Ness Patriks

Haosa spēle-2. Jautājums un Atbilde

Patriks Ness

Jautājums un Atbilde

Atsauksmes par grāmatu JAUTĀJUMS UN ATBILDE

"STRAUJU PAVĒRSIENU UN SPRAIGU NOTIKUMU PILNA VAROŅSĀGA… GLĀBIŅA UN MĪLESTĪBAS MEKLEJUMI..'. TA JĀIZLASA KATRAM GRĀMATAS "NAZIS, KO NEATLAIST" FANAM."

DAILY MAIL

"Jautājums un Atbilde" ir saistoša, notikumiem bagāta, labirintam līdzīga grāmata, kas piedāvā pārsteidzošus sižeta pavērsienus.

The Ultimate Book Guide

"Ness spēj rakstīt vienlaikus ļoti saprotami un gudri, abās grāmatās ietverot tādus globāli svarīgus jautājumus kā terorisms, feminisms, genocīds, mīlestība; vienlaikus viņa darbi ir vienkārši un aizkustinoši.

Grāmata, ko izlasīt vienā naktī."

Nikolete Džonsa, Sunday Times

"Izcils stāstnieka talants. Grāmata, kurā jaušama spēcīga iztēle un kurā atspoguļota jaunajiem lasītājiem aktuāla tematika."

Roberts Danbars, Irish Times

"Neticami izcils darbs, kurā saskatāma nevainojama harmonija starp oriģinālu stilu, aizraujošu sižetu un ētisku problēmjautājumu risināšanu."

Toms Donegans, INIS

"Sirdi plosošs darbs, no kura es nespēju atrauties ne mirkli."

Fiona Nobla, Bookseller

"Straujā notikumu attīstība atklāj brīnišķīgi uzrakstītu un ļoti smalku antiutopisku stāstu par varu un kontroli, mīlestību un uzticību. Man šī grāmata ļoti patika."

Džims Mērfijs, The Bookbag

Patriks Ness JAUTĀJUMS UN ATBILDE

veltīts

Patrikam Geilam

NE AR BRIESMOŅIEM CĪNIES, lai nekļūtu par briesmoni, un, ja tu lūkojies bezdibenī, bezdibenis lūkojas tevī.

Fridrihs Nīče

Patriks Ness

Jautājums un Atbilde

.

BEIGAS

-     TAVS TROKSNIS TEVI NODOD, TOD HJŪIT!

Balss -

Tumsā -

Es atveru acis. Viss ir miglains un neskaidrs, un man šķiet, ka pasaule grīļojas. Manas asinis ir pārāk karstas, manas smadzenes ir aizsērējušas, un es nespēju padomāt, ir tik tumšs -

Es atkal samirkšķinu acis.

Pag-

Nē, pagaidiet -

Vēl gluži nesen, gluži nesen mēs bijām laukumā -

Tikai pavisam nesen viņa gulēja manās rokās -

Viņa mira manās rokās -

-    Kur viņa ir? es prasu tumsai, sagaršojot mutē asinis, balsij čerkstot, Troksnim pēkšņi sagriežoties virpulī. Tas ir skaļš, sarkans un mežonīgs. KUR VIŅA IR?

-     Šeit jautājumus uzdošu es, Tod.

Tā balss.

Viņa balss.

Kaut kur tumsā.

Kaut kur aiz manis, nesaskatāma.

Mērs Prentiss.

Es atkal samirkšķinu acis, un tumsa pamazām atkāpjas, dodot vietu plašai istabai, kurā ieplūst gaisma no vienīgā loga, kas ir apaļš un augsts. Loga stikls nav tīrs, uz tā ir uzzīmēts Jaunās pasaules apveids un abi mēneši, kas ap to riņķo; gaisma istabā apspīd tikai mani un neko citu.

-Ko jūs ar viņu izdarījāt? es skaļi vaicāju, atkal samirkšķinot acis, un tajās ielīst asinis. Mēģinu pastiept roku, lai tās noslaucītu, bet saprotu, ka manas rokas ir sasietas aiz muguras. Izjūtu panikas uzplūdus, cīnos, mēģinot atbrīvoties, un mana elpa kļūst straujāka, un es atkal kliedzu: KUR VIŅA IR?

No nekurienes izlido dūre un iebelž man pa vēderu.

Šokēts noliecos uz priekšu un saprotu, ka esmu piesiets pie koka krēsla. Manas kājas ir piesaitētas pie krēsla kājām, mans krekls ir palicis mētājamies kaut kur uz putekļainā ceļa, un, kamēr es saliecies mēģinu izvemties, pamanu, ka zem manis ir paklājs. Arī tajā ir ieausts zīmējums ar Jauno pasauli un abiem mēnešiem šis raksts atkal un atkal atkārtojas līdz bezgalībai.

Es atceros, kā mēs ieradāmies laukumā tajā pašā laukumā, kur es ieskrēju, nesot viņu, lūdzot, lai viņa turas pie dzīvības, lai iztur, līdz mēs nokļūsim drošībā, līdz mēs nokļūsim Patvērumā, lai es varētu viņu izglābt, -

Bet te nebija nekādas drošības, vispār nekādas, te bija tikai viņš un viņa vīri, un man viņu atņēma, izrāva no rokām -

Vai ievērojāt, ka viņš nejautā Kur es esmu? tuvumā atskan mēra balss. Viņa pirmie vārdi bija: Kur viņa ir? un viņa Troksnis jautā to pašu. Interesanti.

Mana galva dreb, vēders raustās spazmās, es mazliet atjēdzos un atceros, ka cīnījos ar viņiem, es cīnījos, kad man viņu atņēma, līdz šautenes resgalis trāpīja man pa deniņiem un iegāza mani tumsā, -

Es noriju kamolu, kas iespiedies kaklā, noriju paniku un bailes -

Jo šīs taču ir beigas, vai ne?

Beigas visam.

lis esmu mēra rokās.

Viņa ir mēra rokās.

Ja būsiet nodarījis viņai ko sliktu… es draudu; mans vēders joprojām smeldz no belziena. Kolinsa kungs nostājas man priekšā pa pusei ēnās Kolinsa kungs, kurš audzēja labību un puķkāpostus un kurš kopa mēra zirgus. Viņš tagad stāv manā priekšā ar pistoli makstī, šauteni plecā un paceltu dūri, gatavu nākamajam sitienam.

-     Viņai jau tāpat bija gana nodarīts pāri, Tod, saka mērs, apturot Kolinsa kunga sitienu. Nabadzīte!

Manas dūres sažņaudzas, lai gan ir piesietas. Mans Troksnis ir sarauts gabalos un sadauzīts, bet tajā joprojām var saskatīt atmiņu ainu, kurā Deivijs Prentiss tēmē uz mums ar pistoli, viņa iekrīt man rokās, asiņojot un tverot pēc elpas, -

Un es ļauju Troksnim kļūt vēl sarkanākam, atceroties, kā mana dūre triecas Deivijam Prentisam sejā, kā Deivijs Prentiss nokrīt no zirga, iekams viņa kāja paliek, ieķērusies kāpslī, un viņš tiek aizvilkts prom kā lupatu maiss.

-     Ak tā, saka mērs ar neizdibināmu izteiksmi sejā, tad tas vismaz izskaidro mana dēla noslēpumaino prombūtni.

Ja es nezinātu, ka tas ir viņa dēls, es teiktu, ka mērs izklausās teju vai uzjautrināts.

Taču es saprotu, ka vienīgais, no kā varu to secināt, ir viņa balss asāka un skarbāka nekā tā balss, kādā viņš bija runājis Prentistaunā. Un viņa klusums, ko es izdzirdēju, kad ieskrēju Patvērumā, joprojām ir tepat, lai nu kur mēs tagad atrastos. Šim klusumam pieskaņojas Kolinsa kunga klusums.

Viņiem nav Trokšņa.

Nevienam no viņiem tā nav.

Vienīgais Troksnis šajā telpā ir manējais, un tas grīļojas kā ievainots teļš.

Es pagriežu galvu, lai ieraudzītu mēru, bet pagriezt to tālāk būtu pārāk sāpīgi. Varu pateikt tikai to, ka sēžu vienīgajā putekļainajā, krāsainajā saules gaismas strēlē un telpa ir tik liela, ka es knapi spēju saskatīt tās tālāko sienu.

Tad es pamanu tumsā mazu galdiņu, kas nolikts pietiekami tālu, lai es nevarētu redzēt, kas uz tā atrodas.

Metāla spīdums, mirdzošs un daudzsološs, par to es nemaz negribu domāt.

-     Tods joprojām domā par mani kā par mēru, viņa balss saka, atkal izklausoties viegla un uzjautrināta.

-      Tagad viņš ir prezidents Prentiss, puika, norūc Kolinsa kungs. Labāk atceries to!

-    Ko jūs esat ar viņu izdarījis? es jautāju, atkal mēģinot pagriezties gan uz vienu, gan uz otru pusi, saviebjoties no sāpēm sprandā. Ja būsiet viņai kaut pirkstu piedūris, es zvēru…

-     Tu ieradies manā pilsētā tikai šorīt, mērs mani pārtrauc, tev līdzi nebija nekā, pat nebija krekla mugurā. Tikai rokās tā meitene, kas bija cietusi briesmīgā negadījumā…

Mans Troksnis uzmutuļo. Tas nebija negadījums…

-     Patiešām smagā negadījumā, turpina mērs, un viņa balsī es sadzirdu pirmās nepacietības pazīmes tāpat kā toreiz, kad tikāmies laukumā. Tik smagā, ka meitene ir tuvu nāvei, un te nu ir puika, kura atrašanai mēs esam tērējuši tik daudz spēka un enerģijas, puika, kurš radījis mums tik daudz nepatikšanu. Viņš labprātīgi padodas, ļ.iujot mums darīt ar sevi visu, ko vēlamies, ja tikai mēs vjabsim meiteni, un, kad mēģinām to darīt -

-     Vai ar viņu viss kārtībā? Vai viņa ir drošībā?

Mērs apklust, un Kolinsa kungs sper soli uz priekšu un iesit man pa seju ar plaukstas virspusi. Kādu mirkli sāpes izstaro pa vaigu, un es tur sēžu, smagi elpojot.

Tad arī mērs ienāk gaismas aplī, nostājas tieši man priekšā.

Viņam joprojām mugurā ir labas drēbes, svaigas un gludas kā vienmēr, it kā tās nesegtu cilvēka miesu, bet gan staigājošu un runājošu ledus blāķi. Pat Kolinsa kungam uz krekla ir sviedru plankumi un netīrumi, un viņš pēc kaut kā smaržo, bet ne jau mērs, kur nu!

Mērs liek tev justies tā, it kā tu būtu liels juceklis, kas jāsaved kārtībā.

Viņš skatās uz mani un pieliecas, lai varētu ielūkoties man tieši acīs.

Un tad viņš uzdod man jautājumu, it kā vienkārši būtu ziņkārīgs:

-     Kā viņu sauc, Tod?

Es pārsteigts samirkšķinu acis. Ko?

-     Kā viņu sauc? vīrietis atkārto.

Protams, viņš noteikti zina viņas vārdu. Protams, tas ir manā Troksnī -

-    Jūs zināt viņas vārdu, es atbildu.

-     Es gribu, lai tu man pasaki.

Es paskatos uz Kolinsa kungu, kas stāv, rokas sakrustojis. Viņa klusums neko nenozīmē, jo vīrieša seja tāpat atklāj, ka viņš labprāt sasistu mani lupatās.

-     Vēlreiz, Tod, mērs pieklājīgi saka, un šoreiz es patiešām ļoti vēlētos, lai tu man atbildi . Kā viņu sauc? Šo meiteni no citas pasaules.

-     Ja jūs zināt, ka viņa ir no citas pasaules, es saku, tad jūs noteikti zināt arī viņas vārdu.

Un tad mērs pasmaida, patiešām pasmaida.

Un es jūtos nobijies vairāk nekā jebkad.

-    Tā tas nenotiek, Tod. Jābūt tā: es jautāju un tu atbildi. Tātad kā viņu sauc?

-     Kur viņa ir?

-     Kā viņu sauc?

-     Pasakiet, kur viņa ir, un es pateikšu, kā viņu sauc.

Mērs nopūšas, it kā es būtu viņu smagi pievīlis. Viņš

vienreiz pamāj Kolinsa kungam, kas sper soli uz priekšu un atkal iesit man pa vēderu.

-    Viss ir pavisam vienkārši, Tod, mērs saka, kamēr es rīstos, noliecies pret paklāju. Tev tikai jāpastāsta man, ko es gribu zināt, un tas beigsies. Izvēle ir tavā ziņā. Pilnīgi un galīgi. Man nav nekādas vēlmes nodarīt tev pāri.

Es smagi elsoju, saliecies uz priekšu, sāpes vēderā apgrūtina elpošanu. Jūtu, kā mans svars nospriego virves, ar kurām esmu sasiets, es jūtu asinis uz sejas. Tās ir lipīgas, bet pamazām žūst, un es skatos caur pievērtām acīm ārā no sava mazā gaismas cietuma šīs istabas vidū. Tā ir istaba, kurai nav durvju, -

Istaba, kurā es miršu, -

Istaba -

Istaba, kurā viņas nav.

Un kaut kas manī izdara izvēli.

Ja tā tam jābūt, es pieņemu lēmumu.

Pieņemu lēmumu neteikt.

-     Jūs zināt viņas vārdu, es saku. Nogaliniet mani, ja vēlaties, bet jūs jau zināt viņas vārdu.

Un mērs mani vienkārši vēro.

Ilgākā minūte manā dzīvē aizrit, viņam mani uzmanīgi pētot, lasot mani, izzinot, ko es ar to esmu domājis.

Un tad viņš pieiet pie mazā koka galdiņa.

Es paskatos, lai redzētu, ko viņš tur dara, bet mērs ir uzgriezis man muguru. Dzirdu, kā viņš šķindina instrumentus, kas atrodas uz galda, atskan metāla skrapstoņa pret galda virsmu.

-    Es darīšu visu, ko jūs gribēsiet, mērs saka, un es saprotu, ka viņš runā maniem vārdiem. Tikai glābiet viņu, un es darīšu visu, ko jūs gribēsiet.

-    Es nebaidos no jums, paziņoju, lai gan mans Troksnis, kad domāju par visiem tiem priekšmetiem, kas varētu būt uz galda, vēsta ko citu. Es nebaidos mirt.

Un domāju, vai tiešām tā ir.

Mērs pagriežas pret mani, turot rokas aiz muguras, tā ka es nevaru redzēt, ko viņš ir paņēmis. Jo tu esi vīrs, vai ne, Tod? Jo vīri nebaidās mirt?

-    Jā, es saku, tāpēc, ka esmu vīrs.

-      Ja es pareizi atceros, līdz tavai dzimšanas dienai jāgaida vēl četrpadsmit dienas.

-    Tie ir tikai skaitļi. Es smagi elpoju, man vēderā viss griežas no šīs sarunas. Tie neko nenozīmē. Ja es būtu Vecajā pasaulē, man būtu jau -

-     Tu neesi Vecajā pasaulē, puišelil Kolinsa kungs uzbrēc.

-     Ne jau to viņš grib mums pateikt, Kolinsa kungs, mērs saka, joprojām lūkojoties uz mani, vai ne, Tod?

Es skatos no viena vīrieša uz otru. Es esmu nogalinājis, izgrūžu. Esmu nogalinājis!

-     Jā, es ticu, ka esi nogalinājis, mērs saka. Varu redzēt tavā Troksnī, cik liels kauns tev ir par izdarīto. Bet jautājums ir ko? Ko tu esi nogalinājis? Vīrietis ieslīd tumsā ārpus gaismas apļa, un, lai arī ko viņš būtu paņēmis no galda, tas paliek neredzams viņam rokā, kad mērs nostājas aiz manis. Vai varbūt man vajadzētu jautāt: vai tas vispār bija cilvēks?

-    Es nogalināju Aronu, saku, mēģinot pagriezt galvu, lai saskatītu viņu, bet man neizdodas.

-     Vai tiešām? Trokšņa neesamība ir briesmīga, īpaši, kad tu nevari cilvēku redzēt. Tas nemaz nelīdzinās meitenes klusumam; meitenes klusums aizvien ir aktīvs, tas ir kā dzīva būtne ar savu formu skaļajā Troksnī, kas rīb visapkārt.

(es domāju par viņu, es domāju par viņas klusumu, par sāpēm, ko tas nes līdzi)

(es nedomāju par viņas vārdu)

Bet mēra klusums lai arī ko viņš būtu izdarījis, lai arī kā viņš būtu panācis, ka viņam un Kolinsa kungam vairs nav Trokšņa, ir kā tukšums, kā kaut kas miris, ne forma, ne Troksnis, ne dzīvība. Tas ir kā akmens vai siena, vai cietoksnis, ko nekad nevarēs ieņemt. Laikam jau viņš tagad lasa manu Troksni; bet kā gan to var pateikt no vīrieša, kas padarījis sevi par akmeni?

Es tik un tā parādu viņam to, ko viņš grib redzēt. Nolieku sava Trokšņa priekšplānā zemūdens baznīcu. Parādu cīņu ar Aronu, kautiņu un asinis, es rādu, kā situ viņu, kā nogāžu viņu zemē un izņemu nazi.

Rādu, kā ieduru nazi Aronam kaklā.

-     Tātad tā ir taisnība, saka mērs, bet vai tā ir visa taisnība?

-    Tā ir, es saku, paaugstinot savu Troksni gana skaļi, lai nobloķētu visu, ko viņš varētu sadzirdēt. Tā ir patiesība.

Viņa balss joprojām ir uzjautrināta. Man šķiet, ka tu melo, Tod.

-     Nemeloju! es burtiski iekliedzos. Es izdarīju to, ko Arons gribēja. Es viņu noslepkavoju. Es kļuvu par vīru pēc jūsu pašu likumiem un tagad varu pievienoties jūsu armijai. Es darīšu visu, ko jūs gribēsiet, tikai pasakiet, ko esat izdarījis ar viņu!

Redzu, ka mērs ir devis Kolinsa kungam mājienu man aiz muguras, jo viņš sper soli uz priekšu, atvēzējas un (es nespēju)

Es paraujos prom tik strauji, ka pavelku krēslu pāris sprīžu uz sāniem, (aizveries)

Un sitiens mani neķer.

-    Labi, saka mērs; viņš izklausās apmierināts. Labi. Viņš atkal uzsāk kustību tumsā. Ļauj man tev kaut ko paskaidrot, Tod, viņš turpina. Tu atrodies kādreizējās Patvēruma katedrāles galvenajā telpā, tikai kopš vakardienas šī ēka ir kļuvusi par prezidenta pili. Es atvedu tevi uz savu namu, cerot, ka varēšu tev palīdzēt. Palīdzēt saprast, ka tu esi pilnīgi nevajadzīgi uzsācis šo bezcerīgo cīņu pret mani un mums visiem.

Mēra balss skan aiz Kolinsa kunga Viņa balss -

Uz brīdi pat šķiet, ka viņš vairs nerunā skaļi, It kā viņa balss skanētu man galvā Un tad tas pāriet.

-    Mani karavīri ieradīsies nākamās dienas pēcpusdienā, vīrietis paziņo, joprojām pārvietojoties. Tu, Tod Hjūit, vispirms atbildēsi uz manu jautājumu un tad turēsi vārdu un palīdzēsi man radīt šeit jaunu sabiedrību.

Viņš atkal ienāk gaismas aplī un nostājas manā priekšā, rokas salicis aiz muguras tā, lai paslēptu priekšmetu, kas tajās atrodas.

-    Bet vispirms jānotiek vēl kaut kam, Tod, viņš skaidro.

-     Tev jāsaprot, ka es neesmu tavs ienaidnieks.

Esmu tik pārsteigts, ka uz mirkli pat aizmirstu bailes. Viņš nav mans ienaidnieks? Es plaši ieplešu acis. Nav mans ienaidnieks?

-     Nē, Tod, viņš saka. Es neesmu tavs ienaidnieks.

-    Jūs esat slepkava, es nedomājot izmetu.

-     Es esmu ģenerālis, viņš iebilst. Ne vairāk un ne mazāk.

Es blenžu uz viņu. Pa ceļam uz šejieni jūs nogalinājāt cilvēkus. Jūs nogalinājāt Tāltekas iedzīvotājus.

-    Kara laikā notiek daudz kas tāds, ko vēlāk nākas nožēlot, bet tagad karš ir beidzies.

-     Es redzēju, kā jūs viņus nošāvāt, paziņoju, un man tik ļoti riebjas, kā skan vīrieša vārdi bez Trokšņa tie ir tik cieti, gluži kā neizkustināmi akmeņi.

-     Es pats viņus nošāvu, Tod?

Es noriju rūgtumu. Nē, bet jūs sākāt šo karu!

-     Tas bija nepieciešams, viņš skaidro, lai glābtu slimu un mirstošu planētu.

Mana elpa kļūst straujāka, prāts miglaināks, galva smagāka nekā jebkad. Bet arī mans Troksnis ir sarkanāks.

-    Jūs nogalinājāt Kiliānu!

-     Man ļoti žēl, mērs nosaka. Viņš būtu bijis lielisks karavīrs.

-Jūs nogalinājāt manu māti, es turpinu, balsij aizlūstot (aizveries). Mans Troksnis pildās ar niknumu un skumjām, acīs sariešas asaras (aizveries, aizveries, aizveries). -Jūs nogalinājāt visas Prentistaunas sievietes!

-     Vai tu tici visam, ko dzirdi, Tod?

Iestājas klusums, īsts klusums, un pat mans Troksnis tam pieslienas. Man nav ne mazākās vēlmes nogalināt sievietes, mērs piebilst. Nekad nav bijis.

Man atkaras žoklis. Bija gan!

-     Šis nav īstais brīdis vēstures stundai.

-     Melis!

-    Un tu laikam domā, ka visu zini, vai ne? Mēra balss kļūst auksta, viņš pakāpjas malā, un Kolinsa kungs man tik spēcīgi iebelž pa vaigu, ka es gandrīz apgāžos.

-    Jūs esat MELIS UN SLEPKAVA! es kliedzu, un man ausīs joprojām dūc pēc sitiena.

Kolinsa kungs man iebelž pa otru vaigu tik spēcīgi, it kā viņam rokas vietā būtu koka vāle.

-    Es neesmu tavs ienaidnieks, Tod, mērs atkārto. Lūdzu, neliec man to tev nodarīt.

Galva tik ļoti sāp, ka es neko nesaku. Es nespēju neko pateikt. Es nespēju pateikt neko no tā, ko viņš grib. Es nevaru teikt neko citu, neriskējot, ka mani piekaus līdz nāvei.

Tās ir beigas. Tām jābūt beigām. Viņi neļaus man dzīvot. Viņi neļaus viņai dzīvot.

Tām jābūt beigām.

-     Es ceru, ka tās ir beigas, mērs saka, un viņa balsī patiešām ieskanas patiesība. Es ceru, ka tu man pateiksi, ko es vēlos zināt, lai mēs varam šo visu izbeigt.

Un tad viņš saka -

Tad viņš saka -

Viņš saka: Lūdzu!

Es paskatos augšup, samirkšķinot acis, kas jau lēnām sāk aizpampt.

Viņa sejā redzamas rūpes, viņš gandrīz izskatās lūdzošs.

Ko, pie velna, tas nozīmē? Kas tas ir?

Un es dzirdu, kā šis vārds dūc man galvā, -

Citādi nekā tad, ja tas būtu viņa Troksnī, -

LŪDZU, it kā tas būtu pateikts manā balsī, -

LŪDZU, it kā tas nāktu no manis, -

Tas mani spiež -

Spiež uz manām iekšām -

Es jūtos tā, it kā gribētu to pateikt, -

LŪDZU -

-    Tā, ko tu uzskati par patiesību, Tod, mērs saka, un viņa balss joprojām skan man galvā, nemaz nav patiesība.

Un tad es atceros Es atceros Benu -

Es atceros, kā Bens man teica to pašu, Bens, kuru es zaudēju, -

Un mans Troksnis nekavējoties sastingst kā mūris. Atgrūžot viņu.

Mēra seja vairs neizskatās tik lūdzoša.

-    Labi, viņš saka, mazliet saraucot pieri. Bet atceries, ka tā bija tava izvēle. Viņš izslienas. Kā viņu sauc?

-    Jūs jau zināt viņas vārdu.

Kolinsa kungs atkal iesit man pa galvu, un es noslīgstu uz sāniem.

-     Kā viņu sauc?

-    Jūs jau to zināt -

Bum, vēl viens sitiens, šoreiz no otras puses.

-     Kā viņu sauc?

-     Nē. Bum.

-     Pasaki man, kā viņu sauc!

-     Nē!

BUM!

-     Kāds ir viņas vārds, Tod?

-     EJIET JŪS GALĪGI D. J

Lai gan es nesaku "d…", Kolinsa kungs man iegāž tik spēcīgi, ka mana galva atkrīt atpakaļ, krēsls zaudē līdzsvaru un es nokritu uz grīdas kopā ar krēslu. Es noveļos uz paklāja joprojām sasietām rokām, tāpēc nespēju apturēt kritienu, un manam skatienam paveras neskaitāmas mazas Jaunās pasaules, līdz tas ir vienīgais, ko redzu.

Es smagi elpoju paklājā.

Manai sejai tuvojas mēra zābaki.

-    Es neesmu tavs ienaidnieks, Tod Hjūit, viņš vēlreiz saka. Tikai pasaki man viņas vārdu, un tas viss beigsies.

Es ieelpoju un noklepojos.

Tad ieelpoju vēlreiz un pasaku, kas man sakāms.

-    Jūs esat slepkava.

Atkal klusums.

-     Lai tā būtu, mērs saka.

Viņa kājas pazūd, un es jūtu, kā Kolinsa kungs paceļ manu krēslu no grīdas līdz ar mani. Ķermenis smeldz no sava svara, un es atkal sēžu krēslā gaismas apļa vidū. Manas acis tagad jau ir tā aizpampušas, ka es tik tikko spēju saskatīt Kolinsa kungu, lai gan viņš stāv man tieši priekšā.

Atkal dzirdu mēru pieejam pie mazā galdiņa. Dzirdu, kā viņš pārvieto priekšmetus uz galda virsmas. Atkal dzirdu metāla šķindoņu.

Dzirdu viņu nostājamies man blakus.

Un pēc visa, kas bija licies tik daudzsološs, te nu tas beidzot ir.

Mans gals.

Man žēl, es nodomāju. Man ļoti, ļoti žēl

Mērs uzliek roku man uz pleca, un es paraujos nost, bet viņš roku neatlaiž un spiež manu plecu arvien stiprāk. Es neredzu, ko mērs tur rokā, bet viņš to tuvina man, manai sejai, tas ir kaut kas ass un metālisks, un sāpju pilns, tas liks man ciest un izbeigs manu dzīvi, un manī ir liels tukšums, kurā jāpaslēpjas, lai aizbēgtu no šī visa dziļumā un tumsā. Es zinu, ka tās ir beigas, visa beigas, un es nekad no šejienes neaizbēgšu, un viņš nogalinās mani, un viņš nogalinās viņu, un nav ne mazāko izredžu, ne dzīves, ne cerības, nekā.

Man ļoti žēl

Un mērs uzliek man uz sejas pārsēju.

Es noelšos no vēsā pieskāriena un mēģinu atrauties no vīrieša rokām, bet viņš ir piespiedis pārsēju punam uz manas pieres, brūcēm uz manas sejas un zoda, viņš ir tik tuvu, ka es varu viņu saost šo tīrības un ziepju smaržu. Mēra elpa skar manu vaigu, viņa pirksti manām brūcēm pieskaras gandrīz maigi, tie līmē plāksterus man zem acīm un uz lūpas pušuma. Es jūtu, ka pārsēji gandrīz nekavējoties iedarbojas, jūtu, kā uztūkums mazinās, kā iedarbojas pretsāpju līdzekļi, un uz mirkli nodomāju, cik labi pārsēji ir Patvērumā, cik ļoti tie līdzinās viņas pārsējiem, un atvieglojums nāk tik strauji, tik negaidīti, ka man kaklā iespiežas kamols un man tas steigšus jānorij.

-    Es neesmu tāds, par kādu tu mani uzskati, Tod, mērs čukst gandrīz man ausī, uzliekot vēl vienu plāksteri uz kakla. Es neesmu darījis to, ko tu domā. Es tikai lūdzu savam dēlam atvest tevi atpakaļ. Es neliku viņam nevienu sašaut. Es neliku Aronam tevi nogalināt.

-    Jūs esat melis, es atcērtu, bet mana balss ir klusa, un es trīcu no piepūles, lai neļautu tajā izskanēt asarām (aizveries).

Mērs uzliek pārsējus man uz krūtīm un vēdera tik maigi, ka es tik tikko spēju to izturēt, tik maigi, it kā viņam patiešām rūpētu, kā es jūtos.

-    Man patiešām rūp, Tod, viņš cenšas mani pārliecināt. Ar laiku tu to sapratīsi.

Vīrietis nostājas man aiz muguras un uzliek pārsējus man uz delmiem, kur ādu ir noberzušas virves, viņš saņem manas plaukstas un ar īkšķiem saberzē tās, liekot asinīm atkal riņķot.

-     Pienāks laiks, viņš saka, kad tu man uzticēsies. Iespējams, es tev pat patikšu. Iespējams, kādu dienu tu pat uztversi mani kā savu tēvu, Tod.

Man ir tāda sajūta, it kā mans Troksnis izkustu no zālēm, it kā sāpes aizplūstu prom un es tām līdzi. Man šķiet, ka mērs tomēr galu galā mani piebeigs, bet šoreiz ar zālēm, nevis ar sitieniem.

Es nespēju apslāpēt asaras rīklē, acīs un balsī.

-     Lūdzu, es čukstu. Lūdzu.

Lai gan es nezinu, ko lūdzu.

-    Karš ir beidzies, Tod, mērs atkal saka. Mēs tagad ceļam jaunu pasauli. Šī planēta beidzot attaisnos savu vārdu. Tici man tiklīdz tu būsi to ieraudzījis, gribēsi būt daļa no Jaunās pasaules.

Es smagi elpoju tumsā.

-     Tu varētu būt vadonis, Tod. Tu esi pierādījis, ka esi ļoti īpašs.

Es turpinu elpot, mēģinot koncentrēties uz elpu, taču jūtu, ka pamazām aizslīdu.

-    Kā lai es zinu? beidzot jautāju, un mana balss izskan kā ķērciens, kā šļupsts, kā kaut kas nereāls. Kā lai es zinu, ka viņa joprojām ir dzīva?

-    Tu nevari to zināt, mērs atbild. Tu vari tikai ticēt maniem vārdiem.

Viņš gaida.

-     Ja es to darīšu, es saku, ja es darīšu to, ko jūs teiksiet, vai jūs viņu izglābsiet?

-     Mēs darīsim visu, kas nepieciešams, mērs apsola.

Kad sāpes ir prom, man šķiet, ka es vairs nejūtu savu

ķermeni, it kā es būtu spoks, kas apsēdināts krēslā, akls un mūžīgs.

It kā es jau būtu miris.

Jo kā gan tu vari zināt, ka esi dzīvs, ja tev vairs nesāp?

-     Mūsu izvēle nosaka to, kas mēs esam, Tod, mērs saka. Ne vairāk un ne mazāk. Es gribētu, lai tu izvēlies man pastāstīt. Es to ļoti gribētu.

Zem pārsējiem ir vēl dziļāka tumsa.

Es esmu viens pats tumsā.

Viens ar viņa balsi.

Es nezinu, ko darīt.

Es neko nezinu.

(ko es daru?)

Bet, ja ir iespēja, ja ir kaut mazākā iespēja -

-     Vai tas tiešām būtu tāds upuris, Tod? mērs jautā, klausoties manas domas. Šobrīd, kad noslēdzas pagātne? Kad sākas nākotne?

Nē. Nē, es nevaru. Viņš ir melis un slepkava, lai ko arī viņš teiktu, -

-     Es gaidu, Tod.

Bet viņa varētu būt dzīva, viņš varētu viņai palīdzēt izdzīvot -

-     Šī varētu būt tava pēdējā iespēja, Tod.

