sarežģīta slēdzene, kas neļāva grāmatai atvērties.

Kostja ar vienu roku noķēra grāmatu un apbrīnojami viegli atvēra — it kā viņš šķirstītu avīzi, nevis darbotos ar pāris kilogramu smagu foliantu. Palaida vaļā čemodānu, tas ar troksni nokrita uz betona.

—     Pārsvarā te ir visāda lirika. — Kostja nosmīnēja. — Neveiksmīgu eksperimentu hronika. Recepte ir beigās… pavisam vienkārša.

Ar brīvo roku Kostja izņēma no džinsu aizmugurējās kabatas metāla blašķīti. Atgrieza korķīti un uzpilināja tieši uz atvērtās lappuses.

Ko es gaidu?

Ko viņš grasās darīt?

Manī tagad viss kliedza — brūc virsū! Kamēr viņš ir novērsis uzmanību, sit no visa spēka!

Bet, redzētā apburts, es gaidīju.

Asins lāse lēnām nozuda no lappuses. Kusa, izkūpēja gaisā kā brūni dūmi. Bet grāmata… grāmata sāka dziedāt. Nospiedoša skaņa, kas līdzinājās rīkles skaņai — it kā cilvēka balss, tomēr absolūti nesaprotama.

—     Ar Tumsu un Gaismu… — Kostja sacīja, skatoties atvērtajās lappusēs. Viņš tur redzēja kaut ko man nepieejamu. — Om… Mrigankandata gauri… Aučitja dhvani… Paklausot manai gribai… Mokša gauri…

Grāmatas balss — man nebija šaubu, ka skan tieši grāmata, — kļuva spēcīgāka. Noslāpēja Kostjas balsi, burvestības vārdus — gan krievu, gan tos senos no “Fuarānas”.

Kostja pacēla balsi, it kā censtos grāmatu pārkliegt.

Es sadzirdēju tikai pēdējo vārdu — atkal “om”.

Dziedājums pārtrūka uz asas, disonējošas nots.

Lass aiz muguras nolamājās.

—    Kas tas bija? — viņš jautāja.

—    Jūra. — Kostja pasmējās. Noliecies viņš pacēla čemodānu un paslēpa tajā grāmatu un blašķīti. — Vesela jaunu iespēju jūra.

Es pagriezos, jau zinādams, ko tur ieraudzīšu. Samiedzu acis, ar acu zīlītēm tverot paša skropstu ēnu.

Paskatījos uz Lasu cauri Mijkrēslim.

Neiniciēta Citādā aura bija skaidri saredzama. Laipni lūgts mūsu draudzīgajā kompānijā…

—     Tā tas iedarbojas uz cilvēkiem, — Kostja sacīja. Uz pieres viņam bija izspiedušies sviedri, bet viņš izskatījās ļoti apmierināts.

—   Lūk, tā!

—    Ko tad tu īsti gribi? — es vaicāju.

—     Es gribu būt Citādais Citādo vidū, — Kostja sacīja, — Es gribu, lai tas viss beigtos… Gaišie un Tumšie, Citādie un cilvēki, magi un vampīri. Visi kļūs par Citādajiem, saproti? Visi cilvēki pasaulē.

Es iesmējos.

—     Kostja… tu iztērēji divas vai trīs minūtes vienam cilvēkam. Kā tev ar aritmētiku?

—    Te varēja stāvēt divsimt cilvēku, — Kostja atbildēja. — Viņi visi būtu kļuvuši par Citādajiem. Te varēja stāvēt desmit tūkstoši. Burvestība iedarbojas uz visiem, kuri atrodas manā redzes laukā.

—     Un tomēr…

—    Pēc pusotras stundas no Baikonuras kosmodroma uz starptautisko kosmisko staciju startē kārtējā viesekipāža, — Kostja sacīja.

—   Domāju, ka kosmiskajam tūristam no Vācijas nāksies atdot man savu vietu.

Es brīdi klusēju, apdomājot viņa vārdus.

—     Es klusi sēdēšu pie iluminatora un vērošu Zemi, — Kostja sacīja. — Kā jau pieklājas kosmiskajam tūristam. Es skatīšos uz Zemi, smērēšu uz papīra asinis no blašķītes un čukstēšu burvestības. Bet tālu lejā cilvēki kļūs par Citādajiem. Visi cilvēki — saproti? No zīdaiņiem šūpuļos līdz vecīšiem šūpuļkrēslos.

Tagad viņš šķita pavisam dzīvs. Pavisam īsts. Acīs kvēloja nevis vampīra Spēks, bet parasts cilvēcisks azarts.

—    Anton, tu taču pats par to sapņoji, vai ne? Lai cilvēku vairs nebūtu! Lai visi būtu vienlīdzīgi!

—     Es sapņoju par to, lai visi kļūtu par Citādajiem, — es atbildēju. — Nevis par to, lai vairs nebūtu cilvēku.

Kostja saviebās.

—     Izbeidz! Tā visa ir vārdu ekvilibristika… Anton, mums ir iespēja mainīt pasauli, padarīt to labāku! To nespēja izdarīt Fuarāna — viņas laikā nebija kosmosa kuģu. To nevar Gesers un Zebulons — viņiem nav grāmatas. Bet mēs — mēs varam! Es negribu nekādu varu, saproti taču! Es gribu vienlīdzību! Brīvību!

—     Laimi visiem, par brīvu? — es noprasīju. — Un lai neviens neaizietu apbēdināts?

Viņš nesaprata.

—    Jā, laimi visiem! Zemi Citādajiem! Un nekādu aizvainojumu! Anton, es gribu, lai tu būtu ar mani. Nostājies manā pusē!

—                  Tā ir brīnišķīga doma, — es sacīju, skatoties viņam acīs.

—   Kostja, tu esi malacis!

Nekad neesmu pratis melot. Bet piemānīt vampīru ir gandrīz neiespējami. Taču, redzams, Kostjam ļoti gribējās, lai es piekrītu.

Viņš pasmaidīja. Atslābinājās.

Un tajā mirklī es pacēlu rokas un triecu ar “pelēko aizlūgumu”.

Tas nepavisam nelīdzinājās tam triecienam, ko es devu vilcienā. Spēks manī kūsāt kūsāja, plūda ārā no pirkstu galiem — un nebeidzās! Iekams nebija ieslēgta strāva, kurš gan varēja zināt, ka viņš ir vads?

Burvestība bija redzama pat cilvēku pasaulē. Čūskveida pelēkie pavedieni rāvās laukā no manām rokām, ietina Kostju, spieda un iztukšoja, ietina pelēkā kustīgā kūniņā. Mijkrēslī notika kaut kas neaptverams — pasauli piepildīja mutuļojošs pelēks putenis. Salīdzinājumā ar to parastā pelēkā migla šķita krāsaina. Es nodomāju: ja dažu kilometru rādiusā tagad atrodas parastie, reģistrētie vampīri, arī tiem klāsies plāni. Rikošeta burvestības notrieks un pārvērtīs par pīšļiem…

Kostja nokrita uz viena ceļa. Viņš raustījās, centās atbrīvoties, bet “pelēkais aizlūgums” sūca no viņa Spēku ātrāk, nekā viņš spēja saraut burvestības.

—     Dritvaikociņ! — Lass sajūsmināts iesaucās man aiz muguras.

Caur mani vēl nekad nebija plūdis tik daudz Spēka.

Ar apkārtējo pasauli notika kaut kas dīvains. Lidmašīna uz skrejceļa zaudēja krāsas, pārvēršoties par pelēku akmens bluķi. Debesis zaudēja krāsu, kļuva blāvas un zemas. Ausis bija kā ar vati aizbāztas.

Šķiet, Mijkrēslis tiecas iekļūt mūsu pasaulē…

Tomēr apstāties es nevarēju. Es jutu — tiklīdz kaut uz bridi vājināšu spiedienu, Kostja izrausies un dos prettriecienu. Tādu sitienu, ka nekas pāri nepaliks… un mani, nevis Kostju samals miltos, noklājot ar tiem…

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz mani — ne ar dusmām, drīzāk ar aizvainojumu un neizpratni. Lēni, lēni izpleta rokas…

Vai tiešām viņam vēl ir Spēka rezerve?

Ap Kostju gaisā iezīmējās caurspīdīga gaišzila prizma. Nogrieza pelēkos burvestības pavedienus, savijās — pārvērtās par punktu. Un izgaisa.

Kopā ar vampīru.

Kostja aizgāja caur portālu.

Spēks manī vēl aizvien kūsāja. Tūkstoš Citādo Spēks, ko man bija atsūtījuši Gesers un Zebulons, dāsns, nekontrolēts Spēks, kas meklē izmantojumu. Cilvēku Spēks — caur trešām rokām nonācis pie manis…

Pietiek…

Es saliku kopā plaukstas, samīcot pelēkos pavedienus smagā kamolā.

Pietiek…

Te vairs nav ienaidnieka.

Pietiek…

Magu divkauja ir paukošana, nevis sitieni ar steku.

Pietiek.

Kostja izrādījās prasmīgāks.

Mani kratīja sīki drebuļi, bet es apstājos. Debesis atkal iekrāsojās zilas, uz skrejceļa ātrumu uzņēma lidmašīna.

Kostja aizgāja.

Aizskrēja?

Nē, aizgāja. Nekad neesmu dzirdējis par vampīriem, kas spēj izveidot tiešo portālu. Un Augstākie, šķiet, nebija gaidījuši no Kostjas tamlīdzīgu triku.

Viņš gāja uz lidostu, zinot, ka visiem būs prātā lidmašīnas un helikopteri. Un atslābināsies, jo laika rezerve vēl ir, vampīru var pārtvert gaisā, var pacelt iznīcinātājus, var palaist raķeti…

Bet Kostja jau laikus gatavojās lēcienam tiešajā portālā. Kad līdz raķetes startam atlikusi pusotra stunda, viņš nepaspētu aizlidot! Turklāt lidmašīnu Baikonuram nelaidīs ne tuvu — lai nu kāda, bet pretgaisa aizsardzība tomēr tur ir. Tāpēc, neraugoties uz “pelēkā aizlūguma” spiedienu, viņam izdevās ielēkt — portāla burvestība jau bija gatava, “iekarināta” kā operatīvo magu kaujas burvestība.

Tātad viņš neticēja, ka es nostāšos viņa pusē. Vai vismaz nopietni par to šaubījās. Tomēr viņam bija svarīgi, ļoti svarīgi uzvarēt mani — un ne jau ar tīru Spēku. Ko tur runāt par Spēku, ja viņš ir kļuvis par Augstāko, bet es esmu un palieku otrā līmeņa mags, lai ari piepumpēts ar aizdotu Spēku. Vistīrākā parauguzvara ir tā, kad pretinieks atzīst tavu taisnību. Padodas bez cīņas. Nostājas zem tava karoga.

Es tomēr esmu muļķis. Uzskatīju viņu te par draugu, te par ienaidnieku. Bet viņš nebija ne viens, ne otrs. Viņš tikai gribēja pierādīt savu taisnību. Tā nu sanāca, ka par šāda pierādījuma objektu tiku izraudzīts es. Vairs ne draugs, vēl ne ienaidnieks. Tikai citas taisnības nesējs.

—    Vai viņš teleportējās? — Lass painteresējās.

—     Ko? — Es pagriezos un paskatījos uz viņu. — Nu… kaut kas tamlīdzīgs. Atvēra portālu un aizgāja. Kā tu to saprati?

—     Vienā datorspēlītē redzēju, bija līdzīgi… — Lass atbildēja ar vieglām šaubām balsī. Un sašutis piebilda: — Ļoti līdzīgi!

—                    Datorspēlītes ne tikai cilvēki taisa… — es paskaidroju.

—    Jā, viņš aizgāja. Uz Baikonuru. Grib nomainīt vienu kosmisko tūristu…

—    Es dzirdēju, — Lass sacīja. — Ir nu gan muļķis.

—    Vai saproti, kāpēc viņš ir muļķis? — es pavaicāju.

Lass iespurdzās.

—     Ja visi cilvēki kļūs par magiem… Šodien tev tramvajā rupjības sarunās, bet rīt pārvērtīs pelnos. Šodien nepatīkamam kaimiņam durvis ar naglu saskrāpēs vai anonīmu vēstuli nodokļu inspekcijai uzrakstīs, bet rīt sērgu uzlaidīs vai asinis izsūks. Mērkaķis uz motocikla tikai cirkā ir labs, nevis pilsētas ielās… Vēl jo vairāk — mērkaķis ar automātu.

—     Domā, mērkaķu ir vairāk? — es precizēju.

—    Mēs visi esam mērkaķi.

—     Tev jādodas uz Sardzi, — es nomurmināju. — Pagaidi… es paprasīšu padomu.

—    Kādu Sardzi? — Lass saausījās. — Paldies! Es, paldies Dievam, neesmu mags!

Aizvēris acis, es ieklausījos. Klusums.

“Geser!”

Klusums.

“Geser! Skolotāj!”

“Mēs apspriedāmies, Anton.”

Domās notiekošai sarunai nav intonāciju. Un tomēr… un tomēr man šķita, ka Gesera balsī saklausu nogurumu.

“Viņš aizgāja uz Baikonuru. “Fuarāna” tik tiešām darbojas. Viņš grib pārvērst par Citādajiem visus cilvēkus uz Zemes!”

Es apklusu, jo sapratu — Gesers ir lietas kursā. Viņš redzēja un dzirdēja visu notiekošo — vai nu manām acīm un ausīm, vai kādām citām maģiskām metodēm — nav svarīgi.

“Tev, Anton, viņš jāaptur. Seko viņam un apturi viņu!”

“Bet jūs?”

“Mēs uzturam kanālu, Anton. Piegādājam tev Spēku. Vai zini, cik Citādo deva Spēku “pelēkajam aizlūgumam”?

“Nojaušu.”

“Anton, es ar viņu netikšu galā. Un Zebulons netiks galā. Un Svetlana. Mēs tagad varam tikai vienu — tevi apgādāt ar enerģiju. Mēs sūcam Spēku no visiem Maskavas Citādajiem. Ja vajadzēs, sāksim to ņemt no cilvēkiem. Pārkārtoties, izmantot par enerģijas vadītājiem citus magus nav laika. Kostja jāaptur tev… ar mūsu palīdzību. Alternatīva ir kodoltrieciens Baikonurai.”

“Es nespēšu atvērt tiešo portālu, Geser.”

“Varēsi. Portāls vēl nav līdz galam aizvēries, tev jāatrod atvere un no jauna tas jāaktivizē.”

"Geser, nepārvērtē mani! Pat ar jūsu Spēku es esmu otrā līmeņa mags!”

“Anton, atjēdzies! Tu stāvēji Sauškina priekšā, kad viņš skaitīja burvestību. Tev jau vairs nav otrais līmenis.”

“Bet… kāds?”

“Augstāk par pirmo ir tikai viena kategorija. Augstākā. Pietiek sarunu, seko viņam!”

“Bet kā lai es viņu uzveicu?”

“Domā pats!”

Es atvēru acis.

Lass stāvēja manā priekšā un vēcināja plaukstu gar seju.

—   O! Dzīvs! — viņš nopriecājās. — Tad kas tā ir par Sardzi? Vai es tagad arī esmu mags?

—   Gandrīz. — Es paspēru soli uz priekšu.

Te stāvēja Kostja… nokrita… izpleta rokas… uzradās portāls… Cilvēku pasaulē — tukšums.

Pūš vējš, uz betona čaukst saburzītais cigarešu paciņas celofāns…

Mijkrēslī — tukšums.

Pelēka migla, akmens blāķi celtņu vietā, kustīgas zilās sūnas stīgas…

Mijkrēšļa otrais slānis.

Smaga kā svins migla… no smagajiem mākoņiem plūst spokaina nedzīva gaisma… zila dzirkstelīte portāla vietā…

Es pastiepu roku —

cilvēku pasaulē,

Mijkrēšļa pirmajā slānī,

Mijkrēšļa otrajā slānī…

Un ar pirkstiem satvēru dziestošu zilo dzirkstelīti.

Pagaidi! Nedziesti! Te tev būs Spēks — rēcoša enerģija, kas sarauj robežu starp pasaulēm. Tek no pirkstiem ugunīgām lāsēm uz dziestošajām oglēm…

Audz, atveries, lien ārā zem spožās saules — tev vēl nāksies pastrādāt! Es jūtu portāla atvērēja pēdas. Es redzu, kā viņš to darīja. Es spēšu atkārtot viņa ceļu.

Un man nav vajadzīgas burvestības — tās visas smieklīgās formulas nesaprotamās senās valodās. Gluži tāpat tās nebija vajadzīgas arī raganai Arinai, kas vārīja savas dziras, un nav vajadzīgas Gese- ram un Svetlanai.

Tad lūk, kā tas ir — būt Augstākajam magam?

Nevajag mācīties shēmas, bet ir jāsajūt Spēka kustība?

Cik savādi… un cik vienkārši!

Runa pat nav par iespējām, par ugunslodes graujošo spēku vai “sasaldējuma” jaudīgumu. Piepumpēts ar svešu Spēku vai uzkrājis gana daudz savējā, pat parastais mags spēj dot tādu triecienu, ka Augstākajam būs ko brīnīties. Būtiska ir brīvība. Kā starp peldētāju, lai arī vistalantīgāko, un pašu laiskāko delfīnu.

Cik gan tas bijis grūti Svetlanai — dzīvot ar mani, aizmirstot savu Spēku, aizmirstot savu brīvību? Tā nav atšķirība starp spēcīgo un vājo — tā ir atšķirība starp veselo un invalīdu…

Bet parastie cilvēki taču dzīvo? Dzīvo kopā gan ar akliem, gan paralizētiem. Tāpēc ka galvenais tomēr nav brīvība. Brīvība ir neliešu un muļķu attaisnojums. Sakot “brīvība”, tādi domā nevis par svešu brīvību, bet par paša verdzību.

Un pat Kostja, nebūdams ne muļķis, ne nelietis, uzķērās uz tā paša āķa, kas jau pārplēsis lūpu visu sugu revolucionāriem — no

Spartaka līdz Trockim, no pilsoņa Robespjēra līdz komandierim Če Gevaram, no Jemeļkas Pugačova līdz nezināmam šahīdam.

Vai es pats nebūtu uzķēries? Vēl pirms desmit, pirms pieciem gadiem?

Ja man būtu pateikts: “Visu var mainīt vienā rāvienā — uz labo pusi”?

Varbūt man ir paveicies.

Kaut vai ar tiem, kas bija man blakus. Kas, izdzirdot vārdus “brīvība un vienlīdzība”, vienmēr šūpoja galvu, jo šaubījās.

Manā priekšā atvērās portāls — zila prizma, zaigojošas virves — ribas, mirdzoša plēve — skaldnes…

Es ar rokām pašķīru virves un iegāju portālā.

7.  NODAĻA

Portālos slikti ir tas, ka tur nav iespējams sagatavoties jaunajai vietai. Vilciens tādā ziņā ir ideāls. Tu ieej kupejā, bikses nomaini pret triko, kurpes — pret gumijas čībiņām, izņem no somas ēdienu un dzērienus, iepazīsties ar ceļabiedriem — ja jau tā ir gadījies, ka tu ceļo bez savas kompānijas. Klaudz riteņi, aizslīd perons. Viss, tu esi ceļā. Tu esi cits cilvēks. Tu dalies ar svešiniekiem savos dziļi slēptajos pārdzīvojumos, strīdies par politiku, par kuru esi cieši apņēmies nestrīdēties, dzer mazā stacijā pa ceļam pirktu aizdomīgu šņabi. Tu esi ne tur un ne šeit. Tu esi ceļā. Tu esi meklētājs, tevī ir kaut kas no Frodo un kaut kas no Paganela, maza pilīte no Robinsona un drusku no Radiščeva. Varbūt tavs ceļš ilgs tikai dažas stundas, varbūt — vairākas dienas. Valsts ir liela, tā slīd aiz kupejas logiem. Tu neesi tur. Tu neesi te. Tu esi ceļotājs.

Lidmašīna jau ir mazliet kas cits. Bet arī šeit tu tomēr gatavojies ceļojumam. Pērc biļeti, mosties rīta agrumā, sēdies taksometrā un brauc uz lidostu. Zem riteņiem zib kilometri, bet tu jau veries debesīs, domās jau esi tur, lidojumā. Uzgaidāmās zāles nervozā rosība, šķīstošā kafija bufetē, kontrole, pārbaude, ja pamet valsti — muita un Duty free, mazie ceļojuma prieciņi pirms šaurajiem lidmašīnas krēsliem, turbīnu rēkoņa un stjuartes optimistiskā ātrruna: “Avārijas izejas atrodas…” Un zeme jau attālinās, tablo nodzisuši, smēķētāji kaunīgi aizgājuši uz tualetēm, stjuartes smalkjūtīgi viņus nav pamanījušas, uz plastmasas paplātēm izdala pusdienas — nez kāpēc lidmašīnās visi kļūst tik negausīgi rīmas. Tas nav gluži ceļojums. Tā ir pārvietošanās. Bet… bet tomēr tu redzi garām slīdošās pilsētas un upes, šķirsti ceļvedi vai pārbaudi komandējuma apliecību, apdomā, kā uzvesties darījumu sarunās — vai jautrāk izmantot desmitdienu tūri uz viesmīlīgo Turciju, Spāniju, Horvātiju. Tomēr — tu esi ceļā.

Portāls — tas ir šoks. Portāls — tā ir dekorāciju maiņa, tā ir rotējoša teātra skatuve. Tu esi te — un tu esi tur. Ceļa nav.

Un laika aizdomāties — arī.

•     • •

… Es izvēlos no portāla. Ar vienu kāju atsitos pret flīžu grīdu, ar otru — trāpīju klozetpodā.

Labi vēl, ka gluži tīrā klozetpodā. Kā kārtīgā amerikāņu filmā, kur filmas varoņi viens otru mēģina noslīcināt atejā. Bet kāju tomēr sastiepu un, no poda velkot to ārā, no sāpēm saviebos.

Mazītiņa kabīne, pie griestiem — lampiņa un ventilatora režģis, turētājā — tualetes papīra rullis. Tad nu gan portāls! Es biju gaidījis, ka Kostja būs portālu iekarinājis tieši pie starta, kaut kur raķetes pakājē.

Atvēris aizbīdni, vēl aizvien viebjoties no sāpēm, es uzmanīgi pa spraugu paskatījos. Tualete šķita tukša. Ne skaņas, tikai vienā no izlietnēm pilēja krāns…

Tajā brīdī mani no mugurpuses smagi pagrūda — un es izlidoju no kabīnes, atvēris durvis ar galvu. Pārvēlos uz muguras, izstiepu rokas, gatavs dot triecienu.

Kabīnē stāvēja Lass — rokas izpletis, turējās pie sienām un kā apdullis skatījās apkārt.

—    Ko tu dari? — es uzbļāvu. — Kāpēc tu man sekoji?

—                 Tu tači pats liki man iet tev pa pēdām! — Lass apvainojās.

—  Burvis sasodītais!

Es piecēlos. Strīdēties nudien bija muļķīgi.

—   Man jāaptur jukušais vampīrs, — es sacīju. — Šobrīd visstiprākais mags pasaulē. Te… te tagad ies ļoti karsti…

—    Kur mēs esam — Baikonurā? — nemaz neizbijies, Lass jautāja. — Nu, to es saprotu, tas ir brīnišķīgi! Vai tiešām vajadzēja tele- portēties caur kanalizāciju?

Es tikai atmetu ar roku. Ieklausījos sevī. Jā, Gesers bija kaut kur blakus. Gan Gesers, gan Zebulons… gan Svetlana… un vēl simti, tūkstoši Citādo. Viņi gaidīja.

Viņi paļāvās uz mani.

—    Kā varu palīdzēt? — Lass vaicāja. — Varbūt apses mietus pameklēt? Starp citu, sērkociņus taisa no īstas apses, tu to zināji? Es allaž domāju — kāpēc tieši no apses, vai tiešām tā vislabāk deg? Bet tagad saprotu — lai cīnītos ar vampīriem. Noasini desmit sērkociņus…

Es paskatījos uz Lasu.

Viņš noplātīja rokas.

—    Nu labi, labi… Mans pienākums bija piedāvāt.

Es piegāju pie tualetes durvīm un paskatījos laukā. Garš gaitenis, dienasgaismas lampas, nekādu logu. Gaiteņa galā cilvēks formastērpā, ar pistoli pie jostas. Apsardze? Jā, droši vien te jābūt apsardzei. Pat mūsu dienās.

Bet kāpēc gan apsargs ir sastindzis tik nekustīgā un neērtā pozā?

Izgājis gaitenī, es tuvojos karavīram.

—    Atvainojiet, vai var jūs patraucēt? — es klusi pasaucu.

Apsargs neiebilda. Skatījās tālē un smaidīja. Jauns džeks, pat

trīsdesmit vēl nav. Pilnīgi sastindzis. Un ļoti bāls. Es piespiedu pirkstus pie miega artērijas — pulss tik tikko samanāms. Kodiena pēdas bija gandrīz neredzamas, tikai uz apkaklītes — dažas asins piles. Jā, Kostja pēc bēgšanas bija ļoti piekusis. Viņam vajadzēja iestiprināties, bet kaķu tuvumā nebija…

Lai gan, ja karavīrs vēl ir dzīvs, tad viņam ir izredzes izķepuroties.

Izvilcis no maksts pistoli — šķiet, tieši pēc tās viņš bija stiepis roku, kad vampīra pavēle bija likusi viņam sastingt, — es akurāti nogāzu apsargu zemē. Lai paguļ! Tad pagriezos.

Saprotams, Lass sekoja. Un tagad klusējot skatījās uz nekustīgo kareivi.

—     Šaut māki? — es vaicāju.

—     Pamēģināšu.

—      Ja kas — šauj galvā un sirdī! Trāpīsi — būs iespējams viņu nobremzēt.

Saprotams, ka nekādas ilūzijas es neloloju. Pat ja Lass uz Kostju izšaus visu aptveri, kas pats par sevi bija problemātiski, lodes Augstāko vampīru neapturēs. Bet lai vismaz kaut ko dara.

Ka tikai no izbailēm netrāpītu man mugurā…

•     • «

Pat neizmantojot maģiju, atrast Kostju nebija grūti. Mums patrāpījās vēl trīs vīrieši — apsargs un divi civilie —, sastinguši un sakosti. Droši vien Kostja ir virzījies tajā vampīru stilā, kad kustības kļūst netverami straujas, bet “barošanās” process aizņem, augstākais, desmit sekundes.

—     Vai viņi tagad kļūs par vampīriem? — Lass painteresējās.

—     Tikai tad, ja viņš to gribēja. Un tikai tad, ja viņi paši piekrita.

—     Nezināju, ka te mēdz būt izvēle.

—     Izvēle ir vienmēr, — atverot kārtējās durvis, es atbildēju.

Un sapratu, ka esam atnākuši.

Tā bija plaša, gaiša zāle. Pilna ar cilvēkiem — kopā divdesmit, ne mazāk. Bija ari kosmonauti — gan mūsu kuģa komandieris, gan amerikānis, gan kosmiskais tūrists, vācu šokolādes fabrikants.

Saprotams, visi atradās tajā pašā svētlaimīgajā prostrācijā. Izņemot divus tehniķus baltos uzsvārčos, stulbu skatienu, taču rokas pierasti veikli palīdzēja Kostjam uzvilkt skafandru. Uzdevums nebija no vieglajiem — lidojuma skafandrus šuj konkrētam augumam, bet Kostja bija mazliet garāks par vācieti.

Nelaimīgais tūrists, izģērbts kails, — Kostja bija atņēmis un uzvilcis pat viņa apakšveļu, — sēdēja maliņā un sūkāja rādītājpirkstu.

—                   Man ir tikai divas trīs minūtes, — Kostja līksmi noteica.

—   Tāpēc nevajag mani aizkavēt, Anton. Mēģināsi stāties man ceļā — nositīšu.

Saprotams, mana parādīšanās nebija viņam negaidīta.

—    Raķetei neļaus pacelties gaisā, — es teicu. — Uz ko tu ceri? Augstākie zina, kas tev ir padomā.

—     Ļaus, kur tad nu liksies, — Kostja mierīgi atbildēja. — Te ir laba pretgaisa aizsardzība, vari man ticēt. Un kosmodroma apsardzes priekšnieks tikko deva visas vajadzīgās pavēles. Tu gribi teikt, ka dos koncentrētu triecienu ar ballistiskajām raķetēm?

—    Dos.

—     Blefs, — Kostja sausi atbildēja. — Trieciens no ķīniešu vai amerikāņu puses ir izslēgts, sāktos pasaules karš. Mūsu raķetes uz Baikonuru nav nomērķētas. Lidmašīnas ar taktiskajiem lādiņiem nelaidis tuvumā. Jums nav izejas. Atslābinieties un gūstiet baudu!

Varbūt viņam taisnība.

Bet varbūt Augstākajiem bija plāns — kā pašu Baikonuru sadedzināt atomtriecienā, bet pasaules karu neizprovocēt.

Nav svarīgi.

Galvenais ir tas, ka Kostja visu, kas attiecas uz viņu, bija izlēmis. Viņu neapturēt. Tagad viņu izvedīs un iesēdinās raķetē… bet ko pēc tam?

Ko viņš spēs izdarīt, sēžot dzelzs mucā, kad uz kosmodromu portālos pārvietosies kāds desmits Augstāko? Un vienā mirklī izskalos smadzenes gan apsardzes priekšniekam, gan tiem, kam jāspiež starta poga, un dos komandu uzspridzināt raķeti, un bliezīs no visa spēka ar portatīvo kodollādiņu vai ar rentgenlāzeru aktivizēs kādu slepenu pavadoni?

Neko taču viņš neizdarīs!

Kosmosa kuģis nav automobilis, ko var nozagt! Kuģa palaišana — tas ir saskaņots tūkstošiem cilvēku darbs, un katrā posmā pietiek “nospiest podziņu”, lai kuģis orbītā neieietu!

Un pat ja Kostja būtu muļķis — bet viņš tagad ir Augstākais, viņam jālasa realitātes līnijas, jāparedz nākotne un jāsaprot, ka viņu apturēs.

Bet tātad…

Tātad kosmodroms, raķete, kontrolētie vai iemidzinātie cilvēki — tas viss ir fikcija. Tāda pati kā Saratovas lidosta.

Viņam nevajag nekādu raķeti! Tāpat kā nevajadzēja ari lidmašīnu!

Viņš atvērs portālu tieši kosmosā.

Kāpēc tad viņš tiecās nokļūt Baikonurā? Pēc skafandra? Nieki. Zvjozdnija ir daudz tuvāk, un lai nu kas, bet piemērota izmēra skafandrs tur atrastos.

Tātad ne tikai pēc skafandra…

—    Man jāskaita burvestības, — Kostja sacīja. — Jāizsmērē asinis pa lappusi. Vakuumā to neizdarīsi.

Viņš piecēlās, atbīdīja malā tehniķus, tie paklausīgi izslējās miera stājā.

—     Nāksies atvērt portālu uz staciju. Bet man jāzina tās precīza atrašanās vieta. Un tomēr ir iespējamas kļūdas… pat neizbēgamas.

Es nejutu, kā viņš lasa manas domas. Bet viņš tās lasīja.

—    Tu visu saprati pareizi, Anton. Es esmu gatavs doties uz staciju jebkurā brīdī. Pirms jūs paspēsiet kaut ko izdarīt. Pat ja Gesers ar Zebulonu līdīs vai no ādas laukā, ar jūsu Spēku nepietiks. Es esmu maksimāli stiprs, saproti? Es esmu sasniedzis absolūto Spēku! Augstāk gluži vienkārši nekā nav! Gesers sapņoja, ka tava meita kļūs par pirmo šādu burvi… — Kostja nosmīnēja. — Tad lūk — es jau esmu par tādu kļuvis!

—     Par burvi? — Es atļāvos pasmaidīt.

—     Par absolūto magu, — Kostja atcirta. — Un tāpēc jums neizdosies mani uzveikt. Jums neizdosies sakoncentrēt vairāk Spēka, saprotat? Es esmu absolūts!

—    Tu esi absolūta nulle, — es sacīju. — Tu esi absolūtais vampīrs.

—     Vampīrs, mags… kāda starpība? Es esmu absolūtais Citādais.

—     Tev taisnība, starpības nekādas. Mēs visi dzīvojam uz cilvēku Spēka rēķina. Un tu nebūt neesi visspēcīgākais — tu esi visvājākais. Tu esi absolūts tukšums, kurā plūst svešs Spēks.

—     Lai tā būtu, — Kostja neiebilda. — Tas neko nemaina, Anton! Jums mani neapturēt, un es izdarīšu to, ko esmu nodomājis.

Viņš bridi vilcinājās, tad teica:

—     Bet tu taču tik un tā nenostāsies manā pusē… Par ko tu domā?

Es neatbildēju. Es sūknēju Spēku.

No Gesera un Zebulona, no Tumšajiem un Gaišajiem, no labajiem un ļaunajiem. Kaut kur tur, tālumā, man atdeva savus spēkus tie, ko es mīlu, un tie, ko ienīstu. Un tagad manā uztverē nebija nekādas atšķirības — vai spēks ir Gaišais vai Tumšais. Mēs visi tagad bijām vienā laivā… vienā kosmiskā laivā, kas peld absolūtā tukšumā…

—    Nu, sit! — Kostja ar izsmieklu noteica. — Nesagatavotu tu mani vairs nepārsteigsi.

“Sit!” čukstēja Gesers. “Sit ar Balto Mirāžu!”

Zināšanas par to, kas ir “baltā mirāža”, manī ieplūda kopā ar Gaišo Spēku. Zināšanas briesmīgas, biedējošas, jo pats Gesers šo burvestību bija izmantojis vienu vienīgu reizi un pēc tam apzvērējis to vairs nekad neizmantot…

“Sit!” ieteica Zebulons. “Labāk — ar Valdnieku Ēnu.”

Zināšanas par to, kas ir “valdnieku ēna”, manī ienāca līdz ar Tumšo Spēku. Zināšanas pretīgas, šausminošas, jo pat Zebulons nekad nebija riskējis pacelt šīs Ēnas no Mijkrēšļa piektā slāņa…

“Sit!” sacīja Edgars. “Laiku Sarkofāgs. Tikai Laiku Sarkofāgs!”

Zināšanas par to, kas ir “laiku sarkofāgs”, manī iešļācās līdz ar Inkvizitoru Spēku. Zināšanas aukstas, līdz nāvei stindzinošas, jo burvestību izmantojušais paliek sarkofāgā kopā ar upuri — uz visiem laikiem, līdz Visuma galam…

—    Varbūt viņam to skafandru sacaurumot? — vaicāja Lass, stāvot durvīs ar pistoli rokā.

Absolūtais Citādais.

Absolūtā nulle.

Visstiprākais, visvājākais…

Es sakoncentrēju man atdoto Spēku un ieliku to septītā līmeņa burvestībā, vienā no visvienkāršākajām, ko pārzina katrs Citādais.

Maga Vairogs.

Droši vien Spēks vēl nekad nebija tērēts tik bezjēdzīgi.

Un droši vien vēl neviens mags visā pasaulē nebija tik droši pasargāts.

No visa.

Mani ieskāva balts tīklveida kokons. Kokona pavedieni čirkstēja no tajos plūstošās enerģijas — tas ietiecās pašos Visuma dziļumos, kur Mijkrēšļa slāņus vairs nevar nemaz saskaitīt, kur nav ne matērijas, ne telpas, ne laika — nekā, kas saprotams cilvēkam vai Citādajam.

—                  Nu… ko tu? — Kostjas seja pauda bērnišķīgu aizvainojumu.

—    Ko tu, Anton?

Es klusēju. Stāvēju un skatījos uz viņu. Lai pat domu ēna nepār- slīdētu pār manu seju. Lai viņš domā to, ko viņam gribas domāt.

Lai!

' Tu nobijies? — Kostja vaicāja. — Tu… tu taču… tu esi gļēvulis, Anton!

Es klusēju.

Un Augstākie klusēja. Nē, droši vien neklusēja. Kliedza, lamājās, lādēja mani — jo es visu viņu sakoncentrēto Spēku biju iztērējis pats savai absolūtajai aizsardzībai.

Ja tagad Baikonurā ietrieksies kodoltermiskais lādiņš, es palikšu sveiks un vesels. Peldēšu plazmas mākonī, iekausēts verdošā akmenī, bet absolūti vesels.

—     Pat nezinu, ko teikt… — Kostja noplātīja rokas. — Es nemaz negrasījos tevi nogalināt! Es tomēr atceros, ka tu biji mans draugs!

Es klusēju.

Piedod, bet es tagad nevaru tevi nosaukt par draugu. Tāpēc tev nav jāsaprot tas, ko esmu sapratis es. Tu nedrīksti lasīt manas domas.

—     Ardievu, Anton! — Kostja sacīja.

Tehniķi piegāja viņam klāt un nolaida lejā hermētiskās ķiveres stiklu. Viņš vēlreiz paskatījās uz mani caur stiklu — skatienā bija neizpratne, aizvainojums. Viņš aizgriezās.

Es domāju, ka Kostja uzreiz atvērs portālu uz kosmosu. Bet viņš tik tiešām pamatīgi gatavojās lēcienam. Ko lai saka, es nekad neesmu dzirdējis pat par mēģinājumu pārvietoties uz lidojošu lidmašīnu, kur nu vēl uz kosmosa staciju.

Pametis sastindzinātos kosmonautus un personālu, Kostja atstāja zāli. Lass pagāja malā, pašķielēja uz mani, ar skatienu norādot uz pistoli.

Es papurināju galvu.

Mēs vienkārši sekojām viņam.

Iegājām lidojumu vadības zālē — tur kā somnambuli pie datoriem sēdēja tehniķi un programmētāji.

Kad Kostja bija paspējis viņus pakļaut savai gribai?

Vai tiešām tūlīt pēc ierašanās Baikonurā?

Parasts vampīrs viegli kontrolē vienu divus cilvēkus. Augstākais var tikt galā ar pāris desmitiem.

Bet Kostja tik tiešām bija kļuvis par Absolūto Citādo — viss saliedētais milzīgā kosmodroma mehānisms tagad noņēmās ar viņu.

Kostjam nesa kaut kādas izdrukas. Kaut ko rādīja uz ekrāniem. Viņš klausījās, māja ar galvu un uz mūsu pusi pat neskatījās.

Gudrs puisis. Ieguvis labu izglītību. Mācījies fizikas fakultātē, tad pārgājis uz biologiem, bet fiziku un matemātiku, šķiet, joprojām tur cieņā. Man tādas shēmas un grafiki neko nebūtu izteikuši, bet viņš grasījās maģisko portālu iekarināt orbītā. Iziet kosmosā ar burvju līdzekļu palīdzību — tas ir mazs solis Citādajam, bet milzīgs lēciens visai cilvēcei…

Kaut tikai viņš nevilktu garumā!

Kaut tikai Gesers nekristu panikā!

Kaut tikai nedotu kodoltriecienu — tas nepalīdzēs, un tas nav, nav, nav vajadzīgs!

Kostja paskatījās uz mani tikai tad, kad bija atvēris portāla prizmu. Paskatījās nicīgi un aizvainoti. Lūpas aiz hermētiskās ķiveres stikla sakustējās, un es sapratu: “Ardievu!”

—    Ardievu! — es piekritu.

Ar dzīvības procesu noriti nodrošinošās sistēmas čemodāniņu vienā rokā un čemodāniņu, kurā glabājās “Fuarāna”, otrā Kostja iekāpa portālā.

Tad es atļāvos noņemt vairogu, un svešais Spēks izplūda apkārtējā telpā.

“Kā tu to visu izskaidrosi?” Gesers vaicāja.

“Ko tieši?” Es apsēdos uz krēsla, kas bija pagadījies tuvumā. Mani kratīja drebuļi. Cik ilgam laikam pietiek skābekļa tur, lidojuma skafandrā, kas nebūt nav paredzēts iziešanai kosmosā? Pāris stundām? Diez vai ilgāk.

Kostjam Sauškinam bija atlicis dzīvot pavisam maz.

“Kāpēc tu esi pārliecināts…” Gesers iesāka un apklusa. Man pat šķita, ka es dzirdu kaut kādu repliku apmaiņu starp viņu un Zebulonu. Kaut ko par pavēlēm, kas jāatceļ, par bumbvedējiem, kuriem jāatgriežas lidlaukos. Par magu komandu, kam Baikonurā jādzēš notikušo nejēdzību pēdas. Par starta izjaukšanas oficiālo versiju.

—    Kas notika? — Lass jautāja, apsēžoties blakus. Tehniķis, kuru viņš bez liekām ceremonijām nodzina no krēsla, neizpratnē skatījās apkārt. Cilvēki sāka atjēgties.

—    Viss, — es sacīju. — Viss beidzies. Gandrīz beidzies.

Taču es zināju, ka tās vēl nav beigas. Jo kaut kur augstu debesis, virs mākoņiem, saltajā zvaigžņu gaismā, nozagtā skafandrā kūleņo Absolūtais Citādais Kostja Sauškins. Cenšas — un nevar atvērt portālu. Cenšas — un nevar sasniegt garām peldošo staciju. Cenšas — un nevar atgriezties uz Zemes.

Tāpēc ka viņš ir Absolūtā Nulle.

Tāpēc ka mēs visi esam vampīri.

Un tur, aiz siltās, dzīvās Zemes robežām, tālumā no cilvēkiem un dzīvniekiem, augiem un mikrobiem, no visa, kas elpo, kustas, steidz dzīvot, mēs visi kļūstam par absolūtām nullēm. Jo esam zaudējuši par brīvu iegūto Spēku, kas mums ļauj tik skaisti un krāšņi citam citu apmētāt ar lodveida zibeņiem, dziedēt slimības un uzsūtīt sērgas, pārvērst kļavas lapu par banknoti, bet saskābušu pienu — par labu viskiju.

Viss mūsu Spēks ir svešs.

Viss mūsu Spēks ir vājums.

Un tas ir tas, ko nevarēja saprast un negribēja pieņemt labais puisis Kostja Sauškins.

Es izdzirdēju Zebulona smieklus — tālu, tālu, Saratovā, stāvot ar alus kausu zem vasaras kafejnīcas saulessarga, Zebulons ieskatījās debesīs, kur jau jautās vakara blāzma, un meklēja tajās jaunu zvaigzni, kuras straujais lidojums būs spožs, bet īss.

—    Tu raudi, — Lass sacīja. — Tikai asaru nav.

—    Taisnība, — es atbildēju. — Asaru nav, Spēka nav. Atpakaļceļam portālu nespēšu atvērt. Nāksies lidot ar lidmašīnu. Vai arī pagaidīt tīrīšanas grupu, varbūt palīdzēs.

—    Kas jūs tādi esat? — jautāja tehniķis. — Ko? Kas notiek?

—    Mēs esam veselības aizsardzības ministrijas inspekcija, — Lass atbildēja. — Labāk paskaidrojiet, kam ienāca prātā nopļautās kaņepes dedzināt pie ventilācijas gaisa ieplūdes?

—   K-kādas kaņepes? — tehniķis sāka raustīt valodu.

—    Kokveida! — es atcirtu. — Ejam, Las! Man vēl tev jāsniedz vajadzīgie paskaidrojumi.

Mēs izgājām no zāles — pretī skrēja darbinieki, karavīri ar automātiem. Haoss bija tāds, ka mums uzmanību vispār nepievērsa, bet varbūt mūs piesedza maģiskā vairoga paliekas. Gaiteņa galā pazibēja vācu tūrista sārtā pēcpuse — viņš skrēja palēkdamies, tā arī neizņēmis pirkstu no mutes. Aiz viņa steidzās divi baltos uzsvārčos.

—     Klausies, — es sāku stāstīt Lasam. — Izņemot acīm redzamo — parasto, cilvēku, pasauli, vēl ir arī Mijkrēšļa pasaule. Iekļūt Mijkrēslī var tikai tie…

Es noriju siekalas un aprāvos — un atkal iztēlē ieraudzīju Kostju. Kostju no senas pagātnes, puišeli vampīru, kas vēl neko nemāk…

“Skaties, es transformējos! Es esmu briesmīgs sikspārnis! Es lidoju! Es lidoju!”

Ardievu! Tev tik tiešām viss sanāca.

Tu lido.

—    Iekļūt Mijkrēslī var tikai tie, kam ir… — es turpināju.

EPILOGS

Semjons ienāca kabinetā kopā ar Lasu — stumjot viņu pa priekšu kā nozieguma vietā pieķertu sīku Tumšo burvi. Lass virpināja rokās cieši satītu papīra rulli un centās noslēpt to aiz muguras.

Semjons iekrita krēslā un norūca:

—    Tavs protežē, Anton? Tu ari skaidrojies.

—     Kas noticis? — es saausījos.

Lass nemaz neizskatījās vainīgs. Tikai mazliet samulsis.

—     Otrā stažēšanās diena, — Semjons sacīja. — Vienkāršākie, elementārākie uzdevumi. Pat ar maģiju nav saistīti…

—    Nu? — es viņu iedrošināju.

—    Palūdzu viņu sagaidīt lidostā Sisuke Sasaki kungu no Tokijas Sardzes…

Es nosmīnēju. Semjona seja kļuva tumši sarkana.

—    Tas ir parasts japāņu vārds! Nav smieklīgāks kā Antons Ser- gejevičs!

—     Jā, saprotu, — es piekritu. — Vai tas ir tas pats Sasaki, kurš deviņdesmit ceturtajā vadīja meiteņu vilkaču lietu?

—    Tas pats. — Semjons sāka dīdīties krēslā. Lass joprojām stāvēja pie durvīm. — Viņš te ir caurbraucot uz Eiropu, bet kaut ko gribēja apspriest ar Geseru.

—    Un kas atgadījās?

Semjons sašutis paskatījās uz Lasu. Nokrekšķējās un sacīja:

—     Stažiera kungs pie manis ļoti interesējās, vai godājamais Sasaki prot krievu valodu. Es paskaidroju, ka neprot. Tad stažiera kungs ar printeri izdrukāja plakātiņu un devās uz Šeremetjevas lidostu sagaidīt japāni… Rādi šurp plakātu!

Lass nopūtās un atritināja rulli.

Lielā šriftā bija uzdrukāti japāņu vārda hieroglifi. Lass nebija slinkojis un uzlicis japāņu draiverus.

Bet augstāk, mazliet mazākā šriftā, bija rakstīts:

“Otrais ar holeru varmācīgi inficēto upuru Maskavas kongress.”

Ar milzīgām pūlēm saglabāju sastingušu sejas izteiksmi.

—    Kāpēc tu to uzrakstīji? — es pajautāju.

—    Es vienmēr tā ārzemniekus sagaidu, — Lass apvainots skaidroja. — Gan savus darījumu partnerus, gan radiniekus — man ārzemēs ir radi… Ja viņi krieviski neko nesaprot, tad es lieliem burtiem drukāju vārdu viņu dzimtajā valodā, bet mazākiem — kaut ko smieklīgu krieviski. Piemēram: “Netradicionālās orientācijas transseksuāļu konference”, “Eiropas kurlmēmo muzikantu un izpildītāju festivāls”, “Vispasaules pilnīgas seksuālās atturības aktīvistu forums”… Un stāvu ar plakātiņu… pagrozos uz visām pusēm, lai visi sagaidītāji ieraudzītu…

—    To jau esmu sapratis, — es sacīju. — Tu man labāk pasaki — kādēļ tu to visu raksti?

—    Kad cilvēks iznāk no muitas, visai zālei ir interesanti uzzināt, kas viņš ir, — Lass pavisam mierīgi paskaidroja. — Kad viņš parādās, visi smaida, daudzi aplaudē, svilpj, māj ar roku. Cilvēks taču tik un tā nesaprot, kāpēc tāda reakcija! Viņš redz tikai to, ka visi par viņa ierašanos priecājas, pamana savu vārdu un nāk pie manis. Bet es plakātu ātri saritinu un vedu viņu uz mašīnu. Cilvēks pēc tam visiem stāsta — kādi Krievijā ir brīnišķīgi, draudzīgi cilvēki! Visi viņu sagaidījuši ar smaidu!

—    Muļķadesa, — es izjusti noteicu. — Tā reaģē cilvēks. Bet Sa- saki ir Citādais. Augstākais Citādais, starp citu! Viņš krieviski neprot, bet uzrakstu jēgu uztver sapratnes līmenī!

Lass nopūtās un nodūra galvu.

—    Sapratu jau sapratu… Nu, ja esmu vainīgs, trieciet mani ratā!

—    Vai Sasaki kungs apvainojās? — es pajautāju.

Semjons paraustīja plecus.

—    Kad es visu paskaidroju, Sasaki kungs ilgi un gardi smējās, — Lass pavēstīja.

—    Lūdzu, nedari vairs tā! — es palūdzu.

—    Vispār?

—    Kaut vai ar Citādajiem!

—    Protams, nedarīšu! — Lass apsolīja. — Joka jēga zūd.

Es noplātīju rokas. Paskatījos uz Semjonu.

—     Pagaidi mani gaitenī! — Semjons pavēlēja. — Plakātu atstāj!

—     Vispār es kolekciju… — Lass iesāka, bet tad atstāja plakātu un izgāja.

Kad durvis aizvērās, Semjons nosmējās, paņēma plakātu un, atkal saritinājis to, paziņoja:

—     Izstaigāšu nodaļas, lai cilvēki papriecājas… Kā jūties?

—    Nekas. — Es atzvēlos krēslā. Pamazām pierodu.

—     Augstākais… — Semjons novilka. — Ha… Bet runāja — augstāk par galvu neuzlēksi. Augstākais mags… Kādu karjeru esi taisījis, Gorodecki!

—    Semjon… tas nav mans nopelns. Tā sanāca.

—     Zinu jau zinu… — Semjons piecēlās un pastaigāja pa kabinetu. Maziņš, protams, kabinets, un tomēr… — Vietnieks kadru jautājumos… ha! Tumšie tagad sāks duļķot ūdeņus. Kopā ar tevi un Svetlanu mums ir četri Augstākie. Bet Dienas Sardzei bez Sauškina viens Zebulons palicis…

—    Lai rekrutē sev kādu no provinces, es sacīju. — Neiebilstu. Citādi sagaidīsim atkal jaunu Spoguļa vizīti.

—     Mēs tagad esam gudri, — Semjons pamāja. — Mēs no kļūdām vienmēr mācāmies.

Viņš devās uz durvīm, kasot vēderu caur izbalējušo sporta kreklu, — gudrs, labsirdīgs, noguris Gaišais mags. Mēs visi kļūstam gudri un labsirdīgi, kad esam noguruši. Pie durvīm apstājās un domīgi paskatījās uz mani.

—    Žēl Sauškina. Labs puisis bija, cik tas iespējams… Tumšajam. Tu pats ļoti pārdzīvo?

—     Man nebija izvēles, — es sacīju. — Gan viņam nebija… gan man. Žēl.

Semjons pamāja.

—    Un “Fuarānas” žēl…

Kostja sadega atmosfērā diennakti pēc sava lēciena orbītā. Izrādījās, ka tā tomēr nav visai precīza orbīta.

Un diplomātčemodāns sadega kopā ar viņu. Līdz pēdējam brīdim uz abiem bija pavērsti lokatoru stari. Inkvizīcija pieprasīja organizēt kosmoplāna palaišanu un grāmatu paņemt, bet tam nepietika laika.

Man gan liekas — labi, ka nepietika.

Iespējams, viņš bija vēl dzīvs, kad simtiem kilometru augstumā skafandrs, neizturējis atmosfēras ugunīgo skūpstu, sāka degt. Kostja tomēr bija vampīrs, un skābeklis, tāpat kā pārkaršana, pārmērīga atdzišana un citi kosmosa jaukumi, kas gaida kosmonautu vieglā lidojuma skafandrā, varbūt viņam nebija tik būtiski svarīgi kā parastam Citādajam. Es to nezinu un pa rokasgrāmatām nerakņāšos. Kaut vai tāpēc, ka nevienam nav lemts zināt, kas ir briesmīgāk — noslāpt vai sadegt. Neviens taču nemirst divreiz — pat vampīri ne.

“Skaties, es esmu briesmīgs, nemirstīgs vampīrs! Es protu pārvērsties par vilku un sikspārni! Es lidoju!”

Semjons izgāja, neteicis vairs ne vārda, bet es ilgi sēdēju un skatījos logā — tīrajās, skaidrajās debesīs.

Debesis nav domātas mums.

Mums nav lemts lidot.

Un vienīgais, ko varam, — ir pacensties nenokrist.

BEIGAS

2002. gada jūlijs—2003. gada jūnijs

SATURS

Pirmais stāsts NEVIENAM NEPIEDEROŠS LAIKS 7

Otrais stāsts NEVIENAM NEPIEDEROŠA TELPA 113

Trešais stāsts NEVIENAM NEPIEDEROŠS SPĒKS 229

Sergejs Lukjaņenko pēc profesijas ir ārsts psihiatrs un viens no mūsdienu ievērojamākajiem zinātniskās fantastikas rakstniekiem. Viņa darbiem raksturīgi spraigi, notikumiem bagāti sižeti, neaizmirstot arī morāli un cilvēciskās vērtības.

Pēc Lukjaņenko romānu motīviem izveidotas četras datorspēles un uzņemtas vairākas filmas. “Nakts Sardze” Krievijā skatītāju skaita ziņā ir pirmajā vietā, apsteidzot ārzemju trillerus, un Holivuda nopirkusi tiesības veidot filmas rimeiku, savukārt “Dienas Sardzes” kases ieņēmumi sasnieguši vairāk nekā 27 miljonus dolāru, kas ir Krievijas kino industrijas absolūtais rekords. Par “Mijkrēšļa Sardzes” uzņemšanu ieinteresējusies Holivudas filmu studija FOX.

2004. gadā romāns “Mijkrēšļa Sardze” ieguvis pirmo vietu festivālā “Zvaigžņu tilts” (3ee3dHbtū Mocm) nominācijā “Par labāko ciklu, seriālu un romānu ar turpinājumiem”.

“Tātad daudzi tepat mums blakus, šajā pasaulē, īstenībā ir pavisam citādi — viņi ir Citādie. Par viņiem ari grāmata. Par izredzētajiem — Citādajiem… Apveltītiem ar papildu īpašībām, kas viņus nostāda nesalīdzināmi augstāk par “nožēlojamajiem cilvēciņiem”, kaut Citādie īstenībā no tiem pašiem parastajiem cilvēkiem vien rodas (“iniciējas”). Vieni ir Gaišie un it kā labie, citi Tumšie un it kā sliktie. Abas puses sit viena otru, cik spēj. Pa vidu neitrāla Inkvizīcija, savākta no tiem Tumšo vai Gaišo eksemplāriem, kas sākuši šaubīties par savas pārstāvētās kategorijas idejiskās pārliecības pareizīgumu vai nevēlas pievienoties ne vieniem, ne otriem, šis varenais iestādījums ārpus kategorijām uzrauga, lai saglabātos līdzsvars. Un trešais faktors — trilleris jau nu gluži ne, bet “spriedzes” literatūra gan. Turklāt atšķaidīta vai bagātināta, nu, kā lai pasaka… — ar vispārcilvēciskām un ne tik cilvēciskām problēmām un neizbēgami arī ar mīlestību no visa kā pa druskai — ceturtais veiksmes faktors). Un aiziet tā lieta: ja esi iesācis lasīt, ja nenomet pēc pirmajām pāris lappusēm (gaumes dažādas), — intriga ierauj, piesaista un neatlaiž. Starp citu, to spiesti atzīt pat Lukjaņenko visnelabvēlīgākie kritiķi.”

Arvis Kolmanis

[1] sk. “dienas sardze”, trešais stāsts.

Content

Lukjaņenko Sergejs Mijkrēšļa sardze

Pirmais stāsts NEVIENAM NEPIEDEROŠS LAIKS

PROLOGS

1.   NODAĻA

2.    NODAĻA

3. NODAĻA

4.nodaĻa

5. nodaĻa

6. NODAĻA

Otrais stāsts. NEVIENAM NEPIEDEROŠA TELPA

PROLOGS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

Trešais stāsts. NEVIENAM NEPIEDEROŠS SPĒKS

PROLOGS

1. NODAĻA

2.  NODAĻA

3.  NODAĻA

4.  NODAĻA

5.  NODAĻA

6.  NODAĻA

7.  NODAĻA

EPILOGS

SATURS