Lukjaņenko Sergejs

Nakts sardze

SERGEJS LUKJAŅENKO

NAKTS SARDZE

...

Pirmais stāsts PAŠA LIKTENIS

.

PROLOGS

Eskalators slīdēja lēni, ar piepūli. Neko darīt, stacija bija veca. Toties vējš betona caurulē līksmoja uz nebēdu — plucināja matus, raustīja kapuci, tiecās palīst zem šalles, stūma lejup.

Vējš nevēlējās, lai Jegors izkļūtu virspusē.

Vējš aicināja atgriezties.

Dīvaini, taču šķita, ka apkārt neviens pat nemanīja vēju. Ļaužu bija maz — pusnaktij tuvojoties, stacija kļuva tukša. Jegoram pretī pa slīdošajām kāpnēm brauca tikai daži cilvēki, blakus arī gandrīz neviena: viens priekšā, divi vai trīs aizmugurē. Un viss.

Ja nu vēl vienīgi vējš.

Jegors iebāza rokas kabatās, apgriezās. Kopš izkāpšanas no vilciena, nu jau kādas divas minūtes, viņam nelika mieru sveša skatiena izjūta. Asa kā dzēliens, taču nezin kāpēc nebiedēja, drīzāk valdzināja.

Pašā eskalatora sākumā stāvēja gara auguma vīrietis formā. Armijnieks, nevis milicis. Tālāk — sieviete ar miegainu mazuli, kas turējās viņai pie rokas. Vēl kāds vīrietis, jauns, spilgti oranžā vējjakā, ar CD atskaņotāju. Šķita, arī viņš ir iemidzis, kājās stāvēdams.

Nekā aizdomīga, pat puišelim, kurš atgriežas mājās pārāk vēlu. Jegors atkal palūkojās augšup, kur milicis, pret spīdīgajiem rokturiem atslējies, drūmi vēroja nedaudzos pasažierus, meklēdams vieglu laupījumu.

Nekā bīstama.

Vējš pēdējoreiz pastūma Jegoru un aprima, gluži kā samierinājies, sapratis, ka cīnīties nav jēgas. Zēns vēlreiz atskatījās un sāka skriet pa pakāpieniem, kas izlīdzinājās viņam zem kājām. Vajadzēja steigties. Viņš nezināja, kāpēc, bet vajadzēja. Vēlreiz kaut kas iedzēla, bezjēdzīgi un satraucoši, augumam pārskrēja vēsas trīsas.

Tas viss no vēja.

legors izšāvās pa pusatvērtajām durvīm, un caururbjošs aukstums uzklupa viņam ar jaunu spēku. Joprojām mitrie mati — baseinā atkal nedarbojās žāvētājs — apledoja vienā mirklī. Jegors pavilka zemāk kapuci, neapstādamies pašāvās garām kioskiem, ienira pazemes pārejā. Šeit, augšā, bija krietni vairāk cilvēku nekā metro stacijā, tomēr satraukums nemitējās. Viņš pat atskatījās, nepalēninādams gaitu, taču neviens viņam nesekoja. Sieviete ar mazuli devās uz tramvaja pieturu, vīrietis ar pleijera austiņām ausīs apstājās pie kioska un pētīja pudeles, armijnieks vēl nemaz nebija iznācis no metro.

Zēns gāja pa tuneli, soļodams arvien ātrāk. No kaut kurienes plūsmoja mūzika, klusa, tikko jaušama, taču brīnumjauka. Flautas smalkā dziesma, ģitāras stīgu švīkstoņa, ksilofona zvaniņi. Mūzika sauca, mūzika steidzināja. Jegors izvairījās no pretim nākošās kompānijas, pasteidzās garām piedzērušam un jautram vīrelim, kurš tik tikko streipuļoja. Galva bija gluži kā izpūsta tukša, viņš jau gandrīz skrēja.

Mūzika sauca.

Mūzikā jau ievijās vārdi… pagaidām neskaidri, pārlieku klusi, taču tik vilinoši. Jegors izšāvās no pārejas tuneļa, uz brīdi apstājās, kampdams dzestro gaisu. Tieši tobrīd pieturai tuvojās trolejbuss. Varēja nobraukt vienu pieturu, gandrīz līdz pašām mājām…

Lēni, it kā pēkšņi būtu pamirušas kājas, zēns devās uz trolejbusu. Dažas sekundes tas gaidīja, tad durvis aizvērās un trolejbuss sāka braukt. Jegors truli lūkojās nopakaļ, mūzika pieņēmās spēkā, piepildot visu pasauli, no viesnīcas augstceltnes pusloka līdz pat netālu manāmajai “kastītei uz kājiņām”, viņa mājai. Mūzika vedināja iet kājām. Pa spilgti apgaismoto prospektu, kur vēl joprojām staigāja ne mazums ļaužu. Līdz mājas durvīm — ne vairāk kā piecu minūšu gājiena attālums.

Taču līdz vietai, no kurienes plūda mūzika, — vēl mazāk…

Jegors paspēja noiet kādus simt metrus, līdz viesnīcas ēka viņu vairs nesargāja no vēja. Ledaina strāva iedzēla sejā, bezmaz nomākdama aicinošo melodiju. Zēns sagrīļojās, apstājās. Apburošais valdzinājums pagaisa, toties no jauna uzmācās svešā skatiena apjausma, nu jau ar krietnu baiļu piedevu. Viņš pagriezās — pieturai atkal tuvojās trolejbuss. Taču turpat laternu gaismā pazibēja spilgti oranža jaka. Vīrietis, kurš kopā ar Jegoru bija stāvējis uz eskalatora, gāja viņam nopakaļ. Joprojām pievērtām acīm, taču negaidīti strauji un mērķtiecīgi, itin kā redzētu Jegoru.

Zēns sāka skriet.

Mūzika ieskanējās ar jaunu spēku, izlauzās cauri vēja aizsegam. Jegors jau varēja izšķirt vārdus… varēja, bet negribēja.

Visprātīgāk tagad būtu soļot tālāk pa prospektu kopā ar citiem vēlīnajiem gājējiem, garām slēgtajiem, taču spilgti apgaismotajiem veikaliem, atrasties garāmbraucošo mašīnu redzes lokā.

Taču Jegors iegāja pavārtē. Turp sauca mūzika.

Te bija gandrīz pavisam tumšs, un pie pašas sienas kustējās divas ēnas. Jegors tās saredzēja kā caur zilganu, nedzīvi izgaismotu miglu. Puisis un meitene, ļoti plāni ģērbušies, it kā nebūtu divdesmit grādu sala.

Mūzika iedārdējās pēdējoreiz, griezīgi un triumfējoši. Noklusa. Zēns sajuta, kā ķermenis kļūst šļaugans. Viņš viss bija nosvīdis, kājas neklausīja, gribējās apsēsties uz slidenās, apledojušiem netīrumiem klātās zemes.

—     Smukiņš… — klusi ierunājās meitene. Viņai bija kalsna seja, iekrituši vaigi, bāla āda. Tikai acis likās dzīvas: melnas, milzīgas, vilinošas.

—     Man atstāsi… drusciņ… — puisis sacīja. Pasmaidīja. Abi līdzinājās viens otram kā brālis un māsa, un nevis sejas vaibsti bija kopīgi, bet kaut kas netverams, nemanāms, gluži kā no augšas uzmests putekļains, puscaurspīdīgs tills.

—     Tev? — Meitene uz mirkli novērsa skatienu no Jegora. Sastingums mazliet noplaka, toties sagrāba bailes. Zēns atvēra muti, bet uztvēra puiša skatienu un nespēja iekliegties. It kā būtu iežņaugts aukstā, gumijotā plēvē.

—     Jā. Turi, nelaid viņu vaļā!

Meitene izsmējīgi iespurcās. Paskatījās uz Jegoru, pastiepa lūpas kā gaisa skūpstā. Klusi bilda jau pazīstamos vārdus, tos pašus, kas bija ievijušies aicinošajā mūzikā.

—     Nāc šurp… nāc pie manis…

Jegors nekustējās. Bēgšanai trūka spēka — par spīti šausmām, par spīti kliedzienam, kas centās izlauzties un iestrēga kaklā. Toties viņš vismaz spēja stāvēt kā stāvējis.

Garām pavārtei pagāja sieviete ar diviem spēcīgiem aitu suņiem pavadā. Gāja lēnām, gausi, kā pārvietodamās ūdenī, kā nosapņota drausmīgā sapnī. Ar acs kaktiņu Jegors ieraudzīja, ka suņi satrūkstas, paraujas uz pavārtes pusi, un viņā iesvēlās neprātīga cerība. Suņi ierūcās, taču kaut kā nedroši, bailīgi un reizē naidīgi. Sieviete uz mirkli apstājās, aizdomīgi pavērās vārtu rūmē. Jegors uzķēra viņas skatienu — vienaldzīgu, gluži kā cauri tukšai vietai.

—     Ejam! — Viņa pavilka pavadas, un suņi labprāt atkāpās viņai pie kājām.

Puisis klusu iesmējās.

Sieviete sāka iet ātrāk un nozuda skatienam.

—     Nenāk! — meitene kaprīzi izsaucās. — Vai redzējies, viņš taču nenāk!

—                    Stiprāk, — puisis strupi noteica. Sarauca pieri.

—    Mācies.

—     Nāc! Nāc pie manis! — sparīgi sacīja meitene. Jegors stāvēja kādu divu metru attālumā, taču šķita —- meitenei svarīgi, lai viņš pats noiet šo gabaliņu.

Un Jegors saprata, ka pretoties vairs nav spēka. Meitenes skatiens turēja kā neredzama, elastīga saite, vārdi aicināja, un viņš neko nevarēja padarīt. Zināja, ka nedrīkst iet, tomēr paspēra soli. Meitene pasmaidīja — nozibsnīja līdzeni, balti zobi. Pateica:

—     Noņem šalli.

Viņš vairs nespēja turēties pretī. Trīcošām rokām norāva kapuci, neatraisot noņēma šalli. Spēra soli pretī saucošajām, melnajām acīm.

Kaut kas notika ar meitenes seju. Apakšžoklis atkārās, zobi kustējās, izliecās. Nozibēja gari, jau necilvēciski ilkņi.

Jegors paspēra vēl soli.

1. NODAĻA

Nakts sākās neveiksmīgi.

Pamodos, kolīdz sāka tumst. Gulēju, vēroju, kā žalūziju spraugās izgaist pēdējie gaismas atmirgojumi, prātoju. Piektā medību nakts — un viss velti. Diez vai arī šonakt paveiksiēs.

Dzīvoklī bija auksts, radiatori tikko silti. Ziemu paciešu tikai tāpēc, ka ātri satumst un ielās maz cilvēku. Citādi… jau sen būtu visam uzspļāvis, pametis Maskavu un aizbraucis kaut kur uz Jaltu vai Sočiem. Jā, uz Melno jūru, nevis uz tālām salām svešos, siltos okeānos: man patīk apkārt dzirdēt dzimto valodu…

Stulbi sapņi, protams.

Man vēl par agru doties pensijā, uz siltajām zemēm.

Neesmu nopelnījis.

Paģēroši un nejauki iečirkstējās telefons, kā gaidījis manu pamošanos. Sagrābstīju klausuli, pieliku pie auss — un klusēju, neteicu ne vārda.

—    Anton, atbildi.

Klusēju. Larisas balss bija lietišķa, disciplinēta, taču jau nogurusi. Noteikti nav gulējusi visu dienu.

—    Anton, savienot tevi ar šefu?

—     Nevajag, — es noburkšķēju.

—    Tu man pielūko. Pamodies?

—     Jā.

—    Tev šodien viss kā parasti.

—    Ir jaunumi?

—     Nē, nav. Tev ir, ar ko pabrokastot?

—    Atradīšu.

—     Labi. Veiksmi.

Kūtrs, vienaldzīgs novēlējums. Larisa manī bija vīlusies. Šefs droši vien arī.

—     Paldies, — noteicu īsajiem signāliem klausulē. Piecēlos, veicu pārgājienu uz tualeti un vannas istabu. Sāku spiest zobu pastu uz birstītes, apjēdzu, ka steidzos, un noliku to uz izlietnes malas.

Virtuvē bija pavisam tumšs, taču gaismu, protams, es neieslēdzu. Atvēru ledusskapja durvis — izskrūvētā spuldzīte sala turpat starp produktiem. Palūkojos uz katlu, kas bija nosegts ar sietiņu. Sietiņā mētājās pusatsalušas gaļas gabals. Noņēmu sietiņu, pieliku katlu pie lūpām, iedzēru malku.

Ja kāds domā, ka cūkas asinis ir garšīgas, tad maldās.

Noliku katliņu ar satecējušo asiņu paliekām atpakaļ un gāju uz vannas istabu. Blāva, zila spuldzīte tik tikko spēja kliedēt tumsu. Ilgi, ar niknumu tīrīju zobus, pēc tam neizturēju, veicu vēl vienu gājienu uz virtuvi un noriju saldētavā glabāta, stindzinoša šņabja malku. Tagad vēderā bija ne tikai silti — pat karsti. Brīnišķa izjūtu buķete: aukstums zobos un karstums vēderā.

—     Kaut tev pašam… — iesāku, par šefu domādams, bet laikus attapos. Viņš ir spējīgs sajust pat nepabeigtu lāstu. Aizvilcies uz istabu, sāku vākt kopā visās malās izmētātos apģērba gabalus. Bikses atradu pagultē, zeķes uz palodzes, krekls nezin kāpēc karājās uz Čhoena maskas.

Senais Korejas valdnieks raudzījās manī ar netīksmi.

—    Tu labāk sargā, — noburkšķēju, bet pēkšņi atkal iečirkstējās telefons. Lēkādams pa istabu, atradu klausuli.

—     Anton, vai tu gribēji man ko teikt? — neredzamais sarunu biedrs painteresējās.

—     Nebūt nē, — es drūmi sacīju.

—     Nu, nu. Vēl piemetini “prieks censties, jūsu labdzimtība”.

—     Prieka nav. Tur nu neko nevar darīt… jūsu labdzimtība.

Šefs bridi klusēja.

—    Anton, es tomēr palūgšu šajā situācijā izturēties nopietnāk. Labi? No rīta gaidu ar atskaiti. Jebkurā gadījumā. Un… vēlu veiksmi.

Ne jau gluži sakaunējos, nē. Tomēr nīgrums pierima. Iebāzu mobilo jakas kabatā un atvēru priekšnama skapi. Kādu brīdi prātoju, kas vēl būtu nepieciešams pienācīgam ekipējumam. Pēdējās nedēļas laikā draugi bija sadāvinājuši šo to interesantu. Un tomēr izvēlējos parasto komplektu, gana universālu un pietiekami kompaktu.

Vēl paņēmu minidisku atskaņotāju. Dzirde man absolūti nebija vajadzīga, toties garlaicība bija nepielūdzams ienaidnieks.

Pirms iziešanas no dzīvokļa caur durvju actiņu ilgi pētīju kāpņu telpu. Neviena.

Tā sākās kārtējā nakts.

Kādas sešas stundas braukāju ar metro, bez jebkādas sistēmas pāriedams no vienas līnijas uz otru, palaikam aizsnauzdamies, ļaudams atpūsties apziņai un atraisīties sajūtām. Viss pa tukšo. Tiesa, šo to interesantu redzēju, taču visi gadījumi bija ikdienišķi, iesācēju līmenis. Situācija izmainījās tikai ap vienpadsmitiem, kad kļuva mazāk cilvēku.

Sēdēju aizvērtām acīm, jau trešo reizi vakara gaitā klausīdamies Manfredīni piekto simfoniju. Diskā pašrocīgi ierakstītā izlase bija pilnīgi ārprātīga: viduslaiku itālieši un Bahs mijās ar Ajmca, Ričiju Blekmoru un ĪIhkhhk.

Tas vienmēr bija interesanti — kāds skaņdarbs sakritīs ar notikumu. Šoreiz veiksme uzsmaidīja Manfredīni gabalam.

Ķermeni sāka lauzt — no pēdām līdz pakausim pāršalca krampji. Atverot acis un pārlaižot skatu vagonam, pat kaut ko nošņācu.

Meiteni ieraudzīju uzreiz.

Jauna, ļoti jauka. Elegantā kažociņā, ar somiņu un grāmatu rokā.

Un virs galvas tāda melnā vērpete, kādu nebiju redzējis gadus trīs!

Man noteikti bija ārprātīgs skatiens. Meitene sajuta, palūkojās uz mani, tūlīt pat novērsās.

Labāk būtu paskatījusies augšup!

Protams, ieraudzīt virpuli viņai tik un tā nav lemts. Viņa spētu sajust, augstākais, vieglu satraukumu. Un vien miglaini, miglaini, ar acs kaktiņu samanīt ņirboņu virs galvas… it kā knišļi lidinātos, it kā virs asfalta karstā dienā trīsuļotu gaiss…

Neko viņa neieraudzīs. Neko. Un nodzīvos vēl kādu dienu vai divas, līdz paklups uz atkalas, turklāt tā, ka ar galvu pret ledu — un pagalam. Vai pakļūs zem mašīnas. Vai kāpņu telpā uzskries nazim… un bandīts pat nesapratīs, kāpēc nogalinājis šo meiteni. Un visi runās: “Tik jauniņa, viss mūžs vēl priekšā, visi tā viņu mīlēja…”

Jā. Protams. Ticu. Gaužām lādzīga un labsirdīga seja: manāms nogurums, turpretim nīgruma nav. Blakus tādai meitenei sajūties pavisam citāds nekā esi īstenībā. Lūko izrādīties labāks, bet tas nomāc. Ar tādām labprāt draudzējas, mazlietiņ flirtē, dalās atklāsmēs. Tādās iemīlas reti, toties visi tādas mīl.

Izņemot kādu, kurš samaksājis Tumšajam magam.

Melnā vērpete patiesībā ir parasta lieta. Vērīgāk ieskatoties, varēja samanīt vēl piecas vai sešas, iekārušās virs pasažieru galvām. Taču tās visas bija blāvas, neskaidras, tik tikko rotēja. Neprofesionāla, visparastākā lāsta sekas. Kāds izmetis cilvēkam nopakaļ: “Maita, kaut tu nosprāgtu.” Kāds noteicis rāmāk un maigāk: “Kaut tu izputētu.” Un no Tumšās Puses pasliecās niecīgs virpulītis, nosūkdams veiksmi, izzīzdams spēkus.

Taču lāsts, parasts, primitīvs un diletantisks, darbojas stundu, divas, maksimums — diennakti. Un nav nāvējošs, kaut sagādā nepatīkamus brīžus. Toties melnā vērpete virs meitenes bija pamatīgi nostrādāta, stabilizēta, to bija veidojis pieredzējis mags. Meitene pati nezināja, ka jau ir mirusi.

Automātiski pastiepu roku pēc telefona, attapos, kur atrodos, un saviebos. Nu kāpēc gan šeit mobilie nedarbojas? It kā mobilo īpašnieki ar metro nebrauktu.

Tagad gluži vai pušu jāpārraujas: no vienas puses — jāizpilda galvenais uzdevums, kaut es lāgā necerēju, ka man paveiksies, no otras — nāvei nolemtā meitene. Nezinu, vai vēl iespējams viņai palīdzēt, taču vērpetes radītājs noteikti bija jāatrod…

Un šajā brīdi man iebelza otrreiz. Nu jau citādi. Bez krampjiem, nesāpīgi, vien izkalta kakls, notirpa smaganas, deniņos iepulsējās asinis, bet pirkstu gali sāka kņudēt.

Ir!

Bet kāpēc tieši šobrīd, nelaikā?

Es piecēlos — vilciens jau tuvojās stacijai un bremzēja. Pagāju meitenei garām un sajutu viņas skatienu. Viņa mani novēroja. Baidījās. Acīmredzot melnā vērpete, kaut nemanāma, izraisīja nemieru, lika uzmanīties, būt piesardzīgai.

Varbūt tikai tāpēc viņa vēl dzīva?

Cenzdamies neskatīties uz viņu, es iebāzu roku kabatā. Sataustīju amuletu — vēsu, no oniksa izvirpotu stienīti. Vēl sekundi vilcinājos, mēģinot izdomāt ko citu.

Nē, citas iespējas nebija.

Sažņaudzu stienīti plaukstā. Pirkstus sāka durstīt, pēc tam akmens kļuva siltāks, atdodot uzkrāto enerģiju. Pavisam reāla sajūta, taču ar termometru šo siltumu nevarēja izmērīt. Likās, esmu saspiedis oglīti no ugunskura… oglīti ar nokaitētu viduci, taču noklātu ar aukstiem pelniem.

Izsmēlis amuletu līdz galam, es paskatījos uz meiteni. Melnā vērpete trīsuļoja, viegli izliecoties manā virzienā. Virpulis bija tik varens, ka tam piemita intelekta iedīgļi.

Devu triecienu.

Ja vagonā — ko niekus, vagonā — ja kaut kur vilcienā atrastos vēl kāds Citādais, viņš ieraudzītu apžilbinošu uzliesmojumu, kas vienlīdz viegli izbrāžas cauri metālam un betonam…

Vēl nekad nebiju uzbrucis melnajai vērpetei ar tik sarežģītu struktūru. Un nekad nebiju pielietojis amuletu ar tik spēcīgu lādiņu.

Efekts bija pilnīgi negaidīts. Vārgos lāstus, kas karājās virs citu galvām, aizmēza prom pa tīro. Padzīvojusi sieviete, kura berzēja pieri, izbrīnīti palūkojās uz savu delnu: pēkšņi bija pārgājusi spēcīga migrēnas lēkme. Jauns puisis, kurš truli blenza stiklā, nodrebēja, viņa seja atmaiga — dziļā grūtsirdība acīs izzuda.

Melno vērpeti virs meitenes atsvieda nostāk kādus piecus metrus un pat daļēji izstūma no vagona. Tomēr tā bija saglabājusi struktūru un zigzagiem peldēja atpakaļ pie upura.

Kāds spēks!

Kāda mērķtiecība!

Tiesa, pats nebiju redzējis, bet runāja, ka vērpete, ja to nobīda sāņus kaut divus vai trīs metrus, zaudē orientāciju un pielīp tam cilvēkam, kurš atrodas vistuvāk. Arī nelādzīgi, rv ' tomēr svešs lāsts iedarbojas nesalīdzināmi vājāk, jaunajam upurim ir visas izredzes izglābties.

Taču šī nesās atpakaļ kā uzticams suns pie nelaimē nokļuvuša saimnieka!

Vilciens bremzēja. Es vēl pēdējo reizi palūkojos uz virpuli — tas jau atkal karājās virs meitenes, griezdamies vēl ātrāk. Un es neko, nu galīgi neko nevarēju darīt. Kaut kur tepat blakus, stacijā, beidzot bija parādījies objekts, ko es veselu nedēļu biju meklējis pa visu Maskavu. Braukt tālāk un sekot meitenei nedrīkstēju. Šefs mani dzīvu aprītu… iespējams, vārda tiešā nozīmē…

Kad ar šņākoņu atvērās durvis, es uzmetu meitenei pēdējo skatienu, steigšus iegaumēdams auru. Tikpat kā nebija izredžu no jauna atrast viņu milzīgajā pilsētā. Un tomēr būs jāpamēģina.

Ne šobrīd.

Izlēcis no vagona, es atskatījos. Operatīvās pieredzes man tiešām ir pārāk maz, šefam pilnīga taisnība. Taču man pagalam nepatika apmācības metode, kādu viņš izmantoja.

Velns parāvis, kā lai atrod objektu?

Vēroju cilvēkus ar parasto skatienu, neviens no viņiem nelikās aizdomīgs. Šeit joprojām drūzmējās daudz pasažieru — kā nekā “Kurskas-Loka” līnija, te bija gan atbraucēji, gan darbu beigušie tirgoņi, gan tie, kas steidzās pārsēsties guļam- rajonu līnijās… Pievēris acis, ieraudzīju interesantāku ainu: blāvas auras, kā vienmēr vakaros. Starp tām kā spilgti sārts plankums kvēloja kāda cilvēciņa ļaunestība, kliedzoši oranžs gaismojās pārītis, nepārprotami steigdamies tikt līdz gultai, kā neskaidri brūnpelēkas joslas stiepās piedzērušo irstošās auras.

Un nekādu pēdu. Tikai sausums kaklā, tirpoņa smaganās, traka sirds dauzīšanās. Asins garša uz lūpām. Pieaugošs satraukums.

Visas šīs pazīmes bija netiešas un tomēr pārāk uzkrītošas, lai tās neievērotu.

Kurš tad? Kurš?

Man aiz muguras vilciens sāka braukt. Sajūta, ka objekts ir tuvumā, nekļuva vājāka, tātad viņš kaut kur tepat vien bija. Parādījās pretim braucošais vilciens. Un es sajutu, ka objekts nodreb, sakustas, dodas tam pretī.

Uz priekšu!

Šķērsoju peronu, līkumojot starp atbraucējiem, kas blenza norādēs, virzījos uz pēdējā vagona pusi — objekta izjūta atslāba. Sāku skriet uz pirmā vagona pusi… ir… jau tuvāk…

Kā bērnu rotaļā — “siltāks, aukstāks”.

Cilvēki kāpa vagonos. Skrēju gar sastāvu, jūtot, kā mute pildās ar staipīgām siekalām, iesmeldzās zobi, pirkstus savelk krampji… Austiņās dārdēja mūzika.

In the shadow of the moon,

She danced in the starlight.

Whispering a haunting tune To the night…

Ak, cik atbilstoša dziesmiņa. Kā naglai uz galvas, tik atbilstoša…

Tas nav uz labu.

Ielēcu vagonā, kad durvis jau vērās ciet, pamiru, ieklausīdamies sevī. Ir vai nav? Joprojām vizuāli objektu nefiksēju…

Ir.

Vilciens traucās pa loka līniju, un mani satrakojušies instinkti kliedza: “Tepat! Blakus!”

Varbūt arī vagonu esmu pareizi uzminējis?

Slepus nopētījis braucējus, metu cerības pie malas. Šeit nebija neviena, kas mani varētu interesēt.

Nu ko, pagaidīšu…

Feel no sorrow,feel no pain,

Feel no hurl, there’s noting gamed.

Only love will then remain,

She would say.

Stacijā “Miera prospekts” es sajutu, ka objekts attālinās. Izlēcu no vagona, iegriezos pārejā, kas veda uz radiālās līnijas vilcieniem. Blakus, kaut kur pavisam blakus…

Otrā stacijā objekta izjūta kļuva teju mokoša. Dažus jau biju nolūkojis: jauns puisis, divas meitenes, zēns. Visi — potenciāli kandidāti, taču kurš no viņiem?

Mana četrotne iekāpa vienā un tajā pašā vagonā. Tā jau bija veiksme, es iegāju nopakaļ un sāku gaidīt.

Viena no meitenēm izkāpa “Rīgas” stacijā.

Objekta izjūta neatslāba.

Puisis izkāpa “Aleksejevskas” stacijā.

Lieliski. Meitene vai zēns? Kurš no viņiem?

Uzdrošinājos piesardzīgi uz abiem palūkoties. Meitene bija apaļīga, sārtiem vaigiem, neatraudamās lasīja “MK”. Ne mazāko satraukuma pazīmju. Puisēns, gluži pretēji, bija vājiņš un trausls, stāv pie durvīm un ar pirkstu braukā pa stiklu.

Manuprāt, meitene bija krietni vien… gardāka. Divi pret vienu, ka viņa.

Bet īstenībā te visu nosaka dzimums.

Jau saklausīju Aicinājumu. Pagaidām neverbālu, tikai maigu, stieptu melodiju. Vairs neuztvēru austiņās skanošo mūziku. Aicinājums to pārmāca bez pūlēm.

Nedz meitene, nedz zēns nelikās satraukti. Vai nu ļoti augsta izturības pakāpe, vai, gluži otrādi, uzreiz bija pakļāvušies saucienam.

Vilciens piebrauca pie stacijas. Puisēns atrāva roku no stikla, izgāja uz perona, steidzīgi devās uz vecās izejas pusi. Meitene palika.

Nolādēts!

Viņi abi vēl bija pavisam tuvu, un es nespēju saprast, kuru no viņiem jūtu.

Un šajā brīdī Aicinājuma melodija gavilējoši iedziedājās, tajā ievijās vārdi.

Sievietes balss!

Es paspēju izsprukt caur durvīm, kas jau vērās ciet, steigšus devos pakaļ zēnam.

Lieliski. Medības tuvojas noslēgumam.

Tikai kā tas viss beigsies, ja amulets jau izlādēts? Ko nu lai iesāk…

Šeit izkāpa maz cilvēku, uz eskalatora mēs bijām četri. Puisēns — pirmais, aiz viņa sieviete ar bērnu, pēc tam es, aiz manis — saņurcīts, padzīvojis pulkvedis. Viņam bija skaista, spilgta aura, kas mirdzēja tēraudpelēkos un gaišzilos toņos. Pat noguris būdams, es zobgalīgi nodomāju, ka vajadzētu viņu pasaukt palīgā. Tādi joprojām tic “virsnieka godam”.

Tikai jēgas no vecā pulkveža būtu mazāk nekā no mušu pletnes ziloņu medībās.

Mitējos domāt muļķības un vēlreiz palūkojos uz zēnu. Ar aizvērtām acīm, skenēdams auru.

Rezultāts bija pārsteidzošs.

Viņu apņēma vizuļojošs, daļēji caurspīdīgs mirdzums, kas palaikam ielāsojās sarkanīgs, palaikam pildījās ar sulīgu zaļumu, šad tad iedzirkstījās tumši zils.

Rets gadījums. Vēl neizveidojies liktenis. Neskaidrs potenciāls. Zēns varēja izaugt par pamatīgu neģēli, varēja kļūt par krietnu un godīgu cilvēku, bet varēja arī palikt ne šāds, ne tāds — pilnīgi nekāds, tukšpauris, kādu pasaulē vairums. Kā saka, viss vēl priekšā. Šādas auras parasti vērojamas bērniem līdz divu vai trīs gadu vecumam, pēcāk sastopamas ārkārtīgi reti.

Tagad skaidrs, kāpēc Aicinājums bija notēmēts tieši uz viņu. Neko teikt, delikatese.

Jutu, kā mute pildās ar siekalām.

Pārāk ilgi viss velkas, pārāk ilgi… Vēroju zēnu, viņa tievo, ar šalli aptīto kaklu, un lādēju šefu, tradīcijas, rituālus — visu, kas saistījās ar manu darbu. Smaganas kņudēja, kakls bija izkaltis.

Asinīm ir rūgteni sāļa garša, taču vienīgi tās spēj dzesēt šādas slāpes.

Nolādēts!

Zēns nolēca no eskalatora, izskrēja cauri vestibilam, nozuda aiz stiklotajām durvīm. Uz brīdi man kļuva vieglāk. Gāju viņam pakaļ lēnākā solī, ar acu kaktiņu piefiksēju kustību: zēns ienira pazemes pārejā. Viņš jau skrēja, Aicinājums vilināja, trieca viņu uz priekšu.

Ātrāk!

Pieskrējis pie kioska, es nometu pārdevējam pāris monētu, sacīju, cenzdamies nerādīt zobus:

—      Par sešiem, ar gredzenu.

Piņņains puisis gurdeni — izskatījās, ka arī pats darba laikā sildījās — pasniedza kortelīti. Godīgi pabrīdināja:

—     Diez ko labs nav. Inde arī nav, “Dorohovas”, be tomēr…

—     Veselība dārgāka, — atcirtu. Šņabis noteikti bija surogāts, taču šobrīd tas mani neuztrauca. Ar vienu roku norāvu korķīti, izmantodams piestiprināto gredzenu, ar otru izvilku mobilo un nospiedu iekodētā numura taustiņu. Puisis iepleta acis. Jau iedams prom, iedzēru malku — šņabis smirdēja pēc petrolejas, bet garša bija vēl riebīgāka, skaidrs, ka krutka, tepat aiz stūra sapildīta, — un skrēju uz pazemes pāreju.

—      Klausos.

Šoreiz tā nebija Larisa. Naktīs parasti dežūrē Pāvels.

—     Runā Antons. Viesnīca “Kosmoss”, kaut kur blakus, pagalmos. Sekoju.

—      Brigādi? — balsī ieskanējās interese.

—     Jā. Man amulets tukšs.

—      Kas noticis?

Turpat pārejas vidū apsēdies bomzis pastiepa roku, itin kā cerēdams, ka atdošu viņam iesākto pudelīti. Es paskrēju garām.

—     Pavisam cita lieta… Pāvel, ātrāk.

—     Puiši jau ceļā.

Pēkšņi sajutu, kā žokļus caurdur nokaitēta adata. Ak tu, maita…

—     Pāvel, es par sevi neatbildu, — es ātri noteicu, izslēdzot telefonu. Un uzskrēju virsū milicijas patruļai.

Un tā vienmēr!

Kāpēc gan cilvēku kārtības sargi ikreiz uzrodas nepiemērotākajā brīdī?

—                   Seržants Kaminskis, — jaunākais milicis ātri nobēra.

—    Jūsu dokumentus…

Interesanti, ko man grib piesiet? Pļēgurošanu sabiedriskā vietā? Droši vien.

Iebāzu roku kabatā un pieskāros amuletam. Tik tikko remdens. Bet te daudz nevajag.

—     Manis nav, — es sacīju.

Divi acu pāri, kas mani apčamdīja laupījuma priekšnojautās, aizmiglojās un zaudēja pēdējās saprāta paliekas.

—     Jūsu šeit nav, — abi korī atkārtoja.

Nebija laika viņus programmēt. Spēru ārā pirmo, kas ienāca prātā:

—     Nopērciet šņabi un izklaidējieties. Nekavējoties. Soļos, marš!

Acīmredzot pavēle iekrita sagatavotā augsnē. Saķērušies rokās kā mazuļi pastaigā, miliči aiznesās uz kiosku pusi. Nedaudz samulsu, iedomājoties sava rīkojuma sekas, taču kaut ko labot vairs nebija laika.

No pārejas izjoņoju pilnā pārliecībā, ka esmu nokavējis. Nē, lai cik ari dīvaini, nekur tālu zēns nebija aizgājis. Stāvēja, viegli šūpodamies, kādu simt metru atstatumā. Ir nu gan viņam pretošanās spējas! Aicinājums skanēja ar tādu spēku, ka šķita dīvaini, kāpēc nedaudzie garāmgājēji nemetas dejot, kāpēc trolejbusi nenogriežas no prospekta, neiebrāžas pavārtē, pretī saldajam liktenim…

Puisēns atskatījās. Šķiet, palūkojās uz mani. Un ātri sāka iet uz priekšu.

Viss, neizturēja.

Devos viņam pakaļ, drudžaini gudrojot, ko darīt. Būtu prātīgi, ja es sagaidītu brigādi — tai jābrauc desmit minūtes, ne vairāk.

Taču tad viss beigsies nelāgi — zēnam.

Līdzjūtība ir bīstama lieta. Šodien tai esmu ļāvies divreiz. Vispirms metro vagonā, kad izšķiedu amuleta lādiņu, veltīgi mēģinādams notriekt melno virpuli. Un tagad atkal, sekodams zēnam.

Pirms daudziem gadiem es dzirdēju frāzi, kurai neparko negribēju piekrist. Nepiekritu vēl šobaltdien, kaut ne reizi vien esmu pārliecinājies par tās patiesīgumu.

“Vispārējā labklājība un konkrēta labklājība reti soļo roku rokā.”

Jā, es saprotu. Tā ir.

Bet droši vien mēdz būt tāda patiesība, kas ļaunāka par meliem.

Es skrēju pretī Aicinājumam. Es noteikti to uztvēru citādi nekā puisēns. Viņam sauciens bija vilinoša, apburoša melodija, kas atņēma gribu un spēkus. Man, gluži pretēji, tas skanēja kā prātu tracinošs trauksmes zvans.

Asinis tracinošs…

Ķermenis, par kuru es bija ņirgājies veselu nedēļu, sadumpojās. Gribējās dzert, taču ne ūdeni — es varēju bez nelāgām sekām dzesēt slāpes ar netīro pilsētas sniegu, ne alkoholu, kaut draņķīgā krutka bija tepat pie rokas un arī nenodarītu man nekā slikta. Es gribēju asinis…

Un tieši cilvēka asinis, nevis cūkas vai govs. Lai nolādētas medības…

“Tev jāiziet tam cauri,” bija teicis šefs. “Pieci gadi analītiskajā nodaļā — vai nav par ilgu, ko?” Nezinu, varbūt par ilgu, taču man patīk. Galu galā, arī šefs jau vairāk kā simt gadu nav nodarbojies ar operatīvo darbu.

Paskrēju garām zaigojošām vitrīnām, kas bija piekrautas ar viltotu Gželes porcelānu un piebāztas ar ēdienu butaforijām. Pa prospektu soļoja daži garāmgājēji, traucās mašīnas. Arī tā bija imitācija, ilūzija, viena no pasaules skaldnēm, vienīgā, kas bija pieejama cilvēkiem. Labi, ka es neesmu cilvēks.

Nepārtraucot skrējienu, izsaucu mijkrēsli.

Pasaule nopūtās un pašķirās. Itin kā no mugurpuses manī būtu ietriekušies lidlauka prožektoru gaismas kūļi, izcērtot garu, tievu ēnu. Ēna mutuļoja un palēnām ieguva apjomu, ēna vilka sevī — izplatījumā, kur vispār nav ēnu. Ēna rāvās prom no netīrā asfalta, uzslējās, sasprindza kā atsperīgs smagu dūmu stabs. Ēna skrēja man pa priekšu…

Es sāku skriet straujāk, iztriecos cauri pelēkajam siluetam un ietiku mijkrēslī. Līdz šim krāsainā pasaule piepeši izblāvoja, apsūbēja, bet mašīnas uz prospekta palēnināja gaitu kā iestigdamas.

Es tuvojos galamērķim.

Ieniris pavārtē, es jau biju gatavs ieraudzīt atrisinājumu. Nekustīgu, iztukšotu, izsūktu zēna ķermeni un izgaistošus vampīrus.

Taču es paspēju.

Puisēns, lēnām vilkdams nost šalli, stāvēja pretī vampīram — meitenei, kura jau bija izlaidusi ilkņus. Diez vai viņam tobrīd bija bail — apziņu Aicinājums noslāpē pa tīro. Drīzāk jau viņš alka aso, zibsnījošo ilkņu pieskārienu.

Blakus stāvēja otrs vampīrs — puisis. Uzreiz atskārtu, ka viņš pārī ir galvenais: tieši viņš bija iniciējis meiteni, tieši viņš dresēja meiteni asinīm. Un vislielākā nekrietnība: viņam bija Maskavas reģistrācijas zīme. Vai nav lops!

Toties nu man bija vairāk izredžu, ka paveiksies…

Vampīri pagriezās pret mani, bet mulsi, vēl neizprotot, kas īsti notiek. Zēns atradās viņu mijkrēslī, es nevarēju, neiespēju viņu redzēt… tāpat kā viņus pašus.

Pēc tam puiša seja noskaidrojās, viņš pat pasmaidīja — draudzīgi, mierīgi.

—     Sveiks…

Viņš bija noturējis mani par savējo. Un nebija vainīgs, ka kļūdījies: šobrīd es patiešām esmu viens no viņiem. Gandrīz. Nedēļu ilgā sagatavošanās nav bijusi veltīga: es viņus sāku sajust… taču arī pats gandrīz jau biju pārgājis Tumšo pusē.

—      Nakts Sardze, — es teicu. Pastiepu roku ar amuletu.

Tas bija tukšs, tomēr no attāluma to nevarēja tik viegli pamanīt. — Izejiet no mijkrēšļa!

Puisis droši vien būtu paklausījis. Cerēdams, ka es nezinu par asiņaino pēdu virteni, kas stiepās aiz viņa, ka izdosies nodarījumu klasificēt kā mēģinājumu “stāties neatļautā kontaktā ar cilvēku”. Taču meitenei nepiemita puiša aukstasinība, viņa vispār nebija spējīga kaut ko apjēgt.

—     Ā-ā-ā-ā!!! — Stiepti iekaukdamās, viņa metās man virsū. Labi vēl, ka nepaspēja ielaist zobus puisēnā: šobrīd viņa atradās afekta stāvoklī — kā narkomāns, kurš ilgi nav dabūjis devu, kuram no vēnas izrāvuši tikko iedurtu šļirci, kā nimfomāne, no kuras vīrietis nokāpis mirkli pirms orgasma.

Viņas straujais izrāviens bija zibenīgs, neviens cilvēks nespētu atvairīt uzbrukumu.

Taču es ar vampīru atrados vienā un tajā pašā realitātes slānī. Novicināju roku un no atvērtās pudeles iešļācu šņabi tieši viņas transformācijas izkropļotajā sejā.

Kāpēc vampīri tā necieš alkoholu?

Draudīgais bļāviens pārtapa smalkā smilkstā. Viņa sagriezās virpulī, plēšot ar rokām seju, no kuras kārtām slāņojās nost āda un pelēcīga gaļa. Turpretim puisis pagriezās un metās bēgt.

Viss noritēja pat pārāk gludi. Reģistrēts vampīrs nav ieklīdis sirotājs, ar kuru būtu jācīnās kā līdzīgam ar līdzīgu. Metu ar pudeli meičai, pastiepu roku un uzķēru puiša reģistrācijas zīmes pavedienu, kas rātni atritinājās. Vampīrs iegārdzās un grāba sev pie kakla.

—     Ārā no mijkrēšļa! — es uzkliedzu.

Viņš laikam saprata, ka nu vairs nav labi. Metās man virsū, cenšoties atslābināt pavediena spiedienu, vienlaikus izlaižot ilkņus un transformējoties.

Ja amulets būtu pilnībā uzlādēts, es viņu tikai apdullinātu.

Tagad nācās nogalināt.

Zīme — vāji gaismojošs, gaišzils zīmogs uz vampīra krūtīm — noknikšķēja, kad nosūtīju nedzirdamu pavēli. Enerģija, ko zīmogā bija ielicis kāds, par mani krietni vien spējīgāks, ieplūda nedzīvajā ķermenī. Vampīrs vēl skrēja. Viņš bija brangs un spēcīgs, un citu dzīvības vēl joprojām baroja mirušo miesu. Tomēr tik spēcīgam triecienam nebija iespējams pretoties: āda sažuva un kā pergaments apvilkās ap kauliem, no acu dobumiem sāka tecēt gļotas. Pēc tam pārlūza mugurkauls, un vampīra atliekas raustīdamās sabruka pie manām kājām.

Apgriezos — otrs vampīrs varēja pagūt reanimēties. Taču briesmas nedraudēja. Ar milzīgiem lēcieniem meitene joņoja pāri pagalmam. Viņa tā arī bija palikusi mijkrēslī, un satriecošo skatu spēju redzēt tikai es. Protams, vēl arī suņi. Kaut kur netālu aizgūtnēm, histēriski rēja sīks šunelis, ko stindzināja gan naids, gan bailes — visas emocijas, ko suņu dzimums kopš senseniem laikiem izjūt pret dzīviem miroņiem.

Man nebija spēka dzīties pakaļ meitenei. Pastiepos un noskenēju vampīra auru — sažuvušu, pelēku, sapelējušu. Atradīsim. Tagad viņš nekur nepazudīs.

Bet kur tad zēns?

Atbrīvojies no vampīru izveidotā mijkrēšļa, viņš varēja vai nu nokrist bez samaņas, vai ieslīgt stuporā. Tomēr pavārtē viņa vairs nebija. Man garām viņš nebūtu varējis paskriet… Iemetos pagalmā un zēnu ieraudzīju. Viņš muka prom teju ātrāk par vampīru. Malacis! Jauki. Palīdzība nav nepieciešama. Slikti, ka viņš iegaumējis notikušo, taču kurš gan noticēs mazam zēnam? Un uz rīta pusi viņa atmiņā viss jau būs izbālējis, aprimis, pārvērties nereālos murgos.

Varbūt tomēr noķert puišeli?

—     Anton!

Igors un Gariks — mūsu operatīvo darbinieku nešķiramais duets — skrēja šurp no prospekta puses.

—     Meitene aizbēga! — nokliedzu.

Gariks, garām skrienot, iespēra pa sakaltušo vampīra līķi, saltajā gaisā uzvirmoja praulu mākonītis.

—     Kopiju! — Gariks iesaucās.

Nosūtīju viņam aizbēgušā vampīra auras nospiedumu, Gariks saviebās un pielika soli. Operatīvie darbinieki aizjoņoja pakaļ vampīram. Igors neapstādamies izmeta:

—     Savāc mēslus!

Pamāju, it kā viņi gaidītu atbildi, un izgāju no mijkrēšļa. Pasaule uzplauka. Operatīvo darbinieku silueti izgaisa, pat sniegs, kurš eksistēja cilvēku realitātē, pārstāja iegrimt zem neredzamajām kājām.

Es nopūties devos pie ielas malā noparkotā pelēkā volvo. Uz pakaļējā sēdekļa atradu vienkāršu instrumentu komplektu, stingru plastmasas maisu, lāpstiņu un slotu. Piecu minūšu laikā saslaucīju bezmaz par gaisu vieglākās vampīra atliekas un noslēpu maisu bagāžniekā. Pagrābu netīru sniegu no nīkulīgas kupenas, ko bija atstājis nevīžīgs sētnieks, izmētāju pavārtē, pamīņājos, iemīcīdams trūdu atliekas netīrumos. Tevi neapglabās kā cilvēku, tu neesi cilvēks…

Tagad gan viss.

Atgriezos pie mašīnas, apsēdos pie stūres, atpogāju vējjaku. Sajutos labi. Pat ļoti. Vecākais vampīrs beigts, puiši noķers viņa draudzeni, zēns dzīvs.

Iedomājos, kā nopriecāsies šefs!

2.    NODAĻA

—     Haltūra!

Grasījos kaut ko teikt, taču nākamā replika, šerpa kā pļauka, aizbāza man muti.

—     Lēta izrādīšanās!

—     Bet…

—    Tu vismaz apzinies savas kļūdas?

Šefa spars nedaudz atslāba, un es riskēju atraut skatienu no grīdas. Uzmanīgi sacīju:

—     Šķiet, ka jā…

Man patīk šefa kabinetā. Dvēselē pamostas kaut kas bērnišķīgs, aplūkojot visas tās jocīgās lietiņas, kas glabājas plauktos no bruņustikla, sakarinātas gar sienām, nevērīgi izmētātas pa galdu juku jukām kopā ar datora disketēm un lietišķiem papīriem. Katrs priekšmets — gan senlaicīgs japāņu vēdeklis, gan izrobots metāla gabals ar briedi, autorūpnīcas emblēmu, — slēpj kādu notikumu. Kad šefam ir labs garastāvoklis, tad no viņa var izdzirdēt ļoti, ļoti aizraujošus stāstus.

Tikai tādā noskaņojumā es viņu sastopu reti.

—      Labi. — Šefs pārstāja staigāt pa kabinetu, apsēdās ādas krēslā, aizsmēķēja. — Klāj vaļā.

Viņa balss kļuva tikpat lietišķa, cik izskats. Pēc cilvēku mērauklas vērtējot, viņam bija ap četrdesmit un viņš piederēja tam šaurajam vidusmēra biznesmeņu lokam, kuram parasti valdība ar prieku uzkrauj lielo cerību nastu.

—     Ko tad? — uzprasīju, riskēdams izpelnīties vēl kādu taisnprātīgu novērtējumu.

—     Kļūdas. Tavas kļūdas.

Aktā… Labi.

—     Mana pirmā kļūda, Boris Ignatjevič, — iesāku ar visnevainīgāko sejas izteiksmi, — bija nepareizi saprasts uzdevums.

—     Patiešām? — ieinteresējās šefs.

—      Nu, es domāju, ka man jāsameklē vampīrs, kurš Maskavā uzsācis aktīvas medības. Jāsameklē un… ē… jāpadara nekaitīgs.

—    Tā, tā..’. — šefs uzmundrināja.

—      Patiesībā uzdevuma galvenais nolūks bija pavisam cits — pārbaudīt, vai esmu derīgs operatīvajam darbam un spēju veikt praktiskas darbības. Tā kā biju nepareizi novērtējis uzdevumu, proti, gribēju ievērot principu “skaldi un aizsargā”…

Šefs nopūtās, māja ar galvu. Tas, kurš viņu nepazīst, nodomātu, ka šefs ir nokaunējies.

—     Vai tad tu kaut kā pārkāpi šo principu?

—     Nē. Tāpēc arī izgāzu uzdevumu.

—     Kā tu to izgāzi?

—       Vispirms… — Pašķielēju uz baltas polārpūces izbāzeni, kurš stāvēja plauktā aiz stikla. Vai pūce bija pagrozījusi galvu? — Vispirms es veltīgi iztērēju amuleta lādiņu, mēģinot neitralizēt melno vērpeti…

Boriss Ignatjevičs sarauca pieri. Saglauda matus.

—     Labi, sāksim ar to. Es izpētīju noskenēto attēlu, un, ja tu neesi izpušķojis…

Sašutis pašūpoju galvu.

—     Ticu. Redzi, šādu vērpeti nav iespējams noņemt, izmantojot amuletu. Vai tu klasifikāciju atceries?

Velns! Kāpēc es nepašķirstīju vecos konspektus?

—     Esmu pārliecināts, ka neatceries. Bet tas nav svarīgi, šī vērpete ir ārpus klasifikācijas. Tu nekādā ziņā netiktu ar to galā… — Šefs pārliecās pār galdu un noslēpumaini čukstēja:

—    Zini ko…

Biju pati uzmanība.

—     Anton, arī man tas neizdotos.

Atzīšanās bija negaidīta, es neattapu, ko atbildēt. Pārliecība, ka šefs spēj absolūti visu, skaļi netika pausta, taču piemita visiem kantora darbiniekiem.

—     Anton, tik spēcīga vērpete… To var noņemt tikai tās radītājs.

—     Jāatrod… — nepārliecinoši sacīju. — Žēl meitēna …

—      Runa nav par meiteni. Ne tikai par viņu.

—    Kāpēc? — stulbi pajautāju un steigšus izlaboju: — Jānotver Tumšais mags?

Šefs nopūtās.

—    Varbūt viņam ir licence. Varbūt viņam bija tiesības uzlikt lāstu… Pat mags te nav galvenais… Tik spēcīga vērpete… atceries, kā ziemā nogāzās lidmašīna?

Nodrebēju. Tā nebija mūsu nolaidība, galvenokārt tur bija vainojamas nepilnības likumos: pilots, kuram bija uzlikts lāsts, netika galā ar lidmašīnu, un laineris nogāzās pilsētas kvartālos. Simtiem pilnīgi nevainīgu cilvēku dzīvību…

—     Šādas vērpetes nav spējīgas darboties izlases kārtībā. Meitene ir nolemta, taču viņai uz galvas neuzkritīs ķieģelis no jumta. Drīzāk uzsprāgs māja, sāksies epidēmija, Maskavai nejauši uzmetīs atombumbu. Tur ir tā lielākā nelaime, Anton.

Šefs pēkšņi pagriezās, uzmeta pūcei iznīcinošu skatienu. Tā ātri sakļāva spārnus, mirdzums stiklainajās acīs apdzisa.

—     Boris Ignatjevič… — ar šausmām sacīju. — Es esmu vainīgs.

—     Protams, tu. Tevi, Anton, glābj tikai tas, ka… — Šefs nokāsējās. — Ļaudamies līdzjūtībai, tu rīkojies pilnīgi pareizi. Amulets nespēja pavisam notriekt virpuli, taču uz laiku novilcināja inferno izlaušanos. Tagad mums rezervē ir diennakts… varbūt divas. Vienmēr esmu uzskatījis, ka pārsteidzīga, taču labdabīga rīcība sniedz vairāk labuma nekā apdomāta, bet nežēlīga. Ja tu nebūtu izmantojis amuletu, puse Maskavas jau būtu drupās.

—     Ko tagad lai dara?

—      Jāmeklē meitene. Jāsargā… cik nu iespējams. Vēl pāris reižu virpuli izdosies destabilizēt. Bet pa to laiku jāatrod mags, kurš uzlicis lāstu, un jāpiespiež noņemt virpuli.

Māju ar galvu.

—     Meklēs visi, — šefs nevērīgi noteica. — Atsaucu puišus no atvaļinājumiem, rīta pusē no Ceilonas atgriezīsies Iļja un Semjons, pārējie būs klāt ap pusdienlaiku. Eiropā ir slikti laika apstākļi, es lūdzu palīdzību kolēģiem no Eiropas biroja, taču, kamēr izdzenās mākoņus…

—      Rīt? — Palūkojos pulkstenī. — Vēl vesela diennakts.

—     Nē, jau šorīt, — šefs atbildēja, ignorēdams pusdienas sauli aiz loga. — Tu arī meklēsi. Varbūt vēlreiz paveiksies … Turpinām analizēt tavas kļūdas?

—     Ir vērts tērēt laiku? — bikli pajautāju.

—     Nebaidies, neiztērēsim. — Šefs piecēlās, piegāja pie plaukta, izvilka pūces izbāzeni, nostutēja uz galda. Tuvāk apskatot, kļuva skaidrs, ka tas patiesi ir izbāzenis, kurā nebija vairāk dzīvības kā kažokādas apkaklē… — Tagad parunāsim par vampīriem un viņu upuri.

—      Es ļāvu aizbēgt vampīrienei. Un puiši viņu nepanāca, — ar nožēlu apstiprināju.

—     Nav pretenziju. Tu tāpat cīnījies kā nākas. Toties viņu upuris…

—     Jā, puisēns saglabāja atmiņu. Bet viņš tik veikli aizlaidās…

—     Anton! Atjēdzies! Aicinājums noķēra zēnu vairāku kilometru attālumā! Pavārtē viņam bija jāieiet jau kā nevarīgai lellei! Bet, kad izzuda mijkrēslis — jānokrīt nemaņā! Anton, ja viņš saglabāja spēju pakustēties pēc visa notikušā — viņam piemīt varens maģiskais potenciāls!

Šefs apklusa.

—     Es esmu idiots.

—     Nē. Bet tu patiešām pārāk ilgi esi notupējis laboratorijā. Anton, šis puisēns potenciāli ir spēcīgāks pa mani!

—     Nu jau gan…

—      Iztiksim bez glaimiem…

Uz galda iezvanījās telefons. Jādomā, kaut kas steidzīgs: reti kurš zina šefa tiešo numuru. Es, piemēram, nezinu.

—      Klusu! — šefs pavēlēja gluži nevainīgajam aparātam, un telefons apklusa. — Anton, puika jāatrod. Aizbēgusi vam- pīriene pati par sevi nav bīstama. Vai nu puiši panāks, vai parastā patruļa savāks. Taču, ja viņa izsūks puišeli… vai ini- ciēs, un tas ir vēl ļaunāk… Tu nezini, ko nozīmē pilnvērtīgs vampīrs. Šodienas vampīri blakus kaut kādam Nosferatam ir tīrie odi. Un viņš pat nebija no spēcīgākajiem, kaut ari staigāja plātīdamies… Tāpēc puisēns jāatrod, jāpārbauda un, ja iespējams, jāuzņem Sardzē. Mēs nedrīkstam atdot viņu Tumšajiem, tad Maskavā līdzsvars galīgi sagrūs.

—     Tā ir pavēle?

—     Licence, — drūmi sacīja šefs. — Kā tu saproti, man ir tiesības dot šādus rīkojumus

—     Zinu, — klusi teicu. — Ar ko sākt? Pareizāk sakot, ar kuru?

—     Ar jebkuru. Laikam tomēr ar meiteni. Taču mēģini atrast arī puiku.

—     Es varu iet?

—     Labāk tomēr izgulies.

—     Es brīnišķīgi izgulējos, Boris Ignatjevič…

—   Nedomāju vis. Iesaku pagulēt vēl kādu stundiņu.

Neko nesapratu. Šodien piecēlos vienpadsmitos un tūlīt

pat traucos uz kantori, juzdamies mundrs un spēkpilns.

—    Te tev būs palīgs. — Šefs uzsita ar pirkstu pa izbāzto pūci. Putns izpleta spārnus un sašutumā iebrēcās.

Es noriju siekalas un atļāvos pajautāt:

—        Kas viņš ir? Vai… kas tas vispār ir?

—   Kāpēc tev jāzina? — šefs noprasīja, ieskatīdamies pūcei

acīs.

—      Lai izlemtu, vai gribu ar tādu kopā strādāt!

Pūce pablenza uz mani un iešņācās kā saniknots kaķis.

—                Nepareiza jautājuma nostādne. — Šefs pašūpoja galvu.

—    Vai viņa gribēs ar tevi kopā strādāt, tāds ir jautājums.

Pūce atkal iebrēcās.

—    Jā, — sacīja šefs, šoreiz vērsdamies pie putna. — Lielā mērā tev taisnība. Bet kāds taču lūdza jaunu apelāciju?

Putns pamira.

—    Apsolu, ka aizlikšu par tevi kādu vārdu. Un šoreiz ir izredzes.

—     Boris Ignatjevič, domāju, ka… —es iesāku.

—    Atvaino, Anton, tavas domas mani neinteresē… — Šefs pastiepa roku, pūce, neveikli cilājot pūkainās kājeles, uzkāpa uz delnas. — Tu nesaproti, kāda veiksme tev uzsmaidījusi.

Apklusu. Toties šefs piegāja pie loga, atvēra to, izstiepa roku. Pūce savicināja spārnus un metās lejup… Nu gan izbāzenis!

—     Uz kurieni… tas?

—    Pie tevis. Strādāsiet kopā… — Šefs paberzēja virsdeguni. — Jā! Liec aiz auss, viņu sauc Olga.

—     Pūci?

—      Pūci. Ja barosi, rūpēsies — viss būs kārtībā. Bet tagad… paguli vēl mazliet un tad celies. Vari šurp nebraukt, sagaidi Olgu — un pie darba. Pārbaudi, piemēram, metro loka maršrutu…

—    Kā tā — vēl pagulēt… — es iesāku. Taču pasaule apkārt jau bālēja, zaudēja spodrumu, izdzisa. Vaigā sāpīgi iedūrās spilvena stūris.

Es gulēju savā gultā.

Galva smaga, acis kā smiltīm piebirušas. Sāpēja izkaltušais kakls.

—     Ā… — aizsmacis iestenējos, pagriezdamies uz muguras. Biezie aizkari neļāva apjēgt — vēl ir nakts, vai sen jau diena. Pašķielēju pulkstenī. Spīdošie cipari rādīja astoņus.

Pirmo reizi šefs bija mani pagodinājis ar audienci miegā.

Visai nepatīkama lieta, galvenokārt jau šefam, kuram nācās ielauzties manā apziņā.

Tātad patiešām palicis maz laika, ja reiz viņš bija uzskatījis par nepieciešamu mani noinstruēt sapņu pasaulē. Kas to būtu domājis… cik reāli! Nebiju gaidījis. Uzdevuma iztirzājums, tā stulbā pūce…

Nodrebēju — kāds klauvēja pie loga. Tā smalki un ātri, it kā ar nagiem skrabinātos. Izdzirdēju apslāpētu ūjinā- šanu.

Bet ko gan citu, patiesību sakot, es gaidīju?

Pielēcu kājās, bezjēgā saraustīju bikšeles, pieskrēju pie loga. Visi draņķi, ko biju sarijies, gatavodamies medībām, vēl darbojās, un priekšmetu aprises es saredzēju skaidri.

Rāviens — plaši atvēru aizkarus. Pacēlu žalūzijas.

Pūce sēdēja uz palodzes. Viegli piemiegusi acis — kā nekā jau bija ataususi diena, un pūcei bija pārāk gaišs. No ielas, protams, nevarēja saskatīt, kāds putns uztupies desmitajā stāvā uz palodzes. Taču kaimiņi, ja ieraudzīs, būs visai izbrīnīti. Polārpūce Maskavas centrā!

—     Nu kas par… — klusu noteicu.

Gribējās izteikties sulīgāk. Taču no šī paraduma mani atradināja, kad tikko biju sācis strādāt Sardzē. Pareizāk sakot, pats atradinājos. Kad pāris reižu ieraudzīsi Tumšo virpulīti virs galvas cilvēkam, kuru tikko esi nolamājis — uzreiz sāksi pievaldīt mēli.

Pūce mani vēroja. Gaidīja.

Toties visapkārt jandalēja putni. Aizgūtnēm čivināja zvirbuļu bariņš, satupies patālākā kokā. Vārnas bija drosmīgākas. Sasēdušas tuvākajos kokos un uz blakus balkona. Un ķērca bez mitas, palaikam nospurdzot no zariem un riņķojot tepat pie loga. Instinkti tās brīdināja par iespējamām nepatikšanām, ko varēja sagaidīt no tik negaidīta kaimiņa.

Taču pūce nereaģēja. Viņa tiem visiem uzspļautu. Gan zvirbuļiem, gan vārnām. Ja spētu, protams.

—      Kas īsti tu esi? — es murmināju, atverot logu, bez žēlastības raujot vaļā aizlīmētos rāmjus. Nu gan šefs izlīdzējis ar pārinieku… pārinieci…

Ar vienu spārnu vēzienu pūce ielidoja istabā, uztupās uz skapīša, pievēra acis. It kā visu mūžu būtu te dzīvojusi. Varbūt nosalusi pa ceļam? Nu nē, polārpūce kā nekā…

Aizvēru logu, prātodams, ko tagad lai iesāk. Kā ar viņu sarunāties, ar ko barot, un kā, sakiet lūdzami, šis spalvainais radījums varēs man palīdzēt?

—     Tu esi Olga? — pajautāju, kad biju ticis galā ar logu. Pa spraugām tik un tā vējoja, bet tas lai paliek vēlākam laikam.— Hi, putniņ!

Pūce pavēra vienu aci. Viņa mani ignorēja gandrīz tikpat lielā mērā kā rosīgos zvirbuļus.

Ar katru brīdi jutos arvien stulbāk. Pirmkārt — man bija iedots pārinieks, ar kuru nespēju kontaktēties. Otrkārt — viņa taču bija sieviete!

Kaut arī pūce.

Varbūt uzvilkt bikses? Stāvu te saburzītās apakšbiksēs, neskūts, samiegojies…

Juzdamies kā pēdējais idiots, paķēru drēbes un izšāvos no istabas. Pēdējais otas vilciens manā portretā bija frāze, ko izmetu beigās: “Atvainojiet, es uz brīdi.”

Ja šis putniņš patiešām bija tas, ko domāju, tad es nebiju sevi parādījis no labākās puses.

Par visu vairāk gribējās nomazgāties dušā, tomēr tas aizņemtu pārāk daudz laika. Pietika ar to, ka noskuvos un pabāzu dunošo galvu zem auksta ūdens strūklas. Uz plauktiņa starp šampūniem un dezodorantiem sameklēju arī odekolonu, kuru parasti nelietoju.

—     Olga? — pasaucu, pabāzis galvu gaitenī.

Atradu pūci sēžam virtuvē uz ledusskapja. Tupēja beigtāka par beigtu, tāpat kā šefa plauktā — joka pēc nostutēts izbāzenis.

—     Tu esi dzīva? — noprasīju.

Manī drūmi pavērās dzintardzeltena acs.

—      Labi. — Noplātīju rokas. — Sākam visu no sākuma, jā? Es saprotu, ka esmu atstājis par sevi ne to labāko iespaidu. Teikšu godīgi, tā man ir hroniska slimība.

Pūce klausījās.

—      Es nezinu, kas tu esi. — Apsēdos jāteniski uz ķeblīša pie ledusskapja. — Tu jau arī nevari izstāstīt. Taču par sevi izstāstīšu. Es esmu Antons. Pirms pieciem gadiem atklājās, ka esmu Citādais.

Skaņa, ko pūce izdvesa, visvairāk atgādināja aizturētu smiekliņu.

—     Jā, — es piekritu. — Tikai pirms pieciem gadiem. Tā nu sanāca. Ļoti augsta pretestības barjera. Es nevēlējos ieraudzīt mijkrēsli. Un neredzēju. Līdz brīdim, kad mani atrada šefs.

Šķita, ka pūce ir ieinteresējusies.

—      Viņš vadīja praktiskās nodarbības. Mācīja operatīvajiem darbiniekiem, kā atklāt slēptos Citādos. Uzdūrās man… — To atcerēdamies, iesmējos. — Protams, caursita manu barjeru. Bet tālāk viss kā parasti… pabeidzu adaptācijas kursu, sāku strādāt analītiskajā nodaļā. Un… bez īpašām pārmaiņām dzīvē. Biju kļuvis par Citādo, taču it kā nemaz to nemanīju. Šefs rauca pieri, bet klusēja. Strādāju labi… visā citā viņam nav tiesību iejaukties. Taču pirms nedēļas pilsētā uzradās vampīrs, maniaks. Man lika viņu neitralizēt. It kā tāpēc, ka visi operatīvie darbinieki esot aizņemti. Bet patiesībā — lai es paostītu pulveri. Varbūt, ka pareizi vien bija. Tomēr nedēļas laikā gāja bojā vēl trīs cilvēki. Profesionālis to pārīti būtu noķēris pirmajā diennaktī…

Ļoti gribēju dzirdēt, ko par to visu domā Olga. Taču viņa neizdvesa ne skaņas.

—      Kas īsti ir svarīgāk, lai uzturētu līdzsvaru? — es tomēr pajautāju. — Manas operatīvās kvalifikācijas paaugstināšana vai triju nevainīgu cilvēku dzīvības?

Pūce klusēja.

—      Izmantojot parastos paņēmienus, es vampīrus nespēju sajust, — es turpināju. — Nācās iedzīt sevi rezonansē. Cilvēku asinis nedzēru. Pietika ar cūkas asinīm. Un vēl visi tie preparāti… tu jau, protams, zini…

Pieminējis preparātus, piecēlos, atvēru skapīti virs plīts, sameklēju stikla burku ar ciešu aizbāzni. Tumšbrūnā pulvera pikucīšu bija atlicis pavisam maz, pašā burkas dibenā, nodot atpakaļ saimniecības daļā nebija jēgas. Izbēru pulverīti izlietnē un aizskaloju — virtuvē ievēsmoja pikants, skurbinošs aromāts. Burku es izskaloju un iemetu atkritumu spainī.

—     Es taču gandrīz vai norāvos, — piezīmēju. — Visnaturālākajā veidā. Vakar no rīta, kad atgriezos no medībām… Kāpņu telpā pagadījās skuķēns, kaimiņiene. Neriskēju pat sasveicināties, jau bija parādījušies ilkņi. Un šonakt, kad uztvēru puikam domāto Aicinājumu… daudz netrūka — būtu piebiedrojies vampīriem.

Pūce skatījās man acīs.

—     Domā, tieši tāpēc šefs lika man to darīt?

Izbāzenis. Ar vati pietūcīts spalvu kamols.

—     Lai iejustos viņu ādā?

Gaitenī atskanēja zvans. Nopūtos, noplātīju rokas: ko tu padarīsi, pati vainīga, par tik trulu putnu jebkurš sarunu biedrs būs jēdzīgāks. Pa ceļam ieslēdzis gaismu, piegāju pie durvīm, atvēru.

Uz sliekšņa stāvēja vampīrs.

—     Nāc iekšā, — sacīju. — Kostja, nāc iekšā.

Viņš pamīņājās, tomēr ienāca. Saglauda matus. Ievēroju — delnas viņam ir sasvīdušas un acis šaudās.

Kostjam ir tikai septiņpadsmit. Vampīrs kopš dzimšanas, parasts, normāls pilsētas vampīrs. Ļoti nepatīkama situācija: ja vecāki ir vampīri, bērnam tikpat kā nav izredžu izaugt par normālu cilvēku.

—    Atnesu diskus, — Kostja noburkšķēja. — Lūk.

Paņēmu disku kaudzīti, pat neizbrīnījos, ka to ir tik

daudz. Parasti puisi nācās ilgi tirdīt, lai atdod diskus: viņš ir velnišķīgi izklaidīgs.

—    Visus noklausījies? — pajautāju. — Pārrakstīji?

—    Aha… Es iešu…

—                  Pagaidi. — Satvēru viņu aiz pleca un iestūmu istabā.

—    Kas noticis?

Viņš klusēja.

—     Jau zini? — atskārtis noprasīju.

—     Anton, mūsu ir ļoti maz. — Kostja palūkojās man acīs. — Ja kāds aizgājis, mēs uzreiz to jūtam.

—      Tā. Auj nost kurpes, ejam uz virtuvi. Parunāsim nopietni.

Kostja neiebilda. Turpretim es drudžaini pūlējos apjēgt, ko tagad darīt. Pirms pieciem gadiem, kad es kļuvu par Citādo un pasaule atklāja savu mijkrēšļa pusi, mani gaidīja daudz brīnumainu atklājumu. Bet visvairāk mani šokēja atklājums, ka tieši virs manis dzīvo vampīru ģimene.

• • •

Atceros, it kā tas būtu noticis vakar. Atgriezos no visparastākajām nodarbībām, tādām pašām kā nesenās mācības institūtā. Trīs lekcijas, lektors, tāds karstums, ka baltie halāti lipa pie ķermeņa: mēs īrējām telpas medicīnas institūtā. Gāju mājup un pa ceļam niekojos: gan ieniru mijkrēslī — uz īsu brīdi, jo trūka iemaņu, gan sāku zondēt garāmgājējus. Un pie pašām mājas durvīm saskrējos ar kaimiņiem.

Ļoti jauki cilvēki. Vienreiz gribēju aizņemties no viņiem urbi, taču Kostjas tēvs Genādijs, pēc profesijas celtnieks, pats atnāca pie manis un kā spēlēdamies palīdzēja tikt galā ar betona sienām, uzskatāmi parādījis, ka inteliģents bez proletariāta izdzīvot nespēj …

Un pēkšņi es ieraudzīju, ka viņi nepavisam nav cilvēki.

Tas bija drausmīgi. Brūnpelēka aura, nospiedošs smagums. Sastingu, ar šausmām viņos skatīdamies. Kostjas māte Foļina nedaudz pārvērtās sejā, puika pamira un novērsa skatienu. Bet ģimenes galva pienāca pie manis, ar katru soli dziļāk ienirdams mijkrēslī un soļodams tajā graciozajā gaitā, kas raksturīga tikai vampīriem, kas vienlaikus ir gan dzīvi, gan miruši. Viņiem mijkrēslis ir normāla dzīves telpa.

—     Sveiks, Anton, — viņš sacīja.

Pasaule apkārt bija pelēka un mirusi. Nemaz nepamanīju, kā ieniru mijkrēslī viņam nopakaļ.

—                   Es zināju, ka tu reiz pārvarēsi barjeru, — viņš teica.

—    Viss kārtībā.

Es soli atkāpos, un Genādija seja nodrebēja.

—    Viss ir normāli, — viņš sacīja. Atpogāja kreklu, un es ieraudzīju reģistrācijas zīmogu, gaišzilu nospiedumu uz pelēkās ādas. — Mēs visi esam reģistrējušies. Poļina! Kostja!

Viņa sieva arī ienāca mijkrēslī, atpogāja blūzīti. Puika nekustējās, tēvam nācās uzmest bargāku skatienu, lai arī dēls uzrādītu zīmogu.

—    Man jāpārbauda, — nočukstēju. Mani žesti bija nemākulīgi, divreiz es visu sajaucu un sāku no sākuma. Genādijs pacietīgi gaidīja. Beidzot zīmogs atsaucās. Pastāvīga reģistrācija, režīma pārkāpumi nav novēroti…

—     Viss kārtībā? — Genādijs jautāja. — Mēs drīkstam

iet?

—     Es…

—     Nekas. Mēs zinājām, ka tu kādreiz kļūsi par Citādo.

—     Ejiet, — sacīju. Tas gluži neatbilda reglamentam, bet tobrīd man likumi nebija prātā.

—     Jā… — Pirms iziešanas no mijkrēšļa Genādijs bridi aizkavējās. — Es esmu viesojies tavās mājās… Anton, es atsakos no tava uzaicinājuma kādreiz iegriezties…

Viss bija pareizi.

Viņi aizgāja, bet es apsēdos uz soliņa blakus vecenītei, kas sildījās saulītē. Aizsmēķēju, mēģinādams sakārtot domas. Vecenīte noskatīja mani un bilda:

—     Labi cilvēki, Arkašeņka, vai ne?

Viņa mūžīgi putroja manu vārdu. Labākajā gadījumā viņai vēl bija atlicis dzīvot kādus divus vai trīs mēnešus, tagad es to redzēju skaidri.

—     Ne gluži, — sacīju. Izsmēķēju trīs cigaretes, pēc tam vilkos mājup. Durvīs pastāvēju, vērodams, kā pie sliekšņa izdziest pelēcīgā “vampīru taka”. Tieši šodien mani iemācīja to saskatīt…

Nonīku līdz pašam vakaram. Šķirstīju konspektus, tāpēc nācās ieiet mijkrēslī. Ārpus mijkrēšļa šīs klades bija nevainīgi tīras. Gribēju piezvanīt grupas kuratoram vai šefam — viņš bija par mani personīgi atbildīgs. Taču jutu, ka lēmums jāpieņem pašam.

Kad satumsa pavisam, neizturēju. Uzkāpu stāvu augstāk, piezvanīju. Durvis atvēra Kostja, nodrebēja. Realitātē viņš, tāpat kā visa viņa ģimene, izskatījās pavisam normāls…

—     Pasauc vecākus, — es palūdzu.

—     Kāpēc? — viņš noburkšķēja.

—     Gribu jūs uzaicināt uz tēju.

Aiz dēla muguras parādījās Genādijs, uzradās no nekurienes, viņš bija daudz prasmīgāks nekā es, jaunizceptais Gaismas adepts.

—    Anton, tu esi pārliecināts? — viņš pajautāja ar šaubām balsī. — Tas nepavisam nav nepieciešams. Viss ir kārtībā.

—     Esmu pārliecināts.

Viņš paklusēja. Paraustīja plecus:

—     Mēs atnāksim rīt. Ja uzaicināsi. Nesatraucies.

Ap pusnakti es biju līdz ārprātam priecīgs, ka viņi atteicās. Ap trijiem pamēģināju aizmigt, biju nomierinājies, zinādams, ka uz manām mājām viņiem ceļa nav un nebūs.

Jau uz rīta pusi, tā arī acis neaizvēris, stāvēju pie loga un skatījos uz pilsētu. Vampīru ir maz. Ļoti maz. Divu līdz trīs kilometru rādiusā vairs neviena nebija.

Kā tas ir — būt izstumtam? Būt sodītam nevis par noziegumu, bet gan par potenciālo iespēju izdarīt noziegumu? Un kā viņi tagad dzīvos blakus savam uzraugam? Nu, nevis dzīvos… te vajadzīgs kāds cits vārds.

Atgriežoties no nodarbībām, nopirku mazu tortīti — pie tējas.

Bet tagad, lūk, Kostja, labs un gudrs puisis, MVU fizikas students, kurš nelaimīgā kārtā bija piedzimis kā dzīvs mironis, sēdēja man blakus un stumdīja karotīti pa cukurtrauku, it kā neuzdrošinādamies pielikt tējai cukuru. Kas tad tā par kautrību…

Agrāk viņš nāca ciemos gandrīz vai katru dienu. Es biju viņa pilnīgs pretstats, es biju Gaišo pusē. Taču es neliedzu viņam ieeju savās mājās, un pie manis viņam nevajadzēja slapstīties. Viņš varēja mierīgi pļāpāt, bet varēja arī ienirt mijkrēslī un palielīties ar jaunām iemaņām. “Anton, man izdevās transformēties!..” “Bet man sākuši augt ilkņi, r-r-r!”

Pats dīvainākais, ka tas viss likās normāli. Es smējos, vērodams vampīrēna mēģinājumus pārvērsties sikspārnī: tas bija pa spēkam tikai augstākās klases vampīriem, tāds Kostja nebija un, dod Gaisma, nekad nebūs. Tikai šad tad es viņu apvaldīju: “Kostja… tā gan nekad nedrīkst darīt. Saprati?” Un arī tas bija normāli.

—      Kostja, es darīju savu darbu.

—      Nevajadzēja.

—     Viņi pārkāpa likumu. Saproti? Ievēro, ne jau mūsu likumu. To ir pieņēmuši ne tikai Gaišie, bet visi Citādie. Šis puisis…

—     Es viņu pazinu, — Kostja negaidīti sacīja. — Viņš bija jautrs.

Velns parāvis…

—     Viņš mocījās?

—     Nē. — Pašūpoju galvu. — Zīmogs nogalina mirklī.

Kostja nodrebēja, pašķielēja uz savām krūtīm. Ja ieiet

mijkrēslī, zīmogu var ieraudzīt arī cauri apģērbam, bet ārpus mijkrēšļa — vispār nav iespējams atrast. Likās, viņš neiegāja. Bet kā gan varu zināt, kā zīmogu sajūt vampīri?

—      Ko es varēju darīt? — jautāju. — Viņš nogalināja. Nogalināja pilnīgi nevainīgus cilvēkus. Viņa priekšā absolūti neaizsargātus. Iniciēja skuķi… Brutāli, ar varu, viņai nevajadzēja pārvērsties vampīrā. Vakar viņi gandrīz nobeidza puišeli. Tāpat vien. Nevis izsalkuma dzīti.

—     Vai tu zini, kāds ir mūsu izsalkums? — paklusējis Kostja pavaicāja.

Skat, viņš kļūst pieaudzis. Acu priekšā…

—     Jā. Vakar es… gandrīz pārtapu vampīrā.

Klusums, uz mirkli.

—     Zinu. Es jutu… es cerēju.

Velns un elle! Man bija savas medības. Bet arī mani medīja. Pareizāk sakot — uzglūnēja no slēpņa, gaidot, kad mednieks pārvērtīsies zvērā.

—     Nē, — es sacīju. — Atvaino gan, bet vari necerēt.

—                    Jā, viņš bija vainīgs, — Kostja stūrgalvīgi sacīja.

—    Bet kāpēc vajadzēja nogalināt? Ir noteikts, ka jātiesā. Tribunāls, advokāts, apsūdzētājs, viss kā nolemts…

—      Ir noteikts, ka cilvēki nav jāiepin mūsu savstarpējās attiecībās! — es uzbļāvu. Un pirmoreiz Kostja nereaģēja uz šādu toni.

—     Tu pārāk ilgi esi bijis cilvēks!

—     Un nemaz to nenožēloju!

—     Kāpēc tu viņu nogalināji?

—     Citādi viņš būtu nogalinājis mani!

—     Iniciējis!

—     Tas ir vēl ļaunāk!

Kostja apklusa. Atstūma tasīti ar tēju, piecēlās. Gluži parasts, nedaudz nekaunīgs jaunietis, bet tajā pašā laikā — slimīgi tikumīgs.

Tikai, redz, vampīrs.

—     Es iešu…

—      Pagaidi. — Piegāju pie ledusskapja. — Paķer līdzi, man izsniedza, bet neievajadzējās.

Paņēmu ar donoru asinīm piepildītās divsimtgramīgās pudelītes, kas stāvēja starp “boržomi” pudelēm.

—     Nevajag.

—     Kostja, es taču zinu, tā ir jūsu mūžīgā problēma. Man nevajag. Ņem.

—     Gribi uzpirkt?

Sāku niknoties.

—     Kāpēc man vajadzētu tevi uzpirkt? Būtu stulbi izmest ārā, tas arī viss. Tās ir asinis. Cilvēki tās nodevuši, lai kādam palīdzētu!

Un tad piepeši Kostja pasmīnēja. Pastiepa roku, paņēma pudelīti, atvēra, viegli un prasmīgi noraujot skārda vāciņu. Pielika pie lūpām. Atkal pasmīnēja, iedzēra malku.

Nekad nebiju redzējis, kā viņi barojas. Nebija vēlēšanās.

—     Beidz, — es teicu. — Neāksties.

Kostjas lūpas bija asiņainas, tieva strūkliņa tecēja pār vaigu. Nevis vienkārši tecēja, bet iesūcās ādā.

—     Tev nepatīkami skatīties, kā mēs barojamies?

—     Jā.

—     Tātad arī es esmu tev nepatīkams? Mēs visi?

Pašūpoju galvu. Mēs nekad šo jautājumu nebijām apsprieduši. Tā bija vieglāk.

—     Kostja… lai dzīvotu, tev vajadzīgas asinis. Un, kaut retumis — cilvēku asinis.

—     Mēs vispār nedzīvojam.

—      Es runāju plašākā nozīmē. Lai kustētos, domātu, runātu, sapņotu…

—     Ko gan tev nozīmē vampīra sapņi?

—     Puikiņ, pasaulē dzīvo daudz cilvēku, kuriem nemitīgi nepieciešama asins pārliešana. To nav mazāk kā jūsējo. Bet vēl ir ārkārtas gadījumi. Tāpēc pastāv donoru kustība, tāpēc to ciena un atbalsta… Nesmīni. Es zinu jūsu nopelnus medicīnas attīstībā un donoru kustības veicināšanā. Kostja, ja kādam, lai dzīvotu… nu, lai pastāvētu, vajadzīgas asinis — tā vēl nav nelaime. Un kur tās tiek ielietas — vēnā vai kuņģī, arī nav svarīgi. Cita lieta, kā tu tās iegūsti.

—     Vārdi, — Kostja norūca. Likās, uz mirkli viņš ienira mijkrēslī un tūlīt pat iznira atpakaļ. Aug puisis, aug. Un arī īsts spēks viņam sāk rasties. — Vakar tu parādīji, kāda ir tava patiesā attieksme pret mums.

—     Nav taisnība…

—     Ko niekus… — viņš nolika pudelīti, pēc tam pārdomājis apgāza to virs izlietnes. — Mums nevajag tavas…

Aizmugurē atskanēja pūces brēciens. Pagriezos — putns, par kuru galīgi biju piemirsis, bija pagriezis galvu pret Kostju un izpletis spārnus.

Nekad nebiju redzējis viņam tādu sejas izteiksmi.

—     Bet… — viņš sacīja. — Bet…

Pūce sakļāva spārnus un samiedza acis.

—       Olga, mēs runājam! — es uzbļāvu. — Ļauj vēl minūti…

Putns nereaģēja. Toties Kostja pārmaiņus blenza gan manī, gan pūcē. Pēc tam apsēdās, salicis rokas uz ceļiem.

—      Kas tev kaiš? — noprasīju.

—     Drīkst, es iešu?

Viņš nebija vienkārši izbrīnījies vai nobijies, viņš bija šokēts.

—     Ej. Tikai paķer gan līdzi…

Kostja sāka steidzīgi vākt kopā un stūķēt kabatās pudelītes.

—                 Paņem maisiņu, nejēga! Ja nu kāpnēs kādu satiec? Vampīrs paklausīgi salika flakonus maisiņā, ko rotāja

uzraksts “Atjaunosim Krievijas kultūru!”. Šķielēdams uz pūci, izgāja priekšnamā, sāka steidzīgi apauties.

—     Iegriezies vēl, — sacīju. — Es neesmu ienaidnieks. Kamēr tu neesi pārkāpis robežu, es neesmu ienaidnieks.

Viņš pamāja un kā lode izšāvās no dzīvokļa. Paraustījis plecus, aizvēru durvis. Atgriezos virtuvē, uzmetu skatu pūcei:

—      Nu? Kas te pēkšņi notika?

Dzintardzeltenais skatiens bija neizdibināms. Noplātīju rokas:

—      Kā tad mēs strādāsim, ko? Kā sadarbosimies? Vai ir kāds veids, kā tu spēj komunicēties? Būšu pilnīgi atklāts, dzirdi? Vaļsirdīga saruna!

Neiegāju mijkrēslī pilnībā, vien domās pastiepos. Nav vēlams pārāk uzticēties svešiem, kaut gan šefs diez vai būtu man piešķīris neuzticamu pārinieci.

Atbildes nebija. Pat ja Olga mācēja sazināties telepātiski, viņa negrasījās to darīt.

—      Ko darīsim? Jāsameklē tā meiča. Bildi pieņemsi?

Nav atbildes. Nopūtos un uz labu laimi aizlaidu pūcei

savu atmiņu fragmentu.

Pūce izpleta spārnus un uzspurdza man uz pleca.

—     Ak šitā? Tātad dzirdam gan? Bet esam pārāk augstprātīgi, lai atbildētu? Labi, kā vēlies. Kas man jādara?

Atkal — kā ūdeni mutē ieņēmusi.

Es tomēr zināju, kas jādara. Cita lieta, ka uz veiksmi nekādu cerību nebija.

—      Un kā es klīdīšu pa ielām ar tevi uz pleca?

Zobgalīgs, neslēpti zobgalīgs skatiens. Un uz mana pleca

sēdošais putns ienira mijkrēslī.

Tomēr redz, kā. Neredzams novērotājs. Un nevis vienkāršs novērotājs — Kostjas reakcija bija vairāk kā izteiksmīga. Šķiet, man iedevuši pārinieci, kuru Tumsas spēki pazīst daudz labāk nekā ierindas Gaismas kalpotāji.

—     Sarunāts, — moži sacīju. — Tikai kaut ko uzkodīšu, labi?

Sameklēju jogurtu un ielēju glāzē apelsīnu sulu. Mani jau šķebināja viss, no kā biju pārticis pēdējās nedēļas laikā — pusjēli bifšteki un gaļas sula, kas tikai nedaudz atšķīrās no asinīm.

—      Bet tev, droši vien, gaļiņu?

Pūce aizgriezās.

—      Kā vēlies, — es sacīju. — Esmu pārliecināts, tiklīdz sagribēsi ēst, uzreiz atradīsi paņēmienu, kā to paziņot.

3.    NODAĻA

Man patīk staigāt pa pilsētu, atrodoties mijkrēslī. Turklāt tu neesi neredzams, citādi ik brīdi kāds uzskrietu virsū. Gluži vienkārši skatās cauri un nepamana. Tomēr tagad būs jāstrādā atklāti.

Diena nav mūsu laiks. Lai cik smieklīgi liktos, Gaismas piekritēji darbojas naktīs, kad aktivizējas Tumšie. Toties patlaban Tumšie neko daudz nespēj uzsākt. Vampīri, vilkači… Dienas laikā Tumšie magi spiesti dzīvot kā parasti cilvēki.

Lielākā daļa, protams.

Patlaban pastaigājos “Tulas” metro stacijas apkaimē. Klausot šefa padomam, apsekoju visas tās loka līnijas stacijas, kurās varēja izkāpt meitene ar melno inferno vērpeti. Aiz viņas noteikti vajadzēja palikt kādām pēdām — kaut vājām, tomēr samanāmām. Tagad nolēmu apstaigāt radiālās līnijas.

Stulba stacija, stulbs rajons. Stacijai ir divas izejas, kuras šķir pamatīgs attālums. Tirgus, nodokļu policijas pompozais debesskrāpis, milzīgs dzīvojamais nams. Visapkārt virmoja tik daudz tumšo emanāciju, ka sadzīt melnā virpuļa pēdas bija visai problemātiski.

It īpaši, ja tas šeit nebija parādījies.

Izstaigāju visas malas, dzenot pēdas meitenes aurai, dažbrīd caur mijkrēsli uzmezdams skatienu neredzamajam putnam, kas bija iekārtojies man uz pleca. Pūce snauduļoja. Ari viņa neko nejuta, bet es nezin kāpēc biju pārliecināts, ka viņas meklēšanas spējas ir labākas par manējām.

Vienu reizi miliči pārbaudīja manus dokumentus. Pāris reižu piesējās jauni, vājprātīgi cilvēki, kuri gribēja par baltu velti, par nieka pussimts zaļajiem, uzdāvināt man ķīniešu fēnu, bērnu rotaļlietu un korejiešu telefonu kapeikas vērtībā.

Un tad es neizturēju. Atgainīju kārtējo uzmācīgo komivojažieri un sarīkoju remoralizāciju. Vieglu, uz pašas pieļaujamās robežas. Varbūt puisis sāks meklēt jaunu darbu. Bet varbūt arī ne…

Taču tajā pašā brīdī mani saņēma aiz elkoņiem. Vēl pirms mirkļa blakus neviena nebija — tagad aizmugurē stāvēja pārītis. Simpātisks ruds skuķēns un dūšīgs puisis drūmu seju.

—     Tikai mierīgi, — sacīja meitene. Viņa pārī bija galvenā, to nopratu uzreiz. — Dienas Sardze.

Gaisma un Tumsa!

Paraustījis plecus, es skatījos uz viņiem.

—     Vārdu, — meitene pieprasīja.

Nebija jēgas melot, manu auru viņi jau sen bija noske- nējuši, un personības noskaidrošana ir tikai laika jautājums.

—     Antons Gorodeckis.

Viņi gaidīja.

—      Citādais, — es atzinos. — Nakts Sardzes darbinieks.

Viņi atlaida manus elkoņus. Un pat soli atkāpās. Taču

vīlušies neizskatījās.

—     Ejam mijkrēslī, — pavēlēja puisis.

Šķiet, nav vampīri. Labi, ka tā. Var cerēt uz kaut kādu objektivitāti. Nopūtos un pārgāju no vienas realitātes citā.

Pirmo pārsteigumu sagādāja atklājums, ka viņi nudien bija jauni. Skuķēns-ragana, gadi divdesmit pieci, un apmēram trīsdesmitgadīgs zavatnieks — mans vienaudzis. Nodomāju, ka nepieciešamības gadījumā pat spēšu atcerēties viņu vārdus, septiņdesmito gadu beigās raganu un zavatnieku dzima maz.

Otro pārsteigumu sagādāja pūces nozušana no mana pleca. Precīzāk sakot, viņa tur bija. Es jutu nagus, varēju viņu ieraudzīt, bet tikai tad, ja manāmi saspringu. Izskatījās, ka putniņš bija nomainījis realitāti vienlaikus ar mani, nokļūstot dziļākā mijkrēšļa līmenī.

Jo tālāk, jo interesantāk.

—     Dienas Sardze, — meitene atkārtoja. — Alise Doņņi- kova, Citādā.

—      Pjotrs Ņesterovs, Citādais, — puisis noburkšķēja.

—     Jums ir problēmas?

Ragana urbās manī ar savu “firmas” skatienu. Ar katru sekundi meitene kļuva arvien simpātiskāka un valdzinošāka. Protams, esmu aizsargāts no tiešas iedarbības, mani nav iespējams noburt, tomēr skats bija efektīgs.

—      Problēmu nav mums. Anton Gorodecki, jūs nodibinājāt nesankcionētu kontaktu ar cilvēku.

—      Jā? Un kādu?

—      Septītās pakāpes iejaukšanās, — ragana negribīgi atzina. — Bet fakts paliek fakts. Turklāt jūs viņu pavirzījāt tuvāk Gaismai.

—    Rakstīsim protokolu? — Situācija piepeši mani sāka uzjautrināt. Septītā pakāpe ir sīkums. Iedarbība, kas balansē uz robežas starp vienkāršu sarunu un maģiju.

—     Rakstīsim.

—    Un ko rakstīsiet? Nakts Sardzes darbinieks nedaudz pastiprināja cilvēkā nepatiku pret krāpšanu?

—    Tādējādi izjaucot noteikto līdzsvaru, — puisis noskaldīja.

—    Patiešām? Un kā tas spēj kaitēt Tumsai? Ja viņš pēkšņi beigs nodarboties ar sīku blēdīšanos, viņa dzīve neizbēgami pasliktināsies. Krietnāks, bet nelaimīgāks. Kā norāda komentāri Līgumam par spēku līdzsvaru — tas nav uzskatāms par līdzsvara izjaukšanu.

—    Sofistika, — meitene izmeta. — Jūs esat Nakts Sardzes darbinieks. Kas piedodams parastam Citādajam, jūsu gadījumā ir prettiesiska rīcība.

Viņai bija taisnība. Sīks pārkāpums, un tomēr…

—    Viņš man traucēja. Veicot izmeklēšanu, man ir tiesības maģiski iejaukties.

—     Jūs pildāt dienesta pienākumu, Anton?

—     Jā.

—     Bet kāpēc dienas laikā?

—    Man ir īpašs uzdevums. Varat nosūtīt pieprasījumu priekšniecībai. Pareizāk sakot, tiesības nosūtīt pieprasījumu ir jūsu priekšniecībai.

Viņi saskatījās. Lai kā atšķirtos mūsu mērķi un morāle, kantoriem nācās sadarboties.

Un, ja runājam pavisam godīgi, iejaukt priekšniecību nepatīk nevienam.

—    Pieņemsim, — ragana negribīgi piekrita. — Anton, mēs varētu aprobežoties ar mutisku aizrādījumu.

Atskatījos. Visapkārt, pelēkā miglā, lēnītēm kustējās cilvēki. Gluži parasti cilvēki, kas nespēj izkļūt ārpus savas pasaulītes. Mēs esam Citādie, un, kaut arī es pārstāvu Gaismu, bet mani sarunu biedri — Tumsu, mūs vieno nesalīdzināmi ciešākas saites, nekā ar jebkuru parasto cilvēku.

—     Nosacījumi?

Ar Tumsu rotaļāties ir bīstami. Nedrīkst viņiem piekāpties. Bet vēl bīstamāk ir pieņemt viņu dāvanas. Taču noteikumi pastāv tikai tāpēc, lai tos pārkāptu.

—     Nosacījumu nav.

Ko tu neteiksi!

Vēroju Alisi un pūlējos atrast viņas teiktajā lamatas. Pjotrs acīm redzami bija sašutis par pārinieces rīcību, viņš niknojās, viņš gribēja pieķert Gaismas adeptu noziegumā. Tātad viņu var neņemt galvā.

Kur izlikti slazdi?

—     Man tas nav pieņemams, — ar atvieglojumu sacīju, pamanot izliktos tīklus. — Alise, pateicos par piedāvājumu nesaskaņas nogludināt mierīgā ceļā. Esmu ar mieru, bet apsolu analoģiskā situācijā piedot jums sīku maģisku iejaukšanos līdz pat septītajam līmenim ieskaitot.

—     Labi, Citādais, — Alise uzreiz piekrita. Pastiepa roku, un es instinktīvi to paspiedu. — Personīgā vienošanās noslēgta.

Pūce uz mana pleca savicināja spārnus. Saniknots brēciens iebelza tieši ausī. Un pēc mirkļa putns materializējās mijkrēšļa pasaulē.

Alise soli atkāpās. Viņas acu zīlītes strauji izstiepās, pārtopot vertikālās spraudziņās. Puisis nostājās aizsardzības pozā.

—     Vienošanās noslēgta, — ragana drūmi atkārtoja.

Kas notiek?

Novēloti sapratu, ka nevajadzēja slēgt vienošanos Olgas klātbūtnē. Kaut gan… Kas tik briesmīgs noticis? It kā manā klātbūtnē nekad nebūtu noslēgtas līdzīgas alianses, it kā Sardzes darbinieki, pašu šefu ieskaitot, savulaik nebūtu piekāpušies un vienojušies ar Tumšajiem par sadarbību! Jā, nav vēlams! Taču dažreiz nākas!

Mūsu mērķis nav Tumšo iznīcināšana. Mūsu mērķis ir līdzsvara saglabāšana. Tumšie izzudīs tikai tad, kad ļaudis sevī uzvarēs Ļaunumu. Ja cilvēkiem Tumsa iepatiksies vairāk par Gaismu, pazudīsim mēs.

—    Vienošanās noslēgta, — nikni sacīju pūcei. — Nomierinies. Tas ir sīkums. Parasta sadarbība.

Alise pasmaidīja, atvadīdamās pamāja. Pavilka puisi aiz rokas, un viņi sāka atkāpties. Viens acumirklis, otrs, un, pametuši mijkrēsli, viņi devās prom pa trotuāru. Parasts pārītis.

—     Ko tu rausties? — es noprasīju. — Nu? Operatīvais darbs vienmēr ir sastāvējis no kompromisiem!

—    Tu izdarīji kļūdu.

Olgai bija dīvaina balss, tā nepiestāvēja izskatam. Maiga, samtaina, melodiska. Tādā balsī runā kaķi-vilkači, nevis putni.

—    Aha! Māki gan runāt?

—     Jā.

—     Kāpēc tad agrāk klusēji?

—    Agrāk viss bija kārtībā.

Atcerējies senu anekdoti, iesmējos.

—      Es iziešu no mijkrēšļa, labi? Bet tu pa to laiku paskaidro, kur es kļūdījos. Nelieli kompromisi ar Tumšajiem ir mūsu darba neizbēgama sastāvdaļa.

—      Tev nav nepieciešamās kvalifikācijas, lai noslēgtu kompromisus.

Pasaule visapkārt atguva krāsas. Tas atgādināja videokameras režīma pārslēgšanu — no “sēpijas” jeb “vecā kino” filmēšanas režīma uz parasto. Šī analoģija daļēji bija patiesa: mijkrēslis tas pats “vecais kino” vien bija. Vecs jo vecs, cilvēces laimīgi aizmirsts. Cilvēcei tā bija vieglāk dzīvot.

Iedams uz metro stacijas pusi, atcirtu neredzamajai sarunu biedrenei:

—     Kāds tam sakars ar kvalifikāciju?

—    Augsta ranga sargātājs spēj iepriekš nojaust kompromisa sekas, paredzēt vai nu nelielu abpusēju piekāpšanos, kas savstarpēji neitralizēsies, vai arī slazdus, kuros iekrītot zaudēsi vairāk, nekā iegūsi.

—     Nedomāju, ka septītās pakāpes iejaukšanās izraisīs nelaimi!

Garām ejošais vīrietis izbrīnīti paskatījās manī. Jau grasījos pateikt “esmu kluss, nekaitīgs psihopāts” vai kaut ko tādā stilā. Ļoti labi palīdz pret pārlieku ziņkārību. Taču vīrietis pielika soli, cik noprotams, pats izdarījis attiecīgu secinājumu.

—     Anton, tu nemāki paredzēt sekas. Nenozīmīgā, nepatīkamā situācijā tu reaģēji neadekvāti. Tavas niecīgās maģijas dēļ iejaucās Tumšie. Tu ar viņiem noslēdzi kompromisu. Taču visbēdīgākais, ka vispār nebija vajadzības lietot maģiju.

—     Jā, jā, piekrītu. Un ko tagad darīt?

Putna balss atžirga, ieskanējās intonācijas.

Viņa laikam ļoti ilgi nebija runājusi.

—     Tagad — neko. Cerēsim uz to labāko.

—     Tu ziņosi šefam par notikušo?

—     Nē. Pagaidām ne. Mēs taču esam pārinieki.

Ap sirdi palika siltāk. Kļūdies vai nekļūdies, bet pēkšņa attiecību uzlabošanās starp pāriniekiem ir tā vērta.

—     Paldies. Ko ieteiksi?

—     Tu visu dari pareizi. Meklē pēdas.

Es būtu gribējis dzirdēt ne tik prozaisku padomu…

—     Aiziet.

Līdz pulksten diviem dienā biju pārmeklējis visu pelēko līniju. Var jau būt, ka esmu draņķīgs operatīvais darbinieks, taču noteikti būtu pamanījis vakardienas pēdas, kuras turklāt pats biju nofiksējis. Meitene, virs kuras mutuļoja melnais in- ferno virpulis, šeit nebija gājusi. Laikam jāsāk viss no jauna vietā, kur biju viņu saticis.

“Kurskas” metro stacijā es izbraucu virszemē un turpat uz ielas automātā nopirku salātus plastmasas trauciņā un glāzi kafijas. Uzlūkojot hamburgerus un cīsiņus, sametās šķērmi, kaut gaļas klātbūtne tajos bija simboliska.

—    Kaut ko gribi? — pajautāju neredzamajai ceļabiedrei.

—    Nē. Paldies.,

Sniga sīks sniedziņš. Ar niecīgu dakšiņu bakstīju olivjē salātus, piedzerdams klāt karstu kafiju. Bomzis, kurš acīm redzami domāja, ka pirkšu alu un viņam tiks tukšā pudele, pamīņājās un ielīda metro sildīties. Neviens cits par mani nelikās zinis. Pārdevēja, jauna meitene, apkalpoja izsalkušos garāmgājējus, bezpersoniska ļaužu straume plūda no stacijas ārā un stacijā iekšā. Grāmatu kioskā pārdevējs grūtsirdīgi, bez entuziasma mēģināja iesmērēt pircējam kādu grāmatu. Pircējs žmiedzās.

—    Man laikam slikts garastāvoklis… — noburkšķēju.

—    Kāpēc?

—    Visu redzu drūmā gaismā. Cilvēki ir pretekļi un muļķi, salāti sasaluši, zābaki — mitri.

Putns uz mana pleca zobgalīgi iegrudzinājās.

—      Nē, Anton. Tā nav garastāvokļa vaina. Tu sajūti inferno tuvošanos.

—     Nekad neesmu bijis īpaši jutīgs.

—    Tur jau tā lieta.

Paskatījos stacijas virzienā. Pamēģināju dziļāk ieskatīties ļaužu sejās. Dažs labs arī to juta. Tie, kuri balansēja uz robežas starp cilvēku un Citādo, bija saspringti un nomākti. Viņi neizprata iemeslus un tāpēc, gluži pretēji, centās būt ārišķīgi mundri.

—    Tumsa un Gaisma… Olga, kas var notikt?

—     Jebkas. Tu aizkavēji pārrāvumu, toties tagad virpuļa trieciena sekas var būt katastrofiskas. Novilcinājuma efekts.

—     Šefs par to neieminējās.

—     Kāpēc lai viņš to darītu? Tu rīkojies pareizi. Tagad vismaz ir izredzes.

—      Olga, cik tev gadu? — es jautāju. Cilvēku šāds jautājums apvainotu. Toties mūs vecums īpaši neuztrauc.

—     Daudz, Anton. Piemēram, es atceros sacelšanos.

—     Revolūciju?

—     Sacelšanos Senāta laukumā. — Pūce iesmējās. Es klusēju. Varbūt Olga bija vecāka par pašu šefu.

—     Kāds ir tavs rangs, partnerīt?

—     Nekāds. Man atņemtas visas tiesības.

—     Atvaino.

—     Nekas. Sen esmu samierinājusies.

Balss viņai joprojām bija mundra, pat izsmējīga. Bet man kāds it kā būtu iečukstējis ausī: Olga ne ar ko nav samierinājusies.

—      Ja vien pārāk neuzplijos… Kāpēc tevi iesprostoja pūces ķermenī?

—     Nebija izvēles. Būt vilka ādā ir daudz sarežģītāk.

—     Pag… — Iemetu neapēstos salātus atkritumu urnā. Paskatījos uz savu plecu, protams, pūci neieraudzīju — tālab nāktos ienirt mijkrēslī. — Kas tu īsti esi? Ja vilkacis, tad kāpēc esi ar mums? Ja mags — kāpēc tik dīvains sods?

—     Tā, Anton, vairs nav tava darīšana. — Uz brīdi balsī ieskanējās ass tērauds. — Taču visa sākums bija kompromiss ar Tumšajiem. Tāds mazs kompromisiņš. Likās, biju izskaitļojusi sekas, taču maldījos.

Ak tā…

—     Tāpēc arī sāki runāt? Nolēmi mani brīdināt, bet bija par vēlu?

Klusums.

It kā Olga jau nožēlotu savu vaļsirdību.

—     Strādājam tālāk… — es sacīju. Un tajā brīdī kabatā iepīkstējās telefons.

Larisa. Kādēļ viņa strādā divas maiņas pēc kārtas?

—     Anton, uzmanību… Meitene ir atrasta. Perovas stacija.

—     Nolāpīts… — To vien spēju pateikt. Darbs guļamra- jonos ir tīrās mocības.

—     Jā, — Larisa piekrita. No viņas nekad neiznāks operatīvais darbinieks… droši vien tāpēc arī sēž pie telefona. Tomēr meitēns nav dumjš. — Anton, drāzies uz Perovu. Mūsējie iet pa pēdām, visi aizsūtīti uz turieni. Un vēl… tur manīta Dienas Sardze.

—     Skaidrs. — Aizvēru telefonu.

Nekas nebija skaidrs. Vai patiešām Tumšie jau visu zina? Un alkst inferno izlaušanos? Tātad mani neapstādināja nejauši?

Blēņas. Katastrofa Maskavā nav Tumšo interesēs. Tiesa, arī virpuli viņi negrasās apstādināt: nav viņu iedabā.

Uz metro pusi es pat nepaskatījos. Noķēru mašīnu, cerēdams nokļūt galā ātrāk. Apsēdos blakus šoferim, apmēram četrdesmit gadus vecam melnīgsnējam inteliģentam ar līku degunu. Mašīna jauna, arī šoferis izskatījās pēc cilvēka, kam dzīvē veicas. Dīvaini, ka tāds piestrādā par taksistu.

.. .Perova. Milzīgs rajons. Ļaužu masas. Gaisma un Tumsa, viss sapinies ciešā mezglā. Un vairākas vietas, no kurām Tumsas un Gaismas lāsumi izvirst uz visām pusēm. Darbs šādā vietā līdzinās smilšu graudiņa meklēšanai uz grīdas pārpildītā diskotēkā, kur zibina stroboskopi…

īpašas jēgas no manis tur nebūs, precīzāk — vispār nekādas. Bet, ja liek braukt — tātad vajag. Varbūt palūgs identificēt.

—      Nezin kāpēc biju pārliecināts, ka paveiksies mums, — nočukstēju, lūkodamies ceļa lentē. Pabraucām garām Aļņu- salai. Vēl viena nepatīkama vieta, tur Tumšie rīko sabatus. Un tajā laikā parasto cilvēku tiesības bieži netiek ievērotas. Piecas naktis gadā esam spiesti sakost zobus un izturēt.

—      Es arī tā domāju… — Olga pačukstēja.

—     Kur nu man sacensties ar operatīvajiem. — Pašūpoju galvu.

Šoferis pašķielēja uz mani. Nosauktajai cenai biju piekritis nekaulēdamies, arī maršruts viņu acīm redzot apmierināja. Tomēr cilvēks, kurš sarunājas pats ar sevi, vienmēr izraisa nevēlamas asociācijas.

—    Vienu darbiņu salaidu grīstē, — es nopūzdamies paziņoju vadītājam. — Pareizāk sakot, slikti izpildīju. Domāju, spēšu šodien sevi parādīt, bet iztika bez manis.

—    Tāpēc arī steidzaties? — vadītājs painteresējās. Pārāk runīgs neizskatījās, taču manis teiktais viņu ieinteresēja.

Pamāju.

—      Lika atbraukt.

Interesanti, par ko viņš mani noturējis?

—     Ar ko tad nodarbojaties?

—     Programmētājs, — atbildēju. Starp citu, godīgi atbildēju.

—      Lieliski, — vadītājs piezīmēja un nosmīkņāja. Ko lielisku viņš te atradis? — Dzīvei pietiek?

Lieks jautājums, kaut vai tāpēc, ka nebraucu ar metro. Tomēr atbildēju:

—     Pilnīgi.

—     Es nevaicāju tāpat vien, — vadītājs negaidīti paziņoja. — Mans sistēmas administrators aiziet no darba.

“Mans”… Redz,kā.

—     Personīgi es te saskatu likteņa pirkstu. Vedu cilvēku, bet viņš, izrādās, ir programmētājs. Man šķiet, jums vairs nav, kur sprukt.

Viņš iesmējās, kā gribēdams mīkstināt pārāk kategorisko izteikumu.

—     Ar lokālajiem tīkliem esat strādājis?

—     Jā-

—     Tīklā pussimts mašīnu. Jāuztur kārtībā. Maksājam labi.

Negribot sāku smaidīt. Labs darbs. Lokālais tīkls. Normāla nauda. Un neviens neliek naktīs tvarstīt vampīrus aukstajās pilsētas ielās, dzert asinis un dzīt pēdas…

—     Iedot vizītkarti? — Viena vīrieša roka veikli ieslīdēja žaketes kabatā. — Padomājiet…

—     Nē, paldies. Diemžēl no mana darba pēc paša vēlēšanās neaiziet.

—     VDK? — vadītājs sarauca uzacis.

—     Nopietnāk, — atbildēju. — Daudz nopietnāk. Bet kaut kas līdzīgs.

—     Mjā… —Viņš apklusa. — Žēl. Es jau nodomāju, ka zīme no augšas. Tu liktenim tici?

Uz “tu” viņš pārgāja viegli un nepiespiesti. Man tas patika.

—     Nē.

—     Kāpēc? — vadītājs no sirds izbrīnījās, it kā agrāk būtu sastapis vienus vienīgus fatālistus.

—     Liktenis nepastāv. Tas ir pierādīts.

—      Kurš to pierādījis?

—     Man darbā.

Viņš sāka smieties.

—     Vareni. Nu ko, tātad — liktenis nav lēmis! Kur tev vajag izkāpt?

Mēs jau braucām pa Zaļo prospektu.

Cauri parastajam realitātes slānim ielūkojos mijkrēslī. Neko jēdzīgu neieraudzīju, trūka iemaņu. Drīzāk sajutu — pelēkā miglā mirgoja blāvu uguntiņu pulciņš. Gandrīz viss kantoris savācies…

—      Pieturiet tur…

Pašlaik, atrazdamies parastajā realitātē, es kolēģus nespēju ieraudzīt. Soļodams pa netīri pelēko pilsētas sniegu, devos uz skvēru starp prospektu un dzīvokļu mājām. Daži apsaluši koki, mazliet nopēdots — vai nu draiskojušies bērneļi, vai kāds dzērājs laidis pa taisno pāri.

—     Pamāj, tu esi pamanīts, — Olga ieteica.

Padomāju un paklausīju. Lai redz, ka lieliski pieprotu

lūkoties no vienas realitātes citā.

—     Sanāksme, — Olga zobgalīgi noteica. — Piecminūšu apspriede…

Kārtības labad paskatījies visapkārt, izsaucu mijkrēsli un iesoļoju tajā.

Patiešām — viss kantoris. Visa Maskavas nodaļa.

Pašā vidū stāvēja Boriss Ignatjevičs. Paplāni ģērbies, uzvalkā, vieglā kažokādas cepurē, taču nezin kāpēc aplicis šalli. Iedomājos, kā viņš svempās ārā no sava BMV, ciešā apsardzes ielenkumā.

Blakus stāvēja operatīvie darbinieki. Igors un Gariks pilnībā atbilda priekšstatam par kaujiniekiem. Ģīmji kā akmenī izkalti, kvadrātveida pleci, sejas trulas un neizdibināmas. Uzreiz skaidrs — astoņas klases, arodskola un specnazs. Attiecībā uz Igoru — taisnība. Turpretim Garikam ir divas augstākās izglītības. Abi vienāda paskata, ar gandrīz vienādu uzvedību, taču būtība pilnīgi atšķirīga. Savukārt Iļja atgādināja rafinētu inteliģentu, taču diez vai kādam bija ieteicams ļauties apmānam, ieraugot brilles trauslā ietvarā, augsto pieri un naivo skatienu. Semjons bija vēl viens pārspīlēts tips: pazema auguma, drukns, ar viltīgu skatienu, kaut kādā nodriskātā neilona jakā. Provinciālis, kurš atbraucis uz galvaspilsētu. Turklāt ieradies no sešdesmitajiem gadiem, no pirmrindas kolhoza “Iļjiča gaita”. Pilnīgs pretstats Iļjam. Toties viņus vienoja brīnišķīgs iedegums un skumja sejas izteiksme. Abus izrāva no atvaļinājuma Šrilankā, un ziemotā Maskava viņos sajūsmu nav izraisījusi. Ignata, Daņilas un Farida šeit nebija, kaut jutu viņu auru svaigās pēdas. Toties tieši aiz šefa muguras stāvēja Lācis un Tīģerēns, viņi it kā nemaskējās, tomēr no pirmā acu uzmetiena nezin kāpēc nebija pamanāmi. Kad ieraudzīju šo pārīti, man kļuva neomulīgi. Viņi nebija vienkārši kaujinieki. Viņi bija ļoti labi kaujinieki. Sīkumu dēļ viņus netrenkāja.

Arī kabineta darboņu bija daudz.

Visi pieci no analītiskās nodaļas. Zinātniskā grupa — arī visi, izņemot Juļu, bet nav ko brīnīties, viņai ir tikai trīspadsmit gadu. Ja nu vienīgi arhīva grupas trūka.

—     Sveiki! — es sacīju.

Dažs pamāja, dažs pasmaidīja. Taču es zināju, ka viņiem visiem šobrīd prātā pavisam citas rūpes. Boriss Ignatjevičs ar žestu paaicināja tuvāk un turpināja runu, ko nepārprotami bija pārtraukusi mana parādīšanās.

—      …nav viņu interesēs. Tas iepriecina. Nekādu palīdzību mums nesniegs… tas labi, tas svētīgi…

Skaidrs. Runā par Dienas Sardzi.

—     Meiteni varam meklēt netraucēti, un Daņila ar Faridu jau ir tuvu panākumiem. Domāju, vēl kādas piecas sešas minūtes… Bet ultimāts mums tomēr ir izteikts.

Uzķēru Tīģerēna skatienu. Ak, nelabi gan viņa smaida… Jā, viņa. Tīģerēns ir meitene, taču iesauka Tīģeriene viņai kategoriski nepielipa.

Vārds “ultimāts” mūsu operatīvajiem darbiniekiem nemaz nepatīk!

—     Melno magu mēs nedabūsim. — Šefs noskatīja visus sanākušos ar garlaikotu skatienu. — Skaidrs? Mums viņš jāatrod, lai padarītu nekaitīgu virpuli. Bet pēc tam mags jāatdod Tumšajiem.

—     Jāatdod? — Iļja ziņkārīgi precizēja.

Šefs sekundi domāja.

—     Jā, precizējums pareizs. Mēs viņu neiznīcināsim un netraucēsim kontaktēties ar Tumšajiem. Cik sapratu, tie arī par viņu neko nezina.

Operatīvo darbinieku sejas strauji saskāba. Jebkurš melnais mags kontrolei pakļautajā teritorijā ir galvassāpes. Pat ja viņš ir reģistrēts un nepārkāpj Līgumu. Bet tik spēcīgs mags…

—     Es dotu priekšroku citai notikumu attīstībai, — maigi sacīja Tīģerēns. — Boris Ignatjevič, darba gaitā var izveidoties no mums neatkarīgas situācijas…

—     Baidos, šādas situācijas nedrīkstēsim pieļaut, — šefs atcirta. Tā starp citu, garāmejot, neuzspiežot — Tīģerēns viņam vienmēr bija paticis. Taču meitene uzreiz nokāra galvu.

Es arī būtu nokāris.

—                  Tas kopumā būtu viss… — Šefs paskatījās uz mani.

—    Labi, ka tu ieradies, Anton. Negribēju par to runāt, ja tevis nav klāt…

Neviļus saspringu.

—     Vakar tu pastrādāji nevainojami. Jā, taisnība, es liku meklēt vampīrus tikai tāpēc, lai tevi pārbaudītu. Un ne tikai operatīvās iemaņas… tu jau sen esi nokļuvis sarežģītā situācijā, Anton. Vampīra nogalināšana tev sagādā nesalīdzināmi lielākas grūtības nekā jebkuram no mums.

—     Jūs velti tā domājat, šef, — es sacīju.

—     Man prieks, ka esmu kļūdījies. Izsaku tev pateicību visas Nakts Sardzes vārdā. Vienu vampīru tu iznīcināji, otru noskenēji. Un ļoti precīzi noskenēji. Tev joprojām trūkst meklēšanas darba pieredzes. Toties tu proti fiksēt informāciju. Gluži tāpat ar meiteni. Sevišķi sarežģītā situācijā tu tomēr izvēlējies humānu risinājumu… un līdz ar to ieguvi laiku. Un auras nospiedums bija lielisks. Man jau pirmajā minūtē bija skaidrs, kur meiteni meklēt.

Un tad, lūk, man palika nelabi. Neviens nesmējās, nepa- smīnēja, nepavīpsnāja. Tomēr es sajutos kā apspļaudīts. Man uz pleca sēdošā baltā pūce, kuru neviens neredzēja, notrīsēja. Ievilku elpu — mijkrēšļa gaisu, vēsu, bezgaršīgu, nekādu. Pajautāju:

—    Boris Ignatjevič, ja zinājāt īsto rajonu, tad kāpēc nosūtījāt mani uz metro?

—     Es varēju kļūdīties, — šefs atsaucās ar vieglu izbrīnu balsī. — Turklāt… Saproti, dzenot pēdas, nevajag uzticēties nevienam, pat augstākstāvošas personas viedoklim. Tikai viens ir karotājs, ja zina, ka viens.

—     Es tomēr nebiju viens, — ldusi sacīju. — Un manai partnerei šis uzdevums bija ļoti svarīgs, jūs to zināt labāk par mani. Nosūtot mūs pārbaudīt nepārprotami tukšus rajonus… jūs viņai atņēmāt izredzes reabilitēties.

Seja šefam kā akmens, ja viņš nevēlēsies, no tās neko nenolasīsi.

Un tomēr šķita, ka esmu trāpījis mērķī.

—                  Jūs vēl neesat izpildījuši uzdevumu, — viņš atbildēja.

—     Anton, Olga… vēl palikusi otra meitene, vampīrs, kas jāpadara nekaitīgs. Tur nu gan nevienam nav tiesību mums traucēt: viņa pārkāpa Līgumu. Vēl ir puisēns ar nenormālu pretošanās spēju maģijai. Viņš jāatrod un jāpievērš Gaismai. Darbojieties.

—     Bet meitene ar vērpeti?

—    Viņa jau lokalizēta. Tagad speciālisti pamēģinās neitralizēt virpuli. Ja neizdosies — un tā arī būs —, tad noskaidrosim, kurš viņu nolādējis. Ignat, tas būs tavs darbs.

Apgriezos — patiešām, Ignats jau stāvēja blakus. Gara auguma skaistulis, stalts blondīns ar Apollona figūru un kinozvaigznes seju. Viņš pārvietojās bez mazākā trokšņa, kaut arī parastajā realitātē šī prasme tik un tā nespēja pasargāt no pārmērīgas uzmanības, ko viņam pievērsa sieviešu dzimums.

No absolūti liekas uzmanības.

—     Nav mans profils, — Ignats drūmi sacīja. — Nav man pati simpātiskākā orientācija!

—     Ar ko pārgulēt, izvēlēsies brīvajā laikā, — šefs noskaldīja. — Darbā es visu izlemju tavā vietā. Pat laiku, kad doties uz tualeti.

Ignats paraustīja plecus. Pavērās manī, kā meklēdams līdzjūtību, noburkšķēja zem deguna:

—      Diskriminācija…

—     Tu neatrodies Štatos, — sacīja šefs, un viņa balss tonis kļuva bīstami pieklājīgs. — Jā, diskriminācija. Vispiemērotākā darbinieka izmantošana, ignorējot viņa personiskās noslieces.

—     Varbūt šo uzdevumu varu dabūt es? — klusītiņām pavaicāja Gariks.

Saspringtā atmosfēra atslāba. Visi zināja, ka Garikam satriecoši neveicas ar sievietēm.

—       Igor, Garik, jūs turpināsiet meklēt meiteni-vam- pīru. — Šefs it kā bija uztvēris priekšlikumu nopietni.—Viņai nepieciešamas asinis. Viņu apturēja pēdējā brīdī, pašlaik viņa jūk prātā, izsalkusi un satracināta. Kuru katru mirkli var būt jauni upuri! Anton, jūs ar Olgu meklējiet puiku.

Skaidrs.

Atkal — sekundārs un nenozīmīgs uzdevums.

Pilsētai draud inferno izvirdums, pilsētā siro jauns, mežonīgs, izbadējies vampīrs! Bet man jāmeklē puišelis ar spēcīgu maģisko potenciālu…

—     Atļausiet izpildīt? — pavaicāju.

—                   Jā, protams. — Manu vārgo demaršu šefs ignorēja.

—    Strādājiet.

Apgriezos un, uzsvērdams savu protestu, izgāju no mijkrēšļa. Pasaule notrīcēja, piepildījās ar krāsām un skaņām. Tagad es rēgojos skvēra vidū kā galīgs idiots. Novērotājam no malas tas šķistu ērmoti. Kur nu vēl apstāklis, ka trūkst pēdu… Stāvēju kupenā, bet visapkārt pletās neskarta sniega klajums.

Tā, lūk, rodas miti. Mūsu neuzmanības, saārdīto nervu, neveiksmīgo jociņu un ārišķīgo izdarību dēļ.

—     Nav jau tik traki, — noteicu un slāju prospekta virzienā.

—     Paldies… — klusu un maigi man iečukstēja ausī.

—     Par ko tad, Oļa?

—     Ka atcerējies par mani.

—    Tev patiešām tik svarīgi labi izpildīt uzdevumu?

—     Ļoti, — putns atbildēja pēc klusuma brīža.

—     Nu tad centīsimies no sirds.

Lecot pāri kupenām un kaut kādiem akmeņiem — kas te, šļūdonis gājis pāri vai kādam labpaticies iekārtot akmeņ- dārzu — es tiku līdz prospektam.

—    Vai tev ir konjaks? — jautāja Olga.

—     Konjaks… ko? Ir.

—     Labs?

—     Sliktu konjaku nav. Ja vien tas ir konjaks.

Pūce iespurdzās.

—     Uzaiciniet dāmu uz kafiju ar konjaku.

Bezmaz iesmējos, iedomājoties pūci, kas dzer konjaku no bļodiņas.

—     Labprāt. Brauksim ar taksi?

—     Jūs jokojat, čalīt! — Olga mirklī atsaucās.

Tā. Kad īsti viņa ir iespundēta putna ķermenī? Vai varbūt tas viņai nav traucējis lasīt grāmatas?

—     Ir tāda lietiņa kā televizors, — putns pačukstēja.

Tumsa un Gaisma! Biju pārliecināts, ka manas domas ir

droši nobloķētas.

—     Bet dzīves pieredze lieliski aizvieto vulgāru telepātiju, — pūce valšķīgi turpināja. — Anton, es netieku klāt tavām domām. Turklāt tu esi mans partneris.

—      Es taču nemaz… — atmetu ar roku. Būtu muļķīgi noliegt acīmredzamo. — Ko darām ar puiku? Uzspļaujam šim uzdevumam? Tas taču nav nopietni…

—                     Tas ir ļoti nopietni, — Olga sašutusi atsaucās.

—    Anton… šefs atzina, ka rīkojies nekorekti. Un iecietīgi atvēlēja mums iespēju, kas noteikti jāizmanto. Vampīrs ir orientēts uz zēnu, saproti? Puika ir kā no mutes izrauta, neaiz- kosta sviestmaize. Un vampīrs viņu tur pavadiņā. Viņš pašreiz spējīgs ievilināt puisēnu savā paslēptuvē no jebkura pilsētas nostūra. Taču arī mums tas palīdzēs. Nav vajadzības meklēt tīģeri džungļos, ja iespējams piesiet pļaviņā kazlēnu.

—     Maskavā tādi kazlēni…

—     Šis puisēns jau ir pavadiņā. Vampīrs ir nepieredzējis. Grūtāk nodibināt kontaktu ar jaunu upuri nekā pievilināt veco. Vari man ticēt.

Nodrebēju, aizdzenot prom muļķīgas aizdomas. Stopē- dams mašīnu, pacēlu roku, drūmi sacīju:

—     Ticu. Noticēju uzreiz un uz visiem laikiem.

4. NODALA

Pūce pameta mijkrēsli, tiklīdz es pārkāpu slieksnim. Sajutu plecā vieglu nagu dūrienu, kad viņa uzspurdza un aizlidoja uz ledusskapi.

—     Varbūt tev uztaisīt laktiņu? — noprasīju, aizslēdzis durvis.

Pirmo reizi ieraudzīju, kā Olga runā. Knābis raustījās, ar jūtamu piepūli izgrūzdams vārdus. Godīgi sakot, joprojām nesapratu, kā putns iespēj runāt. Turklāt tik cilvēciskā balsī.

—     Nevajag. Sākšu vēl dēt olas.

Viņa laikam mēģināja pajokot.

—     Piedod, ja tevi aizvainoju, — es katram gadījumam sacīju. — Es arī jūtos neērti.

—     Saprotu. Viss kārtībā.

Parakņājos ledusskapī, sameklēju kaut ko uzkožamu. Siers, desa, sālījumi… Interesanti, kā četrdesmitgadīgs konjaks sadzīvos ar mazsālītu gurķi? Droši vien abi jutīsies neveikli. Kā es un Olga.

Es izņēmu sieru un desu.

—     Citrona nav, atvaino. — Sapratu, cik nejēdzīga ir šāda gatavošanās, tomēr… — Toties konjaks ir labs.

Pūce klusēja.

Es izvilku “Kutuzova” pudeli no galda atvilktnes, ko izmantoju kā bāru.

—     Šo esi dzērusi?

—                   Mūsu atbilde “Napoleonam”? — pūce ieķiķinājās.

—    Nē, neesmu gan.

Notiekošais arvien vairāk līdzinājās absurdam. Izskaloju divas konjaka glāzes un noliku tās uz galda. Ar šaubām palūkojos uz balto spalvu kamolu. Uz līko, īso knābi.

—     No glāzes tev neizdosies iedzert. Varbūt atnest bļodiņu?

—     Aizgriezies.

Paklausīju. Aizmugurē atskanēja spārnu švīkstoņa. Pēc tam — viegla, nepatīkama šņākoņa, kas atgādināja vai nu iztraucētu čūsku, vai arī no balona izplūstošu gāzi.

—     Olga, atvaino, bet… — Es pagriezos.

Pūces vairs nebija.

Jā, kaut ko līdzīgu jau biju gaidījis. Cerēju, ka vismaz retumis viņai ļauts pieņemt cilvēka veidolu. Un domās biju iztēlojies, kā izskatās Olga — putna ķermenī iesprostota sieviete, kas atceras pat dekabristu sacelšanos. Nezin kāpēc biju iedomājies kņazi Lopuhinu brīdī, kad viņa skrien prom no balles. Tikai vecāku, nopietnāku, gudrākām acīm, iekritušiem vaigiem…

Taču uz ķeblīša sēdēja jauna sieviete — pēc skata pavisam jauna. Apmēram divdesmit pieci gadi. īsa frizūra kā vīrietim, vaigi nosmulēti — kā no ugunsgrēka paglābusies. Skaista, arī sejas vaibsti aristokrātiski smalki. Bet šīs deguma pēdas… raupjais, kroplīgais matu griezums…

Apģērbs šokēja. Netīras armijas bikses, tādas valkāja četrdesmitajos, atpogāts vatenis, zem tā — formas blūze, pelēka no netīrumiem. Kājas basas.

—     Skaista? — sieviete vaicāja.

—     Zini, jā, — es atbildēju. — Gaisma un Tumsa… kāpēc tu tā izskaties?

—     Pēdējoreiz biju cilvēka izskatā pirms kādiem piecdesmit gadiem.

Pamāju.

—     Saprotu. Tevi izmantoja kara laikā?

—     Mani izmanto visos karos. — Olga piemīlīgi pasmaidīja. — Nopietnos karos. Pārējā laikā man aizliegts pieņemt cilvēka izskatu.

—     Patlaban neviens nekaro.

—     Tātad karos.

Šoreiz viņa nesmaidīja. Noturējos, apvaldīju lāstu, tikai saliku pirkstus zīmē, kas novērš nelaimi.

—     Vai nevēlies ieiet dušā?

—      Labprāt.

—     Man nav sieviešu drēbju… džinsi un krekls derēs?

Viņa pamāja. Piecēlās — neveikli, smieklīgi savicinājusi

rokas, — ar izbrīnu paskatījās uz savām basajām kājām. Un devās uz vannas istabu, it kā ne jau pirmo reizi pie manis ietu dušā.

Es iemetos guļamistabā. Diez vai viņai bija atvēlēts daudz laika.

Džinsi bija novalkāti, toties izmēru mazāki, nekā valkāju pašreiz. Tik un tā būs par lielu… Kreklu? Nē, labāk plānu svīteri. Veļa… mjā. Un trīsreiz mjā.

—     Anton!

Pakampu drēbes, paķēru tīru dvieli un metos atpakaļ. Vannas istabas durvis bija atvērtas.

—     Kas tie tev par krāniem?

—      Importa krāni, ar gultņiem… tūlīt.

Iegāju. Olga stāvēja vannā ar muguru pret mani, kaila, domīgi kustinādama krāna rokturi pa kreisi un pa labi.

—      Uz augšu, — es teicu. — Pacelsi uz augšu — nāks ūdens. Pa kreisi — aukstais, pa labi — karstais.

—     Skaidrs. Paldies.

Viņa no manis nemaz nekautrējās. To var saprast, ja ņem vērā viņas vecumu un rangu… lai arī bijušo rangu.

Toties es sakaunējos. Un tāpēc kļuvu cinisks.

—     Te būs lupatas. Varbūt kaut kas derēs. Ja vajadzīgs, protams.

—      Paldies, Anton… — Olga pavērās manī. — Neņem mani galvā. Es astoņdesmit gadus esmu pavadījusi putna ķermenī. Tiesa, lielākoties gulēju. Katrā ziņā man pietika.

Acis viņai kā atvari. Bīstamas acis.

—     Es vairs sevi neuzskatu ne par cilvēku, ne par Citādo, nedz arī par sievieti. Starp citu, arī par pūci nē. Nu tāda… pikta, veca, bezdzimuma muļķe, šad tad spēj runāt.

No dušas sāka gāzties ūdens. Olga lēnām pacēla rokas, ar baudu pagriezās zem spēcīgajām ūdens strūklām.

—       Man daudz svarīgāk liekas nomazgāt sodrējus… nevis mulsināt simpātisku jaunekli.

Izgāju no vannas istabas, bez iebildumiem norijis frāzi par jaunekli. Pašūpoju galvu, paņēmu konjaku, atkorķēju pudeli.

Vismaz viens bija skaidrs — viņa nav vilkacis. Vilkacis pārtopot nebūtu saglabājis apģērbu. Olga bija mags. Sieviete, mags, apmēram divsimt gadus veca, pirms astoņdesmit gadiem sodīta — atņemts ķermenis, pastāv cerība reabilitēties, spēku mijiedarbības speciāliste, pēdējoreiz iesaistīta darbā pirms piecdesmit gadiem…

Lai pameklētu datora datu bāzē, informācijas pietiek. Man nav pieejas visiem failiem, nav tas līmenis. Taču, par laimi, augstā priekšniecība pat nenojauš, cik daudz informācijas var iegūt ar aplinkus meklēšanu.

Protams, ja es tiešām vēlos noskaidrot Olgas personību.

Salējis glāzēs konjaku, sāku gaidīt. Olga parādījās pēc piecām minūtēm, ar dvieli slaucīdama matus. Viņa bija uzvilkusi manus džinsus un svīteri.

Nevarētu teikt, ka bija pilnībā izmainījusies… un tomēr par kārtu simpātiskāka bija kļuvusi.

—      Paldies, Anton. Tu nevari iedomāties, kāda bauda…

—      Nojaušu.

—     Ar nojausmu nepietiek. Šī smaka, Anton… deguma smaka. Pusgadsimta laikā es jau gandrīz biju pie tās pieradusi. — Olga neveikli apsēdās uz ķeblīša. Nopūtās: — Slikti, protams, taču pašreizējā krīze man sagādā prieku. Pat ja mani neapžēlos, toties iespēja nomazgāties…

—     Tu vari palikt šajā izskatā, Olga. Aiziešu un nopirkšu tev normālu apģērbu.

—      Nav vērts. Man atvēlēta tikai pusstunda dienā.

Sagumzījusi dvieli, Olga to nometa uz palodzes. Nopūtās:

—     Nākamo izdevību nomazgāties varu nesagaidīt. Tāpat kā izdevību iedzert konjaku… Uz tavu veselību, Anton.

—     Uz tavējo.

Konjaks bija labs. Iemalkoju ar baudu, par spīti pilnīgam juceklim galvā. Turpretim Olga izdzēra vienā rāvienā, saviebās, tomēr pieklājīgi paziņoja:

—     Nav slikts.

—     Kāpēc šefs neļauj tev staigāt normālā izskatā?

—     Nav viņa varā.

Skaidrs. Tātad sodu nav uzlicis reģionālais birojs, bet augstāka ranga amatpersonas.

—     Vēlu tev veiksmi, Olga. Lai ari ko tu esi izdarījusi… esmu pārliecināts, ka sen esi izpirkusi savu vainu.

Sieviete paraustīja plecus.

—     Gribētos ticēt. Zinu, ka viegli izraisu līdzjūtību, taču sods bija taisnīgs. Bet… runāsim nopietni.

—     Lai notiek.

Olga pārliecās pār galdu man tuvāk. Sacīja, noslēpumaini čukstot:

—     Teikšu godīgi: man apnicis. Man ir stipri nervi, bet tā dzīvot nevar. Mana iespēja — veiksmīgi izpildīt tādas kategorijas misiju, ka priekšniecībai nekas cits neatliks, kā mani apžēlot.

—     Kur lai rauj tādu misiju?

—     Tāda jau ir. Un sastāv no trim posmiem. Zēns — mēs viņu nosargāsim un pārvilksim Gaismas pusē. Vampī- riene — viņu mēs iznīcināsim.

Viņa runāja pārliecinoši, un pēkšņi es Olgai noticēju. Nosargāsim un iznīcināsim. Nav problēmu.

—     Bet tie ir sīkumi, Anton. Tev šāda akcija palīdzēs pakāpties augstāk, taču mani neglābs. Pats galvenais — meitene ar melno virpuli.

—     Ar viņu jau nodarbojas, Olga. Mani… mums neuzticēja šo uzdevumu.

—     Tas nekas. Viņi netiks galā.

—     Patiešām? — es ironiski pajautāju.

—       Netiks. Boriss Ignatjevičs ir spēcīgs mags. Tomēr viņam pavisam cits profils. — Olga zobgalīgi piemiedza acis.

—    Turpretim es visu mūžu esmu nodarbojusies ar inferno izlaušanās gadījumiem.

—     Tad tāpēc karš! — es apjēdzu.

—     Protams. Tādi naida izvirdumi miera laikā nav sastopami. Preteklis Ādolfs… viņam bija daudz piekritēju, tomēr viņš būtu novākts jau pirmajā kara gadā. Kopā ar visu Vāciju. Ar Staļinu bija citādi… ārprātīgi daudz pielūgsmes… spēcīgs vairogs. Anton, es, vienkārša krievu sieviete… — acumirklīgs smaids izpauda Olgas attieksmi pret vārdu “vienkārša”, — visu pēdējo karu nodarbojos ar to, ka sargāju savas valsts ienaidniekus no lāstiem. Par to vien esmu pelnījusi apžēlošanu. Tici?

—     Ticu. — Man likās, viņa ir iereibusi.

—     Derdzīgs darbs… mums visiem nākas rīkoties pretēji cilvēka iedabai, tomēr tik lielā mērā… Nu tad zini, Anton — viņi netiks galā. Toties es varu pamēģināt. Kaut arī neesmu pilnīgi pārliecināta.

—     Olga, ja viss tik nopietni, tev jāiesniedz raports…

Sieviete pašūpoja galvu, saglauda mitros matus.

—    Nevaru. Man ir aizliegts kontaktēties ar jebkuru, izņemot Borisu Ignatjeviču un manu partneri. Viņam es visu pateicu. Tagad man atliek tikai gaidīt. Un cerēt, ka man izdosies tikt galā — pašā pēdējā brīdī.

—     Vai tad šefs to nesaprot?

—     Gluži otrādi — domāju, ka saprot.

—      Redz, kas par lietu… — nočukstēju.

—      Mēs bijām mīļākie. Ļoti ilgu laiku. Un turklāt arī draugi — tā reti gadās… Tātad, Anton. Šodien atrisināsim jautājumu ar puisēnu un trako vampīrieni. Rīt gaidīsim. Gaidīsim, līdz izlauzīsies inferno. Ar mieru?

—     Olga, man jāpadomā.

—     Jauki. Domā. Bet man jau laiks. Aizgriezies…

Nepaspēju. Droši vien Olga pati bija vainīga. Neaprēķināja, cik laika viņai atlicis.

Tas nudien izskatījās pretīgi. Olga nodrebēja, viņas augums krampjaini izliecās. Ķermeni pāršalca vilnis: kauli locījās kā no gumijas. Āda plīsa, atsedzot asiņainos muskuļus. Pēc brīža sieviete pārvērtās saņurcītā miesas pikucī, bezveidīgā kamolā. Un kamols raucās mazāks un mazāks, apaugot ar mīkstām, baltām spalvām…

Polārpūce, iekliegdamās ne īsti putna, ne īsti cilvēka balsī, uzspurdza no ķeblīša. Aizšāvās uz iemīļoto vietiņu uz ledusskapja.

—    Velns! — es iekliedzos, aizmirsis visus noteikumus un instrukcijas. — Olga!

—     Skaisti? — Sievietes balss bija aizsmakusi, vēl sāpju izkropļota.

—      Kāpēc? Kāpēc tieši tā?

—     Tā ir soda sastāvdaļa, Anton.

Pastiepu roku, pieskāros izplestajam, trīcošajam spārnam.

—     Olga, es esmu ar mieru.

—     Tad pie darba, Anton.

Pamāju un izgāju priekšnamā. Atvēru skapi ar ekipējumu, pārgāju mijkrēslī — gluži vienkārši citādi neieraudzīsi neko, izņemot apģērbu un vecus krāmus.

Viegls ķermenītis nolaidās uz mana pleca.

—     Kas tev šeit ir?

—     Oniksa amuletu es iztukšoju. Tu vari to uzlādēt?

—     Nē. Man atņemts gandrīz viss spēks. Atstāts vien tas, kas nepieciešams inferno neitralizācijai. Un atmiņa, Anton… vēl palikusi atmiņa. Kā tu domā nogalināt vampīriem?

—     Viņa nav reģistrēta, — es sacīju. — Tikai ar tautas līdzekļiem.

Pūce skaļi iesmējās.

—     Joprojām lietojam apsīti?

—     Man tās nav.

—     Skaidrs. Rūpējies par saviem draugiem?

—   Jā. Negribu, lai viņi trīcētu, ienākot pa durvīm.

—     Ko tad?

No ķieģeļos izkalta iedobuma izvilku pistoli. Pašķielēju uz pūci — Olga uzmanīgi pētīja ieroci.

—   Sudrabs? Vampīram ļoti sāpēs, taču nav nāvējošs.

—   Trīs sprāgstošās lodes. — Izņēmu Desert Eagle aptveri.

—    Sudraba sprāgstošās lodes. Kalibrs — nulle četrdesmit. Trīs trāpījumi piestampās vampīru tā, ka tas paliks bezspēcīgs.

—     Un pēc tam?

—     Tautas līdzekļi.

—    Es neticu tehnikai, — Olga atsaucās ar šaubām balsī.

—    Redzēju, kā atdzīvojās vilkacis, kuru lādiņš sarāva gabalos.

—    Ātri atdzīvojās?

—    Trīs diennakšu laikā.

—     Nu, bet ko tad es saku?

—                  Labi, Anton. Ja tu neuzticies saviem spēkiem… Redzēju, ka viņa ir vīlusies. Taču es neesmu operatīvais

darbinieks. Es esmu kancelejas žurka, kuram uzdots pastrādāt kaujas apstākļos.

—    Viss būs kārtībā, — es viņu mierināju. — Tici man. Labāk nodarbosimies ar ēsmas meklēšanu.

—     Ejam.

• • •

—    Te arī viss notika, — es paziņoju Olgai. Mēs stāvējām pavārtē. Protams, bijām iegājuši mijkrēslī.

Palaikam garām pagāja cilvēki. Smieklīgi — viņi meta man apkārt līkumu, kaut gan es biju neredzams.

—    Šeit tu nogalināji vampīru. — Olga runāja pārspīlēti

lietišķā tonī. — Tā… saprotu, mans draugs. Sakopis esi slikti… bet nav svarīgi…

Manuprāt, no nelaiķa vampīra nekas pāri nebija palicis. Tomēr es nestrīdējos.

—     Te stāvēja vampīriene… šeit tu viņai ar kaut ko iesiti… nē, uzšļāci šņabi… — Olga klusiņām iesmējās. — Viņa aizbēga… Mūsu operatīvie galīgi zaudējuši ķērienu. Viņas pēdas joprojām ir skaidri saredzamas.

—     Viņa pārvērtās, — es drūmi atbildēju.

—     Sikspārnī?

—     Jā. Gariks teica, ka viņa paspējusi pēdējā brīdī.

—     Slikti. Viņa ir spēcīgāka, nekā domāju.

—    Viņa taču ir tīrais meža zvērs. Viņa dzēra dzīvas asinis un slepkavoja. Pieredzes viņai nav, turpretim spēka — atliku likām.

—     Likvidēsim, — skarbi sacīja Olga.

Es klusēju.

—     Ahā, lūk, arī puikas pēdas. — Olgas balsī ieskanējās atzinība. — Patiešām… labs potenciāls. Ejam, palūkosim, kur viņš dzīvo.

Iznācām no pavārtes, devāmies tālāk pa trotuāru. Pagalms bija liels, to no visām pusēm ieskāva nami. Es arī jutu puikas auru, kaut gan tā bija ļoti vāja un samudžināta: te viņš ir staigājis regulāri.

—      Uz priekšu, — komandēja Olga. — Nogriezies pa kreisi. Tālāk. Pa labi. Pagaidi…

Apstājos pie kādas ielas, pa kuru lēni vilkās tramvajs. No mijkrēšļa tā arī nebiju iznācis.

—     Tur, tajā mājā, — Olga paziņoja. — Uz priekšu. Viņš ir tur.

Nams bija briesmīgs. Plakans, nejēdzīgi augsts, vēl piedevām uzstutēts uz kaut kādām kājām — balstiem. No pirmā acu uzmetiena māja izskatījās pēc grandioza pieminekļa sērkociņu kastītei. Paskatoties otrreiz — pēc slimīgas gigan- tomānijas iemiesojuma.

—     Tādā mājā ir ērti nogalināt, — teicu. — Vai arī sajukt prātā.

—                    Darīsim gan vienu, gan otru, — Olga piekrita.

—    Zini? Man šajā ziņā ir liela pieredze.

Jegors negribēja iet ārā no dzīvokļa. Kad vecāki bija aizgājuši uz darbu, kad noklaudzēja durvis, viņš uzreiz bija sajutis bailes. Un tajā pašā laikā viņš zināja: ārpus tukšā dzīvokļa sienām bailes pārtaps šausmās.

Glābiņa nebija. Nekad vairs un nekur. Taču māja vismaz radīja drošības ilūziju.

Pasaule bija sabrukusi, pasaule sagruva pagājušajā naktī. Jegors vienmēr bija godīgi atzinies, tiesa, nevis citiem, bet gan pats sev — viņš nav drosminieks. Taču viņš nebija arī gļēvulis. Bija lietas, no kurām varēja un vajadzēja bīties: huligāni, maniaki, teroristi, katastrofas, ugunsgrēki, karš, nāvējošas slimības. Viss vienā kaudzē, viss vienādi tāls. Tas viss reāli pastāvēja un reizē palika kaut kur ārpus ikdienas dzīves robežām. Ievēro vienkāršus noteikumus, neklaiņo apkārt naktīs, nelien svešos rajonos, pirms ēšanas mazgā rokas, neskrien pāri sliedēm. Var baidīties no nepatikšanām un vienlaikus apzināties, ka izredzes tajās iekulties ir visai niecīgas.

Tagad viss bija izmainījies.

Eksistēja parādības, no kurām izvairīties nebija iespējams. Parādības, kuru nav un kuras nevar pastāvēt pasaulē.

Eksistēja vampīri.

Viņš visu skaidri atcerējās, viņš nebija zaudējis atmiņu no šausmām, kā bija juceklīgi cerējis, kad vakar traucās mājup, pretēji paradumam, nepaskatījies joņodams pāri ielai. Un biklās cerības, ka no rīta viss notikušais izrādīsies tikai sapnis, arī nepiepildījās.

Viss bija īstenība. Neiespējama īstenība. Bet…

Tas notika vakar. Tas notika ar vinu.

»

Jā, viņš vēlu atgriezās mājās, taču bija gadījies pārnākt arī vēl vēlāk. To uztvēra mierīgi pat vecāki, kuri, pēc Jegora ciešas pārliecības, vēl aizvien nesaprata, ka viņam jau gandrīz ir trīspadsmit gadu.

Kad viņš ar zēniem iznāca no baseina… jā, pulkstenis jau bija desmit. Visi kopā viņi ievēlās “Makdonaldā” un tur nosēdēja kādas divdesmit minūtes. Arī tas bija kā vienmēr — visi, kam finanses ļāva, pēc treniņa gāja uz “Maku”. Pēc tam… pēc tam viņi visi kopā aizgāja līdz netālajai metro stacijai. Pa apgaismotu ielu. Astoņi zēni.

Tad vēl viss bija kārtībā.

Braucot ar metro, viņš nezin kāpēc bija sācis uztraukties. Skatījies pulkstenī, pētījis pasažierus. Tomēr nekā aizdomīga nemanīja.

Vienīgais — Jegors izdzirdēja mūziku.

Un sākās tas, kas nebija iespējams.

Viņš nezin kāpēc iegriezās tumšā, smirdīgā pavārtē. Piegāja pie puiša un meitenes, kuri viņu tur gaidīja. Kuri viņu bija pievilinājuši. Un pats pastiepa kaklu pretī smalkajiem, asajiem necilvēka zobiem.

Vēl tagad mājās, vienatnē, Jegors sajuta vēsumu — saldenu, vilinošu, kutinošu pieskārienu ādai. Viņš taču to bija vēlējies! Viņš bija baidījies, bet vienalga vēlējies izjust mirdzošo ilkņu pieskārienu, īslaicīgas sāpes, pēc kurām… pēc kurām… pēc kurām kaut kas būs.-., laikam…

Un neviens visā pasaulē nevarēja palīdzēt. Jegors atcerējās, kā bija skatījusies tā sieviete, kura bija izvedusi pastaigā suņus. Skatienu, kurš bija viņam izskrējis cauri, saspringtu, piesardzīgu, tomēr nekādā gadījumā ne vienaldzīgu. Viņa nenobijās, viņa vienkārši neredzēja notiekošo… Jegoru paglāba tikai tas, ka ieradās trešais vampīrs. Tas bālais puisis ar CD atskaņotāju, kurš viņam sāka sekot jau metro stacijā. Viņi saķērās manis dēļ, tāpat kā rūdīti un izsalkuši vilki plēšas par jau nodzītu, bet vēl nenogalinātu briedi.

Lūk, te viss samudžinājās, noritēja pārāk ātri. Bļāvieni par kaut kādu sardzi, kaut kādu mijkrēsli. Zilas gaismas zibsnis — un viens no vampīriem acu priekšā sabirza, gluži kā filmā. Vampīrienes kauciens — viņai kaut ko iešļāca sejā…

Un paša paniskā bēgšana…

Un apjēga, briesmīga, vēl briesmīgāka par notikušo: nevienam un nekad neko nedrīkst stāstīt. Neticēs. Nesapratīs.

Vampīri neeksistē!

Nav iespējams lūkoties cauri cilvēkiem un viņus nepamanīt!

Neviens nevar sadegt zilās liesmās, pārvēršoties mūmijā, skeletā, pelnu kaudzītē!

—     Nav taisnība, — Jegors pats sev teica. — Eksistē. Ir iespējams. Tā notiek.

Pat sev bija grūti noticēt…

Viņš neaizgāja uz skolu, toties sakopa dzīvokli. Gribējās kaut ko darīt. Vairākas reizes Jegors piegāja pie loga un vērīgi nopētīja pagalmu.

Nekā aizdomīga nebija.

Bet vai viņš spēs tos ieraudzīt?

Tie atnāks. Jegors ne mirkli nešaubījās. Tie zina, ka viņš atceras. Tagad viņu nogalinās kā liecinieku.

Un ne tikai nogalinās! Izdzers asinis un pārvērtīs viņu vampīrā.

Puisēns piegāja pie grāmatplaukta, puse no tā bija pilna ar videokasetēm. Varbūt derētu pameklēt kādu padomu. “Drakula, miris un īgns.” Nē, tā ir komēdija. “Kādreiz sakostais.” Tīrās blēņas… “Baiļu nakts”… Jegors nodrebēja. Šo filmu viņš atcerējās. Un tagad nekad vairs neriskēs to noskatīties vēlreiz. Kā tur bija teikts… “Palīdz krusts — ja tu tam tici.”

Kā gan viņam varētu palīdzēt krusts? Viņš taču nemaz nav kristīts. Un netic Dievam. Agrāk neticēja.

Tagad droši vien nāksies nodcēt?

Ja ir vampīri, jābūt arī velnam, ja ir velns, tad ir arī Dievs?

Ja ir Ļaunums, ir ari Labais?

—     Nekā nav, — Jegors noteica. Sabāza rokas džinsu kabatās, izgāja priekšnamā, paskatījās spogulī. Savu atspulgu viņš redzēja. Varbūt pārlieku nomākts, tomēr pavisam parasts zēns. Tātad pagaidām viss kārtībā. Viņam nepaspēja iekost.

Katram gadījumam viņš tomēr pagriezās, pūlēdamies saskatīt pakausi. Nē, nekā nav. Nekādu pēdu. Vājš un laikam gan ne pārāk tīrs kakls…

Ideja iešāvās prātā pēkšņi. Jegors metās uz virtuvi, pa ceļam nobiedēdams kaķi, kurš bija iekārtojies uz veļas mašīnas. Sāka rakņāties pa maisiņiem ar kartupeļiem, sīpoliem un burkāniem.

Lūk, ir arī ķiploki.

Steigšus notīrījis vienu galviņu, Jegors sāka gremot… Ķiploks bija stiprs, dedzināja muti. Jegors ielēja glāzi tējas, uzdzēra virsū katrai daiviņai. Lāgā nelīdzēja, mēle svila, smaganas niezēja. Bet tam taču vajadzētu palīdzēt?

Virtuvē ienāca kaķis. Neizpratnē pablenza zēnā, vīlies ieņaudējās un nozuda. Viņš nesaprata, kā iespējams ēst šādu draņķi.

Divas pēdējās daiviņas Jegors sakošļāja, izspļāva plaukstā un ņēmās ieberzēt kaklu. Pašam tas, ko viņš darīja, šķita smieklīgi, taču apstāties vairs nevarēja.

Ari kakla āda iesūrstējās. Labs ķiploks. Jebkurš vampīrs nosprāgs no kodīgās smakas vien.

Priekšnamā īgni iešņācās kaķis. Jegors saausījās un pabāzās ārā no virtuves. Nē, neviena nav. Durvis aizslēgtas ar trim slēdzenēm un ķēdīti.

—     Nebļausties, Greisik! — viņš stingri pavēlēja. — Citādi ari tev iebarošu ķiplokus.

Novērtējis draudus, kaķis aizjoņoja uz vecāku guļamistabu. Ko vēl varētu izdarīt? It kā palīdzot sudrabs. Atkal nobiedējis kaķi, Jegors iegāja guļamistabā, atvēra skapīti, no palagu un dvieļu kaudzītes apakšas izvilka lādīti, kur māte glabāja rotaslietas. Paņēma sudraba ķēdīti un aplika ap kaklu. Vakarā gan tik un tā nāksies noņemt, piedevām vēl dvakos pēc ķiplokiem. Varbūt iztukšot krājkasīti un nopirkt ķēdīti pašam? Ar krustiņu. Un nēsāt, neņemt nost. Pateikt, ka sācis ticēt Dievam. Gadās taču, ka cilvēks netic, netic, bet pēc tam piepeši sāk ticēt!

Viņš izgāja cauri viesistabai, pievilcis kājas, apsēdās uz dīvāna, pārlaida istabai domīgu skatienu. Vai mājās ir kaut kas no apses koka? Laikam nav. Kā vispār izskatās apse? Varbūt aiziet uz Botānisko dārzu un no zariņa izgriezt sev dunci?

Tas viss, protams, ir labi. Bet vai palīdzēs? Ja atkal ieskanēsies mūzika… klusā, vilinošā mūzika… Ja nu pēkšņi viņš pats noraus ķēdīti, salauzīs apses koka dunci un nomazgās ar ķiplokiem notriepto kaklu?

Klusa jo klusa mūzika… Neredzami ienaidnieki. Varbūt tie jau atrodas tepat blakus. Viņš tikai nespēj tos ieraudzīt. Neprot saskatīt. Bet vampīrs sēž blakus un smīkņā, vērodams naivo puišeli, kurš gatavojas aizsargāties. Un tos nebiedē nedz apse, nedz ķiploks. Kā lai cīnās ar neredzamo?

—    Greisik! — Jegors pasauca. Kaķis uz “kis-kis”neatsau- cās, viņam bija sarežģīts raksturs. — Greisik, nāc šurp!

Kaķis stāvēja guļamistabas durvīs. Spalva sabozusies, acis liesmoja. Viņš skatījās garām Jegoram, uz stūri, uz krēslu pie žurnālgaldiņa. Uz tukšo krēslu…

Zēns sajuta, kā ķermenim izšalc cauri jau pierastais vēsums. Jegors uztrūkās tik strauji, ka novēlās no dīvāna un nokrita uz grīdas. Krēslā neviens nesēdēja. Dzīvoklis bija tukšs un aizslēgts. Visapkārt satumsa, it kā aiz loga apdzistu saules gaisma…

Blakus kāds bija.

—     Nē! — Jegors iekliedzās, rāpodams prom. — Es zinu! Es zinu! Jūs esat šeit!

Kaķis izdvesa gārdzošu skaņu un metās zem gultas.

—     Es redzu! — Jegors iebļāvās. — Neaiztiec mani!

Kāpņu telpa arī tāpat izskatījās drūma un pieķēzīta, bet, ja skatījās no mijkrēšļa — īstas katakombas. Betona sienas, kas parastajā realitātē vienkārši bija netīras, mijkrēslī izrādījās apaugušas ar tumšzilām sūnām. Draņķība. Te nedzīvo neviens Citādais, kurš iztīrītu māju… Tuvināju plaukstu īpaši biezam pinkulim — tas sarosījās, tiecoties aizlīst patālāk no siltuma.

—     Degt! — es pavēlēju.

Es neciešu parazītus. Kaut arī īpašu ļaunumu tie nenodara, vienīgi uzsūc svešas emocijas. Vēl neviens nav pierādījis apgalvojumu, ka prāvas zilo sūnu kolonijas spēj iedragāt cilvēka psihi, izraisot gan depresiju, gan neapvaldītu jautrību. Taču es vienmēr esmu uzskatījis, ka labāk nodrošināties divreiz.

—     Degt! — es atkārtoju, iepludinot plaukstā nedaudz spēka.

Samtaino, zilo pinkuli aptvēra caurspīdīga un karsta ugunsmēle. Pēc brīža liesmoja visa kāpņu telpa. Es atkāpos pie lifta, nospiedu pogu un iegāju kabīnē. Tur bija tīrāks.

—     Devītais stāvs, — Olga pateica priekšā. — Kāpēc velti tērē spēku?

—     Sīkumi…

—     Iespējams, ka vajadzīgs būs viss, kas tev ir. Lai taču aug…

Es neko neatbildēju. Lifts lēnītēm slīdēja augšup. Mijkrēšļa lifts, dubultnieks parastajam, kurš joprojām stāvēja pirmajā stāvā.

—     Kā gribi, — Olga noteica. — Jaunība… nost ar kompromisiem…

Durvis atvērās. Devītajā stāvā uguns jau bija apdzisusi — zilās sūnas deg kā pulveris. Bija silts, daudz siltāks, nekā parasti mijkrēslī. Tikko jaušami oda pēc sviluma.

—     Šīs durvis… — Olga sacīja.

—     Redzu.

Es pa īstam sajutu no durvīm strāvojam zēna auru. Viņš šodien pat nebija riskējis iziet no mājas. Lieliski. Kazlēns piesiets stingrā saitē, atliek vien sagaidīt tīģeri.

—      Laikam iešu iekšā, — es izlēmu. Un pagrūdu durvis.

Durvis neatvērās.

Nevar būt!

Realitātē durvis var aizslēgt kaut deviņām atslēgām. Bet mijkrēslim ir savi likumi. Vienīgi vampīriem vajadzīgs uzaicinājums, lai ietiktu svešā mājā, tā ir nodeva par necilvēcisko spēku un savdabīgo gastronomisko pieeju cilvēkiem.

Lai noslēgtu durvis mijkrēslī, mazākais, ir jāprot tajā iekļūt.

—     Bailes, — Olga sacīja. — Zēns vakar pārdzīvoja ārprātīgas šausmas. Un pavisam nesen pabija mijkrēslī. Viņš aizslēdza aiz sevis durvis… un, pats nemanīdams, aizslēdza vienlaikus abās pasaulēs.

—     Un ko tagad darīt?

—     Ienirsti dziļāk. Seko man.

Paskatījos — uz pleca neviena nebija. Izsaukt mijkrēsli, jau atrodoties mijkrēslī — visai sarežģīta spēlīte. Man nācās vairākkārt uzsliet no grīdas savu ēnu, līdz tā ieguva apjomu un sāka viļņoties man iepretim.

—     Turpini vien, turpini, tev sanāk, — pačukstēja Olga.

Es iegāju ēnā, un mijkrēslis sabiezēja. Telpā man visapkārt plūsmoja blīva migla. Krāsas vispār izzuda. Vienīgā palikusī, sadzirdamā skaņa bija mani sirdspuksti, lēnīgi, smagi un dārdoši, atbalsodamies gluži kā bungu rīboņa dziļas aizas pašā dibenā. Un vēl svelpa vējš — tas bija gaiss, kas ieplūda manās plaušās, lēnām izplezdams bronhus. Uz mana pleca no jauna parādījās baltā pūce.

—     Ilgi es šeit neizturēšu, — es nočukstēju, atvērdams durvis. Protams, šajā mijkrēšļa slānī tās nebija aizslēgtas.

Man gar kājām noskrēja tumšpelēks kaķis. Kaķi neizšķir parasto pasauli un mijkrēsli, viņi dzīvo visās pasaulēs uzreiz. Labi gan, ka viņiem nav īsta saprāta.

—     Kis, kis, kis, — es pasaucu. — Nebaidies, mincīt…

Visdrīzāk, lai izvērtētu pats savas spējas, aizvēru aiz sevis

durvis. Tā, zēniņ, tagad tu esi aizsargāts par kripatu labāk. Bet vai tas līdzēs brīdī, kad izdzirdēsi Aicinājumu?

—     Ej atpakaļ, — sacīja Olga. — Tu ļoti ātri zaudē spēkus. Šajā mijkrēšļa līmenī uzturēties grūti pat pieredzējušam magam. Šķiet, es arī pakāpšos augstāk.

Ar atvieglojumu izgāju ārpusē. Jā, es neesmu operatīvais darbinieks, kurš spēj klaiņot pa visiem trim mijkrēšļa slāņiem. Vispār man arī nekad nebija radusies vajadzība to darīt.

Pasaule kļuva mazliet spilgtāka. Pavēros apkārt — dzīvoklis bija mājīgs un samērā maz piegānīts ar mijkrēšļa izdzimumiem. Dažas zilo sūnu josliņas pie durvīm… nekas traks, pašas apsprāgs, ja jau galvenā kolonija iznīcināta. Sadzirdēju arī skaņas, liekas, nāca no virtuves. Ieskatījos virtuvē.

Zēniņš stāvēja pie galda un ēda ķiplokus, uzdzerdams virsū karstu tēju.

—     Gaisma un Tumsa… —es nočukstēju.

Šobrīd puišelis likās vēl jaunāks un neaizsargātāks nekā vakar. Tieviņš, stūrains, kaut pēc galīga nīkuļa neizskatījās, laikam nodarbojas ar sportu. Ģērbies izbalējušos džinsos un zilā sporta krekliņā.

—     Nabags, — es sacīju.

—      Ļoti aizkustinoši, — Olga man piekrita. — Palaist pasaulē baumas par ķiploku maģiskajām spējām — visai veiksmīgs vampīru gājiens. Runā, ka to izdomājis pats Brēms Stokers…

Puika izspļāva plaukstā sakošļātu putriņu un sāka ar ķiploku biezeni ierīvēt kaklu.

—     Ķiploki ir noderīga lieta, — es teicu.

—     Jā. Un aizsargā. No gripas vīrusiem, — piemetināja Olga. — Ak! Cik viegli mirst patiesība, cik dzīvīgi ir meli… Bet zēns nudien ir spēcīgs. Jauns operatīvais darbinieks Nakts Sardzei nenāks par ļaunu.

—     Viņš ir mūsējais?

—     Pagaidām nekāds. Pārāk nobijies. Šobrīd viņš gatavs uz visu, lai tikai paglābtos no vampīriem. Vienlīdz gatavs kļūt gan par Tumšo, gan par Gaišo.

—     Nevaru viņam to pārmest.

—     Protams. Ejam.

Pūce uzspurdza un aizlidoja pa gaiteni. Es gāju nopakaļ. Patlaban mēs pārvietojāmies reizes trīs straujāk par cilvēkiem. Viena no mijkrēšļa pamatīpašībām — izmainīts laika plūdums.

—                   Gaidīsim šeit, — Olga izrīkoja, nonākusi viesistabā.

—    Silti, gaiši un mājīgi.

Es apsēdos mīkstā krēslā blakus galdiņam. Uzmetu skatu avīzei, kas mētājās uz galdiņa.

Nekā nav jautrāka, kā lasīt avīzi cauri mijkrēšļa slānim.

“Samazinās peļņa no kredītiem,” vēstīja virsraksts.

Realitātē frāze izskatās pavisam citādi: “Kaukāzā pieaug spriedze.”

Šobrīd varu paņemt avīzi un izlasīt patiesību. Visīstāko. To, ko domājis žurnālists, kurš uzcepis rakstu par pasūtīto tēmu. Tās informācijas kripatas, ko viņš ieguvis no neoficiālajiem avotiem. Patiesību par dzīvi un patiesību par nāvi.

Bet kāpēc gan?

Es jau sen esmu iemācījies uzspļaut cilvēku pasaulei. Mūsu pamatam. Mūsu šūpulim. Taču mēs esam Citādie. Mēs ejam cauri slēgtām durvīm un sargājam Labā un Ļaunā līdzsvaru. Mūsu ir šausmīgi maz, un mēs neprotam vairoties… nav noteikts, ka maga meita kļūs par burvi un vilkača dēls iemācīsies pārvērsties pilnmēness naktīs.

Mums nav tāda pienākuma — mīlēt parasto pasauli.

Mēs to sargājam vien tādēļ, ka esam šīs pasaules parazīti.

Neieredzu parazītus!

—     Par ko tu domā? — Olga pajautāja. Viesistabā ienāca zēns. Iemetās guļamistabā, ļoti ātri iemetās, ņemot vērā, ka viņš atradās parastajā pasaulē. Sāka rakņāties skapī.

—    Tāpat vien. Skumstu.

—    Tā gadās. Pirmos gadus visi tā dara. — Olgas balss nu skanēja pavisam cilvēciski. — Bet pēcāk pierod.

—     Par to arī skumstu.

—     Labāk būtu priecājies, ka vēl esam dzīvi. Gadsimta sākumā Citādo populācija bija noslīdējusi līdz kritiskajam līmenim. Vai tu zini, ka savulaik tika apspriests jautājums par Tumšo un Gaišo apvienošanos? Ka tika izstrādātas eigēnikas programmas?

—     Jā, zinu.

—    Zinātne mūs bezmaz nogalēja. Mūsu esamībai neticēja, negribēja ticēt. Tik ilgi, kamēr uzskatīja, ka zinātne spējīga izmainīt pasauli uz labo pusi.

Zēns atgriezās viesistabā. Apsēdās uz dīvāna, sakārtoja ap kaklu aplikto sudraba ķēdīti.

—     Kur ir šī labā puse? — es jautāju. — Mēs esam radušies no cilvēkiem. Mēs esam iemācījušies staigāt pa mijkrēsli, protam izmainīt lietu un cilvēku iedabu. Olga, kas ir izmainījies?

—     Kaut vai tas, ka vampīri vairs nedodas medībās bez licences.

—     Pasaki to cilvēkam, kuram izsūc asinis…

Durvīs parādījās kaķis. Sāka blenzt mūsos. Iebļāvās, nikni skatīdamies uz pūci.

—     Viņš uz tevi reaģē, — es teicu. — Olga, ieej mijkrēslī dziļāk.

—     Jau par vēlu, — Olga atbildēja. — Atvaino… uz brīdi zaudēju modrību.

Zēns nolēca no dīvāna. Daudz straujāk, nekā iespējams kustēties cilvēku pasaulē. Neveikli, pats vēl neapzinādamies, kas ar viņu notiek, iegāja savā ēnā un pašreiz noslīga uz grīdas, manī lūkodamies. Jau no mijkrēšļa.

—     Pazūdu… — pūce nočukstēja, izgaistot. Nagi sāpīgi iecirtās plecā.

—     Nē! — zēns iekliedzās. — Es zinu! Es zinu! Jūs esat šeit!

Es sāku celties kājās, paplešot rokas.

—     Es redzu! Neaiztiec mani!

Viņš atradās mijkrēslī. Viss. Tas bija noticis. Zēns bija šķērsojis robežu starp parasto un mijkrēšļa pasauli bez jebkādas palīdzības no malas, neizmantojot stimulatorus, nemācoties kursos maga-kuratora uzraudzībā.

Veids, kā tu pirmoreiz nokļūsi mijkrēslī, ko tur ieraudzīsi, ko sajutīsi — tas viss lielākoties nosaka, kas tu būsi.

Tumšais vai Gaišais.

“Mēs nedrīkstam atdot viņu Tumšajiem, tad līdzsvars Maskavā galīgi sagrūs.”

Puisēn, tu stāvi bezdibeņa malā.

Un tas ir šausmīgāk par nepieredzējušu vampīrieni.

Borisam Ignatjevičam ir tiesības pieņemt lēmumus par likvidāciju.

—                   Nebaidies, — es sacīju, neizkustēdamies no vietas.

—    Nebaidies. Es esmu draugs un tev nekā slikta nedarīšu.

Puišelis aizrāpoja līdz istabas stūrim un sastinga. Viņš neatraudamies skatījās manī un pilnīgi noteikti nesaprata, ka atrodas mijkrēslī. Viņam bija šķitis, ka istaba piepeši satumst, iestājas klusums un no nekurienes parādos es…

—     Nebaidies, — es atkārtoju. — Es esmu Antons. Kā sauc tevi?

Viņš klusēja. Nemitīgi rija siekalas. Pēc tam pieskārās kaklam, sataustīja ķēdīti un, likās, mazliet nomierinājās.

—     Es neesmu vampīrs, — es teicu.

—     Kas jūs esat? — Puika kliedza. Labi vēl, ka parastajā pasaulē viņa kliedzienu nevarēja sadzirdēt.

—     Antons. Nakts Sardzes darbinieks.

Viņš iepleta acis, strauji, kā sāpēs.

—     Mans darbs ir sargāt cilvēkus no vampīriem un citiem nešķīsteņiem.

—     Nav taisnība…

—     Kāpēc?

Viņš paraustīja plecus. Tas ir labi. Mēģina izvērtēt savu rīcību, argumentēt domas. Tātad no bailēm nav gluži zaudējis sajēgu.

—      Kā tevi sauc? — es atkārtoju. Varēju viņu pastumt vēlamajā virzienā, noņemt bailes. Taču tā jau būtu iejaukšanās, turklāt aizliegta iejaukšanās.

—     Jegors…

—     Labs vārds. Bet mans vārds ir Antons. Saproti? Es esmu Antons Sergejevičs Gorodeckis. Nakts Sardzes darbinieks. Vakar es nogalināju vampīru, kurš mēģināja tev uzbrukt.

—     Tikai vienu?

Lieliski. Saruna iesākta.

—     Jā. Vampīriene aizbēga. Pašreiz viņu meklē. Nebaidies, es esmu šeit, lai tevi sargātu… lai iznicinātu vampīru.

—      Kāpēc apkārt viss tik pelēks? — zēns pēkšņi iejautājās.

Malacis. Vai redzējies, kāds malacis!

—     Es paskaidrošu. Tikai norunāsim — es neesmu tev ienaidnieks. Labi?

—     Tad jau redzēs.

Viņš turējās pie savas nejēdzīgās ķēdītes, it kā tā spētu no kaut kā paglābt. Puikiņ, puikiņ, ja viss šai pasaulē būtu tik vienkārši… Nepaglābs nedz sudrabs, nedz apses koks, nedz svētais krusts. Dzīvība pret nāvi, mīlestība pret ienaidu… un spēks pret spēku, jo spēkam morālās kategorijas nepiemīt. Viss ir ļoti vienkārši. Es to sapratu kādu divu vai trīs gadu laikā.

—     Jegor. — Es lēnām gāju viņam klāt. — Uzklausi, ko es teikšu…

—     Stāviet!

Viņš nokomandēja tik skarbi, it kā viņam būtu rokā ierocis. Es nopūtos, apstājos.

—     Labi. Nu tad klausies. Bez parastās cilvēku pasaules, ko tu redzi ikdienā, vēl pastāv ēnu pasaule, mijkrēslis.

Viņš domāja. Par spīti bailēm — bet viņu bija sagrābušas trakas bailes: man šļācās pāri smacējošu baiļu viļņi, — puika mēģināja saprast. Ir cilvēki, kurus bailes paralizē. Bet ir arī tādi, kuriem bailes piešķir vēl vairāk spēka.

Ļoti cerēju, ka arī es esmu starp pēdējiem.

—      Paralēlā pasaule?

Redz, kā. Tagad jau tiek piesaukta fantastika. Lai būtu — ko tur daudz, vārdi nav nekas, tukša skaņa.

—      Jā. Un šajā pasaulē var iekļūt tikai tie, kam piemīt pārdabiskas spējas.

—     Vampīri?

—     Ne tikai. Vēl ir vilkači, raganas, melnie magi… baltie magi, dziednieki, gaišreģi.

—     Tas viss ir īstenībā?

Viņš bija slapjš no galvas līdz kājām. Mati salipuši, krekliņš pielipis ādai, pa vaigiem ritēja sviedru pērlītes. Un tomēr zēns neatlaidīgi skatījās manī un bija gatavs pretsparam. It kā tas būtu viņa spēkos.

—     Jā, Jegor. Dažreiz starp cilvēkiem atrodas tie, kuri prot nokļūt mijkrēšļa pasaulē. Un tad viņi nostājas vai nu Labā, vai Ļaunā pusē. Gaismas vai Tumsas pusē. Viņi ir Citādie. Tā mēs dēvējam viens otru — Citādie.

—     Jūs esat Citādais?

—     Jā. Un tu ari.

—     Kāpēc?

—     Tu atrodies mijkrēslī, mazais. Palūkojies apkārt, ieklausies. Krāsas izbalējušas. Skaņas mirušas. Pulksteņa sekunžu rādītājs tik tikko kustas. Tu esi ienācis mijkrēslī… Tu sagribēji ieraudzīt briesmas un šķērsoji robežu starp pasaulēm. Šeit laiks plūst lēnāk, šeit viss ir citādāks. Šī ir Citādo pasaule.

—                  Es neticu. — Jegors ātri atskatījās, atkal pavērās manī.

—    Bet kāpēc te ir Greisiks?

—      Kaķis? — Es pasmaidīju. — Dzīvniekiem, Jegor, ir savi likumi. Kaķi dzīvo visās pasaulēs vienlaicīgi, viņi tās nešķiro.

—      Neticu. — Viņa balss drebēja. — Es zinu, tas viss ir sapnis! Kad izdziest gaisma… Es guļu. Ar mani tā jau ir gadījies.

—     Tu sapņoji, ka tu ieslēdz gaismu, bet spuldzīte neiedegas? — Es zināju atbildi, un to pašu es lasīju zēna acīs. — Vai arī iegailas, bet vāji, vāji, kā svecīte? Un tu ej, bet visapkārt viļņojas Tumsa, tu pastiep roku — un neredzi pirkstus?

Viņš klusēja.

—     Tā notiek ar mums visiem, Jegor. Katrs Citādais redz līdzīgus sapņus. Šādā veidā mijkrēslis ietiek mūsos, aicina, atgādina par sevi. Tu esi Citādais. Kaut arī vēl jauniņs, taču Citādais. Un tikai no tevis paša atkarīgs…

Es uzreiz nepamanīju, ka viņa acis ir aizvērtas, galva nolikusi.

—     Idiots, — man uz pleca nošņāca Olga. — Viņš pirmo reizi patstāvīgi ienāca mijkrēslī! Viņam taču ir par maz spēka! Velc viņu ārā, ātri, citādi viņš te paliks uz mūžiem!

Iesācēju slimība — mijkrēšļa koma. Es par to gandrīz biju aizmirsis, man nebija nācies nodarboties ar jauniņajiem Citādajiem.

—     Jegor! — Es pieskrēju viņam klāt, sapurināju, saķēru zem padusēm. Viņš bija viegliņš, pavisam viegliņš, mijkrēslī izmainās ne tikai laika plūdums vien. — Atjēdzies!

Viņš nereaģēja. Zēns jau tā bija paveicis to, ko citi apgūst tikai mēnešu ilgos treniņos, — pats iekļuvis mijkrēslī. Bet mijkrēšļa pasaulei ļoti patīk izstrēbt spēkus.

—       Velc! — Olga bija iecēlusi sevi par komandieri.

—    Mudīgi velc viņu ārā! Viņš pats neatgūsies!

Tas bija visgrūtāk. Es biju pabeidzis neatliekamās palīdzības kursus, taču vēl nebija nācies pa īstam kādu izvilkt no mijkrēšļa.

—     Jegor, atjēdzies! — Es pliķēju viņu pa vaigiem. Vispirms vāji, tad jau pilnvērtīgas pļaukas. — Nu ko tu, puis? Tu taču aizej mijkrēslī pavisam! Atjēdzies!

Viņš kļuva arvien vieglāks un vieglāks, dzisa manās rokās. Mijkrēslis dzēra viņa dzīvību, izsūca pēdējos spēciņus. Mijkrēslis mainīja viņa ķermeni, pārvēršot savā iemītniekā. Ko gan es biju pastrādājis!

—      Noslēdzies! — Olgas balss bija vēsa, atskurbinoša.

—    Noslēdzies kopā ar viņu… sargātāj!

Parasti sfēras izveidošanai man bija vajadzīga minūte.

Šoreiz tiku galā piecās sekundēs. Sāpju zibsnis — it kā galvā būtu eksplodējis sīciņš spridzeklis. Atgāzu galvu, kad nolieguma sfēra atdalījās no mana ķermeņa un ieskāva mani zaigojošā ziepju burbulī. Burbulis auga, pūtās lielāks, negribīgi iekļaudams sevī gan mani, gan arī zēnu.

—    Viss, tagad turi. Es tev nekādi nevaru palīdzēt, Anton. Noturi sfēru!

Olga kļūdījās. Jau ar saviem padomiem vien viņa man palīdzēja. Droši vien arī es pats būtu atskārtis, ka jāizveido sfēra, taču varēju pazaudēt vēl dažas tik vērtīgās sekundes.

Apkārtne kļuva gaišāka. Mijkrēslis joprojām turpināja dzert mūsu spēkus, manējos ar grūtībām, no zēna — pārpārēm, tomēr tagad tā rīcībā bija tikai daži telpas kubikmetri. Šeit nedarbojas parastie fizikas likumi, taču pastāv to analogi. Šobrīd sfērā bija iestājies līdzsvars starp mūsu dzīvajiem ķermeņiem un mijkrēsli. Tagad vai nu mijkrēslis pašķīdīs un atlaidīs laupījumu, vai arī zēns pārvērtīsies mijkrēšļa pasaules iemītniekā. Uz visiem laikiem. Tā dažreiz notiek ar magiem, kuri atdevuši pēdējos spēkus vai nu neuzmanības, vai nepieciešamības dēļ. Tā notiek ar iesācējiem, kuri necik neprot aizsargāties no mijkrēšļa un atdod tam vairāk, nekā vajag.

Paskatījos uz Jegoru: zēna seja ar katru mirkli kļuva jo pelēkāka. Viņš devās prom ēnu pasaules bezgalīgajos plašumos.

Balstīdams zēnu ar labo roku, es ar kreiso izvilku no kabatas nazīti. Ar zobiem atvāzu asmeni.

—     Tas ir bīstami, — Olga pabrīdināja.

Es neatbildēju. Vienkārši iešņāpu plaukstas locītavā.

Kad pašķīda asinis, mijkrēslis iešņācās kā nokaitēta cepešpanna. Man aizmiglojās acis. Tur nebija vainīgs asins zudums, kopā ar asinīm no manis aizplūda pati dzīvība. Es biju izārdījis savu personīgo aizsardzību pret mijkrēsli.

Toties tas tagad bija saņēmis tādu enerģijas porciju, kādu nespēja norit.

Pasaule iegaismojās, mana ēna nolēca uz grīdas, un es tai pārkāpu pāri. Sfēras zaigojošā plēvīte pārsprāga, izlaižot mūs atpakaļ parastajā pasaulē.

5.    NODAĻA

Asinis tievā strūkliņā tecēja uz paklāja. Saļimušais zēns manās rokās joprojām bija bez samaņas, taču viņa seja jau kļuva sārtāka. Kaķis blakus istabā skaļi auroja, it kā viņu kāds spīdzinātu.

Es noliku Jegoru uz dīvāna. Apsēdos blakus. Palūdzu:

—     Olga, marli…

Pūce nospurdza no mana pleca un kā balts zibens aiz- traucās uz virtuvi. Acīmredzot pusceļā viņa pārgāja mijkrēslī, jo atgriezās jau pēc pāris sekundēm, turēdama knābī marles saiti.

Jegors atvēra acis brīdi, kad es paņēmu no pūces marli un sāku pārsiet savu roku. Pajautāja:

—     Kas tā tāda?

—     Pūce. Vai tad neredzi?

—     Kas ar mani notika? — viņš noprasīja. Balss tikpat kā netrīcēja.

—     Tu zaudēji samaņu.

—     Kāpēc? — Viņš pārlaida bailīgu skatienu asinīm uz grīdas un uz mana apģērba. Es biju pamanījies nenotraipīt Jegoru.

—     Tās ir manas asinis, — es paskaidroju. — Netīšām sagriezu roku. Jegor, mijkrēslī jāiet iekšā uzmanīgi. Tā ir pavisam sveša vide, pat mums, Citādajiem, tā ir sveša. Kad esam mijkrēšļa pasaulē, mēs neizbēgami zaudējam spēku, atdodam mijkrēslim dzīvības enerģiju. Pamazītēm. Bet, ja tu procesu nekontrolēsi — mijkrēslis izsūks no tevis visu dzīvību. Tur neko nevar darīt, tā ir maksa.

—     Es samaksāju vairāk, nekā vajadzēja?

—      Vairāk, nekā tev piederēja. Un bezmaz paliki mijkrēšļa pasaulē uz visiem laikiem. Tā nebūtu nāve, bet, iespējams, vēl kaut kas ļaunāks par nāvi.

—      Es palīdzēšu… — Zēns apsēdās, uz mirkli saviebās, droši vien viņam sagriezās galva. Es pastiepu roku — viņš nemākulīgi, taču centīgi sāka pārsiet manu locītavu. Zēna aura nebija izmainījusies, palikusi tikpat vizuļojoša, neitrāla. Viņš gan bija iegājis mijkrēslī, tomēr tas vēl nebija paspējis Jegoru apzīmogot.

—     Vai tici, ka esmu draugs? — es jautāju.

—     Nezinu. Ienaidnieks laikam neesat. Vai arī neko man nespējat padarīt!

Pastiepu roku un pieskāros zēna kaklam — Jegors saspringa. Atkabināju un noņēmu ķēdīti.

—     Saprati?

—     Tātad jūs neesat vampīrs. — Balss kļuva mazliet mierīgāka.

—     Nē. Bet nepavisam ne tāpēc, ka varēju pieskarties ķiplokam vai sudrabam. Jegor, vampīrus tas netraucē.

—     Visās filmās…

—    Visās filmās labie veči uzvar sliktos. Puikiņ, māņticība ir bīstama, tā iedveš viltus cerības.

—      Bet ir arī patiesas cerības?

—     Nē. Dziļākajā būtībā — nē. — Es piecēlos, paraustīju pārsēju. Tā nekas, turējās stingri un bija nosaitēts pietiekami cieši. Pēc pusstundas brūci varēs apvārdot, bet pagaidām biju pārāk nespēcīgs.

Zēns, sēdēdams uz dīvāna, vēroja mani. Jā, viņš bija nedaudz nomierinājies. Taču vēl man neuzticējās. Interesanti, ka viņš nepievērsa nekādu uzmanību pūcei, kura gluži nevainīgā paskatā bija aizsnaudusies uz televizora. Izskatījās, ka Olga tomēr bija pakoriģējusi viņa apziņu. Vēl jo labāk: būtu visai grūti izskaidrot zēnam, kas īstenībā ir baltā, runājošā pūce.

—    Vai kaut kas tev ēdams atradīsies? — es vaicāju.

—     Kas tieši?

—     Jebkas. Tēja ar cukuru. Maizes doniņa. Es arī iztērēju daudz spēka.

—    Atradīsies. Bet kā jūs sagriezāt roku?

Nestāstīju detaļas, taču arī nemeloju.

—      Speciāli sagriezu. Tā vajadzēja, lai tevi izvilktu no mijkrēšļa.

—     Paldies. Ja runājat taisnību.

Viņš bija nekaunīgs, bet man tas patika.

—     Nav par ko. Ja tu izčibētu mijkrēslī, man priekšniecība norautu galvu.

—     Hmm… — Zēns piecēlās. Viņš tomēr centās turēties no manis pa gabalu.

—     Kāda priekšniecība?

—     Barga. Vai tomēr neuzcienāsi mani ar tēju?

—     Labam cilvēkam nekā nav žēl. — Jā, viņš turpināja baidīties. Un nevēlēdamies izrādīt bailes, izturējās familiāri un nekaunīgi.

—     Precizēju — es neesmu cilvēks. Es esmu Citādais. Tu arī esi Citādais.

—     Kāda starpība? — Jegors demonstratīvi mani nopētīja. — Pēc izskata nepateiksi!

—     Kamēr neieliesi man tēju, neko nestāstīšu. Tev neviens nav mācījis, kā jāuzņem ciemiņi?

—     Neaicināti? Bet kā jūs te iekļuvāt?

—     Pa durvīm. Es parādīšu. Vēlāk.

—     Ejam. — Šķiet, mani tomēr pacienās ar tēju. Gāju nopakaļ zēnam un neviļus saviebos. Neizturēju un palūdzu:

—                Tikai… zini, Jegor, vispirms nomazgā kaklu. Nepagriezdamies, zēns papurināja galvu.

—     Aizsargāt tikai vienu pašu kaklu ir pavisam stulbi. Uz cilvēka ķermeņa atrodamas vismaz piecas vietas, kur var iekost vampīrs.

—     Patiešām?

—                Tik tiešām. Saprotams, es runāju par vīrieša ķermeni. Viņam nosarka pat pakausis.

Iebēru krūzītē piecas pilnas cukura karotītes. Piemiedzu Jegoram ar aci.

—     Ielejiet man glāzi tējas ar divām karotītēm cukura… pirms nāves gribu pagaršot.

Acīmredzot viņš nezināja šo anekdoti.

—     Un cik daudz cukura jāpieber man?

—     Cik tu sver?

—    Nezinu.

Parēķināju prātā.

—     Ber četras. Vismaz sākotnējo hipoglikēmiju noņemsi.

Viņš tomēr nomazgāja kaklu, kaut pilnībā no ķiploku

smaržas nebija atbrīvojies. Kāri malkojot tēju, palūdza:

—     Stāstiet!

Jā, es biju plānojis citādi. Pavisam citādi. Izsekot zēnu, kad viņu noķers Aicinājums. Nogalināt vai noķert vampīriem. Un aizvest pateicīgo puiku pie šefa — tas noteikti mācētu visu paskaidrot.

—     Sensenos laikos… — es aizrijos ar tēju. — Gluži kā pasakas sākums, vai ne? Tikai tā nav pasaka.

—     Es klausos.

—      Labi. Sākšu ar pavisam ko citu. Eksistē cilvēku pasaule. — Es pamāju uz loga pusi, kur bija manāms niecīgs pagalmiņš un pa ceļu braucošās mašīnas. — Re, kur tā ir. Mums visapkārt. Un vairums nespēj no tās izrauties. Tā ir bijis vienmēr. Bet dažreiz uzrodamies mēs, Citādie.

—    Arī vampīri?

—    Vampīri tieši tāpat ir Citādie. Taisnība, viņi ir pavisam citi Citādie, viņu spējas ir noteiktas jau iepriekš.

—     Nesaprotu. — Jegors nogrozīja galvu.

Nūja, kāds no manis kurators… Man nepatīk, un es nemaz neprotu izskaidrot ābeces patiesības…

—      Divi šamaņi, sarijušies indīgās sēnes, dauza savus tamburīnus, — es sacīju. — Sensenos, aizvēsturiskos laikos. Viens no šamaņiem godīgi muļķo cilts vadoni un medniekus, otrs redz, kā viņa ēna, trīsuļodama uz alas grīdas, iegūst apjomu un uzslējās pilnā augumā. Viņš sper soli un ieiet ēnā. Ieiet mijkrēslī. Un tad sākas pats interesantākais. Saproti?

Jegors klusēja.

—     Mijkrēslis ienākušo izmaina. Tā ir cita pasaule, kas padara tajā nokļuvušos cilvēkus par Citādajiem. Bet par ko tieši tu pārtapsi — tas ir atkarīgs tikai no tevis paša. Mijkrēslis ir kā strauja upe, kas plūst uz visām pusēm vienlaikus. Tev pašam jāizlemj, par ko tu gribi pārtapt mijkrēšļa pasaulē. Bet jāizlemj ātri, tev nav daudz laika.

Lūk, tagad viņš saprata. Zēnam sašaurinājās acu zīlītes, viņš mazliet nobālēja. Pārāk laba reakcija uz stresu, viņš patiešām noderētu operatīvajā darbā…

—     Un par ko es varu kļūt?

—     Tu — par ko vien vēlies. Tu vēl neesi līdz galam izveidojies. Un zini, kas ir izvēles pamatā? Labais un Ļaunais. Gaisma un Tumsa.

—     Un tu esi Labais?

—      Pirmām kārtām es esmu Citādais. Atšķirību starp Labo un Ļauno nosaka attieksme pret parastajiem cilvēkiem. Ja esi izvēlējies Gaismu — tad neizmantosi savas spējas personīgā labuma iegūšanai. Ja izvēlējies Tumsu — uzskatīsi to par normālu lietu. Tomēr pat melnais mags spēj dziedināt slimos un atrast bez vēsts pazudušos. Un baltais mags var atteikties palīdzēt cilvēkiem.

—     Es nesaprotu, kur slēpjas atšķirība.

—     Sapratīsi. Sapratīsi, kad nostāsies vienā vai otrā pusē.

—     Es nenostāšos nevienā pusē!

—     Par vēlu, Jegor. Tu esi pabijis mijkrēslī, un tu jau mainies. Vēl diena vai divas — un izvēle būs izdarīta.

—     Ja tu esi izvēlējies Gaismu… — Jegors piecēlās, ielēja sev vēl tēju. Ievēroju, ka viņš pirmoreiz bez bailēm pagriež man muguru. — Kas tādā gadījumā esi tu? Mags?

—     Maga māceklis. Es strādāju Nakts Sardzes birojā. Arī tāds darbs ir vajadzīgs.

—     Bet ko tu māki izdarīt? Parādi, es gribu pārbaudīt!

Nu re, viss kā pēc mācību grāmatas. Viņš ir pabijis mijkrēslī, taču šis fakts viņu nepārliecina. Sīki balagāna triki atstāj daudz lielāku iespaidu.

—     Skaties.

Pastiepu roku uz viņa pusi. Jegors apstājās, pūlēdamies saprast, kas notiek. Pēc tam paskatījās uz tasīti.

No tējas vairs neplūda garaiņi. Tēja gurkstēja, pārvērtusies brūnganā, duļķainā ledus cilindrā ar iesalušām tējas lapiņām.

—    Vai… — zēns noteica.

Termodinamika ir matērijas pārvaldīšanas prasmes vienkāršākā sastāvdaļa. Es ļāvu Brauna kustībai atjaunoties, un ledus mirklī sāka vārīties. Jegors iekliedzās un izmeta tasīti no rokām.

—      Atvaino. — Es pielēcu kājās, paķēru no izlietnes lupatu. Pietupos, lai saslaucītu peļķi uz linoleja.

—     Maģija sagādā vienas vienīgas nepatikšanas, — sacīja zēns. — Žēl tasītes.

—    Tūlīt.

Ēna lēca man pretī, es iegāju mijkrēslī un paskatījos uz lauskām. Tās vēl atminējās veselumu, un tasītei nebūt nebija lemts tik ātri saplīst.

Paliekot mijkrēslī, pagrābu saujiņu lausku. Dažas sīkākās, kas bija paslīdējušas zem plīts, labprāt pieripinājās tuvāk.

Izgāju no mijkrēšļa un noliku balto tasīti uz galda.

—     Tēja gan par jaunu jāielej.

—     Super. — Šķita, šis mazais fokuss bija atstājis uz zēnu lielu iespaidu. — Vai tā var izdarīt ar jebkuru lietu?

—    Ar lietu — gandrīz ar jebkuru.

—    Anton… bet ja kaut kas saplīsis pirms nedēļas?

Neviļus pasmaidīju.

—     Nē. Atvaino, jau nokavēts. Mijkrēslis sniedz iespēju, taču to vajag izmantot ātri, ļoti ātri.

Jegors sadrūma. Interesanti, ko gan viņš pirms nedēļas ir sadauzījis?

—    Tagad tu tici?

—    Vai tā ir maģija?

—     Jā. Visprimitīvākā. Tikpat kā nav jāmācās.

Man laikam to nevajadzēja teikt. Zēna acīs iedegās uguntiņa. Viņš jau izvērtēja perspektīvas. Iespējamās priekšrocības.

Gaisma un Tumsa…

—     Bet pieredzējis mags var arī daudz ko citu?

—     Pat es varu.

—     Bet kontrolēt cilvēkus?

Gaisma un Tumsa…

—     Jā, — es teicu. — Jā, varam.

—     Un jūs to darāt? Bet kāpēc teroristi sagrābj ķīlniekus? Var taču slepus piezagties caur mijkrēsli un viņus nošaut. Vai piespiest viņus nošauties. Bet kāpēc cilvēki mirst no slimībām? Jūs pats teicāt, ka magi prot ārstēt.

—     Tas būs Labais darbs, — es atbildēju.

—     Protams! Jūs taču esat Gaišie magi!

—     Ja mēs izdarīsim kādu neapstrīdami labu darbu — Tumšie magi iegūs tiesības uz ļaunu rīcību.

Jegors izbrīnīts manī paskatījās. Pēdējās diennakts laikā viņam bija nācies pārāk daudz pārdzīvot. Un viņš vēl itin labi turējās.

—      Jegor… Diemžēl daba ierīkojusi tā, ka Ļaunums ir spēcīgāks. Ļaunums ir destruktīvs. Tas noārda visu daudz vieglāk, nekā Labais paspēj radīt.

—     Ko tad jūs vispār darāt? Tā jūsu Nakts Sardze… Jūs cīnāties ar Tumšajiem magiem?

Es nedrīkstēju atbildēt. To lika saprast tā pati iznīcinošā apskaidrība, ar kādu zināju: man vispār nevajadzēja puikam atklāties. Vajadzēja viņu iemidzināt. Ienirt dziļāk mijkrēslī. Bet nestāstīt neko, pilnīgi neko!

Es neko nevarēšu pierādīt!

—     Jūs ar viņiem karojat?

—     Ne gluži, — es teicu. Patiesība bija ļaunāka par meliem, taču man nebija tiesību melot. — Mēs viens otru uzmanām.

—     Gatavojaties karam?

Es skatījos uz Jegoru un domāju, ka viņš ir diezgan gudrs zēns. Tomēr tikai zēns. Un ja es tagad viņam pateiktu, ka jau pavisam drīz notiks lielā kauja starp Labo un Ļauno, ka viņam ir iespēja kļūt par jauno mijkrēšļa pasaules džedu, — tad viņš kļūs mūsējais.

Tiesa, uz neilgu laiku.

—     Nē, Jegor. Mūsu ir ļoti maz.

—     Gaišo? Mazāk nekā Tumšo?

Tieši šobrīd viņš ir gatavs ietērpties mirdzošās bruņās un pamest māju, māti un tēvu, lai dotos nomirt cīņā par Gaismu…

—      Mūsu visu — Citādo. Jegor… Labā un Ļaunā cīņas ilgušas tūkstošiem gadu ar mainīgām sekmēm. Reizēm Gaisma uzvarēja, bet tu nezini, cik tobrīd aizgāja bojā tādu cilvēku, kuri pat nenojauta par mijkrēšļa esamību. Citādo ir maz, taču katrs Citādais spēj aizraut sev līdzi tūkstošiem parasto cilvēku. Jegor… ja tagad sāksies karš starp Labo un Ļauno — aizies bojā puse cilvēces. Tāpēc apmēram pirms pusgadsimta tika parakstīts Līgums. Lielais Līgums starp Labo un Ļauno, Tumsu un Gaismu.

Viņa acis kļuva apaļas jo apaļas.

Es nopūtos un turpināju:

—                       Līgums ir īss. Es tev to nolasīšu — oficiālo tulkojumu krievu valodā. Tev jau ir tiesības zināt.

Pievēris acis, es ieskatījos tumsā. Zem plakstiņiem atdzīvojās, uzmutuļoja mijkrēslis. Un atritinājās pelēks audekls, izraibināts ar sarkaniem, liesmojošiem burtiem. Līgumu nav iespējams norunāt pēc atmiņas, to var tikai lasīt:

Mēs esam Citādie,

Mēs kalpojam dažādiem spēkiem,

Bet mijkrēslī nav atšķirības starp tumsas neesamību un gaismas neesamību.

Mūsu cīņa spēj iznīcināt pasauli.

Mēs noslēdzam Lielo Līgumu par pamieru.

Katra puse dzīvos pēc saviem likumiem,

Katrai pusei būs savas tiesības.

Mēs ierobežojam savas tiesības un savus likumus.

Mēs esam Citādie.

Mēs nodibinām Nakts Sardzi,

Lai Gaismas spēki uzmanītu Tumsas spēkus.

Mēs esam Citādie.

Mēs nodibinām Dienas Sardzi,

Lai Tumsas spēki uzmanītu Gaismas spēkus.

Laiks izlems mūsu vietā.

Jegors atkal iepleta acis.

—     Starp Gaismu un Tumsu noslēgts miers?

—     Jā.

—     Bet… vampīri… —Viņš nemitīgi atgriezās pie tēmas par vampīriem. — Viņi ir Tumšie?

—     Jā. Tie ir ļaudis, kurus mijkrēšļa pasaule pilnīgi deģenerējusi. Viņi iegūst milzīgas iespējas, taču zaudē galveno — dzīvību. Un spēj pastāvēt, vienīgi barodamies ar svešu enerģiju. Ērtākais veids, kā to pārsūknēt, ir asinis.

—     Un viņi nogalina cilvēkus!

—     Viņi var baroties arī no donoru asinīm. Zēn, tas ir kaut kas līdzīgs sublimētiem produktiem. Negaršīgi, bet barojoši. Ja vampīri atļautos medīt cilvēkus…

—     Man taču uzbruka!

Šobrīd viņš domāja tikai par sevi… Slikti.

—     Daži vampīri pārkāpj likumus. Tāpēc arī nepieciešama Nakts Sardze: tā seko, kā tiek ievērots Līgums.

—     Bet tāpat, tāpat vien vampīri nemedī cilvēkus?

Vaigs sajuta neredzamu spārnu uzvējotu gaisa plūsmu.

Plecā ieķērās nadziņi.

—     Ko tu viņam atbildēsi, sargātāj? — Olga pačukstēja no mijkrēšļa dziļumiem. — Riskēsi izstāstīt patiesību?

—     Medī, — es teicu. Un piemetināju to, kas kādreiz, pirms pieciem gadiem, mani satrieca visbriesmīgāk. — Ja ir licence. Šad tad… šad tad viņiem nepieciešamas dzīvas asinis.

Nākamo jautājumu viņš neuzdeva uzreiz. Es nolasīju no viņa acīm visu, ko zēns domāja, visu, ko gribēja pavaicāt. Un zināju, ka man nāksies atbildēt uz visiem jautājumiem.

—     Bet jūs?

—     Bet mēs novēršam malu medības.

—     Tātad man varēja uzbrukt… ievērojot to jūsu Līgumu? Izmantojot licenci?

—     Jā, — es teicu.

—     Un viņi būtu izdzēruši manas asinis? Bet jūs aizgrieztos un paietu garām?

Gaisma un Tumsa…

Es aizvēru acis. Pelēkā miglā liesmoja Līgums. Izkaltas burtu rindas, kas ietvēra sevī gadu tūkstošiem ilgušu karu un miljoniem dzīvību.

-Jā.

—     Ejiet prom.

Zēns pašreiz bija uzvilkts kā atspere. Uz histērijas robežas, tuvu ārprātam.

—     Es atnācu, lai tevi aizsargātu.

—     Nevajag!

—    Vampīriene ir brīvībā. Viņa mēģinās uzbrukt…

—     Ejiet prom!

Olga nopūtās:

—     Nu ko, sargātāj, iekūlies nelaimē?

Es piecēlos. Jegors nodrebēja, ar visu ķeblīti pašļūkdams tālāk no manis.

—     Gan sapratīsi, — es teicu. — Mums nav cita ceļa…

Es pats neticēju tam, ko teicu. Un šobrīd strīdēties nebija

jēgas. Bet ārā sāka tumst, un drīz iestāsies medību laiks…

Zēns gāja nopakaļ, it kā gribēdams pārliecināties, ka es tiešām nepalikšu dzīvoklī, nenoslēpšos skapī. Es vairs neko neteicu. Atvēru durvis un izgāju kāpņu telpā. Aizmugurē noklaudzēja durvis.

Uzkāpis stāvu augstāk, notupos pie lodziņa. Olga klusēja, arī es klusēju.

Patiesību nedrīkst atklāt tik strauji. Cilvēkam ir grūti atzīt jau mūsu pastāvēšanas faktu vien. Kur nu vēl samierināties ar Līgumu…

—     Mēs neko nevarējām darīt, — sacīja Olga. — Mēs nenovērtējām puiku, viņa spējas un baiļu pakāpi. Mūs ieraudzīja. Mēs bijām spiesti atbildēt uz jautājumiem, un atbildēt godīgi.

—     Saceri raportu? — es jautāju.

—      Ja vien tu zinātu, cik līdzīgu raportu esmu sarakstījusi…

No atkritumu šahtas nāca puvuma smaka. Ārā dūca propekts, lēnām grimdams krēslā. Jau iemirgojās laternas. Es sēdēju, grozīju rokās mobilo un domāju — zvanīt šefam tūlīt pat vai arī sagaidīt viņa zvanu. Droši vien Boriss Ignatjevičs mani novēro.

Noteikti.

—                  Nepārvērtē priekšniecības iespējas, — sacīja Olga.

—   Viņš šobrīd ir līdz ausīm iegrimis melnā virpuļa problēmā.

Telefons manās rokās iečirkstējās.

—     Uzminiet, kas zvana? — pavaicāju, atverot klausuli.

—    Vudijs Vudpekers. Vai Vūpija Goldberga.

Man joki nebija prātā.

—     Jā?

—     Kur tu esi, Anton?

Šefa balss bija nogurusi, izmocīta. Tādu es viņu nepazinu.

—     Kroplīga daudzstāvu nama kāpņu telpā. Blakus atkritumu šahtai. Šeit ir daudzmaz silti un jau gandrīz mājīgi.

—    Atradi puiku? — šefs pajautāja bez jebkādas ieinteresētības.

—    Atradu…

—     Labi. Es nosūtīšu pie tevis Tīģerēnu un Lāci. Tāpat viņiem te nav ko darīt. Bet tu brauc uz Perovu. Nekavējoties.

Iebāzu roku kabatā, un šefs tūlīt pat turpināja:

—     Ja tev nav naudas… Labi, ja arī ir… Noķer milicijas mašīnu, un lai tevi atved zibens ātrumā.

—    Viss ir tik nopietni? — tikvien kā pajautāju.

—     Ļoti. Brauc šurp tūlīt pat.

Paskatījos tumsā aiz lodziņa.

—      Boris Ignatjevič, zēnu nevajadzētu atstāt vienu pašu. Viņš potenciāli patiešām ir ļoti spēcīgs…

—      Zinu jau, zinu. Labi. Mūsējie ir ceļā. Ar viņiem kopā zēnam nekas nedraud. Sagaidi — un žigli šurp.

Signāli klausulē. Aizvēru telefonu un pašķielēju uz plecu.

—     Nu, Olga, ko teiksi?

—     Dīvaini.

—     Kāpēc? Tu pati teici, ka viņi netiks galā.

—      Dīvaini, ka viņš sauc tevi, nevis mani… — Olga aizdomājās.— Varbūt… tomēr nē. Nezinu.

Paskatījos caur mijkrēsli — pie paša apvāršņa ieraudzīju divus gaismas lāsumiņus. Operatīvie darbinieki drāzās šurp tādā ātrumā, ka varēja ierasties piecpadsmit minūšu laikā.

—     Viņš pat nenoprasīja adresi, — es drūmi piezīmēju.

—      Negribēja zaudēt laiku. Vai tad tu nesajuti, kā viņš nopeilēja koordinātas?

—     Nē.

—     Tev, Anton, vairāk jātrenējas.

—     Es neesmu operatīvais!

—     Tagad esi. Kāpjam lejā. Aicinājumu mēs sadzirdēsim.

Piecēlos — vietiņa uz kāpnēm nu jau patiešām likās iesildīta un mājīga — un gurdi vilkos lejup. Kaut kas nomāca sirdi, kaut kas nelāgs, smeldzīgs. Aizmugurē noklaudzēja durvis. Es atskatījos.

—     Man ir bail, — legors bez ceremonijām paziņoja.

—     Viss ir kārtībā. — Es kāpu atpakaļ augšā. — Mēs tevi sargājam.

Viņš kodīja lūpas, lūkojās gan manī, gan kāpņu telpas pustumsā. Ielaist mani dzīvoklī viņš negribēja, bet arī palikt vienatnē vairs nepietika dūšas.

—                   Man liekas, ka uz mani skatās, — viņš beidzot teica.

—     To darāt jūs?

—     Nē. Visticamāk — vampīriene.

Zēns nenodrebēja. Neko jaunu es viņam nepateicu.

—     Kādā veidā viņa uzbruks?

—     Viņa nespēj ieiet dzīvokli bez uzaicinājuma. Tā ir vampīru īpatnība, par to pasakas nemelo. Tev pašam sagri- bēsies iziet ārpusē. Starp citu, tu jau to gribi.

—     Es nekur neiešu!

—    Kad viņa izmantos Aicinājumu — iesi. Sapratīsi visu, kas notiek, bet iesi.

—    Jūs… jūs varat man kaut ko ieteikt? Nu vismaz kaut ko?

Jegors padevās. Viņš jau alka pēc palīdzības. Jebkādas

iespējamās palīdzības.

—    Varu. Uzticies mums.

Viņš svārstījās kādu sekundi.

—    Nāciet iekšā. — Jegors atkāpās no durvīm. — Tikai… tūlīt mamma pārnāks no darba.

—     Nu un kas?

—     Jūs paslēpsieties? Vai arī — ko man viņai pateikt?

—     Sīkums, — es atmetu ar roku. — Tikai man…

Pavērās kaimiņu dzīvokļa durvis, tā uzmanīgi pavērās,

priekšā aizlikta ķēdīte. Spraugā pabāzās grumbaina vecenītes seja.

Es pieskāros viņas apziņai — vieglītēm, uz mirkli, cik vien piesardzīgi spēju, lai neievainotu jau tāpat aptumšoto prātiņu…

—    Ā, tas esi tu… —vecene atplauka smaidā. — Tu, tu…

—    Antons, — es laipni pateicu priekšā.

—      Es jau domāju, ka sveši staigā, — viņa paziņoja, noņemot ķēdīti un iznākdama kāpņu laukumiņā. — Tagad tādi laiki, vienas vienīgas nejēdzības, dara, ko grib…

—    Gan jau, — es teicu. — Viss būs labi. Jūs labāk ejiet, paskatieties televīziju, tur tagad rāda jaunu sēriju.

Vecene piekrītoši pamāja un, apveltījusi mani ar vēl vienu labvēlīgu skatienu, nozuda dzīvoklī.

—     Kādu sēriju? — Jegors jautāja.

Es paraustīju plecus.

—     Nezinu. Kaut kādu. Vai maz visādu ziepju operu?

—     No kurienes jūs pazīstat mūsu kaimiņieni?

—     Es? Viņu? Ne no kurienes.

Zēns klusēja.

—     Redzi nu, — es paskaidroju. — Mēs esam Citādie. Bet iekšā es neiešu. Man tūlīt jābrauc prom.

—     Kā tā?

—     Tevi apsargās citi, Jegor. Neuztraucies, viņi ir daudz labāki profesionāļi par mani.

Palūkojos caur mijkrēsli: nama durvīm tuvojās divas spilgtas oranžas ugunis.

—     Es… es negribu. — Zēns uzreiz ļāvās panikai. — Labāk jūs!

—     Nevaru. Man ir cits uzdevums.

Lejā noklaudzēja kāpņu telpas durvis, atskanēja soļi. Kaujinieki liftu neizmantoja.

—     Es negribu! — Jegors parāva durvis kā nolēmis ieslēgties. — Es viņiem neticu!

—    Vai nu tici visai Nakts Sardzei, vai netici nevienam, — es skarbi atcirtu. — Mēs neesam supermeņi zilsarkanos apmetņos. Mēs esam algoti darbinieki. Mijkrēšļa pasaules policija. Mani vārdi ir Nakts Sardzes vārdi.

—                  Bet kas viņi tādi ir? — Zēns jau sāka samierināties.

—    Magi?

—     Jā. Tikai viņiem īpaša specializācija.

Lejā, kāpņu izliekumā, parādījās Tīģerēns.

—     Sveiki, puikas! — meitene dzīvespriecīgi iesaucās un vienā lēcienā pārvarēja atlikušos pakāpienus. Lēciens bija necilvēcisks. Jegors pat sarāvās un atkāpās, piesardzīgi lūkodamies Tīģerēnā. Es pašūpoju galvu: meitene manāmi balansēja uz transformācijas robežas. Viņai tas patika, turklāt šobrīd bija lieliska izdevība padraiskoties.

—     Nu, kā tur iet? — es pajautāju.

Tīģerēns skaļi nopūtās, pēc tam pasmaidīja.

—     Vai… jautri. Visi ir panikā. Ej, Antoška, tevi gaida… Bet tu esi mans aizbilstamais, ko?

Zēns klusēja un vēroja meiteni. Ja godīgi, nosūtīdams šurp tieši Tīģerēnu, šefs bija izvēlējies vislabāko variantu. Viņa izraisīja simpātijas un uzticību visos, no bērna līdz sirmgalvim. Runāja, ka viņas uzvedība dažreiz esot savaldzinājusi pat Tumšos. Tomēr Tumšie rūgti maldījās…

—      Es neesmu aizbilstamais, — zēns beidzot atbildēja.

—    Mani sauc Jegors.

—      Bet mani — Tīģerēns. — Meitene iegāja dzīvoklī, draudzīgi apņēma zēna plecus. — Izrādi placdarmu, sāksim gatavoties aizsardzībai!

Es kāpu lejup, šūpodams galvu. Pēc piecām minūtēm Tīģerēns nodemonstrēs zēnam, kāpēc viņai ir tāds vārds.

—     Sveiks, — noburkšķēja Lācis, kurš kāpa man pretī.

—     Sveiks. — Mēs paspiedām viens otram roku. No visiem Nakts Sardzes darbiniekiem Lācis manī izraisīja dīvainākās un pretrunīgākās emocijas.

Viņš bija mazliet garāks par vidēja auguma cilvēku, drukns un ar pilnīgi neizdibināmu seju. Viņam nepatika daudz runāt. Ko viņš dara brīvajā laikā, kur dzīvo — to neviens nezināja, ja nu vienīgi Tīģerēns. Baumoja, ka viņš nemaz nav mags, bet gan vilkacis. Runāja, ka viņš agrāk strādājis Dienas Sardzē, bet kādas misijas laikā piepeši pārnācis mūsu pusē. Tas viss bija galīgas blēņas. Gaišie nepārvēršas Tumšajos, un Tumšie nepārvēršas Gaišajos. Tomēr viņā slēpās kaut kas tāds, kas negribot izraisīja samulsumu.

—      Tevi gaida mašīna, — Lācis sacīja neapstādamies.

—    Šoferis — ass. Aizraus vēja spārniem.

Lācis mazliet stostījās, tāpēc runāja īsiem teikumiem. Viņš nesteidzās, Tīģerēns jau bija sācis dežūrēt. Es gan nedrīkstēju kavēties.

—     Tur iet smagi? — paātrinot gaitu, noprasīju. No augšas man atbildēja:

—     Tur vairs nekā neiet.

Lēkdams pāri pakāpieniem, tiku lejā un izskrēju pa durvīm. Tur patiešām stāvēja mašīna — uz mirkli tīksminādamies apstājos. Grezns, tumšsarkans pēdējā modeļa BMW ar nevērīgi uz jumta pielipinātu signāllampu. Abas pret māju pavērstās mašīnas sāndurvis bija atvērtas, vadītājs, kuram zem žaketes bija samanāmas pistoles maksts aprises, paliecies ārā, steidzīgi smēķēja. Pie aizmugurējām durvīm stāvēja nu pavisam monumentāla izskata vīrietis jau gados, ļoti dārgā uzvalkā ar deputāta nozīmīti uz atloka, atpogātā mētelī. Viņš runāja pa mobilo:

—     Ko gan viņš iedomājas? Kad varēšu, atbraukšu! Ko? Velns parāvis, kādi vēl skuķi? Nojūdzies, vai? Paši neko nespējat izdarīt?

Pašķielējis uz mani, deputāts neatvadījies pārtrauca sarunu un ielīda mašīnā. Šoferis alkatīgi ievilka dūmu, aizmeta cigareti un sagrāba stūri. Motors mīksti iegaudojās, es tik tikko paspēju apsēsties priekšējā sēdeklī, kad mašīna jau sāka braukt. Gar durvīm noskrapšķēja apledojušie zari.

—     Akls, vai? — deputāts uzbļāva šoferim, kaut gan pie visa vainīgs biju vienīgi es. Taču, kad mašīnas īpašnieks pagriezās pret mani, viņa balss tonis mainījās: — Tev vajag uz Perovu?

Mani vēl ne reizi nebija vizinājuši varas pārstāvji, nemaz nerunājot par milicijas amatpersonām vai kriminālajām autoritātēm. Ar prātu es sapratu, ka manu vedēju statusam nebija nekādas nozīmes, salīdzinot ar Sardzes darbinieka iespējām, taču nekad nebiju mēģinājis eksperimentēt.

—     Jā, turpat, kur paņēmāt puišus. Ja varētu ātrāk…

—                     Dzirdēji, Volodja? — deputāts uzrunāja šoferi.

—    Spied grīdā!

Volodja iespieda. Turklāt tā, ka man sametās nelabi, un es ieskatījos mijkrēslī: vai tiksim līdz galam?

Izrādījās, ka tiksim. Taču ne tikai pateicoties vadītāja meistarībai vai veiksmes koeficientam, kurš man, kā jau jebkuram sargātājam, bija mākslīgi paaugstināts. Izskatījās, ka kāds bija pacenties pakoriģēt varbūtības, iztīrot tās no visām avārijām, sastrēgumiem un pārāk centīgiem autoinspektoriem.

Mūsu kantorī kaut ko tādu spēja paveikt vienīgi šefs. Jautājums tikai — kāpēc?

—     Man arī metas baisi… — pačukstēja neredzamā pūce man uz pleca. — Kad mēs ar grāfu…

Viņa apklusa, it kā būtu sevi pieķērusi pārmērīgā vaļsirdībā.

Mašīna izdrāzās cauri krustojumam pie sarkanās gaismas, neiedomājamās virāžās izvairījās no citām automašīnām un kaut kādiem furgoniem. Kāds no pieturā stāvošajiem rādīja uz mūsu pusi ar roku.

—      Ierausi? — draudzīgi noprasīja deputāts. Pastiepa man mazu Remy Martin pudelīti un vienreizējo plastmasas glāzīti. Tas likās tik smieklīgi, ka es nešauboties ielēju sev gramus trīsdesmit. Pat šādā ātrumā joņojot pa bedrainu ceļu, mašīnas gaita bija vienmērīga, es nenolēju garām ne lāsītes.

Atdevu atpakaļ pudeli, pamāju, izvilku no kabatas austiņas, uzliku, ieslēdzu atskaņotāju. Izkrita grupas Bocnpece- Hne dziesma, mana mīļākā.

Šī pilsētiņa maza — kā bērnu rotaļlieta,

Tā nepazina karus, sērgas kopš vissenākajiem laikiem.

Klus tornī lielgabals, ko sagrauzusi rūsa,

Un ceļotāju takas aizaugušas dadžiem.

Un tā aiz gada gads, bez svētkiem un bez rūpēm —

Guļ visa pilsēta.

Redz sapņos zemes, pilsētas bez ļaudīm

Un klintis mirušas.

Mēs izbraucām uz trases. Mašīna sāka joņot vēl straujāk, es vēl nekad nebiju braucis pa Maskavu tādā ātrumā. Un ne tikai pa Maskavu… Ja nebūtu iztīrīto varbūtību, liktu braukt lēnāk, bet tagad — tagad bija tikai mazliet bailīgi.

Starp klintīm sastingušām spēlē mūzika,

Guļ pilsēta…

Kurp aicināja tā?

Ko meklēja?

Tas nezināms…

Neviļus atcerējos, ka Romanovs arī ir Citādais. Tikai nebija iniciēts. Viņu pamanīja pārāk vēlu… Viņam piedāvāja iniciēties, taču viņš atteicās.

Arī tā ir izvēle.

Interesanti, cik bieži viņš dzirdēja šo mūziku naktīs?

Kurš logus neaizvēra naktī tveicīgā —

Tas sen jau prom.

Tas sen jau meklē zemi, dzīves pārpilnu,

Iet dziesmai līdz…

—     Gribi vēl? — Deputāts bija pati labvēlība. Interesanti, ko gan viņam Tīģerēns ar Lāci bija iedvesuši? Ka esmu viņa labākais draugs? Ka viņš ir mans mūžīgais parādnieks? Ka es esmu prezidenta ārlaulības — taču vismīļākais — dēls?

Blēņas. Ir simtiem paņēmienu, kā izraisīt ļaudīs uzticību, simpātijas un vēlēšanos palīdzēt. Gaismai ir savas metodes, žēl tikai, ka arī Tumsai to nav mazums. Viss nieki.

Svarīgāks ir kas cits: kāpēc gan es biju ievajadzējies šefam?

6.    NODALA

Ceļa malā mani gaidīja Iļja. Stāvēja, rokas sabāzis kabatās, ar riebumu blenzdams debesīs, kas bārstīja sīkas sniegpārslas.

—     Ilgi, — viņš noteica, kad es izkāpu no mašīnas, ar rokasspiedienu atsveicinājies no deputāta. — Šefs jau pārgai- dījies.

—     Kas šeit notiek?

Iļja pavīpsnāja. Viņa smaidā trūka pierastā dzīvesprieka.

—     Tūlīt redzēsi… Ejam.

Mēs aizsoļojām pa iemīdītu celiņu, apdzenot no lielvei- kala iznākušās sievietes ar iepirkumiem. Dīvaini, pie mums ir parādījušies lielveikali, tādi paši kā īstie. Turpretim cilvēku gaita palikusi iepriekšējā — it kā tikko būtu izstāvējuši stundu garu rindu pēc sazilējušiem vistu līķīšiem…

—     Vai tālu? — es jautāju.

—     Ja būtu tālu, paņemtu mašīnu.

—      Ko tad mūsu seksa gigants? Netika galā?

—     Ignats centās, — Iļja īsi atbildēja. Nez kāpēc izjutu īslaicīgu un atriebīgu apmierinājumu, it kā skaistuļa Ignata izgāšanās būtu manās interesēs. Parasti, ja tas bija vajadzīgs, Ignats iekļuva svešā gultā jau stundu vai divas pēc uzdevuma saņemšanas.

—     Šefs izsludināja evakuācijas gatavību, — pēkšņi sacīja

Iļja.

—      Ko?

—     Simtprocentīga gatavība. Ja virpulis nestabilizēsies, Citādie pamet Maskavu.

Viņš gāja pa priekšu, un es nevarēju ielūkoties viņa acīs. Bet kāpēc lai viņš melotu…

—     Bet virpulis vēl aizvien… — es iesāku. Un apklusu. Biju ieraudzījis.

Tālāk priekšā, virs drūmas deviņstāvu mājas, uz tumšās, sniegpilnās debess fona lēnām rotēja melns virpuļviesulis.

To vairs nevarēja nosaukt par vērpeti vai virpuli. Tīrākā viesuļvētra. Tā mutuļoja virs otras mājas, kura pagaidām nebija redzama. Spriežot pēc tumšā konusa nošķeltajām malām, viesuļa smaile atdūrās gluži vai pašā zemē.

—     Velns… — es nočukstēju.

—     Nepiesauc! — Iļja mani aprāva. — Izlīdīs, ka nemetas.

—     Tur ir kādi trīsdesmit metri…

—     Trīsdesmit divi. Un turpina izplesties.

Steigšus paskatījos uz savu plecu un ieraudzīju Olgu. Viņa bija iznākusi no mijkrēšļa.

Vai jūs kādreiz esat redzējuši pārbiedētu putnu? Gluži cilvēciski pārbiedētu?

Pūce likās izspūrusi. Vai tiešām spalvas var saslieties stāvus? Acis liesmoja dzelteni oranžā dzintarā. Mana nelaimīgā jaka uz pleca bija sadīrāta drisku driskās, bet nagi turpināja skrāpēties, kā censtos aiztikt līdz pašai ādai.

—     Olga!

Iļja atskatījās, pamāja ar galvu:

—     Tā gan… Šefs stāsta, ka Hirosimā virpulis bijis zemāks…

Pūce savicināja spārnus, uzšāvās gaisā — nedzirdami, līgani. Man aiz muguras iekliedzās sieviete — es pagriezos, ieraudzīju apjukušu seju, izbrīnītas acis, pārsteigtu skatienu, kas sekoja pūcei.

—      Vārna lido, — Iļja klusi paziņoja, puspagriezienā uzmetis īsu skatienu sievietei. Viņš reaģēja krietni ātrāk par mani. Pēc brīža nejaušā aculieciniece jau apdzina mūs, neapmierināti purpinādama kaut ko par šauru taciņu un aizšķērsotu ceļu.

—     Ātri aug? — es vaicāju un pamāju uz viesuļa pusi.

—     Rāvieniem. Bet šobrīd stabilizējas. Šefs laikus paspēja atsaukt Ignatu. Ejam…

Pūce apmeta virpulim plašu loku, nolaidās zemāk un sāka planēt virs mūsu galvām. Olga bija saglabājusi kaut kādas pašsavaldīšanās paliekas, taču nepiesardzīgā izniršana no mijkrēšļa skaidri liecināja par apjukumu.

—     Ko īsti viņš sastrādāja?

—     Neko… ja nu vienīgi bija pārāk pašpārliecināts. Pār- forsēja un panāca to, ka virpulis sāka strauji augt… un vēl kā.

—      Nesaprotu, — apjucis teicu. — Tāds kāpums iespējams vienīgi tad, ja mags, kurš izsaucis inferno, turpina to aktīvi uzturēt.

—      Tur jau tā lieta. Kāds pamanīja Ignatu un piemeta malciņu. Šurp…

Mēs iegājām namā, kas aizsedza skatienam viesuli. Pūce pēdējā brīdī ielidoja mums līdzi. Es neizpratnē palūkojos uz Iļju, bet nesāku izprašņāt. Turklāt uzreiz kļuva skaidrs, kāpēc mēs atrodamies šeit.

Vienā no pirmā stāva dzīvokļiem bija iekārtots operatīvais štābs. Varenās metāla durvis, cieši noslēgtas reālajā pasaulē, mijkrēslī bija plaši atvērtas. Iļja neapstādamies ienira mijkrēslī un iegāja dzīvoklī, es, dažas sekundes nopūlējies, slienot augšup savu ēnu, sekoju viņam.

Liels dzīvoklis, četras istabas, ļoti mājīgi. Tai pašā laikā — troksnis, karstums, piesmēķēts.

Šeit atradās vairāk nekā divdesmit Citādo. Gan operatīvie darbinieki, gan mēs — kantora žurkas. Man neviens nepievērsa uzmanību, uz Olgu paklusām šķielēja. Es sapratu, ka

Sardzes ilggadējie darbinieki viņu pazina, taču neviens pat nemēģināja sasveicināties vai uzsmaidīt pūcei.

Kādas gan ziepes tu esi savārījusi?

—     Šefs ir guļamistabā, — Iļja izmeta un pats iegāja virtuvē. Tur šķindēja glāzes. Varbūt dzēra tēju, varbūt ko stiprāku. Uzmetis paviršu skatienu, pārliecinājos, ka man taisnība. Ignatu ārstēja ar konjaku. Mūsu seksuālais terorists izskatījās pagalam panīcis un satriekts, acīmredzot līdzīgas neveiksmes viņam līdz šim nebija sanācis izbaudīt.

Gāju tālāk, atvēru pirmās durvis, kas pagadījās pa rokai, paskatījos.

Tā bija bērnistaba. Mazā gultiņā gulēja apmēram piecgadīgs bērns, blakus, uz paklāja — viņa vecāki un pusauga meitene. Viss skaidrs. Dzīvokļa saimnieki bija iežūžoti dziļā un veselīgā miegā, lai nemaisītos pa kājām. Varēja jau visu štābu izvietot mijkrēslī, taču kāpēc velti tērēt spēkus?

Kāds man uzsita pa plecu. Pagriezos — tas bija Semjons.

—     Šefs ir tur, — viņš paziņoja. — Ej…

Šķiet, visi zināja, ka mani gaida.

Es iegāju citā istabā un uz mirkli apstulbu.

Nav nekā nejēdzīgāka par Nakts Sardzes štābu, kas ierīkots dzīvoklī, kurā mitinās cilvēki.

Virs tualetes galdiņa, kas bija dāsni nokrauts ar kosmētiku un piegāzts ar bižutēriju, karājās vidēja izmēra maģiskā lode. Lode translēja kadrus, kuros virpulis bija redzams no augšas. Blakus uz mīksti izpolsterētas apaļas taburetes klusēdama, sakoncentrējusies sēdēja mūsu labākā operatore Ļena. Viņas acis bija aizvērtas, taču, kad ienācu istabā, viņa mazliet pacēla roku sveicienam.

Normāla parādība. Lodes operators redz telpu kopumā, no viņa nav iespējams noslēpties.

Šefs zvilnēja gultā, apkrāvies ar spilveniem. Viņš bija tērpies raibā halātā, galvā — tibeteika, kājās — mīkstas austrumnieku tupeles. Telpu piepildīja pārnēsājamās ūdens- pīpes saldenais aromāts. Šefa priekšā sēdēja balta pūce. Pēc visa spriežot, viņi risināja neverbālu sarunu.

Arī ierasta lieta. Sevišķi saspringtos brīžos šefs vienmēr atgriezās pie ieradumiem, ko bija aizguvis Vidusāzijā. Viņš tur darbojās deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta mijā, vispirms maskējoties par muftiju, pēc tam par basmaču vadoni, pēcāk — par sarkano komandieri, bet pašās beigās gadus desmit nostrādāja par rajona partijas komitejas sekretāru.

Pie loga stāvēja Daņila un Farids. Pat manu spēju pietika, lai saskatītu piedurknēs noslēpto maģisko zižļu purpura mirgoņu.

Pilnīgi normāla parādība. Šādos brīžos štābs noteikti tiek apsargāts. Daņila un Farids nav spēcīgākie kaujinieki, toties pieredzējuši — un šis faktors bieži vien ir svarīgāks par rupju spēku.

Bet kā jāsaprot vēl viena Citādā atrašanās istabā?

Viņš bija pieticīgi notupies istabas stūrī, pirmajā brīdi nemanāms. Izkaltis kā skaida, vaigi iekrituši, īsie, melnie mati apcirpti pēc armijas parauga, acis lielas un skumjas. Par vecumu vispār nebija nekādas skaidrības, varbūt trīsdesmit, varbūt arī trīssimt gadu. Tumšs apģērbs. Brīvais uzvalks un pelēkais krekls labi saskanēja ar svešā izskatu. Cilvēks droši vien noturētu nepazīstamo par kādas sektas locekli. Un daļēji viņam būtu taisnība.

Svešais bija Tumšais mags. Turklāt visaugstākā līmeņa mags. Kad viņš uzmeta man nevērīgu skatienu, es sajutu, kā aizsardzības ārējā čaula — un to nebiju uzstādījis es! — nokrakšķ un sāk padoties.

Neviļus paspēru soli atpakaļ. Bet mags jau nodūra skatienu, it kā demonstrēdams: zondēšana bijusi netīša, acumirklīga…

—     Boris Ignatjevič. — Mana balss bija mazliet aizsmakusi.

Šefs pamāja, pēc tam pagriezās pret Tumšo magu. Tas tūlīt pat paskatījās uz šefu.

—     Izsniedz viņam amuletu, — aprauti noteica šefs.

Tumšajam magam bija skumja un klusa balss kā cilvēkam, kuru nomākušas visas pasaules nelaimes reizē.

—     Es nedaru neko tādu, ko aizliedzis Līgums…

—     Es arī ne. Maniem darbiniekiem jābūt imūniem pret novērotāju.

Redz, kā! Mūsu štābā atrodas Tumšo novērotājs. Tātad kaut kur blakus izveidots Dienas Sardzes štābs, un tur sēž kāds no mūsējiem.

Tumšais mags iebāza roku žaketes kabatā, parakņājās, izvilka mazu, no kaula izgrieztu medaljonu vara ķēdītē. Pastiepa man.

—     Met, — es sacīju.

Mags tikko jaušami pasmaidīja, melanholiski un līdzjūtīgi, novicināja roku. Es noķēru medaljonu. Šefs atzinīgi pamāja.

—     Vārds? — es noprasīju.

—     Zebulons.

Šo vārdu es nekad nebiju dzirdējis. Vai nu mags nav pārāk pazīstams, vai arī ieņem kādu no Dienas Sardzes augstākajiem posteņiem.

—     Zebulon… — es sacīju, paskatījies uz amuletu. — Tev vairs nav varas pār mani.

Medaljons delnā kļuva siltāks. Apliku ķēdīti tā, lai medaljons karātos virs krekla, pamāju Tumšajam magam un piegāju pie šefa.

—    Tādas tās lietas, Anton, — šefs sacīja mazliet neskaidri, neizlaižot no mutes ūdenspīpes iemuti. — Tādas tās lietas. Redzi?

Paskatījos pa logu un piekrītoši pamāju.

Melnais virpulis griezās virs deviņstāvu mājas, kas mats matā līdzinājās tai, kurā atradāmies mēs. Tievais, lokanais virpuļa kātiņš sākās kaut kur pirmā stāva līmenī, un, pastiepies cauri mijkrēslim, es varēju precīzi lokalizēt dzīvokli.

—     Kā tas varēja notikt? — es jautāju. — Boris Ignatjevič, tas taču vairs nav ķieģelis uz galvas… arī ne gāzes sprādziens kāpņu telpā…

—     Mēs darām visu, ko varam. — Šefs, šķiet, uzskatīja par nepieciešamu man atskaitīties. — Mēs kontrolējam visas raķešu šahtas. Tas pats arī Amerikā un Francijā, jau tuvu beigām darbs Ķīnā. Grūtāk ar taktiskajiem kodolieročiem. Nekādi nevaram atklāt visus darbaspējīgos lāzerpavadoņus. Pilsētā papilnam bakterioloģisko draņķību… Pirms stundas gandrīz gadījās noplūde virusoloģijas institūtā.

—     Likteni nepievilsi, — es piesardzīgi sacīju.

—     Tieši tā. Mēs aizbāžam caurumus kuģa dibenā. Bet kuģis teju pārlūzīs pušu.

Pēkšņi pamanīju, ka visi — Tumšais mags un Olga, un Ļena, un kaujinieki — skatās uz mani. Sametās neomulīgi.

—     Boris Ignatjevič?

—    Tu esi viņai piesaistīts.

—     Ko?

Šefs nopūtās, izņēma no mutes ūdenspīpi, vēsa opija dūmu strūkla novijās līdz grīdai.

—     Tu — Antons Gorodeckis, programmētājs, neprecējies, spējas viduvējas, — esi piesaistīts meitenei, virs kuras karājas tā melnā riebeklība.

Tumšais mags stūrī tikko dzirdami nopūtās. Neko labāku neizdomāju, kā vien pavaicāt:

—     Kāpēc?

—      Nezinu. Mēs pie viņas aizsūtījām Ignatu, viņš tīri nostrādāja, tu taču zini, viņš spēj pavedināt jebkuru.

—     Bet šoreiz ar meiteni nepaveicās?

—      Paveicās. Tikai virpulis sāka augt. Viņi tur kontaktējās pusstundu, pa to laiku virpulis no pusotra metra izauga līdz divdesmit pieciem. Nācās Ignatu atsaukt… Steigšus.

Pašķielēju uz Tumšo magu. Izskatījās, ka Zebulons skatās grīdā, taču viņš tūlīt pat pacēla galvu. Šoreiz aizsardzība nereaģēja: amulets mani droši sargāja.

—     Mums tas nav vajadzīgs, — viņš klusu teica. — Tikai mežonis ir spējīgs nogalināt ziloni, lai pabrokastotu ar gaļas kumosiņu.

Manī viss sagriezās no šī salīdzinājuma. Taču šķita, ka viņš nemelo.

—     Tik vērienīgi postījumi mums vajadzīgi tikai retumis, — Tumšais mags piezīmēja. — Patlaban mums nav projektu, kur būtu nepieciešams šāda apjoma enerģijas izvirdums.

—     Ļoti ceru, ka tu runā taisnību… — šefs sacīja svešādā, čerkstošā balsī. — Zebulon, tev jāsaprot — ja katastrofa tomēr notiks, arī mēs pacentīsimies no tās izspiest visu iespējamo.

Tumšā maga sejā pavīdēja smaida atblāzma.

—     Būs milzums daudz tādu ļaužu, kuri šausmināsies par notikušo, lies asaras un jutīs līdzi nelaimē nonākušajiem. Taču krietni, nesalīdzināmi vairāk būs to, kuri kāri pielips televizoru ekrāniem, izjutīs baudu, vērodami svešas ciešanas, priecāsies, ka tās gājušas secen pašu pilsētai, bārstīs asprātības par trešo Romu, pār kuru nācis sods… sods no augšas. Tu to zini, mans ienaidniek.

Viņš nerunāja ļaunā priekā, augstākā ranga Tumšajiem nepiemīt tik primitīvi netikumi. Viņš vienkārši informēja.

—      Un tomēr mēs esam gatavi, — sacīja Boriss Ignat- jevičs. — Tu zini.

—     Zinu. Taču mums ir izdevīgākas pozīcijas. Ja vien tu, Boris, neslēp azotē pāris dūžu.

—     Tu zini, man vienmēr sanāk karē.

Šefs pagriezās pret mani, gluži kā zaudējis jebkādu interesi par Tumšo magu.

—     Anton, virpuli neuztur Dienas Sardze. Ar to strādā kāds vienpatis. Nezināms, ar milzīgu spēku apveltīts Tumšais mags. Sajutis Ignatu, viņš sāka forsēt notikumus. Tagad visas cerības ir uz tevi.

—     Kāpēc?

—     Es taču teicu: jūs esat saistīti. Anton, varbūtību laukā ir trīs atzarojumi.

Šefs pamāja ar roku, un gaisā izklājās ekrāna baltā virsma. Zebulons saviebās, viņu laikam bija aizskārusi enerģijas plūsma.

—     Notikumu attīstības pirmā versija, — šefs sacīja. Pāri baltajam audeklam, kas karājās istabas vidū, nostiepās melna josla. Izplūda ķēmīgā plankumā pāri ekrāna malām.

—    Visticamākais variants. Virpulis sasniedz maksimumu, un izlaužas inferno. Miljoniem upuru. Globāla kataklizma — bioloģiskā katastrofa, kodolsprādziens, asteroīda nogāšanās, divpadsmit ballu stipra zemestrīce. Jebkas.

—     Bet tieša inferno intervence? — es piesardzīgi pajautāju. Pašķielēju uz Tumšo magu: viņa seja palika vienaldzīga.

—     Nē. Diez vai. Līdz robežai vēl tālu. — Šefs pašūpoja galvu. — Citādi, domāju, Dienas un Nakts Sardzes jau būtu viena otru iznīcinājušas. Otrā versija…

No melnās joslas atdalījās šaura līnija. Aprāvās.

—     Objekts iznīcināts. Virpulis sairs, ja objekts ies bojā… pats no sevis.

Zebulons sakustējās. Un vēlīgi sacīja:

—     Esmu gatavs palīdzēt, lai šī mazā akcija izdotos. Nakts Sardze taču nespēj to īstenot saviem spēkiem, vai ne? Mēs esam jūsu rīcībā.

Iestājās klusums. Tad šefs iesmējās.

Zebulons paraustīja plecus: — Kā jums tik. Atkārtoju, mēs pagaidām vēl piedāvājam savus pakalpojumus. Mums nav vajadzīga globāla katastrofa, kas acumirkli iznicinās miljoniem cilvēku. Pagaidām nav vajadzīga.

—                  Trešais variants, — sacīja šefs, uz mani lūkodamies.

—     Skaties uzmanīgi.

Vēl viena līnija, kas atzarojās no kopējā stumbra. Izsīkstoša, izzūdoša.

—     Tas notiks, ja spēlē iesaistīsies tu, Anton.

—      Kas man jādara? — es vaicāju.

—      Nezinu. Varbūtējā prognoze nekad nesniedz tiešus norādījumus. Zināms ir tikai viens: tu vari virpuli likvidēt.

Prātā iešāvās aplama doma, ka šobrīd turpinās mana pārbaude. Eksāmens kaujas laukā… vampīru es nogalināju, un tagad… Nē. Nevar būt. Likmes ir pārāk augstas!

—     Es nekad neesmu strādājis ar melnajām vērpetēm. — Balss nezin kāpēc bija kļuvusi pavisam sveša, baiļu tajā nebija, drīzāk izbrīns. Tumšais mags Zebulons ieķiķinājās — pretīgi, kā vecene.

Šefs pamāja.

—     Zinu, Anton.

Viņš piecēlās, sajoza halātu, pienāca pie manis. Izskatījās viņš nejēdzīgi, katrā ziņā normāla Maskavas dzīvokļa atmosfērā viņa austrumnieciskais ietērps atgādināja neveiksmīgu karikatūru.

—     Ar tādiem virpuļiem vispār nekad un neviens nav strādājis. Tu būsi pirmais, kas to mēģinās.

Es klusēju.

—      Un iegaumē, Anton, ja nopūdelēsi… kaut kur, kaut vai mazumiņu… tu nosvilsi pirmais. Tu pat nepaspēsi ienirt mijkrēslī. Zini, kas notiek ar Gaišajiem, kad viņi pakļūst inferno izvirdumā?

Kakls izkalta. Pamāju.

—    Piedodiet, mans dārgais naidniek, — zobgalīgi sacīja Zebulons. — Vai tad jūs saviem darbiniekiem neatstājat nekādas izvēles tiesības? Pat karā līdzīgos gadījumos aicināja… interesentus.

—                 Izsauca brīvprātīgos, — šefs izmeta nepaskatīdamies.

—    Mēs visi esam brīvprātīgie, kopš senseniem laikiem. Un mums nav nekādas izvēles.

—    Bet mums ir. Vienmēr. — Tumšais mags atkal ieķiķinājās.

—    Atzīstot cilvēku tiesības izvēlēties, mēs atņemam tās paši sev. Zebulon, — Boriss Ignatjevičs pašķielēja uz Tumšo magu, — tu pūlies svešas auditorijas priekšā. Netraucē.

—    Klusēju. — Zebulons nodūra galvu, sakņupa.

—    Pamēģini, — sacīja šefs. — Anton, es tev nevaru dot nekādu padomu. Pamēģini. Es tevi lūdzu, pamēģini. Un… aizmirsti visu, kas tev mācīts. Netici tam, ko stāstīju es, netici saviem konspektiem, netici savām acīm, netici citu teiktajam.

—    Kam tad ticēt, Boris Ignatjevič?

—    Ja es to zinātu, tad atstātu štābu… un pats ieietu pa tā nama durvīm.

Mēs vienlaicīgi paskatījāmies pa logu. Melnais virpulis griezdamies šūpojās no vienas puses uz otru. Kāds cilvēks, iedams pa trotuāru, pēkšņi iekāpa sniegā un apmeta virpuļa kātam plašu loku. Ieraudzīju, ka sniegā jau iemīta taciņa: cilvēki nespēja saskatīt Ļaunumu, kas draudēja izšļākties pār zemeslodi, taču viņi juta tā tuvošanos.

—     Es piesegšu Antonu, — Olga pēkšņi sacīja. — Piesegšu un nodrošināšu sakarus.

—     No ārpuses, — piekrita šefs. — Tikai no ārpuses… Anton… ej. Mēs centīsimies tevi maksimāli izolēt no jebkuras novērošanas.

Baltā pūce uzspurdza no gultas, nosēdās man uz pleca.

Uzmetu skatienu draugiem, Tumšajam magam — tas izskatījās kā ieslīdzis ziemas guļā — un izgāju no istabas. Un uzreiz sajutu, kā dzīvoklī pieklust pat sīkākie trokšņi

Mani pavadīja pilnīgā klusumā, bez liekiem vārdiem, bez padomiem un uzsitieniem pa plecu. Jo īstenībā es neko īpašu nedarīju. Vienkārši gāju mirt.

Valdīja klusums.

Šajā vēlajā stundā pilsētas guļamrajonā bija iestājies kaut kāds nepareizs klusums, pārāk nepareizs. Itin kā visi būtu ierāvušies savos dzīvokļos, pārvilkuši segas pāri galvām — un nu klusē. Nevis guļ, bet klusē. Vien zili un sarkani plankumi zibsnīja logu rūtīs — visur darbojās televizori. Tas jau bija kļuvis par pieradumu: kad smagi ap sirdi, kad bail — ieslēgt televizoru un skatīties jebko, gan ziņas, gan šovus. Ļaudis neredz mijkrēšļa pasauli, bet viņi jūt tās tuvošanos.

—     Olga, ko teiksi par šo virpuli? — es pajautāju.

—     Nepārvarams.

Kā skaldīt noskaldīja.

Stāvēju nama durvju priekšā, lūkodamies uz virpuļa kātu, lokanu kā ziloņa snuķis. Pagaidām nebija vēlēšanās iet iekšā.

—     Kad… kādiem jābūt virpuļa izmēriem, lai tu varētu to noslāpēt?

Olga domāja.

—    Augstumā kādi pieci metri. Tad vēl ir izredzes. Ja trīs metri — noteikti.

—      Bet meitēns paliks dzīvs?

—     Iespējams.

Kaut kas nedeva mieru. Šajā nenormālajā klusumā, kad pat mašīnas centās nolemtajam rajonam apbraukt apkārt ar līkumu, kaut kādas skaņas tomēr bija palikušas…

Tad es sapratu. Smilkstēja suņi. Visos dzīvokļos, visās mājās, visā apkārtnē — nelaimīgie dzīvnieki klusiņām, žēlīgi, bezpalīdzīgi sūdzējās saviem saimniekiem. Viņi redzēja tuvojamies inferno.

—    Olga, informāciju par meiteni. Visu.

—     Svetlana Nazarova. Divdesmit pieci gadi. Ārste, terapeite, strādā septiņpadsmitajā poliklīnikā. Nakts Sardzes uzmanību nav piesaistījusi. Maģiskās spējas nav novērotas. Vecāki un jaunākais brālis dzīvo Bratejevā, ar viņiem kontakti epizodiski, pārsvarā pa telefonu. Četras draudzenes, ar viņām šobrīd strādā, pagaidām viss tīrs. Attiecības ar apkārtējiem normālas, pārāk liela nepatika nav konstatēta.

—    Ārste, — es domīgi noteicu. — Tas var būt pavediens, Olga. Kāds vecis vai vecene… neapmierināti ar ārstēšanu. Dzīves pēdējos gados parasti vērojama latento maģisko spēju pastiprināšanās…

—     Tas tiek pārbaudīts, — Olga atbildēja. — Pagaidām tādas informācijas nav.

Nūja. Muļķīgi minējumi, ar meiteni pusi dienas strādāja par mani daudz spējīgāki speciālisti.

—     Kas vēl?

—     Pirmā asinsgrupa. Nopietnu slimību nav bijis, palaikam viegla kardiaļģija. Pirmais seksuālais kontakts septiņpadsmit gadu vecumā, ar vienaudzi, tīrās ziņkārības dēļ. Četri mēneši laulībā, nu jau divus gadus šķīrusies, ar bijušo vīru attiecības normālas. Bērnu nav.

—    Vīra maģiskās spējas?

—     Nulle. Tāpat viņa jaunajai sievai. Pārbaudīts pirmām kārtām.

—     Ienaidnieki?

—    Darbā divas nelabvēles. Turpat arī divi atraidīti pielūdzēji. Pirms pusgada klasesbiedrs mēģināja sarunāt viltotu slimības lapu.

—     Un?

—    Atteica.

—     Kas to būtu domājis. Kādas viņiem visiem attiecības ar maģiju?

—     Praktiski nekādas. Nelabvēlības pakāpe — sadzīves līmenī. Maģiskās spējas visiem vājas. Tādam virpulim noteikti par mazām.

—     Mirušie pacienti? Pēdējā laikā?

—    Tādu nav.

—     Kurš tad viņu galu galā nolādējis? — es uzdevu retorisku jautājumu. Jā, tagad ir skaidrs, kāpēc Sardze nonāca strupceļā. Gluži vienkārši Svetlana ir izrādījusies paimeitiņa. Divdesmit piecu gadu vecumā tikai pieci ienaidnieki — ar to vajag lepoties.

Olga klusēja.

—    Vajadzētu iet, — es teicu. Atskatījos uz logu, kur vīdēja puišu silueti. Kāds no apsardzes man pamāja ar roku. — Oļa, bet kā strādāja Ignats?

—     Standarts. Iepazīšanās uz ielas, “nedrošā inteliģenta” variants. Kafija bārā. Sarunas. Objekta simpātiju līmenis ātri pieauga, Ignats sāka forsēt. Nopirka šampanieti un liķieri, viņi atnāca uz šejieni.

—    Tālāk.

—    Virpulis sāka augt.

—     Iemesls?

—     Iemesla nav. Ignats viņai iepatikās, vēl jo vairāk, viņa sāka izjust spēcīgu tieksmi. Taču tobrīd virpulis sāka izplesties, katastrofiskā ātrumā. Ignats nomainīja trīs uzvedības stilus, panāca nepārprotamu piedāvājumu palikt pa nakti, un tad virpulis kļuva sprādzienbīstams. Ignatu atsauca. Virpulis stabilizējās.

—     Kādā veidā viņu atsauca?

Es jau biju pārsalis, un zābakos jautās pretīgs mitrums. Un es vēl arvien nebiju gatavs kaut ko uzsākt.

—      “Slimā māte.” Zvans uz mobilo, saruna, atvainošanās, solījums piezvanīt nākamajā dienā. Viss bija kārtībā, objektam neradās nekādas aizdomas.

—     Un virpulis stabilizējās?

Olga brīdi klusēja, droši vien sazinājās ar analītiķiem.

—     Pat nedaudz samazinājās. Par trim centimetriem. Bet tas varēja būt arī parastais atslābums pēc barojošās enerģijas plūsmas pārtrūkšanas.

Kaut kas tajā visā bija. Tikai es nekādi nespēju formulēt neskaidrās aizdomas.

—     Olga, kur atrodas viņas iecirknis?

—    Tepat, visapkārt. Arī šis nams. Pie viņas bieži nāk slimnieki.

—     Lieliski. Tādā gadījumā iešu kā pacients.

—     Vajadzēs palīdzēt, simulējot meitenes atmiņu?

—     Pats tikšu galā.

—     Šefs akceptē, — pēc pauzes atbildēja Olga. — Darbojies. Tava maska — Antons Gorodeckis, programmētājs, neprecējies, uzskaitē trīs gadus, diagnoze — kuņģa čūla, dzīvo šajā mājā, sešdesmit ceturtais dzīvoklis. Dzīvoklis šobrīd tukšs, ja vajadzēs, nodrošināsim aizmuguri.

—    Trīs gadus nepavilkšu, — es atzinos. — Gads. Augstākais, viens gads. «

—     Labi.

Es paskatījos uz Olgu, viņa uz mani — ar savu stingo putna skatienu, kurā tomēr jautās kaut kas no tās netīrās, aristokrātiskās sievietes, kura dzēra konjaku manā virtuvē.

—     Veiksmi, — Olga novēlēja. — Pamēģini samazināt virpuli, kaut vai desmit metrus nomet… tad es riskēšu.

Putns pacēlās gaisā un pēc mirkļa ienira mijkrēslī kaut kur visdziļākajos slāņos.

Nopūtos un devos uz durvīm.

Virpuļa snuķis sašūpojās un mēģināja mani aizsniegt. Es pastiepu pretī plaukstas, salicis tās Ksamadi zīmē, noraidījuma zīmē.

Virpulis notrīcēja un atsprāga atpakaļ. Viņš nebija nobijies, visticamāk, ievēroja spēles noteikumus. Tik milzīgam inferno jau piemīt saprāta iedīgļi, tas drīzāk atgādina negantu un pieredzējušu kamikadzi, nevis trulu, paštēmējošu raķeti. Izklausās smieklīgi: pieredzējis kamikadze. Bet, runājot par Tumsu, šis termins ir precīzs. Ielaužoties cilvēku pasaulē, inferno virpulis ir nolemts bojāejai, taču mirst tikai viena lapsene no visa milzīgā spieta.

—     Tava stundiņa vēl nav situsi, — es sacīju. Inferno, protams, neatbildēs, taču man gribējās to pateikt.

Pagāju garām virpuļa kātam. Virpulis šķita veidots no zilganmelna stikla, kas ieguvis gumijas elastīgumu. Tā ārējā virsma bija gandrīz nekustīga, bet dziļumā, kur zilganmelnais vērtās necaurredzamā tumsā, viss rotēja ārprātīgā ātrumā.

Varbūt man nebija taisnība. Varbūt ir gluži otrādi — tā stunda jau ir situsi…

Mājas durvīm nebija pat koda atslēgas, pareizāk sakot — tā bija, taču salauzta un izķidāta. Normāli. Neliels sveiciens no Tumsas. Es jau biju iemācījies nepievērst uzmanību niecīgajiem Tumsas plankumiņiem, uzrakstiem un netīru apavu nospiedumiem uz sienām, saplēstajām lampiņām un piegānītajiem liftiem. Taču šobrīd biju uzvilkts līdz pēdējam.

Man nevajadzēja precīzu adresi. Es jutu meitenes auru — kāpēc gan nevarētu laulībā pabijušu dēvēt par meiteni, tā drīzāk ir vecuma kategorija, — es zināju, kurp jāiet, es jau saredzēju visu viņas dzīvokli, precīzāk sakot, nevis redzēju, bet gan pilnībā uztvēru.

Vienīgais, ko joprojām nezināju, — kā lai aizvāc šo pretīgo virpuli…

Apstājos durvju priekšā. Durvis nebija no metāla, pavisam parastas, un tas šķita mazliet dīvaini, jo dzīvoklis bija pirmajā stāvā, turklāt ārdurvju atslēga bija salauzta. Dziļi ieelpoju un piezvanīju pie durvīm. Vienpadsmitā vakara stunda. Diezgan vēls, protams.

Izdzirdēju soļus. Nekādas skaņu izolācijas…

7. NODAĻA

Viņa atvēra durvis uzreiz. Neko nepajautāja, nepaskatījās durvju actiņā, neuzlika ķēdīti. Maskavā! Naktī! Viena pati dzīvoklī! Virpulis bija nosūcis gandrīz visu viņas piesardzību, to pašu, kurai pateicoties viņa bija dažas dienas noturējusies. Tieši tā viņi parasti aiziet bojā — cilvēki, kuriem uzlikts lāsts…

Taču Svetlanas izskats liecināja, ka pagaidām viss ir kārtībā. Ja nu vienīgi ēnas zem acīm, bet tikpat labi tās norādīja uz negulētu nakti. Un apģērbs… svārciņi, eleganta jaciņa, kurpītes, it kā gaidījusi kādu vai saposusies, lai izietu.

—     Labvakar, Svetlana, — es sacīju, pamanījis viņas acīs nojausmu, ka esmu kaut kur redzēts. Protams, viņa mani miglaini atcerējās no vakardienas. Un šo brīdi, kad meitene jau sapratusi — viņa mani pazīst, tikai nespēj atcerēties, kur tieši satikusi, — vajadzēja izmantot.

Cauri mijkrēslim pastiepos līdz meitenes apziņai. Saudzīgi, jo virpulis virs viņas galvas turējās kā pielīmēts un varēja reaģēt jebkurā mirklī. Saudzīgi, jo es negribēju viņu piemānīt.

Pat vēlot viņai tikai labu.

Tikai pirmajā reizē tas viss šķiet interesanti un smieklīgi. Ja tikpat interesanti ir arī turpmāk, tev Nakts Sardzē nav vietas. Viena lieta — izmainīt morālos imperatīvus, turklāt uz labo pusi. Pavisam cita — iejaukties cilvēka atmiņā. Šāda iejaukšanās ir neizbēgama, to nākas bieži darīt, tā ir Līguma sastāvdaļa, arī mūsu ieniršana un izniršana no mijkrēšļa izraisa cilvēkā īslaicīgu amnēziju.

Taču, ja tev kādreiz spēlēšanās ar cilvēka atmiņu sagādās baudu — laiks iet prom.

—     Labvakar, Anton. — Viņas balss tikko jaušami notrīsēja, kad es viņu piespiedu atcerēties to, kas nekad nebija bijis.

—    Tev kaut kas noticis?

Es skābi pasmaidīju un papliķēju sev pa vēderu. Svetlanas atmiņā pašreiz plosījās vētra. Es nebiju tik liels meistars, lai iedvestu viņai pilnībā konstruētu viltus atmiņu. Par laimi, šoreiz pietika ar dažiem mājieniem, tālāk viņa sevi šmauca pati. Manu tēlu viņa lipināja kopā no kāda man pēc izskata līdzīga sensena paziņas, no kāda cita, senāka cilvēka, kuru pazinusi pavisam īsu laiku un kura raksturs bija viņai šķitis simpātisks, no apmēram divdesmit mana vecuma pacientiem, no vairākiem šajā pašā mājā dzīvojošiem kaimiņiem. Es tikai piesardzīgi kontrolēju procesu, palīdzēdams Svetlanai izveidot pilnvērtīgu tēlu. Labs cilvēks… neirastēniķis… nudien bieži slimo… mazliet flirtē, bet tikai mazliet — iekšēji ļoti nedrošs… dzīvo šajā mājā.

—     Sāp? — viņa daudzmaz saņēmās. Patiesi laba ārste. Ārste pēc aicinājuma.

—     Nedaudz. Vakar iedzēru. — Viss mans izskats pauda nožēlu.

—     Es taču jūs brīdināju, Anton… nāciet iekšā…

Es iegāju, aizvēru durvis — meitene par tām nelikās ne zinis. Izģērbdamies ātri visu nopētīju gan ar parasto skatienu, gan caur mijkrēsli.

Lētas tapetes, uz grīdas nodriskāts paklājiņš, veci zābaciņi, pie griestiem lampa ar tradicionālo stikla abažūru, pie sienas draņķīgs ķīniešu radiotelefons. Diezgan trūcīgi. Viss tīrs. Ikdienišķs. Un ne jau tur tā vaina, ka iecirkņa ārsta amats ir niecīgi atalgots. Drīzāk — pašā meitenē trūka tieksmes pēc mājīguma. Slikti… ļoti slikti…

Mijkrēšļa pasaulē dzīvoklis atstāja daudz labāku iespaidu. Nekur nemanīja pretīgu floru, nebija nekādu Tumsas pēdu. Izņemot melno virpuli, protams. Tas valdīja… nu es redzēju to visu, no rotējošā kāta virs meitenes galvas līdz pat ziedkopai, kas bija izpletusies trīsdesmit metru augstumā.

Es iegāju nopakaļ Svetlanai vienīgajā istabā. Šeit bija mājīgāk. Kā silts oranžs plankums izgaismojās dīvāns, turklāt ne viss, bet gan pats stūrītis blakus vecmodīgai stāvlampai. Divas sienas nosedza grāmatplaukti, sakrauti viens otram virsū, pavisam septiņi līmeņi… Skaidrs.

Es sāku viņu izprast. Nevis kā mana darba objektu, nezināma Tumšā maga iespējamo upuri, netīšo katastrofas vaininieci, bet gan kā cilvēku. Grāmatu lasītāja kopš bērnības, sevī ierāvusies un kompleksiem pilna, ar pamatīgu gūzmu smieklīgu ideālu un bērnišķu ticību skaistajam princim, kurš viņu meklē un noteikti atradīs. Ārstes darbs, dažas draudzenes, daži draugi un ļoti, ļoti daudz vientulības. Apzinīga, komunisma cēlāja kodeksam līdzīga attieksme pret darbu, retas pasēdēšanas kafejnīcā un retas iemīlēšanās. Un vakari, kas viens no otra ne ar ko neatšķiras, uz dīvāna, ar grāmatu, ar turpat blakus nomestu telefonu, ar televizoru, kas murmulē kaut ko ziepjaini nomierinošu.

Cik gan jūsu ir daudz vēl šobaltdien, nenoteikta vecuma meiteņu un zēnu, kurus izaudzinājuši vecāki no sešdesmito gadu paaudzes. Cik jūsu ir daudz — nelaimīgo, kuri neprot kļūt laimīgi. Tā vien gribas jūs pažēlot, jums palīdzēt. Pieskarties caur mijkrēsli — tik tikko, vieglītēm. Piešķirt mazliet pašpārliecinātības, kādu lāsīti optimisma, kādu gramu gribasspēka, ironijas graudiņu. Palīdzēt jums, lai jūs spētu palīdzēt citiem.

Nedrīkst.

Katrs Labo spēku darbs — piekrišana Ļauno spēku atbildes aktivitātēm. Līgums! Sardzes! Pasaules līdzsvars?

Paciet visu vai arī sajūc prātā, pārkāp likumu, spraucies cauri pūlim, dāļādams ļaudīm nelūgtas dāvanas, dragādams likteņus un gaidīdams, no kura stūra tev iznāks pretī bijušie draugi un mūžīgie ienaidnieki, lai iesprostotu tevi mijkrēslī. Uz mūžu mūžiem…

—      Kā klājas jūsu māmiņai, Anton?

Patiesi. Man, pacientam Antonam Gorodeckim, ir veca māte. Mātei ir osteohondroze un pilns komplekts vecumdienu slimību. Ari viņa ir Svetlanas paciente.

—     Tā nekas, viss kārtībā. Man gan kaut kā…

—     Atgulieties.

Sarāvu uz augšu kreklu un svīteri, nogūlos uz dīvāna. Svetlana apsēdās blakus. Pārslidināja siltus pirkstus pār manu vēderu, nez kāpēc iztaustīja aknas.

—     Sāp?

—     Nē… pašreiz nē.

—     Cik jūs izdzērāt?

Es atbildēju uz jautājumiem, sameklēdams atbildes meitenes atmiņā. Nepavisam nevajadzēja izlikties par galīgi beigtu. Jā… sāpes ir trulas, vājas… Pēc ēšanas… Te mazliet iesmeldzās…

—     Pagaidām vēl gastrīts, Anton… — Svetlana noņēma rokas. — Pats saprotat, nav par ko priecāties. Es tūlīt izrakstīšu zāles…

Viņa piecēlās, aizgāja līdz durvīm, noņēma no pakaramā somiņu.

Visu šo laiku es vēroju virpuli. Nekas nenotika, mana ierašanās nebija izraisījusi inferno pieaugšanu, taču arī vājāks tas nepalika.

—      Anton… — Balss skanēja cauri mijkrēslim, tā bija

Olga. — Virpulis samazinājās par trim centimetriem. Tu kaut kad esi izdarījis pareizu gājienu. Domā, Anton.

Pareizs gājiens? Kad? Es neko nebiju darījis, tikai izdomāju ieganstu vizītei!

—     Anton, jums vēl ir palicis omezsl — Svetlana apsēdās pie galda un paskatījās uz mani. Bāzdams kreklu biksēs, es pamāju:

—     Jā, dažas kapsulas.

—     Kad pāriesiet mājās, iedzeriet vienu. Bet rīt nopērciet vēl. Jādzer divas nedēļas, pirms miega.

Svetlana acīmredzami bija to ārstu skaitā, kuri tic tabletēm. Mani tas nemulsināja, es arī tām ticēju. Mēs, Citādie, pret zinātni izjūtam iracionālu bijību pat tajos gadījumos, kad pietiktu ar elementāru maģisku iedarbību, un stiepjam roku pēc analgīna un antibiotikām.

—     Svetlana… atvainojiet par jautājumu. — Es vainīgi nodūru skatienu. — Vai jums ir nepatikšanas?

—     Kāpēc jūs tā domājat, Anton? — Viņa nepārstāja rakstīt un pat nepalūkojās uz mani. Taču saspringa.

—      Man tā šķiet. Vai jums kāds nodarījis pāri?

Meitene nolika pildspalvu, paskatījās — ar ziņkāri un

nelielu simpātiju.

—     Nē, Anton. Ko jūs. Laikam ziema vainīga. Pārāk gara ziema.

Viņa samāksloti pasmaidīja, un inferno virpulis virs viņas sašūpojās, plēsīgi sakustināja kātiņu…

—      Debesis pelēkas, pasaule pelēka. Un neko negribas darīt… viss zaudējis jēgu. Es esmu nogurusi, Anton. Bet atnāks pavasaris — un viss pāries.

—     Svetlana, jums ir depresija, — es izgrūdu, pirms paspēju apjēgt, ka esmu atradis diagnozi viņas pašas apziņā. Taču meitene tam nepievērsa uzmanību.

—     Droši vien. Nekas, gan atspīdēs saulīte… Paldies, ka esat tik iejūtīgs, Anton.

Šoreiz smaids jau bija neviltotāks, kaut tik un tā samocīts.

Cauri mijkrēslim atskanēja Olgas čuksti:

—     Anton, vēl par desmit centimetriem mazāk! Virpulis samazinās! Anton, analītiķi strādā, turpini runāties!

Ko es daru pareizi?

Šis jautājums ir krietni bīstamāks nekā — “ko es daru nepareizi?”. Ja tu esi kļūdījies, pietiek, ja krasi maini uzvešanos. Turpretim, ja esi trāpījis mērķī, pats to neapzinādamies, — sauc palīgā. Grūti būt sliktam šāvējam, kas neviļus trāpījis desmitniekā un tagad pūlas atcerēties, kā turējis ieroci, piemiedzis aci, ar kādu spēku pirksts nospiedis gaili… un nevēlas atzīties, ka lodi mērķī novirzījusi nevīžīga vēja pūsma.

Pieķēru sevi, ka sēžu un skatos uz Svetlanu. Bet viņa uz mani, klusēdama, nopietni.

—      Atvainojiet, — es sacīju. — Svetlana, atvainojiet, Dieva dēļ. Ielaužos pie jums vēlā vakarā, bāžu degunu, kur nevajag…

—     Nekas. Man, Anton, ir pat patīkami. Vai nevēlaties — es uzliešu tēju?

—      Mīnus divdesmit centimetri, Anton! Piekrīti!

Pat šie centimetri, par kuriem samazinās bezprātīgā inferno virpulis, ir likteņa dāvana. Tās ir cilvēku dzīvības. Desmitiem vai pat simtiem cilvēku dzīvību, kas izrautas no neglābjamas katastrofas. Nezinu, kādā veidā, taču es pastiprinu Svetlanas pretošanās spējas. Un virpulis sāk gaist.

—      Paldies, Svetlana, ar lielāko prieku.

Meitene piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Es gāju nopakaļ. Nolāpīts, kas te notiek?

—     Anton, gatava provizoriska analīze…

Man šķita, ka ar aizkariem aizsegtajā logā pazibēja balts putna siluets — tas aiztraucās gar sienu, sekodams Svetlanai.

—     Ignats strādāja pēc vispārējās shēmas. Komplimenti, ieinteresētība, dievināšana, iemīlēšanās. Tas viss viņai patika, taču izraisīja virpuļa augšanu. Tu, Anton, izmanto citu paņēmienu — līdzjūtību. Turklāt pasīvu.

Rekomendācijas trūka, tātad analītiķi vēl nebija izdarījuši secinājumus. Taču tagad es vismaz zināju, kā rīkoties turpmāk. Skumji skatieni, līdzjūtīgi smaidi… jādzer tēja un jāsaka: “Tev ir nogurušas acis, Svēta…”

Mēs taču pāriesim uz “tu”, vai ne? Noteikti pāriesim. Nešaubos.

—     Anton?

Es pārāk ilgi biju uz viņu skatījies. Svetlana sastinga pie plīts ar smagu, nespodri norasojušu tējkannu rokā. Viņa nenobijās, šī sajūta viņai jau sen bija zudusi, melnais virpulis to bija izsūcis pa tīro. Vistticamāk, meitene samulsa.

—      Kaut kas nav kārtībā?

—     Jā. Es jūtos neērti, Svetlana. Ierados nakts vidū, uzkrāvu jums savas sūdzības un vēl paliku dzert tēju…

—     Es pati lūdzu jūs palikt, Anton. Ziniet, šodien tik dīvaina diena, ka būt vienai… Un ja nu to uztver kā honorāru par vizīti? Ja jūs paliktu un ar mani parunātos, — Svetlana steidzīgi precizēja.

Es pamāju. Jebkurš vārds varēja izrādīties kļūda.

—       Virpulis vēl par piecpadsmit centimetriem mazāks. Anton, tu esi izvēlējies pareizo taktiku!

Kā tie nolāpītie analītiķi nesaprot, ka es neko neesmu izvēlējies! Es liku lietā Citādā spējas, lai iekļūtu svešā dzīvoklī, iespraucos svešā apziņā, lai šeit varētu uzturēties ilgāk… un tagad vienkārši peldu pa straumi.

Un ceru, ka upe nogādās mani tur, kur vajadzīgs.

—     Anton, ievārījumu gribat?

—Jā…

Trakā tējas dzeršana. Kur nu Kerols! Vistrakākās tējas dzeršanas notiek ne jau truša alā, pie viena galda ar vājprātīgo Cepurnieku, Susuriņu un Marta Zaķi. Maza virtuvīte mazā dzīvoklītī, vēl no rīta uzlietais tējas stiprums, kam pieliets verdošs ūdens, aveņu ievārījums trīslitru burkā — lūk, skatuve, kur neatzīti aktieri spēlē pavisam īstu trako tējas dzeršanu. Šeit un tikai šeit tiek izrunāti vārdi, kurus citkārt nekad neviens neizrunās. Šeit ar burvju mākslinieka žestu no tumsas izrauj mazus, zemiskus noslēpumus, izvelk no bufetes ģimenes pīšļus, atrod cukurtraukā sauju ciānkālija. Un tu domādams neizdomāsi ieganstu, lai pieceltos un aizietu, jo tev laikus ielej vēl tēju, piedāvā ievārījumu un pabīda tuvāk cukurtrauku bez vāciņa…

—     Anton, es jūs pazīstu jau veselu gadu…

Ēna — viegla apjukuma atblāzma meitenes acīs. Atmiņa iztapīgi aizpilda tukšumus, atmiņa pasaka priekšā izskaidrojumu, kādēļ gan es, tik simpātisks un jauks cilvēks, esmu viņai tikai pacients.

—     Kaut arī tikai sakarā ar darbu, taču tagad… Es nez kāpēc gribu ar jums parunāties… kā ar kaimiņu. Kā ar draugu. Tas nekas?

—      Protams, Svēta.

Pateicīgs smaids. Manam vārdam grūti atrast pamazināmo formu, Antoška — tas jau būtu par daudz, pārāk straujš solis.

—     Paldies, Anton. Zini… es patiešām jūtos kā no laivas izmesta. Nu jau kādas trīs dienas.

Protams. Grūti palikt laivā, ja virs tevis atvēzēts Neme- zīdas zobens. Acu gaismu zaudējušās, negantās, no mirušo dievu varas atsvabinājušās Nemezīdas zobens…

—     Šodien pat… Ak, lai nu paliek…

Viņa gribēja man izstāstīt par Ignatu. Viņa nesaprot, kas ar viņu noticis, kāpēc gadījuma pazīšanās gandrīz beigusies gultā. Viņai šķiet, ka viņa jūk prātā. Visiem cilvēkiem, kas nokļuvuši Citādo darbības sfērā, reiz iešaujas prātā līdzīga doma.

—     Svetlana… varbūt jūs… varbūt tu esi ar kādu sastrīdējusies?

Brutāls gājiens. Taču es steidzos, steidzos, pats nezinādams, kāpēc. Virpulis pagaidām ir stabils, tam pat piemīt tendence samazināties. Tomēr es steidzos.

—     Kāpēc tu tā domā?

Svetlana nav izbrīnīta un neuztver jautājumu pārāk personiski. Es paraustu plecus un mēģinu paskaidrot:

—     Man tā bieži gadās.

—     Nē, Anton. Es ne ar vienu neesmu sastrīdējusies. Ne ar vienu, un nav jau, par ko. Kaut kas manī pašā…

Tu maldies, meitenīt. Tu pat nespēj iedomāties, cik pamatīgi maldies. Virs tevis karājas tik milzīga vērpete, kāda sastopama reizi gadsimtā. Un tas nozīmē, ka tevi kāds neieredz ar tādu spēku, kāds reti atvēlēts cilvēkam… vai Citādajam.

—     Droši vien vajag atpūsties, — es ieteicu. — Kaut kur aizbraukt… uz dziļu nomali…

To pateicis, es piepeši nodomāju, ka problēmas atrisinājums rokā. Kaut arī nepilnīgs, kaut arī, tāpat kā iepriekš, pašai Svetlanai tas nozīmē nāvi. Uz nomali. Uz taigu, tundru, Ziemeļpolu. Un tur notiks vulkāna izvirdums, nokritīs asteroīds vai spārnotā raķete ar kodolgalviņu. Inferno izlauzīsies, taču cietīs vienīgi pati Svetlana.

Cik labi, ka šāds risinājums mums ir tikpat nepieņemams kā Tumšā maga piedāvātā slepkavība.

—      Par ko domā, Anton?

—     Svēta, kas ar tevi atgadījies?

—     Anton, pārāk strauji! Nomaini tēmu, Anton!

—    Vai tiešām to var pamanīt?

—     Jā.

Svetlana nolaida skatienu. Es joprojām gaidīju Olgas kliedzienu, ka melnais virpulis uzsācis savu pēdējo, katastrofālo pieaugšanu, ka visu esmu sabojājis, samaitājis un kopš šī brīža uz manas sirdsapziņas ir tūkstošiem cilvēku dzīvību… Olga klusēja.

—     Es nodevu…

—     Ko?

—     Es nodevu savu māti.

Viņas skatiens bija nopietns, nebūt ne kā cilvēkam, kas izdarījis nelietību un ar to zemiski dižojas.

—     Nesaprotu. Svēta…

—      Mana māte ir slima, Anton. Nieres. Nepieciešama regulāra hemodialīze… Bet tā palīdz tikai daļēji. Nu, vispār… man piedāvāja… pārstādīšanu.

—     Kāpēc tev? — es joprojām nesapratu.

—     Man piedāvāja, lai es atdodu vienu nieri. Mātei. Gandrīz simtprocentīgi droši, ka izdotos, es pat visas analīzes izgāju… pēc tam atteicos. Es… es baidos.

Es klusēju. Nu jau viss bija skaidrs. Kaut kas patiešām bija iedarbojies, manī bija kaut kas tāds, kas noskaņoja Svetlanu labvēlīgi un pamudināja pilnībā atklāties. Māte.

Māte!

—      Tu esi malacis, Anton. Mūsējie jau ceļā. — Olgas balss gavilēja. Kā gan citādi — mēs bijām atraduši Tumšo magu!

—     Padomā tikai… Pirmā kontakta laikā neviens neko nesajuta, nosprieda, ka pa tukšo… Malacis. Nomierini viņu, Anton, runā, mierini…

Mijkrēslī ausis neaizbāzīsi. Klausies, ko tev saka.

—     Svetlana, nevienam nav tiesību kaut ko tādu pieprasīt…

—      Jā. Protams. Es izstāstīju mammai… Un viņa lika aizmirst. Pateica, ka padarīšot sev galu, ja es izlemšu ko tamlīdzīgu. Ka viņai… tik un tā jāmirst. Un man nav ko sevi izkropļot. Nevajadzēja viņai neko teikt. Vajadzēja atdot nieri. Būtu uzzinājusi pēc tam, pēc operācijas. Ar vienu nieri pat dzemdēt var… ir bijuši precedenti.

Nieres. Cik dumji. Tāds sīkums. īstam baltajam magam — stundas darbs. Taču mums nav atļauts ārstēt, katra īsta izdziedēšana ir indulgence Tumšajam magam — atļauja nolādēt, noskaust. Un māte… pašas māte, nemaz negribēdama, mirkļa emociju uzplūdā, runādama pavisam ko citu, aizliedzot meitai pat domāt par operāciju, nolād viņu.

Un uzblīst drausmīgais, melnais virpulis.

—     Es tagad nezinu, ko man darīt, Anton. Visu laiku nodarbojos ar muļķībām. Šodien pat gandrīz vai iemetos gultā ar nepazīstamu cilvēku. — Svetlana tomēr izlēma to pateikt, kaut gan droši vien tas prasīja ne mazāk spēka kā stāsts par māti.

—                   Svēta, vienmēr kaut ko var izdomāt, — es iesāku.

—    Saproti, pats galvenais — nenolaist rokas un pārstāt bez vajadzības sevi šaustīt…

—     Anton, es taču to speciāli pateicu! Es zināju, ko viņa atbildēs! Es gribēju, lai man aizliedz! Viņai vajadzētu mani, šo nolāpīto muļķi, nolādēt!

Svetlana, tu nezini, cik lielā mērā tev taisnība… Neviens nezina, kādi mehānismi tikuši iedarbināti, kas notiek mijkrēslī un kāda ir atšķirība starp sveša cilvēka lāstu un mīļotā cilvēka lāstu, dēla lāstu, mātes lāstu. Tikai mātes lāsts ir visbriesmīgākais.

—     Mierīgi, Anton.

Olgas balss mani acumirklī atskurbināja.

—    Anton, pārāk vienkārši. Tu kādreiz esi strādājis ar mātes lāstiem? ,

—     Nē, — es sacīju. Skaļi sacīju, atbildot vienlaikus gan Svetlanai, gan Olgai.

—     Es esmu vainīga. — Svetlana pašūpoja galvu. — Paldies, Anton, bet es patiešām esmu vainīga.

—                  Es gan esmu strādājusi, — atskanēja no mijkrēšļa.

—    Anton, mīļais, tas izskatās pavisam citādi! Mātes dusmas — spilgts, melns zibsnis un liela vērpete. Taču tā izgaist vienā mirklī. Gandrīz vienmēr.

Var jau būt. Es nesāku strīdēties. Olga ir speciāliste jomā, kas attiecas uz lāstiem, daudz ko pieredzējusi. Jā, protams, paša bērnam ļaunu nevēlēsi… uz ilgu laiku noteikti nevēlēsi… Tomēr gadās izņēmumi.

—     Izņēmumi ir iespējami, — Olga piekrita. — Viņas māti tūlīt pārbaudīs pilnīgi. Bet… es tavā vietā necerētu uz tik ātru veiksmi.

—     Svetlana, — es pajautāju. — Bet citas iespējas nav? Palīdzēt tavai mātei kaut kā citādāk? Bez transplantācijas?

—     Nē. Es esmu ārste, es zinu. Medicīna nav visspēcīga.

—     Bet ja ne medicīna?

Viņa saminstinājās.

—     Par ko tu runā, Anton?

—     Neoficiālā medicīna, — es sacīju. — Tautas medicīna.

—    Anton…

—     Es saprotu, Svetlana, tam grūti noticēt, — es steidzos pateikt. — Ir papilnam šarlatānu, afēristū, psihiski slimu cilvēku. Bet vai patiešām viss ir meli?

—    Anton, parādi man vienu cilvēku, kurš būtu izdziedinājis pa īstam smagu slimību. — Svetlana ironiski paskatījās uz mani. — Tikai nestāsti par viņu, bet parādi. Pašu šo cilvēku un viņa pacientus. Vēlams — pirms un pēc ārstēšanas. Tad ticēšu, visam noticēšu. Ekstrasensiem, hīleriem, baltās un melnās maģijas maģistriem…

Es neviļus nodrebinājos. Pāri meitenei nokarājās krāšņākais pierādījums “melnās” maģijas pastāvēšanai, to varēja izmantot kā piemēru mācību grāmatās.

—     Varu parādīt, — es iesāku. Un atcerējos, kā vienreiz uz ofisu atstiepa Daņilu. Tā bija parasta sadursme… ne gluži ierindas sadursme, taču arī ne pārāk smaga. Viņam vienkārši nepaveicās. Ņēma ciet vilkaču ģimeni par kaut kādu sīku Līguma pārkāpumu. Ja vilkači būtu padevušies, viss beigtos ar ātru lietas izskatīšanu, piedaloties abām Sardzēm.

Vilkači bija izlēmuši pretoties. Domājams, viņi bija kaut ko pastrādājuši… kaut ko asiņainu, par ko Nakts Sardze nezināja un tagad nekad vairs neuzzinās. Daņila gāja pirmais, un viņu pamatīgi saplosīja. Kreisā plauša, sirds, dziļš ievainojums aknās, viena niere izrauta vispār pa tīro.

Daņilu lāpīja šefs, palīdzēja gandrīz viss Sardzes personāls, visi, kam tobrīd bija pietiekami daudz spēka. Es stāvēju trešajā lokā, mūsu uzdevums galvenokārt bija novērst ārējo ietekmi, nevis papildināt šefa enerģiju. Un tomēr šad tad es uzmetu skatienu Daņilam. Viņš iegremdējās mijkrēslī gan kopā ar šefu, gan viens pats. Ar katru atgriešanās reizi viņa brūces gāja mazumā. Tas izskatījās ļoti efektīgi, tomēr daudz pūļu neprasīja, jo brūces bija svaigas un nebija likteņa ieplānotas. Bet es nešaubījos, ka šefs spēj izārstēt Svetlanas māti. Pat ja viņas likteņa pavedienam tuvākajā nākotnē jāpārtrūkst, ja viņa noteikti nomirs. Izārstēt ir iespējams. Nāve iestāsies citu iemeslu dēļ…

—     Vai tev nemaz nav bail kaut ko tādu runāt, Anton?

Es paraustīju plecus. Svetlana nopūtās.

—     Dāvāt cerību — tā taču ir atbildība. Anton, es neticu brīnumiem. Taču šobrīd esmu gatava noticēt. Tevi tas nebiedē?

Es ieskatījos viņai acīs.

—     Nē, Svetlana. Es baidos no daudzām lietām. Taču pavisam citām.

—    Anton, virpulis samazinājies par divdesmit centimetriem. Šefs lūdz tev pateikt, Anton, ka tu esi malacis.

Man kaut kas viņas balsī nepatika. Saruna cauri mijkrēslim atšķiras no parastas sarunas, un tomēr emocijas var sajust.

—     Kas noticis? — es noprasīju cauri mirušajam, pelēkajam plīvuram.

—     Strādā tālāk, Anton.

—     Es arī gribētu būt tik pārliecināta, — sacīja Svetlana. Paskatījās uz loga pusi. — Nedzirdēji? Kaut kas it kā noča- bēja…

—    Vējš, — es ieminējos. — Vai kāds pagāja garām.

—     Olga, runā taču!

—    Ar virpuli viss kārtībā, Anton. Lēni sarūk. Kaut kādā veidā tu pastiprini viņas iekšējās pretošanās spējas. Aprēķini rāda, ka uz rīta pusi virpulis samazināsies līdz nosacīti drošam līmenim. Es varēšu ķerties pie darba.

—    Kur tad problēma? Olga, ir problēma, es jūtu!

Viņa klusēja.

—     Olga, mēs esam partneri?

Tas līdzēja. Es šobrīd neredzēju balto pūci, taču zināju, ka viņas acis iemirdzas un viņa uz mirkli ieskatās pa logu štāba telpā. Šefam un novērotājam no Tumšo puses — abiem tieši sejā.

—     Problēma ar zēnu, Anton.

—    Ar Jegoru?

—     Par ko tu domā, Anton? — Svetlana jautāja. Grūti sarunāties vienlaikus reālajā un mijkrēšļa pasaulē.

—     Par to, ka būtu labi, ja mācētu sadalīties divos Antonos.

—     Anton, tava misija ir nesalīdzināmi svarīgāka.

—     Olga, stāsti.

—     Es nesaprotu, Anton. — To teica Svetlana.

—     Zini, es sapratu — kādam man pazīstamam cilvēkam ir nepatikšanas. Pamatīgas nepatikšanas. — Es ieskatījos viņas acīs.

—     Vampīriene. Viņa savāca zēnu.

Es neko neizjutu… Nebija nekādu emociju — žēluma, niknuma, skumju. Tikai kaut kur mani uzvilnīja tāds kā aukstums, tukšums.

Droši vien es to biju gaidījis. Nezināju, kāpēc, bet biju gaidījis.

—      Tur taču Lācis un Tīģerēns!

—      Tā sanāca.

—     Kas ar zēnu?

Tikai ne iniciācija! Nāve, labāk parastā nāve. Mūžīgā nāve ir nesalīdzināmi šausmīgāka.

—      Viņš ir dzīvs. Vampīriene paņēma zēnu par ķīlnieku.

—     Ko?

Nekas tāds vēl nebija atgadījies. Nekas tāds vienkārši vēl nebija noticis. Ar ķīlniekiem spēlējas cilvēki.

—      Vampīriene pieprasa sarunas. Viņa grib tiesu… cer izķepuroties.

Domās ieliku viņai pieci ar krustu — par attapību. Viņai nav un nebija izredžu aizbēgt. Bet novelt visu vainu uz jau iznīcināto draugu, kurš viņu iniciēja… Neko nezinu, neko negribu zināt. Man iekoda. Pārvērtos par to, par ko pārvērtos. Noteikumus nezinu. Līgumu neesmu lasījusi. Būšu kārtīgs vampīrs, ievērošu likumus…

Un tas viņai var izdoties! It īpaši, ja Nakts Sardze ir gatava kaut cik piekāpties. Un mēs piekāpsimies… mums nav citas izejas, ikviena cilvēka dzīvībai jābūt aizsargātai.

Es atvieglojumā pat uzelpoju. Nu kas īsti man bija šis puika? Tā varēja likties… ja viņam izkritīs loze — viņš kļūs par vampīru un vilkaču likumīgu laupījumu. Tāda ir dzīve. Un es paiešu garām. Un pat bez lozēšanas — cik gan reižu Nakts Sardze nav paguvusi laikā, cik gan ļaužu Tumšie nav nogalinājuši… Taču dīvaini: viņa dēļ es jau biju iesaistījies cīniņā, es biju iegājis mijkrēslī un izlējis savas asinis. Un tagad man viņš nebija vienaldzīgs. Nepavisam nebija vienaldzīgs…

Sazināšanās mijkrēslī norit daudz straujāk, nekā saruna cilvēku pasaulē. Un tomēr man nācās gluži vai pārrauties uz pusēm, runājot ar Olgu un Svetlanu vienlaikus.

—     Neņem galvā manas problēmas, Anton.

Par spīti visam, gribēju iesmieties. Svetlanas problēmas šobrīd nodarbināja simtiem prātu, bet Svetlana par to nedz zināja, nedz nojauta. Taču atlika tikai ieminēties par svešām problēmām, tik niecīgām uz melnā inferno virpuļa fona, lai meitene acumirklī tās uztvertu kā savējās.

—     Zini, ir tāds likums, — es iesāku. — Dubultnotikumu likums jeb Einšteina-Podoļska-Rozena paradokss. Tev ir nepatikšanas, bet es nerunāju par tām. Arī kādam citam cilvēkam ir milzīgas problēmas. Tās ir viņa personīgās problēmas, bet no tā vieglāk nepaliek.

Viņa saprata. Un man patika, ka viņa nesamulsa. Tikai precizēja:

—     Manas problēmas arī ir personīgas.

—     Ne gluži, — es teicu. — Man tā šķiet.

—      Bet tas otrs cilvēks — tu vari viņam palīdzēt?

—     Viņam palīdzēs bez manas līdzdalības, — es sacīju.

—     Tu esi pārliecināts? Paldies, ka uzklausīji, taču man patiešām nav iespējams palīdzēt. Tāds stulbs likteņa joks.

—      Viņa mani dzen prom?— es cauri mijkrēslim vaicāju. Pašlaik es negribēju pieskarties Svetlanas apziņai.

—     Nē, — Olga atsaucās. — Nē… Anton, viņa sajūt.

Vai patiešām viņai piemīt Citādā spējas? Vai arī tikai gadījuma rakstura uzplaiksnījums, ko izraisījis inferno tuvums?

—      Ko viņa sajūt?

—     Ka tu esi vajadzīgs tur.

—     Kāpēc es?

—     Tā trakā asinssūcēja maita… Viņa pieprasa, lai sarunās piedalītos tieši tu. Tas, kurš nogalinājis viņas partneri.

Un tagad man pa īstam sametās nelabi. Es biju noklausījies fakultatīvo kursu par pretterorisma pasākumiem, tas bija nepieciešams nevis reālajam darbam, bet lielā mērā tādēļ, lai nevajadzētu izmantot Citādo spējas, ja gadījās iekulties cilvēku savstarpējos ķīviņos. Mums mācīja teroristu psiholoģiju, un tās ietvaros vampīriene rīkojās ļoti loģiski. Es biju pirmais Sardzes darbinieks, kurš bija pagadījies viņai ceļā. Es nogalināju viņas darbaudzinātāju, ievainoju pašu. Viņa savā prātā pretinieka tēlu bija iemiesojusi tieši manī.

—      Un jau sen pieprasa?

—     Apmēram desmit minūtes.

Es ieskatījos Svetlanai acīs. Sausas, mierīgas, ne asariņas. Kad sāpes noslēpj mierīga sejas izteiksme, ir visgrūtāk.

—     Svēta, ja es tagad iešu prom?

Viņa paraustīja plecus.

—    Viss tik muļķīgi… — es sacīju. — Man liekas, ka tev tagad vajadzīga palīdzība. Vismaz kāds, kurš prot uzklausīt. Vai piekrīt sēdēt tev blakus un dzert atdzisušu tēju.

Vāra smaida atblāzma un tikko jaušams galvas mājiens.

—     Bet tev taisnība… vēl kādam cilvēkam vajadzīga palīdzība.

—     Tu esi dīvains, Anton.

Es pašūpoju galvu.

—     Es neesmu dīvains. Esmu ļoti dīvains.

—     Man ir tāda sajūta… es taču tevi pazīstu ilgi, bet liekas, ka redzu pirmoreiz. Un vēl — it kā tu vienlaicīgi sarunājies gan ar mani, gan ar kādu citu.

—     Jā, — es teicu. — Tā ir.

—     Varbūt es jūku prātā?

—     Nē.

—     Anton… Tu pie manis neatnāci tāpat vien.

Es neatbildēju. Olga kaut ko nočukstēja un apklusa. Virs galvas lēni rotēja grandiozs virpulis.

—     Tāpat vien ne, — es sacīju. — Lai palīdzētu.

Ja Tumšais mags, kurš uzlicis lāstu, mūs novēro… Ja nu tomēr tas nav “mātes lāsts”, bet nomērķēts, profesionāls trieciens…

Pietiktu, ja šajā Tumsas mākonī virs galvas ieplūstu tikai viena lāsīte naida. Pietiktu, ja Svetlanas gribasspēku dzīvot pavājinātu kaut mazlietiņ. Un tad sekos pārrāvums. Maskavas centrā pamodīsies vulkāns, nojūgsies kaujas satelīta elektronika, sāksies strauja gripas vīrusa mutācija…

Mēs klusēdami skatījāmies viens otrā.

Man šķita, ka jau gandrīz izprotu, kas īstenībā notiek. Re, kur atminējums, tepat blakus, un visas mūsu versijas ir tīrās blēņas un muļķības — sekas novecojušiem noteikumiem un shēmām, kuras šefs lūdza neievērot. Bet tāpēc vajadzēja padomāt, vajadzēja kaut uz mirkli atbrīvoties no notiekošā, sākt blenzt tukšā sienā vai bezbēdīgajā televizora ekrānā, atsvabināties no vēlēšanās pārrauties vai pušu, lai palīdzētu vai nu vienam mazam cilvēciņam, vai desmitiem, simtiem tūkstošiem cilvēku. Vajadzēja neiestigt šajā iznīcinošajā muklājā, zemiskajā izvēlē, kas tā arī paliks zemiska jebkurā gadījumā, un atšķirsies vienīgi veids, kā es dabūšu galu — vai nu pēc inferno trieciena iekrītot mijkrēšļa pasaules pelēkajā klaidā, vai arī lēni un mokoši izplēnot, uzkurinot savā sirdī tumšo nicinājuma liesmiņu — pašam pret sevi.

—     Svēta, man jāiet, — es sacīju.

—     Anton! — tas bija šefs, nevis Olga. — Anton…

Viņš sastomījās un apklusa, viņš neko nevarēja man pavēlēt, viss atdūrās ētiskā strupceļā. Cik noprotams, vampīriene uzstājīgi nevēlējās runāt ar kādu citu. Pavēlēdams man palikt, šefs nogalināja ķīlnieku — zēnu… un tāpēc nevarēja man pat pavēlēt. Pat palūgt viņš nevarēja.

—     Mēs nodrošināsim tavu atkāpšanos…

—     Labāk paziņojiet vampīram, ka es braucu.

Svetlana pastiepa roku, vieglītēm pieskārās manai plaukstai.

—     Tu aizej pavisam?

—     Līdz rītam, — es sacīju.

—     Es negribu, — meitene vienkārši pateica.

—     Zinu.

—     Kas tu esi?

Zibenīgi atklāt Visuma noslēpumus? Otrais dubls?

—     Es izstāstīšu rīt. Labi?

—     Tu esi sajucis prātā, — atskanēja šefa balss.

—     Tev patiešām jāiet prom?

—      Tikai nesaki viņai to! — Olga iekliedzās. Viņa bija nojautusi manas domas.

Taču es teicu:

—     Svēta, kad tev piedāvāja paildzināt mātes mūžu, sevi sakropļojot, kad tu atteicies… Tas bija saprātīgi un pareizi, vai ne? Bet šobrīd tu jūties slikti. Tik slikti, ka labāk būtu bijis rīkoties nepareizi.

—     Ja tu tagad neaiziesi, tad slikti būs tev?

—     Jā.

—     Tad ej. Tikai atgriezies, Anton.

Es piecēlos, atstājis uz galda atdzisušo tēju. Virs mums šūpojās inferno virpulis.

—     Noteikti atnākšu, — es sacīju. — Un… tici man, vēl viss nav zaudēts.

Mēs vairs nepateicām viens otram ne vārda. Es izgāju no dzīvokļa, devos prom. Svetlana aizvēra durvis aiz manis. Tāds klusums… miris klusums, pat suņi šonakt bija noguruši no smilkstēšanas.

Nav prātīgi. Es nerīkojos prātīgi. Ja nav ētiski pareiza risinājuma, tad jārīkojas neprātīgi. Man to kāds bija teicis? Vai prātā bija iešāvusies rindiņa no veciem konspektiem, lekcijā dzirdēta frāze? Vai arī es meklēju sev attaisnojumu?

—      Virpulis… — Olga nočukstēja. Balss šķita nepazīstama, apslāpēta. Sagribējās ieraut galvu plecos.

Pagrūdu kāpņu telpas durvis, sāku iet pa apledojušo trotuāru. Pūce kā balts spalvu kamols riņķoja virs galvas.

Inferno virpulis bija samazinājies, zemāks. Salīdzinot ar kopējo augstumu, pavisam nedaudz, taču ar aci jau varēja pamanīt, apmēram kādus pusotra vai divus metrus.

—      Tu zināji, ka tā notiks? — šefs noprasīja.

Pašūpojis galvu, palūkojos uz virpuli. Ko tas, galu galā,

nozīmēja? Kāpēc tad, kad ieradās Ignats, speciālists, kurš mācēja cilvēkiem uzlabot garastāvokli, virpulis pastiprinājās, bet mana juceklīgā muldēšana un negaidītā aiziešana virpuli samazināja?

—     Analītiķu grupa jātriec ratā, — sacīja šefs. Es sapratu, ka to viņš jau paziņoja visiem, nevis man vienam. — Kad būs gatava darba versija par notiekošo?

Kaut kur no Zaļā prospekta puses parādījās mašīna, uzspīdināja man starmešus, nošvīkstināja riepas, neveikli pārripoja pār izlauzītā asfalta pauguriem, apstājās pie mājas durvīm. Pazemais sporta kabriolets silti oranžā krāsā starp drūmajām paneļu daudzstāvenēm izskatījās nejēdzīgi pilsētā, kur labākais pārvietošanās līdzeklis joprojām bija un palika džips.

Pa vadītāja durvīm pabāza galvu Semjons, pamāja:

—     Sēdies. Pavēlēts tevi nogādāt vēja ātrumā.

Es atskatījos uz Olgu, un viņa sajuta skatienu.

—     Mans darbs ir šeit. Brauc.

Apgāju apkārt mašīnai un apsēdos uz priekšējā sēdekļa. Aizmugures sēdeklī bija atgāzies Iļja, acīmredzot šefs bija nolēmis pastiprināt Lāča un Tīģerēna duetu.

—                  Anton… —cauri mijkrēslim mani panāca Olgas balss.

—    Atceries… Tu šodien paliki parādā. Paturi to prātā, neaizmirsti ne mirkli…

Pirmajā brīdī nesapratu, par ko viņa runā. Raganiņa no Dienas Sardzes? Kāds viņai ar to sakars?

Mašīna straujā uzrāvienā sāka braukt, ar šasijas apakšu skardama ledus izciļņus, Semjons, griezdams stūri, sulīgi nolamājās, mašīna, dzinējam neapmierināti rēcot, lēni rāpoja prospekta virzienā.

—      Kuram idiotam jūs esat atņēmuši šo vāģi? — es pavaicāju. — Šādā laikā ar tādu…

Iļja ieķiķinājās.

—        Ts-sss! Boriss Ignatjevičs aizdeva tev personīgo mašīnu.

—    Nopietni? — tik vien es pagriezdamies noprasīju. Šefs uz darbu brauca ar dienesta BMW. Nebiju pamanījis viņā noslieces uz nepraktisku greznību…

—     Nopietni. Bet kā tu viņu, Antoška? — Iļja pamāja uz virpuli, kas karājās virs mājām. — Nebiju pamanījis tevī šādas spējas!

—     Es viņu neaiztiku. Tikai parunājos ar meiteni.

—     Parunājies? Bet izdrāzt neizdrāzi?

Tā bija parastā Iļjas runāšanas maniere reizēs, kad viņš bija satraucies. Un šobrīd iemeslu satraukties bija vairāk, nekā vajag. Tomēr es vienalga saviebos. Vai nu saklausīju viņa vārdos kādu tīšu mājienu… vai vienkārši griezās ausīs.

—     Nē. Iļja, nevajag tā.

—     Atvaino, — viņš uzreiz piekrita. — Ko tad tu izdarīji?

—     Vienkārši parunājos.

Mašīna beidzot izkļuva uz prospekta.

—     Nu, turieties, — Semjons īsi pavēlēja. Mani iespieda krēslā. Aizmugurē sarosījās Iļja, sameklēdams un aizsmēķēdams cigareti.

Pēc divdesmit sekundēm es sapratu, ka mans iepriekšējais brauciens ir bijis nesteidzīga, izklaidējoša pastaiga.

—      Semjon, vai avārijas varbūtība aizvākta? — es izsaucos. Mašīna joņoja cauri naktij gluži kā mēģinot apdzīt pati savu starmešu gaismu.

—     Septiņdesmit gadu pie stūres, — nicīgi izmeta Semjons. — Es pa Dzīvības Ceļu smagos dzinu uz Ļeņingradu!

Nebija jēgas apšaubīt viņa teikto, kaut gan es nodomāju, ka tie braucieni nebija tik bīstami. Pavisam citi ātrumi, arī noteikt aviācijas bumbas trajektoriju Citādajam nebija problēma. Lai gan mašīnu šobrīd uz ceļa bija maz, tomēr bija, ceļš, maigi izsakoties, bija pretīgs, mūsu sporta automašīna šādiem apstākļiem noteikti nebija paredzēta…

—      Iļja, kas tur notika? — es pajautāju, mēģinādams neskatīties uz kravas mašīnu, kas centās no mums izvairīties.

—    Tu esi lietas kursā?

—     Par vampīrieni un puiku, vai?

—     Jā.

—       Pašu stulbums, tas tur notika. — Iļja nolamājās.

—    Kaut arī relatīvs stulbums … Viss bija kārtībā. Tīģerēns un Lācis puišeļa vecākiem uzdevās par attāliem, taču mīļiem radiniekiem.

—     “Mēs atbraucām no Urāliem”? — es jautāju, atcerējies saskarsmes kursu, kur mums mācīja, kā kontaktēties ar cilvēkiem, dažādus iepazīšanās variantus.

—     Jā. Viss gāja kā pa sviestu. Galds, žūpošana, Urālu delikatešu aprīšana… delikateses no tuvākā lielveikala…

Es atcerējos Lāča smago somu.

—     Vispār, viņi labi pavadīja laiku. — Iļjas balsī nebija skaudības, viņš drīzāk atzinīgi novērtēja biedrus. — Paēduši, padzēruši, garlaicīgi nav. Puika sēdēja gan kopā ar viņiem, gan savā istabā… Kurš gan to zināja, ka viņš jau spēj ieiet mijkrēslī?

Mani pārņēma drebuļi.

Patiešām — kurš?

Es taču nepateicu. Nedz viņiem, nedz šefam. Nevienam.

Biju apmierināts ar faktu, ka izvilku zēnu no mijkrēšļa, upurēdams daļu savu asiņu. Varonis. Viens pats karotājs.

Iļja turpināja, neko nenojauzdams.

—     Vampīrs aizķēra viņu ar Aicinājumu. Ļoti precīzi nostrādāja, mūsējie neko nepamanīja. Un spēcīgi… čalītis pat neiepīkstējās. Iegāja mijkrēslī un uzrāpās uz jumta.

—      Kādā veidā?

—      Pa balkoniem. Līdz jumtam tikai trīs stāvi. Vampīriene tur jau gaidīja. Turklāt viņa zināja, ka zēnu apsargā, — tiklīdz sagrāba, tā uzreiz pati atklājās. Tagad — vecāki guļ ciešā miegā, zēns — vampīrienes apkampienos, bet Tīģerēns un Lācis turpat blakus jūk prātā.

Es klusēju. Bija lieki ko teikt.

—     Pašu stulbums, — Iļja tomēr nosprieda. — Un liktenīga apstākļu sagadīšanās. Puišelis taču nebija pat iniciēts… Kurš gan zināja, ka viņš spēj iekļūt mijkrēslī?

—     Es zināju.

Varbūt tās bija atmiņas. Varbūt bailes no trakās mašīnas joņošanas pa trasi. Bet es ieskatījos mijkrēslī.

Kā cilvēkiem ir paveicies, ka viņi to neredz — un nekad neieraudzīs! Kā cilvēkiem nav paveicies — viņi nekad to neredzēs!

Dziļa, pelēka debess, kur nav un nekad nav bijis zvaigžņu, debess staigna kā blāvs, nedzīvi mirgojošs ķīselis. Visi silueti izplūst, pagaist — gan nami, pa kuru sienām izplājies zilo sūnu paklājs, gan koki, kuru zari mijkrēslī šūpojas, ne jau vēja gribai pakļaudamies, un arī ielu laternas, virs kurām riņķo, gausi plivinot īsos spārnus, mijkrēšļa putni. Pretī brauc mašīnas — lēnītēm, lēnītēm, soļo cilvēki — tik tikko cilādami kājas. Viss kā caur pelēku gaismas filtru, viss kā caur vates aizbāžņiem ausīs. Mēms melnbaltais kino, meklējumos pārsātināta režisora kaprīze. Pasaule, kurā mēs smeļamies savu spēku. Pasaule, kas izstrebj mūsu dzīvību. Mijkrēslis.

Kāds tajā ieiesi, tāds ari iziesi. Pelēkā migla izšķīdinās čaumalu, kas tev uzaugusi dzīves laikā, izvilks to kodoliņu, ko ļaudis dēvē par dvēseli, un uzliks uz zoba. Un tad, kad tu sajutīsi, kā nokraukšķi mijkrēšļa žokļos, samanīsi caururbjošo, auksto vēju, kodīgu kā čūskas slienas… tad tu kļūsi par Citādo.

Un izvēlēsies, kurā pusē nostāties.

—     Zēns vēl atrodas mijkrēslī? — es vaicāju.

—                   Viņi visi ir mijkrēslī… — Iļja ienira man nopakaļ.

—    Anton, nu kāpēc tu nepateici?

—     Neienāca prātā. Nelikās svarīgi. Es neesmu operatīvais darbinieks, Iļja.

Viņš pašūpoja galvu.

Mēs neprotam, tikpat kā neprotam pārmest viens otram. It īpaši, ja kāds no mums patiešām ir vainīgs. Gluži vienkārši nav vajadzības, mūsu sods vienmēr ir tepat blakus, visapkārt mums. Mijkrēslis mums piešķir spēkus, kas cilvēkiem nav iegūstami, piešķir dzīvi — gandrīz mūžīgu, pēc cilvēku mērauklas. Un mijkrēslis mums to visu atņem — kad stunda situsi.

Zināmā mērā mēs visi dzīvojam uz parāda. Ne tikai vampīri un vilkači, kuriem jānogalina, lai turpinātu savu dīvaino eksistenci. Tumšie nevar atļauties darīt labu. Mēs — gluži otrādi.

—     Ja es netikšu galā… — Es nepabeidzu frāzi. Tāpat viss bija skaidrs.

8. NODAĻA

Raugoties cauri mijkrēslim, tas izskatījās pat skaisti. Uz plakanā jumta, šīs nejēdzīgās “mājiņas uz kājiņām” jumta, dzirkstīja uguntiņas. Vienīgais, kas šeit ir krāsains — mūsu emocijas. Šobrīd to bija atliku likām.

Bet visspilgtākais, debesis ieurbies, bija asinssārtu liesmu stabs — vampīra bailes un niknums.

—     Stipra, — īsi noteica Semjons, uzmetis skatu jumtam un ar spērienu aizcirtis mašīnas durvis. Nopūtās un sāka izģērbties.

—     Ko tu dari? — es noprasīju.

—     Es turp pa sienu… pa balkoniem. Iļja, iesaku tev arī. Tikai ej pa mijkrēsli, tā vieglāk.

—     Un tu?

—     Es kā parasti. Vairāk izredžu, ka nepamanīs. Nav ko uztraukties, es sešdesmit gadus nodarbojos ar alpīnismu. Novācu fašistu karogu no Elbrusa.

Semjons noģērbās līdz kreklam, mezdams apģērbu uz mašīnas pārsega. Tad nevērīgi tika uzsviesta sargājošā burvestība, kas pārklāja drēbes un arī švītīgo mašīnu.

—     Esi drošs? — es painteresējos.

Semjons pasmīnēja, nodrebinājās, vairākas reizes pietu- pās, pavicināja rokas, iesildīdamies kā fizkultūrietis. Un nesteidzīgā riksī aizskrēja uz mājas pusi. Sīkas sniegpārslas noklāja viņa plecus.

—     Uzrāpsies? — es pavaicāju Iļjam. Kā uzkāpt pa mājas sienu mijkrēslī, es zināju. Teorētiski. Bet tikt tur augšā tāpat vien, atrodoties parastajā pasaulē, turklāt bez jebkāda aprīkojuma…

—                  Vajadzētu, — Iļja apstiprināja bez īpašas pārliecības.

—      Kad viņš desmit minūtes peldēja pa Jauzas pazemes gultni… es arī domāju, ka ārā netiks.

—     Trīsdesmit gadus nodarbojies ar zemūdens peldēšanu, — es drūmi sacīju.

—     Četrdesmit… Es nu iešu, Anton. Bet tu — ar liftu?

—     Jā.

—     Nu tad ej… nevelc garumā.

Viņš iegāja mijkrēslī un aizskrēja nopakaļ Semjonam.

Droši vien viņi kāps augšā katrs pa savu sienu, bet es nemaz negribēju zināt, kurš pa kuru pusi. Mani gaidīja manis paša ceļš, un, visticamāk, tas nebūs vieglāks.

—     Kāpēc gan tu mani satiki, šef, — es nočukstēju, pieskriedams pie durvīm. Zem kājām gurkstēja sniegs, ausīs dobji pulsēja. Neapstādamies es izvilku no maksts pistoli, noņēmu no drošinātāja. Astoņas sudraba lodes. Vajadzētu pietikt. Ja tikai trāpīšu. Ja tikai noķeršu to mirkli, kad man būs izredzes trāpīt, apsteidzot vampīrieni un neaizķerot zēnu.

—     Anton, agrāk vai vēlāk kāds tevi satiktu tik un tā. Ja ne mēs, tad Dienas Sardze. Arī viņiem bija visas izredzes tevi savākt.

Nebiju izbrīnīts, ka šefs mani novēroja. Pirmkārt, šī bija nopietna lieta. Otrkārt, viņš taču kā nekā bija mans darb- audzinātājs.

—     Boris Ignatjevič, ja nu kas… — Es atpogāju jaku, aizbāzu pistoli aizmugurē aiz jostas. — Par Svetlanu…

—      Viņas māti pārbaudīja pamatīgi, Anton. Nē. Viņa nav spējīga nolādēt. Nekādu spēju.

—     Nē, es pavisam par citu, Boris Ignatjevič… man ienāca prātā. Es viņu nepažēloju.

—      Un ko tas nozīmē?

—     Nezinu. Taču es viņu nepažēloju. Neteicu komplimentus. Nemēģināju attaisnot.

—     Skaidrs.

—      Bet tagad… lūdzu, pazūdiet. Tas ir mans darbs.

—      Labi. Piedod, ka izdzinu tevi cīnīties. Veiksmi, Anton.

Cik atcerējos, šefs nekad un nevienam nebija atvainojies. Taču brīnīties man nebija laika, beidzot parādījās lifts.

Es nospiedu pēdējā stāva pogu un automātiski satvēru austiņas, kas karājās man kaklā. Dīvaini, taču tajās skanēja mūzika. Kurā brīdī biju ieslēdzis atskaņotāju?

Un ko gan izspēlēs gadījums?

Viss izlemts tiks vēlāk, kaut dažiem viņš lieks,

Bet man viņš ir kungs.

Es atrodos tumsā, es dažiem — kā ēna,

Bet neredzams — citiem.

Dievinu grupu [Jhkhhk. Interesanti, vai Škļarskis ir pārbaudīts, vai viņš gadījumā nav piederīgs Citādajiem? Būtu vērts… Bet varbūt nemaz nevajag. Labāk lai dzied.

Es dejoju greizi, es kļūdos ik reizi,

Nav vajadzīgs nožēlot.

Es šodien kā lietus, kā nelijis lietus,

Kā neizplaucis zieds.

Es, es, es — es neredzams.

Es, es, es — es neredzams.

Mums sejas kā dūmi, mums sejas kā dūmi,

Un neuzzinās citi, kā uzvaru gūsim…

Vai uzskatīt pēdējo frāzi par labu zīmi?

Lifts apstājās.

Nokļuvis pēdējā stāva kāpņu laukumiņā, es paskatījos uz griestu lūku. Slēdzene bija norauta, ar spēku norauta — slēdzenes iekava bija saplacināta un izstiepta. Vampīriene to nebija izdarījusi, viņa, visticamāk, uz jumta bija nokļuvusi atlidojot. Zēns uzkāpa pa balkoniem.

Tātad Tīģerēns vai Lācis. Drīzāk Lācis, Tīģerēns būtu izsitusi lūku.

Novilku jaku, nometu uz grīdas kopā ar neizslēgto atskaņotāju. Aptaustīju pistoli uz muguras — turējās stingri. Ak tehniskie līdzekļi nekam neder? Tad jau redzēsim, Olga, tad jau redzēsim.

Es pametu augšup savu ēnu, projicēdams to gaisā. Pie- vilkos un strauji ieniru tajā. Iegājis mijkrēsli, sāku rāpties augšup pa kāpnītēm. Zilā sūna, kas biezā kārtā bija apķepusi ap dzelzs stieņiem, zem pirkstiem saspringa un centās atvirzīties.

—     Anton!

Es izlēcu uz jumta un pat nedaudz saliecos: tik spēcīgs šeit pūta vējš. Traks, brāzmains, ledusauksts. Vai nu atbalss no cilvēku pasaules, vai mijkrēšļa kaprīze. Pagaidām no tā mani aizsedza lifta šahtas betona kārba, kas slējās jumta vidū, bet tikko paspēru soli, mani izdrebināja līdz ādai.

—     Anton, mēs esam šeit!

Kādu desmit metru attālumā stāvēja Tīģerēns. Es paskatījos uz viņu, un uz mirkli mani sagrāba skaudība: viņa nu gan nejuta aukstumu.

Es nezināju, no kurienes vilkači un magi izrauj papildu masu ķermeņa transformācijai. It kā ne no mijkrēšļa, taču no cilvēku pasaules arī ne. Cilvēka izskatā būdama, meitene svēra apmēram piecdesmit kilogramu, varbūt mazliet vairāk. Jaunajā tīģerienē, kas kaujas pozā stāvēja uz apledojušā jumta, bija kāds pusotrs centners. Viņas aura liesmoja oranža, pa kažoku ritēja lejup lēnas, nesteidzīgas uguntiņas. Aste vienmērīgi cirtās pa labi un pa kreisi, labā priekšķepa ritmiski skrāpēja bitumu. Tajā vietā jumts bija izplēsts līdz betonam… pavasarī kādam noplūdīs dzīvoklis…

—     Nāc tuvāk, Anton! — tīģeriene neatskatīdamās ierēcās. — Re, kur viņa ir!

Lācis stāvēja vampīrienei tuvāk nekā Tīģerēns. Viņš izskatījās vēl draudīgāks. Šoreiz viņš bija transformējies baltajā lācī, turklāt atšķirībā no Arktikas reālajiem iemītniekiem bija sniegbalts kā bērnu grāmatu bildītēs. Jā, laikam tomēr viņš bija mags, nevis pāraudzināts vilkacis. Vilkači ir piesaistīti vienam, maksimums, diviem veidoliem, bet es biju redzējis Lāci gan lempīga brūnā lāča izskatā, kad mēs rīkojām karnevālu par godu amerikāņu Sardzes delegācijai, gan ari kā grizli lāci — nodarbībās, kur skatījāmies iemiesošanās paraugdemonstrējumus.

Vampīriene stāvēja pie pašas jumta malas.

Viņa bija sakritusies, kopš mūsu pirmās tikšanās viņa bija pamatīgi sakritusies. Sejas vaibsti kļuvuši vēl asāki, vaigi iekrituši. Organisma pārkārtošanās sākuma etapos vampīriem gandrīz nepārtraukti nepieciešamas svaigas asinis. Taču nedrīkstēja ļauties apmānam: kaut pēc skata viņa bija novājināta, patiesi mocījās, taču spēkus viņa nebija zaudējusi. Apdegums uz sejas jau gandrīz bija izzudis, tā pēdas tik tikko varēja pamanīt.

—    Tu! — vampīrienes balss bija triumfējoša. Dīvaini triumfējoša — it kā būtu mani izsaukusi nevis uz sarunām, bet gan uz upurēšanu.

—     Es.

Vampīriene turēja sev priekšā Jegoru, aizsegdamās no operatīvajiem darbiniekiem. Zēns atradās vampīrienes izsauktajā mijkrēslī, tāpēc nebija zaudējis samaņu. Stāvēja klusuciešot, nekustēdamies, pārmaiņus lūkojās gan uz mani, gan uz Tīģerēnu. Acīmredzot uz mums paļāvās visvairāk. Vampīriene ar vienu roku bija apķērusi zēnu ap krūtīm, spiežot sev klāt, otru, ar izlaistiem nagiem, turēja viņam pie kakla. Nebija grūti novērtēt situāciju. Pats. Turklāt abpusējs.

Ja Tīģerēns vai Lācis mēģinātu viņai uzbrukt, vampīriene ar vienu rokas vēzienu norautu zēnam galvu. Un to nevar izārstēt… pat ar mūsu iespējām. No otras puses — ja viņa nogalina puiku, mūs vairs nekas neatturēs.

Ienaidnieku nedrīkst iedzīt stūri. It īpaši, ja dodies nogalināt.

—     Tu gribēji, lai es atnāku. Es atnācu. — Pacēlu rokas, demonstrēdams, ka tās ir tukšas. Pagājos uz priekšu. Kad nonācu starp Tīģerēnu un Lāci, vampīriene atieza ilkņus.

—     Stāvi!

—    Apses koka man nav, nav ari kaujas amuletu. Es neesmu mags. Un neko nespēšu tev izdarīt.

—    Amulets! Tev uz kakla ir amulets!

Ak tur tā lieta…

—     Tam ar tevi nav nekāda sakara. Tas aizsargā mani no kāda, kurš stāv nesalīdzināmi augstāk par tevi.

—     Noņem!

Tas gan nav labi… tas ir slikti… Es aizķēru ķēdīti, norāvu amuletu un nometu zemē. Ja Zebulons sagribētu, viņš tagad varētu mēģināt uz mani iedarboties.

—     Noņēmu. Tagad runā. Ko tu gribi?

Vampīriene spēji pagrieza galvu otrādi — viņas kakls pavisam viegli veica apgriezienu par trīssimt sešdesmit grādiem. Oho! Par kaut ko tādu nebiju pat dzirdējis… un mūsu kaujinieki, visticamāk, arī: Tīģerēns ierūcās.

—     Tur kāds zogas! — vampīrienei bija palikusi cilvēka balss — spiedzīga, histēriska balss kā mazam, dumjam skuķē- nam, kas piepeši ieguvis spēku un varu. — Kas tur nāk? Kas?

Viņa iespieda Jegora kaklā kreisās rokas izlaistos nagus. Es nodrebēju, iedomādamies, kas notiks, ja izspiedīsies kaut lāsīte asins. Vampīriene taču vairs nespēs sevi kontrolēt! Ar otru roku nejēdzīgā žestā, kas lika atcerēties Ļeņinu uz bruņumašīnas, viņa norādīja uz jumta malu.

—     Lai viņš lien ārā!

Es nopūtos un pasaucu:

—     Iļja, nāc šurp…

Jumta malā ieķērās pirksti. Pēc brīža Iļja pārlēca pāri zemajam nožogojumam, nostājās blakus Tīģerēnam. Kur viņš tur bija slēpies? Uz balkona nojumītes? Vai arī karājās, ieķēries zilo sūnu stīgās?

—     Es zināju! — svinīgi sacīja vampīriene. — Krāpšana!

Šķita, ka Semjonu viņa nav sajutusi. Varbūt mūsu flegmatiskais draugs kādus simts gadus ir nodarbojies ar nin- dzju kaujas mākslu?

—     Ne jau tev ir tiesības runāt par krāpšanu.

—     Man gan! — uz mirkli viņas acīs pazibēja kaut kas cilvēcisks. — Es māku apkrāpt! Jūs nemākat!

Labi. Labi, tu proti, mēs — neprotam. Tici un ceri. Ja tu uzskati, ka teiciens “melot, lai paglābtos” noder vienīgi sprediķiem, — tici tam. Ja tu domā, ka “labais ar dūrēm” sastopams tikai kāda izsmieta dzejnieka vecos dzejoļos, — ceri, ka tā tiešām ir.

—     Ko tu gribi? — es noprasīju.

Viņa pieklusa, it kā agrāk par to nebūtu domājusi.

—     Dzīvot!

—     To esi nokavējusi. Tu jau esi beigta.

Vampīriene atkal atņirdza zobus:

—      Patiešām? Bet vai beigtie māk noraut cilvēkam galvu?

—     Jā. Tas ir vienīgais, ko viņi māk.

Mēs skatījāmies viens uz otru, un šī aina bija tik dīvaina, tik teatrāli pārspīlēta, un visa mūsu saruna bija nejēdzīga — jo mums nekad vienam otru nesaprast. Viņa ir mirusi. Viņas dzīvība ir kāda cita nāve. Es esmu dzīvs. Taču, no viņas puses skatoties, viss ir otrādi.

—     Tā nav mana vaina. — Viņas balss piepeši kļuva maigāka, mierīgāka. Un arī roka, kas žņaudza Jegora kaklu, mazliet atlaidās. — Jūs, jūs, kas sevi dēvē par Nakts Sardzi… tie, kas naktīs neguļ, kas izlēmuši, ka viņiem tiesības pasargāt pasauli no Tumsas… Kur jūs bijāt, kad dzēra manas asinis?

Lācis paspēra solīti uz priekšu. Pavisam sīku solīti, it kā nebūtu vis pārvietojis varenās ķepas, bet gan paslīdējis uz priekšu, ļaudamies vēja brāzmai. Es nodomāju, ka viņš tā slidināsies uz priekšu vēl kādas desmit minūtes, tāpat, kā bija slidinājies visu stundu, kamēr ilga konfrontācija. Līdz viņš uzskatīs, ka radušās izredzes. Tad viņš lēks… un, ja paveiksies, zēns tiks izrauts no vampīrienes rokām un tiks cauri ar pārīti salauztu ribu.

—     Mēs nespējam visiem izsekot, — es sacīju. — Vienkārši nespējam.

Briesmīgi… man kļuva viņas žēl. Es žēloju nevis zēnu, kurš bija ieķēpājies Gaismas un Tumsas spēlītēs, nevis meiteni Svetlanu, kuru kāds bija nolādējis, nevis pilsētu, kas nebija ne pie kā vainīga, bet kuru ķers šī lāsta trieciens… Es žēloju vampīrieni. Jo patiešām — kur mēs bijām? Mēs, tie, kas sevi dēvē par Nakts Sardzi…

—     Jebkurā gadījumā tev bija izvēle, — es sacīju. — Un nesaki, ka tā nav taisnība. Iniciācija notiek tikai abpusējas vienošanās gadījumā. Tu varēji nomirt. Nomirt godīgi kā cilvēks.

—     Godīgi? — viņa papurināja galvu, atrisušie mati noklāja plecus. Kur gan kavējas Semjons… vai tiešām tik grūti uzrāpties līdz divpadsmitstāvu nama jumtam? — Es būtu gribējusi… godīgi. Bet tas, kurš parakstīja licenci… kurš nolēma mani pārtikai? Vai viņš rīkojās godīgi?

Gaisma un Tumsa…

Viņa nebija parasts satrakota vampīra upuris. Viņa bija izvēlēta laupījumam, viņai bija kritusi aklā loze. Un viņai nebija paredzēts cits liktenis, kā vien atdot savu dzīvību, lai paildzinātu otra nāvi. Taču tas puisis, kurš, zīmoga sadedzināts, sabruka pie manām kājām kā pīšļu saujiņa, — viņš iemīlējās. Pa īstam iemīlējās… un nevis izsūca svešo dzīvību, bet pārvērta meiteni sev līdzīgā radījumā.

Mirušie prot ne vien raut galvas, bet arī mīlēt. Vienīgā nelaime, ka arī viņu mīlestība pieprasa asinis.

Viņš bija spiests meiteni slēpt, jo bija to pārvērtis vampīrā nelikumīgi. Viņam vajadzēja meiteni barot, un šim nolūkam derēja vienīgi svaigas asinis, nevis naivo donoru piepildītās pudelītes.

Un Maskavas ielās sākās malu medības, un mēs, varonīgā

Nakts Sardze, Gaismas glabātāji, kas atdod cilvēkus Tumšajiem par upuri, — mēs sarosījāmies.

Briesmīgākais, kas vien karā var notikt, — saprast ienaidnieku. Saprast nozīmē piedot. Bet mums nav tiesību piedot… nav kopš pasaules radīšanas brīža.

—     Un tomēr tev bija izvēle, — es sacīju. — Bija. Ar svešu nodevību nevar attaisnot savējo.

Viņa klusiņām iesmējās.

—    Jā, jā… labais Gaismas kalps… Protams. Tev taisnība. Un tu vari atkārtot tūkstošiem reižu, ka es esmu mirusi. Ka mana dvēsele ir sadegusi, pašķīdusi mijkrēslī. Tikai paskaidro man, tādai zemiskai un ļaunai, ar ko mēs atšķiramies? Paskaidro tā… lai es noticētu.

Vampīriene nolieca galvu, ieskatījās Jegora sejā. Teica kā uzticēdamās, gandrīz pa draugam:

—     Bet tu… zēn… vai tu mani saproti? Atbildi. Atbildi godīgi, nepievērs uzmanību… maniem nagiem. Es neapvainošos.

Lācis slīdēja uz priekšu. Vēl mazliet. Un es sajutu, kā saspringst viņa muskuļi, kā viņš gatavojas lēcienam.

Bet meitenei aizmugurē, bez skaņas, laideni un vienlaikus ātri — kā gan viņš pamanās tik strauji pārvietoties cilvēku pasaulē? — parādījās Semjons.

—     Mazais, atjēdzies! — jautri sacīja vampīriene. — Atbildi. Tikai godīgi. Un ja tu domā, ka viņam taisnība, bet man nav… ja tu patiešām tā domā… es tevi palaidīšu vaļā.

Es uzķēru Jegora skatienu.

Un zināju, ko viņš atbildēs.

—     Tev arī… ir taisnība.

Tukšums. Aukstums. Nav spēka emocijām. Lai nāk, lai aiz- svilstas cilvēkiem neredzamā ugunskurā.

—     Ko tu gribi? — es prasīju. — Eksistēt? Labi… padodies. Būs tiesa, abu Sardžu kopējā tiesa.

Vampīriene paskatījās uz mani. Pašūpoja galvu.

—    Nē… es neticu jūsu tiesai. Neticu Nakts Sardzei… ari Dienas Sardzei neticu.

—       Kāpēc tad tu mani atsauci šurp? — es vaicāju. Semjons tuvojās vampirienei, tuvāk, vēl tuvāk…

—     Lai atriebtos, — viņa vienkārši pateica. — Tu nogalināji manu draugu. Es nogalināšu tavējo… tavu acu priekšā. Pēc tam… pamēģināšu… nogalināt tevi. Taču pat ja neizdosies.. . — Viņa pasmaidīja. — Tev pietiks ar apziņu, ka tu neesi izglābis zēnu. Vai tā nav? Sargātāj? Jūs parakstāt licences, neieskatīdamies cilvēkiem acīs. Taču, ja ieskatāties… izlien ārā morāle… visa jūsu liekulīgā, nekrietnā, zemiskā morāle…

Semjons lēca.

Un vienlaicīgi — Lācis.

Tas bija skaisti, un tas bija ātrāk par jebkuru lodi, jebkuru burvestību, tāpēc ka, beigu beigās, vienmēr paliek tikai ķermenis, kurš dod triecienu, un prasme, kas gūta divdesmit, četrdesmit, simts gadu laikā…

Un tomēr es izrāvu pistoli un nospiedu gaili, zinādams, ka lode virzīsies uz priekšu kūtri un lēni, kā lētā trillerī, uzfilmēta rapidā, atstājot vampīrienei izredzes izvairīties un izredzes nogalināt.

Semjons izplestām rokām un kājām sastinga gaisā kā ietriecies stikla sienā, noslīdēja lejā pa neredzamo šķērsli, vienlaikus pāriedams mijkrēslī. Lāci atsvieda atpakaļ — viņš bija daudz masīvāks. Lode, kas graciozā spāres lidojumā lēni virzījās uz vampīrienes pusi, uzliesmoja kā ugunīga ziedlapiņa un izzuda.

Es būtu nodomājis, ka aizsargkupolu izveidojusi pati vampīriene, ja vien neieraudzītu viņas neizpratnē ieplestās acis… Kaut arī tā ir augstāko magu privilēģija…

—    Viņi atrodas manā aizsardzībā… — atskanēja balss man aiz muguras.

Es apgriezos — un sastapu Zebulona skatienu.

Brīnums, ka vampīriene nekrita panikā. Brīnums, ka viņa nenogalināja Jegoru. Neveiksmīgais uzbrukums un Tumšā maga parādīšanās viņu pārsteidza krietni vairāk nekā mūs, tāpēc ka es biju gaidījis… tikko noņēmu amuletu, jau gaidīju kaut ko līdzīgu.

Mani neizbrīnīja, ka viņš ieradās tik ātri. Tumšajiem ir pašiem savi ceļi. Tikai kāpēc Zebulons, novērotājs no Tumšo puses, izvēlējās šo mazo sadursmi tā vietā, lai sēdētu mūsu štābā? Svetlana un melnais virpulis viņu vairs neinteresēja? Bija sapratis kaut ko tādu, kas mums vēl līdz šim brīdim nebija skaidrs?

Nolādētais paradums visu izskaitļot! Operatīvajiem tas nav vajadzīgs, viņu darba būtība to neprasa. Viņu stihija ir tūlītēja reakcija uz briesmām, cīniņš, uzvara vai sakāve.

Iļja jau bija izvilcis maģisko zizli. Tas mirgoja bālā ceriņkrāsā, gaismiņa bija pārāk spilgta trešās pakāpes magam un pārāk vienmērīga, lai noticētu pēkšņam spēku pieplūdumam. Visticamāk, zizli bija uzlādējis šefs pats.

Tātad viņš bija paredzējis?

Tātad bija gaidījis, ka uzradīsies kāds, spēku samēra ziņā līdzīgs viņam pašam?

Lācis un Tīģerēns mainīt izskatu nesāka. Viņu maģijai nebija nepieciešami aksesuāri un, vēl jo vairāk, cilvēku ķermeņi. Lācis tāpat kā iepriekš skatījās uz vampīrieni, absolūti ignorēdams Zebulonu. Tīģerēns nostājās man blakus. Semjons berzēja jostasvietu un lēnām gāja vampīram apkārt, demonstratīvi ļaudams sevi ieraudzīt. Arī viņš Tumšo magu atstāja mums.

—     Viņi? — Tīģerēns ierūcās.

Es uzreiz nesapratu, kas viņu tā samulsinājis.

—      Viņi atrodas manā aizsardzībā, — atkārtoja Zebu- lons. Viņš bija ietinies bezveidīgā melnā mētelī, galvā viņam bija samīcīta, tumšas kažokādas berete. Mags bija noslēpis rokas kabatās, taču es biju pārliecināts — tur nekā nav, ne amuletu, ne pistoļu.

—      Kas tu esi? — vampīriene iekliedzās. — Kas tu esi?

—    Tavs patrons un aizstāvis. — Zebulons skatījās uz mani, pat ne uz mani, bet nostāk, mazliet sāņus. — Tavs saimnieks.

Kas viņam lēcies, sajucis prātā? Vampīriene neko nesajēdz no spēku izvietojuma. Viņa ir saspringusi līdz pēdējam. Viņa ir gatava mirt… beigt pastāvēt. Tikko viņai radās izredzes izkļūt sveikā, taču tonis…

—     Man nav saimnieku! — Meitene, kuras dzīve bija pārtapusi cita nāvē, iesmējās. — Lai kas tu arī nebūtu — no Tumsas, no Gaismas — iegaumē! Man nav un arī nebūs saimnieku!

Viņa sāka atkāpties uz jumta malu, stiepjot līdzi Jegoru. Tāpat kā iepriekš — ar vienu roku apkampusi zēnu, otru turot viņam pie kakla. Ķīlnieks… veiksmīgs gājiens spēlē ar Gaismas spēkiem.

Bet varbūt arī spēlē ar Tumsu?

—     Zebulon, mēs esam ar mieru, — es sacīju. Uzliku roku Tīģerēna saspringtajai mugurai. — Viņa ir tava. Vari viņu savākt — līdz tiesai. Mēs godājam Līgumu.

—     Es viņus ņemu… — Zebulons akli skatījās uz priekšu. Vējš šaustīja viņa seju, taču maga nemirkšķinošās acis bija plaši ieplestas, it kā izlietas no stikla. — Sieviete un zēns pieder mums.

—     Nē. Tikai sieviete.

Beidzot viņš mani pagodināja ar skatienu:

—     Es ņemu vien to, kas man pienākas, Gaismas adept. Es godāju Lielo Līgumu. Sieviete un zēns pieder mums.

—                   Tu esi spēcīgāks par katru no mums, — es sacīju.

—    Bet tu esi viens, Zebulon.

Melnais mags pašūpoja galvu un pasmaidīja, skumji, līdzjūtīgi.

—     Nē, Anton Gorodecki.

Viņi iznāca no lifta šahtas aizsega, meitene un puisis. Es viņus pazinu. Diemžēl pazinu.

Alise un Pjotrs. Ragana un zavatnieks no Dienas Sardzes.

—     Jegor! — Zebulons ne visai skaļi pasauca. — Vai tu saprati atšķirību starp mums? Kura puse tev šķiet tīkamāka?

Zēns klusēja. Taču varbūt tikai tāpēc, ka vampīrienes nagi skāra viņa kaklu.

—     Mums ir problēmas? — Tīģerēns murrādama iejautājās.

—     Aha, — es apstiprināju.

—     Jūsu lēmums? — jautāja Zebulons. Viņa sargātāji pagaidām klusēja, neiejaucoties notiekošajā.

—     Man nepatīk, — sacīja Tīģerēns. Viņa pārvietojās mazliet tuvāk Zebulonam, Tīģerēna aste nesaudzīgi sitās man pa ceļgalu. — Man ļoti nepatīk Dienas Sardzes viedoklis… par notiekošo.

Droši vien tā uzskatīja gan viņa, gan Lācis: kad viņi strādāja pārī, runāja tikai viens no viņiem. Es paskatījos uz Iļju: viņš grozīja pirkstos zizli un smaidīja, nelabi, sapņaini. Kā bērns, kurš kompānijā plastmasas automāta vietā paķēris līdzi pielādētu “uzi”. Semjonam, protams, bija vienalga. Viņš sīkumiem uzšķauda. Ar skriešanu pa jumtiem viņš nodarbojas jau septiņdesmit gadu.

—      Zebulon, vai tu runā Dienas Sardzes vārdā? — es jautāju.

Un Tumšā maga acīs uz mirkli pavīdēja šaubu atblāzma.

Kas īsti notiek… Kāpēc Zebulons ir pametis mūsu štābu, ignorējot iespēju atrast un savākt Dienas Sardzei nezināmu magu, kurš apveltīts ar milzu spēku? Tādas iespējas neatstāj novārtā, pat vampīrs un puika, kam piemīt potenciāli ievērojamas spējas, nav tā vērti. Kāpēc Zebulons vēlas izraisīt konfliktu?

Un kāpēc, kāpēc gan viņš negrib — es taču redzu, nekādu šaubu! — rīkoties visas Dienas Sardzes vārdā?

—      Es runāju kā privātpersona, — Zebulons sacīja.

—      Tādā gadījumā mums ir nelielas personiskās domstarpības, — es atbildēju.

—      Jā.

Viņš nevēlas notiekošajā iesaistīt Sardzes. Tātad šobrīd mēs esam tikai Citādie, kaut arī pildām dienesta pienākumus, kaut arī katram no mums ir savs uzdevums. Bet Zebulons atzīst par vēlamāku nepārvērst konfliktu oficiālā opozīcijā. Kāpēc? Viņš ir tik ļoti pārliecināts par saviem spēkiem vai arī baidās, ka var parādīties šefs?

Neko nesaprotu.

Taču pats galvenais: kāpēc viņš ir pametis štābu un medības? Tā maga medības, kurš bija nolādējis Svetlanu. Tumšie bija panākuši, lai magu atdod viņiem. Un tagad tik viegli atsakās?

Ko Zebulons zina? Un ko mēs nezinām?

—      Jūsu nožēlojamie… — Tumšais mags iesāka. Viņš nepaspēja pabeigt — savu gājienu izdarīja upuris.

Es izdzirdēju Lāča rēcienu, neizpratnes un apjukuma rēcienu, un pagriezos.

Jegors, kurš nu jau pusstundu bija vampīrienes ķīlnieks, sāka izbālēt, izgaist.

Puika nira dziļāk mijkrēslī.

Vampīrienes rokas sagrāba gaisu, pūloties zēnu vai nu noturēt, vai nogalināt. Asiem nagiem rotātās ķetnas vēziens bija straujš, taču vairs neķēra dzīvu miesu. Viņa iešņāpa pati sev — krūšu kreisajā pusē, tieši sirdī.

Zēl, ka viņa nav dzīva!

Lācis lēca. Kā atdzīvojusies sniega kupena izbrāzās cauri tukšumam, tur, kur tikko bija stāvējis Jegors, un uzgāzās vampīram. Milzīgais rumpis pilnībā nosedza viņas ķermeni, vien ārpusē palika roka, kas krampjaini dauzīja Lāča pinkainos sānus.

Tajā pašā mirklī Iļja pacēla zizli. Ceriņkrāsas gaisma mazliet noblāva, pirms zizlis uzsprāga, pārvērsdamies baltas liesmas kolonnā. Šķita, ka mags tur rokā no bākas norautu prožektora staru, apžilbinošu un teju taustāmi blīvu. Ar manāmu piepūli Iļja savicināja rokas, iešņāpa pelēkajās debesīs staru, kādu Maskava nebija redzējusi kopš kara, un ar šo milzu vāli gāza Zebulonam.

Tumšais mags iekliedzās.

Viņš tika apgāzts, piespiests pie jumta, taču gaismas stabs izrāvās Iļjam no rokām, iegūdams pārvietošanās spējas un patstāvību. Nu jau vairs nevis gaismas stars, liesmojošs stabs, bet balta čūska, tā griezās, apaugdama sudrabainām zvīņām. Gigantiskā ķermeņa gals saplaka, pārvēršoties kapucē, no tās pabāzās truls purns ar acīm bez plakstiņiem krietna kravas mašīnas riteņa lielumā. Pazibēja mēle, šaura, šķelta, liesmaina kā gāzes deglis.

Es atsprāgu atpakaļ — mani gandrīz aizķēra aste. Ugunīgā kobra savijās kamolā, vēlās uz Zebulona pusi, rāvieniem ievelkot galvu pati sava ķermeņa cilpās. Bet aiz liesmojošajiem gredzeniem cita citu kulstīja trīs ēnas, ko straujās kustības izsmērēja neskaidrās švīkās. Tīģerēna lēcienu virsū raganai no Dienas Sardzes, tāpat zavatnieku es vienkārši nepamanīju.

Iļja klusi iesmējās, velkot ārā vēl vienu zizli, kurš bija aizbāzts aiz jostas. Šis nebija tik spožs, laikam uzlādēts pašrocīgi.

Iznāk, ka viņam bija ierocis, jau iepriekš personīgi nomērķēts uz Zebulonu? Un šefs zināja, ar ko mums būs jāsaķeras?

Pārlaidu skatienu jumtam. Šķita, ka mēs visu kontrolējam. Lācis, sagrābis vampīrieni, aizrautīgi zvetēja ar ķepām, palaikam zem viņa atskanēja apslāpētas skaņas. Tīģerēns nodarbojās ar Tumšo sargātājiem, un izskatījās, ka palīdzība nav nepieciešama. Baltā kobra žņaudza Zebulonu.

Mums, pārējiem, īsti nebija, ar ko nodarboties. Iļja turēja gatavībā zizli un vēroja cīniņu, acīm redzami lemjot, kuram mesties virsū. Semjons, zaudējis interesi par vampīrmeiteni, bet par sargātājiem un Zebulonu vispār nelikdamies ne zinis, gausi soļoja gar jumta malu, raudzīdamies lejup. Uzmanīja, vai neieradīsies Tumšo papildspēki?

Bet es stāvēju kā idiots ar nekam nederīgo pistoli rokās.

Ēna noklājās man pie kājām jau ar pirmo mēģinājumu. Es iekāpu ēnā, juzdams, kā mani apsvilina aukstums. Nevis tas aukstums, ko pazīst cilvēki un ko nākas iepazīt katram Citādajam, bet dziļā mijkrēšļa aukstums. Šeit vairs nebija vēja, šeit zem kājām vairs nebija sniega un ledus. Šeit nebija zilo sūnu. Visu piepildīja migla, bieza, staigna, lielos kunkuļos savēlusies, ja nu salīdzina miglu ar pienu, tad šoreiz — ar saskābušu pienu. Ienaidnieki un draugi — visi bija pārvērtušies neskaidrās, gandrīz nekustīgās ēnās. Vienīgi ugunīgā kobra, kas cīkstējās ar Zebulonu, bija tikpat strauja un spilgta — viņu kauja norisa visos mijkrēšļa slāņos. Es iedomājos, cik daudz enerģijas bija iepludināts maģiskajā zizlī, un man palika pavisam nelabi.

Kāpēc, Tumsa un Gaisma? Kāpēc? Šādu pūļu nebija vērta nedz jaunā vampīriene, nedz zēns-Citādais!

—     Jegor! — es iesaucos.

Es jau biju krietni nosalis. Mijkrēšļa otrajā slānī biju iegājis tikai divreiz — nodarbībās kopā ar instruktoru un vakar pa dienu, lai tiktu cauri aizslēgtajām durvīm. Šeit man nebija nekādas aizsardzības, un es zaudēju, ar katru brīdi zaudēju spēkus.

—    Jegor! — spēru soli miglā. Man aiz muguras skanēja dobji sitieni — čūska dauzīja kādu pa jumtu, sagrābusi viņa ķermeni rīklē… es pat zināju, kam šis ķermenis pieder…

Šeit laiks plūst vēl lēnāk, un bija izredzes, ka zēns vēl nav zaudējis samaņu. Cenšoties kaut ko saskatīt, devos uz vietu, kur viņš bija ieniris mijkrēšļa otrajā slānī, un nepamanīju ķermeni tepat pie kājām. Paklupu, nokritu, cēlos augšā un pustupus uzslējies, attapos aci pret aci ar Jegoru.

—    Tev viss kārtībā? — es stulbi noprasīju. Stulbi tāpēc, ka acis viņam bija plaši atvērtas, un viņš skatījās uz mani.

—     Jā.

Mūsu balsis saknēja dobji un dārdoši. Pavisam blakus kūņojās divas ēnas: Lācis turpināja raut gabalos vampīrieni. Cik gan ilgi viņa turas!

Un cik ilgi turas zēns.

—    Ejam, — es teicu, pastiepdams roku un pieskardamies viņa plecam. — Te ir… grūti. Mēs riskējam palikt šeit pavisam.

—     Lai.

—    Jegor, tu nesaproti! Tās ir ciešanas! Izšķīst mijkrēslī — tas nozīmē mūžīgas ciešanas. Tu pat iedomāties to nespēj, Jegor! Ejam prom!

—     Kāpēc?

—    Lai dzīvotu.

—     Kāpēc?

Es vairs nevarēju saliekt pirkstus. Pistole bija kļuvusi smaga, kā no ledus izlieta. Varbūt es izturēšu vēl minūti vai divas…

Es paskatījos Jegoram acīs.

—     Katrs izlemj pats. Es — dodos prom. Man ir, kā dēļ dzīvot.

—     Kāpēc tu gribi mani izglābt? — viņš ziņkāri noprasīja. — Es esmu vajadzīgs jūsu Sardzei?

—     Nedomāju, ka tu nokļūsi mūsu Sardzē, — es sacīju pats sev par pārsteigumu.

Viņš pasmaidīja. Mums cauri izskrēja ēna — Semjons. Viņš kaut ko pamanījis? Nelaime atgadījusies?

Bet es sēžu šeit, zaudēdams pēdējos spēkus, un mēģinu nepieļaut izsmalcinātu pašnāvību, ko grib izdarīt maziņš Citādais… kurš tik un tā ir nolemts.

—     Es eju prom, — es teicu. — Piedod.

Ēna bija ieķērusies manī pamatīgi, piesalusi pie pirkstiem un pielipusi sejai. Es centos raušus izplēsties ārā. Mijkrēslis nikni šņāca, vīlies un neapmierināts par tādu uzvešanos.

—     Palīdzi man, — sacīja Jegors. Es vairs tikko sadzirdēju viņa balsi, gandrīz biju ticis ārā. Viņš ierunājās pēdējā brīdī.

Pastiepu roku, saķerot viņa plaukstu. Mani jau stūma, grūda ārā, migla visapkārt gaisa. Un visa mana palīdzība bija tīri simboliska, galvenais bija jāpaveic zēnam pašam.

Viņš to paveica.

Mēs izvēlāmies mijkrēšļa augšējā slānī. Sejā iesitās auksts vējš, taču tobrīd tas pat bija patīkami. Gausās kustības visapkārt pārvērtās straujā cīņā. Pelēkās, blāvās krāsas šķita spilgtas.

To nedaudzo sekunžu laikā, kamēr mēs runājāmies, kaut kas bija izmainījies. Vampīriene tāpat kā iepriekš kūņojās zem Lāča… nē, ne tas. Zavatnieks vāļājās pa jumtu, vai nu miris, vai bezsamaņā, blakus vārtījās Tīģerēns un ragana… ne tas.

Čūska!

Baltā kobra bija uzblīdusi, uzpūtusies, aizpildot jau kādu ceturto daļu jumta. It kā viņu kāds sūknētu pilnu ar gaisu un celtu augšup — vai varbūt viņa pati centās uzlidot zemajās debesīs. Semjons stāvēja blakus čūskas ugunīgā ķermeņa savītajiem gredzeniem, pietupies kādā no senlaiku kaujas pozām, un no viņa delnām mazas oranžas bumbiņas šāvās virsū baltajam liesmu kamolam. Viņš nemērķēja uz kobru, bet gan uz kādu, kas bija zem čūskas, kam jau sen vajadzēja būt beigtam, taču kurš joprojām turpināja cīnīties.

Sprādziens!

Gaismas virpulis, Tumsas driskās. Trieciens mani nosvieda uz muguras, krizdams es uzgāzos Jegoram, nogāzu viņu, toties paspēju saķert viņu aiz rokas. Tīģerēns un ragana, atkabinājušies viens no otra, aizlidoja līdz jumta malai un pamira, ietriekušies nožogojumā. Lācis tika norauts no vampīrienes, saplosītas, sakropļotas, tomēr vēl dzīvas. Semjons salīgojās, taču noturējās kājās, viņu sedza duļķaini gaismojoša lēca — aizsardzība. Vienīgais, kurš noripoja no jumta, bija samaņu zaudējušais zavatnieks: viņš iztriecās cauri nožogojuma sarūsējušajiem stieņiem un kā bezveidīgs maiss nogāzās lejā.

Vienīgi Iļja stāvēja kā iemiets. Es neredzēju ap viņu nekādu aizsardzību, taču viņš turpināja ziņkāri vērties notiekošajā, sažņaudzis rokā savu zizli.

Bet ugunīgās kobras atliekas uzšāvās gaisā, sāka šaudīties debesīs kā spīdīgi mākulīši, izgaistot pašķīda dzirkstelēs, sadalījās sīkos gaismas stariņos. Zem šīs uguņošanas lēnām slējās kājās Zebulons, kas bija izpletis rokas sarežģītā maģiskā žestā. Cīniņā viņš bija pazaudējis apģērbu un tagad stāvēja pilnīgi kails. Viņa ķermenis izmainījās, iegūstot klasiskos dēmona apveidus: ādas vietā blāvas zvīņas, nepareizas formas galvaskausu, kas matu vietā noaudzis ar sapinkājušos vilnu, šauras acis ar vertikālām zīlītēm. Starp kājām kūļājās milzīgs loceklis, aizmugurē nokarājās īsa, iešķelta aste.

—     Nost! — Zebulons izsaucās. — Nost!

Kas gan pašreiz notiek visapkārt, cilvēku pasaulē… Nāvējošas grūtsirdības un nepamatota, akla prieka zibšņi, sirdslēkmes, neprātīgas rīcības, strīdi starp labākajiem draugiem, iemīlējušos neuzticība… Ļaudis neredz notiekošo, taču tas iedarbojas uz viņu dvēselēm.

Kāpēc?

Kāpēc tas viss Dienas Sardzei bija vajadzīgs?

Un tajā pašā brīdī mani pēkšņi pārņēma miers. Ledains, racionāls, gandrīz aizmirsts.

Daudzgājienu kombinācija. Sāksim ar to, ka viss notiekošais norit atbilstoši Dienas Sardzes plānam. Pieņemsim to kā pamatnosacījumu. Bet pēc tam savirknēsim visas nejaušības, sākot jau ar medībām metro, nē, sāksim no tā brīža, kad puisim vampīram atvēlēja kā barību to meiteni, kurā viņš nespēja neiemīlēties.

Domas traucās tik strauji, it kā es būtu pārtapis prāta vētras induktorā un pieslēdzies citu apziņai, kā dažkārt to darīja mūsu analītiķi. Nē, protams, es to nedarīju… vienkārši uzdevuma sastāvdaļas, nesakarīgi sajauktas, sakustējās, atdzīvojās un sāka manā priekšā izkārtoties vajadzīgajā secībā.

Dienas Sardzei par vampīrieni nospļauties…

Dienas Sardze neuzsāks konfliktu puišeļa dēļ, kaut arī viņam varbūt piemīt liels spēju potenciāls.

Dienas Sardzei var būt tikai viens iemesls, lai sarīkotu ko tamlīdzīgu.

Ar drausmīgu potenciālu apveltītais Tumšais mags.

Tumšais mags, kurš spējīgs pastiprināt viņu pozīcijas… ne tikai Maskavā, bet visā kontinentā…

Taču viņi jau bija panākuši savu, mēs bijām apsolījuši atdot viņiem Tumšo magu…

Šis nepazīstamais mags — ikss. Uzdevumā vienīgais nezināmais, jegors būtu igreks: viņam kā pavisam jauniņam Citādajam piemīt pārāk spēcīgas pretošanās spējas maģijai. Un tomēr zēns jau ir zināms lielums, kaut arī ar nezināmu faktoru…

Kurš uzdevumā ievietots speciāli. Lai visu sarežģītu.

—     Zebulon! — es iesaucos. Man aizmugurē Jegors, slīdēdams pa ledu, mēģināja uzslieties kājās. Semjons atkāpās no Tumšā maga, joprojām uzturēdams aizsardzību. Iļja bezkaislīgi vēroja notiekošo. Lācis gāja virsū vamplrienei, kas raustīdamās centās piecelties. Tīģerēns un ragana Alise no jauna sāka tuvoties viens otram. — Zebulon!

Dēmons paskatījās uz mani.

—     Es zinu, par ko jūs cīnāties!

Nē, es vēl nezināju. Tikai sāku nojaust, jo mozaīka nu bija salikta un atainoja man pazīstamu seju…

Dēmons pavēra rīkli — žokļi pabīdījās katrs uz savu pusi kā vabolei. Viņš arvien vairāk un vairāk atgādināja gigantisku kukaini, zvīņas saplūda, veidodamas aizsargbruņu slāni, ģenitālijas un aste ievilkās, no sāniem sāka augt jaunas ekstremitātes.

—     Tādā gadījumā tu esi… līķis.

Balss viņam bija palikusi nemainīga, tā skanēja pat apcerīgāk un inteliģentāk nekā iepriekš. Zebulons izstiepa pret mani roku — tā raušus pagarinājās, izaudzēdama arvien jaunus un jaunus posmus.

—     Nāc pie manis… — Zebulons nočukstēja.

Visi sastinga. Izņemot mani — es spēru soli pretī Tumšajam magam. Mana mentālā aizsardzība, ko biju veidojis vairākus gadus, izgaisa bez pēdām. Es nespēju, nekādi nespēju pretoties Zebulonam.

—     Stāvi! — Tīģerēns ierēcās, novēršoties no samīcītās, taču zobus atņirgušās raganas. — Stāvi!

Man ļoti gribējās izpildīt viņas lūgumu. Bet es to nespēju.

—      Anton… — atskanēja man aizmugurē. — Paskaties…

To gan es varēju izdarīt. Pagriezu galvu, atraujoties no dzintardzeltenajām acīm ar vertikālām zīlītēm.

Jegoram nebija spēka piecelties, viņš bija uztrausies pus- sēdus. Apbrīnojami, ka viņš vispār nebija zaudējis samaņu… jo enerģijas sūknēšana viņā no ārpuses bija pārtraukta. Tā pati enerģija, kas bija ieinteresējusi šefu, kas tika pumpēta zēnā no paša sākuma. Faktors “igreks”. Ieviests, lai sarežģītu situāciju.

No Jegora plaukstas vara ķēdītē nokarājās mazs kaula amulets.

—      Ķer! — zēns iesaucās.

—     Neņem! — Zebulons pavēlēja. Taču par vēlu, es jau noliecos, ķerdams amuletu, kas lidoja man pie kājām. Pieskāriens medaljonam apdedzināja, it kā es būtu satvēris oglīti.

Es paskatījos uz dēmonu un pašūpoju galvu:

—     Zebulon… tev vairs nav varas pār mani.

Dēmons iekaucās un nāca uz manu pusi. Varas pār mani viņam vairs nebija, taču spēka pārpārēm.

—     Nu, nu… — pamācoši noteica Iļja.

Liesmojoša balta siena pāršķēla telpu starp mums. Zebulons iegaudojās, ietriecies maģiskajā barjerā, tīras, baltas gaismas audekls viņu atsvieda atpakaļ. Viņš smieklīgi purināja apdedzinātās ķetnas un vairs neizskatījās briesmīgs, drīzāk ērmīgs.

—     Daudzgājienu kombinācija, — es sacīju. — Cik elementāri, vai ne?

Uz jumta viss noklusa. Tīģerēns un ragana Alise stāvēja blakus, nemēģinot uzbrukt. Semjons skatījās gan uz mani, gan uz Iļju, un nebija zināms, kurš viņā izraisīja lielāku izbrīnu. Vampīriene klusiņām raudāja, pūlēdamās piecelties. Viņai klājās vissliktāk, viņa bija iztērējusi visus spēkus, lai izdzīvotu cīniņā ar Lāci, un tagad viņa ar grūtībām mēģināja reģenerēties. Ar ārkārtīgu piepūli viņa iznira no mijkrēšļa un pārvērtās neskaidrā siluetā.

Pat vējš bija gluži kā pierimis.

—     Kā pārvērst Tumšajā magā cilvēku, kurš no laika gala bijis nevainīgs? — es vaicāju. — Kā piesaistīt tumsai cilvēku, kurš neprot neieredzēt? Var viņam sagādāt nepatikšanas… no visām pusēm… mazlietiņ, nedaudz, cerībā, ka viņš saniknosies… Bet nekas nesanāk. Cilvēks pagadījies pārāk nevainīgs… nevainīga.

Iļja iesmējās, klusu un atzinīgi.

—     Viņa spēs neieredzēt tikai vienu, — es lūkojos Zebu- lonam acīs, kur šobrīd bija sastindzis vienīgi bezspēcīgs niknums, — pati sevi. Un tas ir pavisam negaidīts gājiens. Neparasts. Lai viņai saslimst māte. Lai meitene sadedzina savu dvēseli, nicinādama pati savu bezspēcību un nespēju palīdzēt. Iedzīsim viņu tādā stūrī, kur vienīgā iespēja ir neieredzēt, kaut pašai sevi, taču — neieredzēt. Tiesa, pastāv neliels varbūtības atzarojums. Niecīga iespēja, ka viens vienīgs Nakts Sardzes darbinieks, kurš neko nesajēdz no operatīvā darba…

Man saļodzījās kājas — es patiešām nebiju pieradis tik ilgi atrasties mijkrēslī. Es būtu nokritis uz ceļiem Zebulona priekšā, bet to es zvērīgi negribēju. Semjons izslīdēja cauri mijkrēslim un pieturēja mani pie pleciem. Droši vien viņš ar tādām lietām nodarbojies simt piecdesmit gadu.

—                    Neko nesajēdz operatīvajā darbā, — es atkārtoju.

—    Vēl ņems un sāks darboties pretēji vispāratzītajām shēmām. Nesāks žēlot un mierināt meiteni, kurai žēlošana ir nāvējoša. Tātad ir nepieciešams viņu izolēt. Jārada tāda situācija, kurā viņš ieķēpātos līdz ausīm. Jāpanāk, lai viņu nosūta izpildīt kādu otršķirīgu uzdevumu, piedevām viņš vēl jāsasaista ar personisko atbildību, simpātijām — ar jebko, kas pagadīsies pa rokai. Tā labad var arī upurēt kādu ierindas vampīru. Tā ir?

Zebulons sāka transformēties atpakaļ cilvēkā. Viņš strauji atguva savu iepriekšējo, skumji inteliģento veidolu.

Smieklīgi. Kāpēc? Es jau biju redzējis viņu tādu, kāds viņš kļuva mijkrēslī, vienreiz un uz visiem laikiem.

—     Daudzgājienu kombinācija, — es atkārtoju. — Varu galvu likt ķīlā — Svetlanas mātei nebūt nav jānomirst ar kādu

nāvējošu slimību. No jūsu puses bija maza iejaukšanās, pieļaujamā robežās… Bet tādā gadījumā ari mums ir tiesības.

—     Viņa ir mūsu, — sacīja Zebulons.

—      Nē. — Es papurināju galvu. — Nekādas inferno izlaušanās nebūs. Viņas mātei paliks labāk. Es tagad braukšu pie Svetlanas… un viņai visu izstāstīšu. Meitene izvēlēsies Nakts Sardzi. Zebulon, jūs esat zaudējuši. Jebkurā gadījumā — zaudējuši.

Pa visu jumtu izmētātās apģērba driskās sakustējās, aizšļūca līdz Tumšajam magam, saauga kopā, palecās, sāka viņu apģērbt, tādu skumju, apburošu vīriņu, kam smeldza sirds par visu pasauli.

—     Neviens no jums nekur prom netiks, — sacīja Zebulons. Aiz viņa muguras sāka mutuļot Tumsa, un it kā izpletās divi milzīgi melni spārni.

Iļja vēlreiz iesmējās.

—      Es esmu spēcīgāks par jums visiem. — Zebulons pašķielēja uz Iļju. — Tavi aizgūtie spēki nav bezgalīgi. Jūs paliksiet šeit uz visiem laikiem, mijkrēslī, dziļāk, nekā esat uzdrošinājušies kādreiz ielūkoties…

Semjons nopūtās un teica:

—      Viņš taču līdz pat šim brīdim neko nav sapratis, Anton.

Es pagriezos un pavaicāju:

—     Boris Ignatjevič, maskarāde taču vairs nav nepieciešama?

Jaunais, nekaunīgais operatīvais darbinieks paraustīja plecus:

—     Protams, Antoška. Bet man tik reti palaimējas novērot Dienas Sardzes šefu darbībā… piedod man, večukam. Ceru, ka Iļjam manā izskatā bija tikpat interesanti…

Boriss Ignatjevičs pieņēma iepriekšējo izskatu. Uzreiz, bez jebkādiem iestarpinājumiem, teatrālām metamorfozēm un gaismas efektiem. Viņš patiešām bija ģērbies halātā un tibe- teikā, tikai kājās bija uzauti ičigi, bet tiem virsū — galošas.

Bija patīkami skatīties uz Zebulona seju.

Tumšie spārni neizzuda, taču pārstāja augt lielāki, vien nedroši plandīja, it kā ma^c censtos aizlidot, taču neuzdrošinātos.

—     Atsauc operāciju, Zebulon, — sacīja šefs. — Ja jūs nekavējoties aizvāksieties no šejienes un no Svetlanas mājas, mēs iztiksim bez oficiāla protesta.

Tumšais mags nesvārstījās.

—     Mēs aizejam.

Šefs pamāja, gluži kā gaidījis tādu atbildi. Varētu padomāt… Taču zizli viņš bija nolaidis, un barjera starp mani un Zebulonu izzuda.

—     Es atcerēšos tavu lomu visā šajā… — nekavējoties nočukstēja Tumšais mags. — Uz visiem laikiem.

—     Atceries, — es piekritu. — Tas ir lietderīgi.

Zebulons sakļāva rokas — varenie spārni ritmiski no-

plaukšķēja, un viņš pazuda. Taču pirms nozušanas mags paskatījās uz raganu — un viņa pamāja.

Ak, kā gan man tas nepatika. Spļāviens nopakaļ — nav nekas nāvējošs, tomēr nekad nav patīkami.

Vieglā, dejojošā solī, kas ļoti kontrastēja ar asiņaino seju un izmežģīto, gļēvi nokārušos roku, Alise pienāca man klāt.

—     Tev arī jāiet prom, — sacīja šefs.

—     Protams, ar lielāko prieku, — ragana atsaucās. — Bet pirms tam man ir niecīgas… pavisam niecīgas tiesības. Anton, tā ir?

—      Jā, — es nočukstēju. — Septītās pakāpes iejaukšanās.

Pret ko tiks vērsts trieciens? Pret šefu — smiekli nāk.

Tīģerēns, Lācis, Semjons… blēņas. Jegors? Bet ko gan viņam var iedvest, izmantojot visvājāko iejaukšanās pakāpi?

—      Atveries, — ragana sacīja. — Anton, atveries man.

Septītās pakāpes iejaukšanās. Nakts Sardzes šefs ir liecinieks: es nepārkāpšu robežu.

Semjons iestenējās, sāpīgi sažņaudzot man plecu.

—     Viņai ir tiesības to darīt, — es teicu. — Boris Ignat- jevič…

—     Dari, kā zini, — šefs atbildēja. — Es vērošu.

Es nopūtos, atklādamies raganas priekšā. Neko viņa nespēs izdarīt! Neko! Septītās pakāpes iejaukšanās — viņa nekad nepievērsīs mani Tumsai! Tas gluži vienkārši ir smieklīgi!

—     Anton, — ragana maigi sacīja. — Pasaki šefam to, ko tu gribēji pateikt. Pasaki taisnību. Rīkojies pareizi un godīgi. Tā, kā tev jārīkojas.

—     Minimālā iedarbība… — apstiprināja šefs. Ja ari viņa balsī ieskanējās sāpes, tās bija tik dziļi noslēptas, ka man nebija lemts sadzirdēt.

—     Daudzgājienu kombinācija, — es sacīju, skatīdamies uz Borisu Ignatjeviču. — Divpusēja. Dienas Sardze upurē savus bandiniekus, Nakts Sardze — savējos. Cēla mērķa labad. Lai piesaistītu savā pusē burvi, kurai piemīt grandiozs, vēl nepieredzēts spēks. Var aiziet bojā jauns vampīrs, kuram tā gribas mīlēt. Var aiziet bojā, pačibēt mijkrēslī puika ar nelielām Citādā spējām. Var ciest savi darbinieki. Bet pastāv mērķis, kas attaisno līdzekļus. Divi vareni magi, kas simtiem gadu cīnījušies viens ar otru, sarīko kārtējo mazo karinu. Un Gaišajam magam šoreiz grūtāk… viņš visu licis uz vienas kārts. Zaudējums viņam nenozīmē nepatikšanas — šoreiz tas ir solis mijkrēslī, mijkrēslī uz visiem laikiem. Tomēr viņš liek uz kārts visu. Savējos un svešos. Tā ir, Boris Ignatjevič?

—    Tā ir, — šefs atbildēja.

Alise klusiņām iesmējās un devās uz lūkas pusi. Lidošana viņai patlaban ne prātā nenāca. Tīģerēns viņu bija pamīcījis no sirds. Un tomēr raganai bija labs garastāvoklis.

Es paskatījos uz Semjonu — viņš novērsās. Tīģerēns lēni transformējās atpakaļ meitenē… un ari centās neskatīties man sejā. Lācis īsi ierūcās un, neizmainīdams izskatu, aizkā- toja uz lūkas pusi. Viņam ir grūtāk nekā citiem. Viņš ir pārāk taisnprātīgs. Lācis, brīnišķīgais cīnītājs un kompromisu pretinieks…

—     Jūs visi esat maitas, — Jegors sacīja. Viņš slējās augšup ar grūtībām — ne tikai noguruma dēļ, pašlaik viņu uzturēja šefs, es redzēju gaisā nostiepušos tieviņu spēka pavedienu, — iesākumā vienmēr ir grūti atbrīvoties no savas ēnas.

Es izgāju no mijkrēšļa viņam nopakaļ. Tas nenācās grūti, pēdējās ceturtdaļstundas laikā mijkrēslī bija izšļācies tik daudz enerģijas, ka tas zaudēja parasto agresīvo lipīgumu.

Gandrīz tai pašā mirklī izdzirdēju pretīgu, mīkstu būkšķi: no jumta nokritušais zavatnieks bija sasniedzis asfaltu.

Sāka parādīties ari pārējie. Simpātiska melnmataina meitene ar zilumu zem kreisās acs un sadauzītu vaiga kaulu, nesatricināms, drukns vīrelis, impozants biznesmenis austrumnieka halātā… Lācis jau bija aizgājis. Es zinu, ko viņš darīs savā dzīvoklī, “midzenī”. Dzers neatšķaidītu spirtu un lasīs dzeju. Visticamāk, lasīs balsī. Lūkodamies jautri murmulējošā televizorā.

Tepat bija arī vampīriene. Viņai bija pavisam slikti, viņa kaut ko murmināja, kratīja galvu un visu laiku laizīja pārkosto roku. Roka gurdi pūlējās pieaugt atpakaļ vietā. Viss bija notašķīts ar asinīm — ne viņas asinīm, bet ar pēdējā upura asinīm…

—     Ej prom, — es teicu, celdams smago pistoli. Roka nodevīgi nodrebēja.

Lode mīksti nošmaukstēja, ieurbdamās nedzīvajā miesā, meitenes sānos parādījās plēsta brūce. Vampīriene iestenējās, aizspieda brūci ar veselo roku. Otra karājās dažos cīpslu diedziņos.

—     Nevajag, — klusi sacīja Semjons. — Anton, nevajag…

Es tomēr notēmēju viņai galvā. Bet tajā brīdī no debesīm nopikēja milzīga melna ēna — sikspārnis kondora lielumā. Izpleta spārnus, aizsedzot vampīrieni, transformēdamies krampjaini noraustījās.

—     Viņai ir tiesības uz tiesu!

Uz Kostju es nespēju izšaut. Pastāvēju, raudzīdamies uz jauno vampīru, kurš dzīvoja man kaimiņos. Vampīrs nenovērsa skatienu, lūkojās stūrgalvīgi un droši. Cik sen jau tu man seko, mans draugs un pretiniek? Un kāpēc gan — lai izglābtu ciltsmāsu vai varbūt — lai nepieļautu, ka es speru soli, pēc kura pārvērtīšos nāvīgākajā ienaidniekā?

Es paraustīju plecus un aizbāzu pistoli aiz jostas. Tev taisnība, Olga. Visa šī tehnika nekam neder.

—     Ir tiesības, — šefs apstiprināja. — Semjon, Tīģerēn, nodrošiniet konvojēšanu.

—     Labi, — sacīja Tīģerēns. Paskatījās uz mani gandrīz vai līdzjūtīgi — ar sapratni. Atsperīgā soli devās pie vampīriem.

—     Tik un tā viņai draud augstākais soda mērs, — Semjons pačukstēja un sekoja.

Tāpat viņi pameta jumtu: Kostja nesa uz rokām kunkstošo, neko nesaprotošo vampīrieni, un Semjons ar Tīģerēnu klusēdami viņiem sekoja.

Mēs palikām trijatā.

—                   Zēn, tev patiešām piemīt spējas, — šefs maigi sacīja.

—    Nekas īpašs, taču vairumam nav pat tādu. Es būtu priecīgs, ja tu piekristu kļūt par manu skolnieku.

—     Ejiet jūs… — Jegors iesāka. Frāzes nobeigums iznīcināja jebkuru pieklājību.'Zēns raudāja klusēdams, šķobīja seju, cenšoties noturēt asaras, taču nespēja ar tām tikt galā.

Neliela septītās pakāpes iedarbošanās, un viņam paliks vieglāk. Viņš sapratīs, ka Gaisma nevar cīnīties ar Tumsu, neizmantojot jebkurus pieejamos līdzekļus…

Es pacēlu galvu pret drūmajām debesīm, pavēru muti, tverdams aukstās sniegpārslas. Ja varētu atvēst. Atvēst uz visiem laikiem. Tikai ne tā, kā mijkrēslī. Pārtapt ledū, nevis miglā, pārtapt sniegā, nevis slapjdraņķī, pārakmeņoties, nevis izplūst…

—     Ejam, Jegor, es tevi pavadīšu, — es piedāvāju.

—     Man… tepat, nav tālu… — teica puišelis.

Es vēl ilgi stāvēju, rīdams sniegu pamīšus ar vēju, un nepamanīju, kā viņš aizgāja. Dzirdēju šefa jautājumu: “Jegor, varēsi pats uzmodināt vecākus?”, taču atbildi nesadzirdēju.

—    Anton, ja tevi tas var mierināt… zēna aura nav izmainījusies, — sacīja Boriss Ignatjevičs. — Tāda pati… nekāda… — Viņš apņēma mani ap pleciem, šobrīd viņš bija maziņš un nožēlojams, nemaz nelīdzinādamies labi koptam uzņēmējam vai pirmās pakāpes magam. Vienkārši vecs vīrs, kurš cenšas izskatīties jaunāks, tikko uzvarējis kārtējo sīko kauju bezgalīgajā karā.

—     Kolosāli.

Es gribētu tādu auru. Nekādu. Pašam savu likteni.

—    Anton, mums vēl daudz darba.

—     Es zinu, Boris Ignatjevič…

—    Tu varēsi Svetlanai visu paskaidrot?

—     Jā, droši vien… Tagad varēšu.

—     Tu man piedod. Bet es izmantoju to, kas man pieejams… tos, kuri man pieejami. Jūs ar viņu esat saistīti. Parastā, ne ar ko neizskaidrojamā mistiskā saite. Neviens cits tavā vietā…

—     Saprotu.

Sniegs klājās man uz sejas, stinga uz skropstām, josliņām kusa uz vaigiem. Man jau šķita, ka gandrīz biju spējis nosalt, tomēr man nebija tiesību to darīt.

—    Vai atceries, ko es tev teicu? Būt par Gaišo ir daudz grūtāk, nekā par Tumšo…

—    Atceros…

—      Tev būs vēl grūtāk, Anton. Tu viņu iemīlēsi. Dzīvosi ar viņu kopā… kādu laiku. Pēc tam Svetlana aizies tālāk. Un tu redzēsi, kā viņa attālinās, kā viņas saskarsmes loks pāraug to… kas pieejams tev. Tu cietīsi. Bet tur neko nepadarīsi, tava loma ir — būt sākumā. Tā notiek ar katru Dižo Magu, ar katru Dižo Burvi. Viņi soļo pa ķermeņiem, pa draugu un mīļoto ķermeņiem. Citādi nedrīkst.

—     Es taču saprotu… visu saprotu…

—     Anton, iesim?

Es klusēju.

—     Ejam?

—     Mēs nekavējam?

—      Pagaidām nē. Gaismai ir savi ceļi. Es tev parādīšu īsāko taciņu, bet tālāk — tikai tevis izvēlētais ceļš.

—     Nu tad es vēl pastāvēšu, — es teicu. Aizvēru acis, lai sajustu, kā plakstus noklāj sniegpārsliņas, trīsošas, maigas.

—     Ja tu zinātu, cik daudz reižu es esmu tā stāvējis, — sacīja šefs. — Tieši tā, lūkodamies debesīs un kaut ko izlūgdamies… Vai nu svētību, vai lāstu.

Es neatbildēju, pats zināju, ka neko nesagaidīšu.

—     Anton, es esmu pārsalis, — šefs sacīja. — Man salst. Kā cilvēkam — auksti. Es gribu iedzert šņabi un palīst zem segas. Un tā gulēt, gaidot, kamēr tu palīdzēsi Svetlanai… kamēr Olga tiks galā ar virpuli. Bet pēc tam paņemt atvaļinājumu. Atstāt savā vietā IļjuJiu, ja jau viņš pabijis manā ādā, un doties uz Samarkandu. Tu esi bijis Samarkandā?

—     Nē.

—     Nekā tur laba nav, teikšu godīgi. It īpaši tagad. Nekā laba, izņemot atmiņas, tur nav… Bet atmiņas ir tikai manējās. Nu, ko?

—     Ejam, Boris Ignatjevič.

Es notrausu no sejas sniegu.

Mani gaidīja.

Un tas ir vienīgais, kas neļauj mums nosalt.

Otrais stāsts SAVĒJAIS STARP SAVĒJIEM

.

PROLOGS

Viņa vārds bija Maksims.

Tas nebija pārāk rets vārds, taču nebija arī tik ikdienišķs kā visādi Sergeji, Andreji un Dimas. Bija pietiekami labskanīgs. Labs krievu vārds — nekas, ka tā saknes aizsniedzās līdz pat grieķiem, varjagiem un pārējiem skitiem.

Arī ar paša izskatu viņš bija apmierināts. Viņam nepiemita seriālu aktiera saldenais skaistums, bet seja nebija arī “nekāda”, parasta. Skaists vīrietis, pūlī viņš izcēlās. Un vēl — muskuļots, taču ne pārmērīgi: nedz uztūkušu vēnu, nedz ikdienas fanātisma trenažieru zālēs.

Arī profesija bija laba — auditors prāvā ārzemju firmā, ienākumi tāpat — visām kaprīzēm pietiek, bet no reketieriem nav jābaidās.

Itin kā viņa sargeņģelis būtu noteicis reizi par visām reizēm: “Tu būsi mazliet labāks par pārējiem.” Mazliet, bet labāks. Un, galvenais, Maksimam neko vairāk nevajadzēja. Rāpties augšup, iztērējot dzīvei atvēlēto laiku, lai tiktu pie labāka automobiļa, ielūguma uz augstākās sabiedrības rautu vai lielāka dzīvokļa… kāpēc? Dzīve ir jauka tāpat, nevis to labumu dēļ, kurus izdosies aizsniegt. Tāpēc arī dzīve ir pilnīgs pretmets naudai, kas pati par sevi nav nekas.

Protams, Maksims par to nekad nebija domājis tik tieši. Cilvēkiem, kas pamanījušies ieņemt dzīvē savu īsto vietu, piemīt viena īpatnība — viņi uzskata, ka tieši tā ir jābūt. Viss notiek tā, kā jānotiek. Bet ja kāds savu nav dabūjis — pats vainīgs. Tātad esi bijis slinks vai muļķis. Vai arī tev ir pārmērīgi paaugstināts pretenziju līmenis.

Maksimam ļoti patika šī frāze: “paaugstināts pretenziju līmenis”. Tā visu salika pa plauktiņiem. Izskaidroja, piemēram, kāpēc viņa skaistā un gudrā māsa nīkst Tambovā ar vīru alkoholiķi. Pati taču meklēja kaut ko labāku un perspektīvāku. .. nu, atrada arī. Vai agrākais skolasbiedrs, kurš jau otro mēnesi guļ traumatoloģijas institūtā. Gribēja paplašināt biznesu? Paplašināja. Labi, ka dzīvs palika. Konkurenti jau sen sadalītajā krāsaino metālu tirgū izrādījās kulturāli cilvēki…

Un tikai vienā gadījumā Maksims frāzi “paaugstināts pretenziju līmenis” attiecināja uz sevi pašu. Bet tas bija tik dīvains un sarežģīts gadījums… pat negribējās par to domāt. Vienkāršāk bija nedomāt, vienkāršāk bija samierināties ar tām dīvainībām, kas notika ar viņu dažbrīd pavasaros, šad tad — rudeņos un pavisam, pavisam retumis — pašā vasaras plaukumā, kad karstums kļuva pagalam neizturams, izgaisinot no galvas gan apdomību un piesardzību, gan vieglās šaubas par paša psihisko pilnvērtību… Kaut gan par šizofrēniķi Maksims sevi nekad nebija uzskatījis. Viņš bija izlasījis daudz grāmatu, konsultējies ar pieredzējušiem ārstiem… nu, protams, neizklāstot detaļas.

Jā, viņš bija normāls. Kā rādās, patiešām pastāvēja kaut kas tāds, kā priekšā saprāts atkāpjas, bet parastās cilvēciskās uzvedības normas vairs nav spēkā. Pārmērīgi paaugstinātas pretenzijas… nepatīkami. Bet vai tiešām tās ir pārmērīgas…

Maksims sēdēja mašīnā ar izslēgtu motoru, savā akurātajā, labi koptajā toijotā, kas nebija no dārgākajām un lepnākajām, taču bija krietni vien labāka par daudzām mašīnām Maskavas ielās. Rīta puskrēslā ieraudzīt viņu sēžam pie stūres nebija iespējams pat nedaudz soļu attālumā. Tā viņš bija pavadījis visu nakti, klausīdamies atdziestošā dzinēja tinkšķos, nosala, taču neatļāvās ieslēgt sildītāju. Kā parasti šādos gadījumos, miegs nenāca. Arī smēķēt negribējās. Neko negribējās darīt, arī tāpat bija labi nekustoties sēdēt kā ēnai ietves malā noparkotajā mašīnā un gaidīt. Tikai viena nelaime — sieva atkal nospriedīs, ka viņš bijis pie mīļākās. Nu kā tu viņai pierādīsi, ka viņam nav mīļākās, pastāvīgas — nav, un viņa vienīgais grēks ir parastie kūrorta romāni, mīlas dēkas darbā un gadījuma profesionāles komandējumos… un arī tās — nav vis par ģimenes naudu pirktas, bet klientu sagādātas. Un atteikties nevar, apvainosies. Vai nodomās, ka zilais, nākamo reizi atvedīs zēnus…

Zaļi mirdzošie cipari pulkstenī pārmainījās: pieci no rīta. Tūlīt, tūlīt izlīdīs un sāks strādāt sētnieki; rajons bija vecs, prestižs, tīrību šeit ievēroja ļoti stingri. Labi vēl, ka ne snieg, ne līst, ziema beigusies, nosprāgusi, maita, ļaudama atnākt pavasarim ar visām tā problēmām un pārmērīgajām pretenzijām…

Noklaudzēja mājas durvis. Meitene iznāca uz ielas, apstājās kādus desmit metrus no mašīnas, sakārtodama uz pleca somiņu. Šīs stulbās mājas, bez pagalmiem, droši vien gan strādāt neērti, gan dzīvot: kāda jēga visam šim prestižam, ja caurules sarūsējušas, metru biezās sienas klāj pelējums un droši vien arī spoki ieviesušies…

Izkāpdams no mašīnas, Maksims tikko jaušami pasmaidīja. Ķermenis klausīja viegli, muskuļi pa nakti nebija notirpuši, pat spēki it kā pavairojušies. Un tā bija droša zīme.

Tomēr interesanti: vai pasaulē ir spoki?

—     Galina! — viņš iesaucās.

Meitene pagriezās uz viņa pusi. Un arī tā bija droša zīme, citādi viņa būtu metusies bēgt: cilvēks, kurš agrā rītā tevi sagaida pie mājas durvīm, pavisam noteikti liekas aizdomīgs…

—     Es jūs nepazīstu, — viņa sacīja. Mierīgi, ziņkāri.

—     Jā, — Maksims piekrita. — Toties es pazīstu jūs.

—     Kas jūs esat?

—     Soģis.

Viņam patika tieši šis vārds, arhaisks, pārspīlēti svinīgs. Soģis! Tas, kam ir tiesības sodīt.

—     Un kuru tad jūs gribat sodīt?

—    Jūs, Gaļina. — Maksims bija koncentrējies un lietišķs. Sāka tumst acīs, un tā atkal bija droša zīme.

—     Patiešām? — Meitene ātri viņu noskatīja, un Maksims samanīja viņas acu zīlītēs dzeltenīgu uguntiņu. — Bet vai izdosies?

—     Izdosies, — atbildēja Maksims, paceļot roku. Kinžals jau bija delnā, šaurs, tievs koka asmens, reiz bijis gaišs, bet pēdējo trīs gadu laikā samelnējis, piesūcies…

Meitene neizdvesa ne skaņas, kad koka asmens ietriecās viņas sirdī.

Kā vienmēr, Maksims izjuta baiļu mirkli, īsu un apsvilinošu šausmu uzplūdu — bet ja nu tomēr, par spīti visam, izdarīta kļūda? Ja nu tomēr?

Ar kreiso roku viņš pieskārās krustiņam, vienkāršam koka krustiņam, ko vienmēr nēsāja uz krūtīm. Un tā arī stāvēja, ar koka kinžalu vienā rokā, ar delnā sažņaugtu krustu otrā, stāvēja, līdz meitene sāka mainīties…

Tas notika ātri. Tas vienmēr notika ātri: pārvēršanās dzīvniekā un atpakaļ — cilvēkā. īsu brīdi uz trotuāra gulēja zvērs, melna pantera ar sastingušu skatienu, atrieztiem ilkņiem, medību upuris, tērpies korektā kostīmā, zeķbiksēs, kurpītēs… Pēc tam process turpinājās pretējā virzienā, it kā svārsts nošūpotos pēdējo reizi.

Maksimu izbrīnīja nevis šī zibenīgā un parasti novēlotā pārvēršanās, bet gan tas, ka kinžala durtā brūce bija izgaisusi, īsais pārvēršanās brīdis bija meiteni attīrījis, izdziedinājis. Tikai iegriezums blūzītē un žaketē.

—    Slava Tev, Kungs, — Maksims nočukstēja, skatīdamies uz beigto vilkaci. — Slava Tev, Kungs.

Viņam nebija nekādu iebildumu pret viņam atvēlēto vietu šajā dzīvē.

Tomēr šī nasta viņam, cilvēkam bez paaugstināta pretenziju līmeņa, tik un tā bija pārāk smaga.

1.   NODAĻA

Torīt es sapratu, ka patiešām iestājies pavasaris.

Vēl vakar debesis bija citādas. Pāri pilsētai peldēja mākoņi, smaržoja pēc mitra, smacīga vēja un nepiedzimuša sniega. Gribējās iespiesties dziļāk krēslā, iegrūst videomaģī kaseti ar kaut ko krāšņu un debilu, proti, amerikānisku, iedzert malku konjaka un tā arī aizmigt.

No rīta viss bija izmainījies.

Ar pieredzējuša iluzionista žestu pilsētai kāds bija uzsviedis gaišzilu lakatiņu, pārvilcis pāri ielām un laukumiem, itin kā izdzēšot pēdējās ziemas paliekas. Un pat šur tur stūros un grāvjos palikušie tumšbrūnie sniega kukuržņi izskatījās kā neatņemama interjera sastāvdaļa, nevis atnākušā pavasara nevērība. Kā atgādinājums…

Es soļoju uz metro stacijas pusi un smaidīju.

Dažreiz ir ļoti labi būt cilvēkam. Nu jau nedēļu es tieši tā arī dzīvoju: ierazdamies darbā, nekāpu augstāk par otro stāvu, noņēmos ar serveri, kas pēkšņi bija iemantojis vairākus nelāgus ieradumus, instalēju grāmatvedības meiteņu datoros jaunas biroja programmas, kas nebija vajadzīgas ne viņām, ne man. Vakaros gāju uz teātri, futbolu, nelieliem bāriem un restorāniem. Vienalga, uz kurieni, lai tikai būtu troksnis un daudz cilvēku. Būt pūļa cilvēkam bija vēl interesantāk, nekā būt vienkārši cilvēkam.

Protams, Nakts Sardzes birojā, vecā četrstāvu namā, ko īrējām no mūsu pašu meitas firmas, no cilvēkiem nebija ne vēsts. Pat trīs vecenītes apkopējas bija Citādās. Pat nekaunīgajiem jauniņajiem apsargiem pie ieejas durvīm — viņu uzdevums bija aizbaidīt sīkos bandītus un komivojažierus — piemita neliels maģiskais potenciāls. Pat santehniķis, klasiskais Maskavas santehniķis-alkoholiķis, bija mags… un būtu bijis diezgan labs mags, ja pārāk neaizrautos ar alkoholu.

Bet tā nu bija iegājies, ka pirmie divi stāvi izskatījās pavisam ikdienišķi. Šeit bija ļauts nākt nodokļu policijai, biznesa partneriem no cilvēku vidus, bandītiem no mūsu “jumta”… kaut arī “jumtu”, savukārt, kontrolēja šefs, bet kāpēc gan sešniekiem tas būtu jāzina?

Un arī sarunas šeit risināja visparastākās. Par politiku, nodokļiem, pirkumiem, laiku, citu mīlas intrigām un personīgajām mīlestības dēkām. Meitenes trina mēles par vīriešiem, mēs parādā nepalikām. Te aizsākās dienesta romāni, pina intrigas ar mērķi iezāģēt tiešajai priekšniecībai, apsprieda izredzes dabūt prēmijas.

Pusstundas laikā es aizbraucu līdz stacijai “Sokol”, izkļuvu virspusē. Visapkārt valdīja troksnis, gaisā — automobiļu gāzu smārds. Un tomēr — pavasaris.

Maskavas rajons, kur atradās mūsu birojs, nebija no sliktākajiem. Nebūt nebija no sliktākajiem, ja vien nesalīdzināja ar Dienas Sardzes rezidenci. Taču jebkurā gadījumā Kremlis mums nederēja: Sarkanajā laukumā un senajās ķieģeļu sienās pagātne bija atstājusi pārāk spēcīgas pēdas. Varbūt kādreiz tās padzisīs. Bet pagaidām par to nekas neliecināja… diemžēl.

No metro stacijas es gāju kājām, tālu nebija jāiet. Visapkārt jaukas, saules un pavasara sasildītas sejas. Par to es mīlu pavasari: norimst grūtsirdīga bezspēka izjūta. Un mazāk kārdinājumu…

Kāds no apsardzes puišiem pie ieejas smēķēja. Draudzīgi pamāja, viņa pienākumos neietilpa dziļā pārbaude. Toties tieši no manis bija atkarīgs, vai viņu dežūrtelpas datorā būs pieeja internetam un pāris jaunu spēlīšu vai arī vienīgi dienesta informācija un darbinieku dosjē.

—     Tu kavē, Anton, — viņš izmeta.

Es neticīgi paskatījos pulkstenī.

—     Šefs visus savāca konferenču zālē, tevi jau meklēja.

Lūk, tas bija dīvaini, parasti mani uz rīta sapulcēm neaicināja. Kaut kas atgadījies manā datorsaimniecībā? Šaubos, citādi mani naktī izrautu no gultas un viss, nav jau pirmā reize…

Pamāju un sāku iet ātrāk.

Namā ir lifts, taču vecs jo vecs, un es uzskatīju par labāku uzskriet ceturtajā stāvā pa kāpnēm. Trešā stāva kāpņu laukumiņā bija vēl viens postenis, jau nopietnāks. Dežūrēja Gariks. Man tuvojoties, viņš piemiedza acis, palūkojās caur mijkrēsli, noskenēja auru un visas iezīmes, ko mēs, sargātāji, nēsājām uz ķermeņa. Tikai pēc tam viņš draudzīgi pasmaidīja.

—     Ej nu ātrāk.

Konferenču zāles durvis bija pavērtas. Ieskatījos zālē: bija sanākuši kādi trīsdesmit cilvēki, pārsvarā operatīvie darbinieki un analītiķi. Šefs staigāja gar Maskavas karti, māja ar galvu, bet Vitālijs Markovičs, viņa vietnieks komercjautā- jumos, ļoti vājš mags, turpretim dzimis biznesmenis, runāja:

—     Tādējādi mēs esam pilnībā noseguši tekošos izdevumus, un nav nekādas nepieciešamības ķerties pie… ē… īpašiem finansiālās darbības paņēmieniem. Ja sapulce atbalstīs manus priekšlikumus, mēs nedaudz varētu uzlabot darbinieku materiālos apstākļus, saprotams, pirmām kārtām operatīvajiem darbiniekiem. Pagaidu darba nespējas apmaksas, arī pensijas bojā gājušo ģimenēm vajadzētu… ē… zināmā mērā palielināt. Un mēs to varam atļauties…

Smieklīgi, ka magi, kuri spēj pārvērst svinu zeltā, ogles — dimantos, bet sagrieztu papīru — čaukstošās banknotēs, nodarbojas ar komerciju. Bet īstenībā tā ir parocīgāk divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, ir nodarbināti tie Citādie, kuru maģiskās spējas pārāk vājas, lai ar tām nodrošinātu sev iztiku. Otrkārt, mazāks risks izjaukt spēku līdzsvaru.

Man ienākot, Boriss Ignatjevičs pamāja un teica:

—    Paldies, Vitālij. Domāju, viss skaidrs, man jums nekādu pārmetumu nav. Vai balsosim? Paldies. Tagad, kad visi sanākuši…

Šefa uzmanīgā skatiena pavadīts, es aizzagos līdz brīvam krēslam, apsēdos.

—     Varam pāriet pie galvenā jautājuma.

Semjons, kurš sēdēja man blakus, pielieca galvu un pačukstēja:

—     Galvenais jautājums — partijas biedru naudas nomaksa par marta mēnesi…

Es nespēju novaldīt smaidu. Dažreiz Borisā Ignatjevičā no tiesas pamodās vecais partijas funkcionārs. Mani tas mulsināja daudz mazāk nekā viduslaiku inkvizitora vai atvaļināta ģenerāļa ieradumi, bet, iespējams, es kļūdījos.

—     Galvenais jautājums — Dienas Sardzes protests, ko es saņēmu pirms divām stundām, — šefs sacīja.

Man uzreiz nepieleca. Dienas un Nakts Sardzes pastāvīgi aizšķērsoja viena otrai ceļu. Protesti bija iknedēļas parādība, palaikam viss tika noregulēts reģionālo nodaļu līmenī, palaikam tos izskatīja Bernes tribunālā…

Pēc tam es sapratu, ka protests, kura dēļ sasaukta Sardzes paplašinātā sapulce, nevar būt ikdienišķs.

—     Protesta būtība… — šefs pakasīja virsdeguni, — protesta būtība ir tāda… Šorīt Stoļešņikova šķērsielas rajonā nogalināta Tumšo sieviete. Lūk, īss notikušā apraksts.

Man uz ceļiem noplanēja divas printera izdrukas lapas.

Visi pārējie saņēma tādas pašas dāvanas. Es pārlaidu skatienu tekstam:

“Galina Rogova, divdesmit četri gadi… Iniciēta septiņu gadu vecumā, ģimene pie Citādajiem nepieder. Audzināta Tumšo aizbildniecībā… audzinātāja — Anna Černogorova, ceturtās pakāpes mags… astoņu gadu vecumā konstatēts, ka Gaļina Rogova ir vilkacis pantera. Spējas viduvējas…”

Raucot pieri, es izskatīju dosjē. Kaut gan faktiski nebija, ko pieri raukt. Rogova bija Tumšā, taču Sardzē nestrādāja. Līgumu ievēroja. Cilvēkus nemedīja. Vispār nekad. Nebija izmantojusi pat tās divas licences, ko viņai piešķīra, sasniedzot pilngadību un pēc kāzām. Ar maģijas palīdzību ieguvusi augstu amatu celtniecības kompānijā “Siltā Māja”, apprecējusies ar direktora vietnieku. Viens bērns, zēns… viņam Citādā spējas nav konstatētas. Vairākas reizes izmantojusi Citādā spējas pašaizsardzībai, vienu reizi nogalinājusi uzbrucēju. Bet pat tajā reizē līdz kanibālismam nav nolaidusies…

—    Vairāk vajadzētu tādu vilkaču, ko? — Semjons noprasīja. Pāršķīra lappusi un novilka “hmm”. Es ieintriģēts ielūkojos dokumenta beigās.

Tā. Apskates protokols. Sagriezta blūzīte un žakete… droši vien trieciens ar šauru kinžalu. Protams, ka apvārdotu, ar parastu dzelzi vilkaci nenogalināsi… Bet par ko Semjons brīnās?

Redz, kas par lietu!

Uz ķermeņa redzami bojājumi nav atrasti. Nekādi. Nāves iemesls — pilnīgs dzīvības enerģijas zaudējums.

—     Braši, — sacīja Semjons. — Atceros, pilsoņu kara laikā mani nosūtīja ķert vilkaci tīģeri. Bet tas maita strādāja čekā, turklāt nebija no zemākajiem…

—     Jūs iepazināties ar ziņojumu? — šefs vaicāja.

—    Vai drīkst uzdot jautājumu? — otrā zāles galā pacēlās tieva roka. Gandrīz visi sāka smaidīt.

—    Vaicā, Juļa, — šefs pamāja.

Visjaunākā Sardzes darbiniece piecēlās, nedroši saglauda matus. Laba meitene, tiesa, mazliet infantila. Taču ne velti viņa pieņemta analītiskajā nodaļā.

—     Boris Ignatjevič, kā saprotu, ir notikusi otrās pakāpes maģiskā iejaukšanās. Vai varbūt pirmās pakāpes?

—     Iespējams, tomēr otrās, — šefs apstiprināja.

—     Tātad to varējāt izdarīt jūs… — Juļa samulsa un uz bridi apklusa. — Un vēl Semjons… Iļja… vai Gariks. Taisnība?

—     Gariks nevarētu, — šefs sacīja. — Iļja un Semjons — tie gan.

Semjons kaut ko noburkšķēja, it kā viņam šāds kompliments nepatiktu.

—     Vēl iespējams, ka slepkavību izdarījis kāds no mūsējiem, kurš Maskavā uzturas caurbraucot, — skaļi domāja Juļa. — Tomēr tik spēcīgs mags pilsētā neieradīsies nepamanīts, viņus visus taču kontrolē Dienas Sardze. Tādā gadījumā iznāk, ka jāpārbauda trīs cilvēki. Un ja viņiem visiem ir alibi, nekādas pretenzijas mums taču nevar izvirzīt?

—     Juļeņka, — šefs pašūpoja galvu, — mums jau neviens šādas pretenzijas neizvirza. Lieta tāda, ka Maskavā darbojas Gaišais mags, kurš nav reģistrēts un iepazīstināts ar Līgumu.

Un tas jau ir nopietni.

—      Nu tad neko, — sacīja Juļa. — Atvainojiet, Boris Ignatjevič.

—    Viss ir pareizi. — Šefs pamāja. — Mēs uzreiz nonācām pie jautājuma būtības. Puiši, mēs kaut ko esam aizlaiduši gar degunu. Nopūdelējuši, nogulējuši. Pa Maskavu klimst ļoti spēcīgs Gaišais mags. Neko nesajēdz — un nogalina Tumšos.

—     Nogalina? — kāds no zāles pajautāja.

—     Jā. Es parakņājos arhīvos. Līdzīgi gadījumi reģistrēti pirms trim gadiem, pavasarī un rudenī, un pirms diviem gadiem, rudeni. Katru reizi bez fiziskiem bojājumiem, bet bijuši iegriezumi apģērbā. Dienas Sardze veica izmeklēšanu, bet neko nespēja atrast. Šķiet, viņi norakstīja savējo bojāeju uz nejaušības faktora rēķina… tagad kāds no Tumšajiem saņems sodu.

—      Bet no Gaišajiem?

—     Arī.

Semjons nokāsējās un ne pārāk skaļi sacīja:

—     Dīvains periodiskums, Boris…

—      Domāju, ka mums trūkst informācijas par visiem atgadījumiem, kolēģi. Lai kurš arī būtu šis mags, viņš vienmēr nogalina Citādos ar nelielām spējām, acīmredzot tie pieļāvuši kļūdas maskējoties. Ļoti iespējams, ka upuri bijuši neiniciētie vai Tumšajiem nezināmi Citādie. Tāpēc es ierosinu…

Šefs pārlaida skatienu zālei.

—     Analītiskā nodaļa — jāsavāc kriminālā informācija, jāmeklē analoģiski gadījumi. Ņemiet vērā, ka tie var arī nebūt klasificēti kā slepkavības, ticamāk — nāve nenoskaidrotos apstākļos. Pārbaudiet sekciju rezultātus, aptaujājiet morgu darbiniekus… domājiet paši, kur var atrast informāciju. Zinātniskā grupa… nosūtiet uz Dienas Sardzi divus vai trīs darbiniekus, izpētiet līķi. Jums jānoskaidro, kā šis mags nogalina Tumšos. Jā, pie viena, sauksim viņu par Mežoni. Operatīvā grupa… pastiprināt patruļas ielās. Meklējiet viņu, puiši.

—     Mēs visu laiku to vien darām, kā meklējam “kādu”, — neapmierināti noburkšķēja Igors. — Boris Ignatjevič, mēs tak nevarējām nepamanīt spēcīgu magu! Nevarējām!

—                     Iespējams, viņš nav iniciēts, — šefs noskaldīja.

—    Spējas parādās periodiski…

—     Pavasaros un rudeņos kā jebkuram trakajam…

—      Jā, Igor, pilnīgi pareizi. Pavasaros un rudeņos. Un pašreiz, pēc slepkavības, viņā vēl noteikti saglabājušās maģijas atliekas. Ir izredzes — nelielas, bet ir. Pie darba.

—     Boris, bet mērķis? — painteresējās Semjons.

Daži jau cēlās kājās, bet tagad apstājās.

—     Mērķis — mums jāatrod Mežonis ātrāk par Tumšajiem. Jāaizsargā, jāapmāca, jādabū mūsu pusē. Kā parasti.

—     Viss skaidrs. — Semjons piecēlās.

—    Anton, Olga, jūs palūgšu palikt, — šefs izmeta un piegāja pie loga.

Aizejošie ar ziņkāri šķielēja uz mani. Pat ar zināmu skaudību. īpašs uzdevums — tas vienmēr ir interesanti. Es paskatījos pāri zālei, ieraudzīju Olgu, pasmaidīju tikai ar lūpām — viņa man atsmaidīja.

Tagad viņa ne ar ko vairs neatgādināja to baskājaino, nosmulēto meiteni, kuru es ziemas vidū dzirdīju ar konjaku. Brīnišķīga frizūra, veselīga āda, acīs… nē, drošums un pārliecība bija arī agrāk, tagad vēl uzradusies tāda kā koķetība, lepnums.

Viņa bija atbrīvota no soda. Lai arī tikai daļēji.

—     Anton, notiekošais man nepatīk, — šefs neatskatīdamies sacīja.

Olga paraustīja plecus, pamāja — atbildi.

—     Atvainojiet, Boris Ignatjevič?

—      Man nepatīk Dienas Sardzes iesniegtais protests.

—     Man arī.

—     Tu nesaproti. Baidos, visi pārējie — arī… Olga, vismaz tu noproti, kas par lietu?

—     Ļoti dīvaini, ka Dienas Sardze vairāku gadu garumā nespēj izsekot slepkavu.

—     Jā. Atceries Krakovu?

—      Diemžēl. Tu domā, mūs mēģina iegāzt?

—                  Iespējams… — Boriss Ignatjevičs pagāja nost no loga.

—    Anton, vai tu pieļauj šādu situācijas attīstību?

—      Es tā īsti nesaprotu, — es nomurmulēju.

—      Anton, pieņemsim, ka pilsētā patiešām klīst Mežonis, vientuļais slepkava. Viņš nav iniciēts. Palaikam viņā atraisās spējas… viņš atrod kādu Tumšo un iznīcina to. Vai Dienas Sardze spēj viņu atrast? Ak vai, vari man ticēt… spēj. Tādā gadījumā jautājums: kāpēc viņš nav noķerts un atrasts? Tumšos taču nogalina!

—     Nogalina vājākos, — es izteicu pieņēmumu.

—     Pareizi. Tā ir tradīcija — upurēt bandiniekus… — Šefs sastomījās, uztvēris manu skatienu. — Sardzes tradīcija.

—     Abu Sardžu tradīcija, — es atriebīgi sacīju.

—     Abu, — šefs gurdi atkārtoja. — Atgādināji gan… Padomāsim, kāds rezultāts var būt šādai kombinācijai. Vispārēja apsūdzība Nakts Sardzei nolaidībā? Blēņas. Mums jākontrolē Tumšo uzvedība un tas, kā mums jau zināmie Gaišie ievēro Līgumu, nevis jāmeklē noslēpumaini maniaki. Tur nu Dienas Sardze pati vainīga…

—     Tātad provokācijas mērķis ir konkrēts cilvēks?

—     Malacis, Anton. Atceries, ko teica Juļa? No mūsējiem šādu akciju spēj veikt tikai daži. To var pierādīt. Pieņemsim, ka Dienas Sardze ir nolēmusi apsūdzēt kādu Līguma pārkāpšanā. Par to, ka štata darbinieks, kurš iepazīstināts ar Līguma saturu, pašrocīgi izrēķinādamies, spriež tiesu un taisnību.

—     Bet to ir viegli atspēkot. Jāatrod Mežonis…

—      Bet, ja Tumšie atradīs viņu pirmie? Un neklaigās?

—     Alibi?

—     Bet ja slepkavības izdarītas brīdī, kad alibi nav?

—     Tribunāls un pilna apjoma nopratināšana, — es drūmi sacīju. Skaidrs, ja tev izgriež otrādi apziņu — nekā laba tur nav…

—     Šīs slepkavības ir izdarījis spēcīgs mags, bet spēcīgs mags spēj neatklāties pat tribunāla priekšā. Nevis apmānīt, bet neatklāties. Vēl jo vairāk, Anton, stāvot tribunāla priekšā, kurā ir Tumšie, to pat nāksies izdarīt. Citādi ienaidnieks iegūs pārāk daudz informācijas. Bet ja mags nopratināšanā neatklājas, viņu automātiski atzīst par vainīgu. Ar visām no tā izrietošām sekām — gan viņam, gan Sardzei.

—    Drūma aina, Boris Ignatjevič, — es atzinu. — Pat ļoti. Gandrīz tikpat drūma kā tā, ko jūs man cēlāt priekšā ziemā, sapnī. Ar drausmīgu spēku apveltīts Citādais zēns, inferno pārrāvums, kas nolīdzinās līdz ar zemi visu Maskavu…

—     Saprotu. Taču es tev, Anton, nemeloju.

—                  Un ko jūs gribat no manis? — es atklāti noprasīju.

—     Šis taču nav mans profils. Palīdzēt analītiķiem? Tāpat izdarīšu visu, ko vajadzēs.

—     Anton, es gribu, lai tu izskaitļo, kurš no mūsējiem ir apdraudēts. Kam ir alibi visiem iespējamiem gadījumiem un kam nav.

Šefs iebāza roku žaketes kabatā, izvilka DVD disku:

—     Ņem… tur ir pēdējo trīs gadu dati. Pilns dosjē par četriem mūsu darbiniekiem, mani ieskaitot.

Ņemot disku, es noriju siekalas.

—     Paroles noņemtas. Bet saproti pats, neviens cits to nedrīkst redzēt. Tev nav tiesību kopēt informāciju. Aprēķinus un shēmas šifrē… un neskopojies ar atslēgas garumu.

—     Man tā kā būtu vajadzīgs palīgs, — es nedroši palūdzu. Paskatījos uz Olgu. Taču kāds gan no viņas palīgs: viņas datorzināšanas aprobežojas ar kaušanos Heretics, Hexen un līdzīgās spēlītēs.

—     Manu datu bāzi pārbaudi personīgi, — pavilcinājies sacīja šefs. — Anatolijs var palīdzēt apstrādāt pārējo. Labi?

—     Un kāds būs mans uzdevums? — Olga painteresējās.

—    Tu darīsi to pašu, tikai iztaujādama personīgi. Nopratinot, ja jau runājam atklātu valodu. Sāksi ar mani. Pēc tam pārējā trijotne.

—     Labi, Boris.

—      Ķeries pie darba, Anton. — Šefs pamāja. — Sāc tūlīt pat. Ar citam lietām lai nodarbojas tavas meitenes, gan tiks galā.

—     Varbūt man parakņāties datos? — es pajautāju. — Ja nu pēkšņi kādam nav alibi… noorganizēt?

Šefs pašūpoja galvu.

—      Nē. Tu nesaprati. Es negribu neko viltot. Es gribu pārliecināties, ka neviens no mūsējiem šajās slepkavībās nav vainojams.

—     Pat tā?

—     Jā. Tāpēc ka nekā neiespējama šajā pasaulē nav. Anton, jaukākais mūsu darbā ir tas, ka es tev varu uzdot šādu uzdevumu un tu to izpildīsi. Neatkarīgi no tā, par ko ir šie dati.

Kaut kas man nelika mieru, bet es pamāju un gāju uz durvīm, sažņaudzis rokā vērtīgo disku. Jautājums noformulējās pēdējā brīdī, un es pagriezies jautāju:

—      Boris Ignatjevič…

Šefs un Olga mirklī atkāpās viens no otra.

—      Boris Ignatjevič, diskā ir četri dosjē?

—     Jā.

—     Jūsu, Iļjas, Semjona…

—     Un tavs, Anton.

—     Kāpēc? — es stulbi noprasīju.

—     Uz jumta, konflikta laikā, tu trīs minūtes uzturējies mijkrēšļa otrajā slānī. Anton… tā ir trešā pakāpe.

—     Nevar būt, — tik vien es pateicu.

—     Tā bija.

—      Boris Ignatjevič, jūs vienmēr esat teicis, ka esmu vidēja līmeņa mags!

—     Pieņemsim, ka man daudz vairāk vajadzīgs teicams programmētājs nekā vēl viens labs operatīvais darbinieks.

Kādā citā brīdī es būtu izjutis lepnumu. Gan sajauktu ar aizvainojumu, tomēr lepnumu. Es taču vienmēr biju domājis, ka ceturtā maģijas pakāpe ir mani griesti, un arī līdz tam vēl tāls ceļš ejams. Taču šoreiz visu pārklāja bailes, nepatīkamas, lipīgas, pretīgas bailes. Strādādams Sardzē klusā, mierīgā amatā, es piecu gadu laikā biju atradinājies baidīties no jebkā: no varas iestādēm, bandītiem, slimībām…

—     Tā bija otrās pakāpes iejaukšanās…

—     Robeža ir pārāk nenoteikta, Anton. Iespējams, tu spēj daudz vairāk.

—     Bet mums ir vairāk nekā desmit trešā līmeņa magu. Kāpēc starp aizdomās turamajiem esmu es?

—     Tāpēc, ka tu esi aizskāris pašu Zebulonu. Piežmiedzis asti Maskavas Dienas Sardzes priekšniekam. Un viņš pavisam noteikti spēj uzrīkot Antonam Gorodeckim personīgās lamatas. Precīzāk, pārorientēt vecās lamatas, kas līdz šim tika glabātas rezervē.

Noriju siekalas, vairs neko nejautāju un izgāju no zāles.

Arī mūsu laboratorija atrodas ceturtajā stāvā, tikai citā ēkas spārnā. Es steidzīgi soļoju pa koridoru, pamādams pretimnācējiem, taču nekavēdamies. Disku biju sažņaudzis ciešāk, nekā dedzīgs jauneklis mīļotās roku.

Šefs taču nemeloja?

Šis trieciens var būt paredzēts man?

Laikam gan nemeloja. Es uzdevu precīzu jautājumu un saņēmu precīzu atbildi. Protams, gadu gaitā arī paši Gaišākie magi iemanto zināmu cinisma uzkrājumu un iemācās žonglēt ar vārdiem. Taču tik atklātas melošanas sekas būtu pārāk smagas pat Borisam Ignatjevičam.

Tamburs — ar elektroniskām pārbaudes sistēmām. Zināju, ka jebkurš mags izturas pret tehniku ironiski, un Semjons man vienreiz nodemonstrēja, cik viegli ir piešmaukt balss analizatoru un tīklenes skeneri. Un tomēr es panācu, ka mēs iegādājāmies šīs dārgās spēļmantiņas. Jā, tās neaizsargā no Citādajiem. Taču es pilnā nopietnībā pieļāvu, ka kādreiz mūs pazondēt nolems FDD vai mafijas zēni.

—    Viens, divi, trīs, četri, pieci… — es noburkšķēju mikrofonā un ieskatījos kameras objektīvā. Vairākas sekundes elektronika domāja, pēc tam virs durvīm iedegās zaļā lampiņa — ieeja atļauta.

Pirmajā istabā neviena nebija. Serveris ducināja ventilatorus, tusnīja sienā iemūrētie kondicionētāji. Vienalga bija karsts. Bet pavasaris tikko bija sācies…

Es negāju uz sistēmas administratoru laboratoriju, devos uzreiz uz savu kabinetu. Nu ne gluži savējo, arī mans vietnieks Toļiks mitinājās šeit. Turklāt palaikam vārda tiešākajā nozīmē, bieži paliekot pārnakšņot uz vecum vecā ādas dīvāna.

Pašreiz viņš sēdēja pie galda un domīgi pētīja kādu vecu mātes plati.

—     Sveiks, — es teicu un apsēdos uz dīvāna. Disks svilināja pirkstus.

—     Nosprāga, — drūmi sacīja Toļiks.

—     Nu tad met ārā.

—     Tūlīt, tikai smadzenes izvilkšu… — Toļiks izcēlās ar saimnieciskumu, kas bija iemantots, ilgus gadus strādājot budžeta institūtos. Mums ar finansēm nebija problēmu, taču viņš rūpīgi krāja visus vecos un nevienam nevajadzīgos dzelžus. — Nē, tu tikai padomā, pusstundu ķēpājos, bet tā arī neaizgāja…

—     Tas taču ir vecs lūznis, ko tu ar viņu krāmējies? Pat grāmatvedībā ir jaunāki kompji.

—    Varētu kādam atdot… Varbūt vēl atmiņu noņemt…

—    Toļik, mums ir steidzams darbs, — es sacīju.

—    Ja?

—     Aha. Re… — Es pavicināju disku. — Tur ir dosjē… Pilnīgi visa informācija par četriem Sardzes darbiniekiem. Šefu ieskaitot.

Toļiks pavilka galda atvilktni, iegrūda tajā mātes plati un paskatījās uz disku.

—    Tieši tā. Es pārbaudīšu trīs no tiem. Bet tu ceturto… mani.

—     Un kas jāpārbauda?

—     Skaties. — Es sameklēju izdruku. — Iespējams, kāds no aizdomās turētajiem palaikam slepkavo Tumšos. Nesankcionēti. Šeit savākti visi zināmie gadījumi. Mums vai nu jānoliedz šāda iespēja, vai arī…

—     Bet tu viņus pa īstam slepkavo? — Toļiks ieinteresējās. — Atvaino par ņirgāšanos…

—     Nē. Bet tev man nav jātic. Labāk ķeries pie darba.

Informāciju par sevi es nemaz nesāku pētīt. Pārkopēju

visus astoņsimt megabaitus Toļika datorā un pievācu disku.

—      Ja pagadās kas interesants, tev pastāstīt? — Toļiks jautāja. Es pašķielēju uz viņu, kamēr viņš pētīja teksta failus, knibinādams kreiso ausi un ritmiski klikšķinot peli.

—     Kā vēlies.

—     Labi.

Es sāku pētīt dosjē, kas bija savākts no materiāliem par šefu. Sākumā bija kopsavilkums — vispārīgā informācija par viņu. Pēc katras izlasītās rindiņas es noplūdu sviedriem.

Protams, šefa īstais vārds un izcelšanās nebija atrodami pat šeit, šādi fakti par viņa līmeņa Citādajiem netiek dokumentēti. Un tomēr ik brīdi es atklāju ko jaunu. Jāsāk ar to, ka šefs bija krietni vecāks, nekā uzskatīju līdz šim. Vismaz par kādiem pusotra simta gadiem. Bet tas nozīmēja, ka viņš personīgi piedalījies Līguma noslēgšanā starp Gaismu un Tumsu. Pārsteidzoši, jo visi kopš tiem laikiem izdzīvojušie magi ieņem amatus galvenajā pārvaldē, nevis sēž nogurdinošā un apnicīgā reģionālā direktora amatā.

Vēl es uzzināju vairākus vārdus, ar kuriem šefs figurēja Sardzes vēsturē, un kas bijusi viņa dzimtā puse. Par to šad tad prātoja, slēdza derības, minēja “neapstrīdamus” pierādījumus. Taču nezin kāpēc neviens nebija iedomājies, ka Boriss Ignatjevičs ir nācis no Tibetas.

Bet pat visbezprātīgākajās fantāzijās es nebūtu varējis iztēloties, kam viņš bijis audzinātājs!

Eiropā šefs strādāja kopš piecpadsmitā gadsimta. Netiešas pazīmes ļāva saprast, ka tik krasas dzīvesvietas maiņas iemesls ir bijusi sieviete. Un es nojautu, kura.

… Aizvēris failu ar vispārējo informāciju, es paskatījos uz Toļiku. Viņš skatījās kaut kādu videofragmentu, protams, mana biogrāfija nebija tik aizraujoša kā šefa dzīves apraksts. Es vērīgāk ieskatījos mazajā kustīgajā bildītē — un nosarku.

—    Pirmajā gadījumā tev ir neapstrīdams alibi, — Toļiks sacīja nepagriežoties.

—     Paklausies… — es bezpalīdzīgi iesāku.

—    Liecies mierā. Vai nu maz kādreiz… Es tūlīt uz paātrināto izgriezīšu cauri, lai pārbaudītu visu nakti…

Es iztēlojos, kā filma izskatīsies paātrinātajā režīmā un aizgriezos. Jā, es biju nojautis, ka priekšniecība kontrolē savus darbiniekus, it īpaši jaunos. Bet tik ciniski!

—     Neapstrīdama alibi nebūs, — es sacīju. — Tūlīt es apģērbšos un aiziešu.

—     Redzu, — Toļiks apstiprināja.

—    Un manis nebūs gandrīz pusotru stundu. Es meklēju šampanieti… un, kamēr atradu, svaigajā gaisā mazliet atskaidrojos. Prātoju, vai ir vērts atgriezties.

—    Neņem galvā, — sacīja Toļiks. — Labāk paskaties šefa intīmo dzīvi.

Pēc pusstundas darba es sapratu, ka Toļikam bija taisnība. Var jau būt, ka man bija iemesls apvainoties par tik nekautrīgu novērošanu. Bet Borisam Ignatjevičam — ne kapeiku mazāk.

—    Šefam ir alibi, — es sacīju. — Neapstrīdams. Divos gadījumos — četri liecinieki. Vēl vienā — gandrīz visa Sardze.

—    Tad, kad visi medija prātā sajukušo Tumšo?

—     Jā.

—     Tev pat tajā gadījumā alibi nav. Tevi izsauca tikai no rīta, un hronometrāža ir ļoti aptuvena. Ir fotogrāfija, kurā tevi redz ieejam birojā, tas arī viss.

—     Tātad…

—     Teorētiski tu varēji nogalināt Tumšos. Pilnīgi noteikti. Turklāt, atvaino, Anton, katrs slepkavības gadījums sakrīt ar tavu paaugstinātas emocionālās uzbudināmības periodu. Itin kā tu nemaz nebūtu sevi kontrolējis.

—     Es to neesmu darījis.

—    Ticu. Ko darīt ar failu?

—     Nodzēs.

Kādu brīdi Toļiks domāja.

—      Man te nekā vērtīga nav. Palaidīšu zemākā līmeņa formatēšanu. Sen bija laiks iztīrīt disku.

—     Paldies. — Es aizvēru šefa dosjē. — Viss, ar pārējiem pats tikšu galā.

—      Sapratu. — Toļiks pārvarēja datora taisnīgo sašutumu, un tas beidzot sāka gremot pats sevi.

—     Aizej pie meitenēm, — es palūdzu. — Sataisi bargu seju. Nešaubos, ka viņas tur liek pasjansus.

—     Vismaz kaut kas, — Toļiks viegli piekrita. — Kad tu atbrīvosies?

—     Pēc kādām divām stundām.

—     Es ienākšu.

Viņš aizgāja pie mūsu “meitenēm”, divām jaunām programmētājām, kuru darbs pārsvarā saistījās ar Sardzes oficiālo darbību. Bet es turpināju strādāt. Tagad bija pienākusi kārta Semjonam.

Pēc divarpus stundām es atrāvos no datora, paspaidīju ar delnām pakausi — mūžīgi notirpst, kad tā sēdi, ieurbies monitorā, — un ieslēdzu kafijas automātu.

Šefs, Iļja, Semjons — neviens no viņiem nederēja vājprātīgā Tumšo slepkavas lomai. Visiem bija alibi, turklāt lielākoties no absolūta dzelzsbetona. Piemēram, vienas slepkavības laikā Semjons bija izmanījies visu nakti pavadīt pārrunās ar Dienas Sardzes priekšniecību. Iļja bija komandējumā Saha- līnā — tur vienreiz ievārījās tāda putra, ka bija nepieciešama palīdzība no centra…

Vienīgais iespējamais aizdomās turētais biju es.

Tā nebija, ka es Toļikam neuzticējos. Tomēr pārskatīju vēlreiz informāciju par sevi. Viss sakrita, alibi nebija.

Kafija bija negaršīga, paskāba, laikam sen nebija nomainīts filtrs. Lūkodamies monitorā, es strēbu karsto suslu, pēc tam izvilku mobilo un piezvanīju šefam.

—     Runā, Anton.

Viņš vienmēr zināja, kurš viņam zvana.

—     Boris Ignatjevič, aizdomās turamais ir tikai viens.

—    Un kurš?

Balss bija sausa un oficiāla. Taču man nezin kāpēc likās, ka šefs pašreiz sēž uz dīvāna puskails, ar šampanieša glāzi vienā rokā, Olgas plaukstu otrā, un telefona klausuli piespiež ar plecu vai arī levitē to blakus ausij…

—    Nu, nu… — šefs mani apsauca. — Atradies gaišreģis. Kurš ir aizdomās turamais?

—    Es.

—     Skaidrs.

—     Jūs taču to zinājāt, — es teicu.

—     Kāpēc tā domā?

—      Nebija vajadzības man likt izskatīt informāciju. Jūs ari pats tiktu galā. Tātad gribējāt, lai es pats pārliecinos, kas man var draudēt.

—      Pieņemsim. — Šefs nopūtās. — Anton, ko tagad darīsi?

—     Kaltēšu sausiņus.

—    Atnāc uz manu kabinetu. Pēc… ē… pēc desmit minūtēm.

—     Labi. — Es izslēdzu telefonu.

Vispirms iegāju pie meitenēm. Tur joprojām bija Toļiks, un visi dedzīgi strādāja.

īstenībā Sardzei nebija nekādas vajadzības turēt divas nekam nederīgas programmētājas. Viņām bija minimālā piekļūšanas atļauja slepenajiem dokumentiem, un gandrīz viss bija jādara mums pašiem. Nu bet kur vēl lai iekārto divas ļoti, ļoti vājas burves? Būtu vismaz piekritušas dzīvot parastu dzīvi… nē, viņas vēlas romantiku, vēlas strādāt Sardzē… Tāpēc nācās vien izdomāt viņām darbu.

Taču pārsvarā viņas nosita laiku, ložņādamas timeklī un spēlēdamas spēlītes, turklāt populārākie bija visu veidu pasjansi.

Pie viena brīvā datora — ar tehniku mums nebija problēmu — sēdēja Toļiks. Uz ceļiem viņam bija iekārtojusies Juļa, kura nikni dancināja pa paliktni peli.

—     To dēvē par datorapmācību? — es pajautāju, vērodams monstrus, kas ārdījās monitorā.

—     Nekas tā neuzlabo iemaņas darbā ar peli, kā datorspēles, — Toļiks nevainīgi atsaucās.

—     Nu… — Es nezināju, ko lai atbild.

Pats tamlīdzīgas spēlītes jau sensenis nebiju spēlējis. Tāpat kā vairums Sardzes darbinieku. Nobeigt uzzīmētus mošķus ir interesanti, līdz sastopies ar tiem aci pret aci. Nu, vai arī kā Olga — nodzīvojot simts vai vairāk gadu un iemantojot milzīgu cinismu…

—     Toļik, es laikam šodien vairs atpakaļ nebūšu, — es sacīju.

—    Aha. — Viņš bez mazākā izbrīna pamāja. Mūsu pareģošanas spējas ir visai nelielas, taču šādus sīkumus jūtam uzreiz.

—     Gaļa, Ļena, pagaidām, — es pamāju meitenēm. Gaļa nočivināja kaut ko pieklājīgu, ar visu savu izskatu demonstrēdama aizrautīgu darbu. Ļena pajautāja:

—     Es drīkstēšu aiziet mazliet agrāk?

—     Protams.

Mēs cits citam nemelojam. Ja Ļena lūdz atļauju, tātad viņai patiešām ir vajadzība. Mēs nemelojam. Tikai šad tad izliekamies un nepasakām līdz galam…

Uz šefa galda valdīja drausmīga nekārtība. Mētājās pildspalvas, zīmuļi, papīra lapiņas, pārskatu izdrukas, blāvi, izlietoti maģiskie kristāli.

Taču visam kroni uzlika degoša spirta lampiņa, virs kuras tīģelī karsējās balts pulverītis. Šefs to domīgi maisīja ar dārga Parker galiņu, acīmredzot gaidīdams noteiktu efektu. Pulverītis ignorēja gan karsēšanu, gan maisīšanu.

—     Lūk. — Es noliku šefam priekšā disku.

—     Ko darīsim? — Boriss Ignatjevičs pajautāja, nepacēlis skatienu. Viņš bija bez žaketes, krekls saņurcīts, kaklasaite nošķiebusies.

Slepus palūkojos uz dīvānu. Olgas kabinetā nebija, bet tukiSa šampanieša pudele un divas glāzes stāvēja uz grīdas.

—     Nezinu. Es neesmu nogalinājis Tumšos… šos Tumšos. Jūs taču zināt.

—    Zinu.

—    Taču es nevaru to pierādīt.

—     Pēc maniem aprēķiniem, mums palikušas divas vai trīs dienas, — šefs sacīja. — Pēc tam Dienas Sardze izvirzīs tev apsūdzību.

—     Nav grūti radīt viltus alibi.

—     Un tu tam piekritīsi? — Boriss Ignatjevičs ieinteresējās.

—     Nē, protams. Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu?

—     Drīksti.

—     No kurienes visa šī informācija? No kurienes uzņēmumi un videoieraksti?

Šefs mirkli klusēja.

—     Tā jau es domāju. Tu taču skatījies arī manu dosjē, Anton. Vai tas bija mazāk nekautrs?

—     Šķiet, ka ne. Tāpēc arī jautāju. Kāpēc jūs atļaujat vākt šādu informāciju?

—     Es to nevaru aizliegt. Kontroli realizē Inkvizīcija.

Es spēju noturēties, neuzdevis debilo jautājumu, kas bija uz mēles: “Vai patiešām tāda pastāv?” Taču laikam mana sejas izteiksme bija pietiekami daiļrunīga.

Šefs vēl kādu minūti lūkojās manī, it kā gaidīdams jautājumus, pēc tam turpināja:

—    Tagad tā, Anton. Kopš šī brīža tu nedrīksti palikt viens. Ja nu tikai uz tualeti vienatnē, bet citādi — blakus jābūt vienam vai diviem lieciniekiem. Ir cerība, ka tiks izdarīta vēl viena slepkavība.

—    Ja mani patiešām grib pataisīt par vainīgu, tad slepkavību nebūs līdz brīdim, kad es palikšu bez alibi.

—     Un tu paliksi. — Šefs pavīpsnāja. — Neuzskati mani par vecu muļķi.

Es pamāju, pagaidām nedroši, līdz galam nesapratis.

—     Olga…

Sienā atvērās durvis, kuras vienmēr biju uzskatījis par skapja durvīm. Ienāca Olga, saglauzdama matus, smaidīdama.

Džinsi un blūzīte apkļāva viņas ķermeni tik pieguļoši, kā mēdz būt tikai pēc karstas dušas. Viņai aizmugurē es ievēroju milzīgu vannas istabu ar džakuzi, panorāmas logu pa visu sienu — pavisam droši, caurspīdīgu tikai no vienas puses.

—     Oļa, tiksi galā? — šefs painteresējās. Viņš domāja ko tādu, par ko abi jau bija runājuši.

—     Viena pati? Nē.

—     Es par citu.

—     Protams.

—     Nostājieties ar mugurām kopā, — šefs lika.

Man nebija vēlēšanās iebilst. Kaut arī pakrūtē iesmeldzās: es sapratu, ka notiks kaut kas ļoti nopietns.

—     Un abi atklājieties, — pieprasīja Boriss Ignatjevičs.

Es pievēru acis un atslābinājos. Olgas mugura bija karsta

un mikla pat caur blūzīti. Dīvaina sajūta: stāvēt, pieskaroties sievietei, kura tikko mīlējusies… mīlējusies ar citu.

Nē, es ne mazākā mērā nebiju viņā iemīlējies. Varbūt tāpēc, ka atcerējos viņu necilvēciskā veidolā, varbūt tāpēc, ka mēs ļoti ātri nodibinājām draugu un partneru attiecības. Varbūt daudzo gadsimtu dēļ, kas šķīra mūsu abu piedzimšanu: ko gan nozīmē jauns ķermenis, ja tu skaties gadsimtu putekļu klātās acis. Mēs bijām vienkārši draugi, nekas vairāk.

Tomēr stāvēt blakus sievietei, kuras ķermenis vēl atceras cita glāstus, piespiesties viņai — dīvaina sajūta…

—     Sākam… — sacīja šefs, iespējams, pārāk skarbi. Un izrunāja dažus vārdus, kuru jēgu es nesapratu, vārdus vecvecā valodā, kas bija skanējusi pāri pasaulei pirms tūkstošiem gadu.

Lidojums.

Tas patiešām bija kā lidojums — gluži kā zeme izzudusi zem kājām, gluži kā ķermenis zaudējis svaru. Orgasms bezsvara stāvoklī, LSD deva pa taisno asinīs, elektrodi baudas centros zem smadzeņu garozas…

Mani pārpludināja tik neprāta pilns un tīrs, ne ar ko neattaisnojams prieka vilnis, ka pasaule apdzisa. Es būtu nokritis, taču spēks, kas brāzās no šefa paceltajām rokām, turēja mani un Olgu neredzamos pavedienos, piespieda izliekties, piespiesties vienam pie otra.

Bet pēc tam pavedieni savijās.

—      Tu mani atvaino, Anton, — sacīja Boriss Ignatje- vičs. — Taču pārdomām un paskaidrojumiem mums nebija laika.

Es klusēju. Trulā apdullumā klusēju, sēdēdams uz grīdas un aplūkodams savas rokas, savus tievos pirkstus ar diviem sudraba gredzeniem, kājas — slaidas, garas kājas, vēl miklas pēc vannas un pārāk šauros džinsos iekļautas, ar košās balti zilās krosenēs ieautām mazām pēdām.

—    Tas nav uz ilgu laiku, — sacīja šefs.

—      Kāda… — es gribēju nolamāties, es rāvos augšup, lēkdams kājās, taču tūlīt pat apklusu, izdzirdis savu balsi. Pazemu, maigu balsi, sievietes balsi.

—     Mierīgi, Anton. — Jaunais vīrietis, kas stāvēja blakus, pastiepa roku un palīdzēja man piecelties.

Citādi es droši vien būtu nokritis. Smaguma centrs bija pilnīgi nomainījies. Es biju kļuvis īsāks, pasaule izskatījās pavisam citāda…

—      Olga? — es vaicāju, skatīdamies savā bijušajā sejā. Mana partnere, bet tagad piedevām vēl mana ķermeņa apdzīvotāja, pamāja. Apmulsis lūkodamies viņas… savā… sejā, es ievēroju, ka no rīta esmu slikti noskuvies. Un ka uz manas pieres briest sīka, sarkana, pusaudža pubertātes vecuma cienīga pūtīte.

—    Anton, mieru. Es arī dzimumu mainu pirmo reizi.

Nezin kāpēc es viņai noticēju. Par spīti vecumam, Olga varēja arī nenokļūt tik kutelīgā situācijā.

—     Iejuties? — šefs pavaicāja.

Es joprojām pētīju sevi, gan paceldams pie sejas rokas, gan ķerdams savu atspulgu plauktu stiklos.

—     Ejam. — Olga pavilka mani aiz rokas. — Boris, mirklīti… — Viņas kustības bija tikpat nedrošas kā manējās. Pat vairāk. — Gaisma un Tumsa, kā gan jūs, vīrieši, spējat pārvietoties? — viņa pēkšņi iesaucās.

Lūk, tad es sāku smieties, apjēdzis notiekošā ironiju. Mani, Tumšo provokācijas objektu, noslēpa, ieslēpjot sievietes ķermenī. Ķermenī, kas piederēja šefa mīļākajai, kura bija tik veca kā Parīzes Dievmātes katedrāle!

Olga burtiski iegrūda mani vannas istabā — es neviļus nopriecājos pats par savu spēku —, pārlieca mani pār džakuzi. Un palaida sejā aukstu ūdens strūklu no dušas, jau laikus gādīgi sagatavotas, novietotas uz maigi sārtenā fajansa.

Sprauslādams es izrāvos no viņas rokām. Tik tikko apslāpēju vēlēšanos iekraut Olgai — vai tomēr sev pašam? — pļauku. Izskatījās, ka svešā ķermeņa motorikas refleksi sāka pamosties.

—     Tā nav histērija, — es nikni sacīju. — Tas patiešām ir smieklīgi.

—     Tiešām? — Olga, piemiegusi acis, raudzījās manī. Vai patiešām tāds ir mans skatiens, kad es cenšos paust ar šaubām jauktu labvēlību?

—     Patiešām.

—     Nu tad paskaties uz sevi.

Piegājis pie spoguļa, tikpat liela un grezna, kā viss šajā slepenajā vannas istabā, es sāku blenzt savā atspulgā.

Rezultāts bija dīvains. Aplūkodams savu jauno veidolu, es pilnīgi nomierinājos. Droši vien, ja būtu nokļuvis citā, bet vīrieša ķermenī, šoks būtu lielāks. Bet tagad — nekas, izņemot sajūtu, ka sākusies maskarāde.

—     Tu uz mani neiedarbojies? — es noprasīju. — Tu vai

šefs?

—     Nē.

—     Tātad man ir stipri nervi.

—     Tev izsmērējusies lūpu krāsa, — Olga piezīmēja. Un ieķiķinājās. — Tu māki krāsot lūpas?

—     Traka, vai? Protams, nē.

—     Es iemācīšu. Nav tik sarežģīti. Tev, Anton, vēl ir ļoti paveicies.

—     Kādā ziņā?

—     Nedēļu vēlāk — un nāktos tevi apmācīt, kā rīkoties ar ieliktnīšiem.

—     Kā jebkurš normāls vīrietis, kurš skatās televizoru, es brīnišķīgi māku to darīt. Ieliktnīti vajag apliet ar indīgi zilu šķidrumu, bet pēc tam spēcīgi sažņaugt dūrē.

2.    NODAĻA

Es izgāju no kabineta un uz brīdi apstājos, cīnīdamies ar kārdinājumu iet atpakaļ.

Es jebkurā mirklī varēju atteikties no šefa piedāvātā plāna. Vajadzēja tikai atgriezties, pateikt pāris vārdu — un mēs ar Olgu atgūsim savus īstos ķermeņus. Taču pusstundu ilgajā sarunā man bija izstāstīts pietiekami, lai es piekristu, ka ķermeņu apmaiņa ir vienīgā reālā atbilde uz Tumšo provokāciju.

Beigu beigās, ir taču nejēdzīgi atteikties no glābiņu nesošas ārstēšanas tāpēc, ka injekcijas ir sāpīgas.

Olgas dzīvokļa atslēgas bija manā somiņā. Turpat arī mazs maciņš ar naudu un kredītkarti, kosmētikas maciņš,

kabatlakatiņš, ieliktnltis — kāpēc, man taču to nevajadzēs, iesākta Tik-Tak kārbiņa, ķemmīte, pašā apakšā sabirusi sīknauda, spogulītis, maziņš mobilais telefons…

Turpretim tukšās džinsu kabatas neapzināti izraisīja zaudējuma sajūtu. Kādu mirkli es rakņājos tajās, cenzdamies atrast kaut aizķērušos monētiņu, bet pārliecinājos tikai par to, ka Olga, tāpat kā vairums sieviešu, visu nēsā somiņā.

Varēja likties, ka tukšās kabatas šodien nebūt nav mans lielākais zaudējums. Un tomēr šis sīkums kaitināja. Es paņēmu no somiņas dažas banknotes, iebāzu kabatā un sajutos pārliecinātāks.

2ēl tikai, ka Olga nenēsā līdzi CD atskaņotāju…

—     Sveika. — Pie manis pienāca Gariks. — Vai šefs ir brīvs?

—    Viņš… Pie viņa ir Antons… — es atbildēju.

—     Kaut kas noticis, Oļa? — Gariks uzmanīgi skatījās uz mani. Nezinu, ko viņš sajuta: svešas intonācijas, nedrošas kustības, citu auru. Taču, ja pat operatīvais darbinieks, ar kuru gan es, gan Olga īpaši nebiedrojāmies, sajūt apmaiņu — es neesmu ne plika graša vērts.

Pa to laiku Gariks nedroši, kautrīgi pasmaidīja. Tas bija pilnīgi negaidīti: nekad nebiju ievērojis, ka Gariks mēģinātu flirtēt ar Sardzes darbiniecēm. Viņam sagādāja grūtības iepazīšanās pat ar cilvēku sievietēm, mīlas lietās viņam pārsteidzoši neveicās.

—     Nekas. Mazliet sastrīdējāmies. — Es pagriezos un neatvadījies devos uz kāpņu pusi.

Tā bija Dienas Sardzei paredzētā versija — tam apšaubāmajam gadījumam, ja mūsu vidū ir viņu aģents. Cik zināju, kaut kas tāds bija atgadījies tikai pāris reižu visā Sardzes vēsturē, tomēr drošs paliek drošs… Labāk lai visi domā, ka Boriss Ignatjevičs ir saķildojies ar savu senseno draudzeni.

Tam bija arī iemesls, un iemesls nebija mazsvarīgs. Simt gadu ildzis ieslodzījums šefa kabinetā, neiespējamība pieņemt cilvēka izskatu, daļēja reabilitācija, taču zaudējot lielāko daļu maģisko spēju. Pilnīgi pietiekami, lai apvainotos… Es vismaz biju paglābts no nepieciešamības tēlot šefa draudzeni, tas no manis būtu par daudz prasīts.

Tā prātodams, es nokāpu līdz trešajam stāvam. Jāatzīst, ka Olga bija maksimāli man atvieglojusi dzīvi. Šodien viņa bija uzvilkusi džinsus, nevis parastos svārkus vai kleitu, kājās bija krosenes, nevis augstpapēžu kurpes. Pat vieglais smaržu aromāts nebija skurbinošs.

Lai dzīvo “uniseksa” stils, kaut arī to izgudrojuši homoseksuāļi…

Es zināju, kas man tagad bija jādara, zināju, kā jāuzvedas. Un tomēr tas bija grūti. Nogriezties klusā un nepamanāmā sāņus gaitenī, nevis doties uz izeju.

Un iegremdēties pagātnē.

Runā, ka slimnīcām ir sava, neaizmirstama smarža. Protams. Un par to nav jābrīnās, dīvaini, ja hloram un sāpēm, autoklāviem un brūcēm, slimnīcas veļai un bezgaršīgajam ēdienam nebūtu smaržas.

Bet, lūdzami pasakiet, no kurienes gan sava smarža piemīt skolām un institūtiem?

Sardzes telpās pasniedz tikai dažus mācību priekšmetus. Šo to ērtāk iemācīt nakts laikā morgā, mums tur ir savi cilvēki. Šo to iemāca izbraukuma nodarbībās. Šo to — ārzemēs, izmantojot tūristu braucienus, ko apmaksā Sardze. Es mācību laikā pabiju gan Haiti, gan Angolā, gan Štatos, gan Spānijā.

Un tomēr dažām lekcijām ir piemērota tikai Sardzes teritorija, celtne, ko no pamatiem līdz jumtam nosedz maģija un sargājošas burvestības. Pirms trīsdesmit gadiem, kad Sardze pārcēlās uz šo namu, ierīkoja trīs auditorijas, katra no tām bija paredzēta piecpadsmit cilvēkiem. Līdz pat šim laikam es nesaprotu, kāds iemesls bija tik plašam vērienam: darbinieku optimisms vai brīvās telpas pārpilnība. Arī tad, kad mācījos es, un tas bija ļoti auglīgs gads, mums pietika ar vienu auditoriju, un pat tā palika pustukša.

Pašreiz Sardze apmācīja četrus Citādos. Un tikai par Svetlanu bija stingra pārliecība, ka viņa iekļausies mūsu rindās, nevis dos priekšroku parastajai cilvēku dzīvei.

Tukšs šeit bija, tukšs un kluss. Es lēnām gāju pa gaiteni, ieskatīdamies tukšajās auditorijās, kuras varētu apskaust jebkura visnodrošinātākā un veiksmīgākā universitāte. Uz katra galda portatīvais dators, katrā istabā lieliska vizuālā sistēma ar milzīgu ekrānu, skapji vai lūst no grāmatām… ja šīs grāmatas ieraudzītu vēsturnieks, normāls vēsturnieks, nevis vēstures spekulants…

Nekad viņiem tās neredzēt.

Dažās grāmatās ir pārāk daudz patiesības. Citās — pārāk maz melu. Ļaudīm tās nevajadzētu lasīt, turklāt viņu pašu mīļā miera labad. Lai dzīvo ar to vēsturi, pie kuras pieraduši.

Gaitenis beidzās ar sienu, pie kuras bija milzīgs spogulis. Es nīgri tajā paskatījos: gurnos šūpodamās, pa gaiteni soļoja jauna, skaista sieviete.

Es paklupu un gandrīz nolidoju uz grīdas: kaut arī Olga bija izdarījusi visu iespējamo, lai man atvieglotu dzīvi, taču izmainīt ķermeņa smaguma centru nebija viņas spēkos. Kad izdevās aizmirst savu izskatu, viss bija vairāk vai mazāk normāli, darbojās motoriskās iemaņas. Bet tikko es palūkojos uz sevi no malas — sākās kļūmes. Pat elpošana kļuva citāda, gaiss plaušās iekļuva kaut kā nepareizi.

Es piegāju pie pēdējām, stiklotajām durvīm. Uzmanīgi paskatījos.

Tieši tobrīd beidzās nodarbības.

Šodien viņi mācījās sadzīves maģiju, es to nopratu, tiklīdz pie demonstrācijas stenda ieraudzīju Poļinu Vasiļjevnu.

Viņa bija viena no vecākajām Sardzes darbiniecēm — pēc izskata, nevis pēc īstā vecuma. Viņu atrada un iniciēja sešdesmit triju gadu vecumā. Kurš gan varēja paredzēt, ka vecenītei, kas baisajos pēckara gados piepelnās ar kāršu izlikšanu, patiešām piemīt kaut kādas spējas.

—      Un tagad, ja ievajadzēsies steidzami sakārtot apģērbu, — pamācoši runāja Poļina Vasiļjevna, — jūs varēsit to izdarīt dažu minūšu laikā. Tikai neaizmirstiet iepriekš pārbaudīt, cik jums to spēcinu. Citādi var sanākt pavisam aplami.

—     Bet, kad pulkstenis nositīs divpadsmit, tava kariete pārvērtīsies ķirbī, — skaļi teica jauns puisis, kurš sēdēja blakus Svetlanai. Es nepazinu šo puisi, viņš mācījās tikai kādu otro vai trešo dienu, bet man viņš jau tagad nepatika.

—     Tieši tā! — jūsmīgi paziņoja Poļina Vasiļjevna, kam šādas asprātības bija jāuzklausa no katras jaunas skolnieku grupas. — Pasakas melo ne mazāk kā statistika! Bet šad tad tajās var atrast kripatiņu patiesības.

Viņa paņēma no galda rūpīgi izgludinātu, elegantu, kaut arī mazliet vecmodīgu smokingu. Droši vien tādā, iziedams augstākajā sabiedrībā, ietērpās Džeimss Bonds.

—     Kad tas atkal pārvērtīsies par skrandām? — lietišķi pavaicāja Svetlana.

—     Pēc divām stundām, — tikpat īsi informēja Poļina. Uzlika smokingu uz pakaramā, uzkāra atpakaļ stendā. — Es īpaši nepūlējos.

—      Bet cik ilgi jūs varat to saglabāt pieklājīgā izskatā? Augstākais?

—     Apmēram diennakti.

Svetlana pamāja un negaidīti paskatījās uz manu pusi. Sajuta. Pasmaidīja, pamāja ar roku. Nu mani ievēroja visi.

—     Lūdzu, kundze. — Poļina nolieca galvu. — Tas mums ir liels gods.

Jā, viņa zināja par Olgu kaut ko tādu, ko nezināju es.

Mēs visi zinājām par Olgu tikai daļu patiesības, laikam tikai šefs zināja visu.

Es iegāju auditorijā, izmisīgi cenzdamies soļot mazāk eleganti. Nepalīdzēja. Gan puisis, kas sēdēja blakus Svetlanai, gan apmēram piecpadsmitgadīgs zēniņš, kurš jau pusgadu mocījās maģijas pamatkursā, gan garš, tievs korejietis, kuram varēja būt gan trīsdesmit, gan četrdesmit gadu, — viņi visi skatījās uz mani.

Nepārprotami ieinteresēti. Visa tā noslēpumainības atmosfēra, kas apņēma Olgu, visas baumas un līdz galam neizteiktais, pēdīgi tas, ka viņa bija šefa sena jo sena mīļākā, — tas viss izraisīja Sardzes vīriešu kontingentā pavisam noteiktu reakciju.

—     Labdien, — es teicu. — Vai neiztraucēju?

Koncentrēdamies, lai runādams pareizi lietotu dzimti, es

aizmirsu par intonāciju. Rezultātā mans banālais jautājums izskanēja, pilns noslēpumainas tvīksmes un it kā domāts katram no klātesošajiem personīgi. Piņņainais zēniņš ieurbās manī ar skatienu, puisis norija siekalas, vienīgi korejietis saglabāja kaut ko līdzīgu aukstasinībai.

—     Olga, vēlaties kaut ko paziņot studentiem? — Poļina painteresējās.

—     Man jāparunā ar Svētu.

—     Visi brīvi, — paziņoja vecenīte. — Vai jūs, Olga, kādreiz vēl ienāktu pie mums nodarbību laikā? Manas lekcijas neaizstās jūsu pieredzi.

—     Noteikti, — es dāsni apsolīju. — Pēc kādām trim dienām.

Lai nu Olga tiek galā ar maniem solījumiem. Toties es esmu spiests tikt galā ar viņas izkopto seksapīlu.

Kopā ar Svetlanu mēs gājām uz izeju. Trīs alkatīgi acu pāri urbās manā mugurā, pareizāk sakot, ne gluži mugurā.

Es zināju, ka Olga un Svetlana ir nodibinājušas siltas attiecības. Kopš tās pašas nakts, kad mēs ar Olgu skaidrojām Svetlanai patiesību par pasauli, par Citādajiem, par Gaišajiem un Tumšajiem, par Sardzēm, par mijkrēsli, kopš tās rīta stundas, kad viņa, turēdamās pie mūsu rokām, pa slēgtām durvīm iegāja Nakts Sardzes operatīvā štāba telpā. Jā, mani ar Svetlanu saistīja mistisks pavediens, mūsu likteņi bija savi- jušies kopā. Taču es zināju, pārāk labi zināju, ka tas nebūs ilgi. Svetlana aizies tālāk, tur, kur man nemūžam neizdosies nokļūt, pat ja es būtu pirmās pakāpes mags. Liktenis mūs turēja kopā, cieši turēja, taču tikai līdz zināmam laikam. Bet Svetlana ar Olgu vienkārši draudzējās, lai cik arī skeptiski es neizturētos pret sieviešu draudzību. Viņas nebija savedis kopā liktenis. Viņas bija brīvas.

—     Oļa, man jāpagaida Antons. — Svetlana saņēma mani aiz rokas. Tas nebija žests, ar kādu jaunākā māsa pieķeras vecākajai, meklēdama atbalstu un pašapliecināšanos. Tas bija vienlīdzīga cilvēka žests. Un ja Olga ļauj Svetlanai izturēties kā pret līdzīgu, tas nozīmē, ka viņu patiešām gaida ievērojama nākotne.

—      Nav vērts, — es teicu. — Svēta, nav vērts.

Atkal kaut kas nebija kārtībā frāzes konstrukcijā vai balss tonī. Tagad Svetlana lūkojās manī ar neizpratni, taču skatiens bija mats matā kā Garikam.

—     Es tev visu paskaidrošu, — es sacīju. — Bet ne tagad un ne šeit. Tavās mājās.

Viņas dzīvoklim bija nodrošināta pamatīga aizsardzība, Sardze jaunajā darbiniecē jau bija ieguldījusi pārāk daudz pūļu. Šefs nemaz nesāka strīdēties, vai es drīkstu atklāt Svetlanai patiesību, vienīgi uzstāja: tam jānotiek viņas mājās.

—      Labi. — Viņas acīs vēl nebija izzudis izbrīns, taču viņa piekrītoši pamāja. — Tu esi pārliecināta, ka nevajag gaidīt Antonu?

—    Absolūti, — es sacīju, ne nieka neliekuļodams. — Paņemam mašīnu?

—     Tu šodien bez mašīnas?

Muļķis! Pavisam biju aizmirsis, ka no visiem transporta veidiem Olga dod priekšroku šefa dāvātajam sporta automobilim.

—     Nu es taču saku — brauksim ar mašīnu? — es jautāju, saprazdams, ka izskatos pēc idiota. Nē, sliktāk: pēc idiotes.

Olga pamāja. Neizpratne viņas skatienā augtin auga.

Vismaz labi, ka es protu vadīt automašīnu. Nekad nebiju izjutis tieksmi pēc apšaubāmā prieka būt mašīnas īpašniekam megapolē ar pretīgiem ceļiem, taču mūsu apmācības kurss ietvēra sevī visu. Šo to māca kā parasti, šo to iedzen galvā ar maģijas palīdzību. Vadīt mašīnu mani mācīja kā parastu cilvēku, bet ja gadītos nokļūt helikoptera vai lidmašīnas kabīnē, ieslēgtos iemaņas, par kurām man līdz tam brīdim nebūtu ne mazākās nojausmas. Vismaz teorētiski tām vajadzētu ieslēgties.

Mašīnas atslēgas es atradu somiņā. Oranžā automašīna gaidīja stāvvietā ēkas priekšā modrās apsardzes uzraudzībā. Durvis bija aizslēgtas, kas šķita vienkārši smieklīgi, ņemot vērā mašīnas nolaisto jumtu.

—     Tu brauksi? — Svetlana pajautāja.

Es klusēdams pamāju. Apsēdos pie stūres, iedarbināju motoru. Bija palicis atmiņā, ka Olga ar uzrāvienu aiztraucas kā lode, bet es tā nemāku.

—     Olga, ar tevi kaut kas nav kārtībā. — Svetlana beidzot izlēma pateikt savas domas skaļi. Izgriežot uz Ļeņingradas prospektu, es pamāju.

—     Svēta, visas sarunas, kad būsim pie tevis.

Viņa apklusa.

Es nebiju nekāds labais šoferis. Mēs braucām ilgi, daudz ilgāk nekā vajadzētu. Bet Svetlana vairs neko nejautāja, sēdēja atzvēlusies, skatīdamās tieši uz priekšu. Vai nu meditēja, vai mēģināja lūkoties caur mijkrēsli. Sastrēgumos vairākas reizes ar mani mēģināja uzsākt sarunu no blakus mašīnām, kā likums, no pašām dārgākajām. Acīmredzot mūsu izskats un mašīna nosprauda neredzamu distanci, kuru ne katrs uzdrošinājās pārkāpt. Tika nolaisti logu stikli, pabāzās noskūtas galvas, dažreiz ainu kā nemainīgs atribūts papildināja roka ar mobilo. Sākumā man bija vienkārši nepatīkami. Pēc tam jau kļuva smieklīgi. Pēcāk es pārstāju reaģēt uz notiekošo gluži tāpat, kā nereaģēja Svetlana.

Interesanti, vai Olgu tādi iepazīšanās mēģinājumi uzjautrina?

Droši vien. Pēc gadu desmitiem, kas pavadīti necilvēciskā ķermenī, ieslodzījumā stikla vitrīnā.

—     Oļa, kāpēc tu mani aizvedi? Kāpēc negribēji pagaidīt Antonu?

Es paraustīju plecus. Kārdinājums atbildēt: “Tāpēc, ka viņš ir šeit, tev blakus,” — bija liels. Un iespēja, ka mūs izseko, bija niecīga. Arī mašīna bija noklāta ar aizsargājošām burvestībām, daļu no tām es jutu, daļa bija manām spējām neaizsniedzama.

Taču es noturējos.

Svetlana vēl nebija noklausījusies informatīvās drošības kursu, kas sākas ceturtajā apmācības mēnesī. Manuprāt, būtu vērts to sākt mācīt agrāk, taču jāizstrādā personīgā programma katram Citādajam, bet tas prasa laiku.

Toties tad, kad Svetlana tiks cauri šī pārbaudījuma dzirnavām, viņa iemācīsies gan klusēt, gan runāt. Šis apmācības kurss ir gan vieglākais, gan visgrūtākais. Tev vienkārši sāk dot informāciju, stingri dozētu, noteiktā secībā. Daļa dzirdētā būs patiesība, daļa — meli. Šo to tev pateiks atklāti un dabiski, šo to pavēstis kā briesmīgāko noslēpumu, bet kaut ko uzzināsi “neviļus”, noklausīsies, noskatīsies.

Un viss, pilnīgi viss, ko tu uzzināsi, tevī samilzīs, radīs sāpes un bailes, centīsies izrauties, plēšot sirdi vai pušu, paģērēs reakciju, tūlītēju un bezprātīgu. Bet lekcijās tev stāstīs visādas blēņas, kas īstenībā nemaz nav vajadzīgas Citādā dzīvei. Jo galvenais pārbaudījums un apmācība notiek tavā dvēselē.

Pa īstam šeit salūst reti. Tā tomēr ir apmācība, nevis eksāmens. Un katram latiņu uzliek vien tādā augstumā, kādu viņš spēj pārvarēt — saņemot visus spēkus, atstājot ādas lanckarus un asiņu šļakatas uz barjeras, kas pīta no dzeloņstieplēm.

Bet, kad šim kursam iet cauri tie, kas tev no tiesas dārgi vai vismaz simpātiski, tevi sāks grauzt un tracināt sirdi plosošs nemiers. Tu uzķersi tev veltītus dīvainus skatienus un sāksi zīlēt, ko tādu īsti tavs draugs uzzinājis apmācību gaitā? Kādu patiesību? Un kādus melus?

Un ko apmācāmais uzzinājis par sevi pašu, par pasauli visapkārt, par saviem vecākiem un draugiem?

Un uzmāksies vēlēšanās — briesmīga, nepanesama. Vēlēšanās palīdzēt. Paskaidrot, dot mājienu, pateikt priekšā.

Tikai neviens, kas šo kursu ir izgājis, neļaus šādai vēlmei realizēties. Tāpēc, ka tieši to arī māca — caur sāpēm apjēgt, ko un kad var un vajag izstāstīt.

Kopumā ņemot, izstāstīt var un vajag visu. Vienīgi pareizi jāizvēlas īstais laiks, citādi patiesība izvērtīsies ļaunāka par meliem.

—     Oļa?

—     Tu sapratīsi, — es sacīju. — Tikai pagaidi.

Palūkojies cauri mijkrēslim, es triecu mašīnu spraugā

starp neveiklu džipu un masīvu kravas mašīnu. Noklikšķēja un salocījās spogulis, aizķēris kravas mašīnas sānus, — man bija vienalga. Mašīna kā pirmā šķērsoja krustojumu un, pagriezienā kaucot bremzēm, izdrāzās uz Entuziastu šosejas.

—     Viņš mani mīl? — Svetlana pēkšņi noprasīja. — Tad jā vai nē? Tu taču droši vien zini.

Es nodrebēju, mašīnu sameta, bet Svetlana tam nepievērsa uzmanību. Nopratu, ka viņa šo jautājumu neuzdeva pirmo reizi. Starp viņu un Olgu jau bija notikusi saruna, acīmredzot smaga un nepabeigta.

—     Vai arī viņš mīl tevi?

Viss. Nu vairs es nevarēšu klusēt.

—     Antons pret Olgu ļoti labi izturas. — Es runāju par sevi un mana ķermeņa saimnieci trešajā personā. Visai demonstratīvi, taču izklausījās vienkārši kā sausa, vēsa pieklājība. — Cīņas draugi. Nekas vairāk.

Ja viņa uzdos Olgai jautājumu, kāda ir viņas attieksme pret mani, tad iztikt bez meliem būs grūtāk.

Taču Svetlana noklusēja. Taču pēc minūtes uz mirkli pieskārās manai rokai, it kā lūgtu piedošanu.

Tagad es nenoturējos un uzdevu jautājumu.

—     Kāpēc tu tā prasi?

Viņa atbildēja ātri, nešaubīdamās.

—     Es nesaprotu. Antons uzvedas ļoti dīvaini. Dažreiz liekas, ka viņš manis dēļ kā bez prāta. Bet citreiz — ka viņam es esmu tikai viena no simts zināmiem Citādajiem. Cīņu biedrs.

—      Likteņa mezgls, — es īsi atbildēju.

—     Ko?

—     Svēta, jūs to vēl neesat mācījusies.

—     Nu tad paskaidro!

—     Saproti, — es dzinu mašīnu uz priekšu arvien ātrāk un ātrāk, droši vien bija ieslēgušies svešā ķermeņa motorikas refleksi, — saproti, kad viņš pirmo reizi ieradās pie tevis mājās…

—     Es zinu, ka viņš uz mani iedarbojās. Viņš izstāstīja, — Svetlana atteica.

—     Ne par to ir runa. Iedarbība tika noņemta, kad tev izstāstīja patiesību. Un, kad tu iemācīsies saredzēt likteni — bet tu noteikti to mācēsi, turklāt nesalīdzināmi labāk par mani, — tu sapratīsi.

—     Mums stāstīja, ka liktenis mainās.

—     Liktenis ir polivariabls. Iedams pie tevis, Antons zināja, ka veiksmes gadījumā viņš tevi iemīlēs.

Svetlana brīdi klusēja. Man šķita, ka viņai viegliņām pie- sārta vaigi, bet, iespējams, tas bija no vēja, kas brāzās cauri atvērtajam mašīnas salonam.

—     Nu un kas?

—    Tu zini, ko tas nozīmē? Būt nolemtam mīlēt?

—     Bet vai tad tā nav vienmēr? — Svetlana pat notrīcēja sašutumā. — Kad cilvēki mīl, kad atrod viens otru starp tūkstošiem, miljoniem. Tas taču vienmēr ir liktenis!

Un es atkal viņā sajutu to bezgala naivo meiteni, kura spēja neieredzēt vien pati sevi un kura jau palēnām sāka izgaist.

—     Nē. Svēta, tu esi dzirdējusi šādu analoģiju: mīlestība ir kā zieds?

—     Jā.

—     Ziedus var izaudzēt, Svēta. Var nopirkt. Vai arī tev tos uzdāvinās.

—    Antons nopirka?

—      Nē, — es teicu; laikam gan pateicu pārāk skarbi.

—    Viņam uzdāvināja. Liktenis.

—     Nu un kas? Ja tā ir mīlestība?

—     Svēta, nogriezti ziedi ir skaisti. Bet tie ilgi nedzīvo. Pat gādīgi ievietoti kristāla vāzē ar svaigu ūdeni, tie jau mirst.

—     Viņš baidās mani mīlēt, — domīgi sacīja Svetlana.

—    Tā ir? Es nebaidījos, jo to visu nezināju.

Manevrēdams starp noparkotajām automašīnām, piebraucu pie mājas. Te pārsvarā stāvēja žiguļi un moskviči. Šis nebija prestižs rajons.

—                   Kāpēc es tev to visu stāstīju? — Svetlana jautāja.

—    Kāpēc izprašņāju? Un kā gan tu zini atbildes, Olga? Tikai tāpēc, ka tev ir četrsimt četrdesmit trīs gadi?

Izdzirdot skaitli, es nodrebēju. Jā, bagātīga dzīves pieredze. Ļoti bagātīga.

Nākamajā gadā Olgai sagaidāma savdabīga jubileja.

Gribētos ticēt, ka mans ķermenis paliks tik lieliskā fiziskā formā vismaz ceturto daļu šī vecuma.

—     Ejam.

Mašīnu atstāju bez uzraudzības. Tik un tā cilvēciskam radījumam pat prātā neienāks to zagt; sargājošās burvestības bija drošākas par jebkuru signalizāciju. Klusēdami, lietišķi mēs uzkāpām līdz Svētas dzīvoklim, iegājām.

Protams, tur šis tas bija izmainījies. Svetlana vairs nestrādāja, taču viņas stipendijas un pabalsti, ko pēc iniciēšanas izmaksāja katram Citādajam, krietni vien pārsniedza ārstes pieticīgos ienākumus. Viņa bija nomainījusi televizoru, tikai nebija saprotams, pa kuru laiku to skatījās. Grezns, platekrāna, pārāk liels viņas dzīvoklim. Bija amizanti vērot šo tik negaidīti pamodušos tieksmi pēc skaistas dzīves. Sākumā to iemanto visi — laikam kā aizsargreakciju. Kad visapkārt brūk pasaule, kad izzūd iepriekšējās bailes un bažas, bet to vietā uzrodas citas, vēl neizprastas un trauksmainas, tad katrs uzsāk īstenot kaut kādus iepriekšējās dzīves sapņus, kas vēl vakar šķituši nereāli. Kāds uzdzīvo restorānos, kāds nopērk dārgu automašīnu, kāds sāk skriet pakaļ “augstajai modei”. Tas nevelkas ilgi, un ne jau tāpēc, ka Sardzē par miljonāriem nekļūst. Šīs vajadzības, kas vēl vakar bija tik kārotas, sāk atmirt, izzust pagātnē. Uz visiem laikiem.

—     Olga?

Svetlana skatījās man acis.

Es nopūtos, saņēmu spēkus:

—     Es neesmu Olga.

Klusums.

—    Es pat gribēdams nedrīkstēju tev pateikt agrāk. Tikai šeit. Tavs dzīvoklis ir aizsargāts no Tumšo noklausīšanās.

—     “Gribēdams”?

Viņa apjēdza uzreiz.

—    Nedrīkstēju, — es atkārtoju. — Šis ir tikai Olgas ķermenis.

—    Anton, tu?

Es pamāju.

Cik mēs nejēdzīgi pašreiz izskatāmies!

Cik labi, ka Svetlana jau ir pieradusi pie nejēdzībām.

Viņa noticēja uzreiz.

—     Nelietis!

To viņa pateica ar intonāciju, kas drīzāk piestāvētu aristokrātei Olgai. Ari pļauka, ko saņēmu, bija no tās pašas operas.

Nesāpīgi, bet aizvainojoši.

—     Par ko? — es noprasīju.

—    Par to, ka noklausījies citu sarunu! — izgrūda Svetlana.

Viņa pārāk ātri noformulēja frāzi, bet es sapratu. Pa to laiku Svēta pacēla otru roku, un es, ignorēdams kristiešu baušļus, izvairījos no otrās pļaukas.

—     Svēta, es apsolīju sargāt šo ķermeni!

—     Bet es nē!

Svetlana smagi elpoja, kodīja lūpas, acis liesmoja. Tik niknu es viņu nebiju redzējis, pat nebiju varējis iedomāties. Kas gan viņu tik ļoti bija saniknojis?

—    Tātad baidies mīlēt grieztus ziedus? — Svetlana lēnām nāca man virsū.

Man pieleca. Tiesa, ne uzreiz.

—     Vācies! Vācies prom!

Es kāpos atpakaļ, jau atdūros ar muguru durvis. Bet tikko apstājos, tā apstājās ari Svetlana. Pašūpoja galvu, izgrūda:

—     Labāk paliec šajā ķermeni! Tas tev piestāv labāk, tu neesi vīrietis, bet lupata!

Es klusēju. Klusēju tāpēc, ka jau redzēju, kas būs tālāk. Redzēju, kā izritinās varbūtību līnijas, kā smīnošais liktenis pabaksta ar pirkstu — kurp doties.

Un, kad Svetlana sāka raudāt, vienā mirklī zaudējusi visu cīņas sparu, aizklājusi seju rokām, kad es apskāvu viņu un viņa tūlīt pat izplūda asarās uz mana pleca, manī valdīja tukšums un aukstums. Griezīgs aukstums, it kā es atkal stāvētu uz piesnigušā jumta ziemas vēja brāzmās.

Svetlana vēl ir cilvēks. Viņā vēl pārāk maz no Citādā, viņa nesaprot, viņa neredz, kā aizvijas tālumā ceļš, kas mums nolemts. Un vēl jo vairāk viņa nesaredz, kā šis ceļš pašķiras, sadalās — un aizved uz dažādām debess pusēm.

Mīlestība ir laime, ja tikai tici, ka tā būs mūžīga. Un kaut ari ikreiz tie izrādās meli, taču tikai ticība piešķir mīlestībai spēku un prieku.

Bet Svetlana šņukstēja uz mana pleca.

Daudz zināšanu — daudz skumju. Kā es gan vēlētos nezināt nenovēršamo nākamību! Nezināt — un mīlēt bez apdomas kā parastais mirstīgais.

Tomēr cik nepatīkami, ka pašreiz neesmu savā ķermenī.

No malas varētu likties, ka divas nešķiramas draudzenes izlēmušas pavadīt mierīgu vakaru pie televizora, ar tēju un ievārījumu, sausā vīna pudeli un sarunām par mūžsenām tēmām: vīrieši ir lopi, nav ko vilkt mugurā un, pats galvenais, — kā novājēt.

—    Vai tev garšo bulciņas? — Svetlana izbrīnīti noprasīja.

—    Garšo. Ar sviestu un ievārījumu, — es drūmi atsaucos.

—    Manuprāt, te kāds solījās saudzēt šo ķermeni.

—     Bet ko es viņam daru sliktu? Vari man ticēt, organisms ir pilnīgā sajūsmā.

—    Nu, nu, — izvairīgi atsaucās Svetlana. — Vēlāk pajautā Olgai, kā viņa saudzē savu figūru.

Saminstinājos, tomēr pārgriezu kārtējo bulciņu uz pusēm un dāsni noziedu ar ievārījumu.

—     Bet kuram iešāvās prātā šī ģeniālā ideja — noslēpt tevi sievietes ķermenī?

—    Šķiet, ka šefam.

—    Nemaz nešaubījos.

—    Olga viņu atbalstīja.

—    Nu kā tad: Boriss Ignatjevičs viņai ir kungs un dievs.

Es nebiju tik pārliecināts, tomēr neko neteicu. Svetlana

piecēlās, piegāja pie skapja. Atvēra, domīgi paskatījās uz pakaramo.

—    Uzvilksi halātiņu?

—    Ko? — Es aizrijos ar bulciņu.

—    Tā arī staigāsi pa māju? Tie džinsi tev tūlīt pārplīsīs. Nav taču ērti.

—    Varbūt atradīsies kāds sporta tērps? — es žēli pavaicāju.

Svetlana zobgalīgi manī paskatījās, pēc tam apžēlojās.

—   Atradīsies.

Ja godīgi, šādā ietērpā es labāk redzētu kādu citu. Piemēram, Svetlanu. īsas baltas bikšeles un blūzīte. Vai nu teni- sam, vai skriešanai no rītiem.

—    Pārģērbies.

—     Svēta, nedomāju, ka mēs visu vakaru pavadīsim dzīvokli.

—     Nekas. Gan noderēs, tātad jāpārbauda, vai der izmērs. Ģērbies, es pa to laiku uzsildīšu tēju.

Svetlana izgāja, bet es steigšus novilku džinsus. Sāku atpogāt blūzīti, pirksti neveikli knibināja neierastās, pārāk stingrās pogas, pēc tam naidīgi paskatījos uz sevi spogulī.

Simpātiska meitene, saki, ko gribi. Kaut vai fotografē maigās erotikas žurnālam.

Žigli pārģērbies, es apsēdos uz dīvāna. Televizorā rādīja ziepju operu — dīvaini, ka Svetlana skatās šo kanālu. Bet droši vien citur rāda to pašu.

—     Lieliski izskaties.

—     Svēta, varbūt nevajag? — es palūdzu. — Tāpat jau smagi.

—     Labi, piedod, — viņa viegli piekrita, apsēzdamās blakus. — Nu tad kas mums noteikti ir jāizdara?

—     Mums? — mazliet uzsverot, es atkārtoju.

—     Jā, Anton. Tu taču nenāci pie manis tāpat vien.

—     Man bija tev jāizstāsta, kādās nepatikšanās esmu iekļuvis.

—     Pieņemsim. Bet ja nu reiz šefs, — vārdu “šefs” Svetlana pamanījās izrunāt ārkārtīgi dīvaini, ar cieņu un ironiju vienlaikus, — atļāva tev man atklāties, tātad man ir jāpalīdz tev. Kaut vai tāpēc, ka tā lēmis liktenis, — viņa nenoturējās.

Es padevos.

—     Es nedrīkstu palikt viens. Ne minūti. Viss plāns balstās uz pieņēmumu, ka Tumšie apzināti upurē savus bandiniekus — vai nu tos iznīcina, vai viņiem ļauj nomirt.

—    Tāpat kā toreiz?

—     Jā. Precīzi. Un ja šī provokācija vērsta pret mani, notiks vēl viena slepkavība. Protams, brīdī, kad man, viņuprāt, nebūs alibi.

Svetlana skatījās uz mani, atspiedusi zodu rokās. Lēnām pašūpoja galvu:

—    Un tad, Anton, tu izspruksi no šī ķermeņa kā velniņš no kārbiņas. Izrādīsies, ka tu nekādi nevarēji izdarīt šīs slepkavības. Ienaidnieks būs apkaunots.

—    Aha.

—    Atvaino. Es taču Sardzē esmu pavisam īsu laiku, varbūt kaut ko nesaprotu.

Es saausījos. Bet Svetlana, sekundi paminstinājusies, turpināja:

—    Lūk tad, kad tas viss notika ar mani… Kā bija toreiz? Tumšie mēģināja mani iniciēt. Viņi zināja, ka Nakts Sardze to pamanīs, un pat noskaidroja, ka tu spēj iejaukties un palīdzēt.

—     Jā.

—    Tāpēc izspēlēja kombināciju ar vairāku figūru upurēšanu, izveidojot vairākus viltus notikumu centrus. Un iesākumā Nakts Sardze uzķērās uz āķa. Ja šefs nebūtu uzsācis savu kontrspēli, ja tu nebūtu sācis vicot uz priekšu, absolūti visu ignorējot…

—    Tu tagad būtu mans ienaidnieks, — es sacīju. — Mācītos Dienas Sardzē.

—    Es nerunāju par to, Anton. Es esmu pateicīga tev, jā, pateicīga visai Sardzei, taču tev — pirmām kārtām. Tikai es runāju pavisam par ko citu. Saproti: tas, ko tu izstāstīji, ir tikpat ticami, kā mans stāsts. Viss taču tik brīnišķīgi saskanēja. Pārītis vampīru malumednieku. Zēns ar spēcīgām Citādā spējām. Meitene ar stipru lāstu. Globāli draudi pilsētai.

Es nezināju, ko lai atbild. Skatījos uz viņu un jutu, kā piesarkst vaigi. Meitene, kura apguvusi labi ja trešo daļu mācību kursa, iesācējs mūsu darbā, izklāsta man situāciju tā, kā to būtu vajadzējis izanalizēt man.

—      Un kas notiek patlaban? — Svetlana manas mocības nepamanīja. — Slepkava, kas sērijveidā nogalina Tumšos. Tu nokļūsti starp aizdomās turamajiem. Šefs nekavējoties izdara viltīgu gājienu: tu ar Olgu apmainies ar ķermeņiem. Jā, bet cik lielā mērā šis gājiens ir viltīgs? Es domāju, ka ķermeņu apmaiņa ir praksē visai izplatīta parādība. Boriss Ignatjevičs to nesen izmantoja, vai nav tiesa? Vai viņš kādreiz ir lietojis vienu un to pašu paņēmienu divreiz pēc kārtas? Pret vienu un to pašu pretinieku?

—    To es nezinu, Svēta, mani par operāciju detaļām neinformē.

—     Nu tad pakustini smadzenes. Un vēl. Vai patiešām Zebulons ir tik sīks un atriebīgs histēriķis? Viņam taču ir simtiem gadu, vai ne? Viņš vada Dienas Sardzi kopš senseniem laikiem. Ja šis maniaks…

—     Mežonis.

—      Ja Mežonim vairāku gadu garumā ļauj draiskoties Maskavas ielās, gatavojot provokāciju, vai tiešām Dienas Sardzes priekšnieks izniekos tik rūpīgi gatavotu operāciju sīkumiem? Anton, atvaino, bet tu nudien neesi nekāds svarīgais mērķis.

—     Es saprotu. Oficiāli esmu piektās pakāpes mags. Bet šefs teica, ka īstenībā es varu pretendēt uz trešo.

—     Vienalga.

Mēs paskatījāmies viens otram acīs, un es noplātīju rokas.

—     Svetlana, es padodos. Droši vien tev taisnība. Bet es izstāstīju to, ko zināju. Un citus variantus neredzu.

—     Tātad pakļausies pavēlei? Staigāsi brunčos, ne mirkli nepalikdams viens?

—     Iestājoties Sardzē, es zināju, ka zaudēšu daļu brīvības.

—     Daļu. — Svetlana iespurdzās. — Labi teikts. Nūja, tev labāk redzams. Tātad nakti pavadām kopā?

Es pamāju:

—      Jā. Bet ne šeit. Būs labāk, ja es visu laiku atradīšos starp cilvēkiem.

—     Un kā ar gulēšanu?

—                   Negulēt pāris naktis nav grūti. — Paraustīju plecus.

—    Domāju, ka Olgas ķermenis nav trenēts sliktāk par manējo. Pēdējo mēnešu laikā viņa aktīvi piekopa augstākās sabiedrības dzīvesstilu.

—     Mani, Anton, šādiem trikiem vēl nav apmācījuši. Kad gulēšu es?

—      Pa dienu. Nodarbībās.

Viņa saviebās. Es zināju, ka Svetlana piekritīs, tas bija neizbēgami. Viņas raksturs gluži vienkārši neļautu nepalīdzēt pat gadījuma cilvēkam, bet es nekāds gadījuma cilvēks nebiju.

—     Ejam uz “Maharadžu”? — es piedāvāju.

—     Kas tas ir?

—     Ļoti pieklājīgs indiešu restorāns.

—     Strādā līdz rītam?

—     Diemžēl nē. Bet mēs izdomāsim, kurp doties pēc tam.

Svetlana skatījās uz mani tik ilgi, ka mani nepaglāba pat

iedzimtā biezādainība. Ko es atkal biju izdarījis nepareizi?

—     Paldies tev, Anton, — Svetlana izjusti teica. — Milzīgs paldies. Tu mani uzaicināji uz restorānu. Es to gaidīju veselus divus mēnešus.

Viņa piecēlās, piegāja pie skapja, atvēra, domīgi noskatīja savu garderobi.

—     Bet taviem izmēriem es neko jēdzīgu neatradīšu, — viņa piezīmēja. — Tev atkal būs jālien džinsos. Ielaidīs restorānā?

—     Vajadzētu, — es sacīju diezgan nedroši. Ja visi striķi trūkst, var taču mazliet ietekmēt personālu.

—     Ja viņi spurosies, tad es patrenēšos iespaidošanā, — Svetlana sacīja, gluži kā nolasījusi manas domas. — Piespiedīšu ielaist. Tas taču būs labs darbs, vai ne?

—     Protams.

—     Zini, Anton, — Svetlana noņēma no pakaramā kleitu, pielika pie krūtīm, pašūpoja galvu. Izvilka smilškrāsas kostīmu, — mani izbrīna Sardzes darbinieku ķēriens izskaidrot jebkuru iedarbošanos uz realitāti ar Labā un Gaismas interesēm.

—     Nepavisam ne jebkuru! — es sašutu.

—     Jebkuru, jebkuru. Ja vajadzēs — labā darbā pārtaps gan aplaupīšana, gan slepkavība.

—     Nē.

—     Tu esi tik ļoti pārliecināts? Bet cik reižu tev ir nācies ielauzties cilvēku apziņā? Pat mūsu satikšanās — tu taču piespiedi mani noticēt, ka mēs esam veci paziņas. Vai tu bieži izmanto dzīvē Citādā spējas?

—     Bieži. Bet…

—     Iedomājies, ka tu ej pa ielu. Tavā acu priekšā pieaugušais sit bērnu. Ko tu darīsi?

—      Ja nebūs izsmelts atļauto iejaukšanos limits, — es paraustīju plecus, — veikšu remoralizāciju. Katrā ziņā.

—     Un būsi pārliecināts, ka tas ir pareizi? Nepadomājot, neiedziļinoties? Bet ja nu bērnu soda par kādu nodarījumu? Ja šis sods nākotnē viņu paglābtu no lielām nepatikšanām, turpretī tagad viņš izaugs par slepkavu un bandītu? Bet tu — remoralizācija!

—     Svēta, tu kļūdies.

—     Kur tad es kļūdos?

—     Ja arī mans parapsiholoģiskās iedarbības limits būs izsmelts — es vienalga nepaiešu garām.

Svetlana iespurdzās.

—       Un būsi pārliecināts par savu taisnību? Kur robeža?

—     Robežu katrs nosaka pats. To ar laiku iemācās.

Viņa domīgi manī paskatījās.

—    Anton, šādus jautājumus laikam uzdod katrs jauniņais? Tā ir?

—     Tā ir. — Es pasmaidīju.

—    Un tu esi pieradis uz tiem atbildēt, zini gatavo atbilžu komplektus, sofismus, vēsturiskus piemērus, analoģijas.

—     Nē, Svēta. Tas nav galvenais. Gluži vienkārši Tumšie vispār neuzdod tādus jautājumus.

—     Kā tu to vari zināt?

—    Tumšais mags spēj dziedināt, Gaišais mags spēj nogalināt, — es sacīju. — Tā ir patiesība. Zini galveno atšķirību starp Tumsu un Gaismu?

—     Nezinu. Nezin kāpēc to mums nemāca. Droši vien grūti noformulēt?

—    Nepavisam nav grūti. Ja tu pirmām kārtām domā par sevi, par savām interesēm — tavs ceļš ved Tumsā. Ja domā par citiem — pretī Gaismai.

—     Un cik ilgi tā soļot? Pretī Gaismai?

—    Vienmēr.

—    Tie ir tikai vārdi, Anton. Vārdu spēle. Ko pieredzējis Tumšais stāsta jauniņajam? Varbūt tikpat skaistus un pareizus vārdus?

—     Jā. Par brīvību. Par to, ka katrs ieņem dzīvē to vietu, ko pelnījis. Par to, ka jebkura žēluma izpausme pazemo, par to, ka īsta mīlestība ir akla, par to, ka patiesa labsirdība ir bezpalīdzīga, par to, ka patiesā brīvība nozīmē — būt brīvam no pilnīgi visa.

—     Un vai tā nav?

—    Nē. — Es pamāju. — Tā ir tikai daļa patiesības. Svēta, mums nav lemts izvēlēties absolūto patiesību. Tai vienmēr ir divas sejas. Vienīgais, kas mums pieder, ir tiesības atteikties no tiem meliem, kuri ir visnepatīkamākie. Zini, ko es stāstu iesācējiem, kas pirmo reizi nokļuvuši mijkrēslī? Mēs ieejam mijkrēslī, lai iegūtu spēku. Un ieejas maksa ir atteikšanās no tās patiesības daļas, kuru mēs nevēlamies atzīt. Cilvēkiem ir vienkāršāk. Miljons reižu vienkāršāk, ar visām viņu likstām, problēmām, rūpēm, kas Citādajiem vienkārši neeksistē. Cilvēki nav bijuši spiesti izvēlēties: viņi var būt gan labi, gan ļauni, viss atkarīgs no konkrētā laika sprīža, no vides, no iepriekšējā dienā izlasītas grāmatas, no pusdienās apēsta bifšteka. Tāpēc arī viņus ir tik viegli pārvaldīt, nav grūti pat visļaunāko nelieti pievērst Gaismai, bet vislabāko un cēlāko cilvēku — pagrūst Tumsas virzienā. Toties mēs esam izvēlējušies.

—     Es taču arī esmu izvēlējusies, Anton. Es jau biju mijkrēslī.

—      Jā.

—     Kāpēc tad es nesaprotu, kur robeža, nesaprotu, ar ko gan es atšķiros no kaut kādas raganas, kas apmeklē melnās mesas? Kāpēc es uzdodu šādus jautājumus?

—     Tu uzdosi tos vienmēr. Sākumā — skaļi. Pēc tam — klusībā. Tas nekad nepāries. Ja tu gribēji tikt vaļā no mokošiem jautājumiem — neesi izvēlējusies pareizo pusi.

—     Es izvēlējos to, ko gribēju.

—     Zinu. Un tāpēc — paciet.

—     Visu mūžu?

—      Jā. Tu dzīvosi ilgi, bet tik un tā nekad nepieradīsi. Nekad netiksi vaļā no jautājuma — cik pareizs katrs tevis spertais solis.

3.     NODAĻA

Maksimam nepatika restorāni. Tur atkal bija vainīgs raksturs. Viņš daudz jautrāk un komfortablāk jutās bāros un klubos, kas bieži bija pat dārgāki, toties nepieprasīja pārlieku manierīgu uzvešanos. Protams, daži arī greznākajā restorānā uzvedas kā sarkanie komisāri pārrunās ar buržujiem: ne manieru, ne vēlmes tās iegūt. Bet kāpēc gan būtu jāpielīdzinās jaunajiem krieviem no anekdotēm?

Tomēr iepriekšējo nakti vajadzēja izpirkt. Sieva vai nu bija noticējusi “svarīgām biznesa sarunām”, vai arī izlikās, ka ir noticējusi. Taču nelieli sirdsapziņas pārmetumi tik un tā bija palikuši. Protams, ja tikai viņa zinātu! Ja tikai viņa spētu iedomāties, kas viņš tāds īstenībā un ko dara!

Maksims neko nevarēja stāstīt. Un atlika vienīgi nogludināt dīvaino nakts prombūtni ar metodēm, ko izmanto jebkurš kārtīgs vīrietis pēc kārtējās mīlas dēkas. Pasniegt dāvanu, izrādīt uzmanību, aizvest izklaidēties. Piemēram, uz labu, prestižu restorānu ar izsmalcinātu eksotisko virtuvi, apkalpotājiem ārzemniekiem, elegantu interjeru un bezgalīgu vīnu karti.

Interesanti, vai Jeļena no tiesas domā, ka vīrs viņu vakar ir piekrāpis? Maksimu šis jautājums gan nodarbināja, tomēr ne tik lielā mērā, lai to uzdotu skaļi. Vienmēr kaut kas jāatstāj līdz galam neizrunāts. Iespējams, kaut kad viņa uzzinās patiesību. Uzzinās — un leposies ar viņu.

Taču tās, domājams, bija veltas cerības. Viņš to saprata. Viņš bija vienīgais Gaišais bruņinieks pasaulē, kas bija pārpilna ar Tumsas un Ļaunuma radījumiem, bezgala vientuļš, viņam bija liegta pat iespēja parunāt ar kādu par reizumis atklāto patiesību. Sākumā Maksims bija cerējis satikt cilvēku, kas līdzinātos viņam pašam: redzīgo aklo valstībā, sargsuni, kas bezrūpīgajā ganāmpulkā prot saost vilkus avju ādās.

Nē. Tādu nebija, nebija neviena, kas spētu nostāties viņam blakus.

Un tomēr viņš nezaudēja cerības.

—     Kā tu domā, ir vērts pasūtīt šo te?

Maksims pašķielēja uz ēdienkarti. Kas ir “malaju kofta”, viņš nezināja. Taču nezināšana viņam nekad nebija traucējusi izdarīt secinājumus. Kā nekā ēdiena sastāvdaļas bija norādītas.

—     Ņem. Gaļa ar saldā krējuma mērci.

—      Liellopu?

Viņš uzreiz nesaprata, ka Jeļena joko. Pēc tam atbildēja viņas smaidam.

—     Noteikti.

—     Bet ja es pasūtītu liellopu gaļas ēdienu?

—     Pieklājīgi atteiks, — Maksims izteica pieļāvumu. Pienākums izklaidēt sievu nebija tik grūts. Drīzāk — patīkams. Un tomēr vislabprātāk viņš pašreiz pavērotu zāli. Kaut kas te nebija kārtībā. Kaut kas vēdīja pustumsā, dzestri pieskārās mugurai, lika piemiegt acis un skatīties, skatīties, skatīties. ..

Vai patiešām?

Parasti starp misijām bija vairākus mēnešus, pusgadu ilgi pārtraukumi. Bet tā, uzreiz nākamajā dienā…

Taču simptomi bija pārāk pazīstami.

Maksims iebāza roku žaketes iekškabatā, it kā pārbaudot kabatas portfeli. Patiesībā viņu interesēja pavisam kas cits — mazs koka kinžals, vienkāršs, bet rūpīgi izgriezts. Viņš pats bija izdrāzis šo ieroci bērnībā, toreiz vēl nesaprazdams, kāpēc, bet juzdams: tā nav vienkārša rotaļlieta.

Kinžals gaidīja.

Kuru?

—     Maks? — Jeļenas balsī ieskanējās pārmetums. — Kur tu lidinies?

Viņi saskandināja glāzes. Ja vīrs ar sievu saskandina, tā ir slikta zīme, — ģimenē nebūs naudas. Taču Maksims nebija māņticīgs.

Kurš īsti?

Sākumā viņš pievērsa uzmanību divām meitenēm. Abas simpātiskas, pat skaistas, bet katra — citāda. Tā, kas augumā zemāka — tumšmate, spēcīga, ar mazliet stūrainām vīrieša kustībām —, bija burtiski enerģijas pārpilna. No viņas tā vien staroja seksa fluīdi. Otra — gaišmate, slaidāka, lēnīgāka, izturētāka. Un pavisam cits skaistums, tāds mierīgs.

Maksims uzķēra sievas vērīgo skatienu un aizgriezās.

—     Lesbas, — viņa ar nicinājumu sacīja.

—      Kas?

—     Paskaties uz viņām! Tā tumšākā, kas džinsos, — gluži kā vīrietis.

Patiešām. Maksims pamāja un savilka seju atbilstošā izteiksmē.

Tās nav viņas. Tās tomēr nav viņas. Bet kurš tad, kurš?

Zāles stūrī iečivinājās mobilais — uzreiz kāds desmits cilvēku instinktīvi pastiepās pēc saviem telefoniem. Maksims sekoja skaņai — un viņam aizrāvās elpa.

Cilvēks, kurš aprauti un klusi runāja pa telefonu, nebija vienkārši Ļauns. Viņš viss bija ievīstīts melnā plīvurā, cilvēkiem neredzamā, taču Maksims to sajuta.

No nepazīstamā vējoja briesmas, tuvojošos un drausmīgu briesmu priekšnojauta.

Krūtīs iesmeldzās.

—     Zini, Ļena, es gribētu dzīvot uz neapdzīvotas salas, — Maksims negaidīti un pats sev par pārsteigumu sacīja.

—     Viens pats?

—     Ar tevi, ar bērniem. Bet vairāk neviena. Neviena cita.

Viņš vienā rāvienā izdzēra vīnu, oficiants nekavējoties

piepildīja glāzi.

—     Es gan negribētu, — sieva teica.

—     Zinu.

Kinžals kabatā kļuva smags un karsts. Ķermenim pārvēlās uzbudinājuma vilnis — ass, gandrīz seksuāls. Tas pieprasīja izlādēšanos.

—     Atceries Edgaru Po? — Svetlana pajautāja.

Man par pārsteigumu restorānā tikām iekšā bez problēmām. Vai nu noteikumi tagad demokrātiskāki, nekā bija palicis atmiņā, vai arī apmeklētāju deficīts.

—       Nē. Viņš nomira pārāk sen. Bet Semjons stāstīja…

—     Es nerunāju par viņu pašu. Par viņa stāstiem.

—     “Pūļa cilvēks”? — es atskārtu.

Svetlana klusi iesmējās.

—     Jā. Tu pašreiz esi tādā pašā situācijā kā viņš. Esi spiests klīst pa ļaužpilnām vietām.

—      Pagaidām man šīs vietas nav noriebušās.

Mēs paņēmām pa Baileys glāzītei, pasūtījām kaut ko ēdamu. Droši vien oficiantiem jau bija izveidojies priekšstats par mūsu vizītes patiesajiem nolūkiem: divas nepieredzējušas prostitūtas darba meklējumos, — bet man tas bija vienalga.

—      Bet viņš bija Citādais?

—     Po? Visticamāk neiniciēts.

—   Ir parādības — trauslas, bezmiesiskas,

Kas dzīvo dubultdzīvi, atklājot Tā divas saknes savas — vielisko Un gaismu, kas aiz mums par ēnu top, —

klusu nolasīja Svetlana.

Es izbrīnīti paskatījos viņā.

—     Zini?

—     Kā lai tev atbild? — Es pacēlu acis un svinīgi norunāju:

—         Lūk, iemiesotais Klusums: nebaidies!

Nav ļaunas varas tajā it ne druskas.

Bet, nelāgs liktens pavērsiens ja liek Ar viņa ēnu (pārāk jauns es!) ceļus krustot,

Bez vārda elfs šis, drūmu jomu spoks,

Kādu sekundi mēs skatījāmies viens uz otru, tad reizē iesmējāmies.

—       Mazs literārs duelītis, — dzēlīgi sacīja Svetlana.

—    Rezultāts: viens pret vienu. Zēl, nav skatītāju. Bet kāpēc Po palika neiniciēts?

—     Starp dzejniekiem vispār ir daudz neiniciētu Citādo. Taču dažiem kandidātiem labāk ir ļaut dzīvot kā cilvēkiem. Edgaram Po bija pārāk nelīdzsvarota psihe, piešķirt tādiem īpašas spējas būtu kā piromānam uzdāvina kannu ar napalmu. Es pat neriskēšu minēt, kurā pusē viņš nostātos. Visticamāk, ka pavisam aizietu mijkrēslī, un ļoti ātri.

—      Bet kā viņi tur dzīvo? Tie, kas aizgājuši?

—     Nezinu, Svetlana. Un laikam gan neviens nezina. Dažreiz viņus var satikt mijkrēšļa pasaulē, bet nekāda sazināšanās šī vārda parastajā izpratnē nenotiek.

—      Es gribētu zināt. — Svetlana domīgi noskatīja zāli.

—    Bet tu pamanīji šeit Citādo?

—     Vecis man aiz muguras, tas, kurš runā pa mobilo?

—      Kas tad viņš par veci?

—     Visīstākais. Es taču neskatos ar acīm.

Svetlana iekoda lūpā, piemiedza acis. Viņā jau sāka pamosties sīkas ambīcijas.

—      Pagaidām nesanāk, — viņa atzinās. — Es pat neatšķiru, viņš ir Gaišais vai Tumšais.

—     Tumšais. Nav no Dienas Sardzes, bet Tumšais. Mags ar viduvējām spējām. Starp citu, ari viņš mūs pamanījis.

—     Un ko mēs darīsim?

—     Mēs? Neko.

—     Bet viņš taču ir Tumšais!

—     Jā, un mēs — Gaišie. Nu un tad? Mums kā Sardzes darbiniekiem ir tiesības pārbaudīt viņam dokumentus. Tie droši vien ir kārtībā.

—     Un kad mums būs tiesības iejaukties?

—     Nu, ja viņš tagad piecelsies, savicinās rokas, pārvērtīsies dēmonā un sāks visiem raut nost galvas…

—    Anton!

—     Es runāju pilnīgi nopietni. Mums nav nekādu tiesību traucēt godīgam Tumšajam magam izklaidēties.

Oficiants atnesa pasūtīto, mēs apklusām. Svetlana ēda, taču bez jebkādas apetītes. Pēc tam izmeta, apvainoti, kā kaprīzs bērns:

—     Un vai Sardze ilgi tā klanīsies?

—     Tumšo priekšā?

—     Jā.

—     Līdz mums būs izšķirošais pārspēks. Līdz cilvēki, kuri pārtop Citādajos, ne mirkli nešaubīsies, ko izvēlēties: Gaismu vai Tumsu. Līdz Tumšie izmirs vecuma dēļ. Līdz viņi vairs nespēs pievērst cilvēkus Ļaunumam tik viegli kā pašreiz.

—    Anton, bet tā taču ir kapitulācija!

—     Neitralitāte. Status quo. Nav ko slēpt, abas puses atrodas laika trūkumā.

—      Zini, man daudz simpātiskāks šķiet Mežonis, kurš viens pats iedveš šausmas Tumšajiem. Kaut arī viņš pārkāpj Līgumu, kaut negribot noliek mūs pa sitienam! Bet viņš cīnās ar Tumsu, saproti, cīnās! Viens pret visiem!

—     Bet vai tu neesi padomājusi, kāpēc viņš nogalina Tumšos, bet nenodibina kontaktus ar mums?

—     Nē.

—     Viņš mūs neredz, Svetlana. Skatās virsū un neredz.

—     Viņš taču ir autodidakts.

—     Jā. Talantīgs autodidakts. Citādais ar haotiskām spēju izpausmēm. Prot ieraudzīt Ļauno. Neprot ieraudzīt Labo. Tas tevi nebaida?

—     Nē, — Svetlana drūmi teica. — Piedod, bet es nesaprotu, uz kuru pusi tu velc, Oļa. Atvaino — Anton. Tu sāki runāt gluži kā viņa.

—     Nekas.

—    Tumšais kaut kur aizgāja, — lūkodamās man pār plecu, sacīja Svetlana. — Izsūkt svešu spēku, nodarboties ar ļaunu maģiju. Bet mēs to ļaujam.

Mazliet pagriezu galvu. Ieraudzīju Tumšo — pēc skata viņam patiešām nevarēja būt vairāk kā trīsdesmit gadu. Gaumīgi ģērbies, pievilcīgs. Pie viņa galdiņa palika jauna sieviete un divi bērni — puisēnam kādi septiņi gadi, meitenīte mazliet jaunāka.

—     Viņš aizgāja noliet, Svēta. Pačurāt. Starp citu, viņa ģimene ir pavisam parasta. Nekādu spēju. Tu piedāvā likvidēt arī viņus?

—     Ābolīts no ābelītes…

—      Pasaki to Garikam. Viņa tēvs ir Tumšais mags. Vēl joprojām dzīvs.

—     Gadās izņēmumi.

—     Visa dzīve sastāv no izņēmumiem.

Svetlana klusēja.

—     Es zinu šo kņudēšanu, Svēta. Darīt Labu, vajāt Ļauno. Tūlīt pat un visu mūžu. Es pats esmu tāds. Bet ja tu nesapratīsi, ka tas ir strupceļš, — viss beigsies mijkrēslī. Un kādam no mums būs jāpārtrauc tava esība šajā pasaulē.

—     Toties es paspēšu.

—      Tu zini, kā tava rīcība izskatīsies no malas? Psihopāte, kas pa labi un pa kreisi nogalina normālus, labus cilvēkus. Sirdi stindzinoši apraksti avīzēs. Skanīgas iesaukas — “Maskavas Bordžija”, piemēram. Tu iesēsi cilvēku sirdīs tik daudz Ļaunuma, cik vesela Tumšo magu brigāde neiespētu pat gada laikā.

—     Kāpēc gan jums vienmēr gatavas atbildes uz visu? — ar sarūgtinājumu noprasīja Svetlana.

—    Tāpēc, ka mēs jau esam izmācīti. Un izdzīvojām. Pārsvarā — izdzīvojām!

Pasaucis oficiantu, es palūdzu ēdienkarti. Sacīju:

—     Pa kokteilim? Un tinamies no šejienes? Izvēlies.

Svetlana pamāja, pētīdama vīnu karti. Oficiants, melnīgsnējs, slaids nekrievu puisis, gaidīja. Viņš bija daudz pieredzējis, un divas meičas, no kurām viena uzvedās kā vīrietis, viņu nesamulsināja.

—     Alter ego, — sacīja Svetlana.

Es bažīdamies pašūpoju galvu — kokteilis bija viens no stiprākajiem. Taču neiebildu.

—     Divus kokteiļus un rēķinu.

Kamēr bārmenis gatavoja kokteiļus, bet oficiants ņēmās ar rēķinu, mēs sēdējām nomācošā klusumā. Beidzot Svetlana pajautāja:

—     Labi, ar dzejniekiem viss skaidrs. Viņi ir potenciāli Citādie. Bet kā ar ļaundariem? Kaligula, Hitlers, maniaki, slepkavas?

—     Cilvēki.

—    Visi?

—     Lielākoties. Mums ir pašiem savi ļaundari. Viņu vārdi neko neizteiks cilvēkiem, bet tev drīz sāksies vēstures kurss.

Alter ego bija labs. Glāzē nesajaukdamies līgojās divi smagnēji slāņi, melns un balts, salds plūmju liķieris un rūgts tumšais alus.

Es samaksāju skaidrā naudā — man nepatīk atstāt elektroniskas pēdas, — pacēlu glāzi.

—     Par Sardzi.

—     Par Sardzi, — piekrita Svēta. — Un par veiksmi, lai tu laimīgi izkultos no šīm nepatikšanām.

Ļoti gribējās palūgt, lai viņa piesit pie koka. Taču es neko neteicu. Izdzēru kokteili — divos malkos: vispirms maigs saldums, tad viegls rūgtums.

—    Vareni, — sacīja Svēta. — Zini, man šeit patīk. Varbūt vēl pasēdēsim?

—     Maskavā ir daudz jauku vietu. Labāk atradīsim tādu, kur neatpūšas melnie magi.

Svēta pamāja.

—     Starp citu, viņš tā arī neatgriezās.

Es paskatījos pulkstenī. Jā, pa šo laiku varēja pieliet jau kādus pāris spaiņus.

Taču nepatīkamākais bija tas, ka maga ģimene turpināja sēdēt pie galdiņa. Un sieviete jau acīmredzami sāka uztraukties.

—     Svēta, es tūlīt.

—     Neaizmirsti, kas tu esi! — viņa man nočukstēja pakaļ.

Jā. Patiešām, sekot Tumšajam magam uz tualeti manā

pašreizējā izskatā būtu mazliet dīvaini.

Tomēr es devos cauri zālei, pa ceļam ielūkodamies mijkrēslī. Loģiski spriežot, man vajadzēja ieraudzīt maga auru, bet visapkārt bija pelēks tukšums, ko iekrāsoja parastās auras: apmierinātas, norūpējušās, miesaskāras, piedzērušas, priecīgas.

Viņš taču nebūs izspraucies pa kanalizācijas caurulēm!

Vienīgi ārpusē, aiz ēkas sienām, kaut kur pie Baltkrievijas vēstniecības, pazibēja niecīga uguntiņa — Citādā aura. Bet tā nepiederēja Tumšajam magam, krietni vājāka un citā krāsā.

Kur gan viņš palicis?

Šaurais gaitenis ar divām durvīm galā bija tukšs. Es vēl mirkli svārstījos — vai maz kas var gadīties, varbūt mēs viņu vienkārši nepamanījām, varbūt viņš aizgāja pa mijkrēsli, varbūt viņš bija tik spēcīgs, ka teleportējās. Pēc tam es atvēru vīriešu tualetes durvis.

Tur bija ļoti tīrs, ļoti gaišs, mazliet pašauri, un ļoti spēcīgi smaržoja pēc gaisa atsvaidzinātāja ar ziedu aromātu.

Tumšais mags gulēja pie pašām durvīm, un viņa izplestās rokas neļāva tās līdz galam atvērt. Maga sejā bija sastindzis apjukums, neizpratne, viņa pavērtajā delnā es ieraudzīju zaigojam tievu kristāla caurulīti. Viņš bija ķēris pēc ieroča, taču pārāk vēlu.

Asiņu nebija. Nekā nebija, un kad es vēlreiz paskatījos caur mijkrēsli, neatradu telpā ne mazākās maģijas pēdas.

It kā Tumšais mags būtu nomiris banālas sirdslēkmes vai insulta rezultātā, it kā viņš būtu varējis tā nomirt.

Un bija vēl kāda detaļa, kas pilnībā apgāza šo versiju.

Mazs iegriezums krekla apkaklītē. Šaurs, it kā bārdas naža iešņāpts. It kā kaklā, viegli aizķerot apģērbu, būtu ietriekts nazis. Tikai uz ādas nebija nekādu ievainojuma pazīmju.

—     Maitas, — es nočukstēju, nezinādams, kam adresēju lāstu. — Maitas!

Diez vai draņķīgākā situācijā vispār varēja iekulties. Nomainīt ķermeni, doties kopā ar “liecinieku” uz ļaužpilnu restorānu, lai tagad, lūk, tā viens pats stāvētu pie nogalinātā Tumšā maga — Mežoņa kārtējā upura.

—     Nāc, Pavļik, — atskanēja man aizmugurē.

Es atskatījos — sieviete, kura bija sēdējusi pie galdiņa kopā ar Tumšo magu, ienāca gaitenī, turēdama pie rokas dēlu.

—     Es negribu, mamm! — bērns kaprīzi iesaucās.

—     Ieiesi un pateiksi tētim, ka mums ir garlaicīgi, — sieviete pacietīgi sacīja. Nākamajā brīdī viņa pacēla galvu un ieraudzīja mani.

—     Pasauciet kādu! — es izmisīgi iebļāvos. — Pasauciet! Cilvēkam slikti! Vediet prom bērnu un pasauciet kādu!

Zālē mani noteikti sadzirdēja, Olgai bija spēcīga balss. Uzreiz iestājās klusums, vien gaudulīgā etniskā mūzika turpināja skanēt, taču neskaidrā balsu murdoņa noklusa.

Protams, viņa mani nepaklausīja. Metās uz priekšu, pagrūda mani nost, sabruka pie vīra ķermeņa, ievaimanājās, jā, ievaimanājās — pilnā balsī, jau apjēgusi situāciju, kaut rokas izmisīgi darbojās, pogāja vaļā ieplēsto apkaklīti, purināja nekustīgo ķermeni. Pēc tam sieviete sāka pliķēt magam pa vaigiem, it kā cerēdama, ka tas izliekas vai tikai zaudējis samaņu.

—     Mamm, kāpēc tu sit tētim? — smalkā balstiņā iekliedzās Pavļiks. Iekliedzās izbrīnījies, nevis izbijies, acīmredzot nekad nebija redzējis skandālus. Būs bijusi draudzīga ģimene.

Es apņēmu zēnu ap pleciem un uzmanīgi bīdīju viņu prom. Bet gaitenī jau parādījās cilvēki. Es ieraudzīju Svētu — viņas acis iepletās, viņa uzreiz visu saprata.

—    Aizvediet bērnu, — es palūdzu oficiantam. — Liekas, cilvēks nomiris.

—     Kurš atrada līķi? — oficiants ļoti mierīgi vaicāja. Bez mazākā akcenta, gluži citādā balsī, nekā apkalpojot mūs pie galdiņa.

—     Es.

Oficiants pamāja, veikli nododams zēnu — tas jau sāka raudāt, apjēdzis, ka viņa mazajā un omulīgajā pasaulītē noticis kaut kas nepareizs — kādai sievietei no apkalpojošā personāla.

—      Bet ko jūs darījāt vīriešu tualetē?

—     Durvis bija vaļā, ieraudzīju, ka viņš guļ uz grīdas, — ilgi neprātodams, es sameloju.

Oficiants pamāja, atzīdams manu versiju par ticamu. Bet tajā pašā laikā stingri satvēra manu roku.

—     Jums nāksies pagaidīt miliciju, cienītā kundze.

Svetlana jau mēģināja izspraukties cauri cilvēku baram pie manis, pievēra acis, izdzirdējusi oficianta teikto. Tikai tā vēl mums trūka: lai viņa sāktumodzēst klātesošo atmiņas!

—     Protams, protams. — Es paspēru soli, un oficiantam nācās atlaist manu roku un sekot. — Svetka, kādas šausmas, tur ir liķis!

—      Oļa. — Svetlana reaģēja pareizi. Apkampa mani, uzmeta oficiantam sašutuma pilnu skatienu un sāka mani vilkt uz restorāna zāles pusi.

Tajā brīdī mums garām, spraucoties cauri alkaini ziņkārīgajam pūlim, pašāvās zēns. Iekliegdamies metās pie mātes, kuru tobrīd mēģināja aizvest prom no līķa. Izmantojot apjukumu, sieviete no jauna noslīga pie mirušā vīra ķermeņa un sāka to purināt:

—     Celies! Gena, celies! Celies!

Es sajutu, kā Svetlana nodrebēja, ieraudzījusi šo ainu. Nočukstēju:

—     Nu? Ar uguni un zobenu iznīdējam Tumšos?

—     Kāpēc tu to izdarīji? Es tāpat būtu sapratusi! — Svetlana nikni nošņāca.

—     Ko?!

Mēs paskatījāmies viens otram acīs.

—     Tas nebiji tu? — Svetlana nedroši vaicāja. — Piedod, es ticu.

Un tad es sapratu, ka esmu pamatīgā ķezā.

Izmeklētājs sevišķi daudz par mani neinteresējās. Viņa acīs vīdēja jau noformulēts slēdziens — dabiska nāve. Vāja sirds, narkotikas, viss iespējamais. Viņam nebija un nevarēja būt ne mazākās līdzjūtības pret cilvēku, kurš apmeklēja dārgus restorānus.

—     Līķis tieši tā ari gulēja?

—                    Tā ari gulēja, — es nogurušā balsi apstiprināju.

—    Šausmīgi!

Izmeklētājs paraustīja plecus. Viņš nesaskatīja neko šausmīgu līķī, kas turklāt nebija nošļākts ar asinīm. Tomēr augstsirdīgi apstiprināja:

—     Jā, nepatīkams skats. Vai vēl kāds atradās tuvumā?

—     Nevienas. Bet pēc tam parādījās sieviete, līķa sieva, ar bērnu.

Greizs smaids mani atalgoja par tīši nesakarīgo atbildi.

—     Paldies, Olga. Iespējams, jūs vēl patraucēs. Neplānojāt aizbraukt no pilsētas?

Es sāku enerģiski purināt galvu. Milicija mani neuztrauca ne mazākajā mērā.

Bet šefs, kurš kautrīgi sēdēja stūrī pie galdiņa, — pamatīgi.

Izmeklētājs lika man mieru un devās pie “līķa sievas”. Boriss Ignatjevičs nekavējoties pārsēdās pie mūsu galdiņa. Viņš acīmredzot bija uzlicis vieglu aizsardzību, neviens viņam nepievērsa uzmanību.

—     Savārījāt ziepes? — viņš tik vien kā pajautāja.

—     Mēs? — es katram gadījumam precizēju.

—     Jā. Jūs. Precīzāk — tu.

—     Es ievēroju visas man dotās instrukcijas, — pamazām sākdams skaisties, nočukstēju. — Un tam magam ne pirksta nepiedūru!

Šefs nopūtās.

—     Nešaubos. Bet kāda velna pēc tu, Sardzes štata darbinieks, zinot situāciju, viens pats slāji pakaļ Tumšajam?

—      Bet kurš to varēja paredzēt? — es sašutu. — Kurš?

—     Tu. Ja jau mēs ķērāmies pie ārkārtas līdzekļiem, izmantojām bezprecedenta maskēšanos. Kādas tev bija instrukcijas? Ne minūti nepalikt vienam! Ne minūti! Ēst, gulēt — kopā ar Svetlanu. Dušā iet kopā! Un ari uz tualeti kopā! Lai katru, katru bridi tu būtu… — Šefs nopūtās un apklusa.

—                  Boris Ignatjevič, — Svetlana negaidīti iejaucās sarunā.

—    Tagad tam vairs nav nozīmes. Labāk padomāsim, ko darīt turpmāk.

Šefs ar vieglu izbrīnu paskatījās viņā. Pamāja:

—     Meitēnam taisnība. Domāsim. Sāksim ar to, ka situācija ir katastrofiski pasliktinājusies. Ja pirms tam Antonu varēja turēt tikai aizdomās, tagad viņš burtiski ir noķerts aiz rokas. Nešūpo galvu! Tevi ieraudzīja, stāvot pie svaiga līķa. Un nogalināts ir Tumšais mags, turklāt nogalināts tādā pašā veidā kā visi iepriekšējie upuri. Mēs nespējam tevi pasargāt no šādas apsūdzības. Dienas Sardze vērsīsies pie tribunāla un pieprasīs tavas atmiņas nolasīšanu.

—     Tas ir ļoti bīstami? — vaicāja Svetlana. — Jā? Nu, bet tad noskaidrosies, ka Antons nav vainīgs.

—     Noskaidrosies gan. Bet tai pašā laikā Tumšie uzzinās visu informāciju, kas viņam bijusi pieejama. Svetlana, tu spēj iedomāties, cik daudz zina Sardzes galvenais programmētājs? Kaut arī šo to viņš pats neapzinās — uzmeta nevērīgu skatienu datiem, apstrādāja un aizmirsa. Toties starp Tumšajiem būs speciālisti. Un kad attaisnotais Antons atstās tiesas zāli — pieņemsim, ka viņš izturēs atmiņas apstrādi —, Dienas Sardze būs informēta par visām mūsu operācijām. Vai tu saproti, kas notiks? Jaunu Citādo meklēšanas un apmācības metodikas, kauju operāciju analīze, cilvēku — mūsu informatoru tīkls, zaudējumu statistika, darbinieku anketas, finanšu plāni…

Viņi runāja par mani, bet es sēdēju, it kā viss notiekošais uz mani neattiektos. Un mani satrieca nevis šī ciniskā atklātība, bet gan pats fakts: šefs apspriedās ar Svetlanu, iesācēju magu, nevis ar mani — potenciālo trešās pakāpes magu.

Ja notiekošo salīdzinātu ar šaha partiju, pozīcija izskatītos līdz smieklīgumam vienkārša. Es biju laidnis, parasts, labs

Sardzes laidnis. Un Svetlana — bandinieks. Taču bandinieks, kurš gatavojas pārvērsties dāmā.

Un visas nelaimes, kas ar mani varēja notikt, tika atstumtas otrajā plānā, tādējādi dodot šefam iespēju pasniegt Svetlanai nelielu praktisku māclbstundu.

—     Boris Ignatjevič, jūs taču zināt, ka es neļaušu skenēt savu atmiņu, — es sacīju.

—    Tad tevi notiesās.

—      Zinu. Un vēl es varu apzvērēt, ka šos Tumšos es neesmu nogalinājis. Man ar to nav ne mazākā sakara. Taču pierādījumu man nav.

—     Boris Ignatjevič, bet ja ierosinātu, lai pārbauda Antona atmiņu tikai par šodienu! — Svetlana priecīgi izsaucās.

—    Tas arī viss, un viņi pārliecināsies…

—      Atmiņu nevar sagriezt daiviņās, Svēta. To izgriež otrādi pilnīgi visu. Sākot ar pirmajām dzīves minūtēm. Ar mātes piena smaržu, ar augļa ūdeņu garšu. — Šefs pašreiz runāja uzsvērti skarbi. — Tur tā nelaime. Pat ja Antons nezinātu nevienu noslēpumu, iedomājies, ko tas nozīmē — atcerēties un izdzīvot no jauna pilnīgi visu! Līgano šūpošanos tumšā, stīgrā šķidrumā, sienas, kas spiežas tev virsū, gaismas uzmirgojums priekšā, sāpes, elpas trūkums, neizbēgamība izdzīvot savu piedzimšanu. Un tā tālāk, mirkli pēc mirkļa — esi dzirdējusi, ka pirms nāves visa tava dzīve paskrien gar acīm? Tāpat notiek, kad izgriež otrādi atmiņu. Piedevām kaut kur dziļi jo dziļi paliek apjausma, ka tas viss jau noticis. Saproti? Grūti saglabāt veselo saprātu.

—     Jūs tā runājat, it kā… — Svetlana nedroši ieteicās.

—     Es tam esmu izgājis cauri. Bet tā nebija nopratināšana. Vairāk kā pirms gadsimta, toreiz Sardze tikai sāka pētīt atmiņas skenēšanas efektu, bija nepieciešams brīvprātīgais. Pēc tam vajadzēja apmēram gadu, lai es atgrieztos normālā stāvoklī.

—      Bet kādā veidā? — Svetlana ar interesi vaicāja.

—    Ar jaunu iespaidu palīdzību. Ar to, ko es vēl nebiju piedzīvojis. Svešas zemes, nepierasti ēdieni, negaidītas tikšanās, neparastas problēmas. Un tomēr. — Šefs greizi pasmaidīja. — Dažreiz pieķeru sevi domājam: kas man ir visapkārt? Realitāte vai atmiņas? Vai es dzīvoju īsto dzīvi vai varbūt vāļājos uz kristāla plātnes Dienas Sardzes birojā, un manu atmiņu atšķetina kā dzijas kamoliņu?

Viņš apklusa.

Visapkārt pie galdiņiem sēdēja cilvēki, šaudījās oficianti. Operatīvā grupa bija aizgājusi, Tumšā maga ķermenis bija aizvests, kāds vīrietis, droši vien radinieks, atbrauca pakaļ viņa atraitnei un bērniem. Nevienam citam par notikušo nebija nekādas daļas. Tieši otrādi, šķita — apmeklētāju apetīte un dzīves alkas bija augušas augumā. Mums neviens nepievērsa uzmanību: šefa nevērīgi lietotā maģija piespieda visus novērst acis.

Bet ja nu tas viss jau ir bijis?

Ja nu tas esmu es, Antons Gorodeckis, tirdzniecības firmas “Niks” datorsistēmu administrators, darba apvienošanas kārtībā — Nakts Sardzes mags, kurš guļ uz rūnām aprakstītas kristāla plātnes? Un manu atmiņu šķetina vaļā, aplūko, preparē — kāda starpība, kurš. Tumšie magi vai jaukta sastāva Tribunāls.

Nē!

Tas nevar būt. Es nesajūtu to, par ko stāstīja šefs. Nekāda deja vu. Nekad neesmu bijis sievietes ķermenī, nekad neesmu atradis līķus sabiedriskajās tualetēs.

—     Sanervozēju es jūs, — sacīja šefs. Izvilka no kabatas tievu, garu cigarillu. — Situācija skaidra? Ko darīsim?

—     Esmu gatavs izpildīt savu pienākumu, — es sacīju.

—     Pagaidi, Anton. Nevajag tik bravūrīgi.

—      Tā nav bravūra. Runa pat nav par to, ka esmu gatavs aizsargāt Sardzes noslēpumus. Es vienkārši neizturēšu tādu nopratināšanu. Labāk nomirt.

—    Mēs nemirstam tāpat kā cilvēki.

—     Jā, mums tas ir grūtāk. Bet es esmu gatavs.

Šefs nopūtās.

—    Atvainojiet, meitenes. Anton, labāk padomāsim nevis par sekām, bet gan par notikušā priekšnosacījumiem. Šad tad lietderīgi atskatīties pagātnē.

—     Padomāsim, — bez īpašām cerībām es teicu.

—      Mežonis nodarbojas ar malumedniecību pilsētā jau vairākus gadus. Pēdējā analītiskās nodaļas savāktā informācija liecina, ka šīs dīvainās slepkavības sākās pirms trīsarpus gadiem. Daļa upuru — īstie Tumšie. Pārējie, iespējams, potenciālie. Neviens no nogalinātajiem nepārsniedza ceturto pakāpi. Neviens nav strādājis Dienas Sardzē. Diezgan amizanti, ka gandrīz visi viņi bija, nu, mēreni Tumšie, ja šādu vārdu iespējams lietot. Nogalināja cilvēkus, iedarbojās uz tiem, bet daudz retāk nekā varētu.

—     Viņus speciāli izmantoja kā upurus, — sacīja Svetlana. — Vai ne?

—    Noteikti. Dienas Sardze neaiztika šo psihopātu un pat nolika viņam priekšā savējos — tos, kuru nav žēl. Kāpēc? Galvenais jautājums — kāpēc?

—     Lai apvainotu mūs nolaidībā, — es minēju.

—     Mērķis neattaisno līdzekļus.

—     Lai kādu no mums noliktu zem sitiena.

—     Anton, no visiem Sardzes darbiniekiem tikai tev nav alibi slepkavības brīdī. Kāda gan Dienas Sardzei vajadzība medīt tieši tevi?

Es paraustīju plecus.

—                 Zebulona atriebība. — Šefs ar šaubām pašūpoja galvu.

—    Nē. Tu ar viņu saskrējies nesen. Bet triecienu viņi sāka gatavot pirms trīsarpus gadiem. Joprojām nav skaidrs: kāpēc?

—    Varbūt Antons ir potenciāli ļoti spēcīgs mags? — klusi pajautāja Svetlana. — Un Tumšie to sapratuši. Pārvilināt savā pusē — par vēlu, nolēma iznīcināt.

—    Antons ir spēcīgāks nekā viņš domā, — skarbi atbildēja šefs. — Bet viņš nekad nepacelsies augstāk par otro pakāpi.

—     la nu ienaidnieks redz realitātes variantus tālāk, nekā mēs? — Es paskatījos šefam acīs.

—     Nu un tad?

—     Es varu būt vājš mags, varu būt viduvējs vai spēcīgs. Bet ja nu es vienkārši izdarīšu kaut ko tādu, kas izmaina spēku līdzsvaru? Izdarīšu kaut ko parastu, nesaistītu ar maģiju? Boris Ignatjevič, Tumšie taču mēģināja nepielaist mani pie Svetlanas — tātad viņi redzēja to realitātes atzaru, kurā es spēšu viņai palīdzēt? Bet ja viņi redz vēl kaut ko? Kaut ko nākotnē? Un jau sen redz un sen gatavojas mani neitralizēt? Turklāt, salīdzinot ar šo, cīņa par Svetlanu ir sīkums?

Sākumā šefs klausījās uzmanīgi. Pēc tam saviebās un pašūpoja galvu.

—      Tev, Anton, ir lielummānija. Piedod. Es caurskatu visu Sardzes darbinieku līnijas, sākot ar galvenajiem, beidzot ar santehniķi tēvoci Šuru. Nē, atvaino, bet tev nākotnē nekādi varoņdarbi nav paredzēti. Nevienā realitātes līnijā.

—     Boris Ignatjevič, bet jūs esat absolūti pārliecināts, ka nekļūdāties?

Viņš tomēr bija mani nokaitinājis.

—     Protams, neesmu. Es nekam neticu absolūti. Pat sev. Bet pastāv ļoti, ļoti niecīga iespēja, ka tev ir taisnība. Vari man ticēt.

Es noticēju.

Salīdzinot ar šefu, manas spējas bija pielīdzināmas nullei.

—     Tātad mēs nezinām galveno — iemeslus?

—      Jā. Sitiens ir mērķēts pa tevi, tagad vairs nav šaubu. Ar Mežoni izrīkojas ļoti prasmīgi un eleganti. Viņš uzskata, ka cīnās ar Tumsu, bet pats jau sen pārtapis marionetē, ko rausta aiz diedziņiem. Šodien viņu atveda uz to pašu restorānu, kurp biji devies tu. Pagrūda priekšā upuri. Un tu iebāzi galvu cilpā.

—    Tādā gadījumā — ko darīt?

—     Meklēt Mežoni. Tā ir pēdējā iespēja, Anton.

—     Mēs taču viņu faktiski nogalināsim.

—     Mēs ne. Mēs viņu tikai atradīsim.

—     Vienalga. Lai cik viņš būtu slikts, lai cik pamatīgi maldītos, viņš tomēr ir mūsējais! Viņš cīnās ar Ļaunumu, kā nu prot. Viņam vienkārši viss jāizskaidro.

—     Par vēlu, Anton. Par vēlu. Mēs nogulējām viņa parādīšanos. Tagad aiz viņa velkas tāda aste… Atceries, kādu galu ņēma tā vampīriene?

Es pamāju:

—    Aizgāja viņsaulē.

—     Bet viņa bija izdarījusi daudz mazāk noziegumu — no Tumšo viedokļa. Un arī nesaprata notiekošo. Bet Dienas Sardze atzina viņas vainu.

—     Atzina gadījuma pēc? — Svetlana jautāja. — Vai arī iedibinot precedentu?

—     Kas zina? Anton, tev jāatrod Mežonis.

Es pacēlu skatienu.

—     Jāatrod un jāatdod Tumšajiem, — šefs noskaldīja.

—     Kāpēc man?

—     Tāpēc ka tikai tev tas ir morāli pieņemami. Tieši tu esi apdraudēts. Tu tikai aizsargājies. Jebkuram citam no mums atdot Tumšajiem Gaišo, kaut stihisku, ap stūri apvestu pašdarbnieku, būtu pārāk liels šoks. Bet tu izturēsi.

—     Neesmu pārliecināts.

—     Izturēsi. Un liec aiz auss, Anton. Tev ir tikai šī nakts. Dienas Sardzei vairs nav iemesla vilcināties, rīt tev izvirzīs formālu apsūdzību.

—      Boris Ignatjevič!

—     Mēģini atcerēties! Atceries, kurš bija restorānā! Kurš gāja pakaļ Tumšajam uz tualeti?

—     Neviens. Esmu pārliecināta, es visu laiku skatījos, vai viņš neies prom, — Svetlana iejaucās.

—     Tātad Mežonis gaidīja magu tualetē. Un viņš noteikti no turienes iznāca. Atceraties? Svēta, Anton?

Mēs klusējām. Es neatcerējos. Es centos neskatīties uz Tumšo magu.

—       Viens cilvēks iznāca, — sacīja Svetlana. — Nu, tāds…

Viņa aizdomājās.

—      Nekāds, pilnīgi nekāds. Vidusmēra cilvēks, itin kā būtu paņemtas miljons seju un izveidota viena vispārīga. Es uz īsu brīdi ieraudzīju un tūlīt pat aizmirsu.

—     Atceries, — šefs pieprasīja.

—     Boris Ignatjevič, nevaru. Vienkārši cilvēks. Vīrietis. Vidēja vecuma. Es pat nepamanīju, ka viņš ir Citādais.

—     Viņš ir stihisks Citādais. Viņš pat nemāk ieiet mijkrēslī, balansē uz pašas robežas. Svēta, atceries! Seju vai arī kādas īpašas pazīmes.

Svetlana ar pirkstu paberzēja pieri:

—     Kad viņš iznāca un apsēdās pie galdiņa, tur bija sieviete. Skaista, gaišbrūniem matiem. Viņa krāsojās, es vēl pamanīju, ka viņai ir firmas Lumene kosmētika, šad tad es pati tādu lietoju, nav dārga, nav laba.

Par spīti visam, es pasmaidīju.

—                   Un vēl viņa bija neapmierināta, — Svēta piemetināja.

—    Smaidīja, taču kaut kā piespiesti. It kā vēlētos vēl pasēdēt, bet jāiet prom.

Viņa atkal aizdomājās.

—     Sievietes auru! — šefs spēji uzkliedza. — Tu atceries! Man vajag auru!

Viņš bija pacēlis balsi un izmainījis intonāciju. Protams, restorānā neviens viņu nedzirdēja. Taču pāri ļaužu sejām pārskrēja konvulsīvas grimases, oficiants ar paplāti paklupa, nometa zemē vīna pudeli un divas kristāla glāzes.

Svetlana papurināja galvu — šefs viņu ieveda transā tik nepiespiesti, it kā viņa būtu parasts cilvēks. Es redzēju, kā izpletās viņas acu zīlītes un smalka varavīkšņaina josliņa nostiepās starp meitenes seju un šefu.

—     Paldies, Svēta, — sacīja Boriss Ignatjevičs.

—     Man izdevās? — meitene izbrīnīti noprasīja.

—     Jā. Vari uzskatīt sevi par septītās pakāpes magu. Es paziņošu, ka personīgi pieņēmu ieskaiti. Anton!

Tagad es ieskatījos šefa acīs.

Grūdiens.

Cilvēkiem nezināmas enerģijas plūsmojošie pavedieni.

Tēls.

Nē, es neredzēju Mežoņa draudzenes seju. Es redzēju auru, tas bija kas vairāk. Zilzaļi slāņi, sajaukti kā saldējums trauciņā, mazs, brūns plankumiņš, balta josla. Pietiekami sarežģīta aura, kuru viegli atcerēties, simpātiska. Man sametās nelabi.

Viņa mīl viņu.

Mīl un ir par kaut apvainojusies, uzskata, ka viņš viņu vairs nemīl, bet ir samierinājusies un gatava samierināties arī turpmāk.

Iedams pa šīs sievietes pēdām, es atradīšu Mežoni. Un nodošu viņu tribunālam — drošai nāvei.

—     N-nē, — es sacīju.

Šefs lūkojās manī ar līdzjūtību.

—    Viņa taču ne pie kā nav vainīga! Un viņa viņu mīl, jūs taču redzat!

Ausīs skanēja gaudulīga mūzika, un neviens no cilvēkiem nereaģēja uz manu kliedzienu. Kaut vārties pa grīdu, kaut ložņā zem galdiņiem, — pieraus kājas un turpinās rīt savus indiešu ēdienus.

Svetlana mūs vēroja. Viņa bija iegaumējusi auru, bet atšifrēt nespēja: tā jau būtu sestā pakāpe.

—     Nu tad iesi bojā tu.

—     Es zināšu, par ko.

—     Bet tu neesi domājis par tiem, kas mīl tevi?

—     Man nav tādu tiesību.

Boriss Ignatjevičs greizi pasmīnēja:

—     Varonis! Ak, kādi gan mēs visi esam varoņi! Rociņas tīras, sirsniņas no zelta, kājas mēslos nav iekāpušas. Bet vai atceries sievieti, kuru aizveda no šejienes? Atceries raudošos bērnus? Viņi nav Tumšie. Parasti cilvēki, kurus mēs esam solījuši sargāt. Cik ilgi mēs apsveram katru plānoto operāciju? Kāpēc analītiķi, kaut arī es viņus lādu katru mīļu brīdi, piecdesmit gadu vecumā staigā ar sirmām galvām?

Tāpat kā es nesen strostēju Svetlanu, strostēju pārliecinoši un valdonīgi, tā šefs tagad pļaukāja mani.

—     Anton, tu esi vajadzīgs Sardzei! Ir vajadzīga Svēta! Bet psihopāts, kaut arī labsirdīgs, — nav vajadzīgs! Paņemt rokā duncīti un vaktēt Tumšos pavārtēs un tualetēs — pavisam vienkārši. Par sekām nedomāt, savu vainu neizvērtēt. Kur ir mūsu frontes līnija, Anton?

—     Starp cilvēkiem. — Es nodūru skatienu.

* — Ko mēs aizsargājam?

—     Cilvēkus.

—      Abstrakts Ļaunums nepastāv, tev gan tas būtu jāsaprot! Saknes — tās ir šeit, mums visapkārt, šajā ganāmpulkā, kas gremo un līksmo stundu pēc slepkavības. Par to, lūk, tev jācīnās. Par cilvēkiem. Tumsa ir hidra, un jo vairāk galvu tu nocirtīsi, jo vairāk ataugs! Hidras mērdē badā, saproti? Nogalināsi simt Tumšo — to vietā stāsies tūkstotis. Lūk, kāpēc Mežonis ir vainīgs! Lūk, kāpēc tu, tieši tu, Anton, viņu atradīsi. Un liksi ierasties tiesā. Labprātīgi vai spaidu kārtā.

Šefs pēkšņi apklusa. Strauji piecēlās.

—      Meitenes, pazūdam.

Šādai uzrunai es vairs nepievērsu uzmanību. Pielēcu kājās, ar instinktīvu, reflektoru kustību paķēru somiņu.

Šefs velti necels trauksmi.

—     Ātri!

Piepeši sajutu, ka man vajag apmeklēt to pašu vietu, kur neveiksmīgais Tumšais mags sastapās ar nāvi. Bet pat neriskēju ieminēties. Mēs devāmies uz izeju tik steidzīgi, ka apsardze noteikti mūs apstādinātu, ja vien spētu ieraudzīt.

—                    Par vēlu, — klusi noteica šefs pie pašām durvīm.

—    Aizpļāpājāmies.

Restorānā ienāca, gluži kā iepeldēja, trīs. Divi spēcīgi puiši un meitene.

Meiteni es pazinu. Alise Doņņikova. Raganiņa no Dienas Sardzes. Ieraugot šefu, viņai iepletās acis.

Bet nopakaļ slīdēja divi netverami, neredzami, cauri mijkrēslim soļojoši silueti.

—     Lūdzu uzkavēties, — Alise sacīja aizsmakušā balsī, it kā viņai mirklī būtu izkaltis kakls.

—     Prom. — Šefs viegliņām pakustināja delnu, un Tumšos atspieda malā, pie sienām. Alise sasvērās uz sāniem, mēģinādama pretoties neredzamajai sienai, taču spēcini nebija līdzvērtīgi.

—     Zebulon, izsaucu! — viņa iespiedzās.

Oho. Raganiņa, izrādās, ir Dienas Sardzes galvas mīlule — viņai ir izsaukuma tiesības!

No mijkrēšļa iznira vēl divi Tumšie. Pēc skata es viņus novērtēju kā trešās vai ceturtās pakāpes kaujas magus. Protams, līdz Borisam ignatjevičam viņiem tālu, un es arī biju spējīgs šefam palīdzēt, tomēr viņi novilcinās laiku.

Ari šefs to saprata.

—     Ko jums vajag? — viņš valdonīgi noprasīja. — Šis ir Nakts Sardzes laiks.

—     Izdarīts noziegums. — Alisei liesmoja acis. — Šeit, pavisam nesen. Nogalināts mūsu brālis, nogalinājis kāds no… — Viņas skatiens pārmaiņus urbās gan šefā, gan manī.

—     No? — šefs cerīgi vaicāja. Ragana provokācijai neļāvās. Ja viņa ar savu statusu, turklāt nelaikā, riskētu iemest šefam acīs šādu apsūdzību, — viņš izsmērētu knīpu pa sienu.

Turklāt ne uz mirkli neaizdomātos, cik saprātīga šāda rīcība.

—     Kāds no Gaišajiem!

—     Nakts Sardzei nav ne mazākās nojausmas par noziedznieka personību.

—     Mēs oficiāli lūdzam sadarbību.

Jā. Tagad vairs nebija, kur atkāpties. Atteikums sadarboties ar otru Sardzi bija tikpat kā kara pieteikums.

—     Zebulon, pie tevis vēršos! — vēlreiz izsaucās ragana. Man dzima bikla cerība, ka Tumšo galva viņu nedzird vai arī ir aizņemts.

—     Mēs esam gatavi sadarboties, — sacīja šefs. Viņa balss bija ledusauksta.

Es atskatījos uz zāli pāri magu platajiem pleciem — Tumšie jau bija mūs ielenkuši, pavisam noteikti sagatavojušies noturēt mūs pie pašām durvīm. Jā, zālē notika kaut kas neiedomājams.

Ļaudis rija.

Čāpstināja tā, it kā pie galdiņiem sēdētu cūkas. Truli, stiklaini skatieni, pirkstos sažņaugti galda piederumi, taču ēdienu grābj ar rokām, aizrijas, sprauslā, spļaudās. Patīkama izskata padzīvojis cilvēks, miermīlīgi vakariņodams trīs miesassargu un jaunas meičas kompānijā, strebj vīnu tieši no pudeles. Simpātisks jauneklis, nenoliedzami no japlšiem, un viņa jaukā draudzenīte rauj viens otram no rokām šķīvi, notašķīdamies ar treknu, oranžu mērci. Oficianti šaudās no viena galdiņa pie otra un tik sviež, sviež izēdāju priekšā šķīvjus, tasītes, pudeles, panniņas, bļodiņas…

Tumšajiem ir savas metodes, kā novērst cilvēku uzmanību.

—      Vai kāds no jums slepkavības brīdī atradās restorānā? — ragana triumfējoši vaicāja. Šefs brīdi klusēja.

—     Jā.

—     Kurš?

—     Manas pavadones.

—     Olga, Svetlana. — Ragana gluži vai aprija mūs ar skatienu. — Vai šeit nebija Citādais, Nakts Sardzes darbinieks, kura cilvēciskais vārds ir Antons Gorodeckis?

—      Šeit nebija neviena cita Sardzes darbinieka, izņemot mūs! — Svetlana ātri pateica. Labi pateica, taču pārāk ātri. Alise sarauca pieri, apjēgusi, ka pārāk neskaidri noformulējusi jautājumu.

—     Klusa nakts, vai nav tiesa? — atskanēja no durvīm.

Zebulons bija atsaucies uz aicinājumu.

Es skatījos uz viņu un drūmā nolemtībā sapratu, ka mana maskarāde augstākajam magam acis neaizmālēs. Viņš varēja neatpazīt šefu Iļjas izskatā, taču otrreiz vecais lapsa uz tā paša fokusa neuzķersies.

—                   Nav pārāk klusa, Zebulon, — šefs vienkārši noteica.

—    Aizvāc savus izsitējus, citādi es to izdarīšu tavā vietā.

Tumšais mags izskatījās gluži tāds pats — it kā būtu apstājies laiks, it kā ledaino ziemu nebūtu nomainījis silts, kaut arī vēlīns pavasaris. Uzvalks, kaklasaite, pelēks krekls, vecmodīgas šauras kurpes. Iekrituši vaigi, blāvs skatiens, īss matu griezums.

—     Es zināju, ka mēs tiksimies, — sacīja Zebulons.

Skatījās viņš uz mani. Tikai uz mani.

—     Cik muļķīgi. — Zebulons pašūpoja galvu. — Kāpēc tev to vajag, ko?

Viņš spēra soli, Alise pamuka nost no ceļa.

—      Labs darbs, ienākumi, apmierināta patmīlība, visi pasaules prieki ir tavās rokās, vajag vienīgi laikus izdomāt, ko nodēvēt par Labu šoreiz. Un tomēr tev nav miera. Es tevi nesaprotu, Anton.

—      Bet es nesaprotu tevi, Zebulon. — Šefs aizšķērsoja viņam ceļu.

Tumšais mags ar nepatiku paskatījās uz viņu.

—     Tu tomēr noveco. — Zebulons ieķiķinājās. — Tavas mīļākās ķermenī ir Antons Gorodeckis. Tas, kuru mēs turam aizdomās par sērijveida Tumšo slepkavošanu. Sen viņš tur slēpjas, Boris? Un tu pat nepamanīji nomaiņu?

Viņš atkal ieķiķinājās.

Es noskatīju Tumšos. Viņiem vēl nebija pielecis. Viņiem vajadzīga vēl sekunde, pussekunde.

Tad es ieraudzīju, kā Svetlana paceļ rokas un viņas plaukstās pulsē dzeltenā maģiskā uguns.

Piektās pakāpes ieskaite nokārtota, tikai šo cīņu mēs zaudēsim. Mēs esam trīs, viņi — seši. Ja Svetlana dos triecienu — glābdama nevis sevi, bet mani, līdz ausīm mēslos iegrimušu —, sāksies slaktiņš.

Es lēcu uz priekšu.

Labi gan, ka Olgas ķermenis ir trenēts un spēcīgs. Labi gan, ka mēs visi — gan Tumšie, gan Gaišie — esam atradinājušies paļauties uz roku un kāju spēku, uz vienkāršu purnu dauzīšanu. Cik lieliski, ka Olga, zaudējusi lielāko daļu maģisko spēju, šo mākslu nav noniecinājusi.

Zebulons saliecās un iegārdzās, kad viņam vēderā ietriecās mana — vai Olgas — dūre. Ar kāju iešķēlu viņam pa locītavām un metos ārā no restorāna.

—    Stāvi! — iekaucās Alise. Ar sajūsmu, naidu un mīlestību vienlaikus.

Cui viņu, cui!

Es skrēju pa Pokrovkas ielu uz Zemes Vaļņa pusi, somiņa dauzīja man pa muguru. Labi, ka man kājās nebija augstpapēžu kurpes. Jāatraujas, jāpazūd, man vienmēr bija patikušas lekcijas par izdzīvošanu pilsētā, tikai šādu lekciju bija ļoti maz, pavisam maz, kurš gan varēja iedomāties, ka Sardzes darbiniekam nāksies slēpties un bēgt, nevis ķert tos, kuri slēpjas un bēg.

Aizmugurē atskanēja svilpjošs kauciens.

Palēcu sāņus, pateicoties vienīgi refleksiem, vēl neapjēdzis, kas notiek. Purpursārta uguns strūkla izlocījās visas ielas garumā, pašāvās man garām, lūkoja apstāties un pagriezties atpakaļ, bet inerce bija pārāk liela: lādiņš ietriecās ēkas sienā, uz mirkli nokaitējis akmeņus līdz baltkvēlei.

—    Bet tas taču ir!…

Es paklupu, nokritu, atskatījos. Zebulons no jauna paslēja savu kaujas zizli, taču kustējās ļoti lēni, it kā viņu kāds aizkavētu, stindzinātu, bremzētu.

Viņš taču bliež tiešā tēmējumā!

Ja “Šaaba Pletne” mani aizķertu, no manis pāri nepaliktu pat pelnu saujiņa!

Tātad šefs tomēr maldījās. Dienas Sardzei nav vajadzīgs tas, kas slēpjas manā galvā. Viņi grib mani iznīcināt.

Tumšie skrēja man pakaļ. Zebulons notēmēja savu ieroci, šefs turēja Svetlanu, kura centās izrauties. Es pietrūkos kājās un atkal metos skriešus, jau saprazdams, ka aizbēgt neizdosies. Vienīgais prieks — iela bija tukša. Tikko sākās mūsu sadursme, instinktīvas, neapzinātas bailes aizmēza prom visus garāmgājējus. Neviens necietīs.

Iekaucās bremzes. Atskatījos un ieraudzīju, kā sekotāji pajūk uz visām pusēm, vairīdamies no mašīnas, kas drāzās trakā ātrumā. Tās vadītājs, noteikti nodomādams, ka nokļuvis bandītu ķīviņa epicentrā, uz mirkli piebremzēja, pēc tam palielināja ātrumu.

Apstādināt? Nē, nedrīkst.

Es uzlēcu uz trotuāra, palaižot garām nejaušo mašīnu, pietupos, paslēpdamies no Zebulona aiz vecas, ielas malā novietotas volgas. Sudrabainā toijota panesās garām un ar to pašu svilstošo bremžu griezīgo kaucienu apstājās.

Vadītāja pusē atvērās durvis, un man pamāja ar roku.

Tā nenotiek!

Tikai lētos trilleros bēgošo varoni savāc gadījuma mašīna.

Pabeidzu prātot, jau atraudams pakaļējās durvis un ielēkdams mašīnā.

—      Ātrāk, ātrāk! — iekliedzās sieviete, kurai blakus es iekritu sēdeklī. Bet steidzināt šoferi nebija jēgas — mēs jau traucāmies uz priekšu. Aizmugurē uzmutuļoja liesmas, un vēl viens “Pletnes” lādiņš aizdrāzās mums pakaļ, vadītājs sameta mašīnu, palaižot garām ugunīgo strūklu. Sieviete iespiedzās.

Kā viņi redz notiekošo? Ložmetēja kārta? Raķešu zalves? Liesmu metēja šāviens?

—      Kāpēc, nu kāpēc tu apturēji! — sieviete gribēja paliekties uz priekšu ar acīmredzamu vēlēšanos iegāzt vadītājam pa muguru. Es jau sagatavojos pārķert viņas roku, bet mašīnas uzrāviens atmeta sievieti atpakaļ.

—      Nevajag, — es maigi sacīju un iemantoju sašutuma pilnu skatienu.

Kā gan citādi. Kuru sievieti gan iepriecinās fakts, ka mašīnā pēkšņi uzrodas simpātiska, bet paplucināta svešiniece, kurai dzenas pakaļ apbruņotu bandītu bars un kuras dēļ vīrs piepeši metas zem lodēm.

Taču tiešas briesmas vairs nedraudēja. Mēs izbraucām Zemes Vaļņa ielā un iekļāvāmies nepārtrauktajā mašīnu straumē. Gan draugi, gan ienaidnieki palika aizmugurē.

—     Paldies, — es īsi noteicu īsi apcirptajam vadītāja pakausim.

—     Jūs neaizķēra? —Viņš pat neatskatījās.

—     Nē. Liels paldies. Kāpēc jūs apstājāties?

—    Tāpēc, ka muļķis! — iebrēcās mana blakussēdētāja. Viņa atbīdījās no manis pēc iespējas tālāk, kā no spitālīgās.

—     Tāpēc, ka neesmu mūlāps, — mierīgi atbildēja vīrietis. — Par ko viņi jūs tā? Labi, nav mana darīšana.

—     Mēģināja izvarot, — es uz labu laimi izmetu. Jā, tiešām brīnišķīga versija. Tieši restorānā, uz galda: kā Ļoti Mežonīgo Rietumu salonā, nevis Maskavā ar visām tās bandītiskajām izpriecām.

—     Kurp jūs aizvest?

—    Tepat izkāpšu. — Es paskatījos uz ugunīgajiem burtiem virs ieejas metro stacijā. — Pati tikšu tālāk.

—     Mēs varam aizvest jūs līdz mājām.

—     Nevajag. Paldies, jūs tāpat jau izdarījāt vairāk nekā varējāt.

—     Labi.

Strīdēties viņš nesāka, pierunāt — arī. Mašīna nobremzēja, es izkāpu. Paskatījos uz sievieti, sacīju:

—    Milzīgs jums paldies.

Viņa kaut ko norūca, ar rāvienu aizcirta durvis.

Nu lūk.

Un tomēr šādi atgadījumi pierāda, ka mūsu darbam ir kaut kāda jēga.

Es instinktīvi saglaudu matus, ar roku nobraucīju džinsus. Garāmgājēji piesardzīgi meta uz mani skatienus, bet līkumu nemeta, tātad es nemaz tik briesmīgi neizskatījos.

Cik man atlicis laika? Piecas, desmit minūtes, kamēr sekotāji nokļūs man uz pēdām? Vai arī šefam izdosies viņus aizkavēt?

Būtu labi, ja izdotos. Tāpēc ka es, šķiet, sāku saprast, kas īsti notiek.

Un man bija izredzes, niecīgas, bet bija.

Es devos uz metro stacijas pusi, pa ceļam izvilkdams no Olgas somiņas mobilo. Sāku spiest viņas numuru, tad izlamājos un uzspiedu savējo, dzīvokļa.

Pieci signāli, seši, septiņi.

Atšaudi zvanu un uzspiedu sava mobilā numuru. Šoreiz Olga atsaucās uzreiz.

—    Hallo? — skarbi sacīja sveša, mazliet aizsmakusi balss. Mana balss.

—     Tas esmu es, Antons, — es iesaucos. Garāmejošais puisis izbrīnīti uz mani paskatījās.

—     Stulbenis!

Neko citu no Olgas nebiju gaidījis.

—     Kur tu esi, Anton?

—     Gatavojos palīst zem zemes.

—    Vienmēr paspēsi. Kā varu palīdzēt?

—     Tu jau visu zini?

—     Jā. Es paralēli sazinos ar Borisu.

—     Man vajag atpakaļ savu ķermeni.

—     Kur tiekamies?

Es mirkli domāju.

—    Tad, kad es mēģināju aizdzīt melno vērpeti no Svetlanas, es izkāpu kādā stacijā.

—      Sapratu. Boriss paskaidroja. Darīsim tā — vēl trīs apļa līnijas stacijas uz priekšu, tad pa kreisi.

Jā, viņa skaita stacijas pēc shēmas.

—     Skaidrs.

—     Zāles centrā. Es tur būšu pēc divdesmit minūtēm.

—     Labi.

—     Tev kaut ko atvest?

—    Atved. Mani. Pārējo — kā vēlies.

Salocījis telefonu, es vēlreiz atskatījos un atri aizsoļoju metro stacijas virzienā.

4.    NODAĻA

Es stāvēju Novoslobodskas stacijas zāles centrā. Pierasta aina: ne pārāk vēlā vakarstundā meitene gaida vai nu puisi, vai draudzeni.

Es šoreiz gaidīju gan vienu, gan otru.

Pazemē mani atrast ir grūtāk nekā virspusē. Pat spēcīgākie Tumšo magi nespēs uztaustīt manu auru cauri grunts slānim, cauri senajiem apbedījumiem, uz kuriem uzbūvēta Maskava, cauri pūlim, cauri intensīvajai ļaužu straumei. Protams, nav grūti izķemmēt metro stacijas: katrā pa vienam Citādajam ar manas auras kopiju, un kārtībā.

Taču es cerēju, ka manā rīcībā ir kāda pusstunda vai stunda, līdz Dienas Sardze sāks pārbaudīt metro.

Cik gan viss, izrādās, ir vienkārši. Cik eleganti savienojās mozaīkas gabaliņi. Es pašūpoju galvu, pasmaidīju un tūlīt pat uztvēru pankam līdzīga puiša jautājošo skatienu. Nē, draudziņ, tu kļūdies. Šis seksapīlais ķermenis šoreiz smaida pats sev.

Vispār jau vajadzēja apjēgt uzreiz, tikko ap mani sāka vīties intrigas pavedieni. Protams, šefam taisnība. Es nebiju tā vērts, lai tikai manis dēļ tiktu izspēlēta ilggadīga, bīstama un iznīcinoša kombinācija. Ne jau tur tas āķis slēpās, nepavisam ne tur.

Mūs mēģina paķert uz mūsu pašu vājībām. Uz labsirdību un mīlestību.

Un izdodas vai gandrīz izdodas.

Pēkšņi sagribējās smēķēt, ļoti sagribējās, pat siekalas saskrēja mutē. Dīvaini, es reti kad niekojos ar cigaretēm, laikam reaģē Olgas ķermenis. Es iedomājos viņu pirms kādiem simts gadiem — smalku dāmu ar tievu papirosu iemutī kādā literārā salonā Bloka vai Gumiļova kompānijā. Smaidoša, sarunājas par masoniem, tautvaldību, tiecas pēc garīgās pilnības.

Bet, galu galā, kāpēc gan ne!

—    Vai jums neatradīsies kāda cigarete? — es pajautāju garāmejošam puisim, kurš bija pārāk labi apģērbts, lai smēķētu “Zelta Javu”.

Viņš izbrīnīti paskatījās, tomēr pastiepa man “Parlamenta” paciņu.

Es paņēmu cigareti, ar smaidu patencināju un izmantoju mazliet maģijas. Ļaužu skatieni no manis novērsās.

Tagad viss kārtībā.

Sakoncentrējos, palielināju cigaretes gala temperatūru līdz divsimts grādiem un ievilku dūmu. Gaidīsim. Pārkāpsim sīkus nepārkāpjamus likumus.

Ļaudis plūda garām, metot man apkārt metru plašu loku. Pārsteigti ostīja gaisu, nesaprazdami, no kurienes uzvēdī cigaretes smarža. Bet es smēķēju, birdināju pelnus turpat pie kājām, vēroju netālu stāvošo milici un mēģināju izskaitļot savas izredzes.

Nebija nemaz tik ļauni. Gluži otrādi. Un tas mani mulsināja.

Ja jau kombinācija tika gatavota trīs gadus, vajadzēja arī paredzēt, ka man atausīs gaisma. Un sagatavot atbildes gājienu, tikai kādu?

Es sākumā nepamanīju man pievērsto izbrīna pilno skatienu. Bet apjēdzis, kas uz mani skatās, nodrebēju.

Jegors.

Puišelis, pavājš Citādais, kurš pirms pusgada bija iepinies pamatīgā kautiņā starp Sardzēm. Viņu izmantoja abas puses. Atklāta kārts, kas joprojām nebija izdalīta spēlētājiem. Lai gan par tādām kārtīm neviens neplēšas.

Viņam pietika spēju, lai pārvarētu manu nenopietno maskēšanos. Taču satikšanās mani neizbrīnīja. Pasaule ir pilna nejaušību, taču pastāv vēl arī liktenis.

—     Sveiks, Jegor, — es sacīju, ilgi neprātodams. Un pavēru maģijas aizsegu, lai ielaistu viņu loka iekšpusē.

Viņš nodrebēja, atskatījās. Blenza manī. Protams, viņš nebija redzējis Olgu cilvēka izskatā. Tikai kā balto pūci.

—     Kas jūs esat un kā mani pazīstat?

Jā, viņš bija izaudzis. Garīgi, nevis fiziski. Es nesapratu, kā viņš līdz pat šim laikam bija izmanījies neizvēlēties, nenostāties nevienā — ne Gaismas, ne Tumsas pusē. Viņš taču jau bija iegājis mijkrēslī, turklāt tādos apstākļos, ka varēja kļūt par ko vien vēlējās. Tomēr viņa aura joprojām bija tīra, neitrāla.

Pašam savs liktenis. Cik labi, ja ir pašam savs liktenis.

—     Es esmu Antons Gorodeckis, Nakts Sardzes darbinieks, — es vienkārši sacīju. — Atceries mani?

Protams, ka viņš atcerējās.

—     Bet…

—     Nepievērs uzmanību. Tā ir maskēšanās, mēs protam mainīt ķermeņus.

Es nodomāju, vai nebūtu labāk, ja atcerētos kaut ko no lekcijām par ilūzijām un pieņemtu savu iepriekšējo izskatu. Taču tas nebija vajadzīgs — viņš noticēja. Varbūt tāpēc, ka atcerējās šefa pārvērtības.

—     Ko jums vajag no manis?

—     Neko. Es gaidu savu draugu, meiteni, kurai pieder šis ķermenis. Mūsu tikšanās ir tīrā nejaušība.

—     Es neieredzu jūsu Sardzes! — Jegors iesaucās.

—     Kā vēlies. Es patiešām tevi neizsekoju. Ja gribi, vari iet prom.

Lūk, šim faktam viņam bija grūtāk noticēt nekā ķermeņu apmaiņai. Zēns aizdomīgi atskatījās, sabozās.

Protams, ka viņš negribēja iet prom. Viņš bija pieskāries noslēpumam, sajutis spēkus, kas stāvēja pār cilvēku pasauli. Un atteicies no tiem, kaut tikai uz laiku.

Varu iedomāties, kā viņam gribējās iemācīties — vismaz sīkumus, vismaz fokusus ar pirokinēzi un telekinēzi, suģestiju, dziedināšanu, nolādēšanu — nezinu, ko tieši, taču viņam noteikti gribējās. Ne tikai zināt, bet ari mācēt.

—     Jūs patiešām mani neizsekojat? — viņš beidzot noprasīja.

—     Neizsekoju. Mēs neprotam melot — vismaz atklāti.

—     Bet kā es varu zināt, varbūt arī tie ir meli, — nodūris skatienu, zēns nomurmināja. Loģiski.

—     Nevari, — es piekritu. — Ja gribi, tici.

—     Es jau gribētu, — viņš sacīja, joprojām nepaceldams skatienu. — Bet es atceros, kas notika tur, uz jumta. Man sapņos rādās.

—     No vampīrienes vari nebaidīties, — es teicu. — Viņas vairs nav. Viņu tiesāja.

—     Zinu.

—     Kā tu zini? — es izbrīnījos.

—     Man zvanīja jūsu priekšnieks. Tas, kurš arī mainīja ķermeņus.

—     Nezināju.

—     Viņš piezvanīja, kad biju viens pats mājās. Viņš teica, ka vampīrs sodīts ar nāvi. Un vēl teica, ka es esmu izsvītrots no cilvēku sarakstiem kā potenciāls Citādais, kaut arī vēl neesmu izvēlējies. Un man neesot, no kā baidīties, mani vairs nekad neizlozēs.

—     Jā, protams, — es apstiprināju.

—     Bet es viņam pajautāju, vai sarakstos palikuši mani vecāki.

Tagad gan es neattapu, ko teikt. Es zināju, kāda bija šefa atbilde.

—     Labi, es iešu. — Jegors soli atkāpās. — Bet jūsu cigarete jau ir izdegusi.

Es nometu izsmēķi, pajautāju:

—     No kurienes tu nāc? Jau vēls.

—     No treniņa, es nodarbojos ar peldēšanu. Bet sakiet — vai tas patiešām esat jūs?

—     Atceries fokusu ar saplēsto glāzi?

Jegors vārgi pasmaidīja. Vislētākie triki uz cilvēkiem atstāj vislielāko iespaidu.

—     Atceros. Bet… — viņš apklusa, lūkodamies uz kaut ko man aiz muguras.

Es apgriezos.

Dīvaini redzēt sevi no malas. Puisim mana seja, mana gaita, mani džinsi un svīteris, pie jostas CD atskaņotājs, rokā — maza soma. Tikko jaušams, viegls smaids — arī manējais. Pat acis, šis viltus spogulis, bija manas.

—     Sveiks, Anton, — sacīja Olga. — Labvakar, Jegor.

Tas, ka zēns bija šeit, viņu nepārsteidza. Viņa vispār šķita

ļoti mierīga.

—                    Labvakar. — Jegors pārmaiņus pētīja mūs abus.

—    Antons ir tagad jūsu ķermenī?

—     Tieši tā.

—     Jūs esat simpātiska. Bet kā jūs mani pazīstat?

—     Es tevi redzēju, kad man bija daudz nesimpātiskāks ķermenis. Bet tagad atvaino, Antonam ir pamatīgas problēmas. Mums tās jāatrisina.

—     Man jāiet prom? — Jegors laikam bija piemirsis, ka tikko pats grasījās aiziet.

—     Jā. Un nedusmo, šeit drīz ies karsti, ļoti karsti.

Zēns paskatījās uz mani.

—     Mani medī Dienas Sardze, — es paskaidroju. — Visi Maskavas Tumšie.

—     Kāpēc?

—     Garš stāsts. Tiešām, labāk brauc mājās.

Tas izskanēja visai skarbi, un Jegors sadrūmis pamāja. Paskatījās — tieši tajā brīdi piebrauca vilciens.

—     Bet jūs taču aizsargās? — Viņam tomēr bija pagrūti apjēgt, kurš no mums kurā ķermeni atrodas. — Jūsu Sardze?

—    Centīsies, — Olga maigi atbildēja. — Bet lūdzu, tagad gan ej. Mums ir maz laika un kļūst arvien mazāk.

—     Uz redzēšanos. — Jegors pagriezās un skriešus devās uz vilcienu. Sperot trešo soli, viņš izkļuva no manas aizsardzības, un viņu tik tikko nenogāza no kājām.

—     Ja zēns būtu palicis, es domātu, ka viņš izlēmis nostāties mūsu pusē, — Olga sacīja, noskatīdamās viņam nopakaļ.

—   Vajadzētu papētīt varbūtības, kāpēc jūs šeit satikāties.

—     Nejaušība.

—     Nejaušību nav. Ak, Anton, kādreiz es nolasīju realitātes līnijas tik viegli kā atvērtu grāmatu.

—     Es neatteiktos no laba pareģojuma.

—     Labu pareģojumu pēc pasūtījuma netaisa. Labi, pie darba. Tu gribi atpakaļ savu ķermeni?

—     Jā. Tūlīt pat.

—     Kā vēlies. — Olga izstiepa rokas — manas rokas — un uzlika man uz pleciem. Sajūta bija nejēdzīga, divējāda. Viņa laikam sajuta to pašu, pavīpsnāja: — Nu kāpēc tu tik ātri iekriti, Anton? Man šim vakaram bija ļoti ekstravaganti plāni.

—    Varbūt man jāsaka paldies Mežonim, ka viņš izjaucis tavus plānus?

Olga saņēmās, pārstāja smaidīt.

—     Labi. Strādājam.

Mēs sastājāmies kopā ar mugurām, rokas krusteniski izpletuši. Es satvēru Olgas pirkstus, pats savus pirkstus.

—    Atdod man manējo, — Olga sacīja.

—    Atdod man manējo, — es atkārtoju.

—     Geser, mēs atdodam tev tavu velti.

Es nodrebēju, apjēgdams, ka Olga nosauca šefa patieso vārdu. Turklāt kādu vārdu!

—     Geser, mēs atdodam tev tavu velti! — Olga asi atkārtoja.

—     Geser, mēs atdodam tev tavu velti!

Olga ierunājās kādā senā valodā, viņas balss skanēja maigi un dziedoši, izklausījās, it kā tā būtu viņai dzimtā valoda. Bet es sāpīgi sajutu piepūli, ko viņai prasīja šī, vispār jau niecīgā, otrās pakāpes līmeņa maģiskā darbība.

Izskata maiņa ar kaut ko atgādina saspiestu atsperi. Mūsu apziņas noturējās svešos ķermeņos, tikai pateicoties enerģijai, ko mūsos ielika Boriss Ignatjevičs Gesers. Līdzko mēs atteiksimies no šī spēka — atgriezīsimies iepriekšējos ķermeņos. Ja kāds no mums būtu pirmās pakāpes mags, nevajadzētu pat fizisko kontaktu, viss notiktu no attāluma.

Olgas balss pieņēmās spēkā: viņa izrunāja atteikuma noslēdzošo formulu.

Kādu mirkli nekas nenotika, pēc tam mani sagrāba, savērpa krampji, acu priekšā viss sagriezās, izblāvoja, it kā es būtu ieniris mijkrēslī. Uz mirkli ieraudzīju staciju, visu telpu uzreiz — noputējušās krāsainās vitrāžas, netīro grīdu, palēninātās cilvēku kustības, auru varavīksnes, divus konvulsiju raustītus ķermeņus, gluži kā krustā piesistus — vienu uz otra.

Pēc tam mani iegrūda, iespieda, ietūcīja miesas apvalkā.

—    Ā-ā-ā, — es novilku, krizdams uz grīdas, pēdējā brīdī pašaudams priekšā rokas. Muskuli raustījās, ausīs džinkstēja. Atgriešanās ķermenī izrādījās mazāk komfortabla, varbūt tāpēc, ka to neveica šefs.

—     Kārtībā? — gurdi noprasīja Olga. — Ai, tu nu gan esi maita.

—     Kas? — Es paskatījos uz meiteni.

Olga jau viebdamās slējās kājās:

—     Tu, pardon, uz tualeti nevarēji aiziet?

—     Tikai ar Zebulona atļauju.

—     Labi, aizmirstam. Anton, mums vēl ceturtdaļstunda laika. Stāsti.

—     Ko tieši?

—     To, ko esi sapratis. Klāj vaļā. Tu negribēji vienkārši atgriezties savā ķermeni, tev ir kāds plāns.

Es pamāju, iztaisnojos, paberzēju nosmērētās plaukstas. Notraucu netīrumus no džinsiem. Padusē spieda pārāk stingri savilktā pistoles maksts siksna, vajadzēs palaist vaļīgāk. Cilvēku metro stacijā bija palicis maz, galvenā plūsma jau bija izsīkusi. Toties palikušajiem vairs nebija jānodarbojas ar spraukšanos cauri pūlim, radās laiks padomāt: liesmoja auru varavīksnes, varēja sadzirdēt svešu emociju atbalsis.

Kā bija apcirptas Olgas spējas! Viņas ķermenī man bija jāsaspringst, lai ieraudzītu cilvēku jūtu slēpto pasauli. Un tajā pašā laikā — tas taču bija tik vienkārši, pavisam vienkārši. Ar to pat nevarēja lepoties.

—     Oļa, es neesmu vajadzīgs Dienas Sardzei. Absolūti. Es esmu parasts, viduvējs mags.

Viņa pamāja.

—     Bet ķer mani. Par to vairs nav šaubu. Tātad es neesmu medījums, bet gan ēsma. Tāpat kā toreiz, kad medījums bija Svētā un ēsma — Jegors.

—                  Tu tikai tagad to saprati? — Olga pašūpoja galvu.

—    Protams. Tu esi ēsma.

—     Svetlanai?

Burve pamāja.

—      Es to sapratu tikai šodien, — es atzinos. — Pirms stundas, kad Svēta sagribēja stāties pretī Dienas Sardzei, viņa jau sasniedza piekto pakāpi. Vienā rāvienā. Ja sāktos cīniņš — viņu nogalinātu. Ari ar mums ir iespējams ļoti vienkārši manipulēt, Oļa. Cilvēkus var pastumt uz Tumsas vai Gaismas pusi, Tumšos var paķert uz viņu pašu zemiskumu, patmīlību, varas un slavas alkām. Bet mūs ķer uz mīlestību. Lūk, tad mēs esam neaizsargāti kā bērni.

—     Jā.

—     Šefs ir lietas kursā, Ola? — es pajautāju.

—     Jā.

Viņa izrunāja vārdus ar grūtībām, it kā ar aizžņaugtu kaklu. Neticu! Gaišajiem magiem, kas nodzīvojuši gadu tūkstošus, nepiemīt kauna izjūta. Viņi ir glābuši pasauli tikām reižu, ka zina visas ētiskās atrunas no galvas. Dižajām Burvēm, kaut arī bijušajām, nepiemīt kauna sajūta. Viņas pašas ir nodotas pārāk bieži.

Es iesmējos.

—     Oļa? Jūs to sapratāt uzreiz? Tiklīdz saņēmāt Tumšo protestu? Medī mani, bet medību mērķis ir piespiest Svetlanu norauties no ķēdes?

—     Jā.

—    Jā, jā, jā! Un jūs nebrīdinājāt ne mani, ne Svetlanu?

—    Svetlankai vajag izaugt lielai. Jālec pāri pakāpieniem. — Olgas acīs uzliesmoja uguntiņa. — Anton, tu esi mans draugs. Un es būšu godīga. Saproti, pašreiz nav laika pilnvērtīgi izaudzināt Dižo. Bet tāda mums ir vajadzīga, vajadzīga vairāk, nekā tu spēj iedomāties. Viņai pietiks spēka. Viņa norūdīsies, iemācīsies uzkrāt un izmantot spēku, bet, pats galvenais, iemācīsies to savaldīt.

—     Un ja es iešu bojā — tas tikai pastiprinās viņas gribasspēku un naidu pret Tumsu?

—      Jā. Bet tu neaiziesi bojā, esmu pārliecināta. Sardze meklē Mežoni, visi sacelti kājās. Mēs viņu nodosim Tumšajiem, un tavu apsūdzību atsauks.

—    Toties aizies bojā laikus neiniciēts Gaišais mags. Nelaimīgs, vientuļš, pārliecināts, ka vienatnē cīnās ar Tumsu.

—     Jā.

—     Šodien tu piekriti pilnīgi visam. — Es runāju bez jebkāda niknuma. — Olga, bet ja nu viss, ko jūs darāt, ir nelietība?

—     Nē. — Viņas balsī nebija šaubu. Tātad likmes ir visaugstākās.

—     Cik ilgi man jānoturas, Gaišā?

Viņa nodrebēja.

Kaut kad sen, ļoti sen, šī uzrunas forma Sardzē bija ļoti izplatīta. Gaišais, Gaišā — kāpēc gan vārdi zaudējuši iepriekšējo nozīmi, kāpēc tie šobrīd skan tikpat nejēdzīgi kā uzruna “džentlmeņi” netīru bomžu barā pie alus kioska?

—     Vismaz līdz rītam.

—     Nakts vairs nav mūsu laiks. Šodien visi Tumšie izies Maskavas ielās. Un viņiem ir tiesības tā darīt.

—    Tikai līdz brīdim, kamēr mēs atradīsim Mežoni. Noturies.

—     Olga. — Es piegāju viņai klāt, ar delnu pieskāros vaigam, uz mirkli pavisam aizmirsis par mūsu atšķirīgajām spējām un zināšanām, par vecumu starpību — kas gan ir tūkstotis gadu, salīdzinot ar bezgalīgu nakti. — Olga, tu pati tici, ka es izdzīvošu līdz rītam?

Burve klusēja.

Es pamāju. Vairs nebija par ko runāt.

Tas ir jauki, tas ir jauki,

]a tu rītausmā nozaudē sevi,

Ja tu klauvē pie stikla durvīm Un zini, ka atbildes nebūs.

Nospiedu pogu, ieslēdzu atskaņotāju izvēles režīmā. Ne jau tāpēc, ka dziesma neatbilstu noskaņojumam, gluži otrādi.

Man patīk naktī braukt ar metro. Pats nezinu, kāpēc. Tur nav ko redzēt, izņemot apriebušās reklāmas un nogurušās, vienveidīgās cilvēku auras. Motora dūkoņa, vēja brāzmas caur pavērtajiem logiem, vagona grūdieni. Līdz apnikumam trula savas stacijas gaidīšana.

Vienalga es to visu mīlu.

Mūs ir tik vienkārši paķert ar mīlestību!

Nodrebēju, piecēlos, piegāju pie durvīm. Vispār gan biju nolēmis braukt līdz līnijas galam.

—     “Rīgas” stacija, nākamā stacija — “Aleksejevska”.

Visi atkal saspringti klusē,

Atkal tas pats,

Šodien lepras slimnieku klubā Atklāta sezona.

Derēs.

Jau uzkāpis uz eskalatora, es sajutu viegli strāvojam spēku. Pārlaidu skatienu pretim slīdošajai eskalatora lentei — un gandrīz uzreiz ieraudzīju Tumšo.

Nē, viņš nestrādāja Dienas Sardzē — pavisam citas manieres. Sīks mags, ceturtais vai piektais līmenis, ticamāk — piektais: viņš pamatīgi nopūlējās, skenēdams apkārtējos. Pavisam jauniņš, mazliet pāri par divdesmit, ar gariem, gaišiem matiem, saņurcītā, neaizpogātā jaciņā, seja pievilcīga, bet saspringta.

Nu kāds velns tevi dīdīja pieslieties Tumsai? Kas notika, pirms tu iegāji mijkrēslī pirmoreiz mūžā? Sastrīdējies ar draudzeni? Salamājies ar vecākiem? Izgāzies sesijā vai skolā saņēmi divnieku? Trolejbusā uzkāpa uz kājas?

Bet briesmīgākais ir tas, ka ārēji tu neesi izmainījies. Varbūt pat esi kļuvis labāks. Tavi draugi ar izbrīnu pamanīja, cik jautri un labi ar tevi kompānijā, ka uzsmaida veiksme, ja kaut ko uzsāk ar tevi kopā. Tava meitene piepeši atklāja tevī milzumdaudz iepriekš slēptu labu īpašību. Vecāki nevar vien nopriecāties par dēlu, kas pieņēmies prātā un kļuvis nopietnāks. Pasniedzēji ir sajūsmā par talantīgo studentu.

Un neviens nezina, kādu nodevu tu par to iekasē no apkārtējiem. Kāda atbalss ir tavai labsirdībai, taviem jokiem, tavai līdzjūtībai.

Pievēris acis, es atbalstījos pret lenteri. Esmu noguris, esmu viegli iereibis, nekam nepiegriežu vērību, klausos mūziku.

Tumšā skatiens pārslīdēja man pāri, aizgāja zemāk, notrīcēja, apstājās.

Man nebija laika sagatavoties, nomainīt izskatu, pārveidot auru. Es nebiju gaidījis, ka meklēšana metro tuneļos sāksies tik ātri.

Dzestrs, kā vēja brāzma caururbjošs pieskāriens. Puisis salīdzināja mani ar paraugu, kas droši vien bija izsūtīts visiem Maskavas Tumšajiem. Salīdzināja nemākulīgi, aizmirsis par aizsardzību, nepamanījis, kā mana apziņa pa sagatavoto taciņu aizslīdēja caur mijkrēsli un pieskārās viņa domām.

Prieks. Sajūsma. Līksme. Atradu. Laupījums. Piešķirs man daļu laupījuma spēka. Novērtēs. Paaugstinās. Slava. Izrēķināties. Nenovērtēja! Sapratīs. Samaksās.

Es tomēr biju gaidījis, ka vismaz kādā apziņas stūrītī būs arī citas domas. Ka esmu ienaidnieks, ka cīnos ar Tumšajiem. Ka esmu nogalinājis tādus kā viņš.

Nē. Nekā tamlīdzīga. Viņš domāja tikai par sevi.

Jaunais mags vēl nebija atvilcis atpakaļ savus neveiklos taustekļus, kad es jau atrāvu savējos. Tā. Neko spēcīgs viņš nav, nespēs sazināties ar Dienas Sardzi no metro. Un nemaz negribēs. Es viņam esmu tikai nodzīts zvērs, turklāt tāds, kas nav bīstams, trusītis, nevis vilks.

Uz priekšu, draudziņ!

Es izgāju no metro, pašāvos sāņus no durvīm un sameklēju savu ēnu. Mazlietiņ virs zemes trīsuļoja neskaidrs siluets, un es tajā iesoļoju.

Mijkrēslis.

Garāmgājēji pārtapa caurspīdīgā dūmakā. Mašīnas sāka rāpot kā bruņrupuči, laternas aptumsa, gaismoja smagi un spiedīgi. Klusums, skaņas saplūda dobjā, tikko dzirdamā dunoņā.

Vispār biju pasteidzies — kamēr mags izkļūs virspusē… Bet es jutu spēku, ar ko biju pārpildīts līdz pēdējam. Laikam Olga pacentusies. Manā izskatā atguvusi iepriekšējās spējas, viņa bija uzpildījusi ķermeni ar enerģiju, pati neizlietodama ne lāsītes. Par spīti kārdinājumam, nekas tāds viņai nevarēja ienākt ne prātā.

“Kur robeža, pati sapratīsi,” es biju teicis Svetlanai. Olga saskata robežu kopš senseniem laikiem, daudz labāk par mani.

Pagājos gar sienu, ieskatījos cauri betonam slīpajā šahtā, uz eskalatora lentēm. Tumšais plankums slīdēja augšup. Diezgan strauji: mags steidzās, skrēja pa pakāpieniem, taču vēl palika cilvēku pasaulē. Taupa spēkus. Nu, taupi vien.

Es pamiru.

Man pretim virs zemes slīdēja mutuļojošs mākonīts, miglas sabiezējums, pieņēmis cilvēka auguma aprises.

Citādais. Bijušais Citādais.

Varbūt tas bija mūsējais. Varbūt nebija. Arī Tumšie pēc nāves kaut kur nokļūst. Bet pašreiz tas bija tikai miglains, neskaidrs mākonītis, mūžīgais mijkrēšļa klejotājs.

—     Miers tev, aizgājušais, — es sacīju, — Lai arī kas tu būtu.

Līgani svārstīdamies, siluets apstājās manā priekšā. Miglas mēle izlīda no ķermeņa un pastiepās man pretī.

Nu ko viņam vajag? Gadījumus, kad mijkrēšļa iemītnieki mēģina sazināties ar dzīvajiem, varēja saskaitīt uz pirkstiem!

Roka — ja to varēja uzskatīt par roku — trīsuļoja. Bālganie miglas pavedieni pārtrūka, pašķīda mijkrēsli, bira zemē.

—     Man ir ļoti maz laika, — es teicu. — Miers tev, aizgājušais, lai arī kas tu dzīvē būtu bijis — Tumšais vai Gaišais. Ko tu no manis gribi?

Gluži kā vējpūta izkliedēja baltos dūmu mutuļus. Rēgs pagriezās, izstieptā roka — nu jau es vairs nešaubījos, ka viņš patiešām bija man pastiepis roku — rādīja cauri mijkrēslim kaut kur uz ziemeļaustrumiem. Es izsekoju virzienu: tas norādīja uz debesīs gruzdošu, slaiku, adatai līdzīgu siluetu.

—     Jā, tornis, es sapratu! Ko tas nozīmē?

Migla sāka irt. Vēl mirklis — un mijkrēslis visapkārt bija tikpat tukšs kā parasti.

Mani sagrāba drebuļi. Ar mani bija mēģinājis sazināties mirušais. Draugs vai ienaidnieks? Deva padomu vai brīdināja?

Netiku gudrs.

Paskatījos cauri paviljona sienām, cauri zemei — Tumšais jau bija pašā augšā, taču vēl stāvēja uz eskalatora. Tā, pamēģināsim saprast, ko īsti gribēja rēgs. Es nebiju iecerējis doties uz torni, man bija padomā cits, riskants, toties negaidīts maršruts. Tātad brīdināt mani no Ostankinas torņa nebija jēgas.

Norādījums? Bet kurš gan to devis? Pats galvenais — draugs vai ienaidnieks? Nav vērts cerēt, ka viņpusē atšķirības nolīdzinājušās, mūsu mirušie mūs nepametīs kaujas laukā.

Man nāksies izlemt. Nāksies, taču ne tūlīt.

Sāku skriet uz metro stacijas ieeju, vilkdams ārā no pistoles maksts ieroci.

Un pašā laikā: Tumšais mags parādījās durvīs un nekavējoties ienira mijkrēslī. Diezgan viegli ienira, bet es pamanīju, kā viņam tas izdevās. Svešu auru uzliesmojumi, tumšas dzirksteles, kas pašķīda uz visām pusēm.

Ja es atrastos cilvēku pasaulē, ieraudzītu sāpju grimases cilvēku sejās: gan pēkšņas sāpes sirdī, gan sirdēsti — un tas ir daudz smagāk.

Tumšais mags vērās uz visām pusēm, meklēdams manas pēdas. Izsūkt spēkus no apkārtējiem viņš prata, taču tehniskās metodes nebija viņa stiprā puse.

—      Klusu, — es sacīju, — un piespiedu pistoles stobru maga mugurkaulam. — Klusu. Tu mani jau esi atradis. Bet vai tev tas sagādāja prieku?

Ar otru roku es saķēru viņa plaukstas locītavu, neļaudams žestikulēt. Visi šie nekaunīgie jaunie magi izmanto visvienkāršāko un visjaudīgāko standarta burvestību komplektu. Taču tam nepieciešams saskaņots darbs ar abām rokām.

Maga delna kļuva mikla.

—      Ejam, — es teicu. — Parunāsimies.

—                   Tu, tu… — viņš nekādi nespēja noticēt notikušajam.

—    Tu esi Antons! Tu esi ārpus likuma!

—     Pieņemsim. Bet vai tev tas pašreiz palīdzēs?

Viņš pagrieza galvu — mijkrēsli viņa seja izmainījās, zaudēja pievilcību un labsirdību. Nē, viņš vēl nebija pilnībā iemantojis galīgo mijkrēšļa veidolu kā Zebulons. Un tomēr seja jau bija necilvēciska. Žoklis pārāk atkāries, plata mute kā vardei, duļķainas ačteles.

—     Tu nu gan izskaties pēc ķēma, draudziņ. — Es vēlreiz iegrūdu viņam mugurā stobru. — Tā ir pistole. Pielādēta ar sudraba lodēm, kaut gan tas nav svarīgi. Mijkrēslī tā nostrādās ne sliktāk kā cilvēku pasaulē, lēnāk, taču tevi tas neglābs. Gluži pretēji: sajutīsi, kā lode caururbj ādu, spiežas cauri muskuļaudiem, drupina kaulus, rauj nervus.

—     Tu to nedarīsi!

—     Kāpēc?

—     Tad tu neparko neatpirksies!

—     Patiešām? Tātad man vēl ir izredzes? Zini, man tagad vēl vairāk gribas nospiest gaili. Ejam, maitasbērns.

Palīdzot viņam ar kājas spērieniem, es ievedu magu šaurā ejā starp diviefn kioskiem. Zilā sūna, kas bagātīgi auga uz to sienām, notrīsēja. Mijkrēšļa florai ļoti sagribējās nogaršot mūsu emocijas: manu niknumu, viņa bailes. Un tajā pašā laikā pat stulbajiem augiem piemita vismaz kaut kāds pašsaglabāšanās instinkts.

Tumšais mags ar to bija apveltīts liku likām.

—                   Klausies, ko tu no manis gribi? — viņš iekliedzās.

—    Mums paziņoja pazīmes, lika tevi sameklēt! Es tikai pildīju pavēli! Es godāju Līgumu, Sardzes darbiniek!

—      Es vairs neesmu Sardzes darbinieks. — Piegrūdu viņu pie sienas, maigajos sūnu apkampienos. Lai nosūc mazliet baiļu, citādi nesanāks parunāties. — Kas tieši mani meklē?

—      Dienas Sardze.

—     Precīzāk!

—     Priekšnieks, es viņa vārdu nezinu.

Tā varēja būt patiesība. Nekas, es tik un tā viņu pazīstu.

—     Tevi nosūtīja tieši uz šo metro staciju?

Viņš saminstinājās.

—     Runā. — Es nomērķēju uz maga vēderu.

—     Jā.

—     Vienu pašu?

—     Jā.

—     Melo. Bet tas nav būtiski. Kas tev bija jādara, mani atrodot?

—     Jānovēro.

—     Melo. Un tas gan ir svarīgi. Padomā un atbildi.

Mags klusēja, šķiet, zilās sūnas bija pārlieku pacentušās.

Es nospiedu pistoles gaili, un lode ar priecīgu dziesmu

pārvarēja metra attālumu, kas mūs šķīra. Mags pat paspēja to ieraudzīt — acis iepletās, kļūdamas mazliet cilvēciskākas, viņš metās prom, taču bija jau par vēlu.

—     Pagaidām tas ir tikai ievainojums, — es sacīju. — Nav pat nāvējošs.

Viņš gulēja zemē, sarāvies čokurā, un spieda ciet brūci vēderā. Mijkrēslī asinis šķita gandrīz caurspīdīgas. Varbūt tā bija ilūzija, bet varbūt šī maga personiskā īpatnība.

—     Atbildi uz jautājumu!

Novicināju roku un aizdedzināju zilās sūnas. Pietiek spēlēties, tagad jāizmanto bailes, sāpes, izmisums. Pietiek žēlsirdības, pietiek iecietības, pietiek sarunu.

Man pretī bija Tumsa.

—     Pavēlēts ziņot un, ja iespējams, iznīcināt.

—     Neaizturēt? Tieši tā pavēlēts — iznīcināt?

—      Jā.

—     Atbildi pieņemu. Sakari?

—     Telefons, parasts telefons.

—     Dod šurp.

—     Kabatā.

—      Met.

Viņš neveikli iebāza roku kabatā — ievainojums nebija nāvējošs, maga pretestības spējas vēl nebija izsmeltas, taču viņš izjuta ellišķīgas sāpes.

Tādas, kādas viņam pienācās.

—     Numurs? — es vaicāju, noķēris mobilo.

—     Ārkārtas izsaukuma taustiņš.

Paskatījos ekrāniņā.

Spriežot pēc pirmajiem cipariem, tas bija mobilais telefons un varēja atrasties jebkurā rajonā.

—     Tas ir operatīvā štāba numurs? Kur atrodas štābs?

—      Es ne… — viņš apklusa un skatījās uz pistoli.

—      Pamēģini atcerēties, — es viņu uzmundrināju.

—     Man teica, ka piecu minūšu laikā būšot klāt.

Tā!

Es atskatījos uz debesīs liesmojošo adatu. Ļoti piemērota vieta, ļoti.

Mags pakustējās.

Nē, atskatīdamies es viņu speciāli neprovocēju. Bet kad viņš sāka vilkt no kabatas zizli — rupji nostrādātu, īsu, bez šaubām, pirktu pakaļdarinājumu, nevis paša izgatavotu, — es izjutu atvieglojumu.

—     Nu? — es noprasīju, kad viņš pamira, tā arī neuzdrošinājies pacelt ieroci. — Uz priekšu!

Puisis klusēja, nekustējās.

Ja viņš mēģinātu uzbrukt — es ietriektu viņā visu aptveri. Lūk, tas jau būtu fatāli. Bet droši vien viņus apmācīja, kā uzvesties konfliktsituācijā ar Gaišajiem. Un viņš zināja, ka man grūti nāktos nogalināt neapbruņotu un neaizsargātu.

—     Pretojies, — es sacīju. — Cīnies! Tu, maita, taču nesamulsi, kad ārdīji citu likteņus, kad uzbruki neaizsargātiem! Nu? Uz priekšu!

Mags aplaizīja lūpas — mēle viņam bija gara un mazliet iešķelta. Es pēkšņi sapratu, kādu mijkrēšļa veidolu viņš agri vai vēlu pieņems, un man kļuva pretīgi.

—     Pakļaujos tavai žēlsirdībai, Sardzes darbiniek. Prasu iecietību un taisnu tiesu.

—     Tikko es paiešu malā, tu atradīsi veidu, kā sazināties ar savējiem, — es teicu. — Vai arī izsūksi no apkārtējiem tik daudz spēka, lai pietiktu reanimācijai un tu varētu aizvilkties līdz telefonam. Tā ir? Mēs abi to zinām.

Tumšais pasmaidīja un atkārtoja:

—     Prasu iecietību un taisnu tiesu, Sardzes darbiniek.

Es pašūpoju pistoli rokā, skatīdamies smīnošajās acīs. Viņi vienmēr ir gatavi prasīt. Nekad — atdot.

—     Man vienmēr ir bijis grūti saprast mūsu pašu divkosīgo morāli, — es sacīju. — Tas ir tik smagi un ļoti nepatīkami. To spēj izārstēt tikai laiks, bet man tā zvērīgi pietrūkst. Ja vajag izdomāt attaisnojumu. Ja nav iespējams aizsargāt visus. Ja zini, ka speciālajā nodaļā katru dienu paraksta licences par cilvēkiem, kurus atdod Tumsai. Nepatīkami, vai ne?

Smaids viņa sejā izdzisa. Viņš atkārtoja kā buramvārdus:

—     Prasu iecietību un taisnu tiesu, Sardzes darbiniek.

—     Es pašreiz neesmu Sardzes darbinieks, — atbildēju es.

Pistole noraustījās, ierunājās, aizslēgs slinki staigāja šurp

un turp, izspļaudams čaulītes. Lodes lēnām slīdēja gaisā kā mazs, nikns lapseņu spiets.

Viņš iekliedzās tikai vienreiz, pēc tam divas lodes izšķaidīja viņa smadzenes. Kad pistole noklikšķēja un apklusa, es lēnām, automātiski pārlādēju aptveri.

Manā priekšā gulēja saplosīts, sakropļots ķermenis. Tas jau sāka iznirt no mijkrēšļa, un Tumsas grims, kas bija uzklājies jaunā puiša sejai, sāka gaist.

Pavilku ar roku, satverot, saspiežot saujā kaut ko netveramu, plūstošu cauri telpai. Pašu augšējo slāni. Tumšā maga kopiju.

Rīt viņu atradīs. Labu, jauku jaunekli, kuru visi mīlēja. Zvēriski nogalinātu. Cik daudz Ļaunuma es tagad iepludināju pasaulē? Cik asaru, cietsirdības, akla naida? Kāda ķēdīte iestiepsies nākotnē?

Bet cik daudz Ļaunuma es iznīcināju? Cik cilvēku nodzīvos ilgāk un labāk? Cik asaru paliks neizraudātas, cik niknuma izzudīs, cik daudz naida tā arī nepiedzims?

Var jau būt, ka patlaban es šķērsoju to robežu, kuru šķērsot nedrīkstēja.

Var jau būt, ka uzceļu nākamo barjeru, kurai vajadzēs tikt pāri.

Es iebāzu pistoli makstī un izgāju no mijkrēšļa.

Ostankinas tornis kā adata urbās debesīs.

—     Spēlēsim bez noteikumiem, — es sacīju. — Pavisam, pavisam bez.

Man uzreiz izdevās noķert mašīnu, pat neizsaucot šoferos altruisma uzplūdus. Varbūt tāpēc, ka es pašreiz biju pieņēmis Tumšā maga notverto izskatu, ļoti pievilcīgu izskatu?

—     Uz televīzijas torni, — es palūdzu, iekāpis nobružātā žigulī. — Būtu labi, ja varētu ātrāk, kamēr vēl nav aizklapējuši ciet.

—     Brauc līksmoties? — pasmaidīja pie stūres sēdošais vīrietis, kalsnēju seju, ar brillēm, kaut kādā ziņā līdzīgs novecojušam Šurikam no senajām komēdijām.

—     Un kā vēl, — es atbildēju. — Un kā vēl.

5.    NODAĻA

Apmeklētājus tornī vēl ielaida. Es nopirku biļeti, papildus piemaksājis par tiesībām iegriezties restorānā, pārgāju pāri zaļajam laukumam, kas ieskāva torni. Celiņa pēdējos piecdesmit metrus nosedza vārga nojumīte. Interesanti, kam tā bija paredzēta? No senās celtnes palaikam birst nodrupu- šais betons?

Nojume beidzās ar caurlaižu punkta būdiņu. Es parādīju pasi, izgāju cauri metāla detektoram pakavam — tas, starp citu, nedarbojās. Tās arī bija visas formalitātes, visa stratēģiskā objekta apsardze.

Tagad man uzmācās šaubas. Maigi sakot, ideja doties šurp bija vairāk nekā dīvaina. Nekur tuvumā es Tumšo koncentrāciju nejutu. Ja nu viņi tomēr šeit bija, tad labi noslēpušies — un tātad man būs jācīnās ar trešā vai otrā līmeņa magiem. Pilnīgi pašnāvniecisks pasākums.

Štābs. Dienas Sardzes operatīvais štābs, ierīkots, lai koordinētu medības. Lai medītu mani. Kur gan vēl citur nepieredzējušajam Tumšajam magam vajadzēja ziņot par pamanīto laupījumu?

Taču līst iekšā štābā, kurā atrodas vismaz desmit Tumšo, ieskaitot pieredzējušus apsargus… Pašam bāzt galvu cilpā — tā ir muļķība, nevis varonība, ja man vēl bija kaut cik izredžu palikt dzīvam. Un es ļoti cerēju, ka izredzes man ir.

Skatoties no lejas cauri betona balstu ziedlapiņām, televīzijas tornis šķita daudz iespaidīgāks, nekā iztālēm. Pilnīgi noteikti, lielākā maskaviešu daļa nekad mūžā nebija uzkāpuši līdz skatu laukumam, uztverot torni vienīgi kā pastāvīgu siluetu debesīs, utilitāru un simbolisku, taču nekādā ziņā kā atpūtas vietu. Šeit pūta vējš kā sarežģītas konstrukcijas aerodinamiskā caurulē un uz pašas dzirdamības robežas pulsēja tikko jaušama, stiepta skaņa — torņa balss.

Es pastāvēju, lūkodamies augšup, uz režģiem un ailām, dobumos saēsto betonu, uz apbrīnojami graciozo, elastīgo siluetu. Tornis tiešām bija elastīgs — izstieptās trosēs savērti betona gredzeni. Spēks slēpjas elastībā. Tikai'tur.

Un tad es iegāju pa stikla durvīm.

Dīvaini: man bija licies, ka būs pārpārēm gribētāju, kas vēlas paraudzīties uz Maskavu no trīssimt trīsdesmit septiņu metru augstuma. Nē. Pat liftā es braucu viens, precīzāk — kopā ar sievieti no apkalpojošā personāla.

—     Domāju, ka būs daudz cilvēku, — es sacīju, draudzīgi pasmaidīdams. — Jums tā vienmēr vakaros?

—     Nē, parasti ir skaļāk, — sieviete atbildēja, neko daudz neizbrīnījusies, bet es tomēr sajutu viņas balsī neizpratnes pieskaņu. Pieskārās pogām — lifta dubultdurvis sāka vērties ciet. Ausis aizkrita vienā mirklī, un pēkšņs smagums centās mani piespiest pie grīdas — lifts traucās augšup ātri, tomēr satriecoši viegli. — Pirms kādām divām stundām cilvēki pārstāja nākt.

Divas stundas.

Drīz vien pēc manas bēgšanas no restorāna.

Ja tobrīd tornī izveidoja operatīvo štābu, nav jābrīnās, ka simtiem ļaužu, kuri vēlējās siltā pavasara dienā uzbraukt līdz debesu restorānam, piepeši izmainīja savus plānus. Kaut arī cilvēki neredz, viņi tomēr jūt.

Un viņiem, arī nemaz nesaistītiem ar notiekošo, pietiek prāta Tumšajiem netuvoties.

Protams, man tagad ir Tumšā maga izskats. Pats galvenais — vai šī maskēšanās ir pietiekama? Apsargs salīdzinās manu veidolu ar atmiņā ievietoto sarakstu, viss saskanēs, un viņš sajutīs Spēku.

Vai viņš sāks rakāties dziļāk? Vai sāks pārbaudīt Spēka profilus, noskaidrot, kas īsti esmu — Gaišais vai Tumšais, un kāds man Spēka līmenis?

Piecdesmit pret piecdesmit. No vienas puses, tas ir vajadzīgs. No otras — visur un vienmēr apsargi šādus priekšrakstus diez ko neievēro. Ja nu vienīgi pārņēmusi neizsakāma garlaicība vai arī viņi tikko sākuši strādāt un ir vēl dedzības pilni.

Galu galā, piecdesmit no simta — daudz, pat ļoti daudz, ja salīdzina ar izredzēm noslēpties no Dienas Sardzes pilsētas ielās.

Lifts apstājās. Es pat nepaspēju izdomāt visu līdz galam, brauciens ilga kādas divdesmit sekundes. Ak, ja tāds ātrums būtu parastiem daudzstāvu namu liftiem!

—     Atbraucām, — bezmaz jautri sacīja sieviete. Izskatījās, ka es šodien biju gandrīz vai pēdējais Ostankinas torņa apmeklētājs.

Es izgāju uz skatu laukuma.

Parasti šeit pilns ar cilvēkiem. Tikko ieradušos apmeklētāju uzreiz var atšķirt no tiem, kas jau te uzkavējušies ilgāku laiku: pēc nepārliecinātām kustībām, smieklīgās piesardzības, pieejot pie apļveida loga, pēc tā, kā viņi klimst ap grīdā iemontētajiem bruņustikla logiem, ar kāju bailīgi pārbaudot to izturību.

Tagad šeit sanākušo cilvēku kopumā varēja būt ap divdesmit. Nemaz nebija bērnu, un es nezin kāpēc skaidri iedomājos pēkšņās histērijas, kas sākās jau torņa pakājē, apjukušos un saniknotos vecākus. Attiecībā uz Tumšajiem bērni ir jutīgāki. i

Arī laukumā stāvošie izskatījās samulsuši un nomākti. Viņus neinteresēja lejā izpletusies Maskava, uguņu izgaismota, spilgta savā pierastajā svētku ietērpā, un lai gan šīs dzīres bija dzīres mēra laikā, tās tomēr bija skaistas. Pašreiz tās nevienu nepriecēja. Visapkārt vēdīja Tumsas dvaša, neredzama pat man, bet sajūtama, smacīga kā izplūdes gāzes — bez garšas, krāsas, smaržas.

Paskatījos sev pie kājām, noķēru ēnu un iegāju tajā. Sargs stāvēja tepat blakus, divu soļu attālumā, uz grīdā izveidotā stikla loga. Blenza manī — draudzīgi, bet šķita mazliet pārsteigts. Mijkrēslī viņš jutās ne visai droši, un es sapratu, ka operatīvā štāba apsargāšana nebija uzticēta labākajiem. Spēcīgs, jauns, korektā melnā uzvalkā un baltā kreklā, neuzkrītošā kaklasaitē — bankas klerks, nevis Tumsas kalps.

—     Sveiks, Anton, — mags sacīja.

Uz mirkli man aizrāvās elpa.

Vai tiešām es esmu tik stulbs? Tik šausmīgi, neciešami naivs?

Un mani gaidīja, pievilināja, iemeta svaru kausā vēl vienu bandinieku, pat paņēma palīgos — nezin kā — kādu sense- nis mijkrēslī aizgājušo.

—     Ko tu te dari?

Sirds iepukstējās un atjaunoja iepriekšējo ritmu. Viss ir vienkāršāk, daudz vienkāršāk.

Nogalinātais Tumšais mags bija mans vārdabrālis.

—     Šis tas jānoskaidro. Vajag konsultāciju.

Sargs sarauca uzacis. Droši vien es savādāk runāju. Un tomēr viņš vēl nesaprata.

—    Anton, klāj vaļā. Citādi nelaidīšu, tu zini.

—      Būs vien jālaiž, — es uz labu laimi noburkšķēju. Mūsu Sardzē operatīvajā štābā drīkstēja ierasties ikviens, kas zināja tā atrašanās vietu.

—    Kāpēc man tas būtu jādara? — Viņš smaidīja, bet labā roka slīdēja lejup.

Zizlis pie viņa jostas bija uzlādēts līdz pēdējam. Kaula zizlis, diezgan dīvains, izgriezts no apakšstilba, ar mazu rubīna kristāliņu galā. Pat ja es izvairīšos, aizsargāšos, — Spēka izvirdums sacels kājās Citādos visā apkārtnē.

Es uzslēju no grīdas savu ēnu un iegāju mijkrēšļa otrajā slānī.

Spelgoņa.

Mutuļojoša migla, pareizāk sakot, — mākoņi, nevis migla. Smagi, mitri, pie pašas zemes joņojoši mākoņi. Ostan- kinas torņa šeit vairs nebija, pasaulē vairs nepastāvēja nekas cilvēcisks. Es spēru .soli uz priekšu — mākoņu vatē, pierietējušās pilēs, pa neredzamu taku. Laiks sastinga — īstenībā es kritu, bet tik lēni, ka pagaidām ar to varēja nerēķināties. Augstu debesīs kā blāvi plankumi cauri mākoņu aizkaram cirtās trīs Mēneši — balts, dzeltens un asinssarkans. Tālāk priekšā piedzima, uzbrieda, saboza lādiņu adatas zibens, sāka spraukties cauri mākoņiem, izsvilinot sazarotu tuneli.

Es piegāju klāt neskaidrai ēnai, kas mokpilni un lēni sniedzās pēc zižļa pie jostas. Pārķēru roku — smagu, nepakļāvīgu, saltu kā ledus. Noturēt neizdosies. Vajag tikt atpakaļ mijkrēšļa pirmajā slānī un cīnīties. Ar nelielām izredzēm uzvarēt.

Gaisma un Tumsa, es taču neesmu operatīvais darbinieks! Es nekad neesmu tiecies iekļūt pirmajās rindās! Ļaujiet man darīt to, ko es protu un kas man patīk!

Taču gan Gaisma, gan Tumsa klusēja, kā abas klusē vienmēr, kad viņas piesauc. Un tikai zobgalīga balss, kas palaikam ieskanas katra dvēselē, pačukstēja: “Neviens tev nesolīja tādu darbiņu, ko var padarīt ar tīrām rokām.”

Es paskatījos uz savām kājām. Manas pēdas jau bija ieslīgušas par kādiem desmit centimetriem dziļāk nekā Tumšajam magam. Es kritu, šajā realitātē man nebija uz kā balstīties, šeit nebija nekādu televīzijas torņu un nekādu analogu

—    tik šauras klintis, tik gari koki neeksistē.

Kā gribas saglabāt tīras rokas, karstu sirdi un vēsu galvu. Taču nezin kāpēc šie trīs faktori nevar sadzīvot kopā. Nekad. Vilks, kaza un kāposti — kur trakais pārcēlājs, kas tos sasēdinās vienā laivā?

Un kur tas vilks, kas, nogaršojis kazu, atteiksies pamieloties ar laivinieku?

—     Dievs zina, — es noteicu. — Balss iestiga mākoņos. Es pastiepu roku, ķerot Tumšā maga ēnu — šļauganu, pasaules telpā izsmērētu lupatu. Pavilku to augšup, uzplāju ķermenim un iegremdēju Tumšo mijkrēšļa otrajā līmenī.

Viņš iekliedzās: pasaule visapkārt bija kļuvusi nedroša. Viņš laikam nekad nebija iegājis mijkrēslī dziļāk par pirmo līmeni. Ekskursijai nepieciešamo enerģiju tērēju es, turpretim izjūtas viņam bija pilnīgi jaunas.

Atspiedies pret Tumšā pleciem, es grūdu viņu lejā. Bet pats rāpos augšup, bez žēlastības mīņājot saliekto muguru.

“Diži magi vienmēr kāpj augšup pa svešām mugurām.”

—     Mai-ta! Anton, maita tāds!

Tumšais pat nebija sapratis, kas es esmu. Nesaprata līdz brīdim, kad apgriezās, jau gulēdams augšpēdus, kalpodams par atbalstu manām kājām, apgriezās un ieraudzīja manu seju. Protams, ka šeit, mijkrēšļa otrajā slānī, mana primitīvā maskēšanās nedarbojās. Viņa acis iepletās, viņš īsi iegārdzās, iekaucās un ķēra pēc manas kājas.

Es viņam iespēru vairākas reizes pēc kārtas, triecot ar papēžiem pa pirkstiem un seju. Tas viss Citādajam nekaitēja, bet es nemaz nemēģināju viņam nodarīt fiziskus bojājumus. Zemāk, zemāk, krīti, grimsti cauri visiem realitātes slāņiem, cauri cilvēku pasaulei un mijkrēslim, cauri ļodzīgajiem pasaules telpas vijumiem. Man nav laika, un pietrūkst arī spēju, lai ar tevi godīgi duelētos, ievērojot visus Sardžu pieņemtos likumus, ievērojot tos sagudrotos noteikumus, kas paredzēti iesācējiem Gaišajiem, kuri tic Labajam un Ļaunajam, dogmu nesatricināmībai, nenovēršamai atmaksai.

Un kad es nospriedu, ka Tumšais ir iemīdīts pietiekami dziļi, tad atgrūdos no plakaniski nokritušā ķermeņa, palēcos aukstajā, slapjajā miglā un izrāvu sevi no mijkrēšļa.

Uzreiz — cilvēku pasaulē. Uzreiz — skatu laukumā.

Es parādījos negaidīti, notupies uz stikla plātnes, kampdams pēc elpas, aizturēdams pēkšņu klepus lēkmi, slapjš no galvas līdz kājām. Lietus svešajā pasaulē smirdēja pēc ožamā spirta un sviluma.

Viegla nopūta pāršalca apkārtni — cilvēki atsprāga nostāk, kāpās atpakaļ, prom no manis.

—    Viss kārtībā, — es iegārdzos. — Dzirdat?

Viņu skatieni liecināja par pretējo. Pie sienas stāvošais cilvēks formā, apsargs, godīgs televīzijas torņa darbinieks, ar pārakmeņojušos seju vilka no maksts pistoli.

—    Tas viss ir jūsu pašu labā, — es sacīju, mani sagrāba jauna klepus lēkme. — Jūs mani sapratāt?

Es ļāvu Spēkam izlauzties un pieskarties viņu saprātam. Sejas atmaiga, nomierinājās. Ļaudis lēnām aizgriezās, pie- plaka logiem. Apsargs sastinga, turēdams roku uz atpogātās pistoles maksts.

Tikai tagad es atļāvos paskatīties lejup. Un pamiru.

Tumšais tepat vien bija. Tumšais kliedza, viņa acis, baiļu un šausmu izplestas, bija pārvērtušās melnos pieckapeiku rimbuļos. Viņš karājās zem stikla, karājās vienos pirkstgalos, kas bija iestiguši stiklā, ķermenis vēja brāzmās šūpojās kā svārsts, baltā krekla piedurkne piemirkusi asinīm. Zizlis joprojām pie jostas: mags par to bija aizmirsis. Pašreiz viņam eksistēju vienīgi es, otrpus trīskārtīgā bruņustikla, gaišajā, sausajā, siltajā skatu laukumiņa čaumalā, otrpus Labā un Ļaunā. Es, Gaišais mags, kurš sēdēja virs viņa un lūkojās bailēs un šausmās aptrakušajās acīs.

—     Un tu domāji, ka mēs vienmēr cīnāmies godīgi? — es vaicāju. Nezin kāpēc šķita, ka viņš sadzirdēs pat cauri stiklam un vēja kaucieniem. Es piecēlos un ar papēdi iebelzu pa stiklu. Vienu, otru, trešo reizi — tas nekas, ka sitiens neaizsniedza stiklā ieaugušos pirkstus.

Tumšais mags notrīcēja, rāva roku prom no manas kājas, rāva instinktīvi, pakļaudamies refleksiem, nevis saprātam.

Miesas audi neizturēja. Uz mirkli stikls nokrāsojās asinīm, taču tās tūlīt pat aizslaucīja vējš. Palika saskatāms vien Tumšā siluets, kas attālinādamies, kūleņodams gaisa strāvās, raucās arvien mazāks, viņu rāva prom kaut kur uz bāra “Trīs sivēntiņi” pusi, tā bija modīga vietiņa torņa piekājē.

Manā apziņā tikšķošais neredzamais pulkstenis noklikšķēja, un vienā mirklī man atlikušais laiks saruka uz pusi īsāks.

Es nokāpu no stikla, gausi apstaigāju apli, lūkodamies mijkrēslī, neievērodams cilvēkus — tie paši pašķīrās manā priekšā. Nē, vairāk sargu šeit nebija. Tagad jāatrod štābs. Augšā, torņa dienesta telpās, kur izvietota aparatūra? Nedomāju. Ticamāk, kaut kur komfortablākā gaisotnē.

Vēl viens sargs stāvēja pie kāpnēm, kas veda lejup, uz restorāniem. Pietika uzmest viņam vienu skatienu, lai saprastu — uz viņu bija iedarbojušies, un pavisam nesen. Vismaz labi, ka iedarbojušies visai pavirši.

Un ļoti labi, ka vispār uzskatījuši par vajadzīgu iedarboties. Koks ar diviem galiem.

Apsargs pavēra muti, grasīdamies iekliegties.

—     Klusu! Nāc līdzi! — es strupi pavēlēju.

Apsargs man sekoja, tā ari ne vārda nebildis.

Mēs iegājām tualetē — neliela bezmaksas atrakcija tornī, visaugstākais podu pārītis un pisuārs Maskavā — vai nevēlaties atstāt starp mākoņiem kripatiņu sevis? Es pakustināju plaukstu — no kādas kabīnes, pogādams ciet bikses, izspurdza piņņains pusaudzis, pie pisuāra stāvošais vīrietis nokrek- stējās, bet pārtrauca un stiklainām acīm devās prom.

—     Izģērbies, — es pavēlēju apsargam un sāku stīvēt nost samirkušo svīteri.

Pistoles maksti nevarēju aizpogāt, Desert Eagle bija krietni lielāks par veco, labo “Makarovu”. Bet mani tas īpaši neuztrauca. Galvenais, ka forma izrādījās gandrīz laikā.

—     Ja izdzirdēsi šāvienus, — es sacīju apsargam, — kāpsi lejā un izpildīsi savu pienākumu. Skaidrs?

Viņš pamāja.

—     Pievēršu tevi Gaismai, — es norunāju vervēšanas formulu. — Atraidi Tumsu, aizstāvi Gaismu. Dodu tev prasmi atšķirt Labo no Ļaunā. Dodu tev vīrestību cīņai ar Tumsu.

Kādreiz biju domājis, ka nekad nespēšu izmantot tiesības vervēt brīvprātīgos. Kāda gan īstenajā Tumsā var būt izvēles brīvība? Kā drīkst iesaistīt cilvēkus mūsu spēlītēs, ja pašas Sardzes bija nodibinātas kā pretsvars šādai praksei?

Tagad es rīkojos nešaubīdamies. Izmantoju to sprau- dziņu, ko bija atstājuši Tumšie, norīkodami sargu savam štābam, nu, katram gadījumam, — gluži tāpat dzīvoklī tur mazu šuneli, kas neprot kost, bet māk vaukšķēt. Un šī rīcība man deva tiesības pastumt apsargu tuvāk pretējai pusei, pabīdīt pretī Gaismai. Jo viņš taču nebija nedz labs, nedz ļauns, bija pavisam parasts cilvēks, ar mēreni mīlamu sievu, pusmūža vecākiem, kuriem viņš neaizmirsa palīdzēt, mazu meitiņu, gandrīz pieaugušu dēlu no iepriekšējās laulības, sarežģītiem morāles principiem, dažiem standarta sapņiem, mazlietiņ ticēja Dievam — parasts labs cilvēks.

Lielgabalgaļas kriksītis starp Gaismas un Tumsas armijām.

—     Gaisma ar tevi, — es sacīju. Un mazais, nožēlojamais cilvēciņš pamāja, viņa seja noskaidrojās. Acīs atmirdzēja pielūgsme. Gluži tāpat viņš pirms pāris stundām bija lūkojies Tumšajā magā, kurš, nevērīgi izmetis pavēli, parādīja viņam manu fotogrāfiju.

Pēc minūtes apsargs, ietērpies manā mitrajā un smirdošajā apģērbā, stāvēja pie kāpnēm. Bet es kāpu lejup, mēģinādams izdomāt, ko darīšu, ja štābā būs Zebulons. Vai kāds cits tāda paša līmeņa mags.

Tādā gadījumā man nepietiks spēju pat sekundi ilgai maskarādei.

Bronzas zāle. Iegāju pa durvīm, uzmetu skatu muļķīgajam gredzenveida “restorānvagonam”. Aplis ar izvietotajiem galdiņiem lēnām rotēja.

Nezin kāpēc biju iedomājies, ka Tumšie izvietos savu štābu Zelta vai Sudraba zālēs. Un pat mazliet izbrīnījos, ieraugot atklājušos ainu.

Oficianti peldēja kā miegainas milzīgas zivis, iznēsādami alkoholiskos dzērienus, kuri šeit bija aizliegti. Tieši man priekšā uz diviem galdiņiem bija novietoti datoru termināli, pieslēgti pie diviem mobilajiem telefoniem. Viņi nebija izvilkuši kabeļus, lai pieslēgtos torņa neskaitāmajām komunikācijām, — tātad štābs nav uzrīkots ilgam laikam, to iegaumēsim^

Trīs jauni garmataini puiši bija iegrimuši darbā — pirksti skraida pa tastatūru, ekrānos ņirb simbolu rindiņas, pelnu traukos kūp cigaretes. Es nekad nebiju redzējis Tumšo programmētājus, bet šie, protams, bija parasti operatori, nevis sistēmas administratori. Un viņi ne ar ko neatšķīrās no jebkura mūsu maga, kas nosēdināts štābā pie tīklam pieslēgta portatīvā datora. Varbūt pat izskatījās pieklājīgāki nekā dažs labs.

—     Sokoļņiki pilnībā nobloķēti, — sacīja viens no puišiem. Ne visai skaļi, tomēr balss noskanēja pāri visam restorāna gredzenam, un oficianti nodrebēja, sajauca soli.

—     Tagankas-Krasnaja Presņas līnija tiek kontrolēta, — otrs atsaucās. Puiši saskatījās un iesmējās. Droši vien sacentās — kurš ātrāk paziņos par saviem iecirkņiem.

Ķeriet mani, ķeriet!

Es gāju pa restorānu bāra virzienā. Nepievērsiet man uzmanību. Bezpalīdzīgs cilvēks, sargs, viens no tiem, kuriem ar vieglu roku likts izpildīt sargājošo kranču lomu. Bet tagad apsargam sakārojies iedzert alu: vai viņam pavisam zudusi atbildības sajūta? Vai arī viņš nolēmis pārbaudīt, cik droši var justies jaunie saimnieki? Ir nosūtīts vads, Nakts Sardzes vads, kā licis karalis… Taram-tararam, taram-pam-pam…

Pusmūža sieviete aiz bāra letes mehāniskām kustībām slaucīja kausus. Kad es apstājos, viņa klusēdama sāka liet man kausā alu. Viņas acīs vīdēja tukšums un tumsa, viņa bija pārvērsta marionetē, un es ar grūtībām apslāpēju niknuma uzplūdu. Nedrīkst. Man nav tiesību ļauties emocijām. Es arī esmu automāts. Lellēm nav jūtu.

Bet pēc tam es ieraudzīju meiteni, kura sēdēja uz augsta sola pie bāra letes, un sirds man krūtīs atkal sastinga.

Kā man tas neienāca prātā!

Par katra operatīvā štāba izveidošanu ir jāpaziņo pretiniekam. Uz katru operatīvo štābu nosūta novērotāju. Tā noteikts Līgumā, tie ir spēles noteikumi, kas izdevīgi — vismaz šķietami izdevīgi — abām pusēm. Arī mūsu štābā, kad tas darbojas, sēž kāds no Tumšajiem.

Šeit sēdēja Tīģerēns.

Sākumā meitenes skatiens pārslīdēja man pāri bez jebkādas ziņkāres, un es jau nolēmu, ka viss beigsies labi.

Pēc tam viņa vēlreiz paskatījās uz mani.

Viņa jau bija redzējusi cilvēku-apsargu, kura izskatu es biju pieņēmis. Un kaut kas nesaskanēja ar viņas atmiņā palikušo veidolu. Viesa nemieru. Mirklis — un viņa paskatījās manī caur mijkrēsli.

Es stāvēju nekustēdamies un nemēģināju slēpties.

Meitene novērsās, paskatījās uz magu, kurš sēdēja viņai pretī. Diezgan spēcīgu magu, manuprāt, viņam varēja būt kāds simts gadu, bet Spēks — vismaz trešā pakāpe. Diezgan spēcīgu, vienīgi ļoti pašapmierinātu.

—      Jūsu rīcība tik un tā vērtējama kā provokācija, — viņa mierīgi sacīja. — Nakts Sardze ir pārliecināta, ka Antons nav Mežonis.

—     Bet kurš tad?

—     Mums nezināms Gaišais mags. Gaišais, kuru kontrolē Tumšie.

—     Meitenīt, kāpēc? — mags neviltoti izbrīnījās. — Lūdzu, paskaidro man. Kāpēc gan mums jāiznīcina savējie, kaut ari ne paši vērtīgākie?

—     “Ne paši vērtīgākie” ir atslēgas frāze, — melanholiski paziņoja Tīģerēns.

—     Labi, pieņemsim, ja vien mums būtu iespēja iznīcināt Maskavas Gaišo priekšnieku, taču viņš, kā vienmēr, ir ārpus aizdomām. Bet pazudināt pāris desmitu savējo viena vienīga viduvēja Gaišā dēļ? Tas ir nenopietni. Tu varbūt uzskati mūs par idiotiem?

—      Es uzskatu jūs par gudriniekiem. Jādomā, gudrākiem pat par mani. — Tīģerēna smaids neko labu nevēstīja.

—     Taču es esmu tikai operatīvā darbiniece. Secinājumus izdarīs citi, un viņi tos izdarīs, varat nešaubīties.

—     Mēs taču nepieprasām tūlītēju notiesāšanu! — Tumšais pasmaidīja. — Mēs pat šobrīd pieļaujam iespēju, ka esam kļūdījušies. Tribunāls, kvalificēta un objektīva lietas izskatīšana — tas ir viss, ko mēs gribam!

—     Tomēr tas ir ļoti dīvaini, ka jūsu šefs ar Šaaba Pletni Antonam nespēja trāpīt. — Meitene ar pirkstu pašūpoja pustukšu alus kausu. — Jābrīnās. Viņa mīļākais ierocis, kuru viņš pilnībā pārvalda un izmanto jau simtiem gadu. It kā Dienas Sardzi neinteresētu pats Antona noķeršanas fakts.

—     Mīļo meitenīt, — Tumšais mags pārliecās pāri galdiņam,— jūs neesat konsekventa! Nevajag mūs vienlaikus apvainot par to, ka mēs vajājam nevainīgu, likumiem paklausīgu Gaišo un ka mēs negribam viņu noķert!

—      Kāpēc gan ne?

—     Tāds sīks sadisms. — Mags ieķiķinājās. — Saruna ar jums man sagādā patiesu baudu, vai patiešām jūs uzskatāt mūs par asinskāru, nojūgušos psihopātu bandu?

—     Nē, mēs jūs uzskatām par viltīgu neliešu bandu.

—     Labi, salīdzināsim mūsu metodes. — Šķita, ka Tumšais uzsēdies iemīļotajā jājamzirdziņā. — Salīdzināsim zaudējumus, ko abas Sardzes nodarījušas parastajiem cilvēkiem, mūsu barošanās bāzei.

—     Tikai jums cilvēki ir barība.

—     Bet jums? Vai tad Gaišie tagad rodas vienīgi no Gaišajiem, nevis tiek izķerti no pūļa?

—      Mums ļaudis ir visa pamats. Mūsu saknes.

—     Lai būtu saknes. Kāda jēga strīdēties par vārdiem? Bet tādā gadījumā, meitenīt, tās ir arī mūsu saknes. Un tās sūta mums arvien vairāk sulu, nav ko slēpt, tas visiem zināms.

—     Mūsu arī nepaliek mazāk. Tas arī nav noslēpums.

—     Protams. Vētraini laiki, stress, slodze — ļaudis dzīvo pāri saviem spēkiem, un tad ir vieglāk par vieglu neizturēt un pārkāpt robežu. Vismaz vienu kopsaucēju atradām! — Mags ieķiķinājās.

—     Atradām, — Tīģerēns piekrita. Viņa vairs neskatījās manā virzienā, saruna jau bija ievirzījusies gultnē, kur bija lauzuši šķēpus un galvas abu pušu filozofi, kur nu vien divi garlaikoti magi, Tumšais un Gaišais. Es sapratu, ka visu man nepieciešamo informāciju Tīģerēns jau pavēstīja.

Vai arī to, ko uzskatīja par iespējamu pavēstīt.

Es paņēmu man priekšā nolikto alus kausu. Izdzēru to sausu dažos vienmērīgos, lielos malkos. Patiešām biju izslāpis.

Viltus medības?

Jā. Es jau sen to biju sapratis. Galvenais, man vajadzēja tikt skaidrībā, ka arī mūsējie to zina.

Mežonis nav noķerts?

Skaidrāks par skaidru. Citādi ar mani jau būtu sazinājušies. Vai nu pa telefonu, vai mentāli, šefam tas grūtības nesagādātu. Slepkavu nodotu Tribunālam, Svetlana neplēstos pušu, cenzdamās man palīdzēt un vienlaikus nedrīkstēdama iesaistīties cīniņā, bet es iesmietos Zebulonam tieši sejā.

Nu kā gan lai sameklē milzīgā pilsētā cilvēku, kura spējas izpaužas spontāni? Uzliesmo — nodziest. No slepkavības līdz slepkavībai, no vienas šķietamas uzvaras pār Ļaunumu līdz nākamajai. Ja kāds patiešām par viņu kaut ko zina, tad vienīgi daži visaugstāk stāvošie Tumšie.

Bet ne jau šie te, paslēpju spēlētāji.

Es ar riebumu aizgriezos.

Tas nav nopietni!

Sargs, kuru es tik viegli nogalināju. Trešās pakāpes mags, kurš azartiski pārmij dzēlīgus vārdus ar mūsu novērotāju un nemana, kas notiek tuvākajā apkaimē. Pilnā balsī bļaujošie zēni pie termināliem:

—     Ziedu bulvāris pārbaudīts!

—      Poļežajevsku kontrolējam!

Jā, tas ir operatīvais štābs. Tikpat muļķīgs un nekvalificēts kā nepieredzējušie Tumšie, kuri mani medīja pilsētā. Jā, tīkls izmests, taču caurumi tajā nevienu neuztrauc. Jo vairāk es raušos ārā no tvarstīšanām, jo vairāk spirināšos, jo labāk Tumsai. Galvenajos vilcienos, protams. Svetlana ilgi neizturēs. Norausies. Sajutusi sevī ieplūstam īsto Spēku, viņa mēģinās palīdzēt. Neviens no mūsējiem nespēs viņu noturēt — vārda tiešā nozīmē. Un viņu nogalinās.

—     Volgogradas prospekts.

Es taču viņus visus patlaban varu apkaut un apšaut! Visus līdz pēdējam! Šie te ir Tumsas atkritumi, neveiksminieki, muļķi — vai nu bez perspektīvas, vai ar daudziem trūkumiem. Tumšajiem gluži vienkārši viņu nav žēl — viņi traucē, maisās pa kājām. Dienas Sardze nav nabagmāja, tādai šad tad līdzināmies mēs. Dienas Sardze atbrīvojas no liekajiem, turklāt parasti ar mūsu rokām. Pie viena iegūstot trumpjus, tiesības uz atbildes rīcību, iespēju izmainīt spēku līdzsvaru.

Un tas mijkrēšļa radījums, kurš norādīja man uz Ostan- kinas torni, ir Tumsas radījums. Papildu garantija gadījumam, ja nu man tomēr nepielec, kurp jādodas karot.

Taču īstās darbības koordinē viens vienīgs Citādais.

Zebulons.

Protams, es pat šobrīd neizjūtu pret viņu nekādu niknumu. Kāpēc gan tik nopietnā partijā atļauties tik sarežģītas un kaitīgas emocijas? Viņš aprijis brokastīs kaudzēm man līdzīgo, nomēzis tos no spēles galdiņa un apmainījis pret saviem bandiniekiem.

Kad viņš uzskatīs, ka partija tuvojas finālam, ka laiks izspēlēt galotni?

—      Vai neiedosiet piesmēķēt? — es pajautāju, atbīdījis kausu un paņēmis uz bāra letes nomesto cigarešu paciņu. Kāds to bija aizmirsis, varbūt uztraukumā aizskrējis restorāna apmeklētājs, varbūt Tumšais.

Tīģerēnam kaut kā nelabi iemirdzējās acis, viņa saspringa, un es sapratu — vēl mirklis, un burve sāks kaujas transformāciju. Ari viņa droši vien bija novērtējusi pretinieka spēkus — viņai bija visai nopietnas izredzes.

Taču tas nebija vajadzīgs.

Tumšais mags, vecais trešās pakāpes mags, nevērīgi pastiepa man šķiltavas. Ronson melodiski noklikšķēja, uzšķiļot liesmiņu, bet Tumšais turpināja:

—    Visi jūsu nemitīgie pārmetumi Tumsai — divkārša spēle, blēdība, provokācijas — tiek izteikti tikai ar vienu mērķi. Lai maskētu personīgo nespēju pastāvēt. Jūs neizprotat pasauli, tās likumus. Galu galā, jūs neizprotat cilvēkus! Atliek tikai atzīt, ka Tumšo spēku prognoze ir daudz precīzāka, bet cilvēka sekošana dvēseles dabiskajiem aicinājumiem atved viņus pie mums, — un kas tad notiks ar jūsu morāli? Ar jūsu dzīves filozofiju? Ko?

Es piesmēķēju, pieklājīgi pamāju un devos uz kāpņu pusi. Tīģerēns pārsteigti noraudzījās man pakaļ. Nu, saproti taču, noskārsti, kāpēc es eju prom.

Visu, ko varēju šeit uzzināt, es biju uzzinājis.

Precīzāk— gandrīz visu.

Noliecies pār īsi apcirptu briļļaini, kurš bija pielipis piezīmjdatoram, es lietišķi pajautāju:

—     Kurus rajonus slēdzam pēdējos?

—     Botānisko dārzu, Tautsaimniecības izstādi, — nepacēlis acu, tas atbildēja. Kursors slīdēja pa ekrānu. Tumšais deva pavēles, guva baudu no varas izjūtas, bīdīja pa Maskavas karti sarkanus punktiņus. Viņu būtu vieglāk atraut no mīļotās meitenes nekā no šī procesa.

Viņi taču arī prot mīlēt.

—     Paldies, — es sacīju un iemetu nenodzēsto cigareti pilnajā pelnu traukā. — Ļoti palīdzēji.

—    Sīkums, — operators neatskatīdamies attrauca. Izbāzis mēli, viņš kartē pastūma kārtējo punktiņu: Tumšo ierindnieku, kurš piedalījās tvarstīšanā. Par ko tu priecājies, muļķīti, tie, kas rausta aiz diedziņiem, tavā kartē nemūžam neparādīsies. Labāk būtu spēlējies ar zaldātiņiem — bauda tāda pati.

Es uzkāpu uz spirālveida kāpnēm. Niknums, ar kādu biju braucis šurp, — nogalināt un, visticamāk, pašam nolikt galvu — bija izzudis. Droši vien tāpat kādā kaujas brīdī zaldātu pārņem ledains miers. Tā ķirurgam pārstāj trīcēt rokas, kad slimnieks jau mirst uz operācijas galda.

Kādus variantus tu biji paredzējis, Zebulon?

Ka es sākšu spirināties, sapinies izmestajos tīklos, un saskries Gaišie un Tumšie, visi, un it īpaši — Svetlana?

Garām.

Ka es padošos vai mani noķers un sāksies nesteidzīgs, ilgstošs, mokošs process, kas beigsies ar Svetlanas sarīkotu grautiņu Tribunālā?

Garām.

Ka es uzsākšu kautiņu ar Tumšo operatīvo štābu, kas komplektēts ar nemākulīgiem magiem, visus apsitīšu, taču iekļūšu slazdā trīs kilometru augstumā, bet Svetlana steigsies uz torni?

Garām.

Ka es ielūkošos štābā, noskaidrošu, ka par Mežoni šeit neviens un neko nezina, un pacentīšos novilcināt laiku?

Iespējams.

Loks ap mani savelkas, es zinu. Tas jau ir noslēdzies nomalēs, pa Maskavas apvedceļu, pēc tam pilsētu sadalīja rajonos, bloķēja transporta maģistrāles. Vēl nav par vēlu paskraidīt pa tuvāko apkaimi, kas vēl neietilpst apšaudes zonā, atrast paslēptuvi, kur nomukt: šefs spēja dot man tikai vienu padomu — turēties, novilcināt laiku, kamēr Nakts Sardze visur izmisīgi meklē Mežoni.

Tā nav nejaušība, ka tu mani mēģini iedzīt rajonā, kur ziemā notika mūsu mazā saķeršanās. Vai ne? Es to nekad neaizmirsīšu, tātad vienmēr rīkošos atmiņu iespaidā.

Skatu laukums jau bija tukšs. Pavisam. Pēdējie apmeklētāji bija aizmukuši, arī no personāla vairs nevienu nemanīja — tikai mans rekrūtis, cilvēku jaunkareivis, stāvēja pie kāpnēm, sažņaudzis rokā pistoli un degošām acīm lūkodamies lejup.

—     Pārģērbjamies atkal, — es liku. — Gaismas vārdā izsaku tev pateicību. Pēc tam aizmirsīsi visu, ko mēs runājām. Dosies mājās. Atcerēsies tikai, ka diena bija tikpat parasta kā vakar. Nekas nav noticis.

—     Nekas nav noticis! — paklausīgi atsaucās apsargs, stīvēdams nost manu apģērbu. Cilvēkus ir ļoti viegli pievērst Gaismai vai Tumsai, taču vislaimīgākie viņi ir, kad tiem ļauj palikt tādiem pašiem, kādi bijuši.

6. NODALA

Es izgāju no torņa, apstājos, sabāzu rokas kabatās. Pastāvēju, lūkodamies uz prožektoru gaismas stariem, kas triecās debesīs, uz apgaismoto caurlaides punkta būdiņu.

Spēlē, ko pašreiz spēlēja Sardzes, pareizāk sakot, — Sardžu priekšniecība, es nesapratu tikai divas lietas.

Mijkrēslī aizgājušais — kas viņš bija, kurā pusē? Viņš mani brīdināja vai gribēja iebiedēt?

Zēns Jegors — vai tikšanās ar viņu bija nejauša? Ja nebija, ko tā nozīmēja: likteņa samezglojumu vai kārtējo Zebulona gājienu?

Par mijkrēšļa iemītniekiem es nezināju gandrīz neko. Iespējams, ka nezināja arī pats Gesers.

Bet par Jegoru derēja padomāt. Viņš šajā spēlē bija neiedalīta kārts. Kaut sešinieks, taču trumpis — kā mēs visi. Un arī sīkie trumpji ir vajadzīgi. Jegors jau bija iegājis mijkrēslī — pirmoreiz, mēģinādams saskatīt mani, otrreiz — glābdamies no vampīrienes. Ja godīgi, diezgan neizdevīgs kāršu sadalījums. Abas reizes viņu trieca uz priekšu bailes, un, ko tur vairs runāt, viņa nākotne ir gandrīz izlemta. Vēl dažus gadus viņš spēs noturēties uz robežas starp cilvēku un Citādo, taču viņa ceļš ved uz Tumsu.

Labāk skatīties acīs patiesībai.

Visticamāk, ka viņš ir Tumšais. Un nav svarīgi, ka pagaidām Jegors ir parasts, normāls zēns. Ja es izdzīvošu, gan jau man nāksies tikšanās reizē pieprasīt viņam dokumentus vai arī uzrādīt savējos.

Visticamāk, ka Zebulons spēj viņu ietekmēt. Nosūtīt uz to pašu vietu, kur atrodos es. Tas uzvedina uz domām, ka arī manu atrašanās vietu viņš jūt brīnišķīgi. Taču es tam esmu gatavs.

Tikai — vai mūsu “nejaušā” tikšanās kaut ko nozīmēja?

Ja ņem vērā operatora teikto, ka Tautsaimniecības sasniegumu izstādes rajonu pagaidām vēl nepārmeklē, — nozīmēja. Man varēja iešauties prātā negudra doma izmantot zēnu — noslēpties viņa mājās vai arī aizsūtīt pēc palīdzības. Es varēju doties uz viņa dzīvokli. Tā ir?

Pārāk sarežģīti. Ārkārtīgi. Mani var noķert arī tāpat. Kaut ko es neievēroju, kaut ko ļoti svarīgu.

Es gāju uz ceļa pusi, vairs neatskatīdamies uz torni, kurā bija izvietots Tumšo butaforiskais štābs, gandrīz aizmirsis par maga-apsarga izkropļoto ķermeni, kas tagad mētājās kaut kur torņa pakājē. Ko no manis gaida? Ko? Sāksim ar to.

Būt ēsmai. Ļaut, lai mani pieķer Dienas Sardze. Turklāt pieķert tā, lai vairs nebūtu nekādu šaubu — esmu vainīgs; un tas faktiski ir jau noticis.

Un tālāk — neizturēs Svetlana. Mēs spējam aizsargāt gan viņu, gan viņas radiniekus. Mēs tikai nespējam iejaukties viņas pašas lēmumos. Un ja viņa sāks mani glābt, raut ārā no Dienas Sardzes pazemes pagrabiem, aizstāvēt Tribunālā, viņu iznīcinās ātri un nešaubīgi. Visa spēle norit šī viņas nepareizā gājiena dēļ. Spēle, kas bija uzsākta ļoti sen, kad Tumšais mags Zebulons ieraudzīja nākotnē Dižās Burves uzrašanos un to lomu, kura bija paredzēta man. Un tika sagatavotas lamatas. Pirmās izgāzās. Otrās jau pavērušas savu plēsīgo rīkli. Iespējams, ka vēl kaut kur gaida trešās.

Bet kāds tam visam sakars ar zēnu, kurš pagaidām nav spējīgs rīkoties ar maģiju?

Es apstājos.

Viņš taču ir Tumšais, vai ne?

Kurš no mums nogalina Tumšos? Vājus, neprasmīgus, tos, kas nevēlas sevi attīstīt?

Vēl viens līķis manā rēķinā, bet kāda tam jēga?

Nezinu. Bet to, ka zēns ir nolemts un tikšanās metro stacijā nebija nejauša, es zināju pilnīgi droši. Vai nu man atkal bija uzradušās paredzēšanas spējas, vai kārtējais mozaīkas fragmentiņš iegūlās savā vietā.

Jegors ies bojā.

Es atcerējos, kā viņš bija lūkojies uz perona manī, sabozies, gribēdams gan man ko jautāt, gan nolamāt, kārtējo reizi izkliegt to patiesību par Sardzēm, kas viņam bija atklājusies pārāk agri. Kā viņš bija pagriezies un aizskrējis uz vilcienu.

“Jūs taču aizsargās? Jūsu Sardze?”

“Centīsies.”

Protams, centīsies. Līdz pēdējam brīdim meklēs Mežoni.

Lūk, arī atbilde!

Es apstājos, iespiedis rokās galvu. Gaisma un Tumsa, cik gan es esmu stulbs! Cik nelabojami naivs!

Kamēr Mežonis ir dzīvs, slazdi neaizcirtīsies. Nepietiek, ka mani pataisīs par mednieku-psihopātu, par Gaišo malumednieku. Vēl ir svarīgi iznīcināt īsto Mežoni.

Tumšie — vismaz Zebulons — zina, kas viņš ir. Vēl jo vairāk — prot ar viņu manipulēt. Pamet priekšā laupījumu — tos, no kuriem nav nekādas īpašas jēgas. Pašreiz Mežonis izcīna ne jau kārtējo varonīgo divkauju ar Tumsu: viņš ir līdz pēdējam pārņemts ar karošanu. Tumšie ripo viņam virsū no visām pusēm: vispirms sieviete-vilkacis, pēc tam Tumšais mags restorānā, tagad — zēns. Viņam laikam šķiet, ka pasaule jūk prātā, ka tuvojas Apokalipse, ka Tumšo spēki pamazām iekaro visu zemeslodi. Es negribētu būt viņa vietā.

Sieviete-vilkacis bija vajadzīga, lai iesniegtu mums protestu un demonstrētu, kurš nolikts zem sitiena.

Tumšais mags — lai mani aplenktu un iegūtu tiesības formālai apsūdzībai un arestam.

Zēns — lai beidzot tiktu vaļā no savu lomu nospēlējušā Mežoņa. Iejaukties pēdējā brīdī, noķert pie līķa, nogalināt, novēršot bēgšanas mēģinājumu un pretošanos: viņš taču nesaprot, ka mēs karojam pēc noteikumiem, viņš nekad nepadosies, nereaģēs uz nezināmās “Dienas Sardzes” pavēli.

Pēc Mežoņa nāves man vairs nebūs kur sprukt. Vai nu man jāpiekrīt atmiņas skenēšanai, vai jāaiziet mijkrēslī. Svetlana neizturēs jebkurā gadījumā.

Es nodrebinājos.

Salst. Tomēr salst. Bet man likās, ka ziema nomirusi pavisam. Likās.

Pacēlu roku un apstādināju pirmo pagadījušos mašīnu. Ieskatījos vadītājam acīs un pavēlēju:

—     Braucam.

Impulss bija pietiekami spēcīgs, viņš pat nepajautāja, kurp jābrauc.

Tuvojās pasaules gals.

Kaut kas sakustējās, saknosījās, senās ēnas sarosījās, dobji ieskanējās aizmirstu valodu vārdi, zeme nodrebēja.

Pāri pasaulei ausa Tumsa.

Maksims stāvēja uz balkona, smēķēja, pa ausu galam saklausīja Ļenas burkšķēšanu. Burkšķēšana nerima nu jau vairākas stundas, kopš brīža, kad izglābtā meitene izkāpa no mašīnas pie metro stacijas. Maksims dabūja dzirdēt par sevi visu, ko vien varēja iedomāties, un mazliet tā, ko iedomāties nespēja.

Apvainojumu, ka viņš ir stulbenis un meitu mednieks, gatavs līst zem lodēm smuka purniņa un garu kāju dēļ, Maksims uztvēra mierīgi. Fakts, ka viņš ir nekauņa un draņķis, kurš sievai klātesot koķetē ar novazātu un neglītu prostitūtu, — tas jau šķita oriģinālāk. Turklāt ņemot vērā, ka ar nejaušo pasažieri viņš bija pārmijis tikai dažus vārdus.

Nu jau gāja vaļā galīgas blēņas. Tika pieminēti negaidītie komandējumi, tās pāris reizes, kad viņš pārradās mājās piedzēries… patiešām piedzēries. Tika izteikti minējumi par viņa mīļāko skaitu, par nelabojamo aprobežotību un mīkst- čaulību, kas bija šķērslis karjerai darbā un kaut cik pieklājīgai dzīvei.

Maksims pašķielēja pār plecu.

Dīvaini, ka Ļena pat necentās sevi saniknot. Sēdēja uz ādas dīvāna liela Panasonic televizora priekšā ūn runāja, runāja gandrīz no sirds.

Viņa patiešām tā domā?

Ka viņam ir vesels bars mīļāko? Ka viņš izglāba svešo meiteni skaistā auguma dēļ, nevis lai pasargātu no gaisā svilpojošām lodēm? Ka viņi dzīvo slikti un nabadzīgi? Viņi, kas pirms trim gadiem nopirka brīnišķīgu dzīvokli un iekārtoja to kā spēļmantiņu, bet Ziemassvētkos bija aizbraukuši uz Franciju?

Sievas balss skanēja pārliecinoši. Balss pārmeta. Balss cieta.

Maksims ar knipi aizsita cigareti pa gaisu. Palūkojās naktī.

Tumsa. Tumsa mācās virsū.

Viņš bija nogalinājis Tumšo magu — restorāna tualetē. Vienu no pretīgākajiem vispasaules Ļaunuma radījumiem. Cilvēku, kurš sevī iemiesoja niknumu un šausmas. Kurš slauca enerģiju no apkārtējiem, pakļāva sev svešas dvēseles, pārvērta baltu par melnu, mīlestību par naidu. Kā parasti — viens pret vienu ar veselu pasauli.

Tikai agrāk nekas tāds nebija atgadījies. Divas dienas pēc kārtas uzdurties šiem velnišķīgajiem izdzimteņiem: vai nu tie bija sākuši līst ārā no savām smirdošajām alām, vai arī viņa redze kļūst asāka.

Un tagad atkal.

Maksims skatījās no desmitā stāva augstuma, bet neskatījās uz ugunīm piebārstīto nakts pilsētu. Lai to pēta citi. Aklie un bezpalīdzīgie. Viņš toties redzēja Tumsas sabiezējumu, kas plivinājās gaisā. Ne pārāk augstu, jādomā, desmitā, divpadsmitā stāva līmenī.

Maksims redzēja kārtējo Tumsas radījumu.

Kā vienmēr. Kā parasti. Bet kāpēc tik bieži, kāpēc viens pēc otra? Jau trešais! Diennakts laikā jau trešais!

Tumsa mirguļoja, vibrēja, kustējās. Tumsa dzīvoja.

Bet viņam aiz muguras Ļena nogurušā, nelaimīgā, apvainotā balsī uzskaitīja viņa grēkus. Piecēlās, piegāja pie balkona durvīm kā šaubīdamās, vai Maksims viņu dzird. Labi, lai tā būtu. Vismaz neuzmodinās bērnus, protams, ja tikai viņi ir aizmiguši. Nezin kāpēc Maksims par to šaubījās.

Ja viņš patiešām ticētu Dievam. Pa īstam. Taču no tās vārgās ticības dzirksts, kas sasildīja Maksimu pēc katras attīrīšanas akcijas, vairs gandrīz nekas nebija palicis pāri. Dievs nav iespējams pasaulē, kur uzplaukst Ļaunums.

Turpretim, ja viņš būtu vai vismaz Maksima dvēselē būtu saglabājusies īstenā ticība… Viņš tagad nokristu ceļos uz netīrā, saplaisājušā betona, paceltu rokas pret drūmajām nakts debesīm, tām debesīm, kurās pat zvaigznes mirdzēja skumji un klusi. Un iekliegtos: “Kāpēc? Kungs, kāpēc gan? Man, maniem spēkiem tas ir par daudz! Atbrīvo mani no šīs nastas, lūdzu tevi, atbrīvo! Es neesmu tas, kurš tev vajadzīgs! Es esmu vājš.”

Kliedz vai nekliedz. Ne jau viņš uzkrāvis sev šo nastu. Ne jau viņam to noņemt. Liesmo, iedegas tālumā melna uguntiņa. Jauns Tumsas tausteklis.

—    Atvaino, Ļena. — Viņš pastūma sievu sāņus, iegāja istabā. — Man jāiet.

Viņa apklusa pusvārdā, un acīs, kur tikko kā vīdēja aizkaitinājums un pārestība, pazibēja bailes.

—    Es atgriezīšos. — Viņš ātri devās uz durvīm, cerēdams izvairīties no jautājumiem.

—     Maksim! Maksim, pagaidi!

Pāreja no lamām uz nolūgšanos bija zibenīga. Ļena metās pakaļ, saķēra aiz rokas, paskatījās — žēli, iztapīgi.

—     Nu piedod man, piedod, es tā nobijos! Maksim, piedod, es sarunāju muļķības!

Viņš skatījās uz sievu, kas vienā mirklī bija zaudējusi agresivitāti, kapitulēja, bija gatava uz visu, lai tikai viņš, dumjais, izvirtīgais, nelietīgais, neizietu no dzīvokļa. Vai patiešām kaut kas bija atplaiksnījies viņa sejā — kaut kas tāds, kas izbiedēja Ļenu spēcīgāk, nekā bandītu kautiņš, kurā viņi bija iekūlušies?

—     Nelaidīšu! Es tevi nekur nelaidīšu! Naktī!..

—     Ar mani nekas nenotiks, — maigi sacīja Maksims.

—    Klusāk, bērni pamodīsies. Es drīz atgriezīšos.

—      Ja tu nedomā par sevi, padomā par bērniem! Par mani padomā! — Ļena mirklī nomainīja taktiku. — Bet ja nu viņi iegaumēja mašīnas numuru? Un tagad atnāks: meklēt to maitu? Ko tad man darīt?

—     Neviens nenāks. — Maksims nezin kāpēc zināja, ka tā būs. — Bet ja nu kas — durvis stipras. Un, kur jāzvana, to tu arī zini. Ļena, laid!

Sieva sastinga durvīs, rokas pastiepusi, galvu atgāzusi, kā gaidīdama sitienu.

Maksims uzmanīgi noskūpstīja viņu uz vaiga un pabīdīja nost no ceļa. Izgāja priekšnamā, pavisam apjukuša skatiena pavadīts. No meitas istabas skanēja nepatīkama, smaga mūzika — neguļ, ieslēgusi magnetofonu, lai pieklusinātu viņu niknās balsis, Ļenas balsi.

—     Nevajag, — sieva lūdzoši nočukstēja nopakaļ.

Viņš uzvilka jaku, ātri pārbaudījis, vai iekškabatā atrodas viss vajadzīgais.

—    Tu par mums nemaz nedomā! — gluži kā pēc inerces, vairs ne uz ko necerot, neskanīgi iesaucās Ļena. Meitas istabā mūzika kļuva skaļāka.

—     Tā nu gan nav taisnība, — mierīgi sacīja Maksims.

—    Tieši par jums es domāju. Sargāju.

Viņš negribēja gaidīt liftu, jau bija nokāpis stāvu zemāk, kad viņu sasniedza sievas kliedziens, negaidīts: viņai nepatika, ja kaimiņi dzirdēja viņu ķīviņus, un nekad nelamājās kāpņu telpā.

—     Labāk būtu mīlējis, nevis sargājis!

Maksims paraustīja plecus un pielika soli.

Lūk, šeit es stāvēju toreiz, ziemā.

Nekas nebija mainījies, klusa pievārte, mašīnu rūkoņa aiz muguras, laternu vājā gaisma. Tikai tad bija krietni aukstāks. Un viss šķita vienkāršs un skaidrs kā jaunam amerikāņu policistam, kurš devies pirmajā patruļā.

Sargāt Likumu. Vajāt Ļaunumu. Aizstāvēt nevainīgos.

Cik labi būtu, ja viss un vienmēr paliktu tikpat vienkāršs un skaidrs kā divpadsmit vai divdesmit gadu vecumā. Ja pasaulē patiešām būtu tikai divas krāsas: melnā un baltā. Taču pat visgodīgākais un vientiesīgākais policists, kurš izaudzis zvaigžņoti svītraino, kliedzošo ideālu ielenkumā, agri vai vēlu sapratīs: ielās valda ne tikai Gaisma vai Tumsa. Ir vēl norunas, piekāpšanās, vienošanās. Informatori, slazdi, provokācijas. Agri vai vēlu nāksies nodot savējos, slepus iegrūst svešā kabatā heroīna paciņu, gāzt pa nierēm, kārtīgi, lai nepaliktu pēdas.

Un tas viss — to pašu, visvienkāršāko noteikumu dēļ.

Sargāt Likumu. Vajāt Ļaunumu. Aizstāvēt nevainīgos.

Man arī bija nācies to saprast.

Es izgāju cauri šaurajai ķieģeļu ejai, paspēru avīzes driskās, kas mētājās pie sienas. Šeit sabirza nelaimīgais vampīrs. No tiesas nelaimīgs, vienīgā viņa vaina — bija atļāvies iemīlēties. Un iemīlējies nevis vampīrienē, nevis cilvēkā, bet gan upurī, barībā.

Te es biju iešļācis šņabi sejā sievietei, kuru mēs, Nakts Sardze, atdevām vampīriem par barību.

Kā viņi, Tumšie, mēdz sacīt: “Brīvība!” Cik bieži mēs ieskaidrojam paši sev, ka brīvībai ir robežas.

Un droši vien tas viss ir absolūti pareizi. Tiem Tumšajiem un Gaišajiem, kuri vienkārši dzīvo starp cilvēkiem un atšķiras no viņiem vienīgi ar iespējām, turpretim viņu centieni un tieksmes ir tādas pašas. Tiem, kuri izvēlējušies dzīvot, ievērojot noteikumus, nevis nostājoties opozīcijā.

Taču atliek tikai nostāties uz robežas, tās neredzamās robežas, kur stāvam mēs, sargātāji, atdalot Tumsu no Gaismas…

Tas ir karš. Bet karš vienmēr ir noziedzīgs. Vienmēr, visos laikos, karos būs sastopama ne tikai varonība un uzupurēšanās, bet vēl ari nodevība, nelietība, nazis mugurā. Citādi vienkārši nav iespējams karot. Citādi — tu jau iepriekš esi zaudējis.

Kas tas ir, galu galā! Par ko tad vērts cīnīties, par ko man ir tiesības cīnīties, ja es stāvu uz robežas, pa vidu, starp Gaismu un Tumsu? Mani kaimiņi ir vampīri! Viņi nekad, vismaz Kostja, — nekad nav nogalinājuši. Pēc parasto cilvēku mērauklas viņi ir normāli cilvēki. Ja izvērtē viņu darbus, viņi ir daudz godīgāki par šefu vai Olgu.

Kur ir robeža? Kur attaisnojums? Kur piedošana? Es nezinu atbildi. Es neko nespēju pateikt, pat sev pašam. Es jau peldu pēc inerces, balstīdamies vecajos uzskatos un dogmās. Kā viņi spēj allaž cīnīties, mani biedri, Nakts Sardzes operatīvie darbinieki? Kā viņi pamato savu rīcību? Arī to es nezinu. Taču viņu spriedumi man nepalīdzēs. Te katrs pastāv par sevi, tāpat kā Tumšo skaļajos lozungos.

Un visnepatīkamākais: es jutu—ja nesapratīšu, ja nespēšu uztaustīt šo robežu, tad esmu nolemts bojāejai. Un ne tikai es viens. Ies bojā Svetlana. Šefs uzsāks bezcerīgu mēģinājumu viņu izglābt. Sabruks visa Maskavas Nakts Sardzes struktūra.

“Tāpēc, ka smēdē nebija naglu.”

Es vēl pastāvēju, atspiedies ar roku pret netīro ķieģeļu sienu. Gremdējos atmiņās, kodīju lūpas, cenšoties atrast atbildi. Nebija atbildes. Tātad — liktenis.

Izejot cauri mājīgam, klusam pagalmiņam, es nonācu pie “mājas uz kājiņām”. Padomju debesskrāpis izraisīja kaut kādu apslēptu, pilnīgi neattaisnotu, taču spilgtu grūtsirdību. Līdzīgas sajūtas dažreiz uzmācās, kad braucu vilcienā garām pamestiem ciematiem vai pussabrukušiem elevatoriem. Neie- derības izjūta, pārmērīgi plašs atvēziens, kas beidzās ar bliezienu tukšā gaisā.

—     Zebulon, — es sacīju, — ja tu mani dzirdi…

Klusums, parastais klusums, kāds Maskavā valda vēlu

vakarā — rūc mašīnas, kaut kur no logiem skan mūzika, neredz neviena cilvēka.

—     Tik un tā tu nevarēji aprēķināt visu, — es sacīju tukšumā. — Noteikti nevarēji. Vienmēr pastāv realitātes atzarojumi. Nākotne nav nosakāma. Tu to zini. Un es arī to zinu.

Es devos pāri ielai, neskatīdamies ne pa labi, ne kreisi, nepievērsdams uzmanību mašīnām. Es taču pildu uzdevumu, vai ne?

Atvairīšanas sfēra!

Tramvajs nožvadzēja, sastingstot uz sliedēm. Mašīnas piebremzēja, apbraucot tukšumu, kuras centrā atrados es. Pilnīgi viss pārstāja eksistēt — tikai ēka, uz kuras jumta mēs cīnījāmies pirms trim mēnešiem, tumsa, cilvēka acij neredzami enerģijas zibšņi.

Un šis varenais spēks, kuru lemts ieraudzīt retajam, arvien pieauga.

Es nebiju kļūdījies, šeit atradās taifūna centrs. Mani trenca tieši uz šejieni? Brīnišķīgi. Es atnācu. Zebulon, tu tomēr atceries to mazo, kaunpilno sakāvi. Nevari aizmirst pļauku, ko saņēmi personīgo vergu klātbūtnē.

Bez visiem augstajiem mērķiem — es saprotu, ka viņam tie šķiet augsti, — viņā mutuļo vēl kāda vēlēšanās, kas reiz bijusi parasta, cilvēciska vājība, taču mijkrēslī neizmērojami pieņēmusies spēkā.

Atriebties. Nokārtot rēķinus.

Pārspēlēt cīniņu no jauna. Pavicināt dūres pēc kautiņa.

Jums visiem, dižajiem magiem — gan Gaišajiem, gan Tumšajiem, — piemīt šī īpatnība — parasta izplēšanās jums nav vairs interesantajos tiecaties uzvarēt eleganti. Pazemot pretinieku. Jūs garlaiko parastas uzvaras, tās atstātas pagātnei. Lielā opozīcija izvirtusi un pārvērtusies bezgalīgā šaha partijā. Ari Geseram, dižajam Gaišajam magam, kurš, pieņēmis svešu veidolu, ar tādu baudu paņirgājās par Zebulonu.

Man šī opozīcija vēl nebija pārtapusi spēlē.

Varbūt tieši tur arī slēpjas manas izredzes.

Es izvilku no maksts pistoli, noņēmu no drošinātāja. Ievilku elpu — dziļi jo dziļi, kā gatavodamies ienirt. Ir laiks.

Maksims juta, ka šoreiz viss norisināsies ātri.

Nebūs jāpavada nakts nomodā, sēžot slēpnī. Nebūs ari ilgas izsekošanas. Pārāk ātri šoreiz atnāca atklāsme — ne tikai svešas, naidīgas klātbūtnes apjausma, bet arī precīza mērķa norāde.

Viņš aizbrauca līdz Galuškina un Jaroslavļas ielu krustojumam, apstājās daudzstāvu nama pagalmā. Paskatījās uz gruzdošo melno uguntiņu, kas lēnām pārvietojās ēkas iekšienē.

Tumšais mags ir tur. Maksims jau uztvēra viņu reāli, tikpat kā redzēja. Vīrietis. Spējas vājas. Nav vilkacis, nav vampīrs, nav inkubs. Tumšais mags. Ļoti vājš, un problēmu nebūs. Problēma slēpās citur.

Maksimam atlika tikai cerēt un lūgties, ka tas nenotiks tik bieži. Dienu pēc dienas iznīcināt Tumsas radījumus ir grūti ne tikai fiziski. Vēl paliek tas, visbriesmīgākais mirklis, kad kinžals caururbj ienaidnieka sirdi. Mirklis, kad visapkārt viss sāk trīsēt, zaudēt līdzsvaru, krāsas izbalo, skaņas dziest, kustības palēninās. Ko viņš darīs, ja kādreiz kļūdīsies? Ja nogalinās parastu cilvēku, nevis novāks cilvēku dzimuma ienaidnieku? Viņš nezināja.

Bet citas izejas nebija, jo tikai viņš viens pats visā pasaulē spēja atšķirt Tumšos no parastajiem cilvēkiem. Jo tikai viņa rokās — Dievs, liktenis, gadījums — bija ielicis ieroci.

Maksims izvilka koka kinžalu. Nopētīja spēļmantiņu ar vieglu nostalģiju un mulsumu. Tas nebija viņš, kurš kādreiz izgrieza šo kinžalu un nosauca to skanīgā, skaļā vārdā — “mizerikordija”.

Viņiem toreiz bija kādi divpadsmit gadi, viņam un Petj- kam, viņa labākajam, laikam jau vienīgajam bērnības, jā, nav ko slēpt, vienīgajam draugam visā dzīvē. Viņi spēlēja bruņiniekos, rīkoja kaujas, tiesa, ne pārāk ilgi, vienu vienīgu, īsu vasaru, viņu bērnībā netrūka izklaides arī bez datoriem un diskotēkām. Spēlē piedalījās visi sētas bērni, tika izgriezti zobeni un kinžali, cīnījās it kā pa īstam, taču piesardzīgi. Viņiem pietika prāta saprast, ka arī ar koka gabalu var izdurt aci vai sagriezties līdz asinīm. Dīvaini, bet ar Petjku viņi vienmēr cīnījās pretējās nometnēs. Varbūt tāpēc, ka Maksims bija mazliet vecāks un nedaudz kaunējās no jaunākā drauga, kurš skatījās uz viņu sajūsmas pilnām acīm un vilkās nopakaļ kā klusējošs, iemīlējies piedēklis. Un nebija nekas neparasts, kad vienreiz, kārtējā cīniņā, Maksims izsita koka zobenu no Petjkas rokas — tas tikpat kā nemēģināja pretoties — un iekliedzās: “Tu esi sagūstīts!”

Tikai pēc tam notika kaut kas dīvains. Petjka klusēdams pastiepa viņam šo pašu kinžalu un sacīja, lai drošsirdīgais bruņinieks labāk nogalina viņu ar šo “mizerikordiju”, nevis pazemo, saņemdams gūstā. Protams, tā bija tikai spēle, taču kaut kas Maksimā notrīcēja, kad viņš notēloja dūrienu ar kinžalu. Un tas bija neciešami īss brīdis, kad Petjka skatījās gan uz viņa apstādināto roku ar spēļu ieroci pie paša nosmulētā, baltā krekliņa, gan viņam acīs. Un pēc tam piepeši noburkšķēja: “Atstāj sev, tā būs tava trofeja.”

Maksims pieņēma koka kinžalu ar labpatiku, nesvārstīdamies. Gan kā trofeju, gan kā dāvanu. Tikai nezin kāpēc nekad to neņēma līdzi spēlē. Glabāja mājās, centās aizmirst, gluži kā sakaunējies par negaidīto dāvanu un paša slienāšanos. Bet atcerējās, vienmēr atcerējās. Un arī tad, kad bija izaudzis un apprecējies, kad viņiem bija sācis augt pašu bērns — neaizmirsa. Spēļu ierocis vāļājās starp bērnu fotoalbumiem, aploksnītēm ar matu cirtām, citiem sentimentāliem niekiem. Līdz brīdim, kad Maksims pirmoreiz sajuta ienākam pasaulē Tumsu.

Tad koka kinžals viņu it kā pasauca. Un pārtapa īstā ierocī, nesaudzīgā, nežēlīgā, neuzvaramā.

Bet Petjkas vairs nav. Viņus izšķīra jaunība: gada starpība bērniem šķiet liela, bet pusaudžiem tas ir īsts bezdibenis. Pēc tam pašķīra dzīve. Satikdamies viņi uzsmaidīja viens otram, sarokojās, vairākas reizes kopīgi, kā nākas, iedzēra, atcerēdamies bērnību. Pēc tam Maksims apņēma sievu, pārbrauca dzīvot citur, sakari tikpat kā pārtrūka. Bet šoziem, pavisam nejauši, atlidoja vēsts. Pateica māte, kurai viņš regulāri, kā labam dēlam pienākas, vakaros zvanīja. “Vai Petju atceries? Jūs ar viņu bērnībā tik lieli draugi bijāt, nevarēja šķirt ne uguns, ne ūdens.”

Viņš atcerējās. Un uzreiz saprata, ko nozīmē tāds ievads. Nosities. Nokritis no kādas augstceltnes jumta. Kas gan viņu tur uztrieca nakts vidū? Varbūt gribēja izdarīt pašnāvību, varbūt bija piedzēries, tikai ārsti teica, ka dzērumā neesot bijis. Bet varbūt nogalināts. Strādāja taču kaut kādā komercfirmā, pelnīja labi, palīdzēja vecākiem, brauca ar labu mašīnu.

“Pārpīpējās narkotikas,” Maksims toreiz skarbi noteica. Tik skarbi, ka māte pat neuzdrošinājās iebilst. “Pārpīpējās, viņš vienmēr bija tāds dīvains.” Un sirds nenodrebēja, nesa- žņaudzās. Tikai tajā vakarā viņš nezin kāpēc piedzērās. Bet pēc tam aizgāja un nogalināja sievieti, kuras Tumšais spēks lika citiem pamest mīļotās un atgriezties pie likumīgajām sievām, nogalināja raganu jau gados, savedēju un izšķīrēju, kuru nesekmīgi bija medījis jau divas nedēļas.

Petjkas nav, jau daudz gadu vairs nav tā zēna, ar kuru viņš draudzējās, un trīs mēneši, kopš vairs nav Pjotra Ņes- terova, kuru viņš satika reizi gadā vai pat retāk. Taču uzdāvinātais kinžals bija palicis.

Katrā ziņā nebija velta šī neveiklā bērnu draudzība.

Maksims pavirpināja pirkstos koka kinžalu. Kāpēc gan, nu kāpēc viņš ir viens? Kāpēc blakus nav drauga, kas spētu daļu nastas uzvelt savos plecos? Tik daudz Tumsas visapkārt, un tik maz Gaismas.

Nezin kāpēc prātā iešāvās pēdējā, Ļenas nopakaļ izmestā frāze: “Labāk būtu mīlējis, nevis sargājis.”

“Bet vai tas nav viens un tas pats?” Maksims domās atspēkoja.

Nē, droši vien nav. Tikai kas jādara cilvēkam, kuram mīlestība ir cīņa, kurš cīnās pret, nevis par?

Pret Tumsu, nevis par Gaismu.

Nevis par Gaismu, bet pret Tumsu.

—    Es esmu sargs, — sacīja Maksims. Pats sev, pusbalsī, it kā kaunētos runāt skaļi. Tikai trakie paši ar sevi sarunājas. Bet viņš nav trakais, viņš ir normāls, viņš ir vairāk nekā normāls, viņš redz seno Ļaunumu, kurš izlien pasaulē.

Izlien vai jau sensenis šeit apmeties?

Kaut kas vājprātīgs. Nedrīkst šaubīties, nedrīkst. Ja viņš zaudēs kaut daļu savas ticības, ļausies mirkļa vājumam vai meklēs neeksistējošus sabiedrotos, viņam būs beigas. Koka kinžals nepārvērtīsies gaismojošā asmenī, kas izskauž Tumsu. Kārtējais mags sadedzinās viņu ar maģisko uguni, ragana noburs, vilkacis saraus gabalos.

Sargs un soģis!

Viņš nedrīkst šaubīties.

Tumsas pinkulītis, kas ložņāja devītajā stāvā, pēkšņi sāka pārvietoties lejup. Sirds iepukstējās ātrāk: Tumšais mags devās pretī savam liktenim. Maksims izkāpa no mašīnas, ātri pārlaida skatienu apkārtnei. Neviena. Kā parasti kaut kas, viņā paslēpies, aizgaiņā gadījuma rakstura lieciniekus, atbrīvo kaujas lauku.

Kaujas lauku? Vai ešafotu?

Sargs un soģis?

Bende?

Kāda starpība! Viņš kalpo Gaismai!

Tik pazīstamais spēks ieplūda ķermenī, jauca prātu. Iebāzis roku aiz žaketes atloka, Maksims gāja uz mājas durvīm, pretim liftā braucošajam Tumšajam magam.

Ātri, viss jāizdara ātri. Vēl tomēr nav dziļa nakts. Var ieraudzīt. Bet neviens un nekad viņa stāstiem neticēs, labākajā gadījumā iesprostos psihenē.

Uzsaukt. Pateikt, kas viņš ir. Izraut ieroci.

Mizerikordija. Žēlsirdība. Viņš ir sargs un soģis. Gaismas bruņinieks. Viņš nav bende.

Šis pagalms ir kaujas lauks, nevis ešafots!

Maksims apstājās pie nama durvīm. Izdzirdēja soļus. Noklikšķēja slēdzene.

Un viņam sagribējās aiz bēdām un šausmām iegaudoties, iekliegties, nolādot debesis, likteni un savas fantastiskās spējas.

Tumšais mags bija bērns.

Tieviņš, tumšmatains puišelis. Pēc skata pavisam parasts — taču Maksims redzēja apkārt zēnam trīcošo Tumsas oreolu.

Kāpēc? Vēl nekad nekas tāds nebija noticis. Viņš nogalināja sievietes un vīriešus, jaunus un vecus, bet vēl nekad nebija pagadījušies bērni, kas pārdevušies Tumsai. Maksims pat domājis par to nebija, vai nu negribēdams atzīt šādas iespējamības pastāvēšanu, vai arī jau iepriekš atteikdamies pieņemt lēmumu. Var jau būt, ka zinādams — viņa nākamajam upurim ir tikai divpadsmit gadu, viņš paliktu mājās.

Zēns stāvēja durvīs un neizpratnē vērās Maksimā. Vienu brīdi šķita, ka puika pagriezīsies un metīsies atpakaļ, aizcirtis smagās durvis ar koda atslēgu: skrien, nu skrien taču!

Zēns spēra soli uz priekšu, pieturēja durvis, lai neaiz- cirstos ar troksni. Paskatījās Maksimam acīs — mazliet pa- drūmi, taču pilnīgi bezbailīgi. Pavisam nesaprotami. Viņš neuzskatīja Maksimu par nejaušu garāmgājēju, viņš saprata, ka viņu gaida. Un pats nāca pretī. Nebaidās? Pārliecināts par savu Tumšo spēku?

—     Jūs esat Gaišais, es redzu, — sacīja puišelis. Ne visai skaļi, taču droši.

—     Jā. — Grūti nācās izteikt šo vārdu, tas nevēlējās pārvelties lūpām, spriedās kaklā, lika novērst skatienu. Lādēdams sevi par nevarīgumu, Maksims pastiepa roku, satvēra zēnu aiz pleca. — Es esmu soģis.

Viņš tik un tā nenobijās.

—     Es šodien redzēju Antonu.

Kādu Antonu? Maksims klusēja, acīs atspoguļojās neizpratne.

—     Jūs viņa dēļ atnācāt pie manis?

—     Nē. Tevis dēļ.

—     Kāpēc?

Puišelis izturējās mazliet izaicinoši, itin kā viņš būtu kādreiz ar Maksimu ilgi strīdējies, itin kā Maksimam, kurš kaut ko nogrēkojies, tagad būtu jāatzīst sava vaina.

—     Es esmu soģis, — Maksims atkārtoja. Uzmācās vēlēšanās pagriezties un aizbēgt. Viss norisa kaut kā aplam, nepareizi! Tumšais nedrīkstēja būt bērns, vienos gados ar Maksima paša meitu. Tumšajam magam bija jāaizstāvas, jāuzbrūk, jābēg, nevis jāstāv ar apvainotu seju — it kā viņam būtu visas tiesības tā darīt.

It kā viņu kaut kas varētu pasargāt.

—      Kā tevi sauc? — Maksims jautāja.

—     Jegors.

—     Man ir ārkārtīgi nepatīkami, ka tā iznāca. — Maksims runāja no sirds. Un neizjuta nekādu sadistisku prieku, novilcinot slepkavības brīdi. — Velns parāvis! Man ir meita, tikpat veca kā tu!

Nezin kāpēc tas .šķita vissāpīgākais.

—     Bet ja ne es, tad kurš?

—     Par ko jūs runājat? — Zēns mēģināja nokratīt viņa roku. Šis žests iesvēla Maksimā apņēmību.

Zēns vai meitene, pieaugušais vai bērns. Kāda starpība! Tumsa un Gaisma — lūk, visa atšķirība.

—     Mans pienākums ir tevi glābt, — sacīja Maksims. Ar brīvo roku viņš izvilka no kabatas kinžalu. — Tas ir mans pienākums — un es izglābšu.

7. NODAĻA

Vispirms es pazinu mašīnu.

Pēc tam — no tās izkāpušo Mežoni.

Uzvēlās grūtsirdība, smaga, bez gaismas stariņa. Šis vīrietis mani izglāba, kad es Olgas izskatā bēgu prom no “Maha- radžas”.

Vai man tas bija jānoskārš? Noteikti, ja būtu vairāk pieredzes, vairāk laika, vairāk aukstasinības. Sieviete, kas brauca kopā ar viņu — vajadzēja tikai uzmest skatu viņas aurai. Svetlana taču to tik izteiksmīgi aprakstīja. Es varēju pazīt sievieti, tātad arī Mežoni. Varēju visu pabeigt vēl mašīnā.

Tikai — kādā veidā pabeigt?

Kad Mežonis paskatījās uz manu pusi, es ieniru mijkrēslī. Šķiet, tas nostrādāja, viņš devās tālāk, uz durvīm, kas veda kāpņu telpā, kur es reiz, sēdēdams blakus atkritumu vadam, drūmi tērzēju ar balto pūci.

Mežonis gāja nogalināt Jegoru. Viss, kā es biju paredzējis. Viss, kā bija iecerējis Zebulons. Manā priekšā bija lamatas, cieši nospriegtā atspere sāka sarauties. Man atlika spert soli un iepriecināt Dienas Sardzi ar sekmīgi paveiktu operāciju.

—     Kur gan tu pats esi, Zebulon?

Mijkrēslis man deva laiku. Mežonis tik gāja un gāja mājas virzienā, nesteidzīgi cilādams kājas, bet es skatījos uz visām pusēm, meklēdams Tumsu. Kaut mazāko pazīmi, kaut dvašu, kaut vai ēnu…

Maģijas saspriegums visapkārt bija drausmīgs. Šeit savijās kopā realitātes pavedieni, kas iestiepās nākotnē. Simts ceļu krustojums, punkts, kurā pasaule izlemj, kurp doties. Ne manis dēļ, ne Mežoņa, ne zēna dēļ. Mēs visi bijām slazda sastāvdaļas. Mēs visi bijām statisti: vienam likts pateikt — “galds ir klāts”, otram — notēlot krišanu, trešam — ar lepni paceltu galvu uzkāpt uz ešafota. Jau otro reizi šī Maskavas vieta bija kļuvusi par neredzamas kaujas arēnu. Bet es nekur neredzēju Citādos — ne Gaišos, ne Tumšos. Bija tikai Mežonis, taču pašreiz viņš pat nešķita Citādais, vienīgi uz krūtīm viņam dzirksteļoja Spēka sabiezējums. Vispirms es nodomāju, ka redzu viņa sirdi. Pēc tam sapratu, ka redzu ieroci, to pašu, ar kuru viņš nogalina Tumšos.

Zebulon, kas, galu galā, te notiek? Mani sagrāba aizvainojums, bezjēdzīgs aizvainojums. Es atnācu! Es iekļuvu tavā slazdā, skaties, kāja jau pacelta, tūlīt viss notiks, kur tu esi?

Vai nu Tumšais mags bija noslēpies tik meistarīgi, ka es nemācēju viņu atrast, vai arī viņa šeit nebija vispār!

Es acīmredzot biju zaudējis partiju. Biju sācis zaudēt vēl

līdz atrisinājumam, tāpēc, ka nemācēju izprast ienaidnieka plānu. Šeit ir jābūt slēpnim, Tumšajiem taču jāiznīcina Mežonis, tiklīdz viņš nogalinās Jegoru.

Kādā veidā nogalinās?

Es taču jau esmu ieradies. Es viņam izskaidrošu notiekošo, izstāstīšu par Sardzēm, kuras vajā viena otru, par Līgumu, kurš piespiež mūs saglabāt neitralitāti, par cilvēkiem un Citādajiem, par pasauli un mijkrēsli. Izstāstīšu viņam visu, kā izstāstīju Svetlanai, un viņš sapratīs.

Vai sapratīs?

Ja viņš no tiesas neprot ieraudzīt Gaismu!

Pasaule viņam šķiet kā pelēks, truls aitu ganāmpulks. Tumšie — vilki, kas met lokus visapkārt, izķerot treknākos auneļus. Bet viņš pats — sargsuns. Baiļu un niknuma apžilbināts, svaidās no vienas puses uz otru, viens pret visiem, nespēj ieraudzīt ganus.

Viņš nenoticēs, pats sev neļaus noticēt.

Es metos uz priekšu, pakaļ Mežonim. Mājas durvis jau bija atvērtas, un Mežonis runāja ar Jegoru. Kāpēc šis dumjais puika, labi zinādams, kādi spēki pārvalda pasauli, iznāca no mājas tik vēlu, naktī? Vai tiešām Mežonis ir spējīgs pievilināt savus upurus?

Runāt nav jēgas. Jāuzbrūk no mijkrēšļa. Jāneitralizē. Un tikai tad jāpaskaidro!

Mijkrēslis iespiedzās tūkstoš ievainotās balsīs, kad es skriešus ietriecos neredzamā barjerā. Būdams trīs soļu attālumā no Mežoņa, jau pacēlis sitienam roku, es atsitos pret caurspīdīgu sienu, pieplaku tai un lēnām noslīdēju zemē, purinādams apdullušo galvu.

Slikti. Ak, cik slikti! Viņš neizprot Spēka būtību. Viņš ir mags autodidakts, Gaišais psihopāts. Bet kad dodas uz darbu — aizsargā sevi ar barjeru. Instinktīvi, pats neapzinādamies, taču man no tā vieglāk nepaliek.

Mežonis kaut ko pateica Jegoram. Un izvilka aiz žaketes atloka paslēpto roku.

Koka kinžals. Es kaut ko biju dzirdējis par šo maģiju, naivu un vienlaikus varenu, bet tagad nebija laika mēģināt atcerēties.

Es izslīdēju no savas ēnas, iegāju cilvēku pasaulē un likos virsū Mežonim no mugurpuses.

Maksimu nogāza no kājām, kad viņš jau bija pacēlis kinžalu. Pasaule visapkārt jau bija nobālusi pelēka, zēna kustības palēninājās, viņš redzēja, kā nesteidzīgi nolaižas skropstas, pēdējo reizi, pirms mirkļa, kad acis iepletīsies sāpēs. Nakts pārvērtās aizēnotā tempļa paaugstinājumā, uz kura viņš bija radis spriest tiesu un nolasīt spriedumu, ko neviens nespēja apturēt.

Viņu apturēja. Nogāza, notrieca uz asfalta. Pēdējā brīdī Maksims paspēja pašaut priekšā roku, pārgrupējās, pielēca kājās.

Uz skatuves bija parādījies trešais varonis. Kāpēc Maksims viņu nebija pamanījis? Kādā veidā tas bija piezadzies viņam klāt, viņam, kurš bija aizņemts svarīgā darbā, vienmēr norobežojies no skatītājiem un nelūgtiem lieciniekiem ar pasaulē Gaišāko spēku, kas veda viņu kaujā?

Vīrietis, jauns, šķiet, mazliet jaunāks par Maksimu. Tērpies džinsos, svīteri, ar somu — tagad viņš to nevērīgi nopurināja no pleca, ļāva nokrist zemē. Ar pistoli!

Cik nelāgi.

—     Apstājies, — vīrietis sacīja, it kā Maksims grasītos bēgt prom. — Uzklausi mani.

Nejaušs garāmgājējs, kas noturējis viņu par banālu maniaku? Bet pistole, bet veiklība, ar kādu viņš piezagās nepamanīts? Specvienības kaujinieks civilā? Tāds izšautu vai sistu līdz nāvei, neļautu piecelties.

Maksims ieskatījās svešajā, pamira baisā minējumā: ja nu vēl viens Tumšais — viņam vēl nekad nav iznācis saķerties ar diviem uzreiz.

Tumsas nebija. Nebija un viss, vispār nebija.

—     Kas tu esi? — Maksims jautāja, gandrīz aizmirsis par zēnu, kurš lēnām atkāpās pie negaidītā glābēja.

—     Sargātājs. Antons Gorodeckis, Nakts Sardze. Uzklausi mani.

Ar brīvo roku Antons satvēra puiku un aizbīdīja sev aiz muguras. Mājiens bija nepārprotams.

—      Nakts Sardze? — Maksims joprojām centās sajust nepazīstamajā Tumsas dvašu. Nesajuta, un tas biedēja visvairāk. — Tu nāc no Tumsas?

Viņš neko nesaprata. Mēģināja mani zondēt: es jutu šo neganto, nevaldāmo un vienlaikus nemākulīgo taustīšanos. Nezinu, vai vispār bija iespējams aizsargāties. Šajā cilvēkā vai Citādajā — te derēja abi jēdzieni — jautās kaut kāds pirmatnējs spēks, ārprātīgs, fanātisks spars. Es nemēģināju aizsargāties.

—     Nakts Sardze? Tu nāc no Tumsas?

—     Nē. Kā tevi sauc?

—     Maksims. — Mežonis lēnām nāca tuvāk. Skatījās manī tā, it kā justu, ka mēs jau esam tikušies, tikai man bijis citāds izskats.— Kas tu esi?

—     Nakts Sardzes darbinieks. Es visu paskaidrošu, uzklausi mani. Tu esi Gaišais mags.

Maksima seja sastinga, pārakmeņojās.

—      Tu nogalini Tumšos. Es to zinu. Šodien no rīta tu nogalināji sievieti-vilkaci. Vakar, restorānā, piebeidzi Tumšo magu.

—     Tu arī?

Varbūt man izlikās. Varbūt viņa balsī patiešām ietrīcējās cerība. Es demonstratīvi iebāzu pistoli makstī.

—     Es esmu Gaišais mags. Tiesa, ne pārāk spēcīgs. Maskavā tādu ir simtiem. Mūsu ir daudz, Maksim.

Viņam pat iepletās acis, un es sapratu, ka esmu trāpījis mērķī. Viņš nebija trakais, kas iztēlojas sevi par Supermeni un ar to lepojas. Viņš laikam dzīvē neko nevēlējās tik ļoti, kā sastapt cīņu biedru.

—     Mēs tevi laikā nepamanījām, Maksim, — es sacīju. Vai patiešām visu izdosies nokārtot mierīgā ceļā, bez asinsizliešanas, bez divu balto magu neprātīgas saķeršanās? — Mēs esam vainīgi. Tu sāki cīnīties viens pats, tu savārīji ziepes. Maksim, vēl viss ir labojams. Tu taču neko nezini par Līgumu?

Viņš manī neklausījās, viņš spļāva virsū nezināmajam Līgumam. Viņam galvenais bija tas, ka nu vairs viņš nebija viens.

—     Jūs cīnāties ar Tumsu?

—     Jā.

—     Jūsu ir daudz?

—     Jā.

Maksims atkal ieskatījās manī, un atkal viņa acīs iegailē- jās mijkrēšļa caururbjošā elpa. Viņš mēģināja saskatīt melus, ieraudzīt Tumsu, ieraudzīt niknumu un naidu — to vienīgo, kas viņam bija atvēlēts saskatīt.

—                   Tu neesi Tumšais, — viņš sacīja gandrīz žēlabaini.

—    Es redzu. Es nekad neesmu kļūdījies!

—       Es esmu sargātājs, — es atkārtoju. Atskatījos — neviena. Kaut kas atbaidīja cilvēkus. Droši vien arī tā bija viena no Mežoņa spējām.

—     Šis zēns…

—    Arī ir Citādais, — es ātri teicu. — Viņš vēl nav izvēlējies. Vai nu viņš kļūs par Gaišo, vai…

Maksims pašūpoja galvu.

—    Viņš ir Tumšais.

Es paskatījos uz Jegoru. Zēns man atbildēja ar skatienu.

—     Nē, — es sacīju.

Aura bija skaidri saredzama — spilgta, tīra, zaigojoša varavīksne, kas raksturīga maziem bērniem, nevis pusaudžiem. Pašam savs liktenis, vēl nenoteikta nākotne.

—     Tumšais. — Maksims pašūpoja galvu. — Vai tu neredzi? Es nekad nekļūdos. Tu mani apstādināji un neļāvi iznīcināt Tumsas sūtni.

Jādomā, viņš nemeloja. Viņam dots pavisam maz, toties pilnā apjomā. Maksims spēj saskatīt Tumsu, pamanīt tās sīkākos traipus citu dvēselēs. Vēl jo vairāk, šādus, tikko dzimušus Tumsas aizmetņus viņš saskata vislabāk.

—     Mēs nenogalinām visus Tumšos pēc kārtas.

—     Kāpēc?

—     Mums ir pamiers, Maksim.

—     Kā var būt pamiers ar Tumsu?

Man pārskrēja drebuļi: viņa balsī nebija pat šaubu ēnas.

—     Jebkurš karš ir sliktāks par mieru.

—                  Tikai ne šis karš. — Maksims pacēla roku ar kinžalu.

—     Redzi? Tā ir mana drauga dāvana. Viņš gāja bojā, un, iespējams, tur vainojami tādi, kā šis zēns. Tumsa ir viltīga!

—     Un tu to stāsti man?

—     Protams. Var jau būt, ka esi Gaišais. — Viņš greizi pasmīnēja. — Bet tādā gadījumā jūsu Gaisma sen ir padzisusi. Ļaunumam nevar piedot. Ar Tumsu nevar būt pamiera.

—     Ļaunumam nevar piedot? — Tagad es paliku nikns. Un pamatīgi. — Kad tu tualetē nodūri Tumšo magu, kāpēc gan nevarēji tur uzkavēties vēl kādas desmit minūtes? Paskatīties, kā kliegs viņa bērni, kā raudās sieva? Viņi nebija Tumšie, Maksim! Viņi bija parasti cilvēki, kuriem nepiemīt mūsu spējas! Tu paglābi no lodēm meiteni…

Viņš nodrebēja, taču seja joprojām saglabāja šo necilvēcīgo mieru.

—     Malacis! Bet tas, ka šo meiteni bija gatavi nogalināt tevis dēļ, tevis izdarītā nozieguma dēļ? Tu to zini?

—     Tas ir karš.

—     Tu pats izraisīji savu karu, — es nočukstēju. — Tu pats esi visīstākais bērns, ar visu savu bērnišķīgo duncīti. Kur malku cērt, tur skaidas lec, ko? Lielajā cīņā par Gaismu viss atļauts?

—                  Es necīnos par Gaismu. — Ari viņš pieklusināja balsi.

—    Nevis par Gaismu, bet pret Tumsu. Un tas ir vienīgais, kas man dots. Saproti? Tā nevajag domāt, man tas viss nav nekāds mežs ar skaidām. Es neesmu izlūdzies šo spēku, es neesmu pēc tā ilgojies. Bet, ja šis spēks pie manis atnācis, es citādi nespēju.

Nu, kurš gan viņu palaidis garām nepamanītu?

Kāpēc mēs neatradām Maksimu uzreiz, tikko viņš kļuva par Citādo?

No viņa iznāktu brīnišķīgs operatīvais darbinieks. Pēc ilgas strīdēšanās un izskaidrošanās. Pēc mēnešiem ilgas apmācības, pēc gadiem ilgušiem treniņiem, nervu lēkmēm, kļūdām, dzeršanām, pašnāvības mēģinājumiem. Galu galā viņš izprastu šīs pretim stāvēšanas likumus nevis ar sirdi, jo tas viņam nebija atvēlēts, bet gan ar savu vēso bezkompromisa prātu. Likumus, kuriem pakļaujoties Gaisma un Tumsa karo, kurus ievērojot mums nākas aizgriezties, kad vilkači izseko savu upuri, un nogalināt savējos, kuri neprot aizgriezties.

Te nu viņš stāv manā priekšā. Gaišais mags, kurš dažu gadu laikā nobeidzis vairāk Tumšo, nekā operatīvais darbinieks ar simts gadu darba stāžu. Vientuļš, satramdlts. Spēj neieredzēt, nespēj mīlēt.

Es pagriezos, saņēmu Jegoru aiz pleciem, zēns visu laiku tā ari bija klusiņām stāvējis, nepievērsdams sev uzmanību, saspringti klausīdamies mūsu strīdā. Pastūmu viņu uz priekšu. Sacīju:

—    Viņš ir Tumšais mags? Droši vien. Baidos, ka tev taisnība. Pēc dažiem gadiem zēns apjautis savas spējas. Viņš soļos pa dzīvi, bet viņam visapkārt viļņos Tumsa. Ar katru soli viņam būs arvien vieglāk un vieglāk dzīvot. Katru viņa soli apmaksās citu sāpes. Atceries pasaku par Nāriņu? Ragana iedeva viņai kājas, viņa staigāja, bet ar katru soli it kā pēdās durtos nokaitēti naži. Maksim, tas stāsts taču ir par mums! Mēs vienmēr staigājam pa nažiem, un pie tā nepierod. Tikai ragana varēja izdarīt arī citādi. Nāriņa staigā, bet naži dzeļ citiem. Tas, lūk, ir Tumsas ceļš.

—      Manas sāpes ir manī, — sacīja Maksims. Un man atkal pazibēja neprātīgā cerība, ka viņš spēs saprast. — Taču tas nedrīkst mani traucēt, tam nav tiesību neko izmainīt.

—                  Tu esi gatavs viņu nogalināt? — es norādīju uz Jegoru.

—    Maksim, pasaki! Es esmu Sardzes darbinieks, es zinu, kur robeža starp Labo un Ļauno. Pat nogalinot Tumšos, tu vari pavairot Ļaunumu. Saki — tu esi gatavs nogalināt?

Viņš nesvārstījās. Pamāja, paskatījās man acīs — rāmi, pacilāti.

—     Jā. Esmu gatavs. Turklāt es vēl nekad neesmu ļāvis aizbēgt Tumsas radījumiem. Neļaušu arī tagad.

Neredzamais kinžals noklikšķēja.

Es neizbrīnītos, ieraudzīdams tagad blakus Zebulonu. Kurš iznirst no mijkrēšļa un atzinīgi uzsit Maksimam pa plecu. Vai ņirdzīgi uzsmaida man.

Bet nākamajā mirklī es sapratu, ka Zebulona šeit nav. Nav un nav bijis.

Sagatavotās lamatas novērot nebija nepieciešams. Tās nostrādās automātiski. Es esmu iekritis, turklāt katram Dienas Sardzes darbiniekam šobrīd ir neapstrīdams alibi.

Vai nu es ļauju Maksimam nogalināt zēnu, kurš kļūs par Tumšo magu, un pārvēršos līdzzinātājā — ar visām no tā izrietošām sekām.

Vai arī es uzsāku cīniņu. Iznīcinu Mežoni — mūsu spēki tomēr nav salīdzināmi. Pats ar savu roku likvidēju vienīgo liecinieku un turklāt nogalinu Gaišo magu.

Maksims neatkāpsies. Tas ir viņa karš, viņa mazā Golgāta, kurai viņš gatavojies vairākus gadus. Vai nu viņš uzvarēs, vai ies bojā.

Kāpēc gan Zebulonam pašam būtu jāpiedalās kautiņā?

Viņš visu izdarīja pareizi. Iztīrīja Tumšo rindas no liekā balasta, uzvēla man vainu, radīja saspringumu, pat “notēloja kustību”, šaudams man garām. Piespieda mani mesties virsū Mežonim. Bet patlaban Zebulons ir tālu. Varbūt pat nemaz neatrodas Maskavā. Iespējams, viņš novēro notiekošo: ir daudz tehnisku un maģisku līdzekļu, kas to ļauj. Novēro — un smejas.

Es esmu iekritis.

Lai ko arī darītu, mani gaida mijkrēslis.

Ļaunumam nav nepieciešams iznīcināt Labo pašrocīgi. Daudz vienkāršāk ir ļaut Labajam pašam sevi iznīcināt.

Un vienīgā iespēja, kas man atlika, bija ārprātīgi niecīga un velnišķīgi nelietīga.

Nepaspēt.

Atļaut Maksimam nogalināt puiku, nē, nevis atļaut, bet vienkārši neprast to novērst. Pēc tam viņš nomierināsies. Pēc tam viņš nāks man līdzi uz Nakts Sardzes štābu, uzklausīs, pastrīdēsies, pieklusīs, pakļaudamies šefa dzelžainajiem argumentiem un nežēlīgajai loģikai, sapratīs, ko izdarījis, cik trauslu līdzsvaru izjaucis. Un pats dosies uz Tribunālu, kurā viņam būs — ļoti niecīgas, tomēr būs izredzes tikt attaisnotam.

Es taču neesmu operatīvais darbinieks. Es izdarīju visu, kas bija manos spēkos. Pat mācēju izprast Tumsas spēli, kombināciju, ko bija izdomājis kāds par mani daudz gudrāks. Man vienkārši nepietika spēka, laika, reakcijas.

Maksims novicināja roku ar kinžalu.

Laiks piepeši kļuva lēns un stiepts, it kā es būtu iegājis mijkrēslī. Tikai krāsas neizbālēja, kļuva pat spilgtākas, bet pats es kustējos tajā pašā laiskajā ķīseļa straumē. Koka kinžals slīdēja pretī Jegora krūtīm, mainījās, iegūdams metālisku spīdumu, ietīdamies pelēkās liesmās; Maksima seja bija apņēmības pilna, vien piekostā lūpa liecināja par saspringumu, bet zēns vispār neko nepaspēja apjēgt, pat nemēģināja izvairīties.

Es pagrūdu Jegoru malā — muskuļi nepakļāvās, nevēlējās veikt tik nejēdzīgu un pašnāvniecisku kustību. Viņam, mazajam Tumšajam magam, kinžala dūriens nozīmēja nāvi. Man — dzīvību. Vienmēr tā bijis, ir un būs.

Kas Tumšajam dzīve, Gaišajam — nāve, un otrādi. Ne jau man to izmainīt…

Es paspēju.

Jegors nokrita, ietriecies ar galvu mājas durvīs, līgani noslīga zemē — biju grūdis pārāk stipri, man šķita svarīgāk izglābt, nevis pasargāt no sasitumiem. Maksima skatienā pavīdēja gluži bērnišķīgs aizvainojums. Un tomēr viņš vēl bija spējīgs runāt.

—     Viņš ir ienaidnieks!

—     Viņš neko nav izdarījis!

—     Tu aizstāvi Tumsu.

Maksims nestrīdējās par to, kas es esmu — Tumšais vai Gaišais. Viņš tomēr prata to saskatīt.

Vienkārši viņš pats bija baltāks par baltu. Un viņam nekad nebija ienācis prātā meklēt alternatīvu — kuram jādzīvo, bet kuram jāmirst.

Kinžala trieciens — vairs ne zēnam domāts, bet man mērķēts. Es izvairījos, ar skatienu sameklēju ēnu, pavilku — tā paklausīgi metās man pretī.

Pasaule kļuva pelēka, skaņas noklusa, kustības palēninājās. Jegors pārstāja valstīties, sastinga, mašīnas nedroši rāpoja pa ielu, riteņi griezās nevienmērīgi, rāvieniem, koku zari aizmirsa par vēju. Tikai Maksims palika tikpat straujš.

Viņš gāja man pakaļ, pats to nesaprazdams. Ieslīdēja mijkrēslī tikpat dabiski kā cilvēks uzkāpj no ielas uz trotuāra. Pašreiz viss viņam bija vienalga: viņš smēlās spēkus savā pārliecībā, savā naidā, gaišā jo gaišā naidā, baltā jo baltā niknumā. Viņš pat nebija Tumšo bende. Viņš bija inkvizitors. Daudz bargāks par visu mūsējo Inkvizīciju.

Es pacēlu rokas, izplešot pirkstus Spēka zīmē, vienkāršā un neatvairāmā, ak, kā gan smejas jaunie Citādie, kad viņiem pirmoreiz parāda šo paņēmienu: “pirksti vēdeklī”. Maksims pat neapstājās — mazliet salīgojies, viņš spītīgi pielieca galvu un atkal gāja man virsū. Jau sākdams saprast, es atkāpos, drudžaini pūlēdamies atcerēties maģisko arsenālu.

Agape — mīlestības zīme, viņš netic mīlestībai.

Trīskāršā atslēga — izraisa ticību un sapratni, viņš man netic.

Opijs — ceriņkrāsas simbols, miega ceļš, es sajutu, kā sāk salipt manis paša plakstiņi.

Lūk, kā viņš uzvar Tumšos. Viņa neapvaldītā ticība, sajaukta ar slēptām Citādā spējām, strādā kā spogulis. Atsit atpakaļ saņemto triecienu. Piemērojas pretinieka līmenim. Un kopā ar spēju saskatīt Tumsu un stulbo maģisko kinžalu padara viņu gandrīz neievainojamu.

Nē, protams, visu viņam neatvairīt. Triecieni neatgriežas atpakaļ vienā mirkli. Visticamāk, Tanatosa zīme vai baltais šķēps tomēr iedarbosies.

Tikai — nogalinot viņu, es nogalināšu pats sevi. Aizsūtīšu pa vienīgo ceļu, kas mums visiem lemts: uz mijkrēsli. Uz blāvajiem sapņiem, bezkrāsas murgiem, mūžīgo, migloto aukstumu. Man nepietiks spēka atzīt viņu par ienaidnieku, tādu ienaidnieku, par kādu viņš tik viegli noturēja mani.

Mēs riņķojām viens ap otru, dažreiz Maksims veica izklupienus — nemākulīgus, viņš nekad pa īstam nebija cīnījies, viņš bija pieradis nogalināt savus upurus ātri un viegli. Un kaut kur iztālēm es sadzirdēju Zebulona zobgalīgos smieklus. Maigu, pieglaimīgu balsi:

“Nolēmi uzspēlēt partiju ar Tumsu? Spēlē. Tev ir viss. Ienaidnieki, draugi, mīla un naids. Izvēlies ieroci. Jebkuru. Tu taču tik un tā zini iznākumu. Tagad — zini.”

Var jau būt, ka es pats izdomāju šo balsi. Bet varbūt tā skanēja īstenībā.

—     Tu pats sevi nogalināsi! — es iesaucos. Pistoles maksts sitās pret ķermeni, it kā uzpildāmās, piedāvādama izraut ieroci un ietriekt Maksimā mazu, sudrabainu lapseņu spietu. Tikpat viegli, kā pašam savā vārdabrālī.

Viņš nedzirdēja — viņam tas bija liegts.

Svēta, tu tik ļoti vēlējies uzzināt, kur barjeras, kur robeža, uz kuras mums jāāpstājas, cīnoties ar Tumsu. Kāpēc gan pašreiz tu neesi šeit — tu redzētu un saprastu.

Tikai nav neviena tuvumā, nav Tumšo, kuri papilnam izbaudītu šo dueli, nav Gaišo, kuri varētu palīdzēt, uzmesties virsū, sagrābt Maksimu, pārtraukt mūsu nāvīgo mijkrēšļa deju. Tikai zēns, nākamais Tumšais mags, kurš neveikli slējās kājās, un nepielūdzamais bende ar pārakmeņotu seju — neaicinātais Gaismas paladīns. Kurš nodarījis ne mazāk ļaunuma kā ducis vilkaču vai vampīru.

Es pagrābu saujā auksto miglu, kas virmoja starp pirkstiem. Ļāvu tai iesūkties pirkstos. Un iepludināju mazliet vairāk Spēka labajā rokā.

No plaukstas izauga balts, ugunīgs asmens. Mijkrēslis sadegot čūkstēja. Es pacēlu balto zobenu, vienkāršu un drošu ieroci. Maksims sastinga.

—       Labais, Ļaunais. — Manā sejā uzradās kaut kāds jauns, greizs smīns. — Nāc šurp. Nāc, un es tevi nogalināšu. Tu vari būt kaut trīsreiz Gaišs, taču tas nav svarīgi.

Uz kādu citu tas iedarbotos. Pavisam noteikti. Es varu iedomāties, kā tas ir: pirmoreiz ieraudzīt nezin no kurienes uzradušos liesmojošu asmeni. Bet Maksims neatlaidīgi nāca man virsū.

Tā viņš arī nogāja tos piecus soļus, kas mūs šķīra. Mierīgi, neraucot pieri, nepievērsdams uzmanību baltajam zobenam. Bet es stāvēju, vien atkārtojot pie sevis to, ko tik viegli un pārliecināti biju izgrūdis skaļi.

Pēc tam koka kinžals iedūrās man zem ribām.

Tālu jo tālu, savā midzenī, aizgūtnēm smējās Dienas Sardzes galva Zebulons.

Es nokritu uz ceļiem, pēc tam — augšpēdus. Piespiedu plaukstas pie krūtīm. Sāpēja, pagaidām vēl tikai sāpēja. Mijkrēslis sašutis iekviecās, sajutis dzīvas asinis, un sāka gaist.

Cik skumji!

Vai tiešām tā bija vienīgā izeja? Nomirt?

Svetlanai vairs nebūs ko glābt. Viņa ies savu ceļu, ilgu un diženu, kaut arī viņai kādreiz nāksies ieiet mijkrēslī uz mūžu.

Geser, varbūt tu to zināji? Un uz to cerēji?

Pasaule atguva krāsas. Nakts krāsas, tumšas. Neapmierinātais mijkrēslis mani izspļāva, atraidīja. Es spiedu ciet asiņojošo brūci, pussēdus, pusguļus izlaidies.

—     Kāpēc tu vēl esi dzīvs? — Maksims jautāja.

Atkal viņa balsī skanēja aizvainojums, vēl trūka kaprīzi uzmestas lūpas. Es gribēju pasmaidīt, taču sāpes neļāva. Viņš paskatījās uz kinžalu un nedroši atkal atvēzējās dūrienam. Nākamajā mirkli blakus uzradās Jegors. Nostājās man priekšā, aizsedzot no Maksima. Tagad gan man sāpes vairs netraucēja iesmieties.

Nākamais Tumšais mags glāba vienu Gaišo no otra!

—     Es esmu dzīvs, tāpēc ka tavs ierocis paredzēts tikai Tumsai, — es sacīju. Krūtis kaut kas nelabi guldzēja. Kinžals nebija aizskāris sirdi, taču bija ieurbies plaušā. — Nezinu, kurš tev to iedeva. Taču tas der tikai Tumsai. Pret mani — ne vairāk kā skaidiņa, kaut arī sāp.

—    Tu esi Gaišais, — Maksims sacīja.

—     Jā.

—    Viņš ir Tumšais. — Kinžals nesteidzīgi pavērsās pret Jegoru.

Es pamāju. Pamēģināju pastumt zēnu malā, tas spītīgi papurināja galvu un palika stāvam.

—     Kāpēc? — Maksims noprasīja. — Nu kāpēc, ko? Tu esi Gaišais, viņš Tumšais…

Viņš pirmoreiz pasmaidīja, lai arī skumīgi:

—     Un kas tad esmu es? Pasaki!

—     Es domāju, ka nākamais Inkvizitors, — atskanēja man aizmugurē. — esmu tikpat kā pārliecināts. Talantīgs, nesaudzīgs, neuzpērkams Inkvizitors.

Es pašķielēju un sacīju:

—     Labvakar, Geser.

Šefs līdzjūtīgi man pamāja. Svetlana stāvēja viņam aiz muguras, seja viņai bija baltāka par krītu.

—     Piecas minūtes pacietīsies? — šefs pajautāja. — Pēc tam es apskatīšu tavu skrambu.

—     Protams, pacietīšos, — es piekritu.

Maksims skatījās uz šefu — sastingušām, pustrakām acīm.

—     Domāju, tev nav ko baidīties, — šefs viņam sacīja.

—    Jā, parastu malumednieku Tribunāls notiesātu. Uz tavām rokām pārāk daudz tumšu asiņu, bet Tribunālam jārūpējas par līdzsvaru. Taču tu esi lielisks, Maksim. Ar tādiem nešķie- žas. Tu stāvēsi pāri mums visiem, pāri Gaismai un Tumsai, un nav svarīgi, no kurienes esi nācis. Tikai velti nesaceries, tā nav vara. Tā ir katorga. Met nost kinžalu!

Maksims nometa ieroci zemē, it kā tas būtu apsvilinājis pirkstus. Redz, ko nozīmē īsts mags! Es viņam nestāvu blakus.

—      Tu izturēji, Svetlana. — Šefs paskatījās uz meiteni.

—    Ko es varu teikt? Paškontrole un izturība — trešā pakāpe. Nekādu šaubu.

Es pieķēros Jegoram un pamēģināju piecelties. Man ļoti gribējās paspiest šefam roku. Viņš atkal bija izspēlējis savu partiju. Izmantojis visus, kas pagadījās pa rokai. Un tomēr apspēlējis Zebulonu — cik žēl, ka viņa nebija klāt! Kā gribējās ieskatīties viņa sejā, ieskatīties sejā dēmonam, kurš manu pirmo pavasara dienu bija pārvērtis bezgalīgā murgā.

—     Bet… — Maksims gribēja kaut ko teikt, apklusa. Arī viņam bija nācies pārdzīvot pārāk daudz. Es pilnībā sapratu viņa izjūtas.

—     Es biju pārliecināts, Anton, absolūti pārliecināts, ka jūs abi, tu un Svetlana, izturēsiet, — šefs maigi sacīja.

—    Visbriesmīgākais, kas var piemeklēt burves ar tādu spēku, kāds dots viņai, ir paškontroles zaudēšana. Kritēriju iztrūkums cīņā ar Tumsu, pārmērīga steiga vai, gluži otrādi, neiz- lēmība. Un šo apmācības posmu nekādā ziņā nedrīkst novilcināt.

Svetlana beidzot paspēra man pretī soli. Saudzīgi paņēma zem rokas, paskatījās uz Geseru — un uz mirkli viņas seju pārvērta niknums.

—     Nevajag, — es sacīju. — Svēta, nevajag. Viņam taču ir taisnība. Es to šodien sapratu. Pirmoreiz sapratu, kur mūsu cīņā ir robeža. Nedusmojies. Bet tā, — es noņēmu plaukstu no krūtīm, — ir tikai skramba. Mēs taču neesam cilvēki, mēs esam daudz izturīgāki.

—                   Paldies, Anton, — sacīja šefs. Paskatījās uz Jegoru.

—    Un arī tev, mazais, paldies. Ļoti nepatīkami, ka tu nostāsies otrā pusē barikādēm. Bet es biju pārliecināts, ka tu tomēr palīdzēsi Antonam.

Zēns grasījās pieiet tuvāk šefam, un es sažņaudzu viņa plecu. Tā vēl tikai trūka, ka viņš tagad izgrūstu kādu muļķību! Viņš taču nesaprot, cik šī spēle sarežģīta! Nesaprot, ka viss, ko izdarījis Gesers, ir tikai atbildes gājiens.

—     Es nožēloju tikai vienu, Geser, — es teicu. — Tikai vienu. Ka šeit nav Zebulona. Ka es neieraudzīju viņa seju, kad viņa spēlīte izgāzās.

Šefs atbildēja tikai pēc brīža.

Droši vien viņam bija grūti to pateikt. Taču arī man nebija nekāda prieka to izdzirdēt.

—      Zebulonam ar to visu nav nekāda sakara, Anton. Atvaino. Bet viņš patiešām te nav iejaukts. Šī bija tikai un vienīgi Nakts Sardzes operācija.

Trešais stāsts. TIKAI SAVĒJIEM

.

PROLOGS

Cilvēciņš bija maziņš, melnīgsnējs, šaurām acīm. Ilgi gaidīts laupījums jebkuram galvaspilsētas milicim. Smaids — vainīgs, mulss, skatiens — naivs, šaudīgs; par spīti nāvīgajam karstumam — tumšs uzvalks, vecmodīgs, bet tikpat kā nevalkāts; papildus visam — veca, padomjlaiku kaklasaite. Vienā rokā — uzblīdis, apbružāts portfelis, ar kādiem vecās filmās staigāja agronomi un pirmrindas kolhozu priekšsēdētāji, otrā — tīkliņš ar lielu dienvidu meloni.

Cilvēciņš izkāpa no plackaršu vagona, nemitīgi visiem smaidīdams. Pavadonei, ceļabiedriem, nesējam, kurš viņu pagrūda, puisim, kurš tirgojās ar limonādi un cigaretēm. Cilvēciņš atgāza galvu, ar sajūsmu noskatīja jumtu, kas sedza Kazaņas staciju. Cilvēciņš devās prom pa peronu, palaikam apstādamies un ērtāk saņemdams rokā tīkliņu ar meloni. Viņam varēja būt ap trīsdesmit, bet varēja arī būt ap piecdesmit: eiropietim viņa vecumu bija pagrūti noteikt.

Cilvēciņam pilnīgs pretstats bija puisis, kurš pēc brīža izkāpa no kupeju vagona, atbraucis ar to pašu vilcienu “Taš- kenta-Maskava” — tas nu laikam bija viens no netīrākajiem un driskainākajiem vilcieniem pasaulē. Arī viņš bija austrumnieks, šķiet, visvairāk līdzīgs uzbekam. Taču apģērba ziņā viņš drīzāk atgādināja maskavieti: šorti un sporta krekliņš, tumšas brilles, pie jostas ādas somiņa un mobilais. Nekādu koferu vai somu. Ne mazākās provinciālisma pieskaņas. Viņš neskatījās uz visām pusēm, nemeklēja brīnišķo burtiņu “M”. Aši pamāja pavadonim, noraidoši pašūpoja galvu, atteikdamies no taksistu piedāvājumiem. Viens solis, otrs — viņš iejaucās pūlī, veikli manevrēdams starp rosīgajiem atbraucējiem, sejā iezagās viegla nepatika un vienaldzība. Pēc brīža viņš pārtapa organiskā un nemanāmā pūļa sastāvdaļā. Ieauga tā ķermenī kā vēl viena šūniņa, vesela un dzīvespriecīga, nepievēršot sev ne fagocītu-miliču, ne kaimiņu šūniņu uzmanību.

Tikām cilvēciņš ar meloni un portfeli spraucās cauri pūlim, murminādams neskaitāmus atvainošanās vārdus ne visai pareizā krievu valodā, ievilcis galvu plecos un lūkodamies uz visām pusēm. Viņš pagāja garām pazemes pārejai, atkal noskatīja apkārtni, devās uz citu pāreju, apstājās pie reklāmstenda, kur burzma bija mazāka, neveikli piespiedis pie krūtīm savas mantiņas, izvilka kaut kādu saburzītu papīriņu un iegrima tā pētīšanā. Aziāta sejā nebija jaušamas kaut niecīgākās aizdomas, ka viņam kāds varētu sekot.

Pie stacijas ēkas sienas stāvošai trijotnei tas bija pa prātam. Skaista, spilgta, rudmataina meitene zīda kleitā, kas cieši ieskāva ķermeni, pankam līdzīgs jauns zeņķis ar pārsteidzoši garlaikotām, vecišķām acīm, vecāks vīrietis gariem matiem, nolaizīts, manierīgs kā zilais.

—     Nav līdzīgs, — ar šaubām balsī sacīja zeņķis ar veča acīm. — Tomēr nav līdzīgs. Es gan viņu redzēju sen, pavisam īsu brīdi, taču…

—    Varbūt gribēsi pavaicāt Džoru? — izsmējīgi noprasīja meitene. — Es redzu. Tas ir viņš.

—     Uzņemies atbildību? — Zeņķis nedz izbrīnījās, nedz vēlējās strīdēties. Vienkārši precizēja.

—                    Jā. — Meitene neatraudamās skatījās uz aziātu.

—    Ejam. Ņemsim ciet pārejā.

Viņu pirmie soļi bija nesteidzīgi un saskaņoti. Pēc tam viņi pašķirās, meitene turpināja soļot tajā pašā virzienā, pārējie aizgāja katrs uz savu pusi.

Cilvēciņš salocīja papīriņu un ne sevišķi drošā gaitā devās uz pārejas pusi.

Maskavieti vai biežu galvaspilsētas viesi izbrīnītu piepešais cilvēku trūkums. Pāreja kā nekā bija īsākais ceļš no dzelzceļa perona uz metro staciju. Taču cilvēciņš tam nepievērsa uzmanību. Viņš neievēroja, ka cilvēki aizmugurē apstājas, gluži kā uzdūrušies neredzamai barjerai, un dodas uz citām pārejām. Jo vairāk viņš nevarēja redzēt, ka tieši tas pats notiek pazemes pārejas otrā galā.

Viņam pretī nāca smaidošs, pieglaimīga paskata vīrietis. Cilvēciņam nopakaļ steidzās simpātiska jauna meitene un nevērīgi ģērbies puisis ar auskaru ausī un saplēstos džinsos.

Cilvēciņš turpināja iet.

—      Pagaidi, vectēv, — miermīlīgi sacīja pieglaimīgais. Balss viņam bija tāda pati kā izskats — smalka un manierīga.

—    Nesteidzies.

Aziāts smaidīdams sāka māt ar galvu, bet neapstājās.

Pieglaimīgais pakustināja roku, kā novilkdams starp sevi un cilvēciņu svītru. Gaiss saviļņojās, tunelim cauri izbrāzās auksta vēja elpa. Kaut kur uz perona ieraudājās bērni, iegaudojās suns.

Cilvēciņš apstājās, domīgi lūkodamies uz priekšu. Savilka lūpas čokurā, uzpūta, viltīgi uzsmaidīja priekšā stāvošajam vīrietim. Kaut kas viegli iešķindējās, gluži kā saplīstu neredzams stikls. Pieglaimīgā seju izkropļoja sāpju grimase, viņš soli atkāpās.

—     Bravo, devona, — sacīja meitene, apstādamās cilvēciņam aiz muguras. — Bet tagad tev patiešām nekur vairs nevajadzētu steigties.

—     Man steigties vajag, oi, dikti vajag, — nobēra cilvēciņš. Pašķielēja pār plecu: — Gribi melonīti, skaistulīt?

Meitene vēroja aziātu un smaidīja. Piedāvāja:

—     Iesim kopā, cienītais, ko? Pasēdēsim pie dastarhana. Apēdīsim tavu melonīti, padzersim tējiņu. Mēs tevi sen gaidām, nav labi uzreiz bēgt prom.

Cilvēciņa seja liecināja, ka viņš saspringti domā. Pēc tam viņš atkal sāka māt ar galvu.

—     Iesim, iesim.

Jau pirmais viņa solis notrieca no kājām pieglaimīgo. Šķita, ka aziāts bīda uz priekšu kādu neredzamu vairogu, sienu — nemateriālu, domājams, no trakojoša vēja: vīrieti vilka pa grīdu, viņa garie mati plīvoja, acis bija samiegtas, mute ieplesta mēmā kliedzienā.

Pankam līdzīgais puisis novicināja roku — un aziātam pretī triecās sārtas gaismas zibšņi. Atraujoties no delnas, tie bija apžilbinoši spoži, taču pusceļā sāka izbālēt un aziāta muguru sasniedza, tik tikko mirguļodami.

—     Ai, ai, ai, — neapstādamies noteica cilvēciņš. Sakustināja lāpstiņas, gluži kā aizgaiņādams no muguras apnicīgu mušu.

—    Alise! — puisis izsaucās, nepārtraukdams savu veltīgo nodarbi. Viņa pirksti kustējās, grāba gaisu, izķēra no tā sārtas gaismas sabiezējumus un meta virsū cilvēciņam. — Alise!

Meitene pielieca galvu, vērodama aizejošo aziātu. Kaut ko klusu nočukstēja, ar roku novilka gar kleitu — nezin no kurienes delnā uzradās šaura, caurspīdīga prizma.

Cilvēciņš pielika soli, metās pa labi, pa kreisi, smieklīgi pieliecis galvu. Pieglaimīgais tips turpināja velties viņam pa priekšu, taču kliegt vairs nemēģināja. Viņa seja bija nošķiesta ar asinīm, kājas un rokas ļenganas kā lupatu lellei, it kā viņš būtu nevis noripojis trīs metrus pa līdzenu virsmu, bet gan traks viesulis vai auļos triekts zirgs būtu viņu vilcis trīs kilometrus pa akmeņainu stepi.

Meitene palūkojās cilvēciņā caur prizmu.

Vispirms aziāts sāka iet lēnāk. Pēc tam viņš iekunkstējās, rokas atslāba — melone ar krakšķi sašķīda pret marmora grīdu, smagi un mīksti nobūkšķēja portfelis.

—     Oi, — noteica tas, kuru meitene bija nosaukusi par devonu. — Oho-ho.

Cilvēciņš noslīga zemē, jau kritienā saraukdamies. Iekrita vaigi, izspiedās vaigu kauli, rokas kļuva vecišķi tievas un pārklājās ar vēnu tīklu. Melnie mati nenosirmoja, taču pārklājās ar pelēkiem putekļiem, izretinājās. Viņam apkārt savirmoja gaiss — neredzamas karstas urdziņas sāka tecēt uz Alises pusi.

—     Ne manis dotais taps mans no šī brīža, — meitene nošņāca. — Viss tavs nu ir mans.

Cik ātri izkalta cilvēciņš, tik strauji viņas sejā ielija sārtums. Lūpas čāpstinādama, viņa čukstēja dīvainus, neskaidrus vārdus. Panks saviebās, nolaida roku — pēdējais sārtais stars ietriecās grīdā, likdams akmenim nomelnēt.

—      Pārāk viegli, — viņš teica. — Pārāk.

—     Šefs bija ļoti neapmierināts, — meitene sacīja, ieslēpdama prizmu kaut kur kleitas ielocēs. Pasmaidīja. No viņas sejas dvesmoja tāds spēks un enerģija, kāds dažreiz plūsmo no sievietēm pēc vētraina mīlas akta. — Viegli, taču mūsu Koļeņkam nepaveicās.

Panks pamāja, skatīdamies uz garmatainā nekustīgo ķermeni. Nekādu sevišķu līdzjūtību viņa nespodrajās acīs nemanīja, bet arī naida tur nebija.

—     Tiesa kas tiesa, — viņš sacīja. Drošā solī piegāja pie sažuvušā līķa. Pavēcināja tam pāri plaukstu — ķermenis sabirza putekļos. Puiša nākamā kustība pārvērta lipīgā putriņā melones atliekas.

—     Portfelis, — sacīja meitene. — Pārbaudi portfeli.

Delnas mājiens — nobružātā ādas imitācija ieplaisāja,

portfelis pavērās gluži kā pērlenes gliemežvāks prasmīga nirēja rokās. Tikai, spriežot pēc puiša skatiena, gaidītās pērles tur iekšā nebija. Daudzkārt mazgāta apakšveļa, lēts kokvilnas triko, balts krekls, gumijas čībiņas plastmasas maisiņā, putuplasta glāzīte ar korejiešu ēdienu, briļļu futrālltis.

Vēl daži puiša žesti lika glāzītei pārplīst, apģērbam izjukt pa vīlēm, bet futlārītim atvērties. Puisis nolamājās.

—     Nekā nav, Alise! Pavisam nekā.

Raganas sejā lēnām iezagās izbrīns.

—      Stasik, bet viņš taču bija devona! Kurjers nevarēja uzticēt kravu nevienam citam!

—     Acīmredzot varēja gan, — puisis sacīja, ar kāju urķē- damies sabirzušā aziāta pīšļos. — Alise, vai tad es nebrīdināju? No Gaišajiem var sagaidīt visu. Tu uzņēmies atbildību. Var jau būt, ka esmu vājš mags. Bet pieredzes man ir vairāk — par pusgadsimtu.

Alise pamāja. Samulsums viņas sejā jau bija izzudis. Roka no jauna ieslīdēja kleitas ielocē, meklēdama prizmu.

—     Jā, — viņa maigi piekrita. — Tev taisnība, Stasik. Bet pēc pusgadsimta mūsu pieredze būs vienāda.

Panks iesmējās, pietupēs blakus garmatainā vīrieša līķim, sāka žigli pārmeklēt kabatas.

—      Domā?

—     Esmu pārliecināta. Tev nevajadzēja būt tik stūrgalvīgam, Stasik. Es taču ierosināju pārbaudīt arī pārējos pasažierus.

Puisis pagriezās pārāk vēlu, dzīvība kā desmitiem neredzamu karstu pavedienu jau pameta viņa ķermeni.

1. NODAĻA

Oldsmobilis bija aizvēsturisks, un tas man patika. Vienīgi no karstuma, mežonīgā karstuma, kas valdīja dienas laikā nokaitētajā trasē, atvērtie logi nespēja paglābt. Te bija nepieciešams kondicionētājs.

Droši vien Iļja domāja tāpat. Viņš brauca, turēdams stūri ar vienu roku, regulāri atskatīdamies un uzsākdams sarunas. Es zināju, ka viņa līmeņa mags paredz varbūtības desmit minūtes uz priekšu un nekādu sadursmju nebūs, bet tik un tā īpaši labi nejutos.

—     Gribēju ielikt kondicionētāju, — viņš vainīgi sacīja Juļai. Meitēns cieta no karstuma vairāk par visiem, sejā viņai bija uzradušies nelāgi, sarkani plankumi, acis bija zaudējušas spožumu. Kaut nu viņai nepaliktu slikti. — Bet tad vajadzētu visu mašīnu sakropļot, nav taču viņa nekam tādam paredzēta! Ne kondicionieru, ne mobilo, ne iebūvēto datoru!

—     Aha, — Juļa sacīja. Vārgi pasmaidīja. Vakar mums gāja karsti, neviens negāja gulēt, sēdējām līdz pieciem rītā, tad likāmies gulēt turpat birojā. Protams, pavēlēt trīspadsmitgadīgai meitenei rauties līdz pēdējam kopā ar pieaugušajiem — tā ir cūcība. Bet pati taču grib, neviens viņu ar varu nespiež.

Svetlana, sēdēdama priekšā, uztraukti paskatījās uz Juļu. Pēc tam, īpaši nosodoši — uz Semjonu. Nesatricināmais mags viņas skatiena iespaidā gandrīz aizrijās ar smēķi. Ievilka elpu — mašīnas salonā virpuļojošie dūmi ieslīdēja viņa plaušās. Izmeta cigareti pa logu. Viņš jau tā bija pakļāvies sabiedriskajai domai, uzsākdams smēķēt Javu — vēl pavisam nesen Semjons smēķēja Poļet un tamlīdzīgas drausmīgas tabakas šķirnes.

—     Aizveriet logus, — Semjons palūdza.

Pēc minūtes mašīnā strauji kļuva vēsāks. Iesmaržojās pēc sāļas, viļņojošas jūras. Es pat sajutu, ka tā ir jūra naktī, un ne pārāk tāla — ierastā Krimas piekraste. Jods, ūdenszāles, tikko jaušama vērmeļu piegarša. Melnā jūra. Koktebele.

—     Koktebele? — es jautāju.

—     Jalta, — Semjons īsi atbildēja. — Desmitais septembris, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrais gads, apmēram trijos naktī. Pēc vieglas vētras.

Iļja skaudīgi noklakšķināja mēli.

—     Tu tikai padomā! Un šādu buķeti tu glabāji līdz pat šim brīdim?

Juļa vainīgi paskatījās uz Semjonu. Klimata iekonservēšana vienlīdz grūti padevās jebkuram magam, bet pašreiz izlietotā sajūtu buķete spētu rotāt jebkuru ballīti.

—     Paldies, Semjon Pavlovič. — Meitēns no viņa nezin kāpēc kautrējās, gluži kā no šefa, un vienmēr uzrunāja vārdā un tēvvārdā.

—     Sīkums, — Semjons mierīgi atbildēja. — Man kolekcijā ir deviņsimt trīspadsmitā gada lietus taigā, ir četrdesmitā gada taifūns, ir piecdesmit sestā gada pavasara rīts Jūrmalā, šķiet, bija arī ziemas vakars Gagros.

Iļja iesmējās.

—     Ziemas vakars Gagros — tas nu ir štrunts. Turpretim lietus taigā…

—     Nemainīšos, — Semjons uzreiz brīdināja. — Es tavu kolekciju zinu, tev nekā līdzvērtīga nav.

—      Bet ja pret diviem, nē, trijiem…

—     Varu uzdāvināt, — Semjons piedāvāja.

—     Ej tu, — griezdams stūri, Iļja apvainojās. — Ko tad lai es tev dāvinu pretī?

—     Nu, tad es pasaukšu tevi uz atkonservēšanu.

—      Paldies par to pašu.

Viņš, protams, sapūtās. Manuprāt, viņi abi spēju ziņā bija līdzīgi, iespējams, ka Iļja pat bija spēcīgāks. Taču Semjo- nam piemita māka nojaust mirkli, kas bija maģiskas iemūžināšanas vērts. Un vēl viņš mācēja neiztērēt savu kolekciju nieku dēļ.

Protams, kāds noteikti varētu nodomāt, ka Semjona rīcība ir izšķērdība: ar tik vērtīgu izjūtu komplektu padarīt tīkamāku pusstundas braucienu karstumā.

—      Tādu nektāru būtu svētīgi ieelpot vakarpusē, pie šašlika, — sacīja Iļja. Dažreiz viņš spēja būt pārsteidzoši biezā- dains. Juļa saspringa.

—     Atceros, vienreiz biju nokļuvis Austrumos, — piepeši ieteicās Semjons. — Mūsu helikopters… vārdu sakot, gājām kājām. Tehniskie sakaru līdzekļi pagalam, izmantot maģiskos būtu tas pats, kas vazāties pa Hārlemu ar plakātu: “Sitiet melnos!”. Gājām kājām pa Hadramautas tuksnesi. Līdz vietējam rezidentam tāds nieks vien bija atlicis, kādi simts kilometri, nu, simt divdesmit. Bet spēka vairs nav. Ūdens nav. Un tad Aļoška, labs čalis, tagad strādā Piejūrā, saka: “Nu nevaru vairs, Semjon Pavlovič, man mājās sieva un divi bērni, man jātiek atpakaļ.” Viņš noliekas smiltīs un atkonservē līdzpaņemto. Viņam tur bija lietusgāze. īstas lietavas, kādas divdesmit minūtes. iMēs gan padzērāmies, gan piepildījām blašķes, un vispār, atguvām spēkus. Es gribēju viņam sadot pa purnu par to, ka nebija pateicis agrāk, bet pažēloju.

Pēc tik garas runas mašīnā kādu minūti valdīja klusums. Semjons reti izklāstīja mums savas biogrāfijas faktus tik daiļrunīgi.

Pirmais atguvās Iļja.

—     Bet kāpēc tu neizmantoji savu taigas lietu?

—     Nu gan salīdzināji, — Semjons noburkšķēja. — Trīspadsmitā gada lietus, kolekcijas lepnums — un parasta pavasara lietusgāze, turklāt no Maskavas, tas viss smirdēja pēc benzīna, tici?

—     Ticu.

—     Nu, lūk. Visam savs laiks un vieta. Tas vakars, ko es pirmīt atcerējos, bija patīkams. Taču nekas izcils. Nu, apmēram tāds kā tava vecā grabaža.

Svetlana klusu iesmējās. Nelielais saspringums, kas uz brīdi bija uzradies mašīnas salonā, noplaka.

Visu nedēļu Nakts Sardzi kratīja kā drudzī. It kā nekas īpašs Maskavā nebija atgadījies, parastā rutīna. Pilsētu bija pārņēmis jūlija mēnesim pārāk neparasts karstums, un pārskati par notikumiem saruka līdz minimumam. Tas nepatika nedz Gaišajiem, nedz Tumšajiem.

Apmēram diennakti mūsu analītiķi noņēmās ar versiju, ka neticami karsto laiku izraisījusi Tumšo gatavota akcija. Droši vien tajā pašā laikā Dienas Sardze pētīja, vai tik ar klimatu nav pastrādājuši Gaišie magi. Kad abas puses pārliecinājās par laika kaprīžu dabisko izcelsmi, vairs absolūti nebija, ar ko nodarboties.

Tumšie pieklusa kā lietusgāzes notriektas mušas. Par spīti ārstu prognozēm, pilsētā samazinājās nelaimes gadījumu un dabiskā nāvē mirušo skaits. Arī Gaišajiem darbs neveicās, magi strīdējās par niekiem, jebkuru, pat niecīgāko dokumentu no arhīva nācās gaidīt vai pusi dienas, analītiķi, atbildot uz ierosinājumu izskaitļot laika prognozi, nikni atteica: “Naktī melnu kaķi ieraudzīsi”. Boriss Ignatjevičs klīda pa biroju galīgi apdullis: pat viņu, neskatoties uz austrumniecisko izcelšanos un bagātīgo pieredzi, bija nopļāvis šis Maskavai tik neparastais karstums. Vakar no rīta, ceturtdien, viņš sasauca personālsastāva sapulci, ar pavēli norīkoja sev palīgos divus brīvprātīgos, bet pārējiem pavēlēja aizvākties no galvaspilsētas. Vienalga, uz kurieni — uz Maldivu salām, Grieķiju, pie velna uz elli, tur tik un tā esot ērtāk, uz vasarnīcu ārpus pilsētas. Tika pavēlēts nerādīties birojā agrāk par pirmdienas pusdienlaiku.

Nogaidījis precīzi minūti, līdz visu sejās atplauka laimīgi smaidi, šefs piebilda, ka būtu labi, ja negaidīto laimi varētu atstrādāt. Triecientempā. Lai pēc tam nebūtu kauns par bezmērķīgi nodzīvotajām dienām. Ne velti klasiķi esot teikuši: “Pirmdiena sākas sestdienā”, un, saņemot trīs brīvdienas, mums viss ikdienas darbs jāpaveic atlikušajā laikā.

Un mēs arī paveicām — daži rāvās līdz pašam rītam. Pārbaudījām tos Tumšos, kuri bija palikuši pilsētā un kurus vajadzēja īpaši kontrolēt — vampīrus, vilkačus, inkubus un sukubus, aktīvas raganas, pārējās nemierīgās zemāko kategoriju salašņas. Viss bija kārtībā. Vampīri pašreiz alka nevis karstu asiņu, bet auksta alus. Raganas ne tik daudz nodarbojās ar riebšanu, lai uzsūtītu tuvākajam nelaimi, bet gan centās uzburt virs Maskavas nelielu lietutiņu.

Toties tagad mēs braucām atpūsties. Protams, ne jau uz Maldivu salām, šefs bija nedaudz pārvērtējis grāmatvedības dāsnumu, taču arī divas vai trīs ārpus pilsētas pavadītas dienas bija brīnišķīga dāvana. Nabaga brīvprātīgie, kas palika ar šefu galvaspilsētā — saglabāt modrību un apsargāt.

—      Man jāpiezvana uz mājām, — sacīja Juļa. Kad Semjons bija nomainījis mašīnā valdošo karstumu ar jūras dzestrumu, viņa bija acīm redzami atdzīvojusies. — Svēta, iedod telefonu.

Arī es izbaudīju vēsumu. Vēroju mašīnas, kuras mēs apdzinām: gandrīz visām bija nolaisti logu stikli, un uz mums lūkojās ar skaudību, nepamatoti uzskatot, ka vecais automobilis aprīkots ar jaudīgu klimatisko iekārtu.

—      Drīz jānogriežas, — es teicu Iļjam.

—     Es taču atceros. Jau vienreiz te braucu.

—     Klusu! — briesmīgā balsī iešņācās Juļa. Un sāka bērt klausulē: — Mammucīt, tā esmu es! Jā, jau atbraucām. Protams, labi! Te ir ezers, nē, nav dziļš. Mammucīt, es tik uz mirklīti, man Svētas tētis iedeva savu mobilo. Nē, vairāk neviena. Svēta? Tūlīt.

Svetlana nopūtās, paņēma no meitēna telefonu. Drūmi pavērās manī, un es centos savilkt nopietnu seju.

—      Labdien, tante Nataša, — Svetlana ierunājās smalkā bērna balstiņā. — Jā, ļoti labi. Jā. Nē, ar pieaugušajiem. Mamma ir tālu, vai pasaukt? Jā, pateikšu. Noteikti. Uz redzēšanos.

Viņa izslēdza telefonu un sacīja tukšumā:

—     Meitenīt, bet kas notiks, kad tava māte pajautās īstajai meitenītei Svētai, kā jūs pavadījāt brīvdienas?

—     Svēta atbildēs — labi pavadījām.

Svetlana nopūtās, paskatījās uz Semjonu, kā meklēdama atbalstu.

—     Maģisko spēju izmantošana personiskām vajadzībām var izraisīt neparedzētas sekas, — birokrāta balsī sacīja Semjons. — Atceros, vienreiz…

—                   Kādas maģiskās spējas? — Juļa no sirds izbrīnījās.

—    Es viņai pateicu, ka braucu uz tusiņu, un palūdzu mani piesegt. Svetka pavaidēja, nu, un piekrita, protams.

Iļja pie stūres ieķiķinājās.

—    Man tas tusiņš nav vajadzīgs, — pavisam noteikti nesaprazdama, kas viņu tā uzjautrinājis, Juļa sašuta. — Lai tur izklaidējas cilvēku bērneļi. Nu, kāpēc jūs visi smejaties? Ko?

Katram no mums, Sardzes darbiniekiem, darbs aizpilda lielāko dzīves daļu. Ne jau tāpēc, ka mēs būtu aizrautīgi dar- baholiķi — kurš gan, pie pilna prāta būdams, dos priekšroku darbam, nevis atpūtai? Arī ne tāpēc, ka būtu ļoti interesanti strādāt, mūsu darbs lielākoties sastāv no garlaicīgas patrulēšanas vai bikšu deldēšanas birojā. Gluži vienkārši mūsu ir maz. Dienas Sardzi nokomplektēt ir krietni vienkāršāk, jebkurš Tumšais tiecas pēc varas. Mums ir pavisam cita situācija.

Taču bez darba katram no mums ir maza dzīves daļiņa, kuru mēs neatdosim nevienam: ne Gaismai, ne Tumsai. Tā ir tikai mūsu pašu. Tā dzīves daļiņa, kuru mēs neslēpjam, taču arī neizliekam vispārējai apskatei, kura palikusi mūsos no iepriekšējās, cilvēciskās būtības.

Kāds, tiklīdz rodas iespēja, dodas ceļojumā. Iļjam, piemēram, patīk parastie tūristu braucieni, bet Semjonam — banāli autostopi. Savulaik viņš aizbrauca no Maskavas līdz

Vladivostokai bez kapeikas kabatā kaut kādā rekordīsā laikā, taču nepiereģistrēja savu panākumu Brīvo Ceļotāju Līgā, jo divas reizes bija izmantojis maģiskās spējas.

Ignats un vēl daži nespēj iedomāties atpūtu citādi, kā vien seksuālus piedzīvojumus. Šim etapam cauri iziet gandrīz visi, dzīve Citādajiem sniedz daudz vairāk iespēju nekā cilvēkiem. Ir vispārzināms fakts, ka pret Citādajiem, pat pret tiem, kuri to nevēlas, cilvēki izjūt neapzinātu, bet spēcīgu tieksmi un vilinājumu.

Mūsu vidū ir ļoti daudz kolekcionāru. Miermīlīgi kabatas nazīšu, breloku, mārku un šķiltavu vācēji un laika apstākļu, smaržu, auru un burvestību kolekcionāri. Es pats reiz krāju automobiļu modelīšus, tērēju milzu summas par retiem eksemplāriem, ko uzskatīja par vērtīgiem tikai daži tūkstoši idiotu. Tagad visa šī kolekcija ir sasviesta divās kartona kastēs. Vajadzēs kādreiz tās izstiept ārā un izgāzt smilšu kastē, bērneļiem par prieku.

Ir arī daudz mednieku un zvejnieku. Igors un Gariks aizraujas ar ekstrēmo izpletņlēkšanu. Jaukā meitene Gaļa, mūsu nevajadzīgā programmētāja, nodarbojas ar pundurkociņu — bonsai audzēšanu. Vārdu sakot, mēs izmantojam visas cilvēces uzkrātās izklaidēšanās iespēju rezerves.

Bet es nekad nebiju pat iedomājies, ar ko gan varētu nodarboties Tīģerēns, pie kuras mēs pašreiz braucām. Mani tas interesēja tikpat lielā mērā, kā izraušanās no pilsētas ellišķīgās svelmes. Parasti, nokļūstot pie kāda mājās, uzreiz ievēro saimnieka “klikšķīti”.

—     Vēl ilgi jābrauc? — Juļa iesaucās ar kaprīzu pieskaņu balsī. Mēs jau bijām nogriezušies no trases un novālējuši kādus piecus kilometrus pa grunts ceļu, pabraucot garām mazam vasarnīcu ciematiņam un sīkai upītei.

—     Gandrīz esam atbraukuši, — es atbildēju, salīdzinājis apkārtni ar Tīģerēna iedoto ceļa attēlu.

—     Proti, visnotaļ pavisam esam atbraukuši, — sacīja Iļja un pēkšņi, sagriezis mašīnu, trieca to tieši virsū ceļmalas kokiem. Juļa novaidējās un aizsedza ar rokām seju. Svetlana reaģēja mierīgāk, taču arī pastiepa uz priekšu rokas trieciena gaidās.

Mašīna izdrāzās cauri biezam krūmājam, necaurejamam vēja sagāztu koku lauzumam un iebrauca vienlaidus saaugušu koku rindā. Taču sadursmes, protams, nebija. Mēs izjoņojām cauri ilūzijai un nokļuvām uz gludi asfaltēta ceļa. Priekšā vizēja maza ezeriņa spogulis, tā krastā stāvēja ar augstu sētu apjozts divstāvu ķieģeļu nams.

—     Mani vienmēr ir izbrīnījusi vilkaču tieksme pēc noslēgtības, — sacīja Svetlana. — Nepietiek ar ilūziju, vēl sētu uzcēlusi.

Tīģerēns nav vilkacis, — sašuta Juļa. — Viņa ir mags ar transformācijas spējām!

—    Tas ir viens un tas pats, — maigi sacīja Svēta.

Juļa paskatījās uz Semjonu, droši vien gaidīdama atbalstu. Mags nopūtās.

—     Pēc būtības Svētai ir taisnība. Šauras specializācijas kaujas magi tie paši vilkači vien ir. Tikai ar citu Zīmi. Ja, pirmoreiz nokļūstot mijkrēslī, Tīģerēnam būtu bijis mazliet citāds noskaņojums, viņa būtu pārvērtusies par Tumšo, par vilkaci. Ir ļoti maz cilvēku, kuriem viss noteikts jau iepriekš. Lielākoties notiek cīņa. Sagatavošanās inicializācijai.

—     Bet kā bija ar mani? — Juļa jautāja.

—     Es taču stāstīju, — noburkšķēja Semjons. — Diezgan viegli.

—    Viegla skolotāju un vecāku remoralizācija, — iesmiedamies sacīja Iļja, apstādinādams mašīnu pie vārtiem. — Un mazā meitenīte uzreiz iemantoja mīlestību un labsirdību pret apkārtējo pasauli.

—      Iļja! — Semjons viņu apsauca. Viņš bija Juļas audzinātājs, diezgan kūtrs audzinātājs, un jaunās burves attīstībā tikpat kā neiejaucās. Taču pašreiz viņam noteikti nepatika Iļjas pārmērīgā ķircināšanās.

Juļa bija talantīga meitene, un Sardze visā nopietnībā cerēja no viņas sagaidīt lielas lietas. Tomēr ne tik lielas, lai triektu viņu cauri morālo problēmu labirintiem tik trakā tempā kā Svetlanu, nākamo Dižo Burvi.

Acīmredzot šī doma mums ar Svētu iešāvās prātā vienlaicīgi — mēs paskatījāmies viens uz otru. Paskatījāmies un uzreiz novērsāmies.

Mūs nomāca neredzams slogs, šī siena, kas draudēja nostāties starp mums. Es uz visiem laikiem palikšu trešās pakāpes mags. Svetlana tūdaļ mani pāraugs, bet pēc īsa brīža — ļoti īsa, jo to uzskata par nepieciešamu Sardzes vadība, — kļūs par burvi ārpus jebkādām spēka kategorijām.

Un tad viss, kas mums atliks — draudzīgi rokasspiedieni tikšanās brīžos un atklātnītes dzimšanas dienās un Ziemassvētkos.

—    Viņi tur guļ, vai? — sašuta Iļja, kuru šādas problēmas neuztrauca. Nolaida loga stiklu, pabāzās ārā — mašīnā uzreiz ieplūda karsts, lai arī tīrs gaiss. Pamāja ar roku, lūkodamies telekameras objektīvā virs vārtiem. Pasignalizēja.

Vārti sāka lēnām vērties vaļā.

—     Tā jau ir labāk, — mags noņurdēja, iebraukdams mašīnu sētā.

Zemes gabals bija liels un blīvi noaudzis ar kokiem. Neticami, kā gan varēja uzcelt savrupmāju, neaizskarot šīs gigantiskās egles un priedes. Izņemot puķu dārziņu apkārt mazai strūklakai, kas nedarbojās, nekādas citas dārzniecības izpausmes, protams, nebija ieraugāmas. Betona laukumiņā mājas priekšā jau stāvēja piecas mašīnas. Es ieraudzīju veco ņivu, ar kuru, patriotisma dzīts, brauca Daņila, Olgas sporta automobili — kā gan viņa ar to bija izbraukusi pa grunts ceļu?

Starp abiem automobiļiem stāvēja nobružāts furgons, ar kuru brauca Toļiks, vēl divas mašīnas biju redzējis pie biroja, bet nezināju, kam tās pieder.

—     Mūs negaida, — Iļja šķendējās. — Dzīres rit pilnā sparā, visi priecājas, bet Sardzes labākie darbinieki velkas pa lauku ceļiem.

Viņš izslēdza mašīnas motoru, un tajā brīdi Juļa priecīgi iespiedzās:

—    Tīģerēn!

Viegli pārmetās man pāri, atvēra durvis un izlēca no mašīnas.

Semjons īsi nolamājās un ar netveramu kustību sekoja viņai. Pašā laikā.

Kurā vietā suņi bija slēpušies, es nezinu. Visādā ziņā viņi sevi neatklāja līdz brīdim, kad Juļa atstāja mašīnu. Taču tikko viņas kājas pieskārās zemei, no visām pusēm bez skaņas šurp metās palsas ēnas.

Meitene iespiedzās. Viņas spēju pietiktu, lai tiktu galā ar vilku baru, kur nu ar pieciem vai sešiem suņiem. Taču viņa nekad nebija piedalījusies īstā cīniņā un apjuka. Godīgi sakot, es arī nebiju gaidījis uzbrukumu — šeit. Un turklāt vēl tādu uzbrukumu. Suņi vispār neuzbrūk Citādajiem. No Tumšajiem viņi baidās, Gaišos mīl. Ar dzīvniekiem ir krietni jāpastrādā, lai viņi aizmirstu dabiskās bailes no staigājošiem maģijas avotiem.

Svetlana, Iļja, es — mēs metāmies ārā no mašīnas. Taču Semjons mūs apsteidza. Ar vienu roku viņš paķēra meiteni, ar otru novilka gaisā svītru. Es nodomāju, ka viņš izmantos aizbiedēšanas maģiju, ienirs mijkrēslī vai arī pārvērtīs dzīvniekus pelnos. Parasti kā refleksu nostiprina vienkāršākos paņēmienus.

Bet Semjons izvēlējās “frīžu”, temporālo sasaldēšanu. Divus suņus tā pārsteidza gaisā: zilā mirdzumā ieskautie ķermeņi palika karājamies virs zemes, pastiepuši uz priekšu šauros purnus ar pavērtām rīklēm. No ilkņiem krītošās siekalas lāsoja kā gaišzila, zaigojoša krusa.

Tie trīs suņi, kuri sasala uz zemes, izskatījās mazāk efektīgi.

Tīģerēns jau bija pieskrējusi pie mums. Seja nobālusi, acis ieplestas. Kādu brīdi viņa skatījās uz Juļu: meitēns turpināja spiegt, bet nu jau vairāk pēc inerces, arvien klusāk un klusāk.

—    Visi veseli? — Tīģerēns beidzot jautāja.

—                  Ka tevi… — Iļja nomurmināja, nolaižot maģisko zizli.

—    Kādus zvērus tu te audzē?

—    Viņi neko nebūtu darījuši, — vainīgi sacīja Tīģerēns.

—     Jā? — Semjons izvilka no paduses Juļu, nostādīja uz kājām. Domīgi novilka ar pirkstu pa gaisā sastingušā suņa atiezto ilkni. Elastīgā iesaldējošā plēvīte zem viņa pirkstiem saspringa.

—    Zvēru! — Tīģerēns pielika roku pie krūtīm. — Puiši, Svēta, Juļeņka, piedodiet. Es nepaspēju viņus apstādināt. Suņi ir trenēti notriekt no kājām un noturēt jebkuru svešinieku.

—     Pat Citādos?

—     Jā.

—     Pat Gaišos? — Semjona balsī ieskanējās neviltota sajūsma.

Tīģerēns nodūra acis un pamāja.

Juļa piegāja pie viņas, piespiedās un sacīja diezgan mierīgā balsī:

—     Bet es nemaz nenobijos. Tikai apjuku.

—     Labi vēl, ka es arī apjuku, — drūmi piezīmēja Iļja, noslēpdams ieroci. — Cepta suņu gaļa ir pārāk eksotisks ēdiens. Tigra, bet mani taču tavi suņi pazīst!

—    Tevi viņi neaiztiktu.

Sasprindzinājums noplaka pamazām. Protams, nekas briesmīgs nenotiktu, mēs protam viens otru ārstēt, taču pikniks būtu neglābjami sabojāts.

—     Piedodiet, — vēlreiz sacīja Tīģerēns. Pārlaida mums lūdzošu skatienu.

—     Klausies, bet kāpēc tev tas vajadzīgs? — Svēta ar skatienu norādīja uz suņiem. — Nu paskaidro man, kāpēc? Tavu spēju pietiek, lai atvairītu vesela zaļo berešu vada uzbrukumu, kam tev šie rotveileri?

—     Tie nav rotveileri, tie ir stafordšīras terjeri.

—     Kāda starpība!

—     Viņi vienreiz noķēra laupītāju. Es taču šeit ierodos divreiz nedēļā, katru dienu no pilsētas šurp nebraucu.

Paskaidrojums sevišķi pārliecinošs neizklausījās. Pietiktu ar parasto, atvairošo aizsardzību — un neviens no cilvēkiem pat tuvumā nerādītos. Bet neviens nepaspēja neko pateikt — Tīģerēns mūs atbruņoja:

—     Man tāds raksturs.

—     Bet suņi ilgi karāsies? — Juļa jautāja, joprojām piespiedusies Tīģerēnam pie sāna. — Es gribu ar viņiem sadraudzēties. Citādi manī izveidosies slēpts psiholoģiskais komplekss, kas neizbēgami iespaidos raksturu un seksuālo orientāciju.

Semjons pasmīnēja. Juļa ar savu repliku novērsa konfliktu, interesanti tikai, cik lielā mērā tā bija dabiska, cik aprēķināta.

—     Pret vakaru atdzīvosies. Saimniec, mājā aicināsi?

Atstājuši sastingušos suņus pie mašīnas, mēs devāmies

uz māju.

—    Tīģerēn, bet pie tevis ir jauki! — Juļa sacīja. Viņa mūs ignorēja, burtiski pielipusi meitenei. Izskatījās, ka burve bija viņas elks, kam tika piedots viss, pat pārlieku modrie suņi.

Interesanti, kāpēc gan par fetišu vienmēr kļūst nepieejamas spējas?

Juļa ir brīnišķīga burve-analītiķe, kas spēj atritināt realitāšu pavedienus, atrast slēptus maģiskos iemeslus šķietami parastiem notikumiem. Viņa ir gudriniece, nodaļā viņu dievina — ne tikai kā mazu bērnu, bet arī kā cīņu biedru, vērtīgu, dažreiz neaizvietojamu darbinieci. Taču viņas elks ir Tīģerēns, burve-vilkacis, kaujas mags. Juļai vajadzētu atdarināt labsirdīgo vecenīti Poļinu Vasiļjevnu, kas piestrādāja analītiskajā nodaļā uz pusslodzi, vai arī iemīlēties nodaļas vadītājā, impozantajā Edikā, jau padzīvojušā brunču medniekā.

Nē, par elku bija kļuvusi Tīģerēns.

Iedams procesijas beigās, sāku kaut ko svilpot. Noķēru Svetlanas skatienu, viegli pašūpoju galvu. Viss ir kārtībā. Veselu diennakti mēs varēsim lāpīt slinkumu. Nekādu Tumšo un Gaišo, nekādu intrigu, nekādu cīniņu. Peldēsimies ezerā, sauļosimies, ēdīsim šašlikus, piedzerot klāt sarkanvīnu. Vakarā — uz pirti. Šādā savrupmājā jābūt lieliskai pirtij. Pēc tam ar Semjonu paņemsim vienu vai divus traukus šņabja, sālītu sēņu burciņu, nolīdīsim kaut kur patālāk no pārējiem un piedzersimies līdz prāta aptumsumam, lūkodamies zvaigznēs un risinādami filozofiskas sarunas par augstām tēmām.

Vareni.

Gribu būt cilvēks. Kaut vienu diennakti.

Semjons apstājās un man pamāja.

—    Paņemsim divas pudeles. Vai trīs. Varbūt vēl kāds pievienosies.

Nebija jēgas brīnīties, vēl jo vairāk — sašust. Viņš nelasīja manas domas, vienkārši viņam bija lielāka dzīves pieredze.

—    Sarunāts, — es pamāju. Svetlana atkal aizdomīgi uz mani pašķielēja, taču neko neteica.

—    Tev tas ir vienkāršāk, — Semjons piemetināja. — Man ļoti reti izdodas pārtapt cilvēkā.

—    Bet vai tas vajadzīgs? — pajautāja Tīģerēns, jau apstādamies pie durvīm.

Semjons paraustīja plecus.

—                 Protams, nē. Bet gribas. Un mēs iegājām savrupmājā.

Šķiet, ka divdesmit viesu bija par daudz pat šim namam. Ja mēs būtu cilvēki — pavisam cita lieta. Bet tagad — mēs sacēlām pārāk lielu troksni. Pamēģiniet savākt kopā pāris desmitus bērnu, kuri pirms tam uzcītīgi mācījušies, iedodiet viņiem pilnu rotaļlietu veikala sortimentu, atļaujiet darīt visu, kas ienāk prātā, un paskatieties, kāds būs rezultāts.

Laikam gan tikai mēs ar Svētu palikām nomaļus no šīm trokšņainajām izpriecām. Paņēmām no galdiņa pa vīna glāzei un nosēdāmies uz ādas dīvāniņa viesistabas stūrī.

Semjons ar Iļju tomēr saķērās maģiskā divkaujā — ļoti mierīgā, kulturālā un pārējiem sākumā itin patīkamā. Acīmredzot mašīnā Semjons bija aizskāris drauga patmīlību: tagad viņi pamīšus mainīja viesistabā klimatu. Mēs jau bijām izbaudījuši gan ziemu Piemaskavas mežā, gan rudens miglu, gan Spānijas vasaru. Tīģerēns kategoriski aizliedza lietusgāzes un krusu, taču magi nemaz negrasījās izsaukt stihiju plosīšanos. Rādās, viņi bija vienojušies par kaut kādiem ierobežojumiem klimata izmaiņās un necentās pārspēt viens otru ar kādu retāku saglabātās dabas mirkli, drīzāk sacentās mākā to izlietot atbilstoši pašreizējam brīdim.

Gariks, Farids un Daņila spēlēja kārtis. Visparastākās, nekā sarežģīta, taču gaiss virs galdiņa dzirksteļoja no maģijas pārpilnības. Viņi izmantoja visus iespējamos maģiskos blēdī- šanās paņēmienus un aizsardzību no tiem. Vairs nebija svarīgi, kādas kārtis bija pagadījušās rokā un kādas — paņemtas no galda.

Pie atvērtajām durvīm zinātniskās nodaļas meiteņu ielenkumā stāvēja Ignats, turpat bija ari mūsu čiepiņas programmētājas. Kā šķita, mūsu seksofils nebija guvis uzvaru mīlas frontē un tagad šaurā lokā dziedēja brūces.

—     Anton, — Svēta pusbalsī pajautāja. — Kā tu domā, tas viss ir no sirds?

—     Kas tieši?

—    Jautrība. Tu taču atceries, ko teica Semjons?

Es paraustīju plecus.

—    Atgriezīsimies pie šī jautājuma, kad mums būs simts gadu. Man ir labi. Vienkārši labi. Nekur nav jāskrien, nekas nav jāskaitļo, Sardzes ir izkārušas mēles un nolīdušas ēnā.

—     Man arī ir labi, — Svetlana piekrita. — Bet tādi šeit mēs esam tikai četri, jauni vai gandrīz jauni. Juļa, Tīģerēns, tu, es. Kas ar mums notiks pēc simts gadiem? Pēc trīssimt?

—    Tad jau redzēsim.

—     Saproti, Anton, — Svēta vieglītēm pieskārās manai rokai. — Es ļoti lepojos ar to, ka esmu Sardzē. Esmu laimīga, ka mana mamma tagad ir vesela. Es tagad dzīvoju daudz labāk, būtu smieklīgi par to strīdēties. Es pat spēju saprast, kāpēc šefs pakļāva tevi tādam pārbaudījumam…

—     Svēta, nevajag. — Es saņēmu viņas roku. — Pat es viņu sapratu, un man klājās daudz grūtāk. Nerunāsim par to.

—     Es nemaz negribēju. — Svetlana iedzēra malku vīna, nolika tukšo glāzi. — Runa ir par ko citu. Anton, es nejūtu prieku.

—     Kur? — Droši vien dažreiz es kļūstu par apbrīnojamu cietpauri.

—      Šeit. Nakts Sardzē. Mūsu draudzīgajā kompānijā. Mums taču katra diena ir kā cīņa. Lielāka, mazāka. Ar vājprātīgu vilkaci, ar Tumšo magu, ar visiem Tumsas spēkiem uzreiz. Visi ir līdz pēdējam saspringti — nikni izslieti zodi, izvalbītas acis, gatavi mesties ar krūtīm aizsegt ambrazūru vai ar pliku pakaļu uzsēsties uz eža.

Es iespurdzos.

—     Svēta, bet kas tur tik slikts? Jā, mēs esam kareivji. Visi kā viens, sākot ar Juļu, beidzot ar Geseru. Protams, karš nav jautra padarīšana. Bet ja mēs atkāpsimies…

—      Un kas tad būs? — Svetlana atbildēja ar pretjautājumu. — Apokalipse? Labā un Ļaunā spēki ir karojuši tūkstošiem gadu. Grābuši viens otru pie rīkles, sarīdījuši cilvēku armijas, un viss — augstāko mērķu labad. Bet pasaki, Anton, vai tikmēr ļaudis nav kļuvuši labāki?

—     Ir kļuvuši.

—      Bet kopš tā laika, kad sākās Sardžu darbs? Anton, mīļais, tu man tik daudz esi stāstījis, un citi arī. Mūsu galvenā cīņa esot par cilvēku dvēselēm, mēs novēršam masveida slaktiņus. Labi, novēršam. Cilvēki paši iznīcina cits citu. Krietni vairāk, nekā pirms divsimt gadiem.

—    Tu gribi teikt, ka mūsu darbs nes ļaunumu?

—     Nē. — Svēta nogurusi pašūpoja galvu. — Negribu. Es neesmu tik iedomīga. Es gribu pateikt, ka varbūt mēs patiešām esam Gaisma. Tikai… Zini, pilsētā parādījušās viltotas eglīšu mantiņas. Izskatās kā īstas, bet prieka no tām — nekāda.

Šo īso anekdoti viņa norunāja pilnīgi nopietni, nemainot balss izteiksmi. Ieskatījās man acīs.

—     Saproti?

—     Saprotu.

—     Jā, droši vien. Tumšo radītais ļaunums samazinās, — sacīja Svetlana. — Visas mūsu savstarpējās piekāpšanās, katram sliktam darbam pretī labais, licences slepkavošanai un izdziedināšanai — to visu var attaisnot, ticu. No Tumšajiem ceļas mazāk ļaunuma nekā agrāk, savukārt mēs pēc savas būtības vienkārši nespējam būt ļauni. Bet cilvēki?

—     Kāds cilvēkiem ar to visu sakars?

—      Vistiešākais! Mēs viņus aizsargājam. Pašaizliedzīgi un nemitīgi. Bet kāpēc viņiem neklājas labāk? Viņi taču paši dara Tumsas darbu. Kāpēc? Varbūt mēs esam kaut ko zaudējuši, Anton? Ticību, ar kuru Gaišie magi sūtīja nāvē veselas armijas, bet paši atradās pirmajās rindās? Prasmi ne vien aizsargāt, bet arī iepriecināt? Kāda nozīme stiprām sienām, ja tās ir cietuma sienas? Cilvēki ir aizmirsuši īsteno maģiju, cilvēki netic Tumsas esamībai, bet viņi netic arī Gaismai! Anton, mēs esam kareivji. Jā! Bet armiju mīl vienīgi kara laikā.

—     Tagad ir kara laiks.

—     Bet kurš to zina?

—     Laikam mēs tomēr neesam īsti kareivji, — es sacīju. Atkāpties no iesildītām pozīcijām nekad nav patīkami, taču izejas nebija. — Mēs drīzāk esam huzāri. Tram-pam-pam…

—     Huzāri mācēja pasmaidīt. Bet mēs — vairs tikpat kā nemaz.

—     Nu tad pasaki, kas jādara. — Es pēkšņi sapratu, ka tik brīnišķīgi iesākusies diena strauji, kā mašīna no nogāzes, slīd tumšā un smirdošā gravā, kas piegāzta pilna ar atkritumiem.

—    Pasaki! Tu esi vai tūlīt būsi Dižā Burve. Mūsu kara ģenerālis. Bet es esmu parasts leitnants. Pavēli man, tikai pavēli pareizi. Pasaki, kas jādara?

Es tikai tagad pamanīju, ka iestājies klusums, visi klausās mūsu sarunā. Bet man jau bija vienalga.

—     Pateiksi, ka jāiet uz ielas un jānogalina Tumšie? Es iešu. Es to sevišķi labi neprotu darīt, bet es ļoti, ļoti centīšos! Pateiksi, lai smaidu un vienmēr dāvāju cilvēkiem Labo? Jā, es iešu. Bet kurš gan atbildēs par to Ļaunumu, kuram es pavēršu ceļu? Labais un Ļaunais, Gaisma un Tumsa, jā, mēs skandinām šos vārdus, nobružājot to jēgu, izkarinām kā karogus un atstājam sapūšanai lietū un vējā. Nu tad dod mums kādu citu vārdu! Iedod mums jaunus karogus! Pasaki — kurp jāiet un kas jādara!

Viņai ietrīcējās lūpas. Es atjēdzos, bet bija jau par vēlu.

Svetlana raudāja, ar rokām aizsegusi seju.

Ko gan es daru?

Vai patiešām — mēs esam atradinājušies uzsmaidīt cits citam?

Lai man kaut simtreiz taisnība, bet…

Kāds gan labums no manas taisnības, ja esmu gatavs aizsargāt kaut visu pasauli, bet ne tos, kas atrodas man blakus? Apslāpēju naidu, bet nepieļauju mīlestību?

Es pielēcu kājās, apņēmu Svetlanu ap pleciem, izvedu viņu no viesistabas. Magi stāvēja, novērsuši skatienus. Varbūt viņi līdzīgas scēnas bija redzējuši ne reizi vien. Varbūt viņi visu saprata.

—    Anton. — Tīģerēns uzradās blakus pilnīgi bez skaņas, pastūma, atvēra kādas durvis. Paskatījās manī vienlaikus ar pārmetumu un negaidītu sapratni. Un atstāja mūs divatā.

Kādu brīdi mēs stāvējām nekustīgi, Svetlana, paslēpusi seju man pie pleca, klusi raudāja, bet es gaidīju. Runāt jau bija par vēlu. Jau biju izmuldējis visu, ko vien varēju.

—     Es pamēģināšu.

To gan es nebiju gaidījis. Visu citu: apvainojumu, atbildes izlēcienu, vaimanas, tikai ne to.

Svetlana noņēma plaukstas, atklājot no asarām mitro seju. Papurināja galvu, pasmaidīja.

—     Tev taisnība, Antoška. Pilnīga taisnība. Pagaidām es tikai žēlojos un protestēju. Čīkstu kā bērns, pati neko nesaprazdama. Bet mani iebāž ar degunu mannas putriņā, atļauj pieskarties ugunij un gaida, gaida, kamēr es kļūšu pieaugusi. Acīmredzot tā vajag. Es pamēģināšu, es sagādāšu jaunus karogus.

—     Svēta…

—     Tev taisnība, — viņa noskaldīja. — Bet arī man mazdrusciņ ir taisnība. Protams, es nedrīkstēju sākt gausties citu klātbūtnē. Kā viņi prot, tā izklaidējas. Kā prot, tā cīnās. Mums šodien ir brīvdiena, un nedrīkst to sabojāt pārējiem. Norunāts?

Un es atkal sajutu neredzamo sienu. Neredzamo sienu, kas vienmēr atradīsies starp mani un Geseru, starp mani un augstāko priekšniecību.

To sienu, ko starp mums uzceļ laiks. Šodien es pats ar savām rokām iemūrēju šajā sienā vairākas rindas aukstu kristāla ķieģeļu.

—     Svēta, piedod man, — es nočukstēju. — Piedod.

—     Aizmirsīsim, — viņa ļoti stingri sacīja. — Aizmirsīsim. Kamēr vēl spējam aizmirst.

Mēs beidzot paskatījāmies apkārt.

—     Kabinets? — Svēta ieteicās.

Beicēta ozolkoka grāmatplaukti, sējumi aiz tumšā stikla. Pamatīgs rakstāmgalds, uz tā dators.

—     Jā.

—     Viņa taču dzīvo viena pati?

—     Nezinu. — Es pašūpoju galvu. — Pie mums nav pieņemts iztaujāt.

—     Izskatās, ka viena. Vismaz pašreiz. — Svetlana izvilka lakatiņu, sāka slaucīt asaras. — Viņai ir laba māja. Ejam, visi ir izsisti no sliedēm.

Es pašūpoju galvu:

—     Viņi droši vien ir sajutuši, ka mēs nelamājamies.

—     Nē, viņi to nevarēja. Nav iespējams izlauzties cauri, te katru istabu norobežo barjeras.

Paskatījos cauri mijkrēslim un pamanīju sienās ieslēpto spīguļošanu.

—     Tagad redzu. Tu ar katru dienu kļūsti spēcīgāka.

Svetlana pasmaidīja, mazliet saspringti, taču ar lepnumu.

Sacīja:

—      Dīvaini. Kāpēc jāuzslien barjeras, ja dzīvo viens?

—     Bet kāpēc tās jāslien, ja tu neesi viens? — es jautāju. Pusbalsī, lai nevajadzētu atbildēt. Un Svetlana arī neatbildēja.

Mēs izgājām no kabineta un devāmies uz viesistabu.

Tur bija ja ne gluži kapsētas gaisotne, tad kaut kas ļoti līdzīgs.

Vai nu Semjons, vai Iļja bija pacentušies — istaba bija pilna ar miklumu, kas dvašoja pēc purva. Ignats, apkampis Ļenu, grūtsirdīgi vēroja apkārtējos. Viņš deva priekšroku jautrībai visās tās izpausmēs, jebkurš strīds vai saspīlējums viņam bija kā naža trieciens sirdī. Kāršu spēlmaņi klusēdami vēroja vienu vienīgi kārti, kas gulēja uz galda, pakļaudamās viņu skatieniem, kārts trīcēja, raustījās, mainīja zīmējumu un nozīmi. Juļa bija piepūtusies un par kaut ko klusiņām iztaujāja Olgu.

—     Ieliesiet iedzert? — pajautāja Svēta, turēdama mani aiz rokas. — Vai tad nezināt, ka labākās zāles histēriķēm ir piecdesmit gramu konjaka?

Tīģerēns, kas ar nelaimīgu seju bija stāvējusi pie loga, steigšus devās pie bāra. Vai tad viņa būtu mūsu strīdu ierakstījusi savā rēķinā?

Mēs ar Svētu paņēmām pa konjaka glāzītei, demonstratīvi saskandinājām un saskūpstījāmies. Es uzķēru Olgas skatienu: nevis iepriecinātu, nevis skumju, bet ieinteresētu. Un mazlietiņ greizsirdīgu. Turklāt šī greizsirdība nekādā gadījumā nebija saistīta ar skūpstu.

Man piepeši kļuva nelāgi.

Itin kā es būtu izkļuvis no labirinta, pa kuru klīdis ilgas dienas un mēnešus. Izkļuvis, lai ieraudzītu ieeju nākamajās katakombās.

2.    NODAĻA

Tikai pēc pāris stundām man izdevās parunāties ar Olgu divatā. Jautrība, lai cik uzspēlēta arī tā likās Svetlanai, jau bija pārvietojusies uz pagalmu. Semjons saimniekoja pie restī- tēm, izsniedzot visiem šašlikus, kuri cepās tādā ātrumā, kas neapstrīdami liecināja par maģijas izmantošanu. Turpat blakus ēnā bija noliktas divas kastes ar sausā vīna pudelēm.

Olga par kaut ko draudzīgi tērzēja ar Iļju, abiem rokās bija pa šašliku iesmam un vīna glāzei. Bija žēl pārtraukt tādu idilli, taču…

—     Oļa, mums jāparunā, — es teicu, pienācis klāt. Svetlana bija iegrimusi strīdā ar Tīģerēnu — meitenes, neizprotamās sieviešu loģikas mudinātas, pēkšņi pārstāja apspriest karsto laiku un sāka dedzīgi pārrunāt Sardzes tradicionālo Jaungada karnevālu. Pats piemērotākais brīdis.

—     Atvaino, Iļja. — Burve noplātīja rokas. — Mēs par to vēl parunāsim, labi? Mani ļoti interesē tavi uzskati par Savienības sabrukšanas iemesliem. Kaut arī tev nav taisnība.

Mags triumfējoši pasmaidīja un aizgāja.

—     Jautā, Anton, — tajā pašā tonī Olga turpināja.

—     Tu zini, ko es jautāšu?

—     Noskāršu.

Es atskatījos. Blakus neviena nebija. Vēl turpinājās tas neilgais vasarnīcu pikniku mirklis, kad gribas ēst, gribas dzert un vēl nav smaguma nedz galvā, nedz vēderā.

—     Kas sagaida Svetlanu?

—     Nākotni grūti nolasīt. Turklāt dižu magu un burvju nākotne…

—                    Neizvairies, partnere. — Es ieskatījos viņai acīs.

—    Nevajag. Mēs tomēr bijām kopā, ko? Strādājām pārī? Vēl toreiz, kad tu biji sodīta un tev bija atņemts viss, pat šis ķermenis. Turklāt taisnīgi sodīta.

Olga nobālēja.

—     Ko tu zini par manu vainu?

—    Visu.

—     No kurienes?

—     Es strādāju ar dažādu informāciju.

—    Tev nav attiecīgās piekļuves atļaujas. Viss ar mani notikušais nekad nav ticis saglabāts elektroniskajos arhīvos.

—     Netiešā informācija, Oļa. Esi redzējusi apļus ūdenī? Akmens jau sen guļ dibenā, ieaudzis dūņās, bet apļi joprojām vēl izplatīsies. Grauzis krastus, turpinās nest netīrumus un putas, apgāzt laivas, ja akmens bijis liels. Bet šis bija ļoti liels akmens. Uzskati, ka esmu ilgi stāvējis krastā, Oļa. Stāvējis un skatījies viļņos, kas grauž krastu.

—    Tu blefo.

—                 Nē. Olga, kas notiks ar Svētu? Kāds apmācības posms? Burve lūkojās manī, aizmirsusi par atdzisušo šašliku un

pustukšo vīna glāzi. Un es devu viņai vēl vienu triecienu:

—     Tu taču šim posmam esi izgājusi cauri?

—      Jā. — Likās, ka viņa pārstājusi spēlēt klusēšanu.

—    Izgāju. Bet mani gatavoja daudz lēnākā tempā.

—     Bet kāpēc tāda steiga ar Svētu?

—     Neviens nebija paredzējis, ka šajā gadsimtā piedzims vēl viena Dižā Burve. Geseram nācās improvizēt, strauji visu pārkārtot.

—     Tāpēc arī tev atdeva atpakaļ iepriekšējo izskatu? Ne tikai labā darba dēļ?

—     Tu taču pats visu zini! — Olgas acis nelāgi iezibējās.

—    Kāpēc tu mani spīdzini?

—     Tu kontrolē viņas sagatavošanu? Izmantodama savu pieredzi?

—     Jā. Esi apmierināts?

—      Olga, mēs taču esam vienā barikāžu pusē, — es nočukstēju.

—     Tad nebaksti līdzgaitniekus ar elkoņiem!

—     Olga, bet kāds tam visam ir mērķis? Ko tu nevarēji izdarīt? Kas jāizdara Svētai?

—     Tu! — viņa patiešām samulsa. — Anton, tu blefoji!

Es klusēju.

—     Tu neko nezini! Apļi ūdenī, tu nezini, kurp jāskatās, lai tos ieraudzītu!

—      Pieņemsim. Bet galveno es taču uzminēju?

Olga skatījās uz mani, kodīdama lūpas. Pēc tam pašūpoja galvu. — Uzminēji. Tiešs jautājums, tieša atbilde. Bet es neko nepaskaidrošu. Tev nav jāzina. Tas uz tevi neattiecas.

—     Tu maldies.

—     Neviens no mums nevēl Svētai neko sliktu, — skarbi sacīja Olga. — Skaidrs?

—     Mēs nemaz neprotam turēt prātā ļaunu. Tikai mūsu Labais palaikam diez ko neatšķiras no Ļaunā.

—     Anton, beigsim šo sarunu. Man nav tiesību tev atbildēt. Un nevajag sabojāt citiem šo negaidīto atpūtu.

—     Cik negaidīta tā ir? — es viltīgi pajautāju. — Olga?

Viņa jau bija savaldījusies, un viņas seja palika neizdibināma. Pārāk neizdibināma tādam jautājumam.

—     Tu jau tāpat esi uzzinājis pārāk daudz. — Viņas balss bija atguvusi iepriekšējo valdonīgumu.

—     Oļa, mēs vēl nekad neesam aizsūtīti atvaļinājumā visi reizē. Pat uz diennakti. Kāpēc Gesers izdzina Gaišos no pilsētas?

—     Visus ne.

—     Poļina Andrejevna un Andrejs neskaitās. Tu ļoti labi zini, ka viņi ir kabineta darbinieki. Maskavā pašreiz nav neviena sargātāja!

—     Tumšie arī pieklusuši.

—     Nu un kas?

—     Anton, pietiks.

Es sapratu, ka vairs no viņas neizspiedīšu ne vārda. Pamāju:

—     Labi, Oļa. Pirms pusgada mēs abi bijām vienādā situācijā, kaut arī gadījuma pēc. Pašreiz, kā rādās, ne. Atvaino. Nav manas problēmas, nav mana kompetence.

Olga pamāja. Tas bija tik negaidīti, ka es nenoticēju savām acīm.

—      Beidzot tu esi sapratis.

Viņa ņirgājas? Vai arī no tiesas noticējusi, ka es nekur negrasos iejaukties?

—     Es vispār esmu ļoti apķērīgs, — es sacīju. Paskatījos uz Svetlanu: viņa par kaut ko jautri tērzēja ar Toļiku.

—     Tu uz mani nedusmojies? — Olga vaicāja.

Pieskāries viņas rokai, es pasmaidīju un devos uz māju.

Gribējās kaut ko darīt. Tik spēcīgi, it kā es būtu džins, kurš ticis ārā no pudeles pēc tūkstoš gadu ieslodzījuma. Jebko: celt pilis, nopostīt pilsētas, programmēt beisikā vai izšūt krustdū- rieniem.

Es atvēru durvis, tām nepieskardamies: pagrūdu caur mijkrēsli. Nezinu, kāpēc. Ar mani kaut kas tāds notiek reti — lāgiem, ja pārmēru esmu iedzēris, lāgiem, ja esmu spēcīgi saniknots. Pirmais iemesls šoreiz nederēja.

Viesistabā neviena nebija. Patiešām, kāpēc gan jāsēž telpās, ja pagalmā ir karsts šašliks, vēss vīns un gana daudz atpūtas krēslu koku paēnā.

Iekritu krēslā. Paķēru no galdiņa savējo — vai Svētas — glāzīti, ielēju konjaku. Izdzēru vienā rāvienā, gluži kā lētu šņabi, nevis piecpadsmitgadīgu konjaku. Ielēju vēl.

Šajā brīdī ienāca Tīģerēns.

—     Tu neiebilsti? — es pajautāju.

—     Protams, nē. — Burve apsēdās blakus. — Anton, tu esi sarūgtināts?

—     Nepievērs uzmanību.

—      Jūs sastrīdējāties ar Svētu?

Es pašūpoju galvu.

—     Tas nav galvenais.

—     Anton, es kaut ko esmu izdarījusi nepareizi? Mūsējiem nepatīk?

Es blenzu viņā ar neviltotu izbrīnu.

—     Tīģerēn, liecies mierā! Viss ir brīnišķīgi. Visiem patīk.

—     Bet tev?

Nekad iepriekš nebiju ievērojis viņā tādu svārstīšanos. Patīk — nepatīk, viesiem tik un tā neizdabāsi.

—     Svetlanu turpina gatavot, — es sacīju.

—      Kam gatavot? — meitenes seja viegli apmācās.

—      Nezinu. Kaut kam tādam, ko nespēja izdarīt Olga. Kaut kam ļoti bīstamam un ļoti svarīgam vienlaikus.

—     Tas ir labi. — Viņa pastiepās pēc glāzes. Pati ielēja, pielika pie lūpām konjaku.

—      Labi?

—     Nu, protams. Tas, ka gatavo, virza. — Tīģerēns ar skatienu kaut ko pameklēja, pēc tam, saraukusi uzacis, paskatījās uz muzikālo centru, kas bija novietots pie sienas. — Pults vienmēr kaut kur pazūd.

Centrs atdzīvojās, iedegās uguntiņas. Sāka spēlēt mūzika: Queen — Kind ofMagic. Es novērtēju žesta dabiskumu. Rīkoties ar elektroniskajām shēmām iztālēm — tas nav tik viegli, kā ar skatienu sienā izurbt caurumu vai trenkāt odus ar lodveida zibeņiem.

—     Cik ilgi tu gatavojies darbam Sardzē? — es jautāju.

—     No kāda septiņu gadu vecuma. Kad man bija sešpadsmit, jau piedalījos operācijās.

—     Deviņi gadi! Bet tev bija vieglāk, tev maģija ir dabas dota. No Svetlanas grasās izcept Dižo Burvi pusgada vai gada laikā!

—     Grūti, — piekrita meitene. — Tu domā, ka šefam nav taisnība?

Es paraustīju plecus. Teikt, ka šefam nav taisnība, būtu tikpat stulbi, kā noliegt faktu, ka saule uzlec austrumos. Viņš simtiem gadu, ko simtiem — tūkstošiem gadu ir mācījies nekļūdīties. Gesers spēj rīkoties skarbi vai pat nežēlīgi. Viņš spēj provocēt Tumšos un nolikt pa sitienam Gaišos. Viņš spēj visu. Vien kļūdīties viņš nespēj.

—      Man šķiet, ka viņš pārvērtē Svētas spējas.

—     Nieki! Šefs vienmēr visu paredz.

—     Visu. Es zinu. Viņš ļoti labi prot spēlēt veco spēlīti.

—      Un Svētai viņš vēl tikai labu, — burve stūrgalvīgi piemetināja. — Saproti? Varbūt vienīgi pēc sava prāta. Tu rīkotos citādi, un arī es, un Semjons, un Olga. Jebkurš no mums darītu visu citādi. Bet Sardzi vada viņš. Un viņam ir visas tiesības tā darīt.

—     Viņam viss redzamāks? — es indīgi noprasīju.

—     Jā.’

—     Un kā ar brīvību? — es atkal piepildīju glāzi. Šķiet, tas bija lieki, galvā jau dunēja. — Ar brīvību?

—     Tu runā kā Tumšie, — iespurdzās meitene.

—     Man labāk patīk uzskatīt, ka tieši viņi runā tāpat kā es.

—     Anton, viss taču ir vienkārši. — Tīģerēns noliecās pie manis, ieskatījās acīs. Viņa smaržoja pēc konjaka un vēl tikko jaušami pēc ziediem, diez vai tās bija smaržas: vilkačiem kosmētika nepatīk. — Tu viņu mīli.

—      Mīlu. Kādam tas ir jaunums?

—      Tu zini, ka drīzumā viņa kļūs krietni spēcīgāka par

tevi.

—     Ja vien jau nav kļuvusi. — Es to neteicu, bet atcerējos, kā Svēta sajuta maģiskos ekrānus sienās.

—      Kļūs neizmērojami spēcīgāka. Jūsu spēkus nevarēs salīdzināt. Viņas problēmas tev būs neizprotamas un pat svešas. Paliekot viņai blakus, tu jutīsies kā neveikls piedēklis, žigolo, sāksi meklēt glābiņu pagātnē.

—      Jā. — Es pamāju un izbrīnīts atklāju, ka glāzīte jau tukša. Pielēju atkal, saimnieces vērīgā skatiena pavadīts.

—    Tātad nepalikšu blakus. Tas man nav vajadzīgs.

—     Citas iespējas nav.

Nebiju domājis, ka viņa spēj būt tik nesaudzīga. Nebiju gaidījis, ka viņa nervozi pārdzīvos, vai visiem tīkams cienasts un uzņemšana, bet arī tik skarbu patiesību no viņas nebiju gaidījis.

—     Zinu.

—      Ja tu zini, Anton, — tādā gadījumā tavam sašutumam, ka šefs tik neatlaidīgi velk Svētu augšup, ir tikai viens iemesls.

—     Mans laiks tuvojas beigām, — es sacīju. — Kā smiltis caur pirkstiem, kā lietus no debesīm.

—     Tavs laiks? Jūsējais, Anton.

—     Tas nekad nav bijis mūsējais, nekad.

—      Kāpēc?

Bet patiešām, kāpēc? Es paraustīju plecus.

—      Zini, nebrīvē dažiem zvēriem nekad nav pēcnācēju.

—     Atkal! — meitene sašuta. — Kāda vēl nebrīve? Tev būtu jāpriecājas viņas dēļ. Svetlana kļūs par Gaišo lepnumu. Tu pirmais viņu atradi, tieši tu spēji viņu izglābt!

—     Un kāpēc? Kārtējai cīņai ar Tumšajiem? Nevajadzīgai cīņai?

—     Anton, tu tomēr tagad runā kā Tumšais. Tu taču viņu mīli! Nu tad nepieprasi un neko negaidi pretī. Tāds ir Gaismas ceļš!

—    Tur, kur sākas mīlestība, Tumsa un Gaisma vairs nepastāv.

Meitene sašutumā apklusa. Skumji pašūpoja galvu. Negribīgi sacīja:

—     Nu tad vismaz apsoli…

—      Skatoties, ko.

—     Ka būsi saprātīgs. Uzticēsies vecākajiem biedriem.

—     Apsolu tikai pa pusei.

Tīģerēns nopūtās. Negribīgi teica:

—     Klausies, Anton, tu laikam domā, ka es tevi nemaz, nemaz nesaprotu. Tā nav. Es arī savulaik negribēju kļūt par magu- vilkaci. Man bija dziednieces spējas, turklāt diezgan labas.

—     Patiešām? — es izbrīnīts viņā paskatījos. — Nekad nebūtu domājis.

—     Bija, bija, — apstiprināja meitene. — Bet kad bija jāizvēlas, kādus spēkus turpmāk attīstīt, mani pasauca šefs. Sēdējām, dzērām tēju, ēdām kūkas. Runājāmies, ļoti nopietni, kā pieaugušie, kaut arī es biju pavisam maza meitenīte, jaunāka par Juļu. Par to, kas vajadzīgs Gaismai, kas vajadzīgs Sardzei, ko es varu sasniegt. Un nolēmām, ka tālāk jāattīsta kaujas transformācijas spējas, kaut arī tādējādi jāzaudē pārējais. Man sākumā diez ko nepatika. Zini, cik sāpīga ir pārvēršanās?

—     Tīģerī?

—     Nē, tīģerī nav grūti, grūtāk ir atpakaļ. Bet es pacietu. Tāpēc, ka ticēju šefam, tāpēc, ka sapratu — tas ir pareizi.

—      Bet tagad?

—     Tagad es esmu laimīga, — dedzīgi atbildēja meitene.

—    Kad iedomājos, ko būtu zaudējusi, ar ko būtu nodarbojusies. Zālītes, zintis, ķēpāšanās ar izkropļotiem psiholau- kiem, melno vērpešu un lāstu noņemšana…

—      Asinis, sāpes, bailes, nāve, — es viņai piebalsoju.

—    Cīņa divos vai trijos realitātes slāņos vienlaicīgi. Izvairīties no uguns, sarīties asiņu, izspraukties caur uguni un ūdeni.

—     Tāds ir karš.

—     Jā, droši vien. Bet kāpēc tieši tev jāatrodas pirmajās rindās?

—      Nu, bet kādam tas jādara? Un, galu galā, tad man nebūtu šādas mājas. — Tīģerēns apvilka ar roku apli. — Pats zini, ar dziedniecību daudz nenopelnīsi. Un, ja dziedināsi no visa spēka, kāds sāks nogalināt bez apstājas.

—     Te ir labi, — es piekritu. — Bet vai bieži tu šeit esi?

—     Kā sanāk.

—     Noprotu, ka ne pārāk. Tu uzņemies vienu dežūru pēc otras, lien pašā peklē.

—     Tas ir mans ceļš.

Es pamāju. Patiešām, ko es viņai piesienos. Teicu:

—     Jā, tev taisnība. Droši vien esmu noguris. Tāpēc ari gvelžu visādus niekus.

Tīģerēns aizdomīgi manī paskatījās, acīmredzot izbrīnīta, ka es tik ātri kapitulēju.

—                   Es gribu pasēdēt ar glāzīti rokā, — es piemetināju.

—    Tā kārtīgi vienatnē piedzerties, aizmigt zem galda, pamosties ar sāpošu galvu. Tad uzreiz paliks vieglāk.

—     Dari tā, — piesardzīgi sacīja burve. — Kāpēc gan tad mēs šeit atbraucām? Bārs ir vaļā, izvēlies, ko gribi. Vai ejam pie pārējiem. Vai varbūt man ar tevi pasēdēt kompānijas pēc?

—     Nē, es labāk vienatnē, — es teicu, ar plaukstu uzsitis pa vēderaino pudeli. — Tā pavisam nekrietni, bez uzkodām un kompānijas. Kad iesiet peldēties, ienāc. Varbūt es vēl spēšu pārvietoties.

—     Sarunāts.

Viņa pasmaidīja un izgāja no istabas. Es paliku viens, protams, ja par kompāniju neuzskata armēņu konjaka pudeli — dažreiz man gribētos tam ticēt.

Ļoti jauka meitene. Viņi visi ir ļoti jauki un brīnišķīgi — mani Sardzes draugi un biedri. Es pašreiz cauri mūzikai dzirdu viņu balsis, un man ir patīkami. Ar dažiem man ir diezgan tuvas attiecības, ar citiem — mazāk tuvas. Taču šeit man nav un nebūs ienaidnieku. Mēs ejam un iesim kopā, zaudējot viens otru tikai viena iemesla dēļ.

Bet kāpēc gan tādā gadījumā man nepatīk notiekošais? Tikai man vienam — gan Olga, gan Tīģerēns uzskata šefa rīcību par pareizu, un arī pārējie, ja viņiem tieši pajautās, piekritīs.

Es patiešām esmu zaudējis objektivitāti?

Droši vien.

Iemalkoju konjaku un paskatījos caur mijkrēsli, mēģinādams saskatīt svešo, nesaprātīgo dzīvības formu blāvās uguntiņas.

Viesistabā atradu trīs odus, divas mušas un pašā stūrī, zem griestiem, zirneklīti.

Pakustinājis pirkstus, es izveidoju niecīgu, divus milimetrus diametrā, uguns lodīti. Nomērķēju uz zirnekli — iesildoties labāk izvēlēties nekustīgu mērķi — un aizsūtīju ugunslodīti ceļā.

Manā uzvedībā nebija nekā amorāla. Mēs neesam budisti, vismaz vairums Krievijas Citādo tādi nav. Mēs ēdam gaļu, mēs sitam mušas un odus, mēs indējam tarakānus; ja slinkums katru mēnesi apgūt jaunas aizraidošās burvestības, kukaiņi ātri vien izstrādā imunitāti pret maģiju.

Nekā amorāla. Tas gluži vienkārši ir smieklīgi, populārais jociņš — “ar ugunslodi pret odu”. Tā ir mīļākā nodarbošanās visu vecumu bērneļiem, kuri tiek apmācīti Sardzes kursos. Es domāju, ka arī Tumšie izklaidējas gluži tāpat, tikai viņi gan nesaredz nekādu atšķirību starp mušu un zvirbuli, odu un suni.

Zirnekli es sadedzināju uzreiz. Pusmiegainie odi arī nekādas problēmas nesagādāja.

Katru uzvaru es atzīmēju ar konjaka glāzīti, iepriekš saskandinādams ar pakalpīgo pudeli. Pēc tam sāku bliezt pa mušām, bet vai nu asinīs bija pārāk daudz alkohola, vai arī mušas ugunīgā punkta tuvošanos sajuta daudz labāk. Pirmajai mušai iztērēju veselus četrus lādiņus, pirmās trīs reizes nopūdelēju, bet vismaz paspēju laikus izkliedēt lādiņa enerģiju. Otro notriecu tikai ar sesto ugunslodi, izdedzinot divus caurumus stiklotajā vitrīnā pie sienas.

—    Cik nelāgi. — Es nožēloju izdarīto, izdzerdams pēdējo konjaku. Piecēlos — istaba salīgojās. Piegāju pie vitrīnas, kurā uz melna samta pamata bija piestiprināti zobeni. Pavirši apskatot — piecpadsmitais vai sešpadsmitais gadsimts, Vācija. Vitrīnas apgaismojums bija izslēgts, un es neriskēju noteikt precīzāk zobenu vecumu. Stiklā atradu divas mazu caurumiņu piltuvītes, taču paši zobeni nebija aizķerti.

Kādu laiku es prātoju, kā lai izlabo nodarījumu, un neko labāku neizdomāju, kā vien atdabūt atpakaļ vietā iztvaicēto un pa visu istabu izkaisīto stiklu. Tas man prasīja krietni vairāk spēka, nekā tad, ja es būtu sašķaidījis pilnīgi visu stiklu un to uzbūris no jauna.

Pēc tam es pievērsos bāram. Nezin kāpēc konjaku es vairs negribēju. Turpretim meksikāņu kafijas liķieris man šķita veiksmīgs kompromiss starp vēlēšanos piedzerties un ieceri uzmundrināties. Kafija un spirts — viss vienā iepakojumā.

Es pagriezos un ieraudzīju, ka manā krēslā sēž Semjons.

—    Visi aizgāja uz ezeru, — mags paziņoja.

—    Tūlīt, — es apsolīju, iedams uz krēsla pusi. — Tūlīt pat, acumirklīti.

—     Noliec pudeli, — Semjons ieteica.

—     Kāpēc? — es painteresējos. Tomēr pudeli noliku.

Semjons cieši ieskatījās man acīs. Barjeras nenostrādāja,

un ieplānoto cūcību es pamanīju pārāk vēlu. Pamēģināju novērst skatienu, bet nespēju.

—      Maita, — es izdvesu, saliekdamies deviņos līkumos.

—     Pa gaiteni un pēc tam pa labi! — Semjons uzsauca man nopakaļ. Viņa skatiens joprojām urbās man mugurā, vijās nopakaļ kā neredzams pavediens.

Es paspēju aizskriet līdz tualetei. Pēc kādām trim minūtēm ieradās ari mans mocītājs.

—      Ir labāk?

—     Jā, — es atbildēju, smagi elsdams. Uzslējos stāvus, iebāzu galvu izlietnē. Semjons klusēdams pagrieza krānu, paklapēja pa muguru:

—     Atslābinies. Sākām gan ar tautas līdzekļiem, taču…

Ķermenim cauri izskrēja karsts vilnis. Es iestenējos, taču

vairs neprotestēju. Apdullums sen bija pārgājis, tagad no manis tika dzīts ārā pēdējais reibums.

—     Ko tu dari? — es tik vien kā noprasīju.

—      Palīdzu tavām aknām. Padzer ūdentiņu, būs vieglāk.

Patiešām palīdzēja.

Pēc piecām minūtēm es izgāju no tualetes pats ar savām kājām, nosvīdis, slapjš, ar sarkanu seju, taču pilnīgi skaidrā. Un pat sāku uzstāt uz savām tiesībām.

—      Kāpēc tu iejaucies? Gribēju piedzerties un piedzēros.

—                    Jaunatne. — Semjons pārmetoši pašūpoja galvu.

—    Viņš gribējis piedzerties! Kurš gan piedzeras ar konjaku? Turklāt vēl pēc vīna, turklāt vēl tādā ātrumā, puslitrs pusstundas laikā. Mēs ar Sašku Kuprinu gan vienreiz nolēmām piedzerties…

—     Ar kādu Sašku?

—     Nu, ar to pašu, rakstnieku. Tikai tad vēl viņš nerakstīja. Un piedzērāmies arī, tikai cilvēciski, kulturāli, pamatīgi, ar dejām uz galdiem, šaušanu griestos un izvirtību.

—     Vai tad viņš bija Citādais?

—     Saška? Nē, bet labs cilvēks. Ceturtdaļu izdzērām, bet ģimnāzistes apdzirdījām ar šampanieti.

Es smagi iekritu dīvānā. Noriju siekalas, paskatījos uz tukšo pudeli — atkal uzmācās nelabums.

—     Un jūs no ceturtdaļas piedzērāties?

—      Ceturtdaļa spaiņa, kā lai nepiedzeras? — Semjons izbrīnījās. — Anton, piedzerties drīkst. Ja ļoti vajadzīgs. Tikai jāpiedzeras ir ar šņabi. Konjaks, vīns — tas viss ir sirdij.

—     Bet šņabis kam?

—     Dvēselei. Ja nu pavisam stipri sāp.

Viņš lūkojās manī ar vieglu pārmetumu, sīka auguma, jocīgs mags ar viltīgu seju, ar savām smieklīgajām atmiņām par dižiem cilvēkiem un varenām kaujām.

—     Man nebija taisnība, — es atzinos. — Paldies, ka palīdzēji.

—     Nieki, vecais. Tavu vārdabrāli es reiz atskaidroju trīs reizes vienā vakarā. Nu, tur vajadzēja dzert un nenoreibt, tā vajadzēja.

—    Vārdabrāli? Čehovu? — es biju pārsteigts.

—      Nu ko tu. Tas bija cits Antons, mūsējais. Viņš gāja bojā Tālajos Austrumos, kad samuraji… — Semjons atmeta ar roku un apklusa. Pēc tam gandrīz vai maigi sacīja: — Nesteidzies. Vakarā visu izdarīsim kā pieklājas. Bet tagad jāpanāk pārējie. Ejam, Anton.

Es paklausīgi izgāju no mājas nopakaļ Semjonam. Un ieraudzīju Svētu. Viņa sēdēja atpūtas krēslā, jau pārģērbusies peldkostīmā, raibos svārkos — vai ap gurniem aptinusi auduma gabalu.

—    Viss kārtībā? — viņa pajautāja ar vieglu izbrīnu balsī.

—     Pilnīgi. Kaut kā šašliks negāja labumā.

Svetlana cieši skatījās manī. Taču acīmredzot nekas neliecināja par manu pēkšņo piedzeršanos, ja nu vienīgi tumšā sejas krāsa un mitrie mati.

—    Tev jāpārbauda aizkuņģa dziedzeris.

—     Viss ir kārtībā, — ātri sacīja Semjons. — Vari man ticēt, es arī esmu nodarbojies ar ārstēšanu. Karstums, skābs vīns, trekns šašliks — lūk, tam visam cēlonis. Viņam tagad derētu nopeldēties, bet vakarā vēsumā mēs iztukšosim kādu pudelīti. Tā arī visa ārstēšana.

Svēta piecēlās, pienāca klāt, līdzjūtīgi ieskatījās man

acīs.

—     Varbūt pasēdēsim tepat? Es uzvārīšu stipru tēju.

Jā, droši vien. Būtu labi. Tā vienkārši sēdēt. Divatā. Dzert tēju. Runāt vai klusēt. Tas viss taču nav svarīgi. Šad tad paskatīties uz viņu vai neskatīties vispār. Dzirdēt viņas elpu — vai aizbāzt ausis. Tikai zināt, ka mēs esam kopā, blakus. Mēs, divatā, nevis draudzīgais Nakts Sardzes kolektīvs. Un kopā tāpēc, ka mēs to gribam, nevis izpildot programmu, ko izplānojis Geser s.

Vai patiešām es vairs neprotu pasmaidīt?

Es pašūpoju galvu. Un uzklāju sejai gļēvulīgu, ietiepīgu smaidu.

—     Ejam. Es vēl neesmu nopelniem bagāts maģisko kauju veterāns. Ejam, Svēta.

Semjons jau bija aizgājis tālāk, bet es nezin kāpēc jutu, ka viņš piemiedz ar aci. Atzinīgi.

Nakts vēsumu neatnesa, taču paglāba no svelmes. Jau apmēram sešos vai septiņos kompānija sadalījās mazākos pulciņos. Pie ezera palika nenogurdināmais Ignats ar Ļenu un, lai cik nebūtu dīvaini, Olga. Tīģerēns ar Juļu aizgāja paklaiņot pa mežu. Pārējie izklīda pa māju un tās apkaimi.

Mēs ar Semjonu okupējām lielu lodžiju otrajā stāvā. Šeit bija ērti, vairāk pūta vējelis un stāvēja pītas mēbeles — karstumā pilnīgi nenovērtējamas.

—       Pirmais numurs, — sacīja Semjons, izvilkdams šņabja pudeli no polietilēna maisiņa ar jogurta Danone Kids reklāmu. — Smirnovka.

—     Iesaki? — es ar šaubām pajautāju. Es neuzskatīju sevi par degvīna speciālistu.

—     Es to dzeru jau otro gadsimtu. Agrāk tas bija daudz sliktāks, vari man ticēt.

Pēc tam uzradās divas lielas slīpēta stikla tējas glāzes, div- litrīga stikla burka, kurā zem aizvalcēta vāciņa gaidīja mazi gurķīši, prāvs maisiņš ar skābētiem kāpostiem.

—     Bet ko uzdzersim? — es pajautāju.

—                  Šņabim neuzdzer, puikiņ, — Semjons pašūpoja galvu.

—    Surogātam uzdzer.

—     Mūžu dzīvo…

—     Iemācīsies agrāk. Un par šņabi neuztraucies, Černo- golovkas ciems ietilpst manis kontrolētajā teritorijā. Tur rūpnīcā strādā kāds burvis, sīks, ne īpaši riebīgs. Viņš tad arī man piegādā pareizo produktu.

—     Ar sīkumiem krāmējies, — es riskēju piezīmēt.

—     Nekrāmējos. Es viņam maksāju naudu. Viss godīgi, tās ir mūsu personiskās attiecības, nevis Sardžu lietas.

Semjons ar veiklu kustību atskrūvēja pudeles korķīti, salēja pa pusglāzei. Soma visu dienu bija stāvējusi verandā, bet degvīns bija palicis vēss.

—     Uz veselību? — es piedāvāju.

—     Vēl par agru. Par mums.

Dienā viņš mani apskaidroja patiešām teicami, droši vien ne tikai iztīrīja asinis no alkohola, bet arī no visiem metabolisma blakusproduktiem. Es nenodrebēdams izdzēru pusglāzi un pārsteigts atklāju, ka šņabis var būt patīkams ne tikai ziemas salā, bet arī vasarā karstas dienas novakarē.

—     Nu, lūk. — Semjons apmierināti nokrekstējās, iekārtojās ērtāk. — Vajadzētu Tīģerēnam likt noprast, ka šeit nebūtu par ļaunu nolikt kādu šūpuļkrēslu.

Viņš izvilka savu drausmīgo “Javu”, aizsmēķēja. Ievērojis manu neapmierināto skatienu, paziņoja:

—     Tik un tā smēķēšu. Es esmu savas valsts patriots.

—     Bet es esmu savas veselības patriots, — es noburkšķēju.

Semjons pasmīnēja.

—     Redz, vienreiz mani uzaicināja ciemos pazīstams ārzemnieks, — viņš iesāka.

—     Un cik sen tas bija? — es pajautāju, neviļus pieskaņodamies viņa stilam.

—     Ne pārāk, pagājušogad. Bet uzaicināja tāpēc, lai iemācītos dzert pa krievu modei. Viņš dzīvoja “Pentā”. Paķēru līdzi vienu gadījuma draudzenīti un viņas brāli, kurš tikko bija atgriezies no zonas un kuram nebija, kur palikt, un mēs gājām.

Es iedomājos šo kompāniju un pašūpoju galvu.

—     Un jūs ielaida?

—     Jā.

—     Liki lietā maģiju?

—     Nē, mans aizrobežu draugs lika lietā naudu. Šņabi un uzkodas viņš bija sagādājis pietiekami, mēs sākām dzert trīsdesmitajā aprīlī un beidzām otrajā maijā. Istabenes iekšā nelaidām, televizoru neizslēdzām.

Skatīdamies uz Semjonu saburzītā rūtainā vietējā ražojuma kreklā, nodilušos turku džinsos un nomītās čehu sandalēs, mierīgi varēja viņu iztēloties dzeram izlejamo alu no trīslitru burkas. Bet, lūk, iedomāties viņu “Pentā” bija diezgan pagrūti.

—     Nenormālie, — es izjusti noteicu.

—     Nē, kāpēc gan? Biedram ļoti iepatikās. Viņš teica, ka esot sapratis īstas krievu dzeršanas būtību.

—     Un kāda tā ir?

—    Tas ir tā: tu no rīta pamosties, bet apkārt viss ir pelēks. Pelēkas debesis, pelēka saule, pelēka pilsēta, pelēki cilvēki, pelēkas domas. Un vienīgā izeja — atkal iedzert. Tad atgriežas krāsas.

—     Interesants ārzemnieks.

—     Kāda runa!

Semjons atkal ielēja, šoreiz mazliet mazāk. Padomāja un pēkšņi piepildīja glāzes līdz malām.

—      Iedzersim, vecais. Iedzersim par to, lai mums nevajadzētu dzert tāpēc, lai ieraudzītu debesis gaišzilas, sauli — dzeltenu, bet pilsētu — krāsainu. Iedzersim par to. Mēs ar tevi staigājam pa mijkrēsli un zinām, ka pasaule no kreisās puses nav tāda, kāda tā šķiet pārējiem. Bet droši vien ir taču vēl arī kāda cita otrā puse. Par spilgtām krāsām!

Galīgi apstulbis, es izdzēru pusglāzi.

—      Nerausties, puikiņ, — nemainot toni, sacīja Semjons.

Es izdzēru pārējo. Uzkodu sauju gurkstošu saldskābu kāpostu. Pajautāju:

—     Semjon, kāpēc tu tā uzvedies? Kam tev šī epatāža, šis imidžs?

—     Pārāk gudri vārdi, nesaprotu.

—     Un tomēr?

—     Antoška, tā ir vieglāk. Katrs sevi sargā kā māk. Es — tādā veidā.

—     Semjon, ko man darīt? — es pajautāju. Bez visādiem paskaidrojumiem.

—     Dari to, kas tev jādara.

—     Bet ja es nevēlos darīt to, kas man jādara? Ja mūsu gaišā jo gaišā patiesība, mūsu godīgais Sardzes goda vārds un izcilie labie nodomi man jau ir līdz kaklam?

—     Anton, tev jāsaprot viena lieta. — Maga zobos no- kraukšķēja gurķītis. — Tev sen jau bija laiks saprast, bet tu esi aizsēdējies pie saviem dzelžiem. Mūsu patiesība, lai ari cik tā būtu liela un Gaiša, sastāv no daudzām mazām patiesībām. Un lai Gesers būtu nezin cik gudrs, un pieredze viņam tāda, ka, nedod, Dievs, sapņos ieraudzīt. Bet piedevām viņam vēl ir maģiski apārstēts hemoroīds, edipa komplekss un ieradums visas vecās, pārbaudītās shēmas pārtaisīt pa jaunam.

Tas viss tikai kā piemērs, es viņa paurī neložņāju, kā nekā tomēr priekšniecība.

Viņš izvilka jaunu cigareti, un šoreiz es neriskēju iebilst.

—     Anton, redzi, kas ir galvenais. Tu esi jauns puisis, atnāci uz Sardzi un nopriecājies. Beidzot visa pasaule sadalīta melnajā un baltajā! Cilvēces sapņi piepildījušies, tagad ir skaidrs, kurš labais, kurš sliktais. Nu, lūk, saproti vienreiz! Tā vis nav. Tā nav. Kaut kad mēs visi bijām vienoti. Gan Tumšie, gan Gaišie. Sēdējām alā pie ugunskura, raudzījāmies caur mijkrēsli, kurās ganībās mamuts vistuvāk ganās, dziedādami un dejodami šāvām dzirksteles no pirkstu galiem, bet ar ugunslodēm cepinājām svešas ciltis. Un toreiz dzīvoja, lai piemērs būtu uzskatāmāks, divi brāļi — Citādie. Tas, kurš pirmais iegāja mijkrēslī, varbūt toreiz bija paēdis, bet varbūt pirmoreiz iemīlējies. Bet otrais — gluži pretēji. No zaļajiem bambusa dzinumiem sāpēja vēders, sieviete viņu bija atraidījusi, tāpēc ka sāpēja galva vai bija nogurusi, ādas ģērēdama. Tā arī tas viss sākās. Viens norāda, kur mamuts, un ir apmierināts. Cits pieprasa kumosu no snuķa un vadoņa meitu piedevām. Tā arī mēs sadalījāmies Tumšajos un Gaišajos, labajos un ļaunajos. Ābece, ko? Mēs tā mācām bērniņus Citādos. Tikai kurš gan tev teicis, veco zēn, ka viss tā arī beidzās?

Semjons strauji, tā ka nokrakšķēja krēsls, paliecās man pretī.

—    Tā ir bijis, tā arī būs. Vienmēr, Antoška. Tam gala nav. Šobrīd mēs to, kurš norausies un ies cauri pūlim, bez atļaujas labu darīdams, piebeigsim. Ietrenksim viņu mijkrēslī, šo līdzsvara pārkāpēju, psihopātu un histēriķi, mijkrēslī. Bet kas būs rīt? Pēc simts gadiem, tūkstoš? Kurš to zina? Tu, es, Gesers?

—     Nu, un ko tad lai iesāk?

—     Tev ir sava patiesība, Anton? Pasaki, ir vai nav? Tu esi par to pārliecināts? Tad tai arī tici, netici manējai vai Gesera patiesībai. Tici un cīnies. Ja pietiks drosmes. Ja dūša nesaskries papēžos. Tumšā brīvība — ne jau tur tas sliktums, ka tā ir brīvība no citiem. Tas atkal ir paskaidrojums bērniem. Tumšā brīvība pirmām kārtām ir atbrīvošanās pašam no sevis, no savas sirdsapziņas un dvēseles. Ja sajutīsi, ka krūtīs nekas nesmeldz, — tad bļauj pēc palīdzības; tiesa, būs jau par vēlu.

Viņš apklusa, iebāza roku maisiņā, izvilka vēl vienu šņabja pudeli. Nopūtās:

—    Otrā. Mēs taču nepiedzersimies, jūtu. Nesanāks. Bet par Olgu un viņas teikto…

Kā gan viņam izdodas vienmēr un visu dzirdēt?

—    Viņu neuztrauc, ka Svetlana var izdarīt viņas neizdarīto. Arī tas ne, ka Svetkai viss vēl priekšā, bet Olgai, ja runājam atklāti, jau pagājis. Viņai skauž, ka tu esi blakus un gribētu mīļoto apstādināt. Kaut ari tu neko nevari izdarīt. Gesers varēja, taču negribēja. Tu nevari, bet gribi. Galu galā, var jau būt, ka nav tur nekādas starpības. Bet kaut kas tik un tā kremt. Plosa dvēseli, lai cik tā nebūtu veca.

—    Tu zini, kam gatavo Svetlanu?

—     Jā. — Semjons salēja glāzēs šņabi.

—     Nu?

—     Nevaru atbildēt. Es parakstījos. Ko varēju — pateicu.

—    Semjon…

—    Es tev saku — parakstījos. Man jānovelk krekls, lai tu ieraudzītu uz muguras ugunszīmi? Ja ko izmuldēšu — nosvilšu ar visu šo krēslu, pelni cigarešu paciņā satilps. Piedod, Anton. Neprašņā vairs.

—    Paldies, — es sacīju. — Iedzersim. Ja nu tomēr izdodas piedzerties? Man vajag.

—     Redzu, — Semjons piekrita. — Nu tad sākam.

3.    NODAĻA

Es pamodos ļoti agri. Valdīja ldusums, visīstākais vasarnīcas klusums, klusiņām šalkoja vējš, beidzot uz rīta pusi atvēsis. Taču mani tas nepriecēja. Gulta bija mitra no sviedriem, bet galva plīsa pušu. Blakus gultā — mums bija atvēlēta istaba trijiem — monotoni krāca Semjons. Tieši uz grīdas, segā ietinies, gulēja Toļiks: viņš bija atteicies no piedāvātā šūpuļtīkla un vēlējās gulēt uz cieta pamata, jo bija likusi sevi manīt muguras trauma, iegūta septiņdesmit sestajā gadā kaut kādā cīniņā.

Saķēris ar rokām galvu, lai tā no asākas kustības nepārsprāgtu, es apsēdos uz gultas. Paskatījies uz naktsgaldiņu, pārsteigts ieraudzīju divas aspirīna tabletes un “Boržomi” pudeli. Kas gan ir šī lāga dvēsele?

Vakar mēs divatā izdzērām trīs pudeles. Pēc tam atnāca Toļiks. Pēc tam vēl kāds, un atnesa vīnu. Taču vīnu es nedzēru. Pietika atlikušā prāta.

Uzdzēris virsū aspirīnam puspudeli minerālūdens, es kādu laiku truli sēdēju, gaidīdams zāļu iedarbību. Sāpes nerimās. Šķita, ka neizturēšu.

—     Semjon, — es aizsmacis pasaucu. — Semjon!

Mags atvēra vienu aci. Viņš izskatījās pilnīgi normāli. It kā nebūtu dzēris daudz vairāk par mani. Redz, ko nozīmē lieki simts pieredzes gadi.

—     Galva, noņem…

—     Cirvja nav, — mags noburkšķēja.

—     Ej tu, — es nostenējos. — Sāpes noņem.

—     Anton, mēs dzērām brīvprātīgi? Neviens ar varu nespieda? Pašam patika?

Viņš pagriezās uz otriem sāniem.

Es sapratu, ka no Semjona palīdzību nesagaidīšu. Vispār jau viņam bija taisnība, tikai es vairs nespēju izturēt. Sameklējis krosenes, es pārkāpu pāri guļošajam Toļikam un izgāju no istabas.

Viesiem bija atvēlētas divas istabas, taču otrā izrādījās aizslēgta. Toties saimnieces guļamistabas durvis gaiteņa galā bija vaļā. Atcerēdamies Tīģerēna stāstīto par dziedināšanas spējām, es bez svārstīšanās metos turp.

Nē. Izskatījās, ka šodien visi pret mani bija sazvērējušies. Viņas tur nebija. Par spīti manām aizdomām, tur nebija arī Ignata un Ļenas. Toties tur nakšņoja Tīģerēns un Juļa. Meitenīte gulēja, nokārusi roku un kāju pāri gultas malai kā bērns. Tīģerēna nebija.

Šobrīd man bija vienalga, kam prasīt palīdzību. Es uzmanīgi piegāju pie platās gultas, pietupos, čukstus pasaucu:

—     Juļa, Juļeņka…

Meitēns pavēra acis, samirkšķināja. Un līdzjūtīgi pavaicāja:

—     Paģiras?

—     Jā. — Pamāt neuzdrošinājos, tieši tajā brīdī galvā uzsprāga maza granāta.

—     Uhu…

Viņa aizvēra acis un, manuprāt, pat no jauna iesnaudās, apķērusies man ap kaklu. Dažas sekundes nekas nenotika, pēc tam sāpes sāka strauji atkāpties. Gluži kā pakausī būtu atvērts krāns un sāktu iztecēt galvā uzkrājušies sārņi.

—     Paldies, — es nočukstēju. — Juļeņka, paldies.

—     Nedzer tik daudz, tu taču nemāki, — meitenīte nomurmināja un atkal sāka vienmērīgi šņākuļot, it kā būtu mirklī pārslēgusies no darba uz miegu. Tā prot darīt tikai bērni un datori.

Es piecēlos, sajūsmā sajuzdams, ka pasaule visapkārt ir atguvusi krāsas. Protams, Semjonam ir taisnība. Jāprot būt atbildīgam. Taču dažreiz pietrūkst spēka, galīgi pietrūkst. Apskatīju istabu. Guļamistaba bija bēšos toņos, pat slīpais logs bija mazliet ietonēts, mūzikas centrs — zeltains, paklājs uz grīdas — pūkains un gaišbrūns.

Vispār nebija gluži lāgā. Mani šeit neviens nebija aicinājis.

Es klusiņām gāju uz durvju pusi un, kad spēru soli pāri slieksnim, izdzirdēju Juļas balsi:

—     Nopirksi man “Snikeru”, labi?

—      Divus, — es atbildēju.

Varēju iet un turpināt gulēt, taču ar gultu saistījās pārāk nepatīkamas atmiņas. It kā pietiktu apgulties, lai spilvenā ieslēpušās sāpes no jauna mestos man virsū. Es tikai ieskatījos istabā, paķēru džinsus un kreklu, apģērbos, stāvot uz sliekšņa.

Vai patiešām visi guļ? Redz, Tīģerēns kaut kur klīst apkārt, un droši vien kāds sarunās pie pudelītes aizsēdējies līdz rītam.

Otrajā stāvā bija maza hallīte, tur es atradu uz dīvāniņa mierīgi guļam Daņilu un Nastju no zinātniskās nodaļas un steigšus nozudu. Pašūpoju galvu: Daņilam bija ļoti jauka un simpātiska sieva, bet Nastjai — padzīvojis un līdz ārprātam viņā iemīlējies vīrs.

Tiesa, tie abi bija tikai cilvēki.

Bet mēs — Citādie, Gaismas brīvprātīgie. Neko nevar darīt, mums arī morāle cita. Gluži kā frontē — karalauka romāni, medmāsiņas, kuras nomierina, iepriecina virsniekus un ierindniekus ne tikai hospitāļa gultasvietās. Karalaikā pārāk asi izjūt dzīves garšu.

Vēl mājā bija bibliotēka. Tur es atradu Gariku un Faridu. Viņi noteikti visu nakti bija pavadījuši sarunās, pie pudeles, turklāt ne vienas vien. Un bija aizmiguši turpat krēslos, laikam pavisam nesen: Faridam pretī uz galda vēl dūmoja pīpe. Uz grīdas stāvēja no plauktiem izvilkto grāmatu kaudzītes. Viņi bija ilgi par kaut ko strīdējušies, aicinot talkā rakstniekus un dzejniekus, filozofus un vēsturniekus.

Es kāpu lejup pa koka spirālveida kāpnēm. Vai tiešām neatradīsies neviens, ar ko kopā pasēdēt šajā mierīgajā un klusajā rīta stundā?

Arī viesistabā visi gulēja. Ieskatījies virtuvē, es tur neatradu nevienu, izņemot stūrī ierāvušos suni.

—     Atdzīvojies? — es pajautāju.

Terjers atieza ilkņus un žēlabaini iesmilkstējās.

—     Nu, bet kurš tevi vakar lūdza kauties? — Es paņēmu no galda desas gabalu, labi audzinātais suns pats neriskēja, un notupos blakus dzīvniekam. — Ņem.

Virs manas delnas noklikšķēja žokļi, desa pazuda.

—     Būsi labs, un arī pret tevi labi izturēsies, — es paskaidroju. — Un nežmiedzies pa stūriem.

Vai tiešām neatradīsies neviens nomodā esošs?

Es paņēmu desas gabaliņu arī sev. Gremodams izgāju cauri viesistabai un ieskatījos kabinetā. Arī tur gulēja.

Stūra dīvāniņš, pat izvilkts, bija šaurs. Tāpēc viņi gulēja, cieši kopā saspiedušies. Ignats pa vidu, izpletis muskuļotās rokas, saldi smaidīdams. Ļena bija piespiedusies viņam pie kreisajiem sāniem, ar vienu roku ieķērusies biezajā, gaišajā matu ērkulī, otru pārmetusi pār viņa krūtīm, virsū mūsu donžuāna otrajai partnerei. Svetlana seju bija paslēpusi Ignatam kaut kur zem izskūtās paduses, viņas rokas — zem pus- nostumtās segas.

Es ļoti uzmanīgi un klusi aizvēru durvis.

Restorāniņš bija mājīgs. “Jūras vilks” atbilstoši nosaukumam bija slavens ar zivju ēdieniem un simpātisku “kuģisku” interjeru. Turklāt pavisam blakus atradās metro stacija. Un vārgulīgajai vidusšķirai, kuras pārstāvji bija gatavi šad tad uzdzīvot restorānā, taču taupīja uz taksometra rēķina, šis faktors nebija mazsvarīgs.

Apmeklētājs atbrauca ar mašīnu, pavecu, bet labi uzturētu sesto žiguli. Oficiantu ietrenēto skatienu vērtējumā apmeklētājs bija daudz maksātspējīgāks, nekā varētu spriest pēc viņa mašīnas. Miers, ar kādu viņš malkoja dārgo dāņu degvīnu, neinteresēdamies par cenu un neuztraukdamies par iespējamām problēmām ar autoinspekciju, šo uzskatu tikai nostiprināja.

Kad oficiants atnesa pasūtīto stori, vīrietis uz mirkli viņā paskatījās. Pirms tam bija sēdējis, ar zobu bakstāmo braukādams pa galdautu, laiku pa laikam sastingdams, lūkodamies stikla eļļas lampiņas liesmiņā, bet tagad pēkšņi paskatījās.

Oficiants pēc tam nevienam nestāstīja, kas viņam mirkli bija rēgojies. Itin kā būtu ieskatījies divās žilbinošās bezdibe- nīgās akās. To spožums sasniedza tādu pakāpi, kad Gaisma jau apdedzina un nav atšķirama no Tumsas.

—      Paldies, — apmeklētājs sacīja.

Oficiants aizgāja, cīnīdamies ar vēlēšanos soļot ātrāk. Atkārtodams pie sevis: tas bija tikai lampas atspulgs restorāna mājīgajā pustumsā. Šis atspulgs bija kaut kā nepareizi iedzēlis acīs.

Boriss Ignatjevičs turpināja sēdēt, lauzdams zobu bakstāmos. Store atdzisa, degvīns kristāla karafē sasila. Aiz resnu tauvu, viltus stūres ratu un neīsta buraudekla starpsienas paprāva kompānija svinēja kāda dzimšanas dienu, bārstījās ar apsveikumiem, lādēja karstumu, nodokļus un kaut kādus “nepareizos” bandītus.

Gesers, Dienas Sardzes Maskavas nodaļas šefs, gaidīja.

Kad es iznācu no mājas, pagalmā palikušie suņi metās prom kur nu kurais. Smagi viņi pārcietuši “frīžu”, smagi. Ķermenis neklausa, ne elpu ievilkt, ne ierieties, siekalas mutē sastingušas, gaiss spiedīgs kā drudža slimnieka smagā delna.

Bet dvēsele joprojām ir dzīva.

Grūti klājies sunīšiem.

Es izgāju pa pusatvērtajiem pagalma vārtiem, pastāvēju, īsti nesaprazdams, kurp eju un ko grasos darīt.

Vai nav vienalga?

Nebiju aizvainots. Pat nesāpēja. Mēs ne reizi neesam bijuši ar viņu tuvi. Vēl jo vairāk, es pats apzināti liku barjeras. Es taču nedzīvoju mirkļa dēļ, man vajag visu, uzreiz un uz visiem laikiem.

Sataustījis pie jostas atskaņotāju, es ieslēdzu brīvo režīmu. Tas man vienmēr sagadās veiksmīgs. Varbūt tāpēc, ka es, tāpat kā Tīģerēns, jau sensenis rīkojos ar elektroniku, pats to nemanīdams?

Kam pārmest gan, ka rokas gurst?

Ka neatradi cerēto?

Un nozaudēji to, kas gūts,

Tik tuvu debesīm — un krist?

Kam pārmest gan, ka paiet laiks,

Ka dzīvē staigā svešu ceļu,

Un nams tavs vientulībā nīkst,

Aiz logiem tukšs un izslaucīts,

Un gaisma tumst, un skaņas klust,

Un rokas atkal vēlas ciest,

Un ja reiz tavas sāpes rimst —

Tad gaidi nelaimi no jauna.

Es pats to gribēju. Pats pēc tā tiecos. Un tagad nav jēgas kādam kaut ko pārmest. Man vajadzēja palikt pie Svētas, nevis visu vakaru ar Semjonu pārspriest pasaules mēroga Labā un Ļaunā opozīcijas problēmas. Nevajadzēja kā vilkam blenzt uz Geseru un Olgu ar viņu liekulīgo patiesību, bet gan aizstāvēt savējo. Un nedomāt, nekad nedomāt par to, ka uzvarēt nav iespējams.

Atliek tikai tā padomāt — un tu esi zaudējis.

Kam pārmest gan, jel saki, brāl,

Viens bagāts, otram sieva ir,

Viens smieklīgs, otrs mīlas pilns,

Viens muļķis, otrs— ienaidnieks,

Kam pārmest gan, ka šeit un tur Vien gaidās dzīve aizrit, un Rit dienas tukšas, naktis rit,

Sen pavards izdzisis un auksts,

Un gaisma tumst, un skaņas klust,

Un rokas atkal vēlas ciest,

Un ja reiz tavas sāpes rimst —

Tad gaidi nelaimi no jauna.

Kā uzzināt, kurš vainīgs ir,

Ka posta nav un laimes nav,

Ka nezaudējot neuzvarēt Un veiksme, likstas līdzās iet.

Kam pārmest gan, ka esi viens,

Un dzīve — mirklis, un tik garš Un skumjš, bet tu joprojām gaidi,

Kad beidzot nomirt nebūs liegts.

—     Nu nē, — es nočukstēju, noņēmis austiņas. — Nesagaidīsiet.

Mēs tik ilgi bijām mācīti atdot un neko vietā neprasīt. Upurēt sevi citu dēļ. Katrs solis — kā pretī ložmetējiem, katrs skatiens — cēls un vieds, nedz tukšu domu, nedz grēcīgu nodomu. Jo mēs taču esam Citādie. Mēs esam pacēlušies pāri pūlim, atritinājuši savus nevainojami tīros karogus, nospodrinājuši hromādas zābakus, uzvilkuši baltos cimdus. O jā, savā mazajā pasaulītē mēs atļaujamies visu, ko vien vēlamies. Jebkurai rīcībai tiks rasts attaisnojums, sirdsšķīsts un cildens. Unikāls numurs: pirmoreiz arēnā — mēs visi, tērpušies baltā, bet pārējie vārtās mēslos.

Apnicis!

Dedzīga sirds, tīras rokas, vēsa galva… Ne jau gadījuma pēc revolūcijas un pilsoņu kara laikā Gaišie gandrīz pilnā sastāvā pieslējās Čekai. Un lielākā daļa no tiem, kuri to nedarīja, aizgāja nebūtībā. Gan Tumšie piebeidza, gan — visvairāk — tie, kurus paši gribēja aizsargāt. Viņus nobendēja cilvēku rokas. Cilvēku muļķība, nelietība, gļēvulība, svētulība, skaudība. Dedzīga sirds, tīras rokas. Galvai jābūt vēsai. Citādi nedrīkst. Bet pārējam gan es nepiekrītu. Lai sirds ir tīra, bet rokas — dedzīgas. Man tā labāk patīk!

—      Negribu jūs aizstāvēt, — es teicu meža dzidrajā rīta klusumā. — Negribu! Bērnus un sievietes, vecos un vientiešus — nevienu, dzīvojiet, kā jums tīk. Saņemiet to, ko pelnījuši! Bēdziet no vampīriem, pielūdziet Tumšos magus, bučojiet āzi zem astes! Ja esat nopelnījuši — saņemiet! Ja mana mīlestība ir nevērtīgāka, nekā jūsu laimīgā dzīve, es nevēlu jums laimīgu dzīvi!

Viņi var, un viņiem vajag kļūt labākiem, viņi ir mūsu saknes, viņi ir mūsu nākotne, viņi ir mūsu aizbilstamie. Mazie un lielie ļautiņi, sētnieki un prezidenti, noziedznieki un policisti. Viņos gruzd Gaisma, kas spēj uzliesmot vai nu ar dzīvinošu siltumu, vai nāvējošu liesmu…

Neticu!

Esmu redzējis jūs visus. Sētniekus un prezidentus, bandītus un pogainos. Redzējis, kā mātes sit dēlus, bet tēvi izvaro meitas. Redzējis, kā dēli izdzeh mātes no mājām, bet meitas ieber tēva tasītē arsēnu. Redzējis, kā, aizvēris aiz viesiem durvis, joprojām smaidošais vīrs sit savai grūtajai sievai pa seju. Redzējis, kā, aizvērusi durvis aiz piedzērušā vira, kas izskrējis uz veikalu pēc vēl viena trauka, sieva apkampj un alkaini skūpsta viņa labāko draugu. Tas ir ļoti vienkārši — redzēt. Vajag tikai prast skatīties. Tāpēc ari mūs iemāca — vēl pirms iemāca skatīties caur mijkrēsli, — mūs iemāca neskatīties.

Taču mēs tik un tā skatāmies.

Viņi ir vāji, viņiem ir īsa dzīvīte, viņi baidās no visa. Viņus nav iespējams nicināt un neieredzēt. Viņus var tikai mīlēt, žēlot un saudzēt. Tas ir mūsu darbs un pienākums. Mēs esam Sardze.

Neticu!

Nevienu nevar piespiest izdarīt nelietību. Nevar iegrūst netīrumos, netīrumos katrs iekāpj pats. Lai arī kāda būtu visapkārt dzīve, attaisnojuma nav, un attaisnojums nav paredzēts. Bet attaisnojumus meklē un atrod. Tā ir iemācīts visiem cilvēkiem, un viņi visi ir bijuši cītīgi skolnieki.

Bet mēs droši vien esam tikai labākie no labākajiem.

Jā, protams, jā, droši vien bija un būs tie, kuri nekļuva par Citādajiem, bet prata palikt Cilvēki. Tikai tādu ir maz, ļoti maz. Bet varbūt mēs gluži vienkārši baidāmies viņus uzmanīgāk pavērot? Baidāmies no tā, kas var atklāties?

—     Un jūsu dēļ — jādzīvo? — es jautāju. Mežs klusēja, tas bija jau iepriekš piekritis visam, ko teikšu.

Kāpēc gan mums viss jāupurē? Jāupurējas pašiem un jāupurē tie, kurus mēs mīlam?

Jāupurējas to dēļ, kuri nekad neuzzinās un nenovērtēs?

Un, ja arī uzzinās, vienīgais, ko mēs izpelnīsimies — izbrīna pilna galvas šūpošana un izsauciens: “Idioti!”

Varbūt vienreiz jāparāda cilvēcei, kas tie tādi — Citādie? Ko iespēj viens vienīgs Citādais, kurš izrāvies no Līguma važām un atbrīvojies no Sardžu kontroles?

Es pat pasmaidīju, iedomādamies šādu ainu. Ainu vispār, nevis sevi tajā: mani apstādinās ātri. Kā jebkuru Dižo Magu vai Dižo Burvi, kas izlems pārkāpt Līgumu un atklās pasaulei Citādo pasauli.

Tad gan sacelsies jezga!

Nekādi citplanētieši, vienlaikus nosēdušies Kremlī un Baltajā namā, neko līdzīgu nespētu pastrādāt.

Nē, protams.

Tas nav mans ceļš.

Un pirmām kārtām jau tāpēc, ka man nav vajadzīga vara pār pasauli vai vispārēji nemieri.

Es gribu tikai vienu: lai sievieti, kuru mīlu, nepiespiestu upurēties. Tāpēc, ka Dižo ceļš — tas ir upuris. Drausmīgais spēks, ko viņi iegūst, izmaina viņus līdz pēdējām mielēm.

Mēs visi esam ne gluži cilvēki. Taču mēs vismaz atceramies, ka esam bijuši cilvēki. Un vēl spējam priecāties un skumt, mīlēt un neieredzēt. Dižie magi un burves aiziet tālāk, kaut kur ārpus cilvēcisko emociju robežām. Droši vien viņi iegūst kādas citas emocijas, bet tās mēs vairs nejaudājam izprast. Pat Gesers, mags ārpus jebkādas klasifikācijas, nav Dižais. Olga tā arī nespēja pārtapt Dižajā Burvē.

Kaut ko viņi ir saputrojuši. Nav spējuši pabeigt grandiozo operāciju cīņā ar Tumsu.

Un tagad ir gatavi mest kaujas mutulī jaunu kandidāti.

Cilvēku labad, to cilvēku, kuri uzspļauj Gaismai un Tumsai.

Viņu triec cauri visiem līmeņiem, kas jāiziet Citādajiem. Viņa jau ir pacelta līdz trešajai pakāpei, tagad tie cenšas pārveidot viņas apziņu. Šausmīgi ātrā tempā.

Domājams, šajā trakajā skrējienā pretī nezināmam mērķim ir paredzēta vieta arī man. Gesers izmanto visu, kas pagadās pa rokai, mani ieskaitot. Lai ko arī es darītu: medītu vampīrus, dzītos pakaļ Mežonim, Olgas izskatā sarunātos ar Svētu, — viss nāk par labu šefa spēlei.

Lai ko es izdarīšu tagad — arī tas ir noteikti paredzēts.

Vienīgā cerība, ka pat Geseram nav lemts paredzēt visu.

Ka es atradīšu to vienīgo iespēju, kas izjauks viņa plānu. Gaismas spēku vareno plānu.

Un turklāt — nenodarot Ļaunu. Tāpēc, ka pretējā gadījumā mani gaida mijkrēslis.

Bet Svetlanu tik un tā — dižā kalpošana.

Es pieķēru sevi, ka stāvu, piespiedis seju vārgas priedītes stumbram. Stāvu un dauzu koku ar dūri. Vai nu niknumā, vai aiz bēdām. Atrāvu roku, jau nobrāztu līdz asinīm. Tomēr dunoņa neaprima. Tā skanēja no meža, no pašas maģiskās barjeras robežas. Tikpat ritmiski sitieni, nervozi tamtami.

Pieliekdamies kā cīņu nepabeidzis paintbolists, es sāku skriet starp kokiem. Vispār jau es zināju, ko ieraudzīšu.

Mazā klajumiņā lēkāja tīģeris. Precīzāk sakot — tīģeriene. Melni oranžā āda laistījās uzlecošās saules staros. Tīģeriene mani neredzēja, viņa pašreiz neko neredzēja un nemanīja. Joņoja starp kokiem, asie nagu kinžali plēsa koku mizu. Priedēs atvērās baltas brūces. Palaikam tīģeriene pamira, uzcēlās pakaļkājās un sāka plēst stumbrus ar nagiem.

Es lēnā solī devos atpakaļ.

Katrs no mums atpūšas kā prot. Katrs no mums cīnās ne vien ar Tumsu, bet arī ar Gaismu. Tāpēc, ka Gaisma dažreiz padara aklu.

Tikai nevajag mūs žēlot: mēs esam ļoti, ļoti lepni. Mēs — kareivji, mūžīgie brīvprātīgie Pasaules karā starp Labo un Ļauno.

4. NODAĻA

Puisis iegāja restorānā tik pārliecinošā solī, gluži kā ik rītu nāktu šurp brokastot. Taču tā vis nebija.

Viņš uzreiz devās pie galdiņa, kur sēdēja neliela auguma melnīgsnējs vīrietis, it kā viņi būtu sen pazīstami. Starp citu, arī tā nebija patiesība. Sperot pēdējo soli, viņš līgani nometās ceļos. Nenokrita, nesabruka — noslīga mierīgi, nezaudējis cieņu un nesaliecis muguru. Oficiants, kurš gāja garām, paskatījās un aizgriezās. Viņš bija redzējis daudz, ne tikai šādus sīkumus vien — mafijas pakalpiņš verdziski zemojas bosa priekšā. Tiesa, puisis pēc pakalpiņa neizskatījās un arī vīrietis nelīdzinājās bosam.

Un nepatikšanas, kuru smaržu oficiants saoda, draudēja būt nopietnākas, nekā parasta bandītu rēķinu kārtošana. Viņš nezināja, kas notiks, taču juta, jo pats bija Citādais, kaut arī neiniciēts.

* Taču pēc minūtes viņš pilnīgi aizmirsa redzēto. Kaut kas tā kā neskaidri žņaudza sirdi, bet kas — viņš vairs neatcerējās.

—    Piecelies, Ališer, — klusi sacīja Gesers. — Piecelies. Pie mums tā nav pieņemts.

Puisis piecēlās un apsēdās krēslā pretim Nakts Sardzes šefam. Pamāja:

—    Pie mums — arī. Tagad nav pieņemts. Bet tēvs lūdza, lai es nokrītu ceļos tavā priekša, Geser. Viņš bija vecā kaluma cilvēks. Viņš nomestos ceļos. Bet viņš vairs to nespēs.

—    Tu zini, kā viņš aizgāja bojā?

—    Jā. Es skatījos ar viņa acīm, dzirdēju ar viņa ausīm, izcietu viņa sāpes.

—     Dod arī man viņa sāpes, Ališer, devonas un cilvēku sievietes dēls.

—    Ņem, ko lūdzi, Geser, visa Ļaunā izdeldētāj, tu, līdzīgais dieviem, kuru nav.

Viņi paskatījās viens otram acīs. Pēc tam Gesers pamāja.

—    Es zinu, kas ir slepkavas. Tavs tēvs tiks atriebts.

—    Tas jāizdara man.

—     Nē. Tu nespēsi, un tev nav tiesību. Jūs ieradāties Maskavā nelegāli.

—    Ņem mani savā Sardzē, Geser.

Nakts Sardzes šefs pašūpoja galvu.

—     Es biju labākais Samarkandā, Geser. — Puisis cieši viņā paskatījās. — Nesmaidi, es zinu, ka šeit būšu pēdējais. Paņem mani Sardzē. Par mācekļu mācekli. Ķēdes suni. Tēva piemiņas vārdā lūdzu — paņem mani Sardzē.

—     Tu lūdz pārāk daudz, Ališer. Tu lūdz, lai es tev dāvāju tavu nāvi.

—     Es jau vienreiz miru, Geser. Kad tēvam izsūca dvēseli — es miru kopā ar viņu. Es gāju un smaidīju, bet viņš novērsa Tumšo uzmanību. Es braucu ar eskalatoru metro stacijā, bet viņa pīšļus mīdīja kājām. Geser, man ir tiesības lūgt.

Gesers pamāja.

—     Lai notiek tā. Tu esi manā Sardzē, Ališer.

Jaunekļa seja palika bezkaislīga. Viņš pamāja un uz mirkli piespieda plaukstu pie krūtīm.

—     Kur ir tas, ko jūs vedāt, Ališer?

—     Pie manis, kungs.

Gesers klusēdams pastiepa roku pāri galdiņam.

Ališers atvēra somiņu, kas bija pie jostas. Ļoti saudzīgi izvilka mazu, taisnstūrveida vīstoklīti no rupja audekla.

—    Ņem to, Geser, atbrīvo mani no pienākuma.

Gesera plauksta nosedza jaunekļa plaukstu, pirksti sakļāvās. Pēc brīža, kad viņš atvilka roku, plauksta bija tukša.

—     Tavs kalpošanas laiks ir beidzies, Ališer. Tagad mēs vienkārši atpūtīsimies. Ēdīsim, dzersim un pieminēsim tavu tēvu. Es tev izstāstīšu visu, ko atcerēšos.

Ališers pamāja. Nebija skaidrs — viņam Gesera vārdi ir tīkami, vai arī viņš gluži vienkārši pakļaujas visam, ko Nakts Sardzes priekšnieks vēlas.

—     Mums ir pusstunda, — Gesers piezīmēja. — Tad šeit ieradīsies Tumšie. Viņi tomēr atrada tavas pēdas. Pārāk vēlu, bet atrada.

—     Būs jācīnās, kungs?

—     Nezinu. — Gesers paraustīja plecus. — Kāda starpība? Zebulons ir tālu. Pārējie mani neuztrauc.

—     Būs jācīnās, — domīgi sacīja Ališers. Pārlaida skatienu zālei.

—                    Aizgaiņā apmeklētājus, — Gesers deva padomu.

—    Maigi, neuzkrītoši. Es gribu pavērot tavu tehniku. Bet pēc tam baudīsim atpūtu un gaidīsim ciemiņus.

Ap vienpadsmitiem visi sāka mosties.

Es gaidīju terasē, izlaidies šūpuļkrēslā, izstiepis kājas, palaikam no slaikas glāzes iemalkodams džinu ar toniku. Man bija labi — saldkaislās mazohista sāpes. Kad kāds parādījās durvīs, es viņu sveicināju ar draudzīgu rokas mājienu un maziņu varavīksni, kas uzspurdza debesīs no maniem izplestajiem pirkstiem. Bērnišķīgs triks, un visi smaidīja. Juļa, žāvādamās, ieraudzīdama šādu sagaidīšanu, iespiedzās un arī palaida gaisā varavīksni. Kādas divas minūtes mēs sacentāmies, pēc tam izveidojām kopīgu, diezgan prāvu varavīksni, kas iesniedzās mežā. Juļa paziņoja, ka iešot meklēt podiņu ar zeltu, un lepni aizsoļoja zem daudzkrāsainās arkas. Viens no terjeriem paklausīgi skrēja viņai blakus.

Es gaidīju.

Pirmā no tiem, ko es gaidīju, parādījās Ļena. Jautra, mundra, vienā peldkostīmā. Ieraudzījusi mani, samulsa, bet tūlīt pamāja un aizskrēja uz vārtiem. Bija patīkami vērot viņas kustības: slaida, plastiska, dzīvesprieka pilna. Tagad viņa iemetīsies vēsajā ūdeni, vientulībā padraiskosies un ar pamodušos apetīti atgriezīsies brokastot.

Nākamais parādījās Ignats. Peldbiksēs un gumijas iešļū- cenēs.

—      Sveiks, Anton! — viņš priecīgi izsaucās. Pienāca, pavilka tuvāk otru šūpuļkrēslu, iekrita tajā. — Kāds garastāvoklis?

—     Kaujiniecisks, — pacēlis glāzi, es paziņoju.

—      Malacis. — Ignats ar skatienu pameklēja pudeli, neatrada, ar lūpām pastiepās pie salmiņa un kā savējais iedzēra no manas glāzes. — Pārāk vieglu esi sajaucis.

—     Es jau vakar kārtīgi piejaucos.

—     Tad gan, tādā gadījumā uzmanies, — Ignats ieteica.

—    Bet mēs visu vakaru lakām šampanieti. Pēc tam nakti virsū vēl konjaku. Baidījos, ka galva sāpēs, bet nekā. Viss beidzās labi.

Uz viņu pat nebija iespējams apvainoties.

—     Ignat, par ko tu bērnībā gribēji kļūt? — es pajautāju.

—     Par sanitāru.

—     Ko?

—     Nu, man pateica, ka zēni nevar strādāt par medmāsām, bet es gribēju ārstēt cilvēkus. Tā arī izlēmu — kad izaugšu, būšu sanitārs.

—     Vareni, — es sajūsminājos. — Bet kāpēc tu negribēji būt ārsts?

—     Pārāk liela atbildība, — Ignats paškritiski atzinās.

—    Un pārāk ilgi jāmācās.

—     Un tiešām kļuvi par sanitāru?

—     Jā. Braukāju ar ātrajiem, psihiatriskajā brigādē. Visiem ārstiem patika ar mani kopā strādāt.

—     Kāpēc?

—    Pirmkārt, es esmu ļoti apburošs, — paskaidroja Ignats, ar to pašu vientiesību lielīdams pats sevi. — Es varu gan ar vīrieti, gan ar sievieti parunāties tā, ka viņi nomierināsies un paši piekritis braukt uz slimnīcu. Un, otrkārt, es redzēju, kad cilvēks ir patiešām slims un kad viņš vienkārši redz neredzamo. Dažreiz pietika pačukstēt, paskaidrot, ka viss ir kārtībā un nekādas injekcijas nav vajadzīgas.

—    Medicīna ir daudz zaudējusi.

—     Jā. — Ignats nopūtās. — Bet šefs mani pārliecināja, ka Sardzē es būšu noderīgāks. Tā ir?

—     Droši vien.

—     Garlaicīgi, — domīgi sacīja Ignats. — Tev nav garlaicīgi? Man jau gribas strādāt.

—     Šķiet, man arī. Ignat, bet vai vaļasprieks tev ir? Nu, ārpus darba laika.

—     Bet kāpēc tu mani tincini? — mags izbrīnījās.

—    Vienkārši interesanti. Vai arī tas ir noslēpums?

—      Kādi gan mums noslēpumi… — Ignats paraustīja plecus. — Es kolekcionēju tauriņus. Man ir viena no labākajām kolekcijām pasaulē. Aizņem divas istabas.

—    Tas ir ko vērts, — es piekritu.

—    Ienāc kādreiz paskaties, — piedāvāja Ignats. — Nāciet kopā ar Svētu, viņa teica, ka arī viņai patīkot taureņi.

Es smējos tik ilgi, ka, šķiet, pat viņam pieleca. Ignats piecēlās, nedroši pasmaidīja, nomurmināja:

—    Es nu iešu, palīdzēšu gatavot brokastis.

—    Veiksmi, — tik vien es no sevis izspiedu. Tomēr nenoturējos un, kad mūsu mīlnieks, gaismas nesējs, piegāja pie durvīm, vēlreiz uzsaucu viņam:

—     Klausies, vai šefs ne velti par Svētku uztraucas?

Ignats uzspēlēti atbalstīja zodu delnā. Padomāja:

—     Zini, ne velti. Viņa patiešām ir kaut kā saspringta, nekādi nespēj atslābināties. Bet viņai taču dižas lietas darāmas, ne tā, kā mums.

—     Bet tu centies?

—    Vēl prasi, — Ignats apvainojās. — Jūs atnāciet gan, goda vārds, būšu priecīgs!

Džins bija silts, ledus glāzē izkusis. Uz salmiņa gala bija palicis lūpu krāsas nospiedums. Es pašūpoju galvu un atbīdīju glāzi.

Geser, tu nespēj paredzēt visu.

Bet, lai es varētu ar tevi pamēroties spēkiem, protams, ne jau maģiskā cīniņā, par to pat domāt ir smieklīgi, — pamēroties spēkiem, izmantojot vienīgos man pieejamos ieročus, vārdus un rīcību, — man jāzina, kas tev padomā. Jāzina, kā sajaukušās kārtis. Un jāzina tās kārtis, kuras tev rokās.

Kas piedalās spēlē?

Gesers — organizators un izpildītājs. Olga — nogrēkojusies burve, viņa mīļākā, konsultante. Svetlana — cītīgi izlolota izpildītāja. Es — viens no palīglīdzekļiem viņas audzināšanā. Ar Ignatu, Tīģerēnu, Semjonu un visiem pārējiem Gaišajiem var nerēķināties. Tie arī ir palīglīdzekļi, tikai otrā plāna palīglīdzekļi. Arī paļauties uz viņiem es nevaru.

Tumšie?

Skaidrs, ka ari viņi piedalās, taču netieši. Gan Zebulonu, gan visus viņa rokaspuišus uztrauc tas, ka mūsu nometnē parādījusies Svetlana. Bet neko tiešu viņi izdarīt nespēj. Vai nu paslepšus brūvēt riebeklības, vai arī gatavot graujošu triecienu, kas abas Sardzes nostādīs uz kara takas.

Kas vēl?

Inkvizīcija?

Es pabungoju ar pirkstiem pa šūpuļkrēsla paroceni.

Inkvizīcija. Struktūra, kas augstāka par Sardzēm. Inkvizīcija izskata strīdīgos jautājumus, soda atkritējus no jebkuras nometnes. Uzmana. Vāc informāciju par katru no mums. Taču Inkvizīcijas iejaukšanās ir ārkārtīgi rets gadījums, un arī tās spēks drīzāk slēpjas noslēgtībā, nevis kaujas varenībā.

Kad Inkvizīcija izskata kāda pietiekami varena maga lietu, tiek pieaicināti Sardžu kaujinieki.

Un tomēr te iejaukta arī Inkvizīcija. Es pazīstu šefu. Viņš no visa prot iegūt vairākus labumus. To pierāda nesenais piedzīvojums ar Maksimu, savā vaļā klīstošo Citādo, kurš tagad strādā Inkvizīcijā. Šefs to izmantoja, lai apmācītu Svetlanu, sniegtu viņai paškontroles un intrigas paraug- stundu, bet pie viena atklāja jaunu Inkvizitoru.

Ja tikai es zinātu, kam gatavo Svetlanu!

Pagaidām es soļoju tumsā. Un, pats drausmīgākais, — attālinos no Gaismas.

Es uzliku austiņas, aizvēru acis.

Šonakt teiksmainos ziedos izplauks papardes,

Šonakt mājas gari nāks atpakaļ mājās,

No rietumiem vēji, ziemeļos mākoņi,

Burve tātad jo drīz man pamās ar roku.

Es dzīvoju brīnuma gaidās kā mauzeris makstī,

Uz mata kā zirneklis tīmeklī,

Uz mata kā koks tuksnesī,

Uz mata kā melnā lapsa midzenī.

Es riskēju. Es ļoti riskēju. Dižie Burvji soļo pāri savējiem, bet pat viņi neriskē iet pret savējiem. Vieninieki neizdzīvo.

Es bēgu caur tālskata lēcām

no tramīgām bērnu acīm,

Es gribēju samīlēt nāru,

bet nebija ko viņai sacīt,

Es gribēju tramvajā pārtapt

un iebraukt pie tevis pa logu,

Vējš nomalēs brāzmo, mums ir jau vienalga,

Vējš nomalēs brāzmo, bet mums jau vienalga.

Kļūsti man ēna, pakāpiens svārstīgs,

svētdiena krāsaina, lietus jo svētīgs,

Kļūsti par dievu man, par bērzu sulu, par elektrību, par uzvilktu stīgu.

Es biju liecinieks tam, ka tu vējš,

tu šalko man sejā, es tikai smaidu,

Es negribu šķirties

no tevis bez cīņas, es tavos sapņos gaidu.

Kļūsti man ēna…

Uz mana pleca uzgūlās roka.

—     Labrīt, Svēta, — es teicu un atvēru acis.

Viņa bija šortos un peldkostīmā. Mati mitri un rūpīgi sakārtoti. Droši vien bijusi dušā. Bet es, sivēns, pat neiedomājos.

—     Kā jūties pēc vakardienas? — viņa painteresējās.

—    Normāli. Un tu?

—     Nekas. — Viņa aizgriezās.

Es gaidīju. Austiņās spēlēja Ciuihh.

—                  Un ko tu no manis gaidīji? — skarbi noprasīja Svēta.

—    Es esmu normāla, vesela, jauna sieviete. Man kopš ziemas nav bijis vīrietis. Es saprotu, tu esi sev iestāstījis, ka Gesers mūs savedis kopā tāpat, kā aplecina zirgus, tad nu iespītējies.

—     Neko negaidīju.

—    Tad atvaino, ka tik pēkšņi!

—    Tu sajuti, ka es biju iegājis istabā? Kad pamodies?

—     Jā. — Svetlana ar grūtībām izvilka no šaurās kabatas cigarešu paciņu, aizsmēķēja. — Es esmu nogurusi. Lai arī es tikai mācos, nevis strādāju, tomēr esmu nogurusi. Un šurp atbraucu, lai atpūstos.

—    Tu taču sāki runāt par uzspēlēto jautrību…

—     Un tu tik sajūsmināts turpināji tēmu!

—    Taisnība, — es piekritu.

—     Bet pēc tam aizgāji dzert šņabi un organizēt sazvērestības.

—     Kādas vēl sazvērestības?

—     Pret Geseru. Un arī pret mani, starp citu. Smieklīgi! Pat es sajutu! Nevajag uzskatīt sevi par dižu magu, kurš…

Viņa aprāvās. Bet par vēlu.

—     Es neesmu dižs mags, — es sacīju. — Trešā pakāpe. Varbūt otrā. Ne vairāk. Katram ir savas robežas, kurām pāri nevar pārkāpt, pat ja nodzīvo tūkstošiem gadu.

—    Atvaino, es negribēju tevi aizskart, — samulsusi sacīja Svetlana. Nolaida roku ar cigareti.

—     Liecies mierā. Man nav par ko apvainoties. Zini, kāpēc Tumšie tik bieži izveido ģimenes savā starpā, bet mēs meklējam sev otro pusi starp cilvēkiem? Tumšie vieglāk pārcieš nevienlīdzību un nemitīgu konkurenci.

—     Cilvēks un Citādais — tā ir vēl lielāka nevienlīdzība.

—     Tas neskaitās. Mēs esam divas dažādas sugas. Šajā gadījumā tas neskaitās.

—                  Es gribu, lai tu zinātu. — Svetlana dziļi ievilka dūmu.

—    Es nevēlējos, lai viss nonāktu tik tālu. Gaidīju, ka tu nolaidīsies no saviem augstumiem, ieraudzīsi, kļūsi greizsirdīgs.

—     Piedod, es nezināju, ka man jākļūst greizsirdīgam, — es no visas sirds atzinos.

—     Bet pēc tam viss kaut kā sagriezās. Es vairs nespēju apstāties.

—     Svēta, es taču visu saprotu. Viss ir kārtībā.

Viņa apjukusi manī blenza.

—    Viss kārtībā?

—     Protams. Kam gan negadās. Sardze ir viena liela un cieša ģimene. Ar visām no tā izrietošajām sekām.

—      Kāds tu esi lops, — Svetlana izdvesa. — Anton, ja tu tagad paskatītos uz sevi no malas! Kā gan iespējams, ka tu nonāci mūsu pusē?

—    Svēta, tu taču atnāci salīgt mieru? — es izbrīnīts noprasīju. — Nu redzi, es līgstu mieru. Viss ir kārtībā. Nekas neskaitās. Tā ir dzīve, bet dzīvē visādi gadās.

Viņa pielēca kājās, kādu sekundi urbās manī ar ledainu skatienu. Es bieži un mulsi mirkšķināju acis.

—     Idiots, — Svetlana izgrūda un iegāja mājā.

Ko tad tu gaidīji? Aizvainojumu, apvainojumus, skumjas?

Starp citu, tas nav svarīgi. Ko gaidīja Gesers? Kas mainīsies, ja es vairs netēlošu, ka esmu nelaimīgi iemīlējies Svetlanā? Manu vietu ieņems kāds cits? Vai arī viņai jau pienācis laiks palikt vienai — vienatnē ar vareno likteni?

Mērķis. Man ir jāzina Gesera mērķis.

Ar rāvienu izlēcis no šūpuļkrēsla, es iegāju mājā. Un gandrīz tūlīt ieraudzīju Olgu. Viesistabā viņa bija viena. Stāvēja pie atvērtās vitrīnas ar zobeniem, turēja izstieptajās rokās garu, šauru asmeni. Skatījās uz to… nē, tā neskatās uz antikvāru spēļmantiņu. Droši vien arī Tīģerēns aplūko savus zobenus ar līdzīgu skatienu. Bet viņai šī mīlestība uz veciem ieročiem ir abstrakta. Olgai — ne.

Kad Gesers pārvācās uz Krieviju dzīvot un strādāt, starp citu, viņas dēļ, tādus zobenus vēl laikam lika lietā.

Pirms astoņdesmit gadiem, kad Olgai atņēma visas tiesības, jau karoja citādi.

Bijusī Dižā Burve. Bijušais Dižais mērķis. Astoņdesmit gadu.

—     Bet cik brīnišķīgi bija izdomāts, — es sacīju.

Olga nodrebēja un atskatījās.

—     Paši mēs uzvarēt Tumsu nespējām. Vajadzēja, lai ļautiņiem apskaidrojas prāts. Lai šie kļūtu labsirdīgi un piemīlīgi, gudri un darbu mīloši. Lai ikkatrs Citādais, izņemot

Gaismu, neko neredzētu. Kāds mērķis! Cik ilgi apļi turējās virs ūdens, kad šis mērķis noslīka asinīs.

—    Tu tomēr uzzināji, — sacīja Olga. — Vai uzminēji?

—    Uzminēju.

—    Labi. Kas tālāk?

—    Olga, kur tu kļūdījies?

—    Kompromiss. Maziņš kompromiss ar Tumsu. Un galu galā mēs zaudējām.

—    Mēs? Mēs vienmēr tiksim cauri sveikā. Noliksim pa sitienam kādu figūru, pielāgosimies, iedzīvosimies. Un turpināsim iepriekšējo cīņu. Zaudētāji vienmēr ir cilvēki.

—     Atkāpšanās vienmēr ir neizbēgama. — Olga viegli pārtvēra divrocīgo zobenu ar otru roku, savicināja virs galvas. — Vai es izskatos kā helikopters tukšgaitā?

—    Tu izskaties kā sieviete, kas vicina zobenu. Olga, vai patiešām mēs no kļūdām nemācāmies?

—     Mācāmies gan, un kā vēl. Šoreiz viss būs pavisam citādi, Anton.

—    Jauna revolūcija?

—    Mēs nemaz negribējām iepriekšējo. Visam bija jānotiek bez asinsizliešanas. Tev jāsaprot: mūsu uzvaru gūst cilvēki. Viņu apskaidrība, viņu dvēseles cildenums. Komunisms bija brīnišķīgi izskaitļota sistēma, un tikai es biju vainīga, ka tā nerealizējās.

—    Ak tā? Ja tu biji vainīga, tad kāpēc gan tu neatrodies mijkrēslī?

—    Tāpēc, ka viss bija saskaņots. Apstiprināts katrs solis. Pat tas nolāpītais kompromiss, pat tas, šķiet, bija saskaņots.

—    Un tagad būs jauns mēģinājums izmainīt cilvēkus?

—    Kārtējais.

—    Bet kāpēc šeit? — es jautāju. — Kāpēc atkal pie mums?

—    Kur pie mums?

—    Krievijā! Cik ilgi vēl tai jāizcieš?

—     Cik vajadzēs.

—     Bet kāpēc — atkal pie mums?

Olga nopūtās, ar vieglu kustību iebāza zobenu atpakaļ makstī. Nolika atpakaļ vitrīnā.

—     Tāpēc, manu mīļo zēn, ka šeit vēl ir iespējams kaut ko izdarīt. Eiropā, Ziemeļamerikā — tur viss jau atstrādāts. Viss iespējamais — izmēģināts. Šo to mēģina vēl pašlaik. Bet viņi jau snauduļo, viņi jau palēnām aizmieg. Miesās spēcīgs pensionārs ar videokameru — tāda ir rietumvalstu labklājība. Bet eksperimentēt vajag ar jaunajiem. Krievija, Āzija, arābu pasaule — tie ir šodienas placdarmi. Un netaisi tik sašutušu seju, es dzimteni mīlu ne mazāk kā tu! Es par to esmu izlējusi vairāk asiņu, nekā tek tavās dzīslās. Saproti, Antoška, visa pasaule ir kaujas lauks. Tu taču to zini ne sliktāk par mani.

—    Tā ir kauja ar Tumsu, nevis ar cilvēkiem!

—     Jā, ar Tumsu. Bet mēs spēsim uzvarēt vienīgi tad, kad izveidosim ideālu sabiedrību. Pasauli, kurā valdīs mīlestība, labsirdība, taisnīgums. Sardžu darbs nav jukušu magu izķer- šana uz ielām un licenču izsniegšana vampīriem! Visi šie sīkumi aizņem laiku, bet tie ir otršķirīgi kā elektrisko spuldzīšu siltums. Spuldzītēm ir jāgaismo, nevis jāsilda. Mums ir jāizmaina cilvēku pasaule, nevis jācīnās ar sīkām Tumsas nelietībām. Lūk — mērķis. Lūk — ceļš pretī uzvarai!

—     Olga, es to saprotu.

—      Lieliski. Tādā gadījumā tev jāsaprot arī tas, par ko atklāti nerunā. Mēs cīnāmies gadu tūkstošiem. Un visu šo laiku mēs esam mēģinājuši izmainīt vēstures gaitu. Radīt jaunu pasauli.

—    Šo brīnišķīgo, jauno pasauli.

—     Neesi tik ironisks. Kaut ko mēs tomēr esam panākuši. Kaut arī asinis, kaut ciešanas — pasaule tomēr kļūst humānāka. Bet ir nepieciešams īsts, patiess apvērsums.

—      Komunisms bija mūsu ideja?

—     Nē, bet mēs to atbalstījām. Šī ideja šķita pietiekami pievilcīga.

—     Un kas būs tagad?

—     Tu redzēsi. — Olga pasmaidīja. Draudzīgi, no visas sirds. — Anton, viss būs labi. Tici man.

—     Man jāzina.

—     Nē. Tieši tas nav vajadzīgs. Vari neuztraukties, netiek plānotas nekādas revolūcijas. Nekādu nometņu, nošaušanu, tribunālu. Mēs neatkārtosim vecās kļūdas.

—     Toties izdarīsiet jaunas.

—     Anton! — Viņa pacēla balsi. — Galu galā, ko tu atļaujies? Mums ir ļoti lielas izredzes uzvarēt. Mūsu valstij ir iespēja dzīvot mierā, uzplaukt! Nostāties cilvēces priekšgalā. Uzvarēt Tumsu. Anton, divpadsmit sagatavošanās gadu. Un tur iesaistīta visa augstākā vadība, ne tikai Gesers viens pats.

—     Ko?

—     Jā. Bet tu domāji, ka viss tiek darīts uz labu laimi?

Es biju satriekts.

—     Jūs divpadsmit gadus novērojāt Svetlanu?

—     Protams, nē! Tika izstrādāts jauns sociālais modelis. Veiktas atsevišķu plāna detaļu pārbaudes. Pat es nezinu visu. Un Gesers gaidīja, kad visi iecerētā plāna dalībnieki savāksies vienkopus gan telpā, gan laikā.

—     Kurš tieši? Svetlana un Inkvizitors?

Viņai uz mirkli sašaurinājās acu zīlītes, un es sapratu, ka esmu uzminējis. Daļēji.

—     Kurš vēl? Kāda loma paredzēta man? Un ko darīsi tu?

—     Kad pienāks laiks, uzzināsi.

—    Olga, maģijas iejaukšanās cilvēku dzīvē nekad nav beigusies labi.

—      Nevajag skolas aksiomu. — Viņa patiešām bija kā uzvilkta. — Nevajag uzskatīt sevi gudrāku par citiem. Mēs negrasāmies izmantot maģiju. Nomierinies un turpini atpūsties.

Es pamāju:

—     Labi. Tu izklāstīji savu viedokli, bet es tam nepiekrītu.

—     Oficiāli?

—     Nē. Privāti. Un kā civilpersona es uzskatu, ka man ir tiesības pretoties.

—     Kam? Geseram? — Olgai iepletās acis, lūpu kaktiņi savilkās smaidā. — Anton!

Es pagriezos un aizgāju.

Jā, smieklīgi.

Jā, idiotiski.

Tā nav vienkārši haotiska akcija, ko īsteno Gesers un Olga. Nav mēģinājums atkārtot neizdevušos sociālo eksperimentu. Sagatavota, sen ieplānota operācija, kurā es nelaimīgā kārtā esmu iejaukts.

Kuru akceptējusi augstākā vadība.

Kuru akceptējusi Gaisma.

Kāpēc es knosos? Man nemaz nav tiesību to darīt. Nekādu. Un nav nekādu izredžu. Absolūti. Var jau mierināt sevi ar prātulu par smilšu graudiņu pulksteņa mehānismā, bet es pašreiz esmu smilšu graudiņš starp dzirnakmeņiem.

Un, visskumjākais, esmu smilšu graudiņš starp draudzīgiem un gādīgiem dzirnakmeņiem. Neviens mani nevajās. Neviens ar mani necīnīsies. Vienkārši neļaus darīt muļķības, no kurām tik un tā nebūs nekādas jēgas.

Kāpēc tad man tik sāpīgi, tik neciešami sāpīgi atbalsojas krūtīs?

Es stāvēju uz terases, bezspēcīgā niknumā sažņaudzis dūres, kad man kāds uzlika roku uz pleca.

—     Rādās, tu kaut ko esi noskaidrojis, Anton?

Paskatījies uz Semjonu, es pamāju.

—    Grūti?

—    Jā, — es atzinos.

—    Lūdzu, atceries tikai vienu. Tu neesi smilšu graudiņš. Neviens no cilvēkiem nav smilšu graudiņš. Un vēl jo vairāk — neviens no Citādajiem.

—    Cik vajag nodzīvot, lai mācētu nolasīt domas?

—    Kādus simts gadus, Anton.

—    Tādā gadījumā Gesers var lasīt jebkuru no mums kā atvērtu grāmatu.

—    Protams.

—    Tātad man jāatradinās domāt, — es teicu.

—    Vispirms tas ir jāiemācās. Vai zini, ka pilsētā bija saķeršanās?

—    Kad?

—    Pirms ceturtdaļstundas. Viss jau beidzies.

—    Kas notika?

—     Pie šefa ieradās kurjers, kaut kur no Austrumiem. Tumšie mēģināja viņu izsekot un iznīcināt. Šefa acu priekšā. — Semjons pasmīnēja.

—    Tas taču ir karš!

—    Nē, viņiem bija tiesības. Kurjers atbrauca nelegāli.

Es pārlaidu skatu apkārtnei. Neviens nekur nesteidzās. Neviens nelēca mašīnā, nevāca kopā mantiņas. Ignats un Iļja no jauna sāka kurināt šašliku krāsniņu.

—    Mums nevajag atgriezties?

—     Nē. Šefs tika galā pats. Sanāca maza saķeršanās, bez upuriem. Kurjeru uzņēma mūsu Sardzē, un Tumšajiem nācās aizvākties prom tukšā. Tikai restorāns mazliet cieta.

—    Kāds vēl restorāns?

—    Tas, kurā šefs satikās ar kurjeru, — pacietīgi skaidroja Semjons. — Mums atļāva turpināt atpūtu.

Es paskatījos debesīs — apžilbinoši zilas, jau sāk piebriest no karstuma.

—    Zini, man kaut kā negribas atpūsties. Atgriezīšos Maskavā. Ceru, ka neviens neapvainosies.

—     Protams, nē.

Semjons izvilka cigaretes, aizsmēķēja. Un nevērīgi izmeta:

—     Tavā vietā es pamēģinātu uzzināt, ko tieši atveda kurjers no Austrumiem. Varbūt tieši tā ir tava iespēja.

Es rūgti iesmējos.

—    Tumšie to nespēja uzzināt, bet tu piedāvā man parakņāties šefa seifā?

—     Tumšie nespēja to paņemt. Lai arī kas tas būtu. Paņemt un pat pieskarties sūtījumam tev nav tiesību. Bet uzzināt…

—     Paldies. Patiešām — paldies.

Semjons pamāja, bez liekas kautrēšanās pieņemot pateicību.

—      Norēķināsimies mijkrēslī. Jā, zini, arī man apnika atpūsties. Pēc pusdienām aizņemšos no Tīģerēna motociklu un braukšu uz pilsētu. Paķert tevi līdzi?

—    Aha.

Man bija kauns. Droši vien šādu kaunu pilnā mērā spēj izjust tikai Citādie. Mēs vienmēr zinām, kad mums kāds cenšas palīdzēt, kad sniedz nepelnītas dāvanas, no kurām mēs tomēr nespējam atteikties.

Es vairs nespēju šeit palikt. Nekādi nespēju. Skatīties uz Svetlanu, Olgu, Ignatu. Uzklausīt viņu taisnību.

Mana patiesība vienmēr paliks ar mani.

—     Bet tu proti braukt ar motociklu? — es jautāju, neveikli cenzdamies novirzīt sarunu citā gultnē.

—      Es piedalījos pirmajā rallijā Parīze-Dakara. Ejam, palīdzēsim pārējiem.

Es drūmi paskatījos uz Ignatu, kurš skaldīja malku. Ar cirvi viņš rīkojās veikli. Bet pēc katra cirtiena uz mirkli sastinga, zibenīgi uzmetot skatienu pārējiem, izspīlējot muskuļus.

Viņš sevi ļoti milēja. Starp citu, visu pārējo pasauli tikpat lielā mērā. Taču sevi — pirmām kārtām.

—    Palīdzēsim, — es piekritu. Atvēzējos un aizmetu cauri mijkrēslim trīskāršā asmens zīmi. Pāris malkas bluķu sašķīda akurātās šķilās. Ignats, tieši tai brīdī atvēzējis cirvi kārtējam cirtienam, zaudēja līdzsvaru un gandrīz nokrita. Sāka grozīt galvu uz visām pusēm.

Protams, telpā bija palikušas mana trieciena pēdas. Mijkrēslis ietrinkšķējās, kāri uzsūkdams enerģiju.

—    Antoška, nu, kāpēc? — ar vieglu aizvainojumu balsī vaicāja Ignats. — Kāpēc? Tas taču nav sportiski!

—    Toties efektīvi, — es atbildēju, kāpdams lejup no terases. — Paskaldīt vēl?

—     Liecies mierā. — Ignats noliecās, vākdams kopā šķilas. — Tā mēs nonāksim līdz brīdim, kad sāksim cept šašliku ar ugunslodēm.

Es nejutos vainīgs, tomēr sāku palīdzēt. Malka bija saskaldīta precīzi, šķilas mirdzēja sulīgā dzintardzeltenumā. Pat žēl sametās, tāds skaistums — malkai.

Pēc tam es paskatījos uz māju un ieraudzīju pirmā stāva logā Olgu.

Viņa ļoti nopietni vēroja manu izlēcienu. Pārāk nopietni.

Es pamāju viņai ar roku.

5.    NODAĻA

Tīģerēna motocikls bija labs, ja vien šis izplūdušais vārds vispār bija piemērojams “hārlejam”. Lai arī pats vienkāršākais modelis — tik un tā ir Harley Davidson, un ir parastie motocikli.

Kāpēc Tīģerēnam tāds bija savajadzējies, es nezināju, spriežot pēc izskata, ar to brauca labi ja pāris reižu gadā. Droši vien ari māja, kurā burve pavadīja tikai izejamās dienas, viņai bija vajadzīga tā paša iemesla dēļ. Toties mēs iebraucām pilsētā, kad pulkstenis vēl nebija divi pēcpusdienā.

Semjons smago divu riteņu mašīnu vadīja virtuozi. Es tā nekad nevarētu, pat ja būtu aktivizējis atmiņā ieliktās “ekstremālās spējas” un sekotu realitātes līnijām. Būtu nobraucis gandrīz tikpat ātri, bet iztērējis krietnu daļu no sava Spēka. Taču Semjons to vadīja vienkārši, bez maģijas — un viņa vienīgā priekšrocība, salīdzinot ar parastajiem cilvēkiem, bija tikai lielāka pieredze.

Pat braucot ar simts kilometru ātrumu stundā, gaiss palika tikpat karsts. Vējš pātagoja vaigus kā raupjš, karsts dvielis. It kā mēs trauktos cauri milzīgai kurtuvei — bezgalīgai, asfaltētai, pārpilnai ar rāpojošām, saulītē izcepinātām mašīnām. Reizes trīs man šķita, ka mēs ietrieksimies kādā automašīnā vai stabā, kurš pakalpīgi nostājies priekšā.

Pavisam nenositīsimies, citi sajutīs, atbrauks, savāks mūs pa gabaliņam, tomēr nekā patīkama tur nav.

Galā nokļuvām bez piedzīvojumiem. Pēc apvedceļa Semjons reizes piecas izmantoja maģiju, taču vienīgais nolūks bija novērst autoinspekcijas uzmanību.

Semjons adresi nepajautāja, kaut gan pie manis nebija viesojies ne reizi. Nobremzēja pie mājas durvīm, izslēdza motoru. Pusaudži, kas tempa aliņu bērnu rotaļlaukumā, mirklī pieklusa un sāka blenzt uz motociklu. Labi, ja tev dzīvē ir vienkārši un skaidri mērķi: alus, ecstasy tabletes diskotēkā, jautra draudzene un “hārlejs” zem pakaļas.

—     Vai tev sen bija paredzējumi? — Semjons jautāja.

Es nodrebēju. Nevienam par tiem nebiju stāstījis.

—     Diezgan sen.

Semjons pamāja. Paskatījās augšup uz maniem logiem. Viņš nepaskaidroja, kāpēc uzdevis šādu jautājumu.

—     Varbūt man uzkāpt kopā ar tevi?

—     Klausies, es neesmu meitene, mani nevajag pavadīt līdz durvīm.

Mags iesmējās.

—    Nejauc mani ar Ignatu. Labi, tas viss ir blēņas. Esi piesardzīgs.

—     No kā man jāpiesargājas?

—     Laikam jau no visa.

Motocikla motors ierūcās. Mags pašūpoja galvu.

—     Kaut kas notiks, Anton. Drīz. Esi piesardzīgs.

Motocikls ar rāvienu aiztraucās, izraisījis jaunatnes sajūsmas izsaucienus, viegli izlīkumoja šaurā spraugā starp nopar- kotu volgu un lēni braucošu žiguli. Es noskatījos nopakaļ, pašūpoju galvu. Bez jebkādiem paredzējumiem zināju, ka Semjons visu dienu joņos pa Maskavu, pēc tam piesitīsies kādai rokeru kompānijai, piecpadsmit minūšu laikā kļūs par savējo un radīs milzums leģendu par trako, veco motociklistu.

Esi piesardzīgs…

No kā man jāpiesargājas?

Un, galvenais, kāpēc?

Automātiski nospiedis koda pogas, es iegāju kāpņu telpā, izsaucu liftu. Vēl šodien no rīta es atpūtos, bija draugi, bija labi.

Tas viss nekur nepazuda, tikai manis tur vairs nebija.

Runā — ja Gaišais mags “noraujas”, tad pirms tam vienmēr novērojami “zibšņi”, kā epileptiķiem pirms lēkmes. Piemēram, bezjēdzīga spēka izmantošana, mušu iznīcināšana ar ugunslodēm, malkas skaldīšana ar kaujas maģijas palīdzību. Strīdi ar mīļotajiem. Negaidīti ķīviņi ar vieniem draugiem un tikpat negaidītas, jo siltas attiecības ar citiem. Tas viss ir zināms, un visi mēs zinām, ar ko beidzas Gaišo “noraušanās no ķēdes”.

Esi piesardzīgs…

Es piegāju pie durvīm un pastiepu roku, lai izvilktu no kabatas atslēgas.

Durvis bija atslēgtas.

Vispār maniem vecākiem bija otras atslēgas. Taču viņi nekad nebrauktu pie manis no Saratovas, iepriekš nepabrīdinājuši. Un es būtu sajutis viņu tuvošanos.

Parasts bandīts no cilvēku vidus manā dzīvoklī nekad neielauzīsies, viņu apstādinās vienkārša zīme uz sliekšņa. Daži šķēršļi bija paredzēti arī Citādajiem. Protams, to pārvarēšana atkarīga no Spēka pakāpes. Tomēr apsardzes sistēmai vajadzēja nostrādāt!

Es stāvēju un lūkojos šaurajā spraugā starp durvīm un stenderi, spraugā, kuras nedrīkstēja būt. Paskatījos caur mijkrēsli — neko neieraudzīju.

Ieroča man nebija. Pistole atradās dzīvoklī. Kāds desmits kaujas amuletu — arī.

Varētu rīkoties pēc instrukcijas. Nakts Sardzes darbiniekam, kurš konstatējis, ka viņa maģiski aizsargātajā dzīvoklī kāds ielauzies, noteikti jāpaziņo operatīvajam dežurantam un kuratoram, un pēc tam…

Man atlika tikai iedomāties, kā es vēršos pie Gesera, kurš pirms divām stundām bija tā, starp citu, iztrenkājis visu Dienas Sardzi, un pārgāja jebkura vēlēšanās izpildīt instrukcijas. Saliku kopā pirkstus, sagatavojot “iesaldēšanu”. Droši vien biju atcerējies Semjona efektīgo paņēmienu.

Esi piesardzīgs?

Pagrūdu durvis un iegāju savā dzīvoklī, kas mirklī bija kļuvis svešs.

Un, jau iedams iekšā, apjēdzu, kuram netrūka spēka, pilnvaru un banālākās nekaunības, lai ierastos pie manis bez uzaicinājuma.

—      Labdien, šef, — es teicu un ielūkojos kabinetā.

Es biju kļūdījies tikai daļēji.

Zebulons, sēdēdams krēslā pie loga, izbrīnīts sarauca uzacis. Nolika avīzi “Argumenti un fakti”, kuru bija lasījis. Uzmanīgi noņēma brilles smalkos zelta ietvaros. Un tikai pēc tam atbildēja:

—     Labdien, Anton. Zini, es priecātos, ja es būtu tavs šefs.

Viņš smaidīja. Tumšais mags ārpus jebkādām kategorijām, Maskavas Dienas Sardzes priekšnieks. Kā vienmēr, viņš bija tērpies nevainojami pašūtā melnā uzvalkā, gaiši pelēkā kreklā. Kalsns, īsi apcirpts nenosakāma vecuma Citādais.

—     Es kļūdījos, — es sacīju. — Ko tu te dari?

Zebulons paraustīja plecus.

—     Paņem amuletu. Tas ir kaut kur galdā, es to jūtu.

Piegāju pie galda, pavilku atvilktni, izņēmu kaula medaljonu vara ķēdītē. Saspiedu saujā — sajutu, kā amulets sasilst.

—     Zebulon, tev nav varas pār mani.

Tumšais mags pamāja.

—     Labi. Es negribu, lai tu šaubītos par savu drošību.

—     Ko tu dari Gaišā dzīvoklī, Zebulon? Man ir tiesības vērsties Tribunālā.

—     Zinu. — Zebulons noplātīja rokas. — Visu zinu. Man nav taisnība. Muļķis. Riskēju pats un riskēju apdraudēt visu Dienas Sardzi. Bet es nenācu pie tevis kā pie ienaidnieka.

Es neko neteicu.

—     Jā, par novērošanas ierīcēm vari neuztraukties, — Zebulons nevērīgi izmeta. — Gan par jūsējām, gan tām, ko uzstāda Inkvizīcija. Es atļāvos tās, teiksim, iemidzināt. Viss, ko mēs viens otram pateiksim, uz mūžiem paliks tikai starp mums.

—     Cilvēkam tici pa pusei, Gaišajam — pa ceturtdaļai, Tumšajam — netici vispār, — es nomurmināju.

—     Protams. Tev ir tiesības man neticēt. Tu nemaz nedrīksti man ticēt! Bet es tevi lūdzu: uzklausi mani. — Zebulons piepeši pasmaidīja, negaidīti atklāti un samierinoši.

—    Tu taču esi Gaišais. Tavs pienākums ir palīdzēt. Visiem, kas lūdz tavu palīdzību, pat man. Redzi, un es to lūdzu.

Brīdi vilcinājies, es piegāju pie dīvāniņa un apsēdos. Nenovilcis apavus, turēdams gatavībā “frīžu”, lai cik ari nebūtu smieklīgi iedomāties, kā es cīnos ar Zebulonu.

Svešinieks manā dzīvokli. Mans nams — mans cietoksnis. Strādādams Sardzē, es gandrīz biju tam noticējis.

—    Vispirms — kā tu ienāci? — es pajautāju.

—    Vispirms es paņēmu visparastāko mūķīzeri, bet…

—     Zebulon, tu zini, par ko es runāju. Signālbarjeras var iznīcināt, bet nevar apmānīt. Ielaušanās brīdī tām bija jānostrādā.

Tumšais mags nopūtās.

—     Man palīdzēja Kostja. Viņam ir tava atļauja.

—     Es domāju, ka viņš ir mans draugs. Kaut arī vampīrs.

—    Viņš arī ir tavs draugs. — Zebulons pasmaidīja. — Un vēlas tev palīdzēt.

—     Palīdzēt — viņa izpratnē.

—     Mūsu izpratnē. Anton, es ierados tavā mājā, bet neesmu iecerējis nodarīt ko ļaunu. Es neaiztiku dienesta dokumentus, kas atrodas tavā dzīvoklī. Neatstāju novērošanas zīmes. Es atnācu parunāties.

—     Runā.

—     Mēs abi esam sastapušies ar problēmu, Anton. Vienu un to pašu. Un šodien tā ir samilzusi līdz kritiskajai robežai.

Tikko ieraudzīju Zebulonu, es jau zināju, par ko būs saruna. Tāpēc tikai pamāju.

—     Labi, tu saproti. — Tumšais mags paliecās uz priekšu, nopūtās. — Anton, man nav ilūziju. Mēs katrs redzam pasauli citādi. Un katrs citādi izprotam savu pienākumu. Bet pat tādos gadījumos eksistē kaut kādi krustpunkti. Jūsuprāt, mums, Tumšajiem, var daudz ko pārmest. Mūsu rīcību bieži vien var iztulkot dažādi. Un pret cilvēkiem — mēs esam spiesti, mums tāda daba — izturamies ne tik saudzīgi. Jā, tā ir. Bet neviens, ievēro, neviens un nekad mums nav pārmetis mēģinājumu globāli iejaukties cilvēces likteņos. Kopš Līguma noslēgšanas mēs dzīvojam savu dzīvi un vēlētos to pašu no jums.

—     Neviens nav pārmetis, — es piekritu. — Tāpēc, ka laiks strādā jūsu labā, vienalga, no kuras puses skatās.

Zebulons pamāja:

—     Bet ko tas nozīmē? Varbūt mēs cilvēkiem esam tuvāki? Varbūt mums ir taisnība? Bet nestrīdēsimies: mēs ievērojam Līgumu. Un it bieži ievērojam to daudz rūpīgāk nekā Gaismas spēki.

Parastā strīda taktika. Vispirms atzīt kādu kopīgu vainu. Pēc tam — maigi pārmest sarunu biedram tikpat vispārīgu grēku. Parāt un tūlīt pat atmest ar roku — aizmirstam.

Un tikai pēc tam ķerties pie galvenā.

—                 Bet ķersimies pie galvenā. — Zebulons kļuva nopietns.

—    Ko mēs te visu laiku runājam aplinkus. Pēdējo simts gadu laikā Gaismas spēki trīsreiz ir veikuši globālus eksperimentus. Revolūcijas Krievijā, Otrais Pasaules karš. Un tagad atkal. Tas pats scenārijs.

—     Nesaprotu, par ko tu runā, — es sacīju. Krūtīs kaut kas iesmeldzās.

—    Tiešām? Es paskaidrošu. Tiek izstrādāti sociālie modeļi, kuri — lai arī drausmīgu satricinājumu un milzīgas asinsizliešanas ceļā — palīdzēs cilvēcei vai ievērojamai tās daļai nodibināt ideālu sabiedrību. Ideālu — tāds ir jūsu viedoklis, bet es nestrīdos! Nekādā gadījumā. Katram ir tiesības sapņot. Bet tomēr: jūsu ceļš ir pārāk nežēlīgs… — Un atkal skumjš smaids. — Jūs pārmetat mums cietsirdību, jā, un pamatoti, bet vai var salīdzināt melnajā mesā nonāvētu bērnu ar visparastāko fašistu koncentrācijas nometni bērniem? Starp citu, arī fašisms ir jūsu izgudrojums. Un atkal — jūs pār to zaudējāt kontroli! Vispirms internacionālisms un komunisms — nesanāca. Pēc tam nacionālsociālisms. Atkal kļūda? Ļāvāt visiem saplēsties, novērojāt iznākumu. Nopūtāties, visu nodzēsāt un sākāt eksperimentēt no jauna.

—     Kļūdas — pateicoties jūsu pūliņiem.

—     Protams! Bet mums taču piemīt pašsaglabāšanās instinkts! Mēs nebūvējam sociālus modeļus, balstīdamies uz mūsu pašu ētiku. Kāpēc gan mums būtu jāpieļauj jūsu projekti?

Es klusēju.

Zebulons pamāja, acīmredzami apmierināts.

—     Nu lūk, Anton. Mēs varam būt ienaidnieki. Mēs arī esam ienaidnieki. Šoziem tu mums traucēji un pietiekami nopietni. Pavasarī tu atkal nostājies manā ceļā. Iznīcināji divus Dienas Sardzes darbiniekus. Jā, protams, Inkvizīcija atzina, ka tu rīkojies pašaizsardzības nolūkos un ārkārtas nepieciešamības spiests, bet, tici — man tas ir nepatīkami. Kas tas par organizācijas priekšnieku, ja viņš nespēj nosargāt savus darbiniekus? Tātad, mēs esam ienaidnieki. Bet pašreiz ir izveidojusies unikāla situācija. Kārtējais eksperiments. Un tu esi netieši iejaukts tajā.

—     Es nesaprotu, par ko tu runā.

Zebulons iesmējās. Pacēla rokas.

—    Anton, es neko negribu no tevis izvilināt. Un neuzdošu jautājumus. Un ne par ko arī nelūgšu. Noklausies manu stāstu. Pēc tam es aiziešu.

Es pēkšņi atcerējos, kā pagājušajā ziemā uz daudzstāvu nama jumta raganiņa Alise izmantoja savas tiesības uz iejaukšanos. Pavisam vājas, viņa tikai atļāva man izstāstīt patiesību. Un šī patiesība pagrieza zēnu Jegoru pretī Tumsai.

Kāpēc tā notiek?

Nu, kāpēc gan Gaisma rīkojas, izmantojot melus, bet Tumsa — patiesību? Kāpēc mūsu patiesība izrādās bezpalīdzīga, bet meli ir iedarbīgi? Un kāpēc Tumsa brīnišķīgi iztiek ar patiesību, lai darītu Ļaunu? Kura iedabai tas raksturīgs — mūsējai vai cilvēku?

—       Svetlana ir brīnišķīga burve, — sacīja Zebulons.

—    Bet viņas nākotne nav Nakts Sardzes priekšnieka krēsls. Viņu grasās izmantot vienam vienīgam mērķim. Izpildīt misiju, kuru neizpildīja Olga. Tu taču zini, ka šorīt pilsētā izdevās iekļūt kurjeram no Samarkandas?

—     Zinu, — es atzinos.

—      Un es varu pateikt, ko viņš atveda. Tu taču gribi to zināt?

Es sakodu zobus.

—     Gribi. — Zebulons pamāja. — Kurjers atveda krīta gabaliņu.

Nekad netici Tumšajiem. Bet man nez kāpēc likās, ka viņš nemelo.

—     Maziņš krīta gabaliņš. — Tumšais mags pasmaidīja.

—    Ar to var rakstīt skolā uz tāfeles. Vai zīmēt klasītes uz asfalta. Vai ierīvēt biljarda kijas galu. To visu var darīt tikpat viegli, kā dauzīt riekstus ar lielo karalisko zīmogu. Bet ja šo krīta gabaliņu paņems rokās Dižā Burve, tieši Dižā — parastajai nepietiks spēka… Un tikai Burve — vīrieša rokās krīta gabaliņš tā arī paliks krīta gabaliņš. Turklāt Burvei jābūt Gaišajai. Tumsai šis artefakts neder.

Man tikai šķita, vai arī viņš patiešām nopūtās? Es klusēju.

—     Maziņš krīta gabaliņš. — Zebulons atzvēlās krēslā, pašūpojās uz priekšu un atpakaļ. — Tas jau ir krietni sarucis, to ne reizi vien ir skāruši smalki pirkstiņi, un ik reizi meiteņu acis liesmoja gaišās ugunīs. To lika lietā, un zeme nodrebēja, izgaisa valstu robežas, dzima impērijas, gani pārtapa praviešos, bet galdnieki — dievos, pie durvīm noliktus bērnus kronēja par karaļiem, seržanti pārvērtās imperatoros, diletanti semināristi un neapdāvināti mākslinieki izauga par tirāniem. Maziņš krīta gabaliņš. Nekas vairāk.

Zebulons piecēlās. Noplātīja rokas.

—     Tas arī viss, mans dārgais ienaidniek, tik vien es gribēju pateikt. Pārējo tu sapratīsi pats, ja gribēsi, protams.

—    Zebulon. — Es atvēru plaukstu un paskatījos uz amuletu. — Tu esi Tumsas radījums.

—     Protams. Bet vienīgi tās Tumsas, kas bija manī. Tās, kuru es izvēlējos pats.

—     Pat tava patiesība nes Ļaunumu.

—    Kam? Nakts Sardzei? Protams. Cilvēkiem? Atļauj nepiekrist.

Viņš devās uz durvīm.

—     Zebulon, — es atkal viņu uzrunāju. — Es redzēju tavu patieso veidolu. Es zinu, kas tu esi īstenībā.

Tumšais mags apstājās kā iemiets. Pēc tam lēnām pagriezās, pārvilka ar plaukstu pār seju — tā uz mirkli izmainījās, ādas vietā pavīdēja blāvas zvīņas, acis samiedzās šaurās spraugās.

Vīzija pagaisa.

—     Jā, protams. Tu redzēji. — Zebulons jau bija atguvis cilvēka izskatu. — Bet es — redzēju tevi. Un, atvaino, tu nebiji balts eņģelis ar liesmojošu zobenu. Viss atkarīgs, no kuras puses skatās. Paliec sveiks, Anton. Tici man, es ar baudu kaut kad vēlāk tevi iznīcināšu. Bet pašreiz vēlu veiksmi. No sirds un dvēseles, kuras man tik un tā nav.

Aiz viņa noklaudzēja durvis.

Un tūlīt pat, it kā atjēgusies, mijkrēslī iekaucās sargājošā zīme. Čhoena maska pie sienas sašķobījās, kokā iegrieztajās acu spraugās pazibēja niknums, mute atņirdzās.

Apsardze, neko teikt…

Zīmi es apklusināju ar diviem žestiem, bet maskai uzgāzu virsū sagatavoto “frīžu”. Redz, noderēja gan.

—     Krīta gabaliņš, — es noteicu.

Kaut ko tādu es biju dzirdējis. Bet ļoti sen, pa ausu galam. Varbūt pāris frāzes, ko bija izmetis pasniedzējs lekcijā, varbūt kādā kompānijā vai ari kursantu nostāstos. Tieši par krita gabaliņu…

Es piecēlos no dīvāna un pacēlu roku. Nometu amuletu uz grīdas.

—     Geser! — es iekliedzos cauri mijkrēslim. — Geser, atbildi man!

Ēna no grīdas metās pie manis, iezīdās ķermenī, iesūca sevī. Gaisma izbālēja, istaba salīgojās, mēbeļu aprises izplūda. Kļuva neciešami kluss. Karstums atkāpās. Es stāvēju, izpletis rokas, un alkatīgais mijkrēslis dzēra manus spēkus.

—     Geser, tavā vārdā — izsaucu tevi!

Pa istabu peldēja pelēkas miglas pavedieni. Man bija pilnīgi vienalga, kurš vēl varētu izdzirdēt manu saucienu.

—     Geser, mans skolotāj, izsaucu tevi — atbildi!

Kaut kur tāltālū nopūtās neredzama ēna.

—    Es dzirdu tevi, Anton.

—    Atbildi!

—     Uz kādu jautājumu tu vēlies saņemt atbildi?

—    Vai Zebulons nemeloja?

—     Nē.

—     Geser, apstājieties!

—     Par vēlu, Anton. Viss notiek, kā tam jānotiek. Uzticies man.

—    Geser, apstājieties!

—    Tev nav tiesību neko pieprasīt.

—     Man ir tiesības! Ja mēs esam Gaisma, ja mēs darām Labu — ir tiesības!

Viņš apklusa. Es pat nodomāju, ka šefs izlēmis ar mani vairs nerunāt.

—     Labi. Gaidu tevi pēc stundas lēcējbārā.

—     Kur, kur?

—     Izpletņu lēcēju bārs. “Turgeņeva” metro stacija. Aiz bijušā galvenā pasta ēkas.

Iestājās klusums.

Es soli atkāpos, iziedams no mijkrēšļa. Oriģināla tikšanās vieta. Vai tur Gesers kārtoja attiecības ar Dienas Sardzi? Nē, tas, šķiet, bija kādā restorānā.

Labi, lai ir lēcējbārs, lai ir jebkurš cits bārs. Nav svarīgi. Izpletņlēcēji, japīši, geji, kāda starpība.

Bet pirms tikšanās ar Geseru man noteikti bija jānoskaidro viena lieta.

Izvilcis mobilo, es piezvanīju Svetlanai. Viņa uzreiz atsaucās.

—     Sveika, — es vienkārši sacīju. — Tu esi vasarnīcā?

—                    Nē. — Šķita, viņa apjūk no mana lietišķā toņa.

—    Braucu uz pilsētu.

—     Ar ko?

Viņa saminstinājās.

—     Ar Ignatu.

—     Labi, — es neliekuļoti sacīju. — Klausies, vai tu gadījumā kaut ko nezini par krītu?

—     Par ko?

Tagad, lūk, samulsums bija patiess.

—     Par krīta maģiskajām īpašībām. Vai tevi nemācīja izmantot maģijā krītu?

—     Nē. Anton, vai ar tevi viss kārtībā?

—     Vislabākajā.

—     Nekas nav noticis?

Mūžīgais sieviešu ieradums: katru jautājumu uzdot divās vai trijās variācijās.

—     Nekas īpašs.

—    Gribi… — Viņa sastomījās. — Vai gribi, es pajautāšu Olai?

—     Viņa arī brauc ar jums?

—    Jā, mēs visi trīs dodamies uz pilsētu.

—     Laikam nevajag. Paldies.

—    Anton…

—    Jā, Svēta?

Es piegāju pie galda, pavilku atvilktni ar visvisādiem maģiskiem krāmiem. Paskatījos uz blāvajiem kristāliem, uz nemākulīgi izgrieztu maģisko zizli — toreiz es vēl gribēju kļūt par kaujas magu. Aizvēru atvilktni.

—     Piedod man.

—    Tev nav jālūdz piedošana — ne par ko.

—    Vai drīkst, es aizbraukšu pie tevis?

—    Jūs esat tālu?

—     Pusceļā.

Pašūpojis galvu, es atbildēju:

—    Nesanāks. Man ir svarīga tikšanās. Pēc tam piezvanīšu.

Pārtraucu sarunu un pasmaidīju. Patiesība var būt ļauna

un melīga daudzos gadījumos. Piemēram, ja pasaka tikai pusi patiesības. Pateikt, ka nevēlies runāt un nepateikt — kāpēc.

Ļaujiet man darīt Labu ar Ļaunā palīdzību. Nekā cita pa rokai nav.

Katram gadījumam es izstaigāju dzīvokli, ieskatījos guļamistabā, tualetē, vannas istabā, virtuvē. Cik varēju just, Zebulons patiešām nebija atstājis nevienu “dāvaniņu”.

Atgriezies kabinetā, es ieslēdzu piezīmjdatoru, ieliku disku ar maģijas datu bāzi. Uzrakstīju paroli. Un ievadīju pieprasījuma lodziņā vārdu “krīts”.

Neko īpašu atrast necerēju. Tam, ko es vēlējos uzzināt, varēja būt piešķirta tik liela slepenības pakāpe, ka informācija par to nekad netiktu ievietota elektroniskajās datu bāzēs.

Vārds “krīts” bija pieminēts trijās vietās.

Pirmajā gadījumā tas attiecās uz krīta karjeru, kur piecpadsmitajā gadsimtā bija noticis duelis starp diviem pirmās pakāpes magiem — Gaišo un Tumšo. Abi divi gāja bojā, parasts spēku izsīkums, cīņas beigās neviens vairs nespēja izkļūt no mijkrēšļa. Nākamajos pusotra tūkstoša gados šajā rajonā bija gājuši bojā gandrīz trīs tūkstoši cilvēku.

Otrajā gadījumā tika stāstīts par krīta izmantošanu maģisko zīmju un aizsargapļu izveidošanā. Šeit bija krietni vairāk informācijas, un es steigšus izlasīju visu. Nekā īpaša. Krītam nebija nekādu priekšrocību, salīdzinot ar ogli, zīmuli, asinīm vai eļļas krāsu. Ja nu vienīgi to bija vieglāk nodzēst.

Bet trešoreiz krīts bija pieminēts sadaļā “Mīti un nepārbaudīta informācija”. Protams, tur bija pilns ar blēņām, piemēram, kā izmantot sudrabu un ķiplokus cīņā pret vampīriem, vai arī neeksistējošu ceremoniju un rituālu apraksti.

Taču man jau bija gadījies piedzīvot, ka “mītos” bieži var atrast patiesu, bet aizmirstu informāciju.

Krīts bija pieminēts rakstā “Likteņa Grāmatas”.

Izlasīju līdz pusei, kad sapratu — esmu atradis. Informācija bija pilnīgi atklāta, pieejama katram, pat iesācējam magam, un, iespējams, bija arī atrodama cilvēkiem pieejamos avotos.

Likteņa Grāmatas. Krīts.

Viss sakrita.

Aizvēris failu, es izslēdzu datoru. Pasēdēju, kodīdams lūpas. Paskatījos pulkstenī.

Bija laiks doties uz mūsu dīvaino tikšanās vietu.

Es iegāju dušā un pārģērbos. No amuletiem paņēmu līdzi Zebulona medaljonu, Nakts Sardzes zīmi un kaujas disku, ko man kādreiz bija uzdāvinājis Iļja, — senu bronzas aplīti, mazliet lielāku par piecrubļu monētu. Es to nekad nebiju izmantojis. Iļja sacīja, ka amuletā palicis viens, varbūt divi lādiņi.

No slēptuves paņēmu pistoli. Pārbaudīju aptveri. Sprāgstošās sudraba lodes. Der vilkačiem, varbūt arī vampīriem, ļoti efektīvas pret Tumšajiem magiem.

Itin kā būtu sataisījies karot, nevis tikties ar priekšnieku.

Mobilais iezvanījās man kabatā, kad es jau stāvēju pie durvīm.

—     Anton?

—     Svēta?

—     Olga grib ar tevi parunāt, es viņai iedošu klausuli.

—     Dod, — es piekritu, slēgdams vaļā durvis.

—     Anton, es tevi ļoti mīlu. Lūdzu, nedari muļķības.

Es pat neattapu, ko atbildēt. Klausuli paņēma Olga.

—    Anton. Es gribu, lai tu zini: viss jau izlemts. Un viss notiks ļoti drīz.

—     Šonakt, — es piebalsoju.

—     Kā tu zini?

—     Jūtu. Vienkārši jūtu. Tāpēc arī Sardzi aiztrieca no pilsētas, vai ne? Un Svetlanu noskaņoja atbilstoši.

—     Ko tu zini?

—     Likteņa Grāmata. Krīts. Es jau visu sapratu.

—     Velti, — īsi atbildēja Olga. — Anton, tev vajadzētu…

—     Neviens nepavēlēs, ko un kā man vajadzētu. Tikai Gaisma, kas ir manī.

Pārtraucis sarunu, es atslēdzu mobilo. Pietiks. Gesers var sazināties ar mani tāpat, bez visādiem tehniskiem līdzekļiem. Olga turpinās pierunāt. Svetlana tik un tā nesapratīs, ko un kāpēc es daru.

Ja esi izlēmis iet līdz galam, ej viens. Un nevienu neaicini līdzi.

—     Sēdies, Anton, — sacīja Gesers.

Bārs bija pavisam maziņš. Kādi seši vai septiņi ar šķērssienām nodalīti galdiņi. Lete. Piesmēķēts. Televizorā, kam izslēgta skaņa — izpletņu lēcēji debesīs. Pie sienām fotogrāfijas — tas pats, lidojoši ķermeņi spilgtos kombinezonos. Cilvēku bija maz, varbūt nebija īstais laiks: pusdienot par vēlu, līdz vakara kulminācijai vēl tālu. Es pārlaidu skatienu zālei un pie stūra galdiņa ieraudzīju Borisu Ignatjeviču.

Viņš nebija viens. Viņa priekšā stāvēja trauks ar augļiem, šefs slinki plūca no vīnogu ķekara ogas. Mazliet nostāk, sakrustojis rokas, sēdēja slaids, melnīgsnējs puisis. Mūsu skatieni sastapās, un es sajutu vieglu, taču neatlaidīgu spiedienu.

Arī Citādais.

Kādas piecas sekundes mēs skatījāmies viens uz otru, pakāpeniski pastiprinot spiedienu. Spējas viņam bija, pamatīgas spējas, vienīgi pieredzes pamaz. Vienā brīdī es pārstāju pretoties, izvairījos no viņa zondes un, pirms puisis paspēja mani nobloķēt, noskenēju viņu.

Citādais. Gaišais. Ceturtais līmenis.

Puisis saviebās kā sāpēs. Paskatījās uz Geseru ar nopērta suņa acīm.

—     Iepazīstieties, — Gesers sacīja. — Antons Gorodec- kis, Citādais, Maskavas Nakts Sardze. Ališers Ganijevs, Citādais, Maskavas Nakts Sardze — kopš neilga laika.

Kurjers.

Es pastiepu viņam roku un noņēmu aizsardzību.

—     Gaišais, otrais līmenis, — sacīja Ališers, paskatījies man acīs. Paklanījās.

Pašūpoju galvu un atbildēju:

—     Trešais.

Puisis no jauna paskatījās uz Geseru. Tagad nevis vainīgi, bet izbrīnīti.

—     Otrais, — šefs apstiprināja. — Tu pašreiz esi vislabākajā formā, Anton. Es priecājos par tevi. Sēdies, parunāsimies. Ališer, novēro.

Es apsēdos pretī šefam.

—     Vai zini, kāpēc es izvēlējos tieši šo vietu? — Gesers jautāja. — Ņem vīnogas, garšīgas.

—      Kā lai es zinu? Varbūt šeit ir visgaršīgākās vīnogas Maskavā.

Gesers iesmējās.

—     Bravo. Nu, tas nav galvenais. Augļus mēs nopirkām tirgū.

—     Tātad patīkama atmosfēra.

Šefs paraustīja plecus.

—     Nekā īpaša. Maza zālīte, aiz tām durvīm — biljards un vēl pāris galdiņu.

—     Jūs slepus lecat ar izpletni, šef.

—     Jau divdesmit gadus neesmu lecis, — šefs nesatricināmi atbildēja. — Anton, dārgais, es atnācu šurp paēst kar- tupellšus ar befstrogonovu un uzkost vīnogas tikai tāpēc, lai tev parādītu mikrovidi. Mazu mazītiņu sabiedrību. Tu atslābinies, pasēdi. Ališer, kausu alus Antonam! Kareivi, paskaties visapkārt. Palūkojies uz sejām. Ieklausies valodās. Ieelpo šo gaisu.

Es pagriezos. Pastūmos uz pašu koka sola malu, lai kaut nedaudz redzētu apkārtējos. Ališers jau stāvēja pie letes, gaidīdams man domāto alu.

Viņiem bija dīvainas sejas, šī bāra pastāvīgajiem apmeklētājiem. Ar kaut ko nemanāmi līdzīgas cita citai. Neparastas acis, neparasti žesti. Nē, nekā neparasta, tikai katru apzīmogojis kāds neredzams zīmogs.

—     Kolektīvs, — sacīja šefs. — Mikrovide. Es tikpat labi varētu ar tevi satikties geju klubā, literātu nama restorānā vai ieskrietuvē blakus kādai rūpnīcai. Nav svarīgi. Galvenais, lai tur būtu izveidojies mazs, noslēgts kolektīvs. Lielākā vai mazākā mērā izolēts no sabiedrības. “Makdonalds” neder, lepns restorāns arī — vajag kaut ko līdzīgu slēgtam vai atklātam klubam. Zini, kāpēc? Tie esam mēs. Tas ir mūsu Sardzes modelis.

Es klusēju. Es skatījos, kā puisis ar kruķiem pieiet pie blakus galdiņa, atgaiņājas no piedāvājuma apsēsties un, atspiedies pret šķērssienu, sāk kaut ko stāstīt. Mūzika pārmāca vārdus, bet caur mijkrēsli es varēju uztvert jēgu. Neatvēries izpletnis. Nosēšanās ar rezerves izpletni. Lūzumi. Pusgadu, velns parāvis, nedrīkst lekt!

—     Šejienes kompānija ir ļoti raksturīga, — šefs nesteidzīgi turpināja. — Risks. Asas izjūtas. Apkārtējo neizpratne. Slengs. Normāliem cilvēkiem pilnīgi neizprotamas problēmas. Un, starp citu, regulāras traumas un nāve. Tev šeit patīk?

Padomājis atbildēju:

—     Nē. Te jābūt savējam. Vai arī vispār nav jābūt šeit.

—     Protams. Jebkurā tamlīdzīgā mikrovidē ir interesanti ieskatīties — vienu reizi. Pēc tam vai nu tu pieņem tās likumus un iekļaujies šajā mazajā sociumā, vai arī tiec atgrūsts. Nu redzi, un mēs no viņiem ne ar ko neatšķiramies. Pēc būtības. Katrs atrastais Citādais, apzinājies savu būtību, nostājas izvēles priekšā. Vai nu viņš iestājas Sardzē, kļūst par kareivi, cīnītāju, neglābjamu nāvinieku. Vai arī turpina dzīvot gandrīz kā cilvēks, tikpat kā neattīstīdams savas maģiskās spējas, izmantodams dažas Citādā priekšrocības, taču vienlaikus pilnā mērā izbaudīdams šādas dzīves trūkumus. Visnepatīkamākais, ja sākotnējā izvēle bijusi nepareiza. Citādais dažādu iemeslu dēļ vairs negrib atzīt Sardzes likumus. Bet mūsu struktūru pamest ir praktiski neiespējami. Saki, Anton, vai tu varētu dzīvot ārpus Sardzes?

Protams, šefs nemēdz risināt abstraktas sarunas.

—     Droši vien ne, — es atzinos. — Man būtu grūti, gandrīz neiespējami noturēties ierindas Gaišā maga iespēju pieļaujamajās robežās.

—     Bet, nebūdams Sardzē, tu nevarēsi attaisnot maģiskās darbības ar cīņu pret Tumsu. Tā ir?

—     Jā.

—     Redzi, Antoška, tur jau arī slēpjas visi sarežģījumi, visas nelaimes. — Šefs nopūtās. — Ališer, nestāvi kā stabs.

Viņš pret šo puisi izturējās gandrīz nejauki. Taču es bez grūtībām atskārtu iemeslus: kurjers bija izcīnījis, izlūdzies sev vietu Maskavas Sardzē un tagad izbaudīja neizbēgamās sekas.

—    Jūsu alus, Gaišo Anton. — Ar vieglu galvas mājienu puisis nolika manā priekšā kausu.

Es klusēdams paņēmu alus kausu. Šis jaunais un talantīgais mags ne pie kā nebija vainīgs. Droši vien mēs spēsim sadraudzēties. Bet pašreiz es esmu nikns pat uz viņu: Ališers bija atvedis uz Maskavu to, kas uz visiem laikiem izšķirs mani un Svetlanu.

—    Anton, ko mēs darīsim? — šefs jautāja.

—     Bet kur īsti ir problēma? — es jautāju, lūkodamies viņā ar veca sanbernāra uzticīgo skatienu.

—     Svetlana. Tu iestājies pret viņas misiju.

—     Protams.

—    Anton, tās taču ir ābeces patiesības. Aksiomas. Tev nav tiesību iebilst Sardzes politikai, rīkojoties savās personiskajās interesēs.

—     Kāds tam sakars ar manām personiskajām interesēm? — es no visas sirds izbrīnījos. — Es uzskatu, ka visa gatavotā operācija ir amorāla. Ļaudīm no tās nebūs nekāda labuma. Tā vai citādi — visi līdzšinējie mēģinājumi kardināli izmainīt cilvēku sabiedrību ir cietuši krahu.

—    Agri vai vēlu mums izdosies. Zini, es pat nemēģinu apgalvot, ka tieši šoreiz mūs gaida veiksme. Bet izredzes ir lielākas nekā jebkad agrāk.

—     Es neticu.

—     Tu vari iesniegt apelāciju augstākstāvošām instancēm.

—     To paspēs izskatīt līdz brīdim, kad Svetlana paņems rokā krītiņu un atvērs Likteņa Grāmatu?

Šefs pievēra acis. Nopūtās.

—    Nē. Nepaspēs. Viss notiks šonakt, tiklīdz iestāsies mūsu laiks. Esi apmierināts? Uzzināji akcijas norises laiku?

—     Boris Ignatjevič. — Es ar nodomu uzrunāju viņu vārdā, ar kādu biju viņu pirmoreiz iepazinis. — Paklausieties. Es lūdzu. Reiz jūs pametāt dzimteni un ieradāties Krievijā. Ne jau sekodams Gaismas interesēm, ne jau karjeras dēļ. Olgas dēļ. Es mazliet zinu par jūsu pagātni. Cik daudz visa bijis: gan naids, gan mīlestība, nodevība un cēlsirdība. Bet jums mani jāsaprot. Jūs to spējat.

Es nezinu, ko cerēju sagaidīt — kādu atbildi, novērstu skatienu vai caur zobiem izspiestu solījumu atcelt akciju.

—     Es tevi lieliski saprotu, Anton. — Šefs pamāja. — Tu pat nespēj iedomāties, cik lieliski es tevi saprotu. Tieši tāpēc akcija turpināsies.

—      Kāpēc?

—     Tāpēc, manu zēn, ka ir tāda lieta — liktenis. Un par to nekā spēcīgāka nav. Kādam paredzēts izmainīt pasauli. Kādam tas liegts. Kādam paredzēts satricināt valsti, bet kādam citam — stāvēt aizkulisēs, turēt marionešu diedziņus rokās, kas nosmērētas ar krītu. Anton, tici man, es zinu, ko daru. Tici.

—      Neticu.

Es piecēlos, tā arī nepieskāries alum ar jau nosēdušos putu cepurīti. Ališers jautājoši paskatījās uz šefu, it kā būtu gatavs mani aizturēt.

—     Tu vari darīt visu, ko gribi, — sacīja šefs. — Tevī ir Gaisma, taču aiz muguras — mijkrēslis. Tu zini, ar ko tev draud nepareizs solis. Un zini, ka esmu gatavs, mans pienākums ir tev palīdzēt.

—     Geser, mans skolotāj, paldies par visu, ko tu man esi iemācījis. — Es paklanījos, pievērsdams sev izpletņlēcēju izbrīnītos skatienus. — Es neuzskatu, ka man ir tiesības arī turpmāk cerēt uz tavu palīdzību. Pieņem manu pateicību.

—     Tu esi brīvs no jebkurām saistībām manā priekšā, — Gesers mierīgi atbildēja. — Rīkojies tā, kā liek tavs liktenis.

Viss. No bijušā mācekļa viņš atteicās ļoti viegli. Kaut gan — cik viņam ir bijis tādu mācekļu, kas nav apzinājušies augstākos mērķus un svētos ideālus?

Simtiem, tūkstošiem.

—                   Ardievu, Geser, — es sacīju. Paskatījos uz Ališeru.

—    Veiksmi tev, jaunais sargātāj.

Puisis pārmetoši uz mani paskatījās.

—     Ja man atļauts teikt…

—     Runā, — es atļāvu.

—     Es tavā vietā nesteigtos, Gaišo Anton.

—      Es jau pārāk ilgi esmu vilcinājies, Gaišo Ališer. — Es pasmaidīju. Biju pieradis Sardzē uzskatīt sevi par vienu no jaunākajiem magiem, taču viss mainās. Bet šim jauniņajam es biju autoritāte. Pagaidām vēl biju. — Gan tu reiz izdzirdēsi, kā šalc laiks, kad tas kā smiltis plūdīs caur pirkstiem. Tad — atceries mani. Veiksmi tev.

6.      NODAĻA

Karstums.

Es gāju pa Veco Arbatu. Mākslinieki zīmēja šablonpor- tretus, muzikanti spēlēja stereotipu mūziku, tirgoņi pārdeva vienveidīgus suvenīrus, ārzemnieki izrādīja standarta interesi, maskavieši ar ierastu sapīkumu skrēja garām matrjošku butaforijām…

Satriekt jūs visus?

Parādīt mazu priekšnesumu?

Pažonglēt ar zibeņiem? Rīt īstu uguni? Piespiest bruģakmeni pašķirties un ļaut izšļākties minerālūdens strūklakai? Izdziedēt kādu desmitu nabadzīgo kropļu? Pabarot ložņas bezpajumtniekus ar kūkām, kas izķertas no zila gaisa?

Bet kāpēc?

Man sametīs kaudzi sīknaudas par ugunslodēm, ar kurām vajadzētu apšaut mošķus. Minerālūdens strūklaka izrādīsies pārplīsis ūdensvads. Šie nabagi un kropļi jau tā ir veselāki un bagātāki par dažu labu garāmgājēju. Bezpajumtnieki pašķīdīs kur nu kurais, jo sen ielāgojuši: bezmaksas kūku nav.

Jā, es saprotu Geseru, saprotu visus augstākos magus, kuri gadu tūkstošiem cīnās ar Tumsu. Nedrīkst mūžīgi dzīvot ar pastāvīgu bezspēka sajūtu. Nedrīkst mūžīgi sēdēt ierakumos: tas iznīcina armiju drošāk, nekā ienaidnieka lodes.

Bet kāds tam sakars ar mani?

Vai noteikti jāuzšuj uzvaras karogs no manas mīlestības?

Un kāds ar to sakars šiem cilvēkiem?

Ir viegli pasauli apgriezt otrādi un nolikt uz kājām, bet kurš palīdzēs ļaudīm nenokrist?

Vai patiešām mēs neesam spējīgi neko iemācīties?

Es zināju, ko grasās darīt Gesers, pareizāk sakot, ko darīs Svetlana pēc viņa pavēles. Zināju, ar ko tas viss var beigties, un pat spēju iztēloties, kādas Līgumā sameklētās atrunas izmantos, lai attaisnotu iejaukšanos Likteņa Grāmatā. Man bija zināms akcijas laiks. Vienīgais, ko es nezināju, — operācijas vietu un objektu.

Un, lūk, tas jau bija fatāli.

īstais brīdis iet ciemos pie Zebulona.

Un pēc tam — pa taisno mijkrēslī.

Es biju aizgājis līdz Arbata vidum, kad uzķēru — pavisam nemanāmu, uz pašas jutības robežas — Spēka strāvojumu. Kaut kur, tepat blakus, kāds lietoja maģiju, gluži niecīgu, bet…

Tumsa!

Lai ko es domātu par Geseru, lai kā strīdētos, es joprojām biju Nakts Sardzes kareivis.

Iebāzis roku kabatā pēc amuleta, es izsaucu savu ēnu un iegāju mijkrēslī.

Kā te viss bija nolaists!

Sen nebiju staigājis pa Maskavas centru mijkrēslī.

Zilās sūnas noklāja visu vienlaidus paklājā. Lēni plandošie pavedieni radīja līganas ūdensvirsmas ilūziju. No manis virzījās prom apļi — sūnas gan dzēra manas emocijas, gan cenās atvirzīties patālāk. Taču pašlaik mani neinteresēja sīkās mijkrēšļa nerātnības.

Pelēkajā telpā zem bezsaules debesīm es nebiju viens.

Kādu brīdi skatījos uz meiteni, kas bija uzgriezusi man muguru. Skatījos, juzdams, kā sejā iezogas ļauns smaids. Gaišā maga necienīgs smaids. Ir nu gan “niecīga iedarbība”!

Trešās pakāpes maģiskā iedarbība?

Ai, ai, ai!

Tas jau ir ļoti nopietni, meitenīt. Tas ir tik nopietni, ka tu laikam esi sajukusi prātā. Trešais līmenis — tas vispār nav tavos spēkos, tu izmanto svešu amuletu.

Bet es pamēģināšu tikt galā pats saviem spēkiem.

Es piegāju viņai klāt, un viņa pat neizdzirdēja manus soļus pa mīksto sūnu paklāju. Visapkārt slīdēja neskaidras cilvēku ēnas, un viņa bija pārāk aizrāvusies.

—       Antons Gorodeckis, Nakts Sardze, — es sacīju.

—    Alise Doņņikova, jūs esat arestēta.

Raganiņa iekliedzās, pagriezās. Viņas rokā bija amulets — kristāla prizma, caur kuru viņa tikko bija aplūkojusi garāmgājējus. Ar pirmo instinktīvo žestu viņa pamēģināja noslēpt amuletu, ar nākamo — palūkoties caur prizmu uz mani.

Pārķēris roku, es piespiedu viņu apstāties. Brīdi mēs stāvējām blakus, un es lēnām, uzspiezdams arvien spēcīgāk, izgriezu raganai roku. la kaut kas tāds notiktu starp vīrieti un sievieti, izskatītos diezgan nožēlojami. Mums, Citādajiem, fiziskā spēka avoti nav rodami piederībā pie noteikta dzimuma vai pat uztrenētā muskulatūrā. Spēks ir visapkārt — mijkrēslī, cilvēkos. Nebija zināms, cik daudz spēka no apkārtējās pasaules bija smēlusies Alise, ļoti iespējams, ka vairāk, nekā es.

Bet es biju pieķēris viņu nozieguma vietā. Un blakus varēja būt arī citi Tumšie. Pretošanās Sardzes darbiniekam, kurš oficiāli paziņojis par aizturēšanu, bija iegansts iznīcināšanai uz vietas.

—      Es nepretojos, — sacīja Alise un atvēra plaukstu. Prizma mīksti nokrita sūnās — un tās uzburba, uzburzgu- ļoja, apkļaudamas kristāla amuletu.

—     Spēka prizma? — es retoriski pajautāju. — Alise Doņ- ņikova, jūs veicāt trešās pakāpes maģisko iedarbību.

—      Ceturtās, — viņa ātri atbildēja.

Es atļāvos paraustīt plecus.

—     Trešā, ceturtā — tas pat nav principa jautājums. Tik un tā Tribunāls, Alise. Tu esi iekritusi.

—     Es neko neesmu izdarījusi. — Ragana veltīgi centās izskatīties mierīga. — Man ir personīgā atļauja nēsāt prizmu. Es to neizmantoju.

—    Alise, jebkurš mags nolasīs no šīs mantiņas visu informāciju.

Pakustinājis roku, es liku zilajām sūnām atkāpties, bet prizmai ielēkt man plaukstā. Tā bija auksta, ļoti auksta.

—      Pat es varu no tās nolasīt visu nepieciešamo, — es sacīju. — Alise Doņņikova, Citādā, Tumšā, Dienas Sardzes ragana, ceturtais spēka līmenis, es jūs oficiāli apsūdzu Līguma pārkāpšanā. Pretošanās gadījumā es būšu spiests jūs iznīcināt. Rokas aiz muguras.

Viņa pakļāvās. Un sāka runāt, ātri, droši, ieliekot balsī visu, ko vien spēja:

—     Anton, pagaidi, lūdzu, uzklausi mani. Jā, es izmēģināju prizmu, bet saproti jel, man pirmo reizi uzticēja tik spēcīgu amuletu! Anton, es taču neesmu muļķe, lai Maskavas centrā uzbruktu cilvēkiem, un kāpēc gan man tas būtu vajadzīgs? Anton, mēs taču abi esam Citādie! Nokārtosim visu mierīgi. Anton!

—    Nokārtot mierīgi? — es pārjautāju, noslēpdams prizmu kabatā. — Ejam.

—      Anton, trešā, ceturtā līmeņa iejaukšanās! Jebkura trešā līmeņa iejaukšanās Gaismas interesēs! Nevis mana stulbā spēlīte ar prizmu, bet pilnvērtīga iejaukšanās!

Viņas panikas iemeslus varēja saprast. Te jau oda pēc notiesāšanas. Dienas Sardzes darbinieks, kurš personīgos nolūkos izsūc no cilvēkiem dzīvības enerģiju, — tāda mēroga skandāls! Alisi atdos bez svārstīšanās.

—      Tev nav pilnvaru šādiem kompromisiem. Tumšo priekšniecība atsauks tavu apsolījumu.

—     Zebulons apstiprinās!

—      Jā? — Mani satrieca viņas drošā pārliecība. Varbūt viņa ir Zebulona mīļākā? Tik un tā savādi. — Alise, es jau vienreiz noslēdzu ar tevi mierizlīgumu…

—     Protams, un es pati piedāvāju piedot tev tavu iejaukšanos.

—      Un ar ko tas beidzās? — Es pasmaidīju. — Atceries?

—     Tagad ir pavisam cita situācija, tagad likumu esmu pārkāpusi es. — Alise nolaida skatienu. — Tev būs atbildes trieciena tiesības. Vai tev nevajag atļauju trešā līmeņa Gaismas maģijai? Jebkurai Gaismas maģijai? Tu drīkstēsi remora- lizēt pāris desmitus neliešu, pārtaisīt tos kaut vai par svētajiem! Sadedzināt uz vietas desmit slepkavu! Novērst katastrofu, veikt lokālu laika konvolūciju! Anton, vai tad tas neatsver manu stulbo izlēcienu? Paskaties, visapkārt visi ir dzīvi! Es neko nepaspēju izdarīt, es tikai sāku…

—     Viss tevis sacītais var tikt izmantots pret tevi.

—     Zinu, es to zinu!

Viņai acis mirdzēja asaras. Un šķita, ka viņa neizliekas. Ja neņēma vērā viņas raganas būtību, viņa tomēr bija visparastākā meitene. Simpātiska, pārbijusies, nogrēkojusies. Vai viņa vainīga, ka nostājusies uz Tumsas ceļa?

Es jutu, kā plaisā mans emocionālais vairogs un pašūpoju galvu:

—     Nav vērts mani iespaidot.

—     Anton, lūdzu, nu, izlīgsim pa labam! Vai tev tiešām nav vajadzīgas tiesības uz trešās pakāpes iejaukšanos?

Oho, un kā vēl vajadzīgas. Jebkurš Gaišais mags sapņo par tādu iespēju! Vismaz uz mirkli sajusties kā pilnvērtīgam kareivim, nevis utainam medniekam, kurš skumji noskatās uz balto pamiera karogu.

—    Tev nav tiesību izteikt šādus piedāvājumus, — es stingri sacīju.

—                     Būs! — Alise nopurināja galvu, dziļi ieelpoja:

—    Zebulon!

Iespiedis saujā mazo kaujas amuleta disku, es gaidīju.

—     Zebulon, izsaucu tevi! — Viņas balss pārtapa spiedzienā. Es pamanīju, ka cilvēku ēnas visapkārt sāka kustēties mazliet straujāk: ļaudis sajuta neizprotamu satraukumu un paātrināja gaitu.

Vai viņa spēs atkal sasaukt Tumšo šefu?

Tā kā toreiz pie restorāna “Maharadža”, kad Zebulons mani gandrīz nogalināja ar Šaaba Pletni?

Tomēr nenogalināja. Netrāpīja.

Par spīti tam, ka provokāciju bija sagatavojis Gesers, Zebulons laikam no tiesas uzskatīja, ka esmu vainojams Tumšo slepkavībās.

Tātad viņam bija vēl kādi citi plāni attiecībā uz mani?

Vai varbūt klusi un nemanāmi bija iejaucies Gesers, novirzot no manis triecienus?

Nezinu. Kā vienmēr — pietrūkst analīzei nepieciešamās informācijas. Varu izdomāt trīsdesmit trīs versijas, un tās visas apgāzīs cita citu.

Es pat gribēju, lai Zebulons neatsaucas. Tad es izvilktu Alisi no mijkrēšļa, izsauktu šefu vai kādu no operatīvajiem darbiniekiem, nodotu šo zosi no rokas rokā un mēneša beigās saņemtu prēmiju. Bet vai gan man tagad par prēmijām jādomā!

—                   Zebulon! — viņas balsī skanēja neviltots lūgums.

—    Zebulon!

Viņa jau raudāja, pati to nemanot. Ap acīm viņai izplūda tuša.

—     Veltīgi, — es sacīju. — Ejam.

Un tajā brīdī kādus divus metrus attālāk atvērās Tumšais portāls.

Vispirms mūs apdvesa aukstums — līdz pašiem kauliem. Tāds aukstums, ka cilvēku pasaulē valdošais karstums likās vairāk kā patīkams. Sūnas uzliesmoja, aizsvildamās visas ielas garumā. Protams, Zebulons tās nededzināja ar nodomu, gluži vienkārši portāla atvēršana izšļāca tik daudz Spēka, ka sūnas nespēja to pārstrādāt.

—     Zebulon, — Alise nočukstēja.

Piecu metru attālumā no bruģakmeņa izšāvās un ietriecās debesīs violets stars. Zibsnis apžilbināja, es neviļus samiedzu acis, bet, kad atkal paskatījos turp, — pelēkā miglā karājās zilganmelns burbulis. No tā lēnām līda ārā kaut kas sarains, zvīņām apaudzis, tikai attāli līdzīgs cilvēkam. Zebulons, atsaukdamies uz aicinājumu, nāca no kāda otrā vai trešā mijkrēšļa slāņa, un salīdzinājumā ar tiem šejienes laika tecējums bija tikpat lēns, kā cilvēku pasaules laiks attiecībā pret mūsējo.

Es piepeši izjutu bezspēcību, ar kuru it kā sen biju samierinājies. Iespējas, kuras viegli izmantoja Gesers vai Zebulons, man bija ne tikai neaizsniedzamas, bet pat neaptveramas.

—     Zebulon! — Joprojām turēdama rokas aiz muguras, Alise metās pie drausmīgā monstra. Piespiedās viņam klāt, ierakās ar seju asajās zvīņās. — Palīdzi, palīdzi man!

Skaidrāks par skaidru, ka Zebulons ieradās savā dēmoniskajā veidolā ne jau tāpēc, lai mani iespaidotu. Cilvēka izskatā viņš mijkrēšļa dziļākajos slāņos neizdzīvotu ne minūti. Bet viņam droši vien bija nācies iet vairākas stundas, varbūt pat dienas.

Monstrs uzmeta man savu šauro acu skatienu. No rīkles izslīdēja gara, šķelta mēle, pārslīdēja pār Alises galvu, atstājot matos baltu gļotu lāsītes. Nagainā ķetna saņēma Alisi aiz zoda, saudzīgi pacēla galvu — viņu skatieni satikās. Informācijas apmaiņa bija zibenīga.

—    Muļķe! — ierēcās dēmons. Mēle ievilkās atpakaļ mutē, ilkņi noklakšķēja, tik tikko neiekodušies mēlē. — Alkatīgā muļķe!

Jā. Pagalam manas tiesības uz trešās pakāpes iejaukšanos.

Dēmona īsā aste uzšāva Alisei pa kājām, pārplēšot zīda kleitu, nogāžot zemē. Monstra acis uzliesmoja — raganu ietina gaišzils mirdzums, viņa pārakmeņojās.

Alise palīdzību nesaņems.

—     Vai varu vest prom arestēto, Zebulon? — es jautāju.

Monstrs stāvēja, viegli šūpodamies uz līkajām ķetnām.

Nagi ievilkās pirkstos, izslīdēja, ievilkās. Pēc tam viņš spēra soli, nostādamies starp mani un nekustīgo meiteni.

—       Lūdzu apstiprināt aizturēšanas likumību, — es sacīju. — Citādi būšu spiests izsaukt palīdzību.

Dēmons sāka transformēties. Ķermeņa proporcijas mainījās, zvīņas pagaisa, aste ievilkās, bet loceklis pārstāja atgādināt ar naglām apspraudītu vāli. Pēc tam Zebulonam uzradās apģērbs.

—     Pagaidi, Anton.

—     Kas man jāgaida?

Tumšā maga seja bija neizdibināma. Šķita, ka dēmona veidolā viņš izjuta daudz vairāk emociju vai arī neuzskatīja par vajadzīgu tās noslēpt.

—     Es apstiprinu Alises solīto.

—      Ko?!

—     Ja šī lieta netiks oficiāli virzīta tālāk, Dienas Sardze samierināsies ar jebkuru tavu iejaukšanos — līdz trešajai pakāpei ieskaitot.

Izskatījās, ka viņš runā pilnīgi nopietni.

Es noriju siekalas. Saņemt šādu solījumu no Dienas Sardzes šefa…

—     Nekad netici Tumšajiem.

—     Jebkura iejaukšanās līdz otrajai pakāpei ieskaitot.

—     Tu tik ļoti negribi skandālu? — es jautāju. — Vai arī viņa tev nezin kāpēc ir vajadzīga?

Zebulona seja noraustījās:

—     Ir vajadzīga. Es viņu mīlu.

—     Neticu.

—      Kā Maskavas Dienas Sardzes galva es lūdzu jūs, sargātāj Anton, atrisināt šo lietu izlīguma ceļā. Tas ir iespējams, jo mana aizbilstamā Alise Doņņikova nepaspēja nodarīt cilvēkiem ievērojamu ļaunumu. Kompensējot šo trešās pakāpes Tumšās maģijas izmantošanas mēģinājumu, — Zebulons īpaši uzsvēra pēdējo vārdu, — Dienas Sardze samierināsies ar jebkuru tavu Gaišās maģijas lietošanas gadījumu līdz pat otrajai pakāpei ieskaitot. Es nelūdzu saglabāt slepenībā šo vienošanos. Es nenosaku nekādus ierobežojumus tavām darbībām. Es uzsveru, ka par izdarīto pārkāpumu Alise saņems stingru sodu. Lai Tumsa ir manu vārdu lieciniece.

Maigas jo maigas trīsas. Duna pazemē, rēkoņas pavadīta viesuļa tuvošanās. Zebulona delnā uzradās un savirpuļoja niecīga melna lodīte.

—     Tagad tava kārta, — sacīja Zebulons.

Aplaizījis lūpas, es paskatījos uz maģijas saistīto Alisi. Maita, neko teikt. Turklāt man pret viņu ir arī personīgas pretenzijas.

Varbūt tieši tāpēc es nevēlos noslēgt kompromisu? Un nepavisam ne tāpēc, ka baidos no līguma ar Tumsu? Alise, izmantodama spēka prizmu, mēģināja izsūkt cilvēkiem dzīvības enerģiju. Tā ir trešās vai ceturtās pakāpes maģija. Turpretim es varēšu izmantot otrās pakāpes iejaukšanos. Un tas ir daudz, ļoti daudz. Faktiski — globāla iedarbība! Pilsēta, kurā veselu diennakti nenotiks neviens noziegums. Ģeniāls un nepārprotami labvēlīgs izgudrojums. Cik gan reižu visā Nakts Sardzes vēsturē mums bija vajadzīgas tiesības uz trešās vai ceturtās pakāpes iejaukšanos, taču tiesību nebija, un nācās darboties uz labu laimi, ar šausmām gaidot atbildes gājienu!

Bet tagad — otrās pakāpes iejaukšanās, faktiski — par velti.

—     Lai Gaisma ir tavu vārdu lieciniece, — es sacīju. Un izstiepu roku pret Zebulonu.

Man nekad vēl nebija gadījies piesaukt par lieciniekiem pirmatnējos spēkus. Es tikai zināju, ka tam nav nepieciešamas speciālas maģiskās darbības. Starp citu, nebija nekādu garantiju, ka Gaisma visžēlīgi pievērsīs uzmanību mūsu problēmām.

Manā rokā uzliesmoja baltas uguns ziedlapiņa.

Zebulons saviebās, taču roku nenolaida. Mēs apstiprinājām līgumu ar rokasspiedienu, un Tumsa un Gaisma satikās starp mūsu plaukstām. Es sajutu sāpīgu dūrienu, it kā miesā būtu ieurbusies trula adata.

—      Līgums noslēgts, — sacīja Tumšais mags.

Viņš arī saviebās. Arī viņam bija pieskārušās sāpes.

—    Tu ceri arī no šī līguma kaut ko iegūt? — es noprasīju.

—      Protams. Es vienmēr un visur cenšos iegūt kādu labumu. Parasti man izdodas.

Vismaz Zebulons neizjuta acīmredzamu prieku par noslēgto līgumu. Lai arī ko viņš būtu cerējis iegūt no mūsu noslēgtās vienošanās, pilnīgas pārliecības par veiksmīgu galarezultātu viņam nebija.

—    Es uzzināju, ko un kāpēc Maskavā nogādāja kurjers no Austrumiem.

Zebulons tikko jaušami pasmaidīja:

—    Lieliski. Situācija mani uztrauc, un patīkami apzināties, ka tagad vēl kāds uzņēmies daļu mana nemiera.

—    Zebulon! Vai kādreiz ir gadījies, ka Nakts Sardze un Dienas Sardze ir sadarbojušās? Sadarbojušās pa īstam, nevis ķērušas atkritējus un psihopātus?

—      Nē. Jebkura sadarbība izvērtīsies par zaudējumu kādai no pusēm.

—    Es to ņemšu vērā.

—    Ņem.

Mēs pat viens otram pieklājīgi paklanījāmies. It kā atsveicinātos miermīlīgi noskaņoti paziņas, nevis divi karojošu spēku magi, Gaismas adepts un Tumsas kalps.

Pēc tam Zebulons piegāja pie Alises nekustīgā ķermeņa, viegli to pacēla, pārmeta pār plecu. Es gaidīju, ka viņi izies no mijkrēšļa, bet tā vietā, apveltījis mani ar iecietīgu smaidu, Tumšo galva iesoļoja portālā. Vēl kādu mirkli portāls bija redzams, pēc tam sāka izzust. Man — pavisam uz citu pusi.

Tikai tagad sajutu, kā esmu noguris. Mijkrēslim patīk, kad viņā ieiet, bet jo vairāk — ja to dara nedroši. Mijkrēslis ir negausīga ielasmeita, kas priecīga par katru iespēju.

Izvēlējies vietu, kur bija mazāk cilvēku, es raušus atbrīvojos no savas ēnas.

Garāmgājēju acis ierasti novērsās. Cik gan reižu dienā jūs mūs satiekat, cilvēki… Gaišos un Tumšos, magus un vilkačus, raganas un dziednieces. Jūs skatāties uz mums — un jums nav tiesību mūs ieraudzīt. Lai tā būtu arī turpmāk.

Mēs dzīvojam simtiem un pat tūkstošiem gadu. Mūs nav viegli nogalināt. Un problēmas, ar kurām pārpilna cilvēku dzīve, mums šķiet kā pirmklasnieka sarūgtinājums par burtnīcā greizi uzzīmētām svītriņām.

Bet visam ir sava otrā puse. Es labprāt ar jums apmainītos, ļaudis. Ņemiet, lietojiet prasmi saskatīt ēnu un ieiet mijkrēslī. Izmantojiet Sardzes aizsardzību un spējas mainīt cilvēku apziņu.

Dodiet man to mieru, kas man uz laiku laikiem ir liegts!

Mani pagrūda. Spēcīgs puisis noskūtu galvu, ar mobilo pie jostas un zelta ķēdi kaklā, uzmeta man nicīgu skatienu, kaut ko noburkšķēja un gāzelīgā gaitā aizdevās prom pa ielu. Draudzenīte, kas bija pielipusi viņa rokai, ne pārāk veiksmīgi atdarināja skatienu, ar kādu sīki bandīti apvelta “muļķus”.

Es no visas sirds sāku smieties.

Jā, droši vien es patiešām izskatījos dīvaini!

Sastindzis ielas vidū, turklāt, pirmajā acu uzmetienā, blenzdams uz stendu ar kaut kādām nožēlojamām bronzas statuetēm, matrjoškām ar politiķu ģīmjiem un viltus Hohlo- mas suvenīriem.

Man pašreiz bija tiesības satricināt visu šo ielu. Veikt globālu remoralizāciju — un skūtgalvis dosies uz psiho- neiroloģisko slimnīcu strādāt par sanitāru, viņa draudzene skries uz staciju un aizbrauks pie savas vecās, veiksmīgi aizmirstās mātes, kas tikko velk dzīvību kaut kur provincē.

Kā gribas darīt labu -r- pat rokas niez!

Tāpēc arī nedrīkst.

Lai sirds ir tīra, rokas karstas, bet galvai tik un tā jāpaliek vēsai.

Es esmu parasts ierindas Citādais. Man nav un nebūs tāda spēka, kāds piešķirts Geseram vai Zebulonam. Varbūt tāpēc man ir pašam savi uzskati par notiekošo. Un pat negaidīto dāvanu — tiesības lietot Gaišo maģiju — es nedrīkstu izmantot. Jo tad es būšu ielīdis spēlē, kas risinās virs manas galvas.

Bet mana iespēja ir iziet no šīs spēles.

Un aizvest Svetlanu.

Jā, un tādējādi izjaukt ilgi gatavoto Nakts Sardzes operāciju! Jā, un es vairs nebūšu operatīvais darbinieks! Pārvērtīšos ierindas Gaišajā magā, kas pārtiks no atlikušajām spēka kripatiņām. Tas — labākajā gadījumā, bet sliktākajā — mani gaida mūžīgais mijkrēslis.

Šodien, šodien pusnaktī.

Kur? Un kurš? Kura Likteņa Grāmatu atvērs burve? Olga teica, ka operācija gatavota divpadsmit gadu. Divpadsmit gadu meklēja Dižo Burvi, kura būtu spējīga paņemt rokā līdz zināmam laikam noglabāto krītiņu. Stop!

Es varētu kliegt pa visu Arbatu: kāds gan es esmu muļķis! Taču mana seja jau tā bija pietiekami daiļrunīga.

Kāpēc gan izkliegt skaļi to, kas tāpat nolasāms no fizio- nomijas?

Augstākie magi visu izskaitļo daudzus gājienus uz priekšu. Viņu partijās nav vietas nejaušībām. Ir dāmas, ir bandinieki. Bet nav lieku figūru!

Jegors!

Zēns, kurš gandrīz kļuva par upuri nelicencētām medībām. Tāpēc iegāja mijkrēslī tādā dvēseles noskaņojumā, ka nostājās Tumšo pusē. Zēns, kura liktenis vēl nav noteikts, kura aura vēl saglabājusi daudzkrāsainību, kas raksturīga zīdainim. Jā, unikāls gadījums, es biju pamatīgi pārsteigts, pirmoreiz viņu ieraudzīdams.

Izbrīnījos — un aizmirsu. Uzzinājis, ka šefs bija mākslīgi paaugstinājis zēna potenciālās iespējas: lai novērstu Tumšo uzmanību un lai Jegors spētu kaut nedaudz turēties pretī vampīriem. Tāds viņš arī palika manā atmiņā — gan kā personīgā neveiksme, jo es taču pirmais saskatīju viņā Citādo, gan kā pagaidām vēl labs cilvēks un arī nākamais pretinieks mūžīgajā cīņā starp Labo un Ļauno. Tikai kaut kur pašā dziļākajā nostūrī bija saglabājušās atmiņas par viņa nenoteikto likteni.

Viņš vēl spēj kļūt par jebko. Neskaidrs nākamības potenciāls. Atvērta grāmata. Likteņa Grāmata.

Viņš nostāsies Svetlanas priekšā, kad viņa paņems rokā krītiņu. Un nostāsies labprāt — tiklīdz Gesers saprātīgi un nopietni viņam izskaidros notiekošo. Nakts Sardzes šefs, Maskavas Gaišo galva, dižais, vecais mags — viņš prot izskaidrot. Gesers stāstīs, ka jāizlabo kļūdas. Un tā būs taisnība. Gesers stāstīs par dižo nākotni, kas pavērsies Jegoram. Un tā arī izrādīsies īstenība, tur tā lieta! Tumšie var tūkstoškārt protestēt — nav šaubu, Inkvizīcija ievēros faktu, ka pašā sākumā zēns tika cietis no Tumšo darbībām.

Bet Svetlanai droši vien pavēstīs, ka neveiksme ar Jegoru mani nomāc. Un zēns daudzējādā ziņā cietis arī tāpēc, ka Sardze bija aizņemta ar viņas pašas, Svetlanas, glābšanu.

Viņa nesvārstīsies ne mirkli.

Uzklausīs visu, kas viņai jāizdara. Pieskarsies krītiņam, parastam krītiņam, ar kuru var zīmēt uz asfalta klasītes vai rakstīt “2x2 = 4” uz skolas tāfeles.

Un sāks veidot likteni, kas pagaidām vēl nav izveidojies.

Ko no viņa grasās izveidot?

Ko tieši?

Līderi, barvedi, jaunu partiju un revolūciju vadoni?

Vēl neizdomātas reliģijas pravieti?

Domātāju, kas radīs jaunu sociālo mācību? Mūziķi, dzejnieku, rakstnieku, kura daiļrade izmainīs miljoniem apziņu?

Cik gadu nākotnē iesniedzas nesteidzīgais Gaišo spēku plāns?

Jā, būtību, kas Citādajam dota kopš dzimšanas, nav iespējams izmainīt. Jegors būs ļoti, ļoti vājš mags. Tomēr, pateicoties Sardzes pūliņiem, — Gaišais mags.

Taču, lai izmainītu cilvēces likteņus, nav jābūt Citādajam. Tas pat traucē. Daudz ērtāk ir izmantot Sardzes atbalstu un vest, vest sev līdzi cilvēku pūļus, kuriem tik ļoti nepieciešama laime, ko esam izgudrojuši mēs.

Un viņš vedīs. Nezinu, kā, nezinu, kurp, taču vedīs. Bet gan jau arī Tumšie izdarīs savu gājienu. Katram prezidentam paredzēts savs slepkava. Katram pravietim — tūkstošiem interpretētāju, kuri izkropļos reliģijas būtību, nomainīs gaišo uguni ar karstajiem inkvizīcijas ugunskuriem. Katra grāmata reiz tiks iesviesta ugunī, simfonija — pārtaisīta šlāgerī un spēlēta krogos. Jebkurai riebeklībai pabāzīs apakšā nesatricināmu filozofisko bāzi.

Jā, mēs neko neesam iemācījušies. Droši vien negribam.

Bet man vismaz ir vēl nedaudz laika. Un tiesības izdarīt savu gājienu. Vienīgo.

Ja tikai zinātu, kādu.

Aicināt Svetlanu nepiekrist Geseram, aizmirst par augstāko maģiju, neaiztikt svešu likteni?

Bet kāpēc? Viss taču ir pareizi. Tiek izlabotas pieļautās kļūdas, veidota laimīga nākotne katram atsevišķam cilvēciņam un visai cilvēcei kopumā. Mani atbrīvos no sirdsapziņas pārmetumiem par pieļauto kļūdu. Svetlanu — no apziņas, ka viņas veiksme balstīta uz cita nelaimi. Viņa iekļūst Dižo Burvju panteonā. Ko vērtas manas nemierpilnās šaubas? Un kas tajās ir patiesas rūpes un kas — sīks, personīgs pašlabums? Kas no Gaismas, kas no Tumsas?

—     Ei, draudziņ!

Uz mani skatījās tirgonis, kura letei es stāvēju blakus. Pārāk nikni neskatījās, dusmīgi gan.

—     Kaut ko pirksi?

—     Es izskatos pēc idiota? — es apvaicājos.

—     Un kā vēl. Vai nu pērc, vai paej malā.

Daļa taisnības viņam bija. Bet es pašreiz biju noskaņots dot pretī.

—     Pats savu laimi neredzi. Es tev pievilinu pircējus, vācu kopā pūli.

Tirgonis bija kolorīts. Drukns, ar sarkanu seju, ar resnām jo resnām rokām, kur vienlīdzīgās proporcijās bija sajaukti tauki un muskuļi. Viņš uzmeta man vērtējošu skatienu, neatrada neko draudīgu un jau grasījās izspļaut kādu dzēlību.

Un piepeši pasmaidīja.

—     Nu tad vāc arī. Tikai aktīvāk. Notēlo pircēju. Vari pat pa jokam man samaksāt.

Tas bija tik dīvaini, tik negaidīti.

Es pasmaidīju:

—     Gribi, nopirkšu kaut ko pa īstam?

—     Kam tev vajag, tie krāmi domāti tūristiem. — Pārdevējs pārstāja smaidīt, taču pirmītējās saspringtās agresivitātes viņa sejā vairs nebija. — Velnišķīgs karstums, viss mani kaitina. Varētu vismaz nolīt.

Paskatījies debesīs, es paraustīju plecus. Šķita, kaut kas tur mainījās. Kaut kas bija izkustējies debess cepeškrāsns dzidrajā zilgmē.

—     Domāju, ka nolīs, — es paziņoju.

—      Būtu labi.

Mēs viens otram pamājām, un es devos prom, iejuku ļaužu straumē.

Kaut arī nezināju, ko darīt, toties zināju, kurp iet. Un tas nebija maz.

7. NODAĻA

Mēs savus spēkus bieži aizņemamies.

Tumšie tos smeļas svešās ciešanās. Viņiem ir daudz vienkāršāk. Nemaz nav nepieciešams sagādāt ļaudīm sāpes. Pietiek nogaidīt. Pietiek uzmanīgi paskatīties un sūkt, sūkt svešas ciešanas gluži kā kokteili caur salmiņu.

Mēs arī to darām. Lai arī mazliet citādi. Mēs pieņemamies spēkā, kad cilvēki jūtas labi, kad viņi ir laimīgi.

Ir tikai viena detaļa, kas padara procesu pieejamu Tumšajiem un tikpat kā aizliegtu mums. Laime un bēdas nepavisam nav divi pretpoli cilvēcisko emociju skalā. Citādi nepastāvētu gaišas skumjas un ļauns prieks. Tie ir divi paralēli procesi, divas vienlīdzīgas Spēka plūsmas, kuras Citādajiem ļauts sajust un izmantot.

Kad Tumšais mags dzer svešas sāpes, tās pieaug.

Kad Gaišais mags paņem svešu prieku, tas mazinās.

Mēs varam papildināt savus Spēkus jebkurā brīdī. Un ļoti reti atļaujamies to darīt.

Šodien es nolēmu, ka drīkstu atļauties.

Mazliet paņēmu no pārīša, kurš bija sastindzis apkampienos pie metro ieejas. Viņi šobrīd bija laimīgi, ļoti laimīgi. Un tomēr es jutu, ka viņi šķiras, turklāt uz ilgu laiku, un šos iemīlējušos neizbēgami piemeklēs skumjas. Es izlēmu, ka drīkstu to darīt. Viņu prieks bija spilgts un krāšņs, gluži kā rožu, tik maigo un augstprātīgo rožu pušķis.

Es pieskāros arī garām skrienošam bērnam — viņš jutās labi, viņš nejuta smago, spiedīgo karstumu, viņš skrēja pirkt saldējumu. Viņš ātri atjaunosies. Spēks bija vienkāršs un tīrs kā lauka ziedi. Kā margrietiņu buķete, ko norāvusi mana roka, pat nenodrebēdama.

Es ieraudzīju logā vecenīti. Kaut kur blakus viņai lidinājās nāves ēna, droši vien viņa pati to juta. Un tomēr vecenīte smaidīja. Šodien pie viņas bija atnācis mazdēls. Visdrīzāk, lai vienkārši pārbaudītu, vai večiņa vēl dzīva, vai nav atbrīvojies dārgais dzīvoklis Maskavas centrā. Arī to viņa saprata. Un tomēr bija laimīga. Es izjutu kaunu, neciešamu kaunu, tomēr es viņai pieskāros un paņēmu mazliet Spēka. Vīstoša, dzelteni oranža, asteru un rudens lapu buķete…

Es soļoju, kā palaikam biju soļojis savos nakts murgos, dāļādams laimi pa labi un kreisi. Visiem, un tā, lai neviens nepaliek tukšā. Tikai pašreiz aiz manis palika pavisam citādas pēdas. Nedaudz apdzisuši smaidi, pierē jaunas grumbiņas, uz mirkli iekosta lūpa.

Noteikti varēja redzēt, kur es biju gājis.

Ja ceļā pagadītos Dienas Sardzes patruļa, mani neviens neapstādinātu.

Starp citu, arī Gaišie, ieraudzīdami notiekošo, liktos mierā.

Es daru to, ko uzskatu par vajadzīgu. To, ko jutos tiesīgs darīt. Paņemt — uz parāda. Nozagt. Un tas, kā es izrīkošos ar iegūto spēku, noteiks manu likteni.

Vai nu es norēķināšos pilnīgi par visu.

Vai arī mijkrēslis plaši atvērsies manā priekšā.

Gaišais mags, kurš pasmeļ Spēku no cilvēkiem, liek uz spēles visu. Un šeit nenostrādās parastie izcenojumi, kas regulē Sardžu attiecības. Ar to vien nepietiks, ja manis paveiktie Labie darbi pārsvērs manis paša nodarīto Ļaunumu.

Man nedrīkst būt ne mazāko šaubu, ka esmu norēķinājies pilnībā.

Iemīlējušies, bērni, vecie cilvēki. Kompānija, kas dzēra aliņu pie strūklakas. Es biju domājis, ka viņu prieks būs uzspēlēts, taču tas izrādījās patiess, un es paņēmu viņu Spēku.

Piedodiet.

Es varu katram trīsreiz atvainoties. Es varu samaksāt par nozagto. Tik un tā es būšu melojis.

Es taču vienkārši cīnos par savu mīlestību. Pirmām kārtām. Un tikai pēc tam — par jums, par tiem, kam tiek gatavota jauna, vēl nedzirdēta laime.

Bet varbūt arī tā ir taisnība?

Un katru reizi, kad tu cīnies par savu mīlestību, tu cīnies par visu pasauli?

Par visu pasauli — nevis ar visu pasauli.

Spēks!

Spēks.

Spēks?

Es vācu Spēka drumslas, dažbrīd saudzīgi un piesardzīgi, dažbrīd rupji un nesaudzīgi, lai nenodrebētu roka, lai pēc tam man nebūtu kaunā jānodur acis, paņemot gandrīz vai pēdējo.

Varbūt šim puisim laime tāpat ir rets viesis?

Nezinu.

Spēks!

Varbūt, zaudējusi šo smaidu, sieviete pazaudēs kāda mīlestību?

Spēks.

Varbūt jau rīt šis spēcīgais, ironiski smaidošais vīrietis nomirs?

Spēks.

Man nepalīdzēs kabatās sabāztie amuleti. Kauja nenotiks. Man nepalīdzēs “vislabākā forma”, kuru pieminēja šefs. Tik un tā visa ir par maz. Un tiesības uz neierobežotu otrās pakāpes iejaukšanos, ko tik dāsni man piešķīra Zebulons, ir lamatas. Tas nav apšaubāms. Viņš izmantoja savu draudzeni, savija varbūtību līnijas tā, lai mēs satiktos, un ar skumju sejas izteiksmi pasniedza man nāvējošo dāvanu. Es nespēju ieskatīties nākotnē tik tālu, lai mans Labais nekad nepārvērstos Ļaunajā.

Bet ja tev nav ieroča — pieņem to no ienaidnieka rokas.

Spēks!

Spēks.

Spēks?

Ja es būtu saglabājis to smalko pavedienu, kas mani, jauno magu, saistīja ar manu audzinātāju Geseru, viņš sen būtu nopratis notiekošo. Sajutis, kā mani piepilda drausmīga enerģija, uz labu laimi savākta un paredzēta nezin kādam nolūkam.

Ko viņš darītu?

Nav vērts apstādināt magu, kurš izvēlējies šo ceļu.

Es kājām aizgāju līdz Tautsaimniecības sasniegumu izstādei. Es zināju, kur viss notiks. Nejaušības nenotiek, ja ar tām rīkojas augstākie magi. Lempīgajā “namā uz kājiņām”, stāvus noliktā sērkociņu kastītē, — tur Zebulons zaudēja kauju par Svetlanu, tur Gesers atrada un iesaistīja Inkvizīcijā savu ielikteni, reizē patrenējis Svetlanu.

Visas šīs kombinācijas spēka centrs.

Trešoreiz.

Es vairs negribēju ne ēst, ne dzert. Vienreiz es tomēr apstājos, nopirku un izdzēru kafiju. Kafija bija bezgaršīga, it kā pilnīgi būtu bez kofeīna. Cilvēki pašķīrās un deva man ceļu, kaut es soļoju pa parasto pasauli. Maģijas koncentrācija pieauga.

Es nespēšu noslēpt savu tuvošanos.

Bet es nemaz negribu piezagties no slēpņa.

Jauna sieviete, kas gaidīja bērniņu, gāja piesardzīgi, uzmanīgi. Es nodrebēju, kad ieraudzīju viņu smaidām. Un gandrīz nogriezos sāņus, kad sapratu — vēl nedzimušais bērns arī smaida savā niecīgajā un drošajā pasaulītē.

Viņu Spēks līdzinājās bāli sārtai peonijai — liels zieds un vēl nepavērusies ziedpumpura lodīte.

Man jāsavāc viss, ko atrodu pa ceļam.

Bez svārstīšanās, bez žēlastības.

Kaut kas notika arī apkārtējā pasaulē.

Šķita, ka karstums ir pieaudzis. Turklāt pēkšņi, vienā izmisīgā, krampjainā rāvienā.

Acīmredzot ne velti Tumšie un Gaišie magi visu šo laiku centās izkliedēt svelmi. Kaut kas notiks. Es apstājos, pacēlu galvu, cauri mijkrēslim raudzīdamies debesīs. Šauri, gredzenos savīti virpuļi.

Pie apvāršņa dzirksteles.

Dienvidaustrumos migla.

Oreols ap Ostankinas torni.

Šī būs dīvaina nakts.

Es pieskāros garām skrienošai meitenei un paņēmu viņas vienkāršo prieku: tēvs bija pārnācis mājās skaidrā prātā.

Gluži kā nolauzts mežrozes zariņš, dzeļošs un trausls.

Piedodiet man.

Kad es nonācu pie “nama uz kājiņām”, bija gandrīz vienpadsmit vakarā.

Pēdējais, kuram es pieskāros, bija sadzēries strādnieciņš, pavārtē pieslējies pie sienas. Tajā pašā pavārtē, kur es pirmoreiz nogalināju Tumšo. Viņš bija gandrīz pilnīgi atslēdzies. Un laimīgs.

Es paņēmu arī viņa Spēku. Putekļaina, nospļaudīta ceļmalīte, neglīta, netīri brūna svecīte.

Arī tas bija Spēks.

Pārgājis pāri ielai, es sajutu, ka neesmu šeit viens. Izsaucis ēnu, iegāju mijkrēslī.

Māja bija aplenkta.

Dīvainākais aplenkums, kādu man bija gadījies redzēt. Tumšie un Gaišie — pamīšus. Es ieraudzīju Semjonu, pamāju, un saņēmu mierīgu, mazliet pārmetošu skatienu. Tīģerēns, Lācis, Iļja, Ignats…

Pa kuru laiku viņus visus savāca? Kamēr es klaiņoju pa pilsētu, vākdams Spēku? Jā, neiznāca atpūsties, draugi…

Un Tumšie. Pat Alise bija šeit. Viņa izskatījās briesmīgi: raganas seja atgādināja sagumzītu un pēcāk nogludinātu papīra masku. Laikam gan Zebulons nebija melojis, pieminēdams sodu. Blakus Alisei stāvēja Ališers, un, uzķēris viņa skatienu, es sapratu, ka tie abi sastapsies cīņā uz dzīvību un nāvi. Droši vien ne šobrīd. Taču sastapsies noteikti.

Es soļoju tālāk, cauri aplenkumam.

—     Zona ir slēgta, — sacīja Ališers.

—     Zona ir slēgta, — kā atbalss atsaucās Alise.

—     Man ir tiesības.

Manī bija pietiekami daudz Spēka, lai es tiktu cauri ari bez atļaujas. Pašreiz mani apstādināt spēja tikai Dižie Magi, taču viņu šeit nebija.

Bet mani neviens nemēģināja apstādināt. Tātad vai nu Gesers, vai Zebulons, vai varbūt abi divi, bija pavēlējuši mani tikai brīdināt.

—     Veiksmi, — es izdzirdēju aiz muguras čukstu. Atskatījos, notvēru Tīģerēna skatienu. Pamāju.

Kāpņu telpā neviena nebija. Un arī visa māja bija pieklususi tāpat kā toreiz, kad virs Svetlanas griezās neredzētu izmēru inferno virpulis. Ļaunums, kuru bija izsaukusi viņa pati — uz sevi.

Es gāju caur pelēku miglu. Man zem kājām dobji dunēja zeme, šeit, mijkrēšļa pasaulē, pat augsne atsaucās maģijai, pat cilvēku pasaules namu ēnas.

Lūka, kas veda uz jumtu, bija vaļā. Neviens negrasījās man aizšķērsot ceļu. Skumji, bet es nezināju, vai man par to priecāties vai ne.

Es izgāju no mijkrēšļa. Nav vērts. Pašreiz nav vērts.

Es kāpu augšup pa kāpnītēm.

Pirmo es ieraudzīju Maksimu.

Viņš bija pamatīgi izmainījies, šis spontānais Gaišais mags, mežonis, kurš vairākus gadus pēc kārtas bija nogalinājis Tumsas adeptus. Varbūt ar viņu kaut kas bija izdarīts. Bet, iespējams, viņš bija izmainījies pats. Ir cilvēki, kuri pārtop ideālos bendēs.

Maksimam paveicās. Viņš kļuva par bendi. Par Inkvizi- toru. Par to, kas atrodas augstāk par Gaismu un Tumsu, kas kalpo visiem — un nevienam. Rokas viņš bija sakrustojis uz krūtīm, galva mazliet noliekta. Kaut kas viņā atgādināja Zebulonu, kādu es to biju ieraudzījis pirmoreiz. Un kaut kas Geseru. Kad es parādījos, Maksims mazliet pacēla galvu. Paskatījās uz mani tīrām, skaidrām acīm. Un tūlīt pat nodūra skatienu.

Tātad man patiešām ir ļauts piedalīties notiekošajā.

Zebulons stāvēja nomaļus. Viņš tinās plānā apmetnī un nelikās par mani ne zinis. Viņš tāpat bija zinājis, ka es atnākšu.

Gesers, Svetlana un Jegors stāvēja kopā. Viņi uz manu ierašanos reaģēja daudz dzīvāk.

—     Tomēr atnāci? — šefs jautāja.

Es pamāju. Es skatījos uz Svetlanu. Viņa bija tērpusies garā, baltā kleitā, mati izlaisti. Viņai rokā dzidri gaismoja futlāris — maziņš, it kā medaljonam vai saktai paredzēts, — balts safjānādas futlāris.

—     Anton, tu taču zini, vai ne? — iesaucās Jegors.

Ja kāds no klātesošajiem bija laimīgs — tas bija viņš. Laimīgāks par laimīgu.

—     Zinu, — es atbildēju. Piegāju pie viņa. Pabužināju matus.

Viņa spēks līdzinājās zeltainam pienenes ziedam.

Lūk, tagad, šķiet, es biju savācis visu, ko vien iespējams.

—     Pilns līdz pēdējam? — Gesers noprasīja. — Anton, kas tev padomā?

Es viņam neatbildēju. Kaut kas mani darīja uzmanīgu. Kaut kas nebija kārtībā.

Ak, jā! Šeit nezin kāpēc nebija Olgas.

Instruktāža jau notikusi? Svetlana zina, kas viņai jādara.

—       Krītiņš, — es sacīju. — Maziņš, no abām pusēm noslīpēts krītiņš. Ar to var rakstīt visur. Piemēram, Likteņa Grāmatā. Nosvītrojot vecās, ierakstot jaunas rindiņas.

—      Anton, tu šeit nevienam neko jaunu neatklāsi, — sacīja šefs.

—     Vai atļauja ir? — es pajautāju.

Gesers paskatījās uz Maksimu. Inkvizitors, gluži kā sajutis viņa skatienu, pacēla galvu. Dobji teica:

—     Atļauja ir.

—      Dienas Sardze iebilst, — garlaikoti sacīja Zebulons.

—      Noraidīts, — vienaldzīgi atbildēja Maksims. Atkal nolieca galvu.

—                    Dižā Burve var paņemt krītiņu rokā, — es sacīju.

—    Katra Likteņa Grāmatā ierakstītā rindiņa atņems daļiņu no viņas dvēseles. Atņems — un atdos izmainītu. Cilvēka likteni var izmainīt vienīgi tādā veidā — atdodot pašam savu dvēseli.

—      Es zinu, — Svēta sacīja. Pasmaidīja. — Anton, atvaino. Man šķiet, ka tā ir pareizi. Tas nāks par labu — visiem.

Jegora acīs pazibēja piesardzības dzirksts. Viņš bija sajutis ko nelāgu.

—     Anton, tu esi Sardzes kareivis, — sacīja Gesers. — Ja tev ir iebildumi, runā.

Iebildumi? Bet pret ko tad es iebilstu? Ka Jegors kļūs par Gaišo magu, nevis Tumšo? Ka jau tūkstošo reizi, atkal neveiksmīgi, tiks mēģināts atnest ļaudīm Labo? Ka Svetlana kļūs par Dižo Burvi?

Kaut ari tādējādi ziedodama visu cilvēcisko, kas viņā vēl pagaidām bija.

—     Es neko neteikšu, — es sacīju.

Man izlikās — vai ari tiešām Gesera skatienā uzplaiksnīja izbrīns?

Ir gandrīz neiespējami noprast, ko Augstākais Mags īstenībā domā.

—     Sākam, — viņš sacīja. — Svetlana, tu zini, kas tev jādara.

—    Zinu, — Viņa skatījās uz mani. Es pagājos dažus soļus atpakaļ. Gesers — arī. Tagad viņi bija palikuši divatā, Svetlana un Jegors. Abi vienādi apmulsuši. Vienādi saspringti. Es pašķielēju uz Zebulonu — viņš gaidīja. Svetlana atvēra futlāri — slēdzīša klikšķis izskanēja kā šāviens — un lēnām, gluži kā pārvarēdama sevi, paņēma krītiņu. Pavisam niecīgu. Vai tiešām tas jau tik pamatīgi nodilis tūkstošiem gadu ilgajā laikposmā, kamēr Gaisma centās izmainīt pasauli?

Gesers nopūtās.

Svetlana pietupās un sāka zīmēt apli, ietverot tajā sevi un zēnu.

Man nebija ko teikt. Man nebija ko darīt.

Es biju savācis tik daudz Spēka, ka tas gāzās pāri malām.

Man ir tiesības darīt Labu.

Trūkst tikai vienas lietas — izpratnes.

Uzpūta vējš. Kautrīgi, piesardzīgi. Nomierinājās.

Es pavēros augšup un nodrebēju. Kaut kas brieda. Šeit, cilvēku pasaulē, debesis bija noklājuši mākoņi. Es pat nemanīju, pa kuru laiku tas noticis.

Svetlana beidza zīmēt apli. Piecēlās.

Pamēģinājis paskatīties uz viņu caur mijkrēsli, es tūlīt pat aizgriezos. Viņas rokā kvēloja nokaitēta oglīte. Vai viņa izjūt sāpes?

—                   Tuvojas vētra, — iztālēm atskanēja Zebulona balss.

—    Visīstākā vētra, tāda nav bijusi sen.

Viņš iesmējās.

Neviens viņa vārdiem nepievēsa uzmanību. Ja nu vienīgi vējš — tas sāka pūst vienmērīgāk, kļūdams spēcīgāks.

Es palūkojos lejup. Tur pagaidām viss bija mierīgi. Svetlana ar krita gabaliņu kaut ko zīmēja gaisā, kā izzīmējot kaut ko tikai viņai vienīgai redzamu. Taisnstūra kontūra. Kontūrā ietverts raksts.

Jegors klusi iestenējās. Atgāza galvu. Es jau spēru soli uz priekšu — un apstājos. Es nevarēju tikt cauri barjerai. Un tas arī nemaz nebija vajadzīgs.

Tas nebija galvenais.

Kad nezini, kā rīkoties, nedrīkst ticēt nekam. Ne vēsai galvai, ne tīrai sirdij, ne dedzīgām rokām.

—     Anton!

Es paskatījos uz Geseru. Šefs šķita par kaut ko norūpējies.

—     Tā nav parasta vētra, Anton. Tas ir viesulis. Būs upuri.

—     Tumšie? — es pajautāju.

—     Nē. Stihijas.

—      Mazliet pārspīlējāt ar spēka koncentrāciju? — es painteresējos. Šefs uz zobgalību nereaģēja.

—     Anton, kāda maģijas pakāpe tev atļauta?

Protams, viņš zināja par darījumu ar Zebulonu.

—     Otrā.

—     Tu vari apstādināt viesuli, — Gesers sacīja. Vienkārši konstatēdams faktu. — Un viss beigsies ar ilgām lietavām. Tu esi savācis pietiekami daudz spēka.

Vējš uzbrāzās ar jaunu spēku. Un vairs negrasījās pārstāt. Vējš rāva, plēsa, kā nolēmis noraut mūs no jumta. Sāka līt.

—     Šķiet, ir pēdējais brīdis, — šefs piemetināja. — Tomēr jāizlemj tev.

Ar stiklainu tinkšķi ap viņu parādījās spēka vairogs, it kā Gesers tagad būtu apsedzies ar saburzītu celofāna maisiņu. Vēl ne reizi nebiju redzējis, ka mags būtu lietojis šādu aizsardzību pret samērā viduvēju stihiju ārdīšanos.

Svetlana, plīvojošā kleitā, turpināja zīmēt Likteņa Grāmatu. Jegors stāvēja nekustēdamies, it kā piesists neredzamā krustā. Iespējams, viņš jau vairs neko nemanīja. Kas notiek ar cilvēku, kad viņš zaudē iepriekšējo, bet vēl nav ieguvis jaunu likteni?

—     Geser, tu gribi sarīkot tādu taifūnu, ar kuru salīdzinot šī vētra nav nekas! — es iesaucos.

Vējš jau nomāca vārdus.

—      Tas ir neizbēgami, — atbildēja Gesers. Viņš it kā runāja čukstus, bet katrs izteiktais vārds skanēja ļoti skaidri.

—    Tas — jau piepildās.

Likteņa Grāmatu tagad varēja saskatīt pat cilvēku pasaulē. Protams, Svetlana to nezīmēja vārda tiešā nozīmē, viņa to vilka ārā no dziļākajiem mijkrēšļa slāņiem. Veidoja kopiju, un jebkuras izmaiņas tajā izmainīs arī oriģinālu. Likteņa Grāmata izskatījās kā atlējums, no liesmojošiem, ugunīgiem pavedieniem veidots makets, kas nekustīgi karājās gaisā. Lietus lāses uzliesmoja, tam pieskaroties.

Tagad Svetlana sāks izmainīt Jegora likteni.

Bet vēlāk, pēc gadu desmitiem, Jegors izmainīs pasaules likteni.

Kā vienmēr — uz Labo pusi.

Kā vienmēr — neveiksmīgi.

Es salīgojos. Vienā mirklī, pavisam negaidīti, spēcīgais vējš pārtapa viesulī. Visapkārt plosījās kaut kas neiedomājams. Es redzēju, kā uz prospekta apstājas mašīnas, piespiežas pie apmales — tālāk no kokiem. Pilnīgi bez skaņas — vēja kaucieni pārspēja kritiena dārdoņu — pāri krustojumam nogāzās milzīgs reklāmvairogs. Novēlojušās cilvēku figūriņas skrēja uz māju pusi, cerēdamas rast patvērumu pie ēku sienām.

Svetlana apstājās. Viņai rokā gruzdēja nokaitēts punkts.

—     Anton!

Es tik tikko varēju sadzirdēt viņas balsi.

—     Anton, ko man darīt? Pasaki! Anton, vai man tas jādara?

Krita aplis viņu aizsargāja — laikam ne līdz galam: vējš viņai teju, teju plēsa nost apģērbu, — tomēr ļāva viņai nostāvēt kājās.

Viss pārējais apkārt bija izzudis. Es skatījos uz viņu, uz liesmojošo krītiņu, kurš bija gatavs izmainīt svešu likteni. Svetlana gaidīja atbildi — bet man nebija ko viņai teikt. Jo arī es atbildi nezināju.

Es pacēlu rokas pret trakojošajām debesīm. Un ieraudzīju savās rokās rēgainos Spēka ziedus.

—                    Vai tiksi galā? — Zebulons līdzjūtīgi noprasīja.

—    Vētra kļūst stiprāka.

Viņa sacīto varēja sadzirdēt cauri viesuļa dārdiem tikpat skaidri kā šefa balsi.

Gesers nopūtās.

Es pavēru, pagriezu plaukstas pret debesīm — pret debesīm, kurās vairs nebija zvaigžņu, kurās ņirbēja vien mākoņi, lietus šaltis, zibeņi.

Tas bija viens no visvienkāršākajiem maģiskajiem paņēmieniem, to iemāca gandrīz jau pašā sākumā.

Remoralizācija.

Bez jebkādiem paskaidrojumiem

—     Nedari to! — Gesers iekliedzās. — Neuzdrīksties!

Ar vienu, nemanāmu kustību viņš pārvietojās, aizsegdams no manis Svetlanu un Jegoru. It kā tas varētu pasargāt no burvestības. Nē, nu vairs to nevarēja apstādināt.

No manām plaukstām debesīs triecās cilvēkiem nesaredzams gaismas stars. Visas Spēka kripatiņas, ko es cietsirdīgi un bez žēlastības biju savācis no ļaudīm. Sārtās rožu liesmas, bāli rozīgās peonijas, dzeltenās asteres, baltās margrietiņas, gandrīz melnās orhidejas.

Man aizmugurē Zebulons klusiņām smējās.

Svetlana ar krītu rokā stāvēja pie Likteņa Grāmatas.

Jegors, izpletis rokas, bija kā pamiris viņas priekšā.

Figūras uz galdiņa. Spēks manās rokās. Man vēl nekad nebija bijis tik daudz Spēka, tam nebija robežu, tas plūsmoja pāri malām, bija gatavs triekties virsū jebkuram.

Es uzsmaidīju Svetlanai. Un lēni, lēnītēm tuvināju plaukstas, no kurām šļācās varavīkšņaina strūklaka, — savai sejai.

—     Nē!

Zebulona kliedziens neurbās cauri viesulim — viņa kliedziens to pārmāca. Zibens pāršķēla debesis. Tumšo galva metās man virsū, taču Gesers izgāja viņam pretī, un Tumšais mags apstājās. Es to neredzēju — sajutu. Manu seju ieskāva krāsains mirdzums. Galva griezās. Es vairs nejutu vēju.

Bija palikusi tikai varavīksne, bezgalīga varavīksne, kurā es slīku.

Vējš ārdījās visapkārt, mani neaiztiekot. Es paskatījos uz Svetlanu un izdzirdēju, kā sabrūk neredzamā siena, kas vienmēr bija pastāvējusi starp mums. Sabrūk — lai mūs ieslēgtu barjerā. Svētas vējā plīvojošie mati nolaidās, ieskāva viņas seju kā liegs vilnis.

—     Tu visu iztērēji sev?

—     Jā, — es teicu.

—     Visu, ko biji savācis?

Viņa neticēja. Līdz pat šim brīdim nespēja noticēt. Svetlana zināja, kāda cena jāmaksā par Spēku, kas paņemts uz parāda.

—     Līdz pēdējai lāsītei! — es atbildēju. Man bija viegli ap sirdi, apbrīnojami viegli.

—     Kāpēc? — Burve pastiepa roku. — Kāpēc, Anton? Tu varēji apstādināt šo vētru. Varēji padarīt laimīgus tūkstošiem cilvēku. Kā tu tā varēji — visu iztērēt tikai pats sev?

—    Lai nekļūdītos, — es paskaidroju. Man pat bija neērti, ka viņa, nākamā Dižā, nesaprot tādu nieku.

Svetlana bridi klusēja. Pēc tam paskatījās uz ugunīgo krītiņu rokā.

—     Anton, ko man darīt?

—     Tu jau atvēri Likteņa Grāmatu.

—     Anton! Kuram taisnība — Geseram vai tev?

Es pašūpoju galvu.

—     To izlem pati.

Svetlana sarauca pieri.

—     Anton, un tas ir viss? Kāpēc tu savāci tādu daudzumu svešas Gaismas? Kāpēc tu iztērēji otrās pakāpes maģiju?

—     Saproti. — Es nezināju, cik pārliecinoši skan mana balss. Pat tagad man pietrūka īstas ticības. — Dažreiz galvenais nav pati rīcība. Dažreiz galvenais ir nedarīt neko. Pastāv vien tas, kas tev jāizlemj pašai. Bez padomiem no malas. Bez maniem, Gesera, Zebulona, Gaismas, Tumsas padomiem. Tikai tu pati.

Viņa papurināja galvu.

—     Nē!

—     Jā. Tu izlemsi pati. Un no šīs atbildības tevi neviens neatbrīvos. Un lai ko tu darītu — tik un tā tu nožēlosi izdarīto.

—     Anton, es tevi mīlu!

—     Zinu. Es arī tevi mīlu. Tāpēc neko neteikšu.

—     Un tāda ir tava mīlestība?

—     Tikai tāda arī ir — mīlestība.

—     Man vajadzīgs padoms! — viņa iekliedzās. — Anton, man vajadzīgs tavs padoms!

—     Katrs savu likteni veido pats, — es sacīju. Tas pat bija vairāk, nekā drīkstēju pateikt. — Izlem.

Kad viņa pagriezās pret Likteņa Grāmatu, krltiņš viņas rokā uzliesmoja kā tieva, ugunīga adatiņa. Rokas vēziens — es izdzirdēju, kā ievaidas Grāmatas lapas, pakļaudamās apžilbinošajai dzēšamgumijai.

Gaisma un Tumsa ir tikai plankumi likteņa lappusēs. Vēziens. Vēl viens spalvas vilciens.

Straujais ugunīgo rindiņu skrējiens.

Svetlana atvēra plaukstu, un Likteņa krītiņš nokrita viņai pie kājām. Smagi kā svina lode. Viesulim gan izdevās to paķert un raut prom, taču es paspēju noliekties un noslēpt krītiņu dūrē.

Likteņa grāmata sāka izgaist.

Jegors salīgojās, saliecās, nokrita sāniski, piespiedis ceļus pie krūtīm. Sarāvās mazā, nožēlojamā kamolītī.

Balto apli ap viņiem jau bija noskalojis lietus, un es varēju pieiet klāt. Pietupos, saņēmu zēnu aiz pleciem.

—     Tu neko neierakstīji! — iekliedzās Gesers. — Svetlana, tu tikai izdzēsi!

Burve paraustīja plecus. Viņa skatījās uz mani, no augšas. Lietus, kas nu jau bija iekļuvis izzūdošās barjeras iekšpusē, samitrināja balto kleitu, pārvērta to plānā muslīnā, kas vairs neslēpa ķermeni. Tikko vēl Svetlana bija baltās drānās tērpta priesteriene, mirklis — un viņa pārvērtās izmirkušā meitenē, kas ar nolaistām rokām stāvēja vētras epicentrā.

—     Tas bija tavs eksāmens, — sacīja Gesers. — Tu palaidi garām savu iespēju.

—     Gaišo Geser, es nevēlos kalpot Sardzē, — meitene atbildēja. — Piedodiet, Gaišo Geser. Tas nav mans ceļš. Nav mans liktenis.

Gesers skumji pašūpoja galvu. Viņš vairs neskatījās uz Zebulonu, un Tumšais mags, paspēris pāris soļu, jau atradās mums blakus.

—     Un tas ir viss? — viņš noprasīja. Paskatījās uz mani, Svētu, jegoru. — Jūs neko nespējāt izdarīt?

Tumšais mags palūkojās uz Inkvizitoru — tas pacēla galvu un pamāja.

Vairāk neviens viņam neko neatbildēja.

Zebulona sejā uzradās greizs smaids.

—     Kādi pūliņi, un viss beidzās ar farsu. Tikai tāpēc, ka histērisks skuķis nevēlējās pamest savu neizlēmīgo iemīļoto. Anton, es esmu tevī vīlies. Svetlana, tu mani iepriecināji. Geser, — Tumšais paskatījās uz šefu, — apsveicu tevi ar tādiem darbiniekiem.

Zebulonam aiz muguras atvērās portāls. Klusiņām smiedamies, viņš iesoļoja melnajā mākonī.

No lejas, no zemes, atšalca smaga nopūta. Es neredzēju, bet zināju, kas tur notiek. Cits pēc cita Tumšie pameta mijkrēsli. Metās pie mašīnām, kas bija novietotas visapkārt mājai, steigdamies tās nogādāt tālāk no kokiem. Pieliekdamies skrēja tuvējo māju virzienā.

Bet pēc viņiem atstāja aplenkumu arī Gaišie magi. Daži — lai veiktu tās pašas vienkāršās un saprotamās, cilvēkiem raksturīgās darbības. Bet Vairākums — es to zināju — palika turpat, lūkodamies uz augšu, uz mājas jumta pusi. Tīģerēns, katram gadījumam uzklājusi sejai vainīgu izteiksmi. Semjons — drūmi smaidīdams kā Citādais, kurš redzējis ne tādas vētras vien, Ignats — ar pastāvīgo, neliekuļoto līdzjūtību.

—      Es to nespēju izdarīt, — sacīja Svetlana. — Geser, atvainojiet. Es nespēju.

—     Tu arī nevarēji, — es atbildēju. — Un nemaz nevajadzēja…

Es atvēru plaukstu. Paskatījos uz mazo krīta gabaliņu, kas manās rokās bija tikai un vienīgi slapjš un lipīgs krīta gabaliņš. Viens gals noasināts. Otrs — nelīdzeni nolauzts.

—     Sen saprati? — Gesers jautāja. Pienāca, apsēdās man blakus. Viņa vairogs pletās pāri mums abiem, un viesuļa rēkoņa pierima.

—     Nē. Tikko.

—      Kas notiek? — Svetlana iekliedzās. — Anton, kas, galu galā, notiek?

Viņai atbildēja Gesers.

—     Katram savs liktenis, meitenīt. Kāds izrīkojas ar citu dzīvēm vai iznīcina impērijas. Kāds cits vienkārši dzīvo.

—     Kamēr Dienas Sardze gaidīja, ko tu darīsi, — es paskaidroju, — Olga, paņēmusi otro krīta pusīti, pārrakstīja kāda likteni. Tā, kā vēlējās Gaisma.

Gesers nopūtās. Pastiepa roku, pieskārās jegoram. Zēns sakustējās, mēģinādams piecelties.

—     Tūlīt, tūlīt, — šefs maigi sacīja. — Viss jau beidzies, jau beidzas.

Es apskāvu zēna plecus, noliku viņa galvu sev uz ceļiem. Viņš atkal aprima.

—     Pasaki, kāpēc? — es jautāju. — Ja tu tik un tā zināji visu, kas notiks?

—     Pat man nav lemts zināt visu.

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka visam bija jāizskatās dabiski, — ar vieglu neapmierinātību balsī atbildēja Gesers. — Tikai tad Zebu- lons noticētu notiekošajam. Gan mūsu plāniem, gan mūsu neveiksmei.

—     Tā ir nepilnīga atbilde, Geser. — Es ieskatījos viņam acīs. — Pat ļoti nepilnīga!

Šefs nopūtās.

—     Labi. Jā, es visu varēju izdarīt citādi. Un Svetlana kļūtu par Dižo Burvi. Pretēji savai gribai. Jegors, par spīti tam, ka Sardze tik un tā ir viņam parādā, pārvērstos par mūsu instrumentu.

Es gaidīju. Ļoti gribēju zināt, vai Gesers izstāstīs visu patiesību. Vismaz vienreiz.

—    Jā, es tā arī varēju izdarīt. — Gesers nopūtās. — Tikai, manu zēn… Viss, ko es biju darījis neatkarīgi no Tumsas un Gaismas varenās cīņas, viss, ko biju darījis divdesmitajā gadsimtā — tas viss bija pakļauts tikai vienam, protams, nekaitējot mūsu darbam…

Man piepeši palika viņa žēl. Neizturami žēl. Iespējams, pirmoreiz tūkstoš gadu laikā Dižais Mags, Visugaišais Gesers, briesmoņu iznīcinātājs un valstu sargātājs, bija spiests pateikt pilnīgi visu patiesību. Ne tik daiļu un cildenu, kā tā, ko viņš bija radis stāstīt.

—     Nevajag, es zinu! — es iesaucos.

—     Viss, ko es darīju, — Gesers noskaldīja, — bija pakļauts vēl kādam mērķim. Piespiest priekšniecību pilnībā noņemt Olgai sodu. Atdot viņai atpakaļ visus spēkus un ļaut no jauna paņemt rokā Likteņa zobenu. Viņai bija jākļūst man līdzvērtīgai. Citādi mūsu mīlestība būtu apdraudēta. Bet es viņu mīlu, Anton.

Svetlana iesmējās. Klusu jo klusu. Es nodomāju, ka viņa grasās šefu iepļaukāt, bet, šķiet, es līdz pat šim laikam viņu pilnībā nebiju izpratis. Svetlana nometās Gesera priekšā ceļos un noskūpstīja viņa labo roku.

Mags nodrebēja. Gluži kā zaudēja savus neizmērojamos spēkus: aizsargkupols sāka trīcēt un izgaisa. Mūs atkal apdullināja viesuļa auri.

—     Vai atkal centīsimies izmainīt pasaules likteni? — es vaicāju. — Neskatoties uz visiem mūsu mazajiem, personīgajiem darbiem?

Viņš pamāja. Un pajautāja:

—     Tu par to nepriecājies?

—     Nē.

—    Nu ko, Anton, nav iespējams vienmēr un visur uzvarēt. Man tas nav izdevies. Un neizdosies arī tev.

—    Zinu, — es sacīju. — Protams, Geser, es to zinu. Bet tik un tā ļoti gribas.

1998. gada janvāris — augusts,

Maskava.

Grāmatā izmantoti dziesmu tekstu fragmenti no grupu Пикник, Воскресение, Сплин, Blackmore’s Night repertuāra.

SATURS

Pirmais stāsts PASA LIKTENIS 7

Otrais stāsts SAVĒJAIS STARP SAVĒJIEM 180

Trešais stāsts TIKAI SAVĒJIEM 330

Izdevējs — apgāds “Jumava”, Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets SIA “Tipogrāfija Ogrē”, Brīvības ielā 31, Ogrē LV 5001.

[1] no angļu valodas atdzejojis ingus josts.

Content

Lukjaņenko Sergejs Nakts sardze

Pirmais stāsts PAŠA LIKTENIS

PROLOGS

1. NODAĻA

2.    NODAĻA

3.    NODAĻA

4. NODALA

5.    NODAĻA

6.    NODALA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

Otrais stāsts SAVĒJAIS STARP SAVĒJIEM

PROLOGS

1.   NODAĻA

2.    NODAĻA

3.     NODAĻA

4.    NODAĻA

5.    NODAĻA

6. NODALA

7. NODAĻA

Trešais stāsts. TIKAI SAVĒJIEM

PROLOGS

1. NODAĻA

2.    NODAĻA

3.    NODAĻA

4. NODAĻA

5.    NODAĻA

6.      NODAĻA

7. NODAĻA

SATURS