Es paceļu galvu. No šīs kustības mazliet atlīmējas plāksteri uz acīm, un es pa nelielu spraudziņu redzu gaismu un mēra seju.

Tā ir tukša kā parasti. Tā ir tukša, nedzīva siena. Es tikpat labi varētu runāt bezdibenīgā akā. Tikpat labi es varētu būt bezdibenīgā aka. Novēršos. Skatos uz grīdu.

-    Viola, es čukstu paklājā. Viņas vārds ir Viola. Mērs izdveš garu, apmierinātu nopūtu. Labi, Tod,

viņš saka. Paldies!

Viņš pagriežas pret Kolinsa kungu.

-     Ieslēdz viņu!

1 DAĻA TODS TORNĪ

..

1. nodaļa VECAIS MĒRS

[TODS]

KOLINSA KUNGS STUMJ MANI augšup pa šaurām kāpnēm bez logiem, augšup un augšup, un augšup, pagriežoties tikai mazos kāpņu laukumiņos, atkal turpinot ceļu augšup. Tiklīdz es nodomāju, ka kājas vairs mani nespēj nest, mēs nonākam pie durvīm. Viņš tās atver un spēcīgi mani pagrūž, un es iestreipuļoju istabā un nokritu uz koka grīdas. Manas rokas ir tik stīvas, ka es pat nespēju tās izstiept; ievaidos un apvēlos uz sāniem.

Un paskatos lejup trīsdesmit metru dziļumā.

Kolinsa kungs smejas, kamēr es rāpjos tuvāk sienai. Es atrodos uz apmales, ne platākas par pieciem dēļiem, kas ved visriņķī istabai. Vidū ir milzīgs caurums, kurā redzams pāris virvju. Es paceļu skatienu un ieraugu, ka tās stiepjas augšup un beidzas pie milzīgākajiem zvaniem, kādus jebkad esmu redzējis. Abi zvani karājas pie vienas koka sijas, tie ir milzīgi, gandrīz istabas lielumā, un atrodas torņa arkās, lai zvanu skaņas būtu labi dzirdamas.

Es salecos, kad Kolinsa kungs aizcērt durvis, aizslēdzot tās ar tādu krakš-tankš skaņu, kas nevieš nekādas cerības izlauzties.

Pieceļos kājās un atspiežos pret sienu, līdz atkal spēju mierīgi elpot.

Es aizveru acis.

Es esmu Tods Hjūits, domāju. Es esmu Kiliāna Boida un Bena Mūra dēls. Mana dzimšanas diena būs pēc četrpadsmit dienām, bet es esmu vīrs.

Es esmu Tods Hjūits, un es esmu vīrs.

(vīrs, kas pateica mēram viņas vārdu)

Man žēl, es čukstu. Man ļoti žēl.

Pēc kāda laiciņa es atveru acis un palūkojos apkārt. Šajā torņa stāvā acu augstumā atrodas vairāki taisnstūrveida lodziņi, pie katras sienas pa trim, pa tiem putekļainajā telpā iespīd nespodra gaisma.

Pieeju pie tuvākā loga. Nu, protams, esmu katedrāles zvanu tornī, turklāt ļoti augstu, un skatos lejā uz katedrāles priekšu, uz laukumu, kurā es ierados šajā pilsētā. Tas bija tikai šorīt, bet šķiet, ka pirms veselas mūžības. Krēslo, tā ka es laikam kādu brīdi biju atslēdzies, pirms mērs mani pamodināja, un šajā laikā viņš būtu varējis izdarīt ar viņu jebko, viņš tikmēr būtu varējis -

(aizveries, vienkārši aizveries)

Es paskatos uz laukumu. Tas joprojām ir tukšs, tajā ir klusas pilsētas tukšums tādas pilsētas, kurā nav Trokšņa, pilsētas, kura gaida, kad ieradīsies armija un to ieņems.

Tā ir pilsēta, kas nemaz nemēģināja cīnīties.

Mērs vienkārši te ieradās, un viņi padevās. Dažreiz baumas par armiju ir tikpat iedarbīgas kā pati armija, viņš teica, un viņam bija taisnība, vai ne?

Mēs visu šo laiku skrējām šurp, cik ātri vien varējām, nedomājot par to, kāds šis Patvērums būs, kad mēs ieradīsimies, neko skaļi nesakot, tomēr cerot, ka te būs droši, cerot, ka te būs paradīze.

Es tev saku cerība ir, Bens teica.

Bet viņam nebija taisnība. Tas nemaz nebija Patvērums.

Tā bija Jaunā Prentistauna.

Es saraucu pieri, jūtot, ka krūtīs kaut kas sažņaudzas, u n paveros uz rietumiem pāri laukumam, pāri koku galotnēm, kas slēpj citas klusās mājas un ielas, līdz pat ūdenskritumam, kas gāžas lejup no netālās ielejas, līdz pat serpentīna ceļam, kas traucas kalnā blakus ūdenskritumam, ceļam, uz kura es cīnījos ar Deiviju Prentisu Junioru, ceļam, uz kura Violu, -

Es pagriežos pret istabu.

Manas acis pamazām pierod pie dziestošās gaismas, bet šķiet, ka te nav nekā cita kā vien dēļi un viegla smaka. Zvanu virves karājas apmēram divu metru attālumā no grīdas. Es paskatos augšup, lai redzētu, kur šīs virves ir piesietas pie zvaniem, lai liktu tiem skanēt. Samiedzu acis un palūkojos lejup, bet ir pārāk tumšs, lai saskatītu, kas atrodas torņa apakšā. Laikam jau tikai ķieģeļi.

Divi metri tomēr nav nekāds lielais attālums. Tik tālu varētu viegli aizlēkt, pieķerties pie virves un norāpties lejā.

Bet tad -

-    Patiesībā tā ir pavisam nesaprātīga doma, no tālākā stūra atskan kāda balss.

Es paraujos atpakaļ, rokas savilcis dūrēs, mans Troksnis izslej adatas. No sava kakta pieceļas kāds vīrs, kas pirms tam bija tur klusi sēdējis, vēl viens vīrs bez Trokšņa.

Izņemot -

-Ja tu mēģināsi rāpties lejup pa virvēm, kas tik vilinoši atstātas pieejamas, viņš turpina, par to uzzinās visi šīs pilsētas iedzīvotāji.

-     Kas tu esi? es jautāju, vēderā visam sagriežoties, bet manas rokas ir savilktas dūrēs.

-Jā, vīrs saka, es jau domāju, ka tu neesi no Patvēruma. Viņš iznāk no stūra, ļaujot gaismai iespīdēt sejā. Pamanu, ka viņam ir zila acs un pārsista lūpa, kas izskatās tikai pēc neliela saskrāpējuma. Šķiet, ka viņam plāksteri nav žēloti. Savādi: mēs tik ātri bijām aizmirsuši, cik tas ir skaļš, viņš it kā runā pie sevis.

Tas ir maza auguma vīrs, īsāks par mani, arī resnāks, turklāt vecāks par Benu, lai gan ne daudz; taču es redzu, ka viņš ir gluži mīksts, pat viņa seja ir maiga. Vajadzības gadījumā es varētu šo mīkstumu sadauzīt.

-    Jā, svešais piekrīt, laikam jau varētu gan.

-     Kas tu esi? es atkal jautāju.

-     Kas es esmu? vīrietis klusi pārvaicā un tad paceļ balsi, it kā tēlotu uz skatuves. Es esmu cienījamais Ledžera kungs, manu zēn, Patvēruma mērs. Viņš man savādi uzsmaida. Bet ne jau Jaunās Prentistaunas mērs. Viņš pašūpo galvu un atkal paskatās uz mani. Mēs pat devām bēgļiem zāles, kad viņi sāka ierasties pilsētā…

Un tad es saprotu, ka tas nav nekāds smaids vīrietis vienkārši saviebjas.

-      Ak Dievs, puika, viņš iesaucas, tu nu gan esi Trokšņains!

-     Es neesmu puika, izgrūžu, nenolaižot dūrēs savilktās rokas.

-     Nudien nesaprotu, kāda tam nozīme.

Es viņam gribētu pateikt miljoniem lietu, bet ziņkārība tomēr ņem virsroku. Tātad zāles pret Troksni tomēr ir?

-     Ak jā, viņš saka, nedaudz saviebjoties, it kā tikko būtu nogaršojis kaut ko nelāgu. Kāds vietējais augs ar dabisku neiroķīmisku sastāvu, sajaukts ar dažām mūsu sintezētām vielām, un aiziet! Pār Jauno pasauli nolaižas klusums.

-     Ne jau pār visu Jauno pasauli.

-    Nē, bijušais mērs piekrīt, pagriežoties pret taisnstūrveida logu, rokas aiz muguras salicis. Zāles ir diezgan grūti pagatavot. Tas ir ilgstošs un lēns process. Tikai pēdējā gada laikā mums izdevās radīt īsto sastāvu pēc divdesmit gadus ilgiem centieniem. Pagatavojām pietiekami daudz zāļu sev un jau gribējām sākt eksportu, kad…

-    Kad padevāties, es pabeidzu, un mans Troksnis dun skaļš un sarkans. Kā gļēvuļi.

Vīrietis pagriežas pret mani, dīvainais smaids viņa sejā ir pazudis, pavisam pazudis. Un kāpēc lai kaut kāda puikas viedoklis mani interesētu?

-    Es neesmu puika, atkal saku, un vai tiešām manas dūres joprojām ir paceltas? Jā.

-     Protams, esi, mērs iebilst, jo vīrs zinātu, kāda izvēle ir jāizdara, kad jāpilda pienākums pret savu zemi.

Es samiedzu acis. Jūs nevarat man neko iemācīt par pienākumu.

Viņš samirkšķina acis, ieraugot patiesību manā Troksnī, it kā tā būtu viņu apžilbinājusi, un tad sašļūk. Piedod, bijušais mērs saka. Tas neesmu es. Viņš paceļ roku un saberzē seju, un saviebjas, pieskaroties brūcēm uz lūpas un zem acs. Vakar es biju skaistas pilsētas augstsirdīgais mērs. Šķiet, ka viņš smejas par kādu sev vien saprotamu joku. Bet tas bija vakar.

-    Cik ļaužu ir Patvērumā? es jautāju, apņēmies nelikties mierā.

Viņš paskatās uz mani. Puisīt…

-    Mani sauc Tods Hjūits, es atcērtu. Vari saukt mani par Hjūita kungu.

-     Viņš apsolīja mums jaunu sākumu -

-     Pat es zinu, ka viņš ir melis. Cik ļaužu?

Ledžera kungs nopūšas. Ieskaitot bēgļus, trīs tūkstoši trīs simti.

-     Armija ir vismaz trīsreiz mazāka, es saku. Jūs būtu varējuši cīnīties.

-     Sievietes un bērni, viņš iebilst. Zemnieki.

-     Citās pilsētās sievietes un bērni cīnījās. Sievietes un bērni krita.

Vīrietis sper soli man tuvāk, viņa sejā uzbango dusmas. -Jā, un tagad sievietes un bērni šajā pilsētā nemirsi Jo es panācu mieru!

-    Mieru, kas uzsita tev aci, es iesaucos. Mieru, kas pāršķēla tev lūpu.

Bijušais mērs vēl brīdi raugās manī un tad skumji nopūšas. Ar bērna muti runā patiesība, viņš noņurd.

Un tad uzgriež man muguru, lai paskatītos ārā pa logu.

Un tad es sadzirdu zemu bzzz.

Manā Troksnī uzvirmo jautājuma zīmes, bet, pirms es paspēju atvērt muti, mērs vecais mērs saka: Jā, tas esmu es.

-    Tu? es pārjautāju. Bet kā tad ar zālēm?

-    Vai tad tu dotu savam sagūstītajam ienaidniekam viņa iecienītās zāles?

Es aplaizu lūpas. Tad tas atgriežas? Troksnis?

-    0 jā. Viņš atkal pagriežas pret mani. Ja tu neiedzer ikdienas devu, tas atgriežas. Vīrietis atgriežas savā stūrī un lēnām apsēžas. Tu pamanīsi, ka te nav tualetes, viņš saka. Jau iepriekš atvaino par neērtībām.

Noskatos, kā viņš apsēžas, mans Troksnis joprojām dimd, tas ir sarkans un nobrāzts, un jautājumu pilns.

-Ja nemaldos, tas biji tu, viņš saka. Šorīt. Tas, kura dēļ pilsētai bija jābūt tukšai kā izslaucītai, tas, kuru jaunais prezidents sagaidīja zirga mugurā?

Es neatbildu. Bet mans Troksnis gan.

-    Tad kas tu esi, Tod Hjūit? viņš jautā. Kas padara levi tik īpašu?

"Tas nu gan ir viens labs jautājums," es nodomāju.

Drīz vien iestājas melna nakts, mērs Ledžers runā arvien mazāk un mazāk, bet grozās arvien vairāk un vairāk, līdz vairs nespēj nosēdēt un sāk staigāt. Viņa dūkoņa kļūst arvien skaļāka, un, ja mēs gribētu runāt, mums būtu jākliedz.

Es nostājos torņa priekšā un skatos, kā iededzas zvaigznes, kā nakts pārklāj ieleju.

Un es domāju, bet mēģinu nedomāt, jo, kad domāju, man sagriežas vēders un kļūst slikti vai arī rīkle aizžņaudzas un kļūst slikti, vai acis pieplūst ar asarām un kļūst slikti.

Jo viņa ir kaut kur tur, laukā.

(lūdzu, kaut tu tur būtu)

[lūdzu, kaut ar tevi viss būtu kārtībā)

(lūdzu)

-    Vai tev vienmēr jābūt tik sasodīti skaļam? mērs Ledžers uzbrēc. Es pagriežos pret viņu, gatavs kaut ko atcirst, un viņš atvainojoties paceļ rokas. Lūdzu, piedod! Es neesmu tāds. Viņš atkal sāk ap kaut ko knibināties. Ir lik grūti, kad tev pēkšņi noņem zāles.

Es skatos, kā Jaunās Prentistaunas ļaužu mājokļos iedegas gaismas. Tikpat kā nevienu neesmu redzējis uz ielas, visi paliek iekšā, visticamāk, izpildot mēra pavēli.

-     Tātad viņi visi tagad pārdzīvo to pašu, ko tu? es jautāju.

-    Nu, visiem noteikti mājās ir nelieli uzkrājumi, mērs Ledžers attrauc. Lai tos atņemtu, zāles būtu raušus jāizrauj no rokām.

Kad pilsētā ieradīsies armija, tā nebūs nekāda problēma, es noskaldu.

Mēneši paceļas, tie lēnām uzrāpjas debesīs, it kā tiem nebūtu nekādas steigas. Gaisma ir gana spoža, lai apspīdētu visu Jauno Prentistaunu, un es redzu, kā upe plūst cauri pilsētai, bet uz ziemeļiem nav nekā cita kā vien lauki, kas mēnesgaismā ir pavisam tukši, un augsta klinšu siena, kas iezīmē ielejas ziemeļus. Ziemeļos var redzēt arī ceļu, kas ved lejup no kalniem, pirms ievijas pilsētā. Tas ir otrs ceļš, pa kuru mēs ar Violu aiz Tāltekas nenogriezāmies, otrs ceļš, pa kuru jāja mērs un nonāca te pirmais.

Upe un galvenais ceļš ved uz austrumiem, tie ved Dievs vien zina kur, aiz namu stūriem un tālāk kalnos, un pilsēta stiepjas tiem līdzi. Ir vēl kāds ceļš, kas nav bruģēts; tas nogriežas uz dienvidiem, ved gar vairākām mājām, pazūd mežā un uzvijas kalnā ar savādu robu galā.

Un tā ir visa Jaunā Prentistauna.

Mājas trīs tūkstoš trīssimt cilvēkiem, un viņi visi slēpjas savos namos tik klusi, ka tikpat labi varētu būt miruši.

Neviens no viņiem nepacēla ne mazo pirkstiņu, lai aizstāvētos, jo cerēja: ja viņi būs gana lēnprātīgi, ja viņi būs gana vāji, tad briesmonis tos neaprīs.

Un uz šitādu vietu mēs visu laiku skrējām.

Es pamanu katedrāles laukumā dzīvību, kādu kustīgu ēnu, bet tas ir tikai suns. Mājas, mĀj^s, mĀj^s, es dzirdu viņu domājam. MĀļAS, mĀjAS, mĀjAS.

Suņiem nav cilvēku problēmu.

Suņi var būt laimīgi jebkurā laikā.

Es dziļi ieelpoju, lai aizdzītu žņaudzēju no krūtīm, asaras no acīm.

Paiet aptuveni minūte, lai es pārstātu domāt par savu suni.

Kad atkal paskatos pa logu, pamanu kādu, kas it nemaz nav suns.

Nokāris galvu, viņš lēnām ved savu zirgu pāri laukumam. Zirga pakavi klab pret bruģi, un, kad viņš tuvojas, es kaut ko sadzirdu par spīti tam, ka mēra Ledžera dūkoņa jau kļuvusi tik neciešama, ka es pat nezinu, kā varēšu aizmigt.

Troksnis.

Klusajā, gaidošajā pilsētā es dzirdu kāda vīrieša Troksni.

TodHjūii-I'? viņš domā.

Un es dzirdu, kā viņa sejā atspīd smaids.

es kaut ko atradu, Tod, viņš saka pāri laukumam pret torni, mēģinot mēnesgaismā mani saskatīt. Atradu ko tādu, kas pieder tev.

Es neko nesaku. Neko nedomāju.

Es tikai vēroju, kā viņš pastiepj roku un paceļ uz augšu kādu priekšmetu.

Pat no tik liela attāluma, pat mēnešu gaismā es zinu, kas tas ir.

Manas mammas grāmata.

Manas mammas grāmata ir pie Deivija Prentisa.

2. nodaļa KāJU UZ kakla

[TODS]

NĀKAMAJĀ RĪTĀ pie paša zvanu torņa trokšņaini un ātri tiek uzbūvēta platforma ar mikrofonu uz tās, un, kad rīts pārtop pēcpusdienā, pie tās sapulcējas visi Jaunās Prentistaunas vīri.

-     Kāpēc? es vaicāju, lūkojoties uz viņiem.

-    Un kā tev liekas? mērs Ledžers saka, sēžot tumšākajā stūrī un berzējot deniņus; viņa Troksnis vēsta bzzz, tas ir karsts un metālisks. Lai iepazītos ar jauno vadoni.

Vīri daudz nerunā, viņu sejas ir bālas un sadrūmušas, taču kā lai zina, ko viņi domā, ja nevar dzirdēt viņu Troksni? Tomēr viņi izskatās tīrāki nekā manas pilsētas vīri, viņiem ir īsāki mati, skūtas sejas, labākas drēbes. Daudzi no viņiem ir apaļīgi un mīksti kā mērs Ledžers.

Patvērums laikam bijusi ērta vieta, vieta, kur katru dienu nebija jācīnās par izdzīvošanu.

Varbūt tieši pārāk daudz ērtību bija viņu problēma.

Mērs Ledžers nicīgi nošņācās, bet neko nesaka.

Mēra Prentisa vīri zirga mugurā atrodas laukuma stratēģiskajos punktos, desmit vai divpadsmit vīru ar šautenēm rokās, lai pārliecinātos, ka visi uzvedas kārtīgi, lai gan šķiet, ka baumas par armijas tuvošanos ir nesušas augļus. Redzu Teita kungu un Morgana kungu, un O'Hāras kungu vīrus, ar kuriem es uzaugu, vīrus, kurus uzskatīju par parastiem zemniekiem, vīrus, kas bija tikai parasti vīri, līdz kļuva par pavisam ko citu.

Es nekur neredzu Deiviju Prentisu, un mans Troksnis sāk trakot, kad iedomājos par viņu.

Deivijs noteikti bija devies lejup pa kalnu, lai arī kur viņš būtu atsvabinājis kāpslī iesprūdušo kāju, un atradis mugursomu. Tajā bija tikai vairāki nonēsāti apģērba gabali un grāmata.

Manas mammas grāmata.

Manas mammas man rakstītie vārdi.

Viņa tos uzrakstīja, kad es piedzimu. Uzrakstīja neilgi pirms tam, kad nomira.

Pirms viņu noslepkavoja.

Mans burvīgais dēls, kas pieredzēs šīs pasaules uzplaukumu, es tev zvēru…

Šos vārdus man nolasīja Viola, jo es nemāku -

Un tagad nolādētais Deivijs Prentiss -

Vai tu, lūdzams, mērs Ledžers caur sakostiem zobiem izgrūž, nevarētu vismaz pacensties… Viņš apklust un vainīgi palūkojas uz mani. Lūdzu, piedod, viņš saka vai simto reizi, kopš Kolinsa kungs mūs šorīt pamodināja, lai iedotu brokastis.

Pirms es paspēju kaut ko viņam atbildēt, sajūtu tik spēcīgu spiedienu sirds apvidū, tik pārsteidzošu, ka noelšos.

Es atkal paskatos pa logu.

Tur nāk Jaunās Prentistaunas sievietes.

Viņas nāk no tāluma mazos bariņos, nostāk no vīriešu pulka; mēra vīri, kas patrulē zirga mugurā, viņas norobežo ielu malās.

Es jūtu sieviešu klusumu pavisam citādi nekā vīriešu klusumu. Tas ir kā zaudējums, gluži kā lielas skumjas pret pasaules skaļumu, un man atkal jānoslauka asaras, bet es piespiežos tuvāk logam, mēģinot viņas saskatīt, mēģinot saskatīt katras sievietes seju.

Mēģinot saredzēt, vai viņa tur ir.

Bet viņas tur nav.

Nav.

Sievietes izskatās ļoti līdzīgas vīriešiem, vairums valkā bikses un dažāda piegriezuma kreklus, dažām mugurā ir gari svārki. Lielākā daļa šķiet tīras, pie labas dzīves pieradušas un labi paēdušas. Sieviešu mati ir dažādi savīti aiz galvas vai uz pakauša, īsi un gari, un te nemaz nav tik daudz gaišmatainu būtņu, kā bija redzams manas pilsētas vīriešu Troksnī.

Ievēroju, ka vairums sieviešu ir sakrustojušas rokas un viņu sejas māc šaubas.

Viņu sejās ir lielākas dusmas nekā vīriešu sejās.

-    Vai kāds jums pretojās? es jautāju mēram Ledžeram, joprojām vērojot laukumu. Vai kāds negribēja padoties?

-    Pie mums valda demokrātija, Tod, mērs nopūšoties atbild. Vai tu zini, kas tā ir?

-     Nav ne jausmas, es noņurdu, joprojām meklējot, bet neatrodot.

-     Tas nozīmē, ka arī mazākuma viedoklī ieklausās, viņš saka, bet vairākums uzvar.

Es paskatos uz viņu. Visi šie cilvēki gribēja padoties?

-     Prezidents izteica piedāvājumu pilsētas domei, viņš stāsta, pieskaroties savai pārsistajai lūpai, apsolot, ka pilsēta paliks neskarta, ja mēs tam piekritīsim.

-     Un jūs viņam noticējāt?

Vīrietis nikni paglūn uz mani. Tu vai nu aizmirsti, vai nemaz nezini, ka mēs jau reiz izcīnījām lielu karu karu, kam bija jāizbeidz visi kari laikā, kad tu biji tikko kā piedzimis. Ja mēs varējām izvairīties no tā, lai karš atkārtotos…

-    Tad jūs labprāt nodevāt sevi slepkavas rokās.

Viņš atkal nopūšas. Domes vairākums manā vadībā nolēma, ka tas ir labākais veids, kā izglābt vairāk dzīvību. Mērs Ledžers atspiež galvu pret ķieģeļu sienu. Ne viss ir tikai melns vai balts, Tod. Patiesībā gandrīz nekas nav viennozīmīgs.

-     Bet ja nu…

Krakš-tankš. Durvju slēdzene nokrakšķ, un telpā ienāk Kolinsa kungs; viņš ir notēmējis uz mums pistoli.

Vīrs skatās tieši uz mēru Ledžeru. Celies, viņš pavēl.

Mans skatiens šaudās starp abiem vīriešiem. Kas te notiek? es jautāju.

Mērs Ledžers savā stūri pieslejas kājās. Šķiet, ka pienācis laiks maksāt par savu lēmumu, Tod, viņš cenšas nomierināt savu balsi, bet es dzirdu, kā viņa Troksnis dūc bailēs. Šī bija skaista pilsēta, bijušais mērs man saka, un kādreiz es biju daudz labāks cilvēks. Lūdzu, atceries to!

-     Par ko jūs runājat? es jautāju.

Kolinsa kungs satver Ledžera kungu aiz rokas un izgrūž ārā pa durvīm.

-    Ei! es saucu, viņiem sekojot. Kurp jūs viņu vedat?

Kolinsa kungs paceļ dūri, lai man sistu, -

Un es atraujos.

(aizveries)

Viņš iesmejas un aizver aiz sevis durvis.

Krakš-tankš.

Un es esmu viens pats tornī.

Kad mēra Ledžera bzzz pazūd kāpnēs, es beidzot to sadzirdu.

Viens, div', trīs kaut kur tālumā.

Es pieeju pie loga.

Viņi ir klāt.

Armija, kas nāk ieņemt Patvērumu.

Viņi plūst lejup pa serpentīna ceļu kā melna upe, putekļaina un netīra, gluži kā pārrauts dambis. Viņi maršē pa četriem vai pieciem rindā, un pirmie pazūd kokos kalna pakājē, kamēr pēdējie vēl ir tikai sasnieguši kalna virsotni. Pūlis viņus vēro, vīri novēršas no platformas, sievietes lūkojas no ielu malām.

Viens, div', trīs kļūst skaļāks, tas atbalsojas pilsētas ielās. Tas skan ritmiski kā pulksteņa tikšķi.

Pūlis gaida. Es gaidu līdz ar viņiem.

Un tad cauri kokiem ceļa pagriezienā -

Tur viņi ir.

Armija.

Pašā tās priekšā ir Hammara kungs.

Hammara kungs, kas dzīvoja benzīna uzpildes stacijā, Hammara kungs, kas vienmēr domāja ļaunas, vardarbīgas domas, kādas puikām nemaz nevajadzētu dzirdēt, Hammara kungs, kas šāva mugurā Tāltekas bēgošajiem iedzīvotājiem.

Hammara kungs ir armijas priekšgalā.

Tagad es dzirdu, kā viņš izkliedz vārdus, lai pārējie soļotu vienotā ritmā. Kāju, viņš kliedz marša ritmā.

Kāju.

Kāju.

Kāju uz kakla.

Viņi iemaršē laukuma malā, ielaužoties starp vīriešiem un sievietēm kā neapturama straume. Hammara kungs ir pietiekami tuvu, lai būtu saskatāms viņa smaids, šis smaids, kuru es pārāk labi pazīstu, smaids, kas zvetē, smaids, kas sit, smaids, kas valda.

Un, kad viņš tuvojas, es par to pārliecinos.

Tas ir smaids bez Trokšņa.

Kāds iespējams, viens no vīriem zirga mugurā ir pa ceļam sagaidījis armiju. Kāds ir aizvedis viņiem zāles. Armija neizdveš ne skaņas, izņemot soļu un balss radītās.

Kāju, kāju, kāju uz kakla.

Armija maršē gar laukuma malu līdz platformai. Hammara kungs apstājas platformas stūrī, un vīri rindojas aiz platformas; viņi nostājas ar mugurām pret mani, ar sejām pret pūli, kas viņus vēro.

Es pazīstu karavīrus, kas stājas rindās. Volisa kungs. Smits Juniors. Veikalnieks Felpa kungs. Prentistaunas vīri un daudzi citi.

Armija, kas pa ceļam pieauga.

Es redzu Ivanu, vīru no Tāltekas šķūņa, kas bija man pastāstījis, ka Prentistaunai joprojām ir savi atbalstītāji. Viņš stāv vienas ierindas galā, un aiz viņa ir vīri, kas viņu pilnībā atbalsta, kaujas gatavībā, pielādētiem ieročiem.

Pēdējais karavīrs nostājas ierindā ar pēdējo vārdu.

Kāju uz KAKLA!

Un tad ir palicis tikai klusums, kas pūš pārjauno Prentistaunu kā vējš.

Līdz es dzirdu tieši zem manis atveramies katedrāles durvis.

Pa tām iznāk mērs Prentiss, lai uzrunātu savu jauno pilsētu.

-     Šobrīd, viņš saka mikrofonā pēc tam, kad ir sveicinājis Hammara kungu un uzkāpis pa platformas kāpnēm,

-    jūs esat nobijušies.

Pilsētas vīri paskatās uz viņu, neko nesakot, no viņiem neskan ne dūkoņa, ne Troksnis. Sievietes sānieliņās klusē. Armija stāv kā sastingusi, gatava uz visu. Es saprotu, ka esmu aizturējis elpu.

-     Šobrīd, viņš turpina, jūs domājat, ka esat iekaroti. Jūs domājat, ka cerību vairs nav. Jūs domājat, ka esmu šeit uzkāpis, lai pasludinātu jūsu galu.

Mērs ir uzgriezis man muguru, bet no skaļruņiem, kas izvietoti visos četros stūros, viņa balss skaidri aizskan pāri laukumam, pāri pilsētai, laikam jau arī pāri visai ielejai un vēl tālāk. Jo te taču nav neviena cita, kas varētu viņā klausīties. Vai tad Jaunajā pasaulē ir vēl kāds, kas nebūtu sapulcināts šajā laukumā vai ieslodzīts? Mērs Prentiss uzrunā visu planētu.

-     Jums ir taisnība, viņš saka, un es zvēru, ka varu dzirdēt viņu smaidām, jūs esat iekaroti. Jūs esat sakauti. Un es pasludināšu jums jūsu nolemtību.

Viņš ļauj, lai visi to kādu brīdi apdomā. Mans Troksnis trako, un es redzu, ka pāris vīru palūkojas augšup uz torni. Mēģinu savaldīties, bet kas gan ir šie cilvēki? Kas ir šie tīrie un labi nodrošinātie, un labi paēdušie cilvēki, kas tik viegli padevās?

-     Bet tas neesmu es, kas jūs iekaroja, mērs turpina.

-     Es neesmu jūs ne sitis, ne sakāvis, ne paverdzinājis.

Viņš apklust, noskatot pūli. Mērs ir ģērbies no galvas līdz kājām baltā balta cepure un balti zābaki, un platformu klāj balts audums, ko izgaismo pēcpusdienas saule; mērs izskatās žilbinoši.

-Jūs paverdzināja jūsu bezdarbība, viņš paziņo. Jūs sakāva jūsu pašapmierinātība. Jūs ir pazudinājuši, viņa balss pēkšņi kļūst skaļāka, vārds pazudinājuši izskan tik skarbi, ka puse pūļa saraujas, jūsu labticīgie nodomi!

Viņš turpina tajā pašā garā, smagi elpojot mikrofonā.

-    Jūs esat ļāvuši sev kļūt tik vājiem, tik ievainojamiem šīs pasaules izaicinājumu priekšā, ka vienmēr būsiet tā paaudze, kas padevusies BAUMĀM!

Mērs sāk soļot pa skatuvi, turot rokā mikrofonu. Visas pārbiedētās iedzīvotāju sejas, visi karavīri pagriežas, lai vērotu viņu soļojam uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.

Es arī viņu vēroju.

-    Jūs ļāvāt armijai mierīgi ienākt jūsu pilsētā. Nemaz nepieļaujot tās ieņemšanu, jūs to labprātīgi piedāvājāt\parMērs joprojām soļo, viņa balss kļūst arvien skaļāka.

-     Un jūs jau zināt, ko es izdarīju. Es to ieņēmu. Es ieņēmu jūsu pilsētu. Es atņēmu jūsu brīvību. Es atņēmu jūsu mājas. Es atņēmu jūsu nākotni.

Viņš iesmejas, it kā nespētu noticēt savai veiksmei.

-     Es biju rēķinājies ar karu, mērs saka.

Daži cilvēki pūlī skatās uz savām kājām, novēršoties no citiem.

Es prātoju, vai viņiem ir kauns.

Ceru, ka ir.

-     Bet kara vietā, viņš turpina, es dabūju sarunu. Sarunu, kas sākās ar Lūdzu, nedariet mums pāri! Un beidzās ar Lūdzu, ņemiet visu, ko vēlaties!

Viņš apstājas skatuves vidū.

-     Es gaidīju KARU! viņš sauc, kratot dūri.

Un viņi saraujas.

Ja viss pūlis spētu vienlaikus sarauties, tad tā notiktu.

Vairāk nekā tūkstoš viru saraujas no viena cilvēka dūres sitiena.

Es neredzu, ko dara sievietes.

-     Un tāpēc, ka jūs man nedevāt karu, mērs zīdainā balsi saka, jums būs jārēķinās ar sekām.

Es dzirdu, kā katedrāles durvis atkal atveras un pa tām iznāk Kolinsa kungs, kas stumj cauri armijas rindām mēru Ledžeru, kura rokas ir sasietas aiz muguras.

Mērs Prentiss vēro viņu nākam, rokas sakrustojis. Vīriešu pūli beidzot atskan murmināšana, sieviešu vidū tā ir vēl skaļāka, un viri zirga mugurā piedraud ar ieročiem, lai to izbeigtu. Mērs pat neatskatās uz šo murmināšanu, it kā tādus sīkumus nemanītu. Viņš tikai vēro, kā Kolinsa kungs uzstumj mēru Ledžeru augšup pa kāpnēm platformas aizmugurē.

Mērs Ledžers paliek stāvam kāpņu galā un skatās uz pūli. Viņi raugās uz bijušo mēru, daži no viņiem samiegtām acīm veras uz viņa dūcošo Troksni, dūkoņu, kas, kā es saprotu, jau sāk izkliegt atsevišķus vārdus, baiļu pārņemtus vārdus, baiļu pārņemtas ainas, kas rāda, kā Kolinsa kungs uzsit viņam aci un pāršķeļ lūpu, rāda, kā viņš piekrīt padoties un kā tiek ieslēgts torni.

-     Meties ceļos, mērs Prentiss pavēl. Lai gan viņš to pasaka klusi, lai gan viņš to nesaka mikrofonā, es šos vārdus dzirdu skaidri kā zvana skaņas savā galvā, un tas, kā pūlis ievelk elpu, liek domāt, ka viņi to dzird tieši tāpat.

Lai gan nešķiet, ka mērs Ledžers saprot, ko dara, viņš nometas ceļos uz skatuves, izskatīdamies mazliet pārsteigts, ka ir to izdarījis.

Visa pilsēta viņu vēro.

Mērs Prentiss nogaida īsto bridi.

Un nostājas pie mēra.

Un izņem nazi.

Tas ir patiešām liels nazis, nāvi nesošs, saulē mirdzošs.

Mērs to paceļ augstu virs galvas.

Viņš lēnām pagriežas, lai visi redzētu, kas tagad notiks.

Lai visi varētu redzēt nazi.

Man sagriežas iekšas, un uz mirkli es iedomājos -

Bet tas nav mans -

Tas nav -

Un tad no laukuma otras puses kāds izsaucas: Slepkava!

Tā ir viena balss, kas paceļas virs klusuma.

Tā nāk no sieviešu vidus.

Mana sirds uz bridi salecas -

Bet tā, protams, nevar būt viņa -

Taču vismaz te ir kāds. Vismaz kāds.

Mērs Prentiss mierīgi pieiet pie mikrofona. Jūsu uzvarētājs jūs uzrunā, viņš saka gandrīz laipni, it kā tas cilvēks, kas tikko bija kliedzis, vienkārši nebūtu kaut ko sapratis. Jūsu vadoņi tiks nogalināti jūsu neizbēgamās sakāves dēļ.

Viņš pagriežas pret mēru Ledžeru, kas ir nometies ceļos uz skatuves. Mērs Ledžers mēģina rādīt mierīgu seju, bet visi dzird, cik ļoti viņš nevēlas mirt, cik bērnišķīgi skan viņa vēlmes, cik skaļi viņa neārstētais Troksnis brēc pa visu laukumu.

-    Un tagad jūs uzzināsiet, mērs Prentiss saka, pagriežoties pret pūli, kāds cilvēks ir jūsu jaunais prezidents. Un ko es prasīšu no jums.

Klusums, joprojām klusums, dzirdami tikai Ledžera kunga vaidi.

Mērs Prentiss pieiet pie viņa, nazim saulē mirdzot. Pūlī atkal atskan murdoņa, visi beidzot saprot, ko te redzēs. Mērs Prentiss nostājas aiz mēra Ledžera un atkal paceļ nazi. Viņš tur stāv un raugās pūlī, kas viņu vēro, nopēta ļaužu sejas, viņiem skatoties un klausoties, kā bijušais mērs izmisīgi, bet neveiksmīgi mēģina savaldīt savu Troksni.

-     SKATIET, mērs Prentiss sauc, SAVU NĀKOTNI!

Viņš paceļ nazi, it kā vēlreiz teiktu skatiet, -

Murdoņa pūlī pieaug -

Mērs Prentiss paceļ roku -

Sievietes balss, iespējams, tā pati, izsaucas: Nē!

Un tad es pēkšņi saprotu, ko viņš darīs.

Tajā krēslā, istabā ar krāsoto stikla logu, viņš bija novedis mani līdz galīgai sakāvei, licis man sajust nāves elpu pakausī, licis man saprast, ka nāve tuvojas -

Un tad viņš man uzlika pārsējus.

Un tad es darīju, ko viņš gribēja.

Nazis šķeļ gaisu un pārgriež virves, ar ko sasietas mēra Ledžera rokas.

Visa pilsēta noelšas, visa planēta noelšas.

Mērs Prentiss nogaida un tad pavisam klusi, nerunājot mikrofonā, atkal saka: Skatiet savu nākotni.

Taču tas atkal atskan man prātā.

Vīrietis sev mugurpusē aizliek nazi aiz jostas un vēlreiz pieiet pie mikrofona.

Un sāk līmēt plāksterus uz pūļa brūcēm.

-     Es neesmu tāds, par kādu jūs mani uzskatāt, viņš paziņo. Es neesmu tirāns, kas ieradies noslepkavot savus ienaidniekus. Es neesmu trakais, kas ieradies iznicināt visu, pat to, kas viņu pašu var glābt. Es neesmu, viņš paskatās uz mēru Ledžeru, jūsu bende.

Pūlis gan vīrieši, gan sievietes ir tik kluss, ka laukums šķiet tukšs.

-     Karš ir beidzies, mērs saka, un tā vietā iestāsies jauns miers.

Viņš norāda uz debesim. Cilvēki paveras augšup, it kā mērs varētu izsaukt ko tādu, kas nogāzīsies pār viņu galvām.

-     Varbūt jūs esat dzirdējuši baumas, viņš saka, ka drīzumā ieradīsies jauni ieceļotāji.

Man vēderā viss sagriežas.

-    Kā jūsu prezidents es apliecinu, viņš saka, ka šis baumas ir patiesas.

Kā viņš zina? Kā, pie velna, viņš zina?

Pūlis sāk murmināt, pārspriežot šis ziņas, gan vīrieši, gan sievietes. Mērs ļauj viņiem runāt, laimīgi pieskandinot laukumu ar savu balsi.

-     Mēs būsim gatavi viņus sagaidīt! viņš zvēr. Mēs būsim lepna sabiedrība, kas laipni ielūgs viņus jaunajā Hdenē! Mēra balss atkal skan skaļāk. Mēs pierādīsim, ka viņi ir pametuši Veco pasauli, lai ierastos PARADĪZĒ!

Tagad cilvēki visur sačukstas, sarunājas.

-     Es jums atņemšu zāles, mērs paziņo.

Sasodīts, cik strauji sarunas apraujas.

Mērs ļauj tam notikt, viņš ļauj klusumam pieaugt un tad saka: Uz laiku.

Vīrieši skatās cits uz citu, skatās uz mēru.

-      Mēs ieiesim jaunā ērā, mērs Prentiss saka. Jūs iekarosiet manu uzticibu, pievienojoties man, lai radītu jaunu sabiedrību. Kad šī jaunā sabiedrība būs radīta un kad būsim saskārušies ar pirmajiem izaicinājumiem un svinējuši pirmās uzvaras, jūs būsiet nopelnījuši tiesības atkal tikt sauktiem par vīriem. Jūs būsiet nopelnījuši tiesības atkal saņemt zāles, un kopš tā brīža visi vīri būs kā brāļi.

Viņš neskatās uz sievietēm. Arī vīrieši ne. Sievietēm zāles nav nekāda nozīmīgā balva, vai ne?

-     Tas būs sarežģīti, viņš turpina. Es neizliekos, ka varētu būt citādi. Bet tas būs tā vērts. Prentiss norāda uz armiju. Mani vietnieki jau ir sākuši jūs organizēt. Jūs turpināsiet sekot instrukcijām, bet es apliecinu, ka tās nekad nebūs pārāk apgrūtinošas, un drīz vien jūs redzēsiet, ka es neesmu nekāds iekarotājs. Es neesmu jūsu iznīcība. Es neesmu, viņš atkal apklust, jūsu ienaidnieks.

Mērs pēdējo reizi uzlūko vīriešu baru.

-     Es esmu jūsu glābējs, viņš paziņo.

Un, pat nedzirdot vīru Troksni, es vēroju, kā pūlis prāto, vai viņš varētu teikt taisnību, vai beigās viss varētu izvērsties labi, vai tā varētu būt, ka, par spīti visām bailēm, viņi ir izsprukuši cauri sveikā.

Neesat vis, es nodomāju. Pat ne tuvu neesat.

Pūlis pēc mēra uzrunas vēl nav pametis laukumu, kad pie durvīm atskan krakš-tankš.

-     Labvakar, Tod! mērs mani sveicina, ienākot manā zvanu torņa cietumā un paskatoties apkārt. Viņš nedaudz sarauc degunu. Vai tev patika mana runa?

-    Kā jūs zinājāt, ka ierodas jauni ieceļotāji? es jautāju. Vai jūs esat runājis ar viņu? Vai ar viņu viss kārtībā?

Viņš neatbild, bet viņš ari nesit. Tikai pasmaida un saka: Visam savs laiks, Tod.

Mēs dzirdam, kā otrpus durvīm pa kāpnēm augšup kāpj Troksnis. DzīVS, es esmu dzīvs, tas saka, dzīvs, dzīvs, dzīvs, un tad istabā ienāk mērs Ledžers, kuru uz priekšu grūž Kolinsa kungs.

Viņš pieliek soli, redzot, ka istabā stāv mērs Prentiss.

-     Rīt jums atgādās gultas, mērs Prentiss saka, joprojām nenovēršot skatienu no manis. Tāpat arī tualeti.

Mērs Ledžers vairākas reizes novārsta muti, bet vajadzīgi vairāki mēģinājumi, lai atskanētu vārdi. Prezidenta kungs…

Prentiss viņu ignorē. Rīt sāksies tavs pirmais darbs, Tod.

-    Darbs? es pārjautāju.

-     Visiem jāstrādā, Tod, viņš pamāca. Darbs ir ceļš uz brīvību. Es arī strādāšu. Tāpat kā Ledžera kungs.

-     Es arī? jautā mērs Ledžers.

-     Bet mēs taču esam cietumā, es iebilstu.

Prentiss atkal pasmaida, un viņa sejā ir tāds uzjautrinājums, ka es prātoju, ko gan viņš atkal domā.

-    Pagūli, vīrietis saka, dodoties pie durvīm, bet pirms tam viņš ieskatās man acīs. Mans dēls tevi rīt no rīta savāks.

3. nodaļa JAUNĀ DZĪVE

[TODS]

TOMĒR IZRĀDĀS, ka tas nav Deivijs, par ko man jāraizējas, kad tieku izvilkts katedrāles priekšā aukstā rītā. Tas nav Deivijs, uz ko es skatos.

Tas ir zirgs.

Kumeļš, dzīvnieks mīņājas no pakava uz pakavu un skatās uz mani, acis plati iepletis, it kā grasltos dot man kārtīgu spērienu.

-     Es par zirgiem neko nezinu, atzīstos.

-     Viņa ir no mana privātā ganāmpulka, saka mērs Prentiss, sēžot sava zirga Morfeta mugurā. Ķēves vārds ir Angarada, un viņa pret tevi izturēsies labi, Tod.

Morfets lūkojas uz manu zirgu, un viņš domā pAk ļauties, pakļauties, pakļauties, kas padara ķēvi vēl nervozāku. Man ar šito tonnu smago nervu kamolu būs jājāj!

-    Kas par lietu? trešā zirga seglos smīn Deivijs Prentiss. Baidies?

-     Kas par lietu? es pārjautāju. Tētiņš vēl nav tev iedevis zāles?

Viņa Troksnis nekavējoties uzmutuļo. Tu sīkais…

-    Vai, vai, mērs novelk. Vēl nav pārmijuši ne desmit vārdus, bet jau ķildojas.

-     Viņš sāka, Deivijs saka.

-     Un es deru, ka viņš to arī izbeigs, paziņo mērs, skatoties uz mani, lasot manu sarkano, šaudīgo Troksni, kurā ir nepacietīgi jautājumi par Violu, jautājumi, ko es gribu izzināt no Deivija Prentisa. Nāc, Tod, mērs aicina, saņemot sava zirga pavadu. Vai esi gatavs vadīt ļaudis?

-    Tas ir pavisam vienkāršs dalījums, viņš saka, kamēr mēs rikšojam pa pilsētu šajā agrajā rītā daudz ātrāk, nekā es vēlētos. Vīrieši pārcelsies uz ielejas rietumiem pie katedrāles, bet sievietes uz austrumiem aiz tās.

Mēs jājam uz austrumiem pa Jaunās Prentistaunas galveno ielu to, kas sākas no serpentīna ceļa ūdenskrituma pakājē, kas ved cauri pilsētas laukumam apkārt katedrālei un stiepjas tālāk ielejā. Nelieli karavīru pulciņi maršē pa sānielām, un mums garām iet Jaunās Prentistaunas vīri, kas dodas pretējā virzienā, nesot mugursomas un citu bagāžu.

-     Es neredzu nekādas sievietes, Deivijs saka.

-     Nevienas sievietes, izlabo mērs. Protams, ne, jo kapteinis Morgans un kapteinis Teits uzraudzīja sieviešu pārvešanu pagājušā naktī.

-     Ko jūs ar viņām darīsiet? es jautāju, tik cieši pieķēries pie seglu loka, ka pirkstu kauliņi jau kļūst balti.

Mērs uzlūko mani. Neko, Tod. Pret viņām izturēsies ar rūpēm un cieņu, kas atbilst viņu svarīgajai lomai Jaunās pasaules nākotnes labā. Viņš novēršas. Bet pagaidām vislabāk ir viņas nošķirt.

-     Tu noliki tās kuces pie vietas, Deivijs pasmīn.

-     Manā klātbūtnē tu šādi nerunāsi, Deivid! mērs aizrāda mierīgā, bet stingrā balsī. Pret sievietēm mēs izturēsimies ar cieņu un sniegsim viņām visas ērtības. Lai gan zināmā mērā tev ir taisnība. Mums katram ir sava vieta. Jaunā pasaule ļāvusi vīriem aizmirst savu vietu, un tas nozīmē, ka vīriešiem jābūt nošķirtiem no sievietēm, kamēr mēs atcerēsimies, kas esam un kādiem mums ir jābūt.

Tad viņa balss kļūst priecīgāka. Ļaudīm tas patiks. Es piedāvāju skaidrību, kur pirms tam bija tikai haoss.

-     Vai Viola ir kopā ar citām sievietēm? es jautāju. Vai ar viņu viss kārtībā?

Mērs atkal paskatās uz mani. Tu devi vārdu, Tod Hjūit, viņš saka. Vai man tev tas atkal jāatgādina? Tikai izglābiet viņu, un es darīšu visu, ko jūs gribēsiet tieši tādi bija tavi vārdi.

Es nervozi aplaizu lūpas Un kā lai es zinu, ka jūs turat vārdu?

-    Tu nevari to zināt, viņš saka, cieši raugoties uz mani, it kā spētu ieskatīties man prātā. Es gribu, lai tu man tici, bet ticība, kam ir pierādījumi, nav nekāda ticība.

Viņš atkal pievēršas ceļam, un mēs esam palikuši iepakaļ divatā ar smīkņājošo Deiviju, tāpēc es tikai nočukstu savam zirgam: Nū, meitenīti Ķēves apspalvojums ir tumši brūns, uz pieres tai ir balts lāsums, un viņas krēpes ir tik skaisti izsukātas, ka es cenšos tās nesajaukt, lai zirgu nesatrauktu. Kumeļ, viņa domā.

Viņa, es nodomāju. Viņa. Tad man ienāk prātā kāds jautājums, kuru nekad iepriekš nebiju varējis nevienam uzdot. Jo arī aitām, kas man bija jākopj fermā, bija Troksnis, un ja sievietēm nav Trokšņa -

-     Tas tāpēc, ka sievietes nav dzīvnieki, mērs saka, lasot mani. Lai gan ir cilvēki, kas domā citādi. Sievietes vienkārši ir dabiski Klusas.

Viņš apslāpē balsi. Un tas padara viņas atšķirīgas.

Šo ceļa posmu iezīmē galvenokārt veikali, kas atrodas starp kokiem, tie ir slēgti, un kas zina, kad atkal tiks atvērti, un sānielās slejas mājas gan virzienā uz upi pa kreisi, gan uz kalniem pa labi. Lielākā daļa ēku, ja ne visas, ir celtas pieklājīgā attālumā cita no citas, kas laikam ir prātīgākais veids, kā plānot lielu pilsētu, kurā vēl nav atrastas zāles pret Troksni.

Mēs jājam garām vairākiem karavīriem, kas maršē grupiņās pa pieci vai pa desmit, un vēl lielākam vīriešu skaitam, kas ar mantām dodas uz rietumiem; joprojām neesam redzējuši nevienu sievieti. Es raugos garāmejošo vīriešu sejās; vairums no tiem skatās uz ceļu vai uz savām kājām, neviens neizskatās gatavs cīņai.

-    Nū, meitenīt, es atkal nočukstu, jo izrādās, ka jāšana ar zirgu var būt diezgan neērta.

-     Tāds nu ir mūsu Tods, Deivijs saka, piejājot man blakus. Jau vaid.

-     Aizveries, Deivij, es nošņācu.

-    Jums jāuzrunā vienam otru par Prentisu junioru un Hjūita kungu, mērs mums uzsauc.

-     Ko? Deivijs iekliedzas, un viņa Troksnis uzmutuļo. Viņš vēl nav vīrs! Viņš ir tikai…

Mērs viņu apklusina ar vienu skatienu. Šorīt agri upē tika atrasts līķis, viņš saka. Līķis ar daudzām briesmīgām brūcēm un lielu, kaklā iedurtu nazi. Šis cilvēks ir miris, ilgākais, pirms divām dienām.

Viņš skatās uz mani, atkal ielūkojoties manā Troksnī. Es parādu ainas, ko mērs vēlas redzēt, padarot savas atmiņas un iztēli par īstenību, jo tieši tas jau arī ir Troksnis tas ir viss, ko tu domā, tajā ir ne tikai patiesība, un, ja tu pietiekami skaidri domā, ka esi kaut ko izdarījis, tad varbūt tu patiešām esi to izdarījis.

Deivijs saviebjas. Tu nogalināji sludinātāju Aronu? Es tam neticu.

Mērs neko nesaka, tikai mudina Morfetu rikšot ātrāk. Deivijs pasmīn un aizauļo pakaļ mēram.

-     Seko, Morfets zviedz.

-     Seko, Deivija zirgs viņam atbild.

Seko, domā mana ķēve, rikšojot viņiem pakaļ un svaidot mani vēl trakāk.

Mums jājot tālāk, es nepārtraukti ar acīm meklēju viņu, lai gan nav nekādu izredžu viņu ieraudzīt. Pat ja viņa joprojām ir dzīva, viņa joprojām ir pārāk vārga, lai ietu, un, ja viņa nebūtu pārāk slima, lai pārvietotos, viņa būtu kaut kur ieslēgta kopā ar pārējām sievietēm. Bet es tik un tā meklēju (jo varbūt viņa ir izbēgusi -) (varbūt viņa meklē mani -) (varbūt viņa -) Un tad es to dzirdu.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES. Skaidri kā zvans man galvā atskan mēra balss, kas savijas ar manu balsi, it kā tā runātu tieši manā Troksnī. Tā ir tik pēkšņa un reāla, ka es izslienos un gandrīz nokritu no zirga. Deivijs izskatās pārsteigts, viņa Troksnis prāto, uz ko gan esmu tā reaģējis.

Bet mērs tikai jāj tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

Jo tālāk uz austrumiem no katedrāles mēs dodamies, jo vienkāršāka kļūst pilsēta, un drīz vien mēs jājam tālāk pa grantētu ceļu. Arī ēkas kļūst vienkāršākas, tās ir garas koka mājas, kas novietotas palielā attālumā cita no citas un izskatās kā ķieģeļi, kas izkaisīti starp kokiem.

Mājas, kas izstaro sieviešu klusumu.

-     Pareizi, mērs saka. Mēs ierodamies jaunajā Sieviešu kvartālā.

Mana sirds saraujas, kad mēs jājam garām, klusums mani žņaudz kā spēcīga roka.

Es mēģinu izslieties staltāk uz sava zirga.

Jo tieši šeit viņai vajadzētu būt, kaut kur šeit viņu ārstē.

Deivijs atkal piejāj man blakus, viņa nožēlojamās ūsas izliekušās ņirdzīgā smīnā. es tev pateikšu, kur ir -tava mauka, viņa Troksnis saka.

Mērs Prentiss pagriežas seglos.

Un no viņa atskan pavisam dīvaina skaņa, it kā viņš klusībā kliegtu tālu prom no manis, it kā kliedziens nemaz neizskanētu šajā pasaulē. Tas skan kā miljons vārdu, kas izteikti vienā elpas vilcienā, tik ātri, ka varu apzvērēt mani mati noplīvo kā vēja brāzmas skarti.

Bet Deivijs reaģē citādi -

Viņa galva pasitas atpakaļ, it kā viņam būtu iebelzts, un viņam jāpieķeras pie pavadas, lai nenokristu. Zirgs iet uz riņķi, Deivija acis ir plati ieplestas un pārbiedētas, mute pavērta, no tās pil siekalas.

Kas, pie velna?

-    Viņš nezina, Tod, mērs saka. Viss, ko viņa Troksnis tev saka par meiteni, ir meli.

Es paraugos uz Deiviju, kurš joprojām ir apdullis un sāpēs mirkšķina acis, un tad atkal palūkojos uz mēru. Vai tas nozīmē, ka viņa ir drošībā?

-     Tas nozīmē, ka viņš nezina. Vai ne, Deivid?

lKlē, iēi, saka Deivija Troksnis, kas joprojām trīc.

Mērs Prentiss uzrauc uzacis.

Es redzu, kā Deivijs sakož zobus. Nē, tēt, viņš skaļi saka.

-    Es zinu, ka mans dēls ir melis, mērs saka. Es zinu, ka viņš ir huligāns un varmāka un viņam ir vienaldzīgs tas, kas man ir mīļš. Taču viņš ir mans dēls. Mērs atkal pagriežas pret ceļu. Un es ticu, ka viņš var laboties.

Deivija Troksnis ir kluss, kamēr mēs virzāmies tālāk, bet tajā ir sarkanas ēnas.

Jaunā Prentistauna izgaist tālumā, un abpus ceļam nemana vairs nevienas ēkas. Aiz kokiem un augšup kalnos sāk parādīties zaļi un sārti lauki, te aug tādi augi, ko es pazīstu, un tādi, kurus redzu pirmo reizi. Sieviešu klusumu vairs tā nejūt, un ieleja kļūst mežonīgāka, grāvjos aug savvaļas puķes, un vaskotās vāveres apsaukā cita citu. Saule spīd spoža un mierīga, it kā nekas īpašs te nenotiktu.

Upes līkumā mēs nogriežamies ap kalna malu, un es pamanu augstu metāla torni, kas paceļas pret debesīm.

-     Kas tas ir? es jautāju.

-    To nu gan tu gribētu zināt, vai ne? Deivijs pasmīn, lai gan ir skaidri redzams, ka viņš pats neko nezina. Mērs neatbild.

Aiz torņa ceļš atkal pagriežas un ved gar augstu akmens sienu, kas iznirst no kokiem. Nedaudz tālāk akmens siena sasniedz lielus arkveida vārtus ar daudzām koka durvīm, kas ir vienīgais atvērums garajā akmens sienā. Ceļš ir pavisam nekopts un dubļains, it kā mēs būtu nonākuši pašā pasaules malā.

-Jaunās pasaules pirmais un pēdējais klosteris, mērs saka, apstājoties pie vārtiem. Celts kā patvērums klusām pārdomām mūsu svētākajiem vīriem. Uzbūvēts laikā, kad vēl bija cerība, ka Troksni var uzveikt ar sevis noliegšanu un centību. Viņa balss kļūst skarbāka. Pamests, pirms tika kārtīgi uzcelts.

Mērs pagriežas pret mums. Es dzirdu savādu prieka dzirksti Deivija Prentisa Troksni. Mērs Prentiss uzmet viņam brīdinošu skatienu.

-     Tu noteikti prāto, viņš man saka, kāpēc par tavu uzraugu es norīkoju tieši savu dēlu.

Es uzmetu skatienu Deivijam, kas joprojām smaida.

-    Tev vajadzīga stingra roka, Tod, mērs turpina. Pat šobrīd tavas domas ir pievērstas tam, kā pie pirmās izdevības aizbēgt un sameklēt dārgo Violu.

-    Kur viņa ir? es jautāju, lai gan zinu, ka atbildi nesaņemšu.

-       Un man nav ne mazāko šaubu par to, mērs turpina, ka Deivijs ar prieku būs šī stingrā roka.

Gan Deivijs, gan viņa Troksnis pasmīn.

-      Savukārt Deivids iemācīsies, kas ir īsta drosme. Smīns pazūd. Viņš iemācīsies, ko nozīmē turēt vārdu, ko nozīmē rīkoties kā īstam vīram. īsāk sakot, rīkoties tā, kā rīkojies tu, Tod Hjūit. Prentiss uzmet savam dēlam pēdējo skatienu un apgriež Morfetu uz ceļa. Es ar lielu nepacietību gaidīšu, kā būs pagājusi jūsu pirmā kopīgā darba diena.

Nesakot vairs ne vārda, viņš dodas atpakaļ uz Jauno Prentistaunu. Prātoju, kāpēc viņš vispār bija jājis mums līdzi. Viņam taču noteikti ir daudz svarīgākas lietas darāmas.

-    Protams, ir, mērs nepagriežoties uzsauc. Bet nenovērtē sevi par zemu, Tod.

Viņš jāj prom. Mēs ar Deiviju pagaidām, līdz viņš ir pietiekami tālu, lai vairs neko nedzirdētu.

Es ierunājos pirmais:

-     Pasaki man, kas notika ar Benu, vai arī es tev pārplēsīšu rīkli.

-    Es esmu tavs priekšnieks, sīkaļa, Deivijs saka, atkal pasmīnot. Viņš nolec no zirga un nosviež mugursomu zemē. Labāk izturies pret mani ar cieņu, vai arī mans tēvs -

Bet es jau esmu nolēcis no Angaradas un situ viņam pa seju, cik stipri vien varu, mērķējot tieši uz nožēlojamām ūsām. Viņš saņem sitienu, bet tūlīt pat sit pretī. Es neliekos ne zinis par sāpēm, viņš tāpat, un mēs nogāžamies zemē dūru un spērienu, elkoņu un ceļgalu mudžeklī. Viņš joprojām ir lielāks par mani, bet tikai mazliet, atšķirība ir tik maza, ka tas nešķiet svarīgi, tomēr pietiekami liela, lai pēc laika viņš būtu nogāzis mani uz muguras, piespiedis roku man pie rīkles.

Viņam asiņo lūpa un deguns, arī mana nabaga seja ir asiņaina, bet tas mani neuztrauc. Deivijs pastiepj roku aiz muguras un izvelk pistoli no maksts, kas piestiprināta viņam pie jostas.

-     Tavs tēvs nekad neļautu tev mani nošaut, es paziņoju.

-     Jā, Deivijs saka, tomēr man ir pistole, bet tev tās nav.

-     Bens tevi piekāva, es ņurdu zem viņa rokas, viņš tevi uz tā ceļa aizkavēja. Mēs aizbēgām!

-    Viņš mani neaizkavēja, Deivijs pasmīn. Es saņēmu viņu gūstā. Aizvedu pie tēva, un tēvs ļāva man viņu spīdzināt. Ļāva man spīdzināt Benu līdz nāvei.

Un Deivija Troksnis -

Es -

Es īsti nevaru pateikt, kas ir Deivija Troksnī (viņš ir melis, viņš ir melis), bet tas dod man spēku viņu atgrūst. Mēs atkal kaujamies, Deivijs man sit ar pistoles otru galu, līdz es nogāžu viņu, ar elkoni trāpot pa kaklu.

-    Šito tu atceries, puika, Deivijs klepo, joprojām satvēris rokā ieroci. Tad, kad mans tēvs tev saka visas tās jaukās lietas. Viņš bija tas, kas lika man spīdzināt Benu.

-     Tu esi melis, es atcērtu. Bens tevi pieveica.

-     Ak, vai tiešām? Deivijs jautā. Un kur tad viņš ir tagad? Nāk tevi izglābt?

Es speru soli uz priekšu, dūres pacēlis, jo viņam taču ir taisnība, vai ne? Mans Troksnis uzbango, iedomājoties, ka esmu zaudējis Benu, it kā viņa zaudēšana atkal un atkal atkārtotos.

Deivijs smejas, atkāpjoties no manis, līdz viņš ir pie lielajām koka durvīm. Mans tēvs prot tevi lasīt, viņš turpina, acis iepletis, it kā mani kaitinādams. Viņš var tevi izlasīt kā grāmatu.

Mans Troksnis ierēcas vēl skaļāk. Atdod man to grāmatu, vai es tevi nogalināšu, zvēru!

-    Tu man neko neizdarīsi, Hjūita kungs, Deivijs saka, pieceļoties kājās ar muguru pret koka vārtiem. Tu taču negribētu riskēt, ka kaut kas notiek ar tavu mīļoto mauku, vai ne?

Un tā nu tas ir.

Viņi zina, ka esmu viņu varā.

Jo es nepakļaušu viņu vēl lielākām briesmām.

Manas rokas ir gatavas nodarīt vēl lielāku postu Deivijam Prentisam nekā toreiz, kad viņš savainoja viņu, kad viņš sašāva viņu -

Bet tagad tās neko nedarīs -

Lai gan varētu -

Jo viņš ir vājš.

Un mēs abi to zinām.

Deivija smaids nozūd. Tu domā, ka esi baigi īpašais, ko? viņš izspļauj. Domā, tētim pret tevi ir īpaša attieksme?

Es savelku rokas dūrēs un atkal tās atlaižu.

Bet palieku uz vietas.

-    Tētis tevi pazīst, Deivijs atkārto. Tētis ir tevi nolasījis.

-     Nepazīst vis, es atcērtu, un tu ne tik.

Deivijs pasmīn. Vai tiešām? Viņa roka pastiepjas pret durvju rokturi. Tad nāc un iepazīsties ar savu jauno ganāmpulku, Tod Hjūit!

Viņš ar visu svaru atspiežas pret durvīm, un tās atveras. Viņš ieiet aplokā un tad pavirzās malā, lai es labāk varētu visu saskatīt.

Man pretī blenž vairāk nekā simts ēnkāju.

4. nodaļa JAUNĀS PASAULES RADĪŠANA

[TODS]

MANA PIRMĀ DOMA ir pagriezties un bēgt. Skriet, skriet un skriet un nekad vairs neapstāties.

Šito nu gan es gribētu redzēt, Deivijs saka, stāvot iekšpus vārtiem un smaidot tā, it kā viņš tikko būtu saņēmis dāvanu.

Viņu ir tik daudz, manī raugās tik daudz garenu, baltu seju. Viņu acis ir pārāk lielas, viņu mutes ir pārāk mazas un zobainas un atrodas tik augstu sejā, un viņu ausis nemaz nelīdzinās cilvēku ausīm.

Taču ir saskatāma zināma līdzība ar cilvēka seju, vai ne? Ar seju, kurā ir jūtas un bailes -

Un ciešanas.

Ir grūti atšķirt vīriešus no sievietēm, jo viņiem visiem uz ķermeņa aug vienādi ķērpju un sūnu apģērbi, tieši uz ādas. Šķiet, ka te ir veselas ēnkāju ģimenes; lielāki ēnkāji sargā savus ēnkāju bērnus, un ēnkāju vīri aizstāv savas sievas, apskāvuši viņas, galvas saspieduši cieši kopā. Pavisam klusi…

Klusi.

-     Es zinul Deivijs izsaucas. Vai tu spēj noticēt, ka viņi ir devuši zāles šiem dzīvniekiem?

Ēnkāji skatās uz Deiviju, un starp viņiem atskan savādi klikšķi, viņi pārmij skatienus un pamāj cits citam ar galvu. Deivijs paceļ pistoli un ieiet dziļāk klostera pagalmā. Tu kaut ko perini? viņš uzsauc. Dod tikai man iemeslu! Uz priekšu! DOD MAN IEMESLU!

Ēnkāji saspiežas ciešāk mazajos pulciņos, atkāpjoties no Deivija, cik tālu vien var.

-     Nāc šup, Tod, Deivijs saka. Mums jāstrādā!

Es nekustos.

-    Es teicu: nāc šurp! Tie ir tikai dzīvnieki. Paši viņi neko nedarīs.

Es joprojām nekustos.

-     Viņš noslepkavoja vienu no jūsējiem, Deivijs saka ēnkājiem.

-    Deivij! es izsaucos.

-     Nošņāpa šim galvu ar nazi. Zāģēja un zāģēja…

-     Izbeidz! Es skrienu pie Deivija, lai liktu viņam aizvērties. Man nav ne jausmas, kā viņš to zina, bet viņš zina, un viņam ir tūlīt pat jāaizver mute.

Ēnkāji, kas stāv vistuvāk vārtiem, paraujas malā, man tuvojoties, un cenšas pēc iespējas ātrāk pamukt nost no ceļa. Viņi skatās uz mani ar pārbiedētām sejām, vecāki slēpj bērnus sev aiz muguras. Es stipri pagrūžu Deiviju, bet viņš tikai smejas, un es saprotu, ka tagad esmu klostera pagalmā.

Es redzu, cik daudz ēnkāju te sadzīts.

Klostera akmens siena iežogo milzīgu zemes platību, bet te ir tikai viena maza ēka, kaut kas līdzīgs noliktavai.

Pārējā zeme ir sadalīta mazākos laukos, ko norobežo veci koka žogi ar zemiem vārtiem. Lielākā daļa lauku ir baigi aizauguši, un līdz pat sienai savu simts metru attālumā stiepjas pāraugusi zāle un brikšņi.

Taču lielākoties te var redzēt ēnkājus.

Simtiem un simtiem ēnkāju, kas te nomitināti.

Varbūt pat vairāk nekā tūkstotis.

Viņi spiežas pie klostera sienas, slēpjas aiz sapuvušajiem žogiem, sēž mazās grupiņās vai stāv rindās.

Viņi visi mani vēro, klusi kā kaps, un mans Troksnis izplešas pa visu laukumu.

-    Viņš ir melis! es saucu. Tas nemaz nebija tā! Tas it nemaz nebija tā!

Bet kā tad tas bija? Kā tad es to varētu izskaidrot?

Jo es taču to izdarīju, vai ne?

Ne jau tā, kā to pateica Deivijs, bet gandrīz tikpat traki, un tas manā Troksnī izskatās šausmīgi. Tas ir pārāk liels nodarījums, lai to noslēptu no visām šīm acīm, pārāk liels, lai to maskētu ar meliem, lai sajauktu patiesību, pārāk liels, lai es to ignorētu, kad vesels pūlis ēnkāju blenž uz mani.

-    Tas bija nelaimes gadījums, es saku, un mana balss aizlūst. Es skatos no vienas savādās sejas uz nākamo, bet neredzu ne miņas no ēnkāju Trokšņa; es nesaprotu viņu klikšķošās sarunas, tāpēc man nav ne mazāko izredžu apjēgt, kas te notiek. Es negribēju.

Bet neviens no viņiem man neatbild. Viņi tikai skatās.

Atskan čīkstoņa, un vārti mums aiz muguras atveras. Mēs pagriežamies, lai paskatītos.

Tas ir Ivans no Tāltekas tas, kurš pievienojās armijai, nevis cīnījās pret to.

Un viņam taču bija taisnība. Ivanam mugurā ir virsnieka uniforma, un kopā ar viņu ir grupa karavīru.

-     Prentis juniora kungs, viņš ierunājas, pamājot ar galvu Deivijam, kas pamāj pretī. Ivans pagriežas pret mani, viņa skatiens neko nevēsta, bet viņam vairs nav Trokšņa, ko es varētu nolasīt. Man prieks, ka jūs esat sveiks un vesels, Hjūita kungs!

-    Jūs abi viens otru pazīstat1 Deivijs asi jautā.

-    Esam reiz tikušies, Ivans atbild, joprojām lūkojoties uz mani.

Bet es viņam neatbildu.

Esmu aizņemts, izliekot Troksnī visādas ainas.

Ainas no Tāltekas. Hildijas un Tama, un Frānsijas attēlus. Asinspirti, kas tika sarīkota viņa dzimtajā pilsētā. Asinspirti, kurā viņš necieta.

Ivana sejai pārslīd aizkaitinājums. Vienīgais veids, kā palikt dzīvam, viņš saka, ir pievienoties tiem, kam ir vara.

Es rādu viņam attēlus, kuros redzama viņa pilsēta liesmās un kuros redzami vīrieši, sievietes un bērni, kas tajā sadeg.

Viņš vēl vairāk sarauc pieri. Šie karavīri paliks pie jums kā sargi. Jums ir jāuzrauga, lai ēnkāji attīrītu laukus, kā arī jāparūpējas, lai viņi būtu paēdināti un padzirdīti.

Deivijs pārbola acis. Šito mēs paši zinām…

Bet Ivans jau ir pagriezies un soļo ārā pa vārtiem, atstājot pie mums desmit bruņotus vīrus. Viņi ieņem savas pozīcijas uz klostera mūra un atritina lielus dzeloņstiepļu rituļus.

-     Desmit vīri ar šautenēm un mēs pret visiem šiem ēnkājiem, es pavisam klusi saku, bet manā Troksnī tas izskan gana skaļi.

-    Ai, mums viss būs kārtībā, Deivijs attrauc. Viņš paceļ pistoli pret tuvāko ēnkāji, laikam tā ir sieviete, kas tur rokās ēnkāju mazuli. Viņa pagriež mazuli nostāk, lai viņas ķermenis bērnu pasargātu. Viņi tik un tā vairs nav nekādi cīnītāji.

Es redzu bērnu sargājošās ēnkājes seju.

Tā ir sakāve, es domāju. Viņi visi ir sakauti. Un viņi to zina.

Es zinu, kā viņi jūtas.

-    Ei, stulbeņi, klausieties šito! Deivijs saka. Viņš paceļ rokas gaisā, pievēršot visu ēnkāju uzmanību. Jaunās Prentistaunas iedzīvotāji! viņš sauc, vicinot rokas. Es esmu atnesis jums iznīcīīīīīūbul

Un tad viņš smejas un smejas, un smejas.

Deivijs izlemj, ka viņš pārraudzīs ēnkāju darbu, attīrot lauku no krūmiem, bet to viņš dara tikai tāpēc, lai man būtu jāsavāc barība no šķūņiem, lai ēnkājiem būtu ko ēst, un jāsagādā viņiem dzeramais ūdens.

Bet tas ir pavisam parasts darbs. Esmu pie tā pieradis. Tie ir darbi, kurus Bens un Kiliāns lika man darīt katru dienu. Tie ir darbi, par kuriem es mēdzu sūdzēties.

Es noslauku acis un ķēros pie darba.

Ēnkāji turas no manis pa gabalu, cik vien tālu var, kamēr es strādāju. Un, godīgi sakot, man ir vienalga.

Jo es saprotu, ka nespēju ielūkoties viņiem acīs.

Es turu galvu noliektu un šķūrēju pārtiku.

Deivijs saka: viņa tēvs pastāstījis, ka Patvērumā ēnkāji strādājuši kā kalpotāji un pavāri, bet viena no mēra pirmajām pavēlēm bijusi ieslēgt visus ēnkājus mājās, līdz armija pagājušajā naktī viņus savākusi.

-      Viņi dzīvoja cilvēku piemājas dārzos, Deivijs saka, vērojot, kā es šķūrēju pārtiku, rītam jau pārtopot pēcpusdienā, un ēdot pusdienas, kas bija paredzētas mums abiem. Vai tu spēj tam noticēt? It kā viņi būtu kaut kādi ģimenes locekļi.

-     Varbūt bija ari, es saku.

-     Bet tagad vairs nav, Deivijs noskalda un izņem pistoli. Viņš man uzsmaida. Atpakaļ pie darba!

Es iztukšoju gandrīz visus pārtikas krājumus no noliktavas, bet nešķiet, ka ar to būtu gana. Turklāt trīs no pieciem ūdens sūkņiem nedarbojas, un līdz saulrietam esmu paspējis salabot tikai vienu.

-     Laiks iet, Deivijs saka.

-     Es vēl neesmu beidzis, atcērtu.

-     Labi, viņš attrauc, dodoties uz vārtu pusi. Tad paliec te viens pats.

Es paskatos uz ēnkājiem. Tagad, kad darbadiena ir beigusies, viņi ir saspiedušies bariņā tik tālu prom no karavīriem un galvenajiem vārtiem, cik vien iespējams.

Tik tālu no manis un Deivija, cik vien iespējams.

Mans skatiens šaudās starp ēnkājiem un aizejošo Deiviju. Viņiem nav pietiekami daudz ēdiena. Viņiem nav pietiekami daudz ūdens. Viņiem nav ne tualetes, ne arī kāda patvēruma.

Es parādu viņiem savas tukšās rokas, bet tas nepaskaidro, tas neko neuzlabo. Viņi tikai blenž uz mani, līdz es nolaižu rokas un sekoju Deivijam uz vārtiem.

-    Un tu esot tas drosmīgais vīrietis, ko, ņerga? Deivijs saka, atsienot savu zirgu, kuru pats dēvē par Nāvnesi, bet kurš atsaucas tikai uz vārdu Akorns.

Es viņu ignorēju, jo domāju par ēnkājiem. Es izturēšos pret viņiem labi. Tiešām. Gādāšu, lai viņiem ir pietiekami daudz ūdens un ēdiena, un darīšu visu, kas būs manos spēkos, lai viņus aizstāvētu.

Es tā darīšu.

Es to sev apsolu.

Jo tieši to viņa gribētu.

-     Es tev pateikšu, ko viņa patiešām gribētu, Deivijs pasmīn.

Un mēs atkal kaujamies.

Kad es atgriežos, torni ir novietotas jaunas guļvietas: vienā pusē nolikts matracis ar segu man, otrā mēram Ledžeram, kurš jau sēž savā stūri un ēd sautējumu, un viņa Troksnis ārdās.

Ari sliktā smaka ir pagaisusi.

-    Jā, mērs Ledžers piekrīt. Un uzmini, kam nācās to visu satīrīt?

Izrādās, viņš bija norīkots par apkopēju.

-    Cienījams darbs, bijušais mērs man saka, paraustot plecus, bet viņa pelēcīgajā Troksnī izskan kaut kas cits, un tas liek man domāt, ka viņš šo uzdevumu nemaz neuzskata par cienījamu. Laikam jau tas ir simboliski. Es nogāžos no pašas virsotnes līdz pašām padibenēm. Tas būtu pat dzejiski, ja nebūtu tik piezemēti.

Arī pie manas guļvietas ir nolikta bļoda ar sautējumu, un es aiznesu to pie loga, lai palūkotos uz pilsētu.

Kaut kas sāk dūkt.

Zāles pamazām atstāj vīriešus Trokšņa varā, un mēs sākam to dzirdēt no mājām un citām ēkām, ielās un aiz kokiem.

Jaunajā Prentistaunā atgriežas Troksnis.

Bija jau neiedomājami grūti iziet cauri Vecajai Prentistaunai, un tajā bija tikai 146 vīri. Jaunajā Prentistaunā noteikti ir desmitreiz vairāk vīru. Un zēnu.

Nezinu, kā es to izturēšu.

-     Pieradīsi, mērs Ledžers saka, iztukšojot savu sautējuma bļodu. Atceries, ka es te dzīvoju divdesmit gadus, pirms mēs atradām zāles pret Troksni.

Es aizveru acis, bet redzu tikai ēnkāju baru, un viņi blenž uz mani.

Tiesā mani.

Mērs Ledžers uzsit man uz pleca un pamāj uz sautējuma bļodu. Vai tu to ēdīsi?

Tonakt es sapņoju -

Par viņu -

Saule spīd viņai aiz muguras, un es nevaru saskatīt viņas seju. Mēs esam pie kalna, un viņa kaut ko saka, bet ūdenskritums aiz muguras dārd tik skaļi, un es jautāju: Ko? Kad pastiepju roku pēc viņas, es viņai nepieskaras, bet, kad to atrauju, roku klāj asinis -

-    Viola! es izsaucos sēdus uz matrača, man apkārt ir tumsa, un es smagi elpoju.

Paskatos uz mēru Ledžeru, kas guļ savā stūri ar muguru pret mani, bet viņa Troksnis nav aizmidzis Troksnis, tas ir tas pelēcīgais Troksnis, kas viņam ir nomodā.

-     Es zinu, ka tu neguli, saku.

-    Tu diezgan skaļi sapņo, mērs novelk, neatskatoties uz mani. Vai viņa ir ļoti īpaša?

-     Nav tava darīšana.

-    Mums vienkārši jāiztur, Tod, viņš saka. Tas ir viss, ko pašlaik varam darīt. Palikt dzīviem un izturēt.

Es pagriežos pret sienu.

Es neko nevaru darīt. Kamēr Viola ir pie viņiem.

Kamēr es neko nezinu.

Kamēr viņi var nodarīt viņai pāri.

Palikt dzīvam un izturēt, es nodomāju.

Un es domāju par viņu tur, ārā.

Un es čukstu, čukstu viņai, lai ari kur viņa būtu: Izdzīvo un izturi. Izdzīvo.

2 DAĻA DZIEDNĪCA

..

5. nodaļa viola PAMOSTAS

(VIOLA)

NOMIERINIES, MEITENĪT.

Balss -

Gaismā -

Es atveru acis. Viss ir spilgti balts un tik spožs, ka šo gaismu var gandrīz sadzirdēt, un tur ir arī kāda balss, un mana galva ir apreibusi, un man sāp sāns, un te ir tik gaišs, un es nespēju padomāt -

Pag-

Pagaidiet -

Viņš nesa mani lejā no kalna -

Tikai pavisam nesen viņš nesa mani lejup no kalna uz Patvērumu, pēc tam kad -

-         Tod? es dvešu, mana balss ir čērkstoša, pilna ar vati un gļotām, bet es mēģinu runāt tik skaidri, cik vien spēju, piespiežot savu balsi pacelties līdz spožajām gaismām, kas žilbina man acis. TOD?

-   Es teicu, lai tu nomierinies.

Es nepazīstu šo balsi, sievietes balsi -

Sievietes.

-   Kas tu esi? es jautāju, mēģinot pieslieties sēdus, ar rokām mēģinot sataustīt, kas atrodas man apkārt, sajūtot vēso gaisu, mīksto -

Gultu?

Jūtu, ka pieaug panika.

-   Kur viņš ir? es kliedzu. TOD?

-   Es nepazīstu nevienu Todu, meitiņ, balss saka, pamazām iegūstot formu, gaismai atdaloties no lielākās spozmes. Bet es zinu, ka tu neesi tādā stāvoklī, lai pieprasītu jebkādu informāciju.

-  Tevi sašāva, saka kāda cita balss. Tā ir vēl viena sieviete, jaunāka par pirmo, pa labi no manis.

-   Paklusē, Madlēna Pūla, saka pirmā sieviete.

-  Jā, Koila kundze.

Es joprojām mirkšķinu acis un pamazām sāku saskatīt, kas atrodas man priekšā. Es guļu šaurā, baltā gultā mazā, baltā istabiņā. Man mugurā ir balts naktskrekls, kas sasiets uz muguras. Manā priekšā stāv gara un apaļa sieviete, viņai mugurā ir balts uzsvārcis ar izšūtu zilu roku. Viņas mute ir sakniebta šaurā līnijā un seja ir nopietna. Koila kundze. Aiz viņas pie durvīm, turot rokās bļodu ar karstu ūdeni, stāv meitene ne vecāka par mani.

-   Es esmu Medija, saka meitene, paslepšus man uzsmaidot.

-  Ārā, norūc Koila kundze, nemaz nepagriežot galvu. Medija ieskatās man acīs un, ejot prom, vēlreiz uzsmaida.

-  Kur es esmu? jautāju Koila kundzei. Mana elpa joprojām ir strauja.

-  Vai tu gribi zināt, kas šī par istabu, meitiņ? Vai kas šī ir par pilsētu? viņa skatās man acīs. Vai varbūt kas šī ir par planētu?

-   Lūdzu, es saku, un manas acis pēkšņi pieplūst ar asarām, un es par to dusmojos, bet turpinu runāt: Es biju kopā ar kādu zēnu.

Viņa nopūšas un uz mirkli novēršas, tad atkal sakniebj lūpas un apsēžas krēslā pie manas gultas. Viņas seja ir skarba, mati atglausti no sejas un sapīti tik stingrās bizēs, ka pa tām varētu uzrāpties; viņas ķermenis ir tik spēcīgs un liels, un viņa nemaz neatgādina cilvēku, ar kuru gribētos strīdēties.

-   Man ļoti žēl, viņa saka gandrīz maigi. Bet tikai gandrīz. Es neko nezinu par tādu zēnu. Sieviete sarauc pieri. Es diemžēl neko nezinu, izņemot to, ka tevi vakardien no rīta atveda uz šo dziednīcu un tu biji tik tuvu nāvei, ka mēs pat nebijām drošas, vai varēsim tevi atgriezt dzīvē. Tomēr mums tika doti mājieni, ka mūsu dzīvība lielā mērā ir atkarīga no tā, vai izdzīvosi tu.

Viņa brīdi pagaida, lai redzētu, kā es reaģēšu.

Man nav ne jausmas, kā to uztvert.

Kur viņš ir? Ko viņam nodarījuši?

Es mēģinu pagriezties prom no viņas un padomāt, bet esmu tik cieši ietīta saitēs, ka nespēju pienācīgi piecelties sēdus.

Koila kundze paberzē pieri. Un tagad, kad tu esi atjēgusies, viņa saka, es nemaz neesmu tik droša, ka tu pateiksies mums par to, ka esam atvedušas tevi atpakaļ uz šo pasauli.

Viņa man pastāsta, ka mērs Prentiss bija ieradies Patvērumā līdz ar baumām par armiju lielu armiju, pietiekami lielu armiju, lai bez pūlēm pakļautu šo pilsētu, pietiekami lielu armiju, lai sadedzinātu visu pasauli kā sārtā. Viņa man pastāsta, ka kāds vīrs, vārdā mērs Ledžers, ierosinājis padoties, ka viņš apklusinājis tos, kas gribējuši cīnīties, ka vairums ļaužu piekrituši "pasniegt pilsētu uz sudraba paplātes ar zelta maliņu".

-   Un tad pēkšņi dziednīca kļuva par cietumu, sieviete saka, un viņas balsī ieskanas dusmas, visām sievietēm, kas te atradās.

-  Tātad jūs esat ārste? es jautāju, bet jūtu tikai smagumu krūtīs, it kā tām būtu uzlikts liels svars. Mani nospiež tas, ka mēs esam izgāzusies, tas, ka izrādījās noskriet armiju nemaz nebija nekādas jēgas.

Viņas mute savelkas smaidā, tādā smaidā, kas liek man domāt, ka esmu pateikusi kaut ko muļķīgu. Bet šis smaids nav ļauns, un es jūtu, ka manas bailes no viņas un šīs savādās istabas mazinās; es mazāk bīstos par sevi, bet vairāk par viņu.

-   Nē, meitiņ, viņa saka, piešķiebjot galvu. Kā jau tu droši vien zini, Jaunajā pasaulē nav sieviešu-ārstu. Es esmu dziedniece.

-   Un kāda ir atšķirība?

Viņa atkal paberzē pieri. Nudien, kāda gan atšķirība? Sieviete nolaiž rokas klēpī un paskatās uz tām. Lai gan esam ieslēgtas, mēs joprojām dzirdam baumas, viņa saka. Baumo, ka sievietes un vīrieši visā pilsētā tiek izšķirti, baumo, ka armija ieradīšoties jau šodien, baumo, ka viņi atnesīs īstu asinspirti un noslaucīs mūs no zemes virsas, lai arī cik labi mēs būtu padevušies.

Dziedniece nopietni palūkojas uz mani. Un vēl jau esi arī tu.

Novēršu skatienu. Es neesmu svarīga.

-  Vai tiešām? Viņa neizklausās pārliecināta. Meitene, kuras ierašanās dēļ visa pilsēta tika iztukšota? Meitene, kuras dzīvību man tika pavēlēts glābt, atbildot par to ar savējo? Meitene, viņa pieliecas tuvāk, lai būtu droša, ka es klausos, no lielā, melnā kosmosa?

Man uz mirkli aizraujas elpa, bet es ceru, ka viņa to nav pamanījusi. Kur jūs ko tādu rāvāt?

Koila kundze atkal pasmīn, bet tas nav ļauns smīns. Es esmu dziedniece. Pirmais, ko apskatu, ir āda, tāpēc es to labi zinu. Ada par cilvēku izstāsta visu kur viņš ir bijis, ko viņš ir ēdis, kas viņš ir. Tava āda pēdējo nedēļu laikā ir pamatīgi cietusi, bet citādi tā ir baltākā un maigākā āda, kādu esmu redzējusi pēdējo divdesmit gadu darba laikā. Pārāk maiga un pārāk balta cilvēkam no zemnieku planētas.

Es joprojām neskatos uz viņu.

-  Un vēl klīst bēgļu atnestās baumas, ka šurp lido vēl vairāk ieceļotāju. Tūkstošiem.

-   Lūdzu, es klusi saku, man acīs atkal sariešas asaras. Mēģinu tās apturēt.

-Turklāt neviena Jaunās pasaules meitene nekad nejautātu sievietei, vai viņa ir ārste, Koila kundze pabeidz savu sakāmo.

Es noriju kamolu kaklā. Pielieku roku pie mutes. Kur viņš ir? Man tas viss ir pilnīgi vienaldzīgs, jo kur viņš ir?

-  Zinu, ka tu esi nobijusies, Koila kundze saka, bet mēs visi šajā pilsētā ciešam no pārmērīgām bailēm, un tur nu es neko nevaru līdzēt. Viņa pastiepj raupju roku un pieskaras manam delmam. Bet varbūt tu vari mums palīdzēt.

Es atkal norīstos, bet neko nesaku.

Ir tikai viens cilvēks, kam varu uzticēties.

Bet viņa šeit nav.

Koila kundze atliecas atpakaļ krēslā. Mēs izglābām tev dzīvību, viņa atgādina. Mazliet informācijas mums būtu liels mierinājums.

Es dziļi ieelpoju, aplaižu skatienu apkārt, redzu saules gaismu plūstam iekšā pa logu, pa kuru paveras skats uz kokiem un upi, to upi, kurai mēs sekojām un kurai bija jāaizved mūs drošībā. Šķiet neiespējami, ka tik skaistā dienā varētu notikt kas slikts, ka uz sliekšņa varētu uzglūnēt ļaunums, ka mums tuvojas armija.

Bet armija tuvojas.

Tuvojas.

Un Koila kundzei karavīri nebūs nekādi draugi, lai arī kas ir noticis ar -

Es jūtu sāpju dūrienu krūtīs.

Bet dziļi ieelpoju.

Un sāku runāt.

-   Mans vārds, es saku, ir Viola Eade.

-  Jauni ieceļotāji, ko? Medija smaidot saka. Es guļu uz sāniem, kamēr viņa attin garu saiti man ap vidukli. Viens sāns ir asiņains, un vietā, kur asinis ir sakaltušas, āda ir putekļu un rūsas krāsā. Man vēderā ir neliels caurums, kas nosiets ar šauru saiti.

-   Kāpēc man nesāp? es jautāju.

-  Uz saitēm ir džefersa sakne, Medija paskaidro. Dabisks opiāts. Tu nejūti nekādas sāpes, bet veselu mēnesi nevari aiziet uz tualeti. Turklāt pēc piecām minūtēm iegrimsti ciešā miegā.

Es maigi, maigi pieskaros ādai ap lodes radīto brūci. Uz muguras, kur lode ieurbās manī, ir tāds pats caurums. Kāpēc es neesmu pagalam?

-  Vai tu labāk gribētu būt pagalam? Viņa atkal pasmaida un tad sarauc pieri vēl neredzēti sirsnīgi. Es nedrīkstu jokot. Koila kundze vienmēr saka, ka man trūkstot pienācīgas nopietnības, lai kļūtu par dziednieci. Viņa iemērc lupatiņu karsta ūdens bļodā un sāk mazgāt ievainojumu. Tu neesi pagalam, jo Koila kundze ir labākā dziedniece visā Patvērumā, labāka par tā sauktajiem šīs pilsētas ārstiem. Pat sliktie puiši to zina. Kāpēc tad viņi būtu atnesuši tevi šurp, nevis uz slimnīcu?

Viņai mugurā ir tāds pats garš, balts virsvalks kā Koila kundzei, bet galvā ir arī maza, balta cepurīte ar izšūtu zilu roku. Medija man paskaidro, ka tāds ir mācekļu apģērbs. Viņa ir tikai gadu vai divus vecāka par mani, lai arī kā viņi uz šīs planētas rēķinātu vecumu, bet viņas rokas, apkopjot manas brūces, darbojas maigi un vienlaikus pārliecinoši.

-  Tātad, viņa saka, balsij skanot uzspēlēti viegli, cik slikti ir šie sliktie puiši?

Durvis atveras. Pa durvīm galvu pabāž īsa auguma meitene mācekles cepurē, tikpat jauna kā Medija, bet ar tumšu ādas krāsu un nikna kā negaisa mākonis. Koila kundze saka, ka tev nekavējoties jābeidz.

Medija nemaz nepaceļ acis, viņa man uz vēdera liek jaunus pārsējus. Koila kundze zina, ka es te esmu tikai tik ilgi, lai būtu padarījusi pusi darba.

-   Mūs izsauc, otra meitene paziņo.

-   Tu to paziņo tā, it kā mūs visu laiku izsauktu, Korinna. Pārsēji ir gandrīz tikpat labi, cik tie no mana kuģa; audumā iesūcinātās zāles atdzesē ķermeni, plakstiņus padara smagus. Medija pabeidz pārsēju līmēšanu uz vēdera un pievēršas mugurai. Es te veicu dziedināšanu.

-   Ir atnācis kāds vīrs ar šauteni, Korinna čukst.

Medija sastingst.

-   Visiem jāierodas pilsētas galvenajā laukumā, Korinna turpina. Tas nozīmē, ka arī tev, Medija Pūla, vai nu tu te nodarbojies ar dziedināšanu, vai ne. Viņa sakrusto rokas uz krūtīm. Varu saderēt, ka ierodas armija.

Medija skatās man acīs. Es novēršos.

-  Beidzot mēs pieredzēsim savu galu. Korinna dramatiski nopūšas.

Medija pārbola acis. Tu nu gan esi saulstariņš, viņa saka.

-   Pasaki Koila kundzei, ka pēc divām sekundēm būšu klāt.

Korinna nikni paglūn uz Mediju, bet aiziet. Medija pabeidz līmēt plāksterus man uz muguras, un es jau tik tikko spēju noturēt acis vaļā.

-   Tagad pagūli, Medija saka. Viss būs kārtībā, tikai pagaidi. Kāpēc lai viņi tevi glābtu, ja pēc tam gribētu… Viņa nepabeidz šo domu, tikai sakniebj lūpas un pēc tam pasmaida.

-   Es vienmēr esmu teikusi, ka Korinnai ir tik daudz nopietnības, cik mums pārējām kopā.

Viņas smaids ir pēdējais, ko es redzu pirms aizmigšanas.

-   TOD!

Es uztrūkstos no miega, murgi palēnām pazūd, Tods aizslīd no manis -

Es dzirdu būkšķi un pamanu grāmatu izkrītam Medijai no klēpja, kad viņa pamostas no snaudas krēslā pie gultas. Ir iestājusies nakts, un istaba ir tumša tāpat kā lampa, pie kuras Medija laikam bija lasījusi.

-  Kas ir Tods? meitene žāvājoties jautā, un pat žāvājas viņa kā smaida. Tavs puisis? Mana sejas izteiksme liek viņai nekavējoties pārtraukt ķircināšanos. Kāds ļoti nozīmīgs cilvēks?

Es pamāju, joprojām smagi elpojot pēc murga, mani mati ir sviedros izmirkuši un pielipuši pie pieres. Ļoti nozīmīgs.

Viņa ielej man glāzi ūdens no krūzes, kas stāv uz naktsgaldiņa. Kas notika? es jautāju, kad esmu padzērusies. Jūs izsauca…

-   Ak jā, Medija saka, atkal apsēžoties. Tas bija interesanti.

Viņa pastāsta man, ka visa pilsēta tā gan vairs nav Patvērums, bet Jaunā Prentistauna, un pie šī vārda man vēderā viss sagriežas otrādi sapulcināta noskatīties, kā pilsētā iemaršē armija un kā jaunais mērs nogalina veco.

-   Bet viņš to neizdarīja, Medija stāsta. Viņš viņu saudzēja. Sacīja, ka saudzēšot mūs visus. Ka atņemšot mums zāles pret Troksni, par ko vīrieši nebija pārāk laimīgi. Ak dievs! Pēdējie seši mēneši bija tik jauki, jo nebija jādzird tas balagāns, bet mums esot jāzina sava vieta un jāatceras, kas mēs esam. Un kopā mēs uzbūvēšot jaunas mājas, lai sagatavotos jauno ieceļotāju uzņemšanai.

Medija iepleš acis, gaidot, kad es kaut ko teikšu.

-   Es ne pusi no tā nesapratu, es saku. Vai ir zāles pret Troksni?

Meitene pašūpo galvu, bet tas nenozīmē "nē". Jēziņ, tu gan neesi vietējā, vai ne?

Es nolieku ūdens glāzi, noliecos uz priekšu un pieklusinu balsi līdz čukstam. Medij, vai te kaut kur ir saziņas centrs?

Viņa skatās uz mani tā, it kā es būtu pavaicājusi, vai viņa nevēlētos pārcelties kopā ar mani dzīvot uz viena no mēnešiem. Lai es varētu sazināties ar kuģiem, saku. Tas varētu līdzināties lielam, izliektam šķīvim vai varbūt tornim…

Medija aizdomājas. Kalnos ir vecs metāla tornis, viņa čukstus saka, bet es neesmu droša, vai tas ir komunikāciju tornis. Tas jau gadiem ilgi ir pamests. Turklāt tam nevar piekļūt. Pilsētā ir ieradusies armija, Vi.

-   Cik liela?

-  Pietiekami liela. Mēs abas joprojām čukstam. Runā, ka pagājušajā naktī pēdējās sievietes tika atšķirtas no vīriešiem.

-   Kāpēc?

Medija parausta plecus. Korinna saka: kāda sieviete no pūļa stāstījusi, ka viņi esot savākuši arī ēnkājus.

Es pieceļos sēdus par spīti saitēm. Ēnkājus?

-   Planētas pamatiedzīvotājus.

-  To es zinu. Cenšos apsēsties vēl taisnāk, cīnoties ar pārsējiem. Tods man ir daudz ko pastāstījis par šīs planētas vēsturi. Medij, ja mērs nošķir atsevišķi sievietes un ēnkājus, viņiem draud briesmas. Mums draud pašas lielākās briesmas.

Es atmetu malā segas, lai celtos kājās, bet pēkšņi man caur vēderu izskrien kā zibens spēriens. Es iekliedzos un atkritu gultā.

-  Tu pārrāvi šuvi, Medija purpina, pieceļoties kājās.

-   Lūdzu, es sakožu zobus, lai izturētu sāpes, mums jātiek prom. Mums jābēg!

-  Tu neesi spējīga nekur bēgt, meitene baras, pastiepjot roku pēc manas saites.

Un tieši tobrīd pa durvīm ienāk mērs.

6. nodaļa stĀsta abas puses

(VIOLA)

VIŅU IEVED KOILA KUNDZE. Viņas seja ir nopietnāka nekā parasti, piere saraukta, zobi sakosti. Pat es, kaut esmu šo sievieti satikusi tikai vienu reizi, varu pateikt, ka viņa nav apmierināta ar notiekošo.

Viņš nostājas Koila kundzei aiz muguras. Garš, tievs, bet platiem pleciem, no galvas līdz kājām tērpies baltā. Viņš pat nav noņēmis cepuri.

Es nekad nebiju mēru tā pa īstam redzējusi. Kad viņš pienāca pie mums pilsētas laukumā, biju noasiņojusi un tuvu nāvei.

Bet tas ir viņš.

Tas var būt tikai viņš.

-   Labvakar, Viola! mērs saka. Es jau sen vēlējos tevi satikt.

Koila kundze vēro, kā es cenšos apsegties, kā Medija man palīdz. Vai ir kādas problēmas, Madlēna?

-  Viņa murgoja, Medija ieskatās man acīs. Laikam ir sarāvusi kādu šuvi.

-  Arto mēs tiksim galā vēlāk, Koila kundze saka, un viņas balss skan tik mierīgi un nopietni, ka Medija pilnībā pievēršas dziedniecei. Tikmēr iedod viņai 400 vienību džefersa saknes.

-  400? Medija pārjautā, izklausoties izbrīnīta, bet, pamanījusi Koila kundzes skatienu, nosaka: Jā, kundze. Viņa vēl reizi paspiež manu roku un tad iziet no istabas.

Viņi abi ilgu laiku mani vēro, un tad mērs saka: Tas būtu viss, kundze.

Koila kundze aizejot uzmet man skatienu, varbūt lai mani iedrošinātu, varbūt lai kaut ko pajautātu vai pateiktu, bet es esmu pārāk nobijusies, lai to saprastu, pirms viņa iziet no istabas un aizver aiz sevis durvis.

Un es palieku viena ar viņu.

Viņš ļauj klusumam augt, līdz ir skaidrs, ka man kaut kas jāsaka. Esmu uzvilkusi segu līdz zodam un joprojām jūtu asas sāpes ikreiz, kad vien mazliet pakustos.

-   Jūs esat mērs Prentiss, es čukstu. Mana balss trīc, bet es tomēr to pasaku.

-  Prezidents Prentiss, viņš saka, bet tu, protams, pazīsti mani kā mēru.

-   Kur ir Tods? es jautāju, cieši ieskatoties viņam acīs. Raugos nemirkšķinot. Ko jūs ar viņu esat izdarījis?

Viņš atkal pasmaida. Gudrība pirmajā teikumā, drosme otrajā. Mēs varētu būt draugi.

-  Vai viņš ir ievainots? Apspiežu sāpes, kas uzliesmo krūtīs. Vai viņš ir dzīvs?

Uz mirkli šķiet, ka vīrietis man neteiks, pat neliksies ne zinis, ka esmu uzdevusi šādu jautājumu, bet tad viņš paziņo: Ar Todu viss ir kārtībā. Viņš ir sveiks un vesels un pie katras izdevības jautā par tevi.

Es saprotu, ka līdz šai atbildei esmu aizturējusi elpu. Vai tā ir taisnība?

-   Protams, tā ir taisnība.

-   Es gribu viņu redzēt.

-   Un viņš grib redzēt tevi, atbild mērs Prentiss, bet visam savs laiks.

Viņš joprojām smaida. Tas ir teju vai draudzīgs smaids.

Te nu ir tas vīrs, no kura mēs visas šīs nedēļas bēgām, te nu viņš stāv manā istabā, bet es tik tikko spēju pakustēties sāpju dēļ.

Un viņš smaida.

Gandrīz draudzīgi.

Ja viņš būs nodarījis pāri Todam, ja viņš būs viņam kaut pirkstu piedūris -

-   Mēr Prentis…

-  Prezident Prentis, viņš atkal saka, bet tad viņa balss kļūst sirsnīgāka. Taču tu drīksti saukt mani par Deividu.

Es neko nesaku, tikai ciešāk piespiežu pie vēdera pārsējus, lai remdētu sāpes.

Viņā ir kaut kas dīvains. Kaut kas, ko es nespēju definēt, -

-Tas ir, viņš turpina, ja vien es drīkstu saukt tevi par Violu.

Pie durvīm atskan klauvējiens. Tās atver Medija, turot rokā stikla pudelīti ar zālēm. Džefersa sakne, viņa saka, cieši lūkojoties grīdā. Pret sāpēm.

-   Jā, protams, mērs atkāpjas no manas gultas, rokas aiz muguras salicis. Rīkojieties.

Medija ielej man glāzi ūdens un noskatās, kā es noriju četras dzeltenas tabletītes, par divām vairāk, nekā man bija dots iepriekš. Viņa paņem no manis glāzi un, uzgriezusi mēram muguru, uzmet nopietnu skatienu. Tajā nav jaušams smaids, bet drosme, un tas liek man justies mazliet labāk, mazliet stiprākai.

-   Viņa ļoti ātri nogurs, Medija brīdina mēru, joprojām uz viņu neskatoties.

-   Es saprotu, mērs saka. Medija aiziet, cieši aizverot aiz sevis durvis. Man vēderā uzreiz izplešas siltums, bet paies vēl kāds bridis, lai sāpes pazustu un mani vairs nekratītu drebuļi.

-   Tātad, mērs saka, vai es drīkstu?

-   Ko drīkstat?

-   Saukt tevi par Violu.

-   Es nevaru jums aizliegt, atbildu, ja tā vēlaties.

-   Labi, vīrietis saka. Viņš nekustīgi stāv un joprojām smaida. Kad tu jutīsies labāk, Viola, es ļoti gribēšu ar tevi parunāt.

-   Par ko?

-  Par taviem kosmosa kuģiem, protams, viņš smaida. Tie ar katru brīdi tuvojas.

Es noriju siekalas. Kādiem kuģiem?

-  Ak nē, nē, nē. Viņš pašūpo galvu, joprojām smaidot. Tu sāki ar gudrību un drosmi. Tu esi pārbijusies, bet tas netraucē tev runāt ar mani mierīgi un skaidri. Gandrīz apbrīnojami. Viņš pieliec galvu. Bet tam visam mums jāpievieno godīgums. Mums jābūt godīgiem vienam pret otru, Viola, jo kā gan citādi varēsim turpināt?

Kur turpināt? es domāju.

-   Es jau esmu tev pateicis, ka Tods ir sveiks un vesels, mērs stāsta, un tā ir patiesība. Viņš uzliek roku uz gultas galvgaļa. Un viņš būs drošībā. Mērs brīdi klusē. Un tu būsi pret mani atklāta.

Es bez vārdiem saprotu, ka abi nosacījumi ir atkarīgi viens no otra.

No vēdera pamazām izstaro siltums, un viss apkārt šķiet lēnāks un maigāks. Sāpes norimst, bet es pamazām atkal slīgstu miegā. Kāpēc divas devas, ja zāles mani tāpat tik ātri iemidzina? Tik ātri, ka es nemaz nepaspēšu parunāties ar -

Ak.

Ak tā.

-   Man viņš jāredz, lai varētu jums noticēt, es pieprasu.

-  Drīz, mērs saka. Pirms tam Jaunajā Prentistaunā daudz kas jāpadara. Daudz kas jāmaina.

-   Vai nu cilvēki to gribēs, vai ne. Mani plakstiņi kļūst smagi. Es mēģinu tos pacelt. Tikai tad, kad man tas izdodas, saprotu, ka esmu to pateikusi skaļi.

Vīrietis atkal pasmaida. Es pēdējā laikā esmu to bieži atkārtojis, Viola. Karš ir beidzies. Es neesmu jūsu ienaidnieks.

Pārsteigta paceļu savu aizmigloto skatienu uz viņu.

Man ir bail no šī vīra. Patiešām ir.

Bet-

-   Jūs bijāt Prentistaunas sieviešu ienaidnieks, es saku.

-  Jūs bijāt visu Tāltekas iedzīvotāju ienaidnieks.

Mēra stāja kļūst mazliet stīvāka, lai gan viņš mēģina to neizrādīt. Šorīt upē tika atrasts līķis, viņš paziņo. Līķis ar nazi kaklā.

Es mēģinu neļaut acīm šausmās ieplesties, pat ņemot vērā visu džefersa zāļu iedarbību. Viņš tagad mani cieši uzlūko.

-   Iespējams, šī vīrieša nāvei ir kāds iemesls, viņš turpina.

-   Iespējams, šim vīrietim bija ienaidnieki.

Es redzu sevi to izdarām Es redzu sevi duram ar nazi Es aizveru acis.

-  Man karš ir beidzies, mērs saka. Manas karavīra dienas ir galā. Tām sekos vadītāja dienas. Es apvienošu visus cilvēkus.

Nošķirot viņus citu no cita, es nodomāju, bet mana elpa kļūst lēnāka. Istaba kļūst gaišāka, bet tā ir tik liega gaisma, ka man gribas iekrist tajā un gulēt, gulēt un gulēt. Iegrimstu dziļāk spilvenos.

-   Tagad es tevi atstāšu, mērs saka. Mēs drīz atkal tiksimies.

Es elpoju caur muti. Vairs nespēju turēties pretī miegam. Viņš redz, ka es pamazām aizmiegu. Un tad viņš izdara kaut ko pavisam pārsteidzošu. Vīrietis pienāk tuvāk un apsedz mani, it kā gribētu ievīstīt segā.

-   Pirms es dodos prom, viņš saka, man ir viens lūgums.

-   Kāds? es čukstu, mēģinot palikt nomodā.

-   Es gribu, lai tu sauc mani par Deividu.

-  Ko? es pārjautāju, balsij kļūstot smagnējai.

-   Es gribu, lai tu pasaki Arlabunakti, Deivid!

Džefersa zāles mani ir tā apdullinājušas, ka vārdi izskan man no mutes, pirms esmu sapratusi, ko saku. Arlabunakti, Deivid!

Zāļu radītajā miglā redzu, ka viņš izskatās mazliet pārsteigts, pat vīlies.

Taču viņš ātri atgūstas. Arlabunakti, Viola! Mērs pamāj un dodas uz durvīm, lai ietu projām.

Un tad es saprotu, kas viņā ir tik neparasts.

-   Es nevaru jūs dzirdēt, nočukstu no gultas.

Viņš apstājas un pagriežas. Es teicu Arlabu…

-   Nē, es piespiežu savu mēli kustēties, es gribēju teikt, ka nedzirdu jūs. Nedzirdu jūsu domas.

Viņš savelk uzacis. Ceru, ka tā.

Un es aizmiegu, pirms viņš ir izgājis pa durvīm.

Es ļoti, ļoti ilgi nemostos un beidzot atveru acis spožā saules gaismā, prātojot, kas ir īstenība un kas sapnis.

(… mans tēvs izstiepj roku, lai palīdzētu man ierāpties pa kosmosa kuģa lūku, un smaidot saka: Laipni lūgta uz klāja, kapteinīt… -)

-   Tu krāc, saka kāda balss.

Krēslā pie manas gultas sēž Korinna. Meitenes pirksti, kas tur adatu, lido pār audumu tādā ātrumā, it kā tos nemaz nevadītu viņa, bet gan kāds cits, lielāks, biedējošs spēks.

-   Nekrācu vis, es atcērtu.

-   Kā govs kūtī.

Es pastumju malā segas. Mani pārsēji atkal ir nomainīti, un asās sāpes ir pazudušas, tā ka laikam arī šuve ir atjaunota. Cik ilgi es gulēju?

-   Ilgāk par dienu. Viņa izklausās nosodoša. Prezidents jau divas reizes bija atsūtījis karavīrus, lai pārbaudītu tavu veselības stāvokli.

Pielieku roku pie sāna, uzmanīgi pataustot brūci. Gandrīz nejūtu sāpes.

-    Un tev par to nekas nav sakāms, meitenlt? Korinna jautā, mežonīgi durstot mani ar adatu.

Es saraucu pieri. Kas te ko teikt? Nekad iepriekš neesmu viņu redzējusi.

-   Bet viņš pilnīgi noteikti pazina tevi, vai ne? Au! Viņa nošņācās un iebāž pirkstu mutē. Visu šo laiku mums te jāpaliek ieslodzītām, viņa nikni saka joprojām ar pirkstu mutē. Visu šo laiku mēs neesam varējušas pamest ēku.

-   Nesaprotu, kāpēc tā būtu mana vaina.

-   Tā nav tava vaina, meitiņ, saka Koila kundze, ienākot istabā. Viņa stingri palūkojas uz Korinnu. Un šeit neviens tā nedomā.

Korinna pieceļas, viegli paklanās Koila kundzei un dodas prom, neteikusi ne vārda.

-   Kā tu jūties? Koila kundze jautā.

-   Apdullusi, es atbildu, pieceļoties sēdus un atklājot, ka šoreiz tas jau izdodas vieglāk. Jūtu, ka arī mans urīnpūslis ir nepatīkami pilns, un pasaku to Koila kundzei.

-  Nu tad paskatīsimies, viņa ierosina, vai tu vari nostāvēt pati uz savām kājām.

Es dziļi ieelpoju un pagriežos, lai noliktu pēdas uz grīdas. Kājas diez ko negrib kustēties, bet beidzot tās pieskaras grīdai, un beidzot es spēju nostāties uz kājām un aiziet līdz durvīm.

-   Medija teica, ka jūs esat labākā dziedniece pilsētā, es ar apbrīnu saku.

-   Medija nemelo.

Viņa pavada mani pa garu gaiteni līdz tualetei. Kad esmu beigusi, nomazgājusi rokas un atvērusi durvis, Koila kundze mani sagaida ar biezāku baltu naktskreklu, ko uzvilkt. Tas ir daudz garāks un skaistāks nekā tas apmetnim līdzīgais, kas man pašlaik ir mugurā. Uzvelku to pāri galvai un dodos atpakaļ pa gaiteni mazliet grīļīgi, tomēr pati savām kājām.

-   Prezidents apvaicājās par tavu veselību, viņa saka, pieturot mani aiz rokas.

-   Korinna man teica. Ar acs kaktiņu paskatos uz dziednieci. Tas ir tikai ieceļotāju kuģu dēļ. Es viņu nepazīstu. Es neesmu viņa pusē.

-  Ak tā, Koila kundze novelk, palīdzot man ieiet istabā un iekāpt atpakaļ gultā. Tātad tu saproti, ka te ir vairākas puses?

Es apgulos, piespiedusi mēles galiņu pie zobiem. Vai jūs man iedevāt divas devas džefersona, lai man nevajadzētu ar viņu pārāk ilgi runāt? es jautāju. Vai tādēļ, lai es nevarētu viņam pārāk daudz izstāstīt?

Viņa pamāj, it kā atzīstot, cik apķērīga esmu. Vai tad būtu kāds ļaunums, ja abi iemesli izrādītos patiesi?

-  Jūs būtu varējusi man pavaicāt.

-   Nebija laika, viņa paskaidro, apsēžoties krēslā pie gultas. Mēs viņu pazīstam tikai pēc pagātnes, meitiņ, un viņa pagātne ir ļoti, ļoti, ļoti slikta. Lai ko arī Prentiss teiktu par jauno sabiedrību, ir labāk būt kārtīgi sagatavotam, pirms ielaisties ar viņu jebkādās sarunās.

-   Es viņu nepazīstu, atkārtoju. Es neko nezinu.

-   Bet, pareizi rīkojoties, viņa ar smaidu saka, tu varētu uzzināt šo to interesantu no vīrieša, kas izrāda par tevi tik lielu interesi.

Es mēģinu viņu nolasīt, mēģinu saprast, ko viņa grib man pateikt, bet, protams, sievietēm jau nav Trokšņa, vai ne?

-   Ko jūs gribat man pateikt? es beidzot vaicāju.

-  Es saku, ka ir pienācis laiks piepildīt tavu vēderu ar kaut ko spēcinošāku. Dziedniece pieceļas, nogludinot neredzamas tērpa krociņas. Teikšu, lai Madlēna atnes tev brokastis.

Viņa pieiet pie durvīm, satver rokturi, bet vēl to nepagriež. Paturi prātā, dziedniece saka, nemaz nepavēršoties pret mani, jo te ir divas puses un mūsu prezidents ir vienā… Viņa uzmet man skatienu pāri plecam. Tad es pilnīgi noteikti esmu pretējā.

7. nodaļa koila kundze

(VIOLA)

-   IR SEŠI KOSMOSA KUĢI, es stāstu, guļot savā gultā nu jau trešo reizi šajās dienās, kad Tods ir kaut kur prom, dienās, kad es nezinu, kas ar viņu un visiem citiem ir noticis.

Pa savas istabas logu visu laiku redzu karavīrus maršējam garām, bet viņi nedara neko citu, tikai maršē. Visi dziednīcā gaida, ka kuru katru brīdi viņi ielauzīsies pa durvīm, gatavi izdarīt šausmu lietas, lai apliecinātu savu uzvaru.

Bet viņi to nedara. Viņi tikai maršē garām. Citi vīrieši piegādā mums pārtiku, noliekot to pie sētas durvīm, un dziednieces dara savu darbu.

Mēs joprojām nedrīkstam pamest šo ēku, bet nešķiet arī, ka ārā būtu pienācis pasaules gals. To nu gan mēs neesam gaidījuši, īpaši Koila kundze. Viņa ir pārliecināta, ka tas viss tikai vēsta par kaut kā briesmīgāka tuvošanos.

Es tur neko nevaru darīt, bet man šķiet, ka viņai ir taisnība.

Koila kundze sarauc pieri, skatoties uz saviem pierakstiem.

-   Tikai seši?

Astoņi simti aizmigušu ieceļotāju un trīs aprūpētāju ģimenes katrā, es saku. Man jau sāk mākties virsū izsalkums, bet es zinu, ka nebūs nekādas ēšanas, kamēr dziedniece neizlems, ka konsultācija ir galā. Koila kundze…

-  Un tu esi droša, ka aprūpētāju ģimenēs kopā ir astoņdesmit viens cilvēks?

-   Es nu gan zinu, es saku. Mācījos vienā skolā ar viņu bērniem.

Dziedniece paceļ acis. Jā, tas ir nogurdinoši, Viola, bet informācija ir spēks. Informācija, kuru mēs viņam dodam. Informācija, kuru mēs uzzinām no viņa.

Nepacietīgi nopūšos. Es par spiegošanu neko nezinu.

-   Es nespiegoju. Koila kundze atgriežas pie piezīmēm. Es tikai šo to uzzinu. Viņa vēl kaut ko pieraksta savā kladē.

Četri tūkstoši astoņi simti astoņdesmit viens cilvēks, sieviete pie sevis nomurmina.

Es zinu, ko viņa ar to domā. Vairāk cilvēku nekā visi šīs planētas iedzīvotāji kopā. Pietiekami, lai daudz ko mainītu.

Bet kā lai te kaut ko maina?

-  Kad viņš ar tevi atkal runās, Koila kundze piekodina, tu nedrīksti viņam neko stāstīt par kuģiem. Liec, lai viņš min. Lai neuzzina īsto skaitu.

-   Un vienlaikus man arī jāizdibina no viņa pēc iespējas vairāk, es piebilstu.

Dziedniece aizver savu pierakstu kladi, konsultācija ir beigusies. Informācija ir spēks, viņa atkārto.

Es pieceļos gultā sēdus, līdz nāvei piekususi būt par pacienti. Vai drīkstu jums ko vaicāt?

Viņa pieceļas un pastiepj roku pēc pulksteņa. Protams.

-   Kāpēc jūs man uzticaties?

-  Tava sejas izteiksme, kad viņš ienāca istabā, dziedniece nevilcinoties atbild. Tu izskatījies tā, it kā būtu satikusi ļaunāko ienaidnieku.

Koila kundze aizpogā apmetni zem zoda. Es viņu uzmanīgi vēroju. Ja es varētu atrast Todu vai nokļūt līdz komunikāciju tornim…

-   Un ļaut, lai tevi notver armija? Dziedniece nav saraukusi pieri, bet viņas acis ir možas. Lai mēs zaudētu savu vienīgo priekšrocību? Viņa atver durvis. Nē, meitiņ, prezidents pats ieradīsies pie tevis ar jautājumiem, un, kad viņš būs klāt, tu uzzināsi daudz ko mums noderīgu.

Es saucu viņai nopakaļ: Ko jūs ar to domājāt: mums?

Bet Koila kundze jau ir prom.

-   … un pēdējais, ko es skaidri atceros, ir tas, ka viņš paceļ mani un nes lejup no augsta, augsta kalna, un visu laiku man saka, ka es nemiršu, ka viņš mani izglābs.

-   Oho, noelšas Medija, kurai no cepurītes ārā spraucas matu sprogas. Viņa lēnām pavada mani pa gaiteni, lai es atgūtu spēkus. Un viņš tevi patiešām izglāba.

-   Taču Tods nespēj nevienu nogalināt, es turpinu, pat tāpēc ne, lai glābtu sevi. Šī iemesla dēļ viņi tik ļoti grib dabūt Todu savos nagos. Viņš tiem nemaz nelīdzinās. Tods reiz nogalināja ēnkāji, un tev vajadzēja redzēt, cik ļoti viņš to pārdzīvoja. Un tagad viņi ir Todu noķēruši…

Es apstājos un samirkšķinu acis, skatoties grīdā.

-   Man jātiek laukā, es sakožu zobus. Es neesmu spiegs. Man viņš jāatrod, jātiek līdz tornim un jābrīdina jaunie ieceļotāji. Varbūt viņi var atsūtīt mums kādu palīdzību. Viņiem ir vēl citi izlūku kuģi, kas var te nokļūt. Viņiem ir ieroči -

Medijas seja izskatās saspringusi, kā jau vienmēr, kad es šādi runāju. Mēs vēl nedrīkstam iziet no šīm telpām.

-   Tu nedrīksti tik vienkārši paļauties uz to, ko cilvēki tev saka, Medij! Tu nedrīksti izpildīt nepareizas pavēles.

-   Un tu nevari viena pati cīnīties pret armiju. Medija pagriež mani, lai mēs soļotu atpakaļ pa gaiteni. Pat ne tu, lieliskā un drosmīgā Viola Eade!

-   Es jau esmu to darījusi, iebilstu. Kopā ar viņu.

Medija ierunājas vēl klusāk: Vi…

-   Es zaudēju savus vecākus, saku, un mana balss ir pavisam aizsmakusi. Es nekad viņus neatgūšu. Tagad esmu zaudējusi arī Todu. Ja ir kāda iespēja, ja ir kaut mazākā iespēja -

-   Koila kundze to nekad neatļautu, meitene paziņo, tomēr viņas balsī ieskanas kas tāds, kas liek man saausīties.

-   Bet? es interesējos.

Medija neko nesaka, tikai aizved mani pie halles loga, no kura var redzēt ceļu. Spožajā saules gaismā mums garām soļo karavīru rota, pretējā virzienā tiek vilkti rati ar putekļainiem, violetiem graudiem, un no pilsētas plūst Troksnis, kas pats līdzinās uzbrūkošai armijai.

Sākumā šis Troksnis neatgādināja neko citu, ko jebkad agrāk biju dzirdējusi, tas izklausījās pēc metāla priekšmetu strīķēšanas. Bet tad tas mainījās un kļuva skaļāks, un izklausījās, it kā tūkstošiem vīru vienlaikus kliegtu. Laikam jau tā arī bija, pārāk skaļi un neskaidri, lai spētu sadzirdēt kādu atsevišķi.

Pārāk skaļi, lai sadzirdētu vienu zēnu.

-   Varbūt nemaz nav tik slikti, kā mēs domājam, Medija saka. Viņas balss skan lēni, it kā viņa sevī apsvērtu katru vārdu. Paskaties, pilsētā viss šķiet mierīgi. Skaļi, taču vīri, kas piegādā ēdienu, stāstīja, ka veikali drīz atkal tikšot atvērti. Es varu derēt, ka tavs Tods kaut kur strādā, viņš ir sveiks un vesels un to vien gaida, kad varēs tevi satikt.

Es nezinu, vai Medija to saka tāpēc, ka tam tic, vai arī tāpēc, lai liktu man tam ticēt. Es noslauku degunu piedurknē. Tā varētu būt.

Medija ilgi skatās uz mani, kaut ko pie sevis domājot, bet nesakot skaļi. Tad viņa atkal pagriežas pret logu.

-   Ieklausies tajā aurošanā, viņa saka.

Bez Koila kundzes te ir vēl trīs citas dziednieces. Vagonera kundze, maza auguma, apaļa sieviete ar ūsiņām un daudzām grumbiņām, Nadari kundze, kura ārstē vēža slimniekus un kuru esmu redzējusi tikai vienu reizi, kad viņa aizvēra aiz sevis durvis, kā arī Losona kundze, kura ārstē bērnus citā dziednīcā un ir te iesprostota, jo padošanās laikā bija ienākusi konsultēties ar Koila kundzi. Losona kundze tagad visu laiku trīc un dreb par tiem bērniem, kuri palikuši otrā dziednīcā.

Šeit ir arī citas mācekles, kāds ducis bez Medijas un Korinnas. Šīs abas, pateicoties savam darbam pie Koila kundzes, laikam ir divas svarīgākās mācekles visā šajā dziednīcā un varbūt pat visā Patvērumā. Es reti redzu pārējās meitenes tikai tajās reizēs, kad viņas seko kādai no dziedniecēm, stetoskopiem lēkājot un baltajiem apmetņiem plīvojot, meklējot darbu.

Ja godīgi jāsaka, dienām aizritot un pilsētai risinot savas lietas aiz mūsu durvīm, vairums pacientu atveseļojas, bet jauni slimie neierodas. Visi vīrieši tika izvesti no slimnīcas pirmajā naktī tā man teica Medija neatkarīgi no tā, vai viņus drīkstēja pārvietot vai ne, un kopš padošanās neviena sieviete šeit nav ievesta, lai gan okupācija nav nekāds šķērslis slimībām.

Koila kundze par to uztraucas.

-   Nu ja viņa nevar ārstēt, tad kas viņa tāda ir? Korinna saka, aptinot elastīgo saiti man ap roku mazliet par ciešu. Koila kundze kādreiz vadīja visas dziednīcas, ne tikai šo. Visi viņu pazina un cienīja. Kādu laiku viņa pat bija pilsētas padomes priekšsēdētāja.

Es samirkšķinu acis. Viņa bija pie varas?

-   Pirms daudziem gadiem. Beidz grozīties! Meitene iedur adatu man rokā spēcīgāk, nekā būtu nepieciešams. Koila kundze vienmēr saka, ka būt par vadītāju nozīmē, ka cilvēki, kurus tu mīli, ar katru dienu tevi mazliet vairāk ienīst. Viņa ieskatās man acīs. Un es tam ticu.

-  Un kas tad notika? es jautāju. Kāpēc Koila kundze vairs nav pie varas?

-  Viņa pieļāva kļūdu, Korinna skarbi nosaka. Cilvēki, kam viņa nepatika, to izmantoja.

-   Kādu kļūdu?

Korinna sarauc pieri vēl vairāk nekā parasti. Viņa izglāba kādam dzīvību, meitene saka un atlaiž elastīgo saiti vaļā tā, ka tā atstāj man uz ādas zilumu.

Paiet vēl viena diena, tad vēl viena, un nekas nemainās. Mums joprojām nav atļauts iziet ārā, mums joprojām piegādā ēdienu, mērs joprojām nav mani apmeklējis. Viņa vīri pārbauda, kā es atveseļojos, bet norunātā tikšanās tā arī nenotiek. Viņš vienkārši ir pametis mani šeit.

Kas zina, kāpēc.

Tomēr visi runā par viņu vien.

-   Un zini, ko viņš ir izdarījis? Koila kundze stāsta pusdienās, pirmajās pusdienās, ko es drīkstu ēst ēdnīcā, nevis savā gultā. Katedrāle vairs nav pat kara štābs viņš to ir padarījis par savu māju.

Sievietes, kas sēž viņai blakus, nepatikā saviebjas. Vagonera kundze pat riebumā atgrūž šķīvi. Viņš laikam domā, ka tagad ir Dievs, viņa saka.

-  Tomēr viņš nav nodedzinājis pilsētu, es skaļi prātoju otrā galda galā. Medija un Korinna paceļ acis no šķīvjiem, pavisam izbrīnītas. Tomēr es turpinu: Mēs domājām, ka viņš to izdarīs, tomēr tas nav noticis.

Vagonera kundze un Losona kundze uzmet Koila kundzei zīmīgus skatienus.

-   Tu pierādi, cik jauna patiesībā esi, Viola, Koila kundze saka. Un tev nevajadzētu izaicināt cilvēkus, kuriem esi pakļauta.

Es pārsteigta samirkšķinu acis. Tā tas nebija domāts, es skaidroju. Es tikai gribēju pateikt, ka nav noticis tas, ko mēs gaidījām.

Koila kundze, nokožot nākamo kumosu, vēro mani. Viņš nogalināja visas savas pilsētas sievietes, jo nevarēja viņas dzirdēt, nevarēja iepazīt viņas tā, kā varēja kontrolēt vīriešus pirms zāļu izgudrošanas.

Pārējās kundzes pamāj. Es atveru muti, lai runātu, bet viņa mani apsteidz.

-   Un vēl patiesība ir tāda, meitiņ, dziedniece turpina, ka viss, ko mēs esam piedzīvojuši kopš nolaišanās uz šīs planētas, pārsteigums, atklājot Troksni, haoss, kas tam sekoja, vēl ir noslēpums taviem draugiem, kas lido šurp. Tagad dziedniece mani uzmanīgi nopēta. Viss, kas notika ar mums, sagaida arī viņus.

Es neatbildu, tikai vēroju viņu.

-   Un kuru tu vēlētos redzēt kā šī procesa vadītāju? sieviete jautā. Viņu?

Koila kundze ir beigusi audzināt mani un tagad atgriežas pie sarunas ar citām dziedniecēm, tikai klusāk. Korinna atsāk ēst, nejauki smīnot. Medija joprojām blenž uz mani ieplestām acīm, bet es spēju domāt tikai par to vārdu, kas joprojām karājas gaisā.

Kad viņa sacīja Viņu?, vai viņa domāja arī Vai varbūt sevi?

Devītajā ieslodzījuma dienā es vairs neesmu paciente. Koila kundze izsauc mani uz savu kabinetu.

-   Tavas drēbes. Viņa pāri galdam pasniedz man sainīti. Vari vilkt mugurā, ja vēlies. Atkal jutīsies kā cilvēks.

-   Paldies, es saku, dodoties aiz norādītā aizslietņa. Novelku pacienta halātu un uzmetu skatienu brūcei, kas gan vēdera, gan muguras pusē jau ir gandrīz aizdzijusi.

-  Jūs tiešām esat apbrīnojama dziedniece, es saku.

-   Cenšos, viņa atbild no sava darba galda.

Attinu sainīti un atrodu tajā savas drēbes, kas ir izmazgātas un smaržo tik svaigi un tīri, ka es sajūtu sejā savādu vilkmi un aptveru, ka smaidu.

-  Zini, tu esi drosmīga meitene, Viola, Koila kundze atzīst, kamēr es ģērbjos. Lai gan nezini, kad paklusēt.

-   Paldies, es mazliet aizkaitināti saku.

-   Kosmosa kuģa avārija, tavu vecāku nāve, apbrīnojamais ceļš šurp. Un visu tu pārdzīvoji ar saprātu un attapību.

-   Man palīdzēja, es attraucu, apsēžoties, lai uzvilktu zeķes.

Pamanu Koila kundzes piezīmju bloknotu uz maza galdiņa to, kurā ir tik daudz piezīmju no mūsu mazajām sarunām. Paskatos, ko dziedniece dara, bet viņa joprojām sēž pie galda. Pastiepju roku un paveru bloknotu.

-   Es jūtu, ka tu varētu paveikt lielas lietas, meitiņ, Koila kundze pavēsta. Tevī ir vadītājas potenciāls.

Bloknots ir nolikts ar lapām uz leju, un es nevēlos radīt lielu troksni, tās šķirot, tāpēc mēģinu pieliekties, lai izlasītu tekstu no apakšas.

-   Tu līdzinies man jaunībā.

Pirmajā lapā īsi pirms piezīmēm ir tikai viens burts, kas uzrakstīts ar zilu tinti.

A.

Nekā vairāk.

-   Mūsu izvēle nosaka, kas mēs esam, Viola, Koila kundze turpina. Un tu mums varētu būt ļoti vērtīga. Ja pati to vēlētos.

Es paceļu galvu. Kam mums?

Durvis tik strauji atveras, ka es salecos un palūru gar aizslietņa malu. Tā ir Medija. Bija ieradies sūtnis, viņa aizelsusies paziņo. Sievietes drīkst pamest dziednīcu.

-  Te ir tik skaļi, es saviebjos, dzirdot RĒKOŅU, kurā savijas visu Jaunās Prentistaunas vīriešu Troksnis.

-   Pieradīsi, Medija saka. Mēs sēžam uz soliņa pie veikala, kamēr Korinna un vēl kāda mācekle, vārdā Tea, pērk dziednīcai vajadzīgos produktus, lai veidotu krājumus nākamajiem pacientiem.

Es palūkojos uz ielu. Veikali ir atvērti, mums garām iet cilvēki galvenokārt kājām, bet daži pārvietojas uz riteņiem un citi zirga mugurā. Ja neieskatās tuvāk, pat nevar pateikt, ka kaut kas ir noticis.

Bet tad tu pamani, ka cilvēki ārā nesarunājas. Un sievietes drīkst iziet ielās tikai grupās pa četrām un tikai dienasgaismā, un tikai uz stundu. Un četru sieviešu grupa nekad nedrīkst sarunāties ar citiem sieviešu pulciņiem. Pat Patvēruma vīrieši nedrīkst mums tuvoties.

Un uz katra stūra ir karavīri ar šautenēm.

Noskan zvaniņš, un veikala durvis atveras. Korinna izbrāžas ārā, viņai ir pilnas rokas sainīšu, bet seja dusmās zvēro. Tea steberē viņai nopakaļ. Veikalnieks saka, ka neviens neko nav dzirdējis par ēnkājiem, kopš viņi tikuši aizvesti, Korinna paziņo, iesviežot saiņus man klēpī.

-   Korinna un viņas ēniņi, Tea novelk, pārbolot acis un pasniedzot man vēl vienu iepirkumu maisiņu.

-   Nesauc viņus tā, Korinna aizrāda. Ja pat mēs nekad neizturējāmies pret viņiem pienācīgi, kā tu domā, ko viņš ar tiem iesāks?

-   Man ļoti žēl, Korinna, Medija saka, pirms esmu paspējusi pajautāt, ko viņa ar to ir domājusi, bet vai tev nešķiet, ka pašlaik vairāk vajadzētu raizēties par cilvēkiem? Meitene nenovērš acis no dažiem karavīriem, kuru uzmanību pievērsusi Korinnas klaigāšana. Bet viņi tomēr nepakustas, viņi nav pavirzījušies ne metru no pārtikas veikala verandas.

Viņi mūs vēro.

-  Tas, ko mēs viņiem nodarījām, bija necilvēcīgi, Korinna paliek pie sava.

-  Jā, bet viņi jau nemaz nav cilvēki, Tea klusi nomurmina, arī skatoties uz karavīriem.

-  Tea Rīsa! Uz Korinnas pieres izspiežas vēna. Kā tu vari saukt sevi par dziednieci un sacīt, ka…

-   Jā, jā, ir jau labi, Medija mēģina meitenes nomierināt.

-   Tas bija briesmīgi. Zini, mēs visas tev piekrītam, bet ko gan mēs būtu varējušas darīt?

-   Par ko jūs runājat? es jautāju. Ko jūs viņiem nodarījāt?

-   Zāles, Korinna izspļauj, it kā tas būtu lamuvārds. Medija sērīgi paskatās uz mani. Viņi noskaidroja, kā zāles

iedarbojas uz ēnkājiem.

-   Izmēģinot zāles uz viņiem, Korinna saka.

-   Bet tas jau nebija viss, Medija saka. Redzi, ēnkāji nerunā. Viņi klusītēm klikšķina tā, kā mēs sitam knipjus.

-  Troksnis bija vienīgais veids, kā viņi savā starpā sazinājās, Tea paskaidro.

-   Un tad izrādījās, ka mums nemaz nevajag ar viņiem sarunāties, lai uzdotu darbus, Korinna turpina, runājot vēl skaļāk.

-   Un kam gan kāda daļa, vai viņi grib sazināties savā starpā?

Es pamazām saprotu. Un zāles…

Tea pamāj. Tās padara viņus paklausīgus.

-   Padara par labākiem vergiem, Korinna rūgti piebilst. Man atkaras žoklis. Viņi bija vergi?

-   Kuš! Medija izmisīgi nošņāc, pametot ar galvu uz karavīriem, kas mūs vēro, un viņu klusums uz pārējo vīriešu RĒKOŅAS fona liek tiem izskatīties savādi tukšiem.

-   It kā mēs būtu nogriezuši viņiem mēli, Korinna paskaidro, mazliet pieklusinot balsi, bet joprojām runājot gana dedzīgi.

Taču Medija jau stumj mūs projām, pār plecu atskatoties uz karavīriem.

Viņi vēro, kā mēs aizejam.

* * *

Mēs klusējot ejam atpakaļ uz dziednīcu, dodamies uz galvenajām durvīm, virs kurām uzzīmēta zilā, izstieptā roka. Pēc tam kad Korinna un Tea ir iegājušas iekšā, Medija saņem mani aiz rokas un aptur.

Viņa kādu mirkli skatās zemē, un starp viņas uzacīm savelkas rieva. Tas, kā tie karavīri skatījās uz mums, viņa saka.

-   Nu?

Viņa sakrusto rokas uz krūtīm. Nezinu, vai man pārāk patīk šādi miera apstākļi.

-   Saprotu, es klusi attraucu.

Medija kādu brīdi klusē, tad izlēmīgi paraugās manī. Vai tavi ļaudis varētu mums palīdzēt? Vai viņi varētu to izbeigt?

-   Nezinu, es atbildu, bet es labprātāk to uzzinātu, nevis tikai sēdētu te, gaidot visļaunāko.

Medija palūkojas apkārt, lai redzētu, vai mūs nenoklausās. Koila kundze ir ģeniāla, viņa saka, bet dažkārt viņa nedzird nevienu citu, izņemot sevi.

Viņa gaida, košļājot augšlūpu.

-   Medij?

-   Mēs būsim gatavas, viņa saka.

-   Kam?

-Ja pienāks īstais brīdis. Un tikai tad, ja tāds pienāks, viņa atkal palūkojas apkārt, mēs paskatīsimies, ko varam darīt, lai sazinātos ar taviem kuģiem.

8. nodaļa jaunĀkĀ MĀCEKLE

(VIOLA)

BET VERDZĪBA IR KAUT KAS BRIESMĪGS, es saku, saritinot kārtējo pārsēju.

-   Dziednieces vienmēr ir pret to iebildušas, Koila kundze paskaidro, atzīmējot vēl vienu kasti savā noliktavā. Pat pēc ēnkāju kara mēs to uzskatījām par necilvēcīgu.

-  Tad kāpēc jūs to neizbeidzāt?

-  Ja tu jebkad piedzīvosi karu, viņa saka, nepaceļot acis no savas planšetes, tad sapratīsi, ka karš tikai iznīcina. Neviens nespēj izbēgt no kara. Neviens. Pat izdzīvojušie ne. Tu pieņem tādas lietas, ko citā laikā būtu uzskatījusi par nepieņemamām, jo dzīve uz laiku ir zaudējusi visu nozīmi.

-   Karš padara vīriešus par briesmoņiem, es citēju Benu no tās nakts, ko mēs pavadījām tajā dīvainajā vietā, kur Jaunās pasaules iedzīvotāji apglabā savus mirušos.

-  Un arī sievietes, Koila kundze piebilst. Viņa skaita kastes ar šļircēm, pie katras piesitot ar pirkstu.

-   Bet ēnkāju karš beidzās jau sen, vai tad ne?

-   Pirms trīspadsmit gadiem.

-  Šo trīspadsmit gadu laikā jūs taču būtu varējuši labot šādu netaisnību!

Dziedniece beidzot uz mani paskatās. Tikai jaunībā dzīve šķiet tik vienkārša, meitenīt.

-   Bet jūs taču bijāt pie varas, es neatlaižos. Jūs būtu varējusi kaut ko darīt.

-   Un kurš tev teica, ka es biju pie varas?

-   Korinna sacīja…

-   Ak, Korinna, viņa novelk, pievēršoties savai planšetei. Viņa cenšas mani mīlēt par spīti visiem faktiem.

Es atveru vēl vienu saini ar materiāliem. Bet, ja jūs bijāt tās padomes vadītāja, es turpinu iztaujāšanu, jūs noteikti būtu varējusi darīt kaut ko ēnkāju labā.

-   Dažreiz, meitiņ, cilvēkus var vest tajā virzienā, kurp viņi nevēlas doties, bet vairumā gadījumu tas nav paveicams, Koila kundze norāda, uzmetot man neapmierinātu skatienu. Ēnkājus nevarēja atbrīvot, īpaši jau pēc tam, kad mēs bijām viņus sakāvuši briesmīgā, asiņainā karā, turklāt mums bija nepieciešamas darba rokas, lai no jauna uzceltu visu, kas bija sagrauts. Taču pret viņiem varēja izturēties labāk. Viņus varēja labāk ēdināt, likt strādāt tikai astoņas stundas dienā, kā arī atļaut dzīvot kopā ar ģimenēm. Tās visas ir uzvaras, ko es viņiem izcīnīju, Viola.

Tomēr dziedniece raksta uz planšetes daudz spēcīgākiem vilcieniem nekā iepriekš. Es viņu mirkli vēroju. Korinna saka: jūs izmeta no padomes tāpēc, ka jūs izglābāt kādam dzīvību.

Koila kundze man neatbild, tikai noliek malā planšeti un palūkojas uz vienu no augstākajiem plauktiem. Viņa pastiepj roku un izņem no tās mācekles cepurīti un salocītu virsvalku, pagriežas un pamet tos man.

-   Kam šis apģērbs domāts? es jautāju, noķerot mantas.

-  Gribi uzzināt, ko nozīmē būt līderei? viņa jautā. Es tevi uzlikšu uz pareizā ceļa.

Ieskatos viņai sejā.

Paraugos uz virsvalku un cepurīti.

No tā brīža man tik tikko atliek laika paēst.

Kopš tās dienas, kad sievietēm atkal bija atļauts pārvietoties, pie mums ieradās astoņas jaunas pacientes, kas cieta no dažādām vainām viņām bija apendicīts un sirds vājums, neārstēts vēzis un lauzti kauli. Visas šīs sievietes arī bija bijušas ieslodzītas savās mājās, kur viņas atstāja pēc tam, kad nošķīra no vīriem un dēliem. Nākamajā dienā ieradās vēl vienpadsmit. Losona kundze atgriezās bērnu dziednīcā tajā pašā brīdī, kad drīkstēja pamest šīs telpas, bet Koila kundze, Vagonera kundze un Nadari kundze pēkšņi skraidīja no palātas uz palātu, izkliedzot pavēles un glābjot dzīvības, un kopš tā brīža neviena no mums nebija dabūjusi kārtīgi pagulēt.

Mums ar Mediju it nemaz neatlika laika gaidīt izdevīgu brīdi aizlavīties, pat bijām aizmirsušas faktu, ka mērs tā arī nav ieradies mani apraudzīt. Es daudz skraidīju riņķī, maisoties citiem pa kājām, palīdzot, kurtas bija manos spēkos, un pa vidām mācoties dziedniecību.

Izrādās, es neesmu dzimusi dziedniece.

-  Man šķiet, ka nekad to neiemācīšos, es saku, kārtējo reizi nespējot izmērīt asinsspiedienu kādai jaukai vecai dāmai, vārdā Foksa kundze.

-  Tā izskatās. Korinna uzmet skatienu pulkstenim.

-   Pacietību, jauko meitenīt, Foksa kundze saka, un viņas seja savelkas smaidā. Visu, ko tu vēlies iemācīties, ir vērts iemācīties labi.

-  Jums taisnība, Foksa kundze, Korinna piekrīt, paskatoties uz mani. Mēģini vēlreiz.

Es piepūšu rokas apsēju, klausos stetoskopā, lai sadzirdētu vajadzīgos šš, ššš Foksa kundzes asinīs un saskatītu šņākoņas saistību ar mazo ciparnīcu. Sešdesmit uz divdesmit? es minu.

-  Nu, noskaidrosim, Korinna noskalda. Vai jūs šorīt būtu nomirusi, Foksa kundze?

-  Ak tu dieniņ, nē taču! Foksa kundze attrauc.

-  Tad tas nevar būt sešdesmit uz divdesmit, Korinna paskaidro.

-   Es to esmu mācījusies tikai trīs dienas, aizstāvos.

-  Bet es sešus gadus, Korinna paziņo, turklāt, kad sāku, es biju daudz jaunāka par tevi, meitenīt. Tu nespēj pat asinsspiedienu izmērīt, bet paskat tik tu esi pilnvērtīga mācekle gluži tāpat kā es! Jocīgi, kā dažkārt dzīvē notiek, vai ne?

-  Tev iet gana labi, mani uzmundrina Foksa kundze.

-   Neiet vis, Foksa kundze, Korinna iebilst. Man ļoti žēl, ka nākas jums iebilst, bet dažas no mums uzskata, ka dziedināšana ir svēts pienākums.

-   Es to uztveru kā svētu pienākumu, attraucu gandrīz nedomājot.

Tā nu ir kļūda.

-  Dziedināšana ir kas vairāk nekā tikai darbs, meitenīt, Korinna noskalda, un vārds meitenīt izklausās pēc ļaunākā lamuvārda. Dzīvē nav nekā svarīgāka par dzīvības saglabāšanu. Mēs esam Dieva rokas šajā pasaulē. Mēs esam pilnīgi atšķirīgas no tava drauga tirāna.

-  Viņš nav mans -

-  Atļaut kādam lai arī kas šis "kāds" būtu ciest ir vislielākais grēks.

-   Korinna…

-  Tu neko nesaproti, viņa atcērt dobjā, niknā balsī. Beidz izlikties, ka saproti!

Foksa kundze ir sarāvusies gandrīz tikpat maziņa kā es.

Korinna nopēta viņu un tad atkal mani, sakārto cepurīti un virsvalka atlokus, noliec kaklu pa labi un pa kreisi, aizver acis un izpūš garu, garu izelpu.

Pat nepaskatījusies uz mani, viņa saka: Mēģini vēlreiz.

-   Kāda ir atšķirība starp slimnīcu un dziednīcu? Koila kundze jautā, atzīmējot uz lapas noliktavā esošās kastes.

-   Galvenā atšķirība ir tāda, ka klīnikas vada vīrieši ārsti, bet dziednīcas sievietes dziednieces, es atbildu, katram pacientam liekot zāles atsevišķos trauciņos.

-   Un kāpēc tā ir?

-   Lai pacienti gan vīrieši, gan sievietes varētu izvēlēties, vai viņi vēlas dzirdēt sava ārsta domas vai ne.

Viņa sarauc uzaci. Un patiesais iemesls?

-   Politika, es saku, atbildot pašas Koila kundzes vārdiem.

-  Pareizi. Viņa pabeidz rakstīt un pasniedz sarakstus man. Aiznes tos un zāles Madlēnai.

Dziedniece dodas prom, un es pabeidzu piepildīt zāļu trauciņus. Kad iznāku no telpas pilnām rokām, redzu Koila kundzi gaiteņa galā, viņa paiet garām Nadari kundzei.

Un es zvēru, ka redzu, kā viņa pasniedz Nadari kundzei zīmīti, lai gan viņas abas ne uz mirkli neapstājas.

Mēs joprojām drīkstam iet ārā uz stundu dienā, bet tikai četratā. Arī ar to pietiek, lai redzētu, kā top Jaunā Prentistauna. Kad mana pirmā mācekles nedēļa tuvojas noslēgumam, mēs dzirdam baumas, ka dažas sievietes tiekot sūtītas strādāt laukos, grupās, kurās nav neviena vīrieša.

Mēs dzirdam nostāstus, ka ēnkāji tiekot turēti kaut kur uz pilsētas robežas, visi vienā barā, un viņi gaidot "apstrādi", lai arī ko tas nozīmētu.

Mēs dzirdam baumas, ka vecais mērs strādājot par apkopēju.

Mēs nedzirdam ne vārda par kādu zēnu.

-   Esmu palaidusi garām viņa dzimšanas dienu, žēlojos Medijai, vingrinoties tīt saites ap gumijas lelles kāju, kas ir tik reāla, ka visi to dēvē par Rūbiju. Tā bija pirms četrām dienām. Kamēr gulēju bezsamaņā, es zaudēju laika izjūtu un -

Es nespēju vairs parunāt, tāpēc savelku saiti labi cieši -

Un domāju par to, kā viņš pārsēja man roku, -

Un kā es uzliku viņam plāksterus.

-   Esmu pārliecināta, ka viņš ir sveiks un vesels, Vi, Medija saka.

-   Neesi vis.

-   Nē, draudzene atzīst, pa logu palūkojoties uz ceļu, bet, par spīti visam, pilsētā vismaz nav kara. Par spīti visam, mēs joprojām esam dzīvas un strādājam. Tāpēc, par spīti visam, Tods joprojām varētu būt sveiks un vesels.

Es pievelku apsēju vēl ciešāk. Vai tu kaut ko zini par zilo A?

Viņa pagriežas pret mani. Par ko?

Es paraustu plecus. Es kaut ko tādu redzēju Koila kundzes pierakstos.

-   Nav ne jausmas. Medija atkal skatās ārā pa logu.

-   Uz ko tu skaties?

-  Skaitu karavīrus, viņa atbild un tad atkal pievēršas man un Rūbijai. Tā nudien ir labi nosaitēta! Viņas smaids gandrīz liek man noticēt.

* * *

Es soļoju pa gaiteni, un man vienā rokā kūļājas Rūbija. Man jātrenējas veikt injekcijas viņas augšstilbā. Es jau jūtu līdzi tai nabaga sievietei, kurai reiz injicēšu zāles.

Nogriežos ap stūri un soļoju pa gaiteni, kas ved cauri ēkas centram un tad pagriežas deviņdesmit grādu leņķī uz otru spārnu, un gandrīz saskrienos ar dziednieču pulciņu, kas apstājas, mani ieraudzījušas.

Koila kundze, kurai seko četras, piecas, sešas dziednieces. Es pazīstu Nadari un Vagonera kundzes, un ir atnākusi arī Losona kundze, bet pārējās trīs nekad neesmu redzējusi. Es pat nepamanīju, pa kuru laiku viņas ienākušas dziednīcā.

-  Vai tev trūkst darba, meitiņ? jautā Koila kundze. Viņas balsī jaušams aizkaitinājums.

-   Rūbija, es taisnojos, pastiepjot gumijas lelles kāju.

-  Vai tā ir viņa? jautā viena no svešajām sievietēm.

Koila kundze neiepazīstina mani ar neredzētajām dziedniecēm.

Viņa tikai atbild: Jā, tā ir tā meitene.

Paiet visa diena, līdz es atkal satieku Mediju, bet, pirms es paspēju viņai kaut ko pajautāt, draudzene paziņo: Es esmu izdomājusi.

-  Vai vienai no viņām uz augšlūpas bija rēta? Medija čukst tumsā. Ir jau krietni pāri pusnaktij, gaismas jau labu laiku kā izslēgtas, un viņai jau sen bija jābūt savā istabā.

-  Tā varētu būt, es atčukstu. Viņas ātri notinās.

Mēs noskatāmies, kā pa ielu aizmaršē divi karavīri. Pēc Medijas aprēķina, mums ir trīs minūtes laika.

-   Tā noteikti būs bijusi Bārkera kundze, viņa saka, un tas savukārt nozīmē, ka tās pārējās divas ir Braitvaita un Forta kundzes. Medija atkal palūkojas pa logu. Tas ir neprāts, vai tu to zini? Ja viņa mūs pieķers, mēs dabūsim pamatīgu sutu.

-   Man šķiet, ka pašreizējos apstākļos viņa tevi neatlaidīs.

Medija aizdomājas. Vai tu nedzirdēji, par ko dziednieces

runāja?

-   Nē. Viņas apklusa mirklī, kad ieraudzīja mani.

-   Bet tevi nosauca par to meiteni?

-  Jā, es attraucu. Un Koila kundze visu dienu ir no manis izvairījusies.

-   Bārkera kundze… Medija novelk, joprojām prātojot. Bet kā gan tas varētu kaut ko labot?

-   Kā kas varētu labot ko?

-   Tās trīs sievietes bija padomē kopā ar Koila kundzi. Bārkera kundze joprojām ir padomē. Tas ir bija pirms visa šī trača. Bet kāpēc lai viņas… Medija apklust un pieliecas tuvāk logam. Tas ir pēdējais četrinieks.

Es paskatos un redzu, kā karavīri aizmaršē prom pa ceļu.

Ja Medijas novērotais grafiks ir pareizs, tad tagad ir īstais brīdis.

Ja grafiks ir pareizs.

-  Gatava? es čukstu.

-  Protams, ne, Medija attrauc ar pārbiedētu smaidu. Bet es iešu ar tevi.

Redzu, kā draudzene sakrusto rokas, lai tās netrīcētu. Mēs tikai paskatīsimies, es saku. Tas arī viss. Ātri izskriesim ārā un atgriezīsimies, pirms tu paspēsi ko pamanīt.

Medija joprojām izskatās pārbiedēta, bet pamāj ar galvu. Es nekad dzīvē neesmu neko tādu darījusi.

-   Neraizējies, saku, paceļot logu līdz galam vaļā. Es šajā jomā esmu eksperte.

Pilsētas RĒKOŅA pat tagad, nakts laikā, pietiekami labi apslāpē mūsu soļus, kamēr mēs zogamies pāri tumšajam mauriņam. Vienīgais gaismas avots ir abi mēneši, kas mūs apspīd, spoži sirpji pie debesīm.

Mēs paslēpjamies grāvī ceļa malā, aizlienot aiz krūmiem.

-   Ko tālāk? Medija čukst.

-   Tu teici, ka ik pēc divām minūtēm iet nākamais pāris.

Medija ēnās pamāj. Un tad atkal septiņu minūšu pauze.

Šajās septiņās minūtēs mēs ar Mediju sāksim virzīties tālāk pa ceļu, turoties koku aizsegā, un pamēģināsim nokļūt līdz komunikāciju tornim, ja tas patiešām ir komunikāciju tornis.

Kad nonāksim tur, tad jau redzēsim, kā rīkoties turpmāk.

-  Viss kārtībā? es čukstu.

-  Jā, Medija attrauc. Esmu nobijusies, bet sajūsmā!

Es saprotu, ko viņa ar to grib teikt. Slēpšanās krūmos nakts aizsegā te, laukā, ir pavisam traka, ļoti bīstama, tomēr es beidzot jūtos tā, it kā kaut ko darītu, beidzot es jūtos tā, it kā uzņemtos atbildību par savu dzīvi, pirmo reizi, kopš tiku iestūķēta slimnīcas gultā.

Beidzot es jūtos tā, it kā darītu kaut ko Toda labā.

Mēs dzirdam, kā uz ceļa čirkst grants, un noliecamies vēl zemāk. Abi zaldāti pasoļo mums garām un dodas tālāk.

-  Tagad, es čukstu.

Mēs izslienamies mazliet taisnāk, cik nu uzdrīkstamies, un ātri steidzamies prom pa grāvi ārā no pilsētas.

-  Vai uz kosmosa kuģa ir vēl kāds no tavas ģimenes? Medija klusi jautā. Vai tev ir vēl kāds, izņemot mammu un tēti?

Es mazliet saviebjos, jo runāšana ir lieks troksnis, taču lieliski saprotu, ka Medija pļāpā, lai noslēptu uztraukumu. Nav, bet es viņus visus pazīstu. Bredlijs Tenčs ir galvenais aprūpētājs uz Betas, un Simona Votkina no Gammas arī ir ļoti gudra.

Grāvis met līkumu līdz ar ceļu, un mums priekšā ir krustceles, ko vajadzētu šķērsot.

Medija atkal grib pļāpāt. Tātad tieši ar Simonu tu…

-   Kuš, es nošņācu, jo man šķiet, ka esmu kaut ko sadzirdējusi.

Medija ir pienākusi man pavisam tuvu un piespiežas vēl ciešāk. Viss viņas ķermenis trīc, un elpa ir saraustīta. Šoreiz viņai bija jānāk līdzi, jo Medija vienīgā zina, kur atrodas tas tornis, bet es nevarēšu viņai lūgt to atkārtot. Kad atgriezīšos šurp vēlreiz, nākšu viena.

Jo, ja kaut kas noies greizi, -

-   Viss būs labi, es saku.

Mēs lēnām izkāpjam no grāvja un metamies pāri krustcelēm, skatoties uz visām pusēm, uzmanīgi sperot soļus uz grants.

-   Kaut kur dodaties? kāda balss vaicā.

Medija aiz manis strauji ievelk elpu. Pret koku ir atspiedies karavīrs, viņš sēž, kājas sakrustojis, un izskatās patiesi atslābinājies.

Pat mēnesgaismā es redzu, ka viņam rokās ir šautene.

-   Drusku tā kā par vēlu pastaigai, ne?

-  Mēs apmaldījāmies, es izgrūžu. Mēs nošķīrāmies no -

-   Kā tad, viņš mani pārtrauc. Noticēju.

Vīrietis uzrauj sērkociņu pret uniformas jaku. Gaismas uzliesmojumā es pamanu, ka uz viņa krūšu kabatas rakstīts SERŽANTS HAMMARS. Viņš ar sērkociņu aizdedzina cigareti, kas iesprausta lūpu kaktiņā.

Mērs taču aizliedza cigaretes.

Bet laikam tad, ja tu esi instruktors, -

Instruktors bez Trokšņa, kas var paslēpties tumsā.

Seržants sper soli uz priekšu, un mēs ieraugām viņa seju. Tajā vīd plats smaids, pavisam neglīts, pats neglītākais smaids, kādu es jebkad esmu redzējusi.

-  Tu? viņš jautā, un pēc balss ir jūtams, ka viņš mani pazīst.

Vīrietis paceļ šauteni.

-  Tu esi tā meitene, Hammars saka, skatoties uz mani.

-  Viola? Medija čukst soli aiz manis un kaut kur pa labi.

-   Mērs Prentiss mani pazīst, es noskaldu. Tu neuzdrīkstēsies darīt man pāri.

Hammars lēnām izelpo, un cigaretes gals iekvēlojas kā ogle, tas spīd man acīs. Prezidents Prentiss tevi pazīst.

Tad viņš paskatās uz Mediju, norādot uz viņu ar šauteni.

-   Bet es neatminu, ka viņš pazītu arī tevi.

Un, pirms paspēju kaut ko pateikt, -

Bez jebkāda brīdinājuma -

It kā tas viņam būtu tikpat dabiski kā elpot -

Seržants Hammars nospiež gaili.

9. nodaļa karŠ ir beidzies

[TODS]

TAVA KĀRTA TĪRĪT BEDRI, Deivijs saka, pametot man kārbu ar kaļķi.

Mēs nekad neesam redzējuši, ka ēnkāji izmantotu to stūri, kurā viņi izrakuši atejas bedri, bet katru ritu tā ir nedaudz pilnāka un smird vairāk. Vienīgais veids, kā tikt galā ar smaku un infekcijas draudiem, ir bērt tajā kaļķi.

Ceru, ka pret infekcijām tas iedarbojas labāk nekā pret smaku.

-   Kāpēc nekad nav tava kārta? es jautāju.

-   Var jau būt, ka tētis domā: tu esi labāks cilvēks, stulbeni, Deivijs saka, bet viņš tik un tā par galveno iecēla mani.

Un viņš pasmīn.

Es dodos uz bedri.

Dienas paiet, tās seko cita citai, līdz ir garām jau divas nedēļas un pat vairāk.

Es izdzīvoju un tiku ar to visu galā.

(un viņa?)

(un viņa?)

Mēs ar Deiviju katru rītu jājam uz klostera zemi; viņš "pārrauga", kā ēnkāji noplēš žogus un izrauj no zemes krūmus, bet es visu dienu pavadu, nesot no noliktavas ēdienu, kura nekad nav pietiekami daudz, un neveiksmīgi mēģinot salabot divus atlikušos ūdens sūkņus, kā arī dezinficējot bedri.

Ēnkāji joprojām ir klusi, joprojām nedara neko, lai sevi glābtu. Te ir tūkstoš pieci simti ēnkāju mēs beidzot viņus saskaitījām -, visi sadzīti tik lielā placī, kurā es neganītu pat divsimt aitu. Ir ieradušies vēl vairāk sargu, viņi stāv uz akmens sienas, izbāzuši šautenes starp dzeloņstieplēm, lai gan ēnkāji nedara neko, kas būtu kaut cik biedējošs.

Viņi ir palikuši dzīvi. Viņi ir izturējuši.

Tāpat ari Jaunā Prentistauna.

Katru dienu mērs Ledžers man stāsta, ko ir pieredzējis savā sētnieka amatā. Vīrieši un sievietes joprojām dzīvo šķirti, un pilsētā ir daudz vairāk nodokļu un ir pieņemti jauni likumi par to, kā ģērbties, par grāmatām, kas jānodod sadedzināšanai, un par obligātu baznīcas apmeklējumu, lai gan dievkalpojumi, protams, nenotiek katedrālē.

Tomēr šī vieta arvien vairāk atgādina īstu pilsētu. Veikali atkal ir atvērti, pa ceļiem ripo rati, riteņi un pat pāris mašīnu. Vīrieši ir atgriezušies pie ikdienas darbiem. Remontmeistari ķērušies pie remontēšanas, maiznieki pie cepšanas, zemnieki pie zemes kopšanas, galdnieki pie galdniecības, daži vīri pat ir pieteikušies armijā, tomēr jaunos karavīrus uzreiz var atšķirt no vecajiem, jo viņiem vēl nav iedotas zāles.

Zini, mērs Ledžers kādu vakaru saka, un es visu redzu viņa Troksnī, pirms viņš to ir pateicis skaļi. Es redzu šo domu to, ko es pats nebiju iedomājies, to, ko es nebūtu ļāvis sev domāt. Nemaz nav tik slikti, kā biju domājis, vecais mērs atzīst. Es gaidīju slaktiņu. Paredzēju, ka mani nonāvēs un, iespējams, visa pilsēta tiks nodedzināta. Padošanās bija muļķa cerība uz labāko, bet varbūt viņš tomēr nemelo.

Ledžers pieceļas kājās un palūkojas uz Jauno Prentistaunu. Varbūt, viņš saka, karš patiešām ir beidzies.

-   Ei! es dzirdu Deivija izsaucienu, kad esmu pusceļā līdz bedrei. Es apgriežos. Pie Deivija ir pienācis kāds ēnkājis.

Tas ir izstiepis garās, baltās rokas uz priekšu un pacēlis plaukstas, šķiet, par miera zīmi, un tad tas sāk klikšķināt, norādot uz bariņu ēnkāju, kas nupat ir nojaukuši kārtējo žogu. Ēnkājis klikšķina un klikšķina, norādot uz vienu no tukšajām ūdens mucām, bet mēs viņu nesaprotam, jo nedzirdam viņa Troksni.

Deivijs pienāk ēnkājim tuvāk un, acis iepletis un bīstami smaidīdams, saprotoši māj ar galvu. Jā, jā, kā tad, jūs esat izslāpuši pēc smaga darba, viņš ņirgājas. Protams, esat, protams, esat, paldies, ka vērsāt uz to manu uzmanību, nudien liels paldies! Lūk, mana atbilde.

Viņš gāž ar pistoles rokturi ēnkājim pa seju. Var dzirdēt, kā nokrakšķ kauli, un ēnkājis nokrīt zemē, saķēris žokli, garās kājas vicinādams.

Mums apkārt atskan īsta klikšķu vētra, un Deivijs atkal paceļ pistoli, šoreiz pagriežot to pret pūli. Uz mūra noklakšķ šautenes, karavīri pavērš ieročus pret ēnkājiem. Citplanētieši atkāpjas, tikai tas ar salauzto žokli paliek vāļājamies zemē.

-   Vai zini ko, stulbeni? Deivijs mani uzrunā.

-   Ko? es vaicāju, joprojām skatoties uz pakritušo ēnkāji. Mans Troksnis ir kā sakaltusi lapa, gatava nokrist no zara.

Viņš pagriežas pret mani, joprojām nomērķējis pistoli. Ir forši būt galvenajam.

Katru dienu es esmu dzīvojis ar domu, ka tā var būt pēdējā.

Bet tas nekad nav noticis.

Un katru dienu es esmu meklējis viņu.

Esmu meklējis viņu, skatoties pa zvanu torņa lūku, bet tur vienmēr soļo tikai zaldāti un strādā vīri. Nekad neesmu redzējis nevienu pazīstamu seju, nekad neesmu dzirdējis viņas klusumu.

Esmu meklējis viņu, mums ar Deiviju jājot uz klosteri un atgriežoties no tā, veroties sieviešu kvartāla logos, bet nekad neesmu redzējis viņu lūkojamies pa kādu no logiem.

Es pat esmu meklējis viņu ēnkāju barā, prātojot, vai viņa nevarētu būt patvērusies aiz kāda no tiem, gatava izlēkt no paslēptuves un sakliegt uz Deiviju par to, ka viņš sit neaizsargātu radījumu, un tad uzsaukt man tā, it kā nekas nebūtu noticis: Ei, es esmu šeit, tā esmu es!

Bet viņas te nav.

Viņas te nav.

Esmu jautājis mēram Prentisam par viņu katrā tikšanās reizē, un viņš vienmēr ir atbildējis, ka man viņam jāuzticas, ka viņš nav mans ienaidnieks un, ja vien es spēšu viņam noticēt, viss būs kārtībā.

Bet es esmu meklējis.

Un viņas nekur nav.

* * *

Sveika, meitenīt, es pačukstu Angaradai, apseglojot viņu dienas beigās. Man jau daudz labāk padodas jāšana, labāk padodas sarunāties ar ķēvi un uztvert viņas garastāvokli. Es mazāk nervozēju, sēžot viņai mugurā, un viņa mazāk nervozē, nesot mani. Šorīt es viņai iedevu ābolu, un viņa vienreiz noklabināja zobus man matos tā, it kā arī es būtu zirgs.

Kumeļ, viņa bubina, kad es kāpju viņai mugurā, un mēs ar Deiviju dodamies ārā no pilsētas.

-   Angarada, es čukstu, noliecoties tuvāk viņas galvai, jo tieši tas zirgiem laikam patīk nepārtraukts atgādinājums, ka visi ir kopā, nepārtraukts atgādinājums, ka visi ir barā.

Zirgs vairāk par visu necieš vientulību.

Kumeļ, Angarada atkal zviedz.

-   Angarada, es atbildu.

-   Jēziņ, idiot, Deivijs noņurd, kāpēc tu vienkārši neappreci to draņķa… Viņš apraujas. Nolādēts, viņš saka, balsij izskanot čukstā, tu tikai paskaties uz šito!

Es paveros augšup.

No veikala nāk ārā sievietes.

Četras sievietes kopā vienā grupā. Mēs zinājām, ka viņām ir atļauts pārvietoties, bet parasti tas notiek pa dienu, kad mēs ar Deiviju esam klosteri. Mēs vienmēr atgriezāmies pilsētā, pilnā ar vīriešiem, it kā sievietes būtu tikai iedomas vai baumas.

Ir pagājis ilgs laiks, kopš esmu redzējis kādu sievieti tik tuvu, nevis lūkojoties pa logu vai lejup no sava torņa.

Viņām visām mugurā ir blūzes ar garām piedurknēm un garāki svārki, nekā es atceros no pirmās dienas, un visām mati ir vienādi sapīti aiz galvas. Sievietes nervozi vēro karavīrus, kas stāv ielas malā, ari mani un Deiviju, jo mēs visi blenžam, kā viņas nāk ārā no veikala.

Un te ir arī viņu klusums. Tas joprojām savādi spiež man krūtis, un man jānoslauka acis, kad esmu pārliecinājies, ka Deivijs skatās uz otru pusi.

Jo neviena no viņām nav Viola.

Viņas kavē, Deivijs saka, un viņa balss ir tik klusa, ka man šķiet arī viņš nedēļām ilgi nav redzējis nevienu sievieti. Viņām visām jābūt mājās līdz saulrietam.

Mēs pagriežam galvas, vērojot, kā viņas dodas prom, cieši piespiedušas sev klāt saiņus. Viņas dodas prom pa ceļu, kas ved uz sieviešu kvartālu, un es sajūtu krūtis sažņaudzamies un rīklē iegulstam kamolu.

Jo neviena no tām nav viņa.

Un es saprotu -

Un es saprotu, cik ļoti, -

Un mans Troksnis kļūst pavisam duļķains.

Mērs Prentiss bija izmantojis viņu, lai kontrolētu mani.

Sasodīts.

To nu būtu sapratis kurš katrs idiots. Ja es nedarīšu, ko viņi liks, viņi Violu nonāvēs. Ja es mēģināšu izbēgt, viņu nonāvēs. Ja es kaut ko nodarīšu Deivijam, viņu nonāvēs.

Ja viņa jau nav mirusi.

Mans Troksnis satumst.

Nē.

Nē, es domāju.

Jo varbūt viņa nemaz nav mirusi.

Viņa varbūt ir kaut kur tepat, uz šīs ielas, kādā citā sieviešu grupiņā.

Izdzīvo, es domāju, lūdzu, lūdzu, lūdzu, izdzīvo.

(lūdzu, esi dzīva)

Es stāvu pie loga, kamēr mēs ar Ledžera kungu ēdam vakariņas, un atkal meklēju viņu, mēģinot neklausīties visā tajā RĒKOŅĀ.

Ledžera kungam bija taisnība. Te ir tik daudz vīriešu, ka kopš tā laika, kad zāļu iedarbība beidzās, vairs nevar sadzirdēt neviena personisko Troksni. Tas būtu kā censties saklausīt vienu ūdens lāsi upē. Vīru Troksnis tagad ir viena milzīga, skaļa siena, visi Trokšņi ir saplūduši kopā, un tas izklausās pēc vienas vienīgas RĒKOŅAS

Bet pie tā var pierast. Zināmā mērā Ledžera kunga vārdi, domas un jūtas, kas mutuļo viņa paša pelēkajā Troksnī, ir daudz kaitinošākas.

-     Pilnīgi pareizi, viņš saka, paplikšķinot pa vēderu. Cilvēks ir spējīgs domāt. Pūlis ne.

-     Ari armija spēj domāt, es iebilstu.

-    Tikai tad, ja tai ir saprātīgs ģenerālis.

To sakot, viņš palūkojas ārā pa blakuslogu. Pāri laukumam jāj mērs Prentiss, un viņam seko Hammara kungs, Teita kungs, Morgana kungs un O'Hāra kungs, klausoties pavēlēs.

-   Tuvākais sabiedroto loks, mērs Ledžers saka.

Uz mirkli man šķiet, ka viņa Troksnī es sadzirdu skaudību.

Mēs noskatāmies, kā mērs nokāpj no zirga, pasviež grožus Teita kungam un ieiet katedrālē.

Nepaiet ne divas minūtes, kad atskan krakš-tankš un Kolinsa kungs atver durvis.

-   Prezidents grib ar tevi runāt, viņš man paziņo.

-   Vienu mirklīti, Tod, mērs saka, atverot kādas kastes vāku un ielūkojoties tajā.

Mēs atrodamies katedrāles pagrabā; Kolinsa kungs ir nogrūdis mani lejup pa kāpnēm, kas atrodas aiz galvenās telpas. Es te stāvu un gaidu, prātojot, cik daudz no manām vakariņām mērs Ledžers jau būs notiesājis, kamēr atgriezīšos.

Es vēroju, kā mērs Prentiss pārskata vēl vienu kasti.

-    Prezidents Prentiss, viņš izlabo, nemaz nepaceļot galvu. Lūdzu, mēģini to atcerēties. Viņš izslienas. Te kādreiz glabāja vīnu. Daudz vairāk, nekā šī pilsēta spētu patērēt.

Es neko nesaku. Viņš ziņkārīgi vēro mani. Tu nejautāsi, vai ne?

-   Ko tad? es vaicāju.

-   Par zālēm, Tod, viņš saka, iebelžot pa vienu no kastēm ar dūri. Mani vīri ir savākuši visas zāles no visām Jaunās Prentistaunas mājām, un te nu tās ir.

Viņš pastiepj roku un izņem no kastes burciņu ar tabletēm. Mērs noskrūvē tai vāciņu un izņem vienu tabletīti, satvēris to starp rādītājpirkstu un īkšķi. Vai nekad neesi domājis, kāpēc es neesmu devis zāles ne tev, ne Deivijam?

Es pamīņājos no vienas kājas uz otru. Lai sodītu?

Viņš pašūpo galvu. Vai Ledžera kungs joprojām vaid par dzīvi?

Es paraustu plecus. Dažreiz. Bišķi.

-   Viņi pagatavoja zāles, mērs saka. Un kļuva atkarīgi no tām. Mērs norāda uz neskaitāmajām kastēm, kas te sakrautas garās rindās. Un, ja man būs viss, kas viņiem vajadzīgs, -

Viņš ieliek tableti atpakaļ burciņā un pagriežas pret mani, plati smaidot.

-   Ko jūs vēlējāties? es nomurminu.

-   Tu tiešām nenojaut, vai ne? viņš jautā.

-   Ko ta'?

Mērs bridi klusē un tad saka: Daudz laimes dzimšanas dienā, Tod!

Es atveru muti. Tad tā paveras vēl platāka.

-   Tava dzimšanas diena bija pirms četrām dienām, viņš turpina, brīnos, ka tu par to neko neminēji.

Nespēju noticēt! Es biju to pavisam aizmirsis.

-   Taču nekas jau nav jāsvin, mērs saka, jo mēs abi taču zinām, ka tu jau esi vīrs, vai ne?

Un es atkal izlieku Troksnī Ārona tēlu.

-   Pēdējo nedēļu laikā tu esi rādījis iespaidīgu sniegumu, mērs mani paslavē, neliekoties ne zinis par Trokšņa ainām. Saprotu, ka tev nav bijis viegli, nezinot, kam ticēt par Violu, nezinot, kā uzvesties, lai viņa būtu drošībā. Es jūtu viņa balsi dūcam sev galvā, tā meklē atbildes. Bet tik un tā tu esi centīgi strādājis. Tu pat esi atstājis labu iespaidu uz Deividu.

Nespēju atturēties no domām par to, cik ļoti es vēlētos sasist Deiviju Prentisu asiņainā kotlešu mīklā, bet mērs Prentiss tikai saka: Kā balvu es tev pasniegšu divas novēlotas dzimšanas dienas dāvanas.

Mans Troksnis cerīgi salecas. Vai es drīkstēšu viņu satikt?

Viņš pasmaida, it kā būtu to gaidījis. Nē, mērs atbild, bet es tev kaut ko apsolīšu. Kādu dienu, kad tu spēsi man uzticēties, Tod, kad spēsi pilnībā saprast, ka es vēlu tikai visu labāko šai pilsētai un tev, tajā dienā tu sapratīsi, ka es esmu uzticības cienīgs.

Dzirdu savu smago elpu. Šoreiz viņš gandrīz ir apliecinājis, ka ar Violu viss ir kārtībā.

-    Nē, tava pirmā dzimšanas dienas dāvana būs tevis paša nopelnīta, mērs turpina. Sākot no rītdienas, tev būs jauns darbs. Joprojām ar mūsu draugiem ēnkājiem, bet šoreiz tev būs uzticēta lielāka atbildība un nozīmīgs amats mūsu pārejas procesā. Viņš atkal stingri ieskatās man acīs. Šis darbs var tevi tālu aizvest, Tod Hjūit.

-   Lai es kļūtu par īstu vadoni? es jautāju, un mana balss laikam ir mazliet sarkastiskāka, nekā viņam patiktu.

-   Tieši tā, mērs apstiprina.

-    Un otrā dāvana? es jautāju, joprojām cerot, ka tā varētu būt tikšanās ar viņu.

-   Mana otrā dāvana tev, Tod, šajā zāļu pilnajā pagrabā ir šāda, mērs saka, norādot uz kastēm, es tev nedošu zāles!

Es saviebjos. Ko?

Bet viņš jau soļo uz kāpnēm, it kā mēs būtu beiguši sarunu.

Un kad mērs iet man garām -

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Tas izskan cauri manai galvai tikai vienreiz, tas nāk it kā no manis, no manas dziļākās būtības.

Es pārsteigumā salecos.

-   Kāpēc es to dzirdēju, ja jūs dzerat zāles? es jautāju.

Bet mērs man tikai viltīgi uzsmaida un kāpj augšup pa kāpnēm, pametot mani tepat.

Daudz laimes pagājušajā dzimšanas dienā.

Es esmu Tods Hjūits, es domāju, guļot gultā un blenžot tumsā. Es esmu Tods Hjūits, un pirms četrām dienām es kļuvu par vīru.

Tomēr es nejūtos citādi.

Visa tā gaidīšana, visa tā nozīme, kas tika piešķirta šai dienai, taču es joprojām esmu tas pats vecais muļķa Tods Hjūits, kura varā nav neko mainīt, kurš nespēj glābt ne sevi, ne viņu.

Sasodītais Tods Hjūits.

Un, guļot te tumsā, kur mērs Ledžers šņākuļo uz sava matrača, es ārā sadzirdu klusu plauks kaut kur tālumā tur kāds muļķa karavīrs ir izšāvis uz sazin ko (kas zina, uz ko), un tad man kaut kas ienāk prātā.

Tieši tobrīd es iedomājos, ka izturēt vēl nav gana.

Izdzīvot nav pietiekami, ja tu tik tikko velc dzīvību.

Viņi mani izmantos tik ilgi, cik ilgi es viņiem to ļaušu.

Un viņa var būt kaut kur tur, ārā.

Viņa varēja būt kaut kur uz ielas jau šodien.

Es viņu atradīšu -

Es izmantošu pirmo izdevību, kas man radīsies, un viņu atradīšu -

Un, kad tas notiks, -

Un tad es sadzirdu, ka mērs Ledžers vairs nekrāc.

Es tumsā vaicāju: Vai tev ir kaut kas sakāms?

Bet viņš jau atkal krāc, un viņa Troksnis ir pelēks un neskaidrs, un es prātoju, vai tikai neesmu to visu iztēlojies.

10. nodaļa dieva mĀja

(VIOLA)

NESPĒJU VIEN IZTEIKT, CIK ĻOTI MAN ŽĒL.

Es nepaņemu krūzi sakņu kafijas, ko viņš man dod.

-   Lūdzu, Viola, viņš saka, sniedzot man kafiju.

Es to beidzot paņemu. Man joprojām trīc rokas.

Kopš pagājušās nakts tās nav norimušas.

Kopš es redzēju, kā viņa krīt.

Sākumā uz ceļiem, tad uz sāniem ceļa grantī, atvērtām acīm.

Atvērtām, bet neko neredzošām acīm.

Es redzēju, kā viņa krīt.

-  Seržants Hammars saņems sodu, mērs saka, apsēžoties man pretī. Viņš nekādā ziņā neievēroja noteikumus un nepakļāvās manām pavēlēm.

-  Viņš viņu nogalināja, es saku, un mana balss ir teju bez skaņas. Seržants Hammars aizvilka mani atpakaļ uz dziednīcu un ar šautenes otru galu dauzīja pa durvīm, uzmodinot visus, un aizsūtīja sievietes savākt Medijas līķi.

Es nespēju parunāt, es tik tikko spēju raudāt.

Viņas neskatījās uz mani ne dziednieces, ne citas mācekles. Pat Koila kundze neparaudzījās man acīs.

Ko tu vispār iedomājies? Kur tu gribēji viņu aizvilkt?

Un tad mērs nākamajā rītā izsauca mani pie sevis uz katedrāli, uz viņa māju, Dieva māju.

Un tad viņas patiešām vairs neskatījās uz mani.

-   Man ļoti žēl, Viola, viņš saka. Daži no Prentistaunas vīriem vecās Prentistaunas vīriem joprojām tur dusmas pret sievietēm par to, kas notika pirms daudziem gadiem.

Vīrietis pamana šausmas manā skatienā. Tas stāsts, ko tu esi dzirdējusi, viņš saka, nav patiess.

Es joprojām blenžu uz mēru ar pavērtu muti. Viņš nopūšas. Arī Prentistauna piedalījās Ēnkāju karā, Viola, un tas bija briesmīgi, bet sievietes un vīrieši cīnījās plecu pie pleca, lai glābtu savas dzīvības. Mērs saliek pirkstu galus kopā trijstūrī, viņa balss joprojām ir mierīga, joprojām maiga. Taču, lai gan mēs mūsu mazajā priekšpostenī cīnījāmies varonīgi, sākās šķelšanās. Šķelšanās starp sievietēm un vīriešiem.

-   Tā nu gan varētu domāt.

-  Viņas izveidoja savu armiju, Viola. Viņas atšķēlās no vīriešu armijas, nespējot uzticēties tiem, kuru domas visu laiku dzirdēja. Mēs mēģinājām viņas pārliecināt, bet beigās sievietes pieteica mums karu. Un viņas dabūja karu.

Mērs izslējās, skumji mani uzlūkojot. Pat sieviešu armijai ir ieroči tā ir armija, kas var iekarot un uzvarēt.

Es dzirdu savu elpu. Jūs nogalinājāt visas sievietes.

-   Nenogalināju vis, viņš iebilst. Daudzas krita kaujā, bet, kad sievietes redzēja, ka karš ir zaudēts, viņas izplatīja visā Jaunajā pasaulē baumas, ka mēs esam slepkavas, un pašas nonāvējās, lai atlikušie vīrieši uz mūžu būtu izstumti.

-   Es jums neticu, saku, atceroties Bena stāstīto. Tā nenotika.

-   Es tur biju, Viola. Es visu atceros daudz labāk, nekā gribētu. Vīrietis ieskatās man acīs. Es esmu viens no tiem, kas ļoti vēlas, lai vēsture nekad neatkārtotos. Vai saproti?

Es domāju, ka saprotu, un mans vēders sagriežas, un es nespēju neko padarīt. Sāku raudāt, domājot par to, kā viņi nesa Mediju atpakaļ uz dziednīcu, kā Koila kundze uzstāja, ka man jābūt vienai no tām, kas sagatavos viņas ķermeni apbedīšanai, kā viņa lika man tik tuvu apskatīt cenu, ko biju samaksājusi par iespēju atrast torni.

-  Koila kundze, es saku, cīnoties ar asarām, Koila kundze lūdza man pavaicāt, vai mēs drīkstam viņu apbedīt šopēcpusdien.

-  Es jau esmu aizsūtījis ziņu, ka drīkstat, mērs saka. Viss, kas Koila kundzei bija vajadzīgs, jau šobrīd ir piegādāts.

Nolieku kafijas krūzi uz mazā galdiņa pie krēsla. Mēs sēžam lielā istabā, tā ir plašākā iekštelpa, kādu savā dzīvē esmu redzējusi, ja neskaita mūsu kosmosa kuģa pacelšanās angāru. Pārāk liela telpa diviem ērtiem krēsliem un koka galdiņam. Vienīgā gaisma te iespīd pa apaļu logu, kura vitrāžas atgādina šo pasauli ar abiem tās mēnešiem.

Visu pārējo tin ēnas.

-   Kāda tev viņa liekas? mērs jautā. Koila kundze.

Smagums, kas spiež lejup manus plecus, Medijas nāve,

Toda prombūtne ir tik liels, ka es uz mirkli jau biju aizmirsusi par viņa klātbūtni. Ko jūs ar to gribat teikt?

Viņš parausta plecus. Kā ir ar viņu strādāt? Kāda viņa ir skolotāja?

Es noriju siekalas. Viņa ir labākā dziedniece Patvērumā.

-  Un tagad labākā dziedniece Jaunajā Prentistaunā, mērs izlabo. Man ir stāstīts, ka viņa reiz te bijusi ļoti ietekmīga. Cilvēks, ar kuru rēķinās.

Es iekožu lūpā un palūkojos uz paklāju. Viņa nespēja izglābt Mediju.

-  To mēs varētu viņai piedot, vai ne? Mēra balss ir zema, maiga, gandrīz laipna. Neviens nav perfekts.

Viņš noliek savu krūzi. Man ļoti žēl par tavu draudzeni, vīrietis atkal saka. Un man ļoti žēl, ka bija jāpaiet tik ilgam laikam, lai mēs atkal aprunātos. Biju ļoti aizņemts. Es vēlos pārtraukt ciešanas uz šīs planētas, tāpēc tavas draudzenes nāve mani tik ļoti skumdina. Tā taču bija mana misija. Karš ir galā, Viola, patiešām ir. Pienācis laiks dziedināt.

Es neko neatbildu.

-   Bet tava dziedniece gan tā nedomā, vai ne? mērs jautā.

-  Viņa uzskata mani par ienaidnieku.

Šorīt agri no rīta, kad mēs ietērpām Mediju apbedīšanas drēbēs, Koila kundze teica: Ja viņš vēlas karu, viņš to arī dabūs. Mēs pat vēl neesam sākuši cīnīties.

Un, kad mērs mani izsauca, viņa pieteica neko tādu neatklāt, tikai pavaicāt par bērēm.

Un uzzināt visu, ko vien varu.

-  Tu arī mani uztver kā ienaidnieku, mērs Prentiss turpina,

-   un es ļoti vēlos, kaut tā nebūtu. Man ļoti žēl, ka šis briesmīgais negadījums licis tev kļūt vēl aizdomīgākai.

Es jūtu, kā sāpes par Medijas zaudējumu atkal uzmutuļo man krūtīs. Jūtu sāpes par Todu. Man kādu brīdi dziļi jāelpo caur muti.

-   Es saprotu, cik vilinoši ir redzēt šajā situācijā divas puses, cik ļoti tev gribas nostāties viņas pusē, mērs saka. Es tevi nevainoju. Es pat neesmu tev vēl jautājis par kuģiem, jo zinu, ka tu man nemelotu. Zinu, ka viņa gan tev lūgtu melot. Ja es būtu Koila kundzes vietā, es darītu tieši tāpat. Piespiestu tevi man palīdzēt. Izmantotu tevi kā ieroci, kas iekritis man rokās.

-   Viņa mani neizmanto, es klusi saku.

Tu vari būt mums noderīga, atceros. Ja izvēlēsies palīdzēt

Viņš noliecas uz priekšu. Vai drīkstu tev ko jautāt, Viola?

-   Ko? es vaicāju.

Mērs piešķiebj galvu. Es vēlētos, lai tu sauktu mani par Deividu.

Es atkal piekalu acis paklājam. Ko jūs gribat man vaicāt, Deivid?

-   Paldies, Viola, viņš saka. Man tas tiešām daudz nozīmē. Viņš pagaida, līdz es atkal paceļu skatienu. Es esmu ticies ar padomi, kas vadīja Patvērumu. Es esmu ticies ar bijušo Patvēruma mēru. Esmu runājis ar bijušo policijas priekšnieku, ar galveno ārstu un skolu pārvaldes vadību. Esmu saticis visus šīs pilsētas nozīmīgākos ļaudis. Daži no viņiem tagad strādā pie manis. Daži no viņiem neiederējās jaunajā administrācijā, bet tas nekas, pilsētas atjaunošanā ir pietiekami daudz darba, lai tā būtu gatava uzņemt tavus ļaudis, Viola, tā padarot šo vietu par tādu paradīzi, kāda viņiem ir vajadzīga, kādu viņi vēlas un gaida.

Mērs joprojām skatās man tieši acīs. Es pamanu, cik tās ir tumši zilas, gluži kā ūdens, kas plūst pa šīfera jumtu.

-  Un no visiem cilvēkiem, kurus esmu sastapis Jaunajā Prentistaunā, tava skolotāja Koila kundze ir vienīgā, kas patiešām zina, ko nozīmē vadīt. Cilvēks neizaug par līderi, Viola. Vadība ir kas tāds, kas jāņem savās rokās, un Koila kundze, iespējams, ir vienīgais cilvēks uz šīs planētas izņemot mani -, kam pietiek spēka un gribas vadību uzņemties.

Es skatos viņam acīs, un man ienāk prātā kāda doma.

Vīrieša Troksnis joprojām ir tumšs un kluss, un viņa seja un skatiens neko neizpauž.

Bet es sāku prātot, vai -

Kaut kur prāta dziļumos dzimst doma -

Vai mēram ir bail no viņas?

-   Kāpēc, tavuprāt, es tevi nogādāju tieši pie viņas, lai ārstētu šauto brūci? viņš jautā.

-  Viņa ir vislabākā dziedniece. Jūs pats to teicāt.

-   Jā, bet ne jau viņa vien tevi izārstēja. Lielāko daļu dziedināšanas paveic pārsēji un zāles. Koila kundze vienkārši vismeistarīgāk prot to visu pielietot.

Mana roka neapzināti aizslīd pie brūces vietas. Ne jau tikai tas.

-    Tieši tā, tev taisnība. Viņš noliecas man vēl tuvāk. Es gribu, lai viņa būtu manā pusē, Viola. Man vajag, lai viņa būtu manā pusē, lai es varētu veiksmīgi izveidot šeit jaunu sabiedrību. Ja mēs ar Koila kundzi strādātu kopā, viņš saka, atlaižoties krēslā, cik lielisku pasauli gan mēs spētu radīt!

-   Jūs viņu ieslēdzāt dziednīcā.

-    Bet es taču negrasījos paturēt viņu ieslodzītu mūžīgi! Robežas starp vīriešiem un sievietēm bija pārāk izplūdušas, un to ieviešana būs lēns un sāpīgs process. Paiet laiks, lai cilvēki spētu cits citam uzticēties, bet svarīgākais, kas mums jāatceras, kā jau es teicu ir tas, ka karš ir beidzies, Viola. Patiešām beidzies. Es vairs nevēlos nekādas cīņas, nekādu asinsizliešanu.

Lai es būtu ar kaut ko nodarbināta, paņemu no galda atdzisušo kafijas tasīti. Pielieku pie tās lūpas, bet nedzeru.

-    Vai ar Todu viss kārtībā? jautāju, neskatoties uz vīrieti.

-    Viņš ir vesels un laimīgs un strādā labu darbu, mērs attrauc.

-   Vai drīkstu viņu satikt?

Viņš klusē, it kā pārdomātu šo jautājumu. Vai tu kaut ko izdarīsi man par prieku? Prentisa kungs beidzot jautā.

-    Ko? Man galvā uzaust vēl kāda doma. Jūs gribat, lai es izspiegoju savu skolotāju.

-    Nē, mērs izsaucas. Ne jau izspiego, nē! Es tikai gribu, lai tu palīdzi man pārliecināt viņu, ka es neesmu tāds tirāns, kā Koila kundzei šķiet, ka vēsture nav tāda, par kādu viņa ir dzirdējusi, ka sadarbojoties mēs varētu izveidot šo vietu par mājām, par kādām abi sapņojām, kad mūsu ļaudis pirms daudziem gadiem pameta Veco pasauli. Es neesmu viņas ienaidnieks. Un arī tavs ne.

Viņš šķiet tik atklāts. Tik atklāts.

-    Es lūdzu tavu palīdzību, mērs saka.

-    Jūsu rokās ir pilnīga kontrole, es atbildu. Mana palīdzība jums nav vajadzīga.

-    Ir gan, mērs uzstāj. Tu esi kļuvusi viņai tik tuva, cik tuvs es nekad nespētu būt.

Vai tad esmu? es nodomāju.

Šī ir tā meitene, atceros.

-    Es zinu, ka tajā pirmajā naktī Koila kundze tevi sazāļoja, lai tu aizmigtu un nepagūtu man neko pastāstīt.

Es dzeru savu auksto kafiju. Vai tad jūs nebūtu rīkojies tāpat?

Mērs pasmaida. Tad jau tu piekriti, ka mēs nemaz neesam tik atšķirīgi es un viņa?

-    Kā lai es jums uzticos?

-    Kā tu vari uzticēties sievietei, kas tevi sazāļoja?

-   Viņa izglāba man dzīvību.

-    Pēc tam kad es biju tevi pie viņas nogādājis.

-   Viņa netur mani ieslēgtu dziednīcā.

-   Tu taču ieradies šeit bez pavadoņiem, vai ne? No šodienas nosacījumi kļūs pielaidīgāki.

-    Koila kundze māca mani par dziednieci.

-    Un kas ir tās pārējās dziednieces, ar kurām viņa tiekas? Viņš atkal saliek kopā pirkstu galus. Kā tev šķiet, ko viņas plāno?

Es noduru acis, skatos uz kafijas krūzi un noriju siekalas, prātojot, kā gan viņš to zina.

-    Un kādi ir viņu plāni attiecībā uz tevi? mērs jautā.

Es joprojām neskatos uz viņu.

Mērs Prentiss pieceļas kājās. Lūdzu, nāc man līdzi!

Viņš izved mani ārā no lielās istabas, pāri šaurajai priekštelpai katedrāles priekšā. Durvis uz pagalmu ir plaši atvērtas. Tur armija trenējas soļošanā un viņu zābaku klaudzieni bum, bum, bum sajaucas ar vīriešu RĒKOŅU, ko vairs neapslāpē zāles.

Es mazliet saviebjos.

-    Skaties, mērs rāda.

Aiz armijas, pašā pilsētas laukuma centrā, daži vīrieši ceļ mazu koka platformu, kuras vidū iedzīts savādi saliekts miets.

-    Kas tas ir?

-   Tur rītdienas pēcpusdienā tiks pakārts seržants Hammars par viņa briesmīgo, briesmīgo noziegumu.

Atmiņas par Mediju, par viņas nedzīvajām acīm atkal uzmutuļo man krūtīs. Man jāpiespiež roka pie mutes, lai apslāpētu elsas.

-    Es pažēloju šīs pilsētas bijušo mēru, viņš turpina, bet es nežēlošu vienu no saviem vecākajiem un uzticamākajiem seržantiem.

Mērs paskatās uz mani. Vai tu patiešām domā, ka es ietu tik tālu, tikai lai izdabātu vienai meitenītei, no kuras man vajadzīga informācija? Vai tu tiešām domā, ka es izvēlētos tādas nepatikšanas, ja, kā tu saki, visa vara ir manās rokās?

-    Kāpēc tad jūs to darāt? es jautāju.

-    Viņš pārkāpa likumu. Šī ir civilizēta pasaule, kurā netiks paciesti nekādi barbariski izlēcieni. Karš ir beidzies. Mērs pagriežas pret mani. Es ļoti vēlētos, lai tu par to pārliecinātu Koila kundzi. Viņš sper soli man tuvāk. Vai tu to izdarīsi? Vai tu vismaz pateiksi viņai, ko esmu izlēmis, lai kaut nedaudz labotu traģisko situāciju?

Es skatos uz savu kurpju purngaliem. Mans prāts virpuļo, griežoties kā meteorīts.

Viņš taču varētu teikt taisnību.

Bet Medija ir mirusi.

Un tā ir mana vaina.

Un Tods ir pazudis.

Ko es daru?

(ko es daru?)

-   Tu to izdarīsi, Viola?

Tā vismaz ir informācija, ko varēšu nodot Koila kundzei, es nodomāju.

Noriju siekalas. Es mēģināšu.

Mērs atkal pasmaida. Lieliski! Viņš maigi pieskaras manai rokai. Tagad skrien atpakaļ. Viņiem vajadzēs tevi uz bērēm.

Es pamāju un kāpju lejup pa katedrāles kāpnēm, prom no viņa, šķērsoju laukumu, un pilsētas RĒKOŅA mani spiež tikpat ļoti kā saules stari. Es apstājos un mēģinu atvilkt elpu, kas, šķiet, cenšas aizbēgt.

-   Viola. Viņš joprojām mani vēro, vēro mani no savas mājas, katedrāles durvīm. Vai tu paēstu ar mani pusdienas rītvakar?

Mērs pasmīn, redzot, kā es neveiksmīgi mēģinu noslēpt, cik ļoti nevēlos iet.

-   Arī Tods tur būs, viņš piebilst.

Es ieplešu acis. Man krūtīs atkal kaut kas sakustas, man atkal jāraud, un es jūtos tik pārsteigta, ka nožagojos. Tiešām?

-   Tiešām, mērs apliecina.

-    No visas tiesas?

-    Es apsolu, viņš saka.

Un tad viņš izpleš rokas, lai apskautu mani.

11. nodaļa izglĀbu TEV DZĪVĪBU

[TODS]

MUMS VIŅI JĀSANUMURĒ, Deivijs paziņo, iznesot no klostera noliktavas lielu audekla somu un ar troksni nosviežot to zālē. Tas ir mūsu jaunais uzdevums.

Ir nākamais rīts pēc tam, kad mērs bija novēloti apsveicis mani dzimšanas dienā, nākamais rīts pēc tā vakara, kad es nozvērējos, ka atradīšu Violu.

Bet nekas nav mainījies.

-Jāsanumurē? es jautāju, skatoties uz ēnkājiem, kas joprojām klusi, vienaldzīgi uz mums blenž. Vai tad zālēm jau nebūtu jāzaudē sava ietekme? Kāpēc?

-     Vai tad tu nekad neklausies, ko saka tēvs? Deivijs uzbrēc, izņemot no somas dažus instrumentus. Katram jāzina sava vieta. Turklāt mums taču kaut kā jāpieskata, ko dara šie dzīvnieki.

-    Viņi nav dzīvnieki, Deivij, es iebilstu, bet mana balss neskan pārāk dedzīgi, jo mēs jau vairākas reizes esam par to cīnījušies. Viņi ir citplanētieši.

-      Kā teiksi, āmurgalva, Deivijs attrauc, izņem no somas divus pārus knaibļu un noliek tās zālē. Tad viņš atkal iebāž roku somā. Ņem šīs, viņš saka, sniedzot man garas metāla plāksnītes, kas sasietas kopā vienā saišķī. Es tās paņemu.

Un tikai tad saprotu, ko turu rokā.

-     Nē, tas nevar būt, es nočukstu.

-     Ak jā, var gan. Un viņš man sniedz vēl vienu darbarīku, kuru es ari pazīstu.

Tā mēs Prentistaunā iezīmējām aitas. Ar darbarīku, ko man tagad sniedz Deivijs, apliek metāla sloksni aitai ap kāju. Ar knaiblēm savelk kopā plāksnes galus cieši, pārāk cieši tik cieši, ka metāls iegriežas ādā, tik cieši, ka sākas infekcija. Bet metāla plāksnītes ir pārklātas ar medikamentiem, kas uzveic infekciju; inficētā āda ap metāla plāksni sāk dzīt, apaug ap to un neliels ādas laukums tiek aizstāts ar metālu.

Es atkal paskatos uz ēnkājiem, kas blenž uz mums.

Āķis ir tāds, ka āda nedzīst, ja metāla sloksni noņem nost. Ja to izdara, aita noasiņo līdz nāvei. Tu uzliec aitai šo plāksnīti, un tā līdz pat nāvei ir tavā ganāmpulkā. Atpakaļceļa vairs nav.

-    Tad tev par viņiem vienkārši jādomā kā par aitām, Deivijs iesaka. Viņš izslienas, turot rokā knaibles, un nopēta ēnkājus. Sastājieties rindā!

-     Mēs sāksim pēc kārtas, sanumurējot laukumu pēc laukuma, viņš sauc, norādot uz ēnkājiem ar knaiblēm vienā un pistoli otrā rokā. Karavīri, kas stāv uz apmales, ir nomērķējuši šautenes pret ēnkāju baru. Tiklīdz saņemsiet savu numuru, jums jāpaliek konkrētajā laukumā un jūs nedrīkstat no tā iziet, skaidrs?

Šķiet, ka viņi saprot.

Tur jau tā lieta.

Viņi saprot daudz vairāk nekā aitas.

Es skatos uz metāla plāksnīšu saišķi sev rokā. Deivij, tas ir…

-    Kusties, āmurgalva, viņš nepacietīgi uzbrēc. Mums šodien jāsanumurē divi simti.

Es norīstos. Ari pirmais ēnkājis mūsu rindā vēro metāla plāksnes. Man šķiet, ka tā ir ēnkāju sieviete to dažkārt var noteikt pēc tā, kādā krāsā ir ķērpji, kas ēnkājiem aug uz ķermeņa drēbju vietā. Turklāt viņa ir īsāka nekā vīriešu kārtas ēnkāji. Mana garuma vai īsāka.

Un tad es domāju ja nu es to nedarīšu, jo neesmu no tiem, kas tā rīkojas, tad viņi atradīs manā vietā kādu citu, kam būs vienalga, vai viņiem sāp. Labāk lai tas esmu es, jo apiešos ar viņiem uzmanīgi. Labāk nekā Deivijs viens pats.

Vai ne?

(vai ne?)

-    Vienkārši apmet to sasodīto bleķi tam ap roku, vai ari mēs te muļļāsimies visu ritu, Deivijs noburkšķ.

Es pamāju, lai ēnkāju sieviete izstiepj roku. Viņa tā arī dara, skatoties man acīs un nemirkšķinot. Es noriju siekalas. Attinu metāla plākšņu kaudzi un paņemu to, uz kuras rakstīts 0001. Viņa joprojām nemirkšķinot skatās.

Es saņemu viņas izstiepto roku.

Ada ir silta, tā ir siltāka, nekā biju gaidījis, viņi taču izskatās tik balti un auksti.

Es aptinu metāla plāksnīti viņai ap rokas locītavu.

Jūtu pulsu sitamies sev zem pirkstiem.

Viņa joprojām skatās man acīs.

-     Man ļoti žēl, es nočukstu.

Deivijs pienāk klāt, paņem metāla sloksnes vaļējos galus un sagriež tos tik asi un spēcīgi, ka ēnkāje sāpēs iešņācās, un tad ar knaiblēm saspiež abus galus kopā, ieslēdzot metālu viņas ādā, padarot viņu uz mūžu par 0001.

Zem metāla sāk tecēt asinis. 0001 plāksnīte kļūst sarkana.

(to es jau zināju)

Turot savainoto plaukstas locītavu otrā rokā, viņa atkāpjas no mums joprojām skatoties man acis, joprojām nemirkšķinot, klusa kā lāsts.

Neviens no viņiem nepretojas. Viņi tikai sastājas garās rindās un skatās, skatās un skatās. Reizi pa reizei ēnkāji sazinās ar dīvainajiem klikšķiem, bet nav ne Trokšņa, ne cīniņu, ne pretošanās.

Tas padara Deiviju arvien niknāku.

-     Nolādētie lopi, viņš saka, turot metāla plāksnes sagrieztas ilgāk, nekā nepieciešams, lai redzētu, cik ilgi viņi var sāpēs šņākt. Un viņš tur metālu sagrieztu vēl pāris sekunžu pēc tam, kad ēnkāji ir apklusuši.

-    Kā tev tas patika, ko? viņš uzbļauj ēnkājim, kas lēnām iet prom, turot rokā plaukstas locītavu, skatoties uz mums.

Nākamais pēc kārtas ir 0038. Tas ir garš, laikam vīrietis, tievs kā maikste un kļūst ar katru dienu tievāks, jo pat muļķis redzētu, ka ēdiena, ko mēs katru ritu izliekam ārā, nepietiek tūkstoš piecsimt ēnkājiem.

-     Apliec to viņam ap kaklu, Deivijs pavēl.

-     Ko? es izsaucos. Nē!

-     Apliec to ap viņa sasodīto kaklu!

-     Es ne -

Viņš pēkšņi noliecas uz priekšu, iesit man pa galvu ar savu darbarīku un izrauj no rokām metāla plāksnes. Es nokritu uz viena ceļa, saķēris pakausi, un sāpes man neļauj uz bridi pacelt acis.

Un, kad es paskatos augšup, ir jau par vēlu.

Deivijs ir piespiedis ēnkāji nomesties uz ceļiem viņa priekšā, metāla plāksnīti ar numuru 0038 aptinis viņam ap kaklu un ar griežamajām knaiblēm savilcis to ciešāk. Karavīri uz mūra malas smejas, ēnkājis tver pēc gaisa, ar pirkstiem mēģinot noraut metāla plāksni, viņam no kakla līst asinis.

Izbeidz! es saucu, mēģinot piecelties kājās.

Bet Deivijs sacērt kopā knaibles, un ēnkājis nogāžas zālē, smagi sēcot, viņa seja kļūst rozā. Deivijs nekustīgi stāv virs ēnkāja, vērojot, kā viņš smok.

Es pamanu knaibles, ko Deivijs nolicis zālē, aizgrīļojos līdz tām, paķeru instrumentu un metos atpakaļ pie 0038. Deivijs mēģina mani apturēt, bet es atvēzējos ar knaiblēm, un viņš palec malā. Es nometos uz ceļiem pie 0038, mēģinot atvērt metāla plāksni, bet Deivijs to ir tik cieši savilcis un ēnkājis tik izmisīgi cīnās pēc elpas, ka man beigās jāpiespiež viņš pie zemes ar otru roku.

Es atrauju plāksni vaļā. Tā aizlido prom kopā ar asinīm un ādu. Ēnkājis ievelk plaušās gaisu tik skaļi, ka šī skaņa atbalsojas visiem ausīs, un es atliecos atpakaļ, joprojām turot rokās knaibles.

Kamēr es vēroju, kā ēnkājis mēģina vēlreiz ievilkt elpu, nezinot, vai viņam izdosies, kamēr Deivijs pielavās man no muguras, turot rokās otras knaibles, es saprotu, ka dzirdu ļoti daudz klikšķu no ēnkāju pulka, un tas notiek tagad, tieši tagad visu iespējamo brīžu un iemeslu vidū -

Viņi ir izlēmuši uzbrukt tieši tagad.

* * *

Pirmais sitiens viegli skar manu galvu. Viņi ir tievi un viegli, tāpēc sitienam nav nekāda lielā spēka.

Bet viņu ir tūkstoš pieci simti.

Un viņi nāk kā vilnis, tik cieši, it kā kāds būtu pārrāvis ūdens dambi -

Vēl vairāk dūru belzienu, ēnkāji skrāpē man seju un kaklu un mani nogāž zemē, un viņu svars spiež mani pie zemes; viņi ķeras pie manām rokām un kājām, pie drēbēm un matiem, un es skaļi kliedzu, un viens no viņiem ir izņēmis man no rokas griežamās knaibles, pamatīgi atvēzējas un trāpa man pa elkoni, un tās ir neciešamas sāpes Un mana vienīgā doma, mana vienīgā, muļķīgā doma ir Kāpēc viņi uzbrūk man? Es taču mēģināju glābt 0038. (bet viņi zina, viņi zina -) (viņi zina, ka es esmu slepkava -) Deivijs kaut ko kliedz, un es dzirdu norībam pirmos šāvienus no akmens mūra malas. Pār mani joprojām birst sitienu krusa, mani joprojām skrāpē, bet tagad atskan vēl vairāk šāvienu, un ēnkāji sāk izklīst, un es to vairāk dzirdu, nevis redzu, jo sāpes elkonī aptumšojušas man skatienu.

Man virsū uzgāzies kārtējais ēnkājis, tas skrāpē man muguru, kamēr es guļu ar seju zālē, un tad man izdodas apgriezties ar seju uz augšu, un, lai gan šautenes joprojām šauj un citi ēnkāji skrien uz visām pusēm, šis ir piespiedis mani pie zemes un turpina sist un skrāpēt.

Tieši tobrīd es saprotu, ka tā ir 0001, pirmā rindā, pirmā, kam es pieskāros, un tad atskan skaļš blīkšķis, un viņa pagriežas un krīt zālē man blakus. Mirusi.

Deivijs stāv virs manis ar pistoli rokā, no tās joprojām ceļas dūmi. Viņa deguns un lūpa ir pārsisti, viņam ir tikpat daudz skrāpējumu kā man, un viņš ir savādi saliecies uz vienu pusi.

Tomēr smaida. Izglābu tev dzīvību, ne?

Šauteņu blīkšķi turpinās. Enkāji joprojām skraida apkārt, bet viņiem nav kur paslēpties. Viņi krīt un krīt, un krīt.

Es paskatos uz elkoni. Man šķiet, ka man ir lauzta roka.

-    Man šķiet, ka man ir lauzta kāja, Deivijs saka, bet tev tagad jādodas pie mana tēva. Pastāsti viņam, kas notika. Pastāsti, ka es izglābu tev dzīvību.

Deivijs neskatās uz mani, viņš joprojām ir pacēlis pistoli, joprojām šauj, savādi balstoties uz vienas kājas.

-     Deivij…

-     Ej! viņš saka, un no viņa strāvo tāds savāds prieks. Man te jāpabeidz darbs. Viņš atkal izšauj. Nokrīt vēl viens ēnkājis. Viņi guļ visur.

Es speru soli vārtu virzienā. Un vēl vienu.

Un tad es skrienu.

Mana roka sāp pie katra soļa, bet Angarada bubina kumeļ, kad es pienāku klāt, un aposta man seju ar savu maigo purnu. Viņa nometas uz ceļiem, lai es varētu uzkāpt seglos. Pirms doties prom pa ceļu, ķēve pagaida, līdz esmu droši iekārtojies seglos, un tikai tad laižas visātrākajos auļos, kādus jebkad esmu pieredzējis. Ar vienu roku turos viņai pie krēpēm, lauzto roku pievilcis sev klāt, un mēģinu aiz sāpēm neizvemties.

Es paskatos augšup, laiku pa laikam pamanot, ka sievietes vēro mani pa logiem. Es redzu, kā vīrieši mani vēro, skatās uz manu asiņaino un savainoto seju.

Un es prātoju, ko gan viņi domā.

Vai viņi zina, ka esmu viens no viņiem?

Vai viņi domā, ka esmu ienaidnieks?

Ko viņi domā, kas es esmu?

Es aizveru acis, bet gandrīz zaudēju līdzsvaru, tāpēc atkal tās atveru.

Angarada auļo pa ceļu, kas ved uz katedrāli, un ķēves pakavi met dzirksteles uz bruģa, kad ķēve nogriežas uz galveno ieeju. Armija pagalmā maršē. Lielākajai daļai vīru joprojām nav Trokšņa, bet viņu soļu būkšķēšana ir pietiekami skaļa, lai satricinātu gaisu.

Es saviebjos un palūkojos, kurp mēs dodamies, un tur, pie katedrāles durvīm -

Un mans Troksnis tā uzvirmo, ka Angarada strauji apstājas, paslīdot uz bruģa, viņa ir putās no straujā skrējiena. Es tik tikko to pamanu Mana sirds ir apstājusies Es vairs neelpoju -

Jo tur viņa ir.

Tieši manu acu priekšā kāpj augšup pa katedrāles kāpnēm -

Tur viņa ir.

Un mana sirds atkal sāk sisties, un mans Troksnis ir gatavs izkliegt viņas vārdu, un sāpes pazūd Jo viņa ir dzīva Viņa ir dzīva Bet tad es redzu -

Es redzu, kā viņa kāpj augšup pa kāpnēm Pie mēra Prentisa -

Viņa rokās -

Un viņš viņu apskauj -

Un viņa ļauj -

Un viss, ko es spēju domāt, Viss, ko es spēju pateikt, Ir -

Viola?

3 DAĻA KARŠ IR BEIDZIES

..

12. nodaļa nodevĪba

(VIOLA)

TUR STĀV MĒRS PRENTISS.

Šīs pilsētas un planētas valdnieks. Rokas izpletis.

It kā tā būtu cena, kas man jāmaksā.

Vai es esmu gatava to darīt?

Tas taču ir tikai viens apskāviens, es domāju.

(vai ne?)

Viens apskāviens, lai satiktu Todu. Es speru soli uz priekšu (tikai viens apskāviens)

-   un viņš apskauj mani.

Es mēģinu nesastingt no šī pieskāriena.

-   Es nekad neesmu tev to teicis, viņš man ausī saka. Bet mēs atradām tavu kuģi purvā pa ceļam uz šejieni. Mēs atradām tavus vecākus.

Es noelšos un mēģinu apturēt asaru straumi.

-   Mēs viņus pienācīgi apglabājām. Man ļoti žēl, Viola. Es zinu, cik vientuļa tu noteikti jūties, un nekas mani nepadarītu laimīgāku, ja kādu dienu tu varētu saukt mani par savu -

Un te pāri visai pilsētas RĒKOŅAI atskan kāda balss -

Viens Troksnis paceļas augstāk par pārējiem, gluži kā izšauta bulta -

Bulta, kas izšauta uz mani, -

Viola! tas kliedz, izsitot mēram vārdus no mutes, -

Es atkāpjos no viņa, un mēra rokas noslīd gar sāniem -

Es pagriežos -

Un tur, pēcpusdienas saulē, laukumā, zirga mugurā ne vairāk kā desmit metru attālumā -

Tur viņš ir.

Tas ir viņš.

Tas ir viņš.

-  TOD! es saucu un skrienu.

Viņš stāv, nokāpis no zirga, savādi turot roku, un es dzirdu viņa Troksnī Viola!, bet dzirdu arī sāpes savainotajā rokā un apmulsumu, kas izvijas visam cauri, taču mans prāts ir pārāk satraukts un mana sirds sitas pārāk skaļi, lai es kaut ko sadzirdētu.

-  TOD! es atkal saucu un tagad jau esmu pie viņa, un viņa Troksnis paveras vēl plašāk un ietin mani kā segā, un es apskauju viņu, apskauju tik cieši, it kā nekad vairs negribētu laist vaļā, un viņš sāpēs iekliedzas, bet ar otru roku apskauj mani, apskauj mani, apskauj mani -

-   Es domāju, ka tu esi mirusi. Viņš smagi elpo man uz kakla. Es domāju, ka tu esi mirusi.

-  Tod! es iesaucos un tik ļoti raudu, ka vienīgais, ko spēju izrunāt, ir viņa vārds. Tod.

Viņš atkal ievaidas, un sāpes viņa Troksnī uzliesmo tik spēcīgi, ka apžilbina mani. Tava roka, es saku, atraujoties no viņa.

-   Lauzta, viņš noelšas. To izdarīja -

-   Tod? mērs saka, stāvot mums aiz muguras, cieši viņu vērojot. Tu esi ļoti agri atgriezies.

-   Mana roka, Tods saka. Ēnkāji -

-   Ēnkāji? es pārjautāju.

-  Izskatās slikti, Tod, mērs saka, runājot mums pāri. Tevi nekavējoties jāārstē.

-  Viņš var nākt pie Koila kundzes.

-   Viola, mērs saka, un es dzirdu Todu domājam Vlo(āP, prātojot, kā gan mērs drīkst mani šādi uzrunāt. Jūsu dziednīca ir pārāk tālu, lai Tods ar šādu ievainojumu varētu līdz tai aiziet.

-  Es došos tev līdzi, atsaucos. Esmu dziednieces mācekle!

-   Kas? Tods pārjautā. Viņa Troksnī sāpes gaudo kā sirēna, bet puiša skatiens šaudās starp mani un mēru. Kas te notiek? Kā tu zini…

-   Es tev visu paskaidrošu, mērs saka, saņemot Todu aiz veselās rokas, tikai pēc tam, kad būsi izārstēts. Viņš pagriežas pret mani. Ielūgums uz rītdienas vakariņām joprojām ir spēkā. Bet tagad tev jādodas uz bērēm.

-   Bērēm? Tods pārjautā. Kas ir miris?

-   Rīt, mērs man stingri saka, velkot Todu prom.

-   Pagaidiet! es saucu.

-  Viola! Tods kliedz un mēģina izrauties no mēra tvēriena, bet šī kustība sašūpo viņa lauzto roku, un viņš nokrīt uz viena ceļa. Sāpes viņa Troksnī ir tik asas, tik skaļas un skaidras, ka pat karavīri apstājas, tās dzirdot. Es metos viņam klāt, lai palīdzētu, bet mērs izstiepj roku, apturot mani.

-   Ej, viņš saka, un viņa balss nepieļauj nekādus iebildumus. Es palīdzēšu Todam. Ej uz bērēm un apraudi savu draudzeni. Tu satiksi Todu rītvakar, viņš būs sveiks un vesels.

Viola? Toda Troksnis atkal jautā, un tajā dzirdams, kā viņš apspiež sāpju asaras, un man šķiet, ka viņš vispār nespēj parunāt.

-  Rīt, Tod, es skaļi solu, mēģinot izlauzties cauri viņa Troksnim. Tiksimies rīt.

Viola! viņš atkal sauc, bet mērs jau ved viņu prom.

-   Jūs apsolījāt! es saucu viņiem pakaļ. Atcerieties, ka jūs apsolījāt!

Mērs man uzsmaida. Atceries, ka tu arī apsolīji.

Vai tiešām? es nodomāju.

Un es vēroju, kā viņi pazūd tik ātri, it kā nekas vispār nebūtu noticis.

Bet Tods -

Tods ir dzīvs.

Es nometos uz zemes un ar katru miesas šūniņu izbaudu, ka tā ir taisnība.

* * *

-   Un smagām sirdīm mēs atdodam tevi zemei.

-   Ņem, Koila kundze satver manu roku, kad priesteriene ir beigusi runāt, un ieber tajā riekšavu zemes. Mēs to metam uz zārka.

Es skatos uz zemi savā rokā. Kāpēc?

-  Lai mēs visi būtu piedalījušies viņas atdošanā zemes klēpī. Viņa nostāda mani rindā sev blakus aiz dziedniecēm, kas jau sanākušas no visām pusēm. Mēs pa vienai ejam garām bedrei, sviežot sauju sausās zemes uz koka kastes, kurā guļ Medija. Visi cenšas nostāties tik tālu no manis, cik vien iespējams.

Neviens, izņemot Koila kundzi, ar mani pat nerunā.

Viņi vaino mani.

Es arī vainoju sevi.

Bērēs ir ne vairāk kā piecdesmit sieviešu dziednieces, mācekles un pacientes. Mums apkārt sastājušies karavīri, daudz vairāk karavīru, nekā būtu vajadzīgs bērēs. Vīrieši, ieskaitot Medijas tēvu, ir nostādīti pretējā kapa pusē. Medijas tēva raudošais Troksnis ir skumjākais, ko man jebkad dzīvē nācies dzirdēt.

Un šajā brīdī es sajutos vēl vainīgāka, jo spēju domāt tikai par Todu.

Tagad, kad atrodos šeit, es daudz labāk izprotu viņa apjukušo Troksni. Es saprotu, kā tas izskatījās, kad viņš ieraudzīja mani mēra apskāvienos, cik draudzīgi mēs noteikti no malas šķitām.

Lai gan tam visam ir izskaidrojums, es tomēr jūtos nokaunējusies.

Un tad viņš jau bija prom.

Uzsviežu sauju zemes uz Medijas zārka, un Koila kundze saņem mani aiz rokas. Mums jāparunā.

-  Viņš grib strādāt kopā ar mani? Koila kundze pārjautā, kad mēs dzeram tēju manā mazajā guļamistabā.

-  Viņš saka, ka jūs apbrīnojot.

Viņa sarauc uzacis. Vai tiešām?

-  Zinu, es saku, tas izklausās absurdi, bet varbūt, ja jūs uzklausītu viņu, -

-  Ak, man šķiet, ka esmu dzirdējusi pietiekami daudz prezidenta runu, lai pietiktu ilgam laikam.

Es atlaižos savā gultā. Bet viņš taču būtu varējis nu, es nezinu teiksim, piespiest mani izstāstīt par kuģiem. Bet viņš man neliek neko darīt. Es novēršu skatienu. Viņš pat ļaus man rītvakar tikties ar draugu.

-  Ar tavu Todu?

Es pamāju. Dziednieces sejas izteiksme ir stinga kā akmens.

-   Un tālab tu jūties viņam pateicīga, vai ne?

-   Nē, es noliedzu, paberzējot seju ar rokām. Es redzēju, ko Prentisa armija izdarīja, nākot šurp. Es to redzēju savām acīm.

Iestājas ilgs klusums.

-   Bet? Koila kundze beidzot saka.

Es neskatos uz viņu. Bet viņš pakārs vīru, kas nošāva Mediju. Rītdien viņam tiks izpildīts nāvessods.

Dziedniece nicīgi nošņācās. Ko gan tādam cilvēkam nozīmē vēl viena slepkavība? Kāpēc neatņemt vēl vienu dzīvību? Protams, viņš domā, ka šādi atrisinās visas problēmas.

-   Izskatījās, ka viņš no sirds nožēlo.

Koila kundze uzmet man iesāņus skatienu. Droši vien. Esmu pārliecināta, ka tieši tā tev likās. Sieviete ierunājas klusāk. Viņš ir Melu prezidents, meitiņ. Viņš melo tik labi, ka tev tā šķiet taisnība. Velns taču ir melu meistars! Vai mamma tev to nemācīja?

-   Viņš neuzskata, ka būtu velns, es iebilstu, tikai karavīrs, kas uzvarējis karā.

Koila kundze mani uzmanīgi nopēta. Samierināšanās, viņa saka. Tā mēs to saucam. Samierināšanās ir slidens ceļš.

-   Kāpēc?

-  Jo tā ir vēlme sadarboties ar ienaidnieku. Tas nozīmē, ka tu drīzāk pievienosies viņam nekā cīnīsies pret viņu, un tā ir visvieglāk palikt sakautam.

-   Es nemaz to nevēlos! izsaucos. Es tikai gribu, lai viss beigtos! Es gribu, lai šīs kļūtu par mājām visiem tiem cilvēkiem, kas lido šurp, par tādām mājām, pēc kādām viņi ilgojas! Es gribu, lai te valdītu miers un laime. Mana balss aizsmok. Es nevēlos, lai vēl kādam būtu jāmirst.

Viņa noliek uz galda tējas tasīti, uzliek abas rokas uz ceļiem un stingri ieskatās man acīs. Vai tu tiešām to gribi? viņa jautā. Vai arī tu esi apņēmusies darīt visu sava zēna dēļ?

Es uz mirkli iedomājos, vai viņa spēj lasīt manas domas.

(jo jā, es gribu satikt Todu -)

(es gribu paskaidrot viņam -)

-Jā, skaidrs, ka tu neesi uzticīga mums, Koila kundze beidzot saka. Pēc tava nelielā izgājiena ar Mediju daudzi sākuši domāt, ka tu drīzāk esi drauds, nevis vērtība.

Vērtība, es nodomāju.

Koila kundze izdveš garu, smagu nopūtu. Lai tu zinātu, viņa saka, es nevainoju tevi Medijas nāvē. Viņa bija pietiekami pieaugusi, lai pieņemtu pati savus lēmumus, un, ja viņa izvēlējās tev palīdzēt, nu tad… Dziedniece paberzē ar pirkstiem pieri. Es tevī redzu daudz ko no sevis, Viola. Pat tad, ja vēlētos to neredzēt. Viņa pieceļas, lai dotos prom. Lūdzu, saproti, es tevi nevainoju. Lai kas arī notiktu.

-   Ko jūs ar to domājat: lai kas arī notiktu?

Bet viņa vairs neko nesaka.

Vakarā notiek kaut kādas svinības, sauktas par "vāķēšanu", kuru laikā visas dziednīcas sievietes dzer daudz alus un dzied dziesmas, kas Medijai patika, un stāsta atgadījumus par viņu. Visi raud, es arī, un tās nav laimes asaras, bet arī ne tik skumjas, kā varētu domāt.

Es rīt atkal satikšu Todu.

Un tas ir lielākais, ko es šobrīd spēju sajust.

Klīstu pa dziednīcu, klausos, kā dziednieces, mācekles un pacientes sarunājas savā starpā. Ar mani neviens nerunā. Es redzu, ka Korinna viena pati sēž krēslā pie loga un izskatās īpaši nikna. Korinna kopš Medijas nāves ir atteikusies runāt, pat neteica atvadu vārdus pie kapa. Bija jāsēž viņai pavisam tuvu, lai redzētu, cik daudz asaru tērcīšu plūst pār viņas vaigiem.

Laikam jau uz mani iedarbojas alus, bet Korinna izskatās tik bēdīga, ka es aizeju pie viņas un apsēžos blakus.

-   Man ļoti žēl, es iesāku, bet viņa pieceļas, pirms es paspēju ko vairāk pateikt, un aizsoļo prom, atstājot mani vienu.

Koila kundze pienāk pie manis, turot rokās divas glāzes alus. Vienu viņa pasniedz man. Mēs abas noskatāmies, kā Korinna pamet istabu. Neņem viņu galvā, Koila kundze saka, apsēžoties man blakus.

-   Viņa vienmēr ir mani ienīduši.

-   Nav vis. Viņai tikai ir bijusi smaga dzīve.

-  Cik smaga?

-  To lai Korinna pastāsta pati. Dzer.

Es paņemu dzērienu. Tas ir salds un garšo pēc graudiem, un burbuļi asi sitas pret aukslējām, bet tas nav nepatīkami. Pāris minūšu mēs sēžam un dzeram.

-  Vai tu kādreiz esi redzējusi okeānu, Viola? Koila kundze jautā.

Es noklepojos, aizrijusies ar alu. Okeānu?

-  Jaunajā pasaulē ir arī okeāni, viņa saka, milzīgi.

-   Es piedzimu kosmosa kuģī, atklāju, taču redzēju okeānus no kosmosa izlūklidojuma laikā.

-  Tad jau tu nekad neesi stāvējusi pludmalē, kur krastā triecas viļņi un ūdens plešas līdz pat horizontam, un to vairs nevar saskatīt. Tas ir kustīgs un zils, un dzīvs, un daudz lielāks nekā tā melnās dzīles, jo okeāns apslēpj visu, kas tajā mīt. Viņa aizrautīgi papurina galvu. Ja tu jebkad gribi pārliecināties, cik maza esi Dieva lielajā plānā, pastāvi okeāna malā.

-   Es esmu bijusi tikai pie upes.

Viņa uzmet lūpu, nopētot mani no galvas līdz kājām. Tu taču zini, ka upe plūst uz okeānu. Tas patiesībā nemaz nav tik tālu. Lielākais, divas dienas zirga mugurā. Rīta brauciens ar automašīnu, lai gan ceļš nemaz nav tik labs.

-  Ceļš?

-   Ne pārāk labā stāvoklī.

-   Un vai tur tālāk ir vēl kaut kas?

-  Tur kādreiz bija manas mājas, Koila kundze saka, sagrozoties krēslā. Kad mēs te nolaidāmies pirms divdesmit trim gadiem. Tam bija jābūt zvejnieku ciematam ar laivām un visu pārējo. Simts gadu laikā tas būtu varējis pat izaugt par ostu.

-   Un kas notika?

-   Tas pats, kas ar visu šo planētu. Pirmajos pāris gados mūsu dižie plāni sabruka jauno grūtību priekšā. Dibināt jaunu civilizāciju bija grūtāk, nekā bijām domājuši. Pirms celties kājās, ir ļoti ilgi jārāpo. Sieviete iedzer malku alus. Un šad tad atkal jāatgriežas pie rāpošanas. Viņa pie sevis pasmaida. Bet tas jau laikam ir uz labu. Izrādās, Jaunās pasaules okeāni nav piemēroti zvejai.

-   Kāpēc ne?

-  Jo zivis ir tikpat lielas kā laivas un tās piepeld tev blakus, skatās acīs un stāsta, ar kādu prieku tevi notiesās. Dziedniece iesmejas. Un tad viņas tevi apēd.

Es arī nedaudz pasmejos. Un atceros visu, kas noticis.

Koila kundze atkal ieskatās man acīs. Tomēr okeāns ir skaists. Tas nelīdzinās nekam citam, ko tu jebkad esi redzējusi.

-  Jums tā pietrūkst. Es izdzeru pēdējo malku alus.

-  Ja būsi vienreiz redzējusi okeānu, tev tā allaž pietrūks, viņa saka, paņemot manu glāzi. Atnesīšu tev vēl vienu.

Šonakt es sapņoju.

Es sapņoju par okeānu un zivīm, kas grib mani apēst. Es sapņoju par armiju, kas peld man blakus, un par Koila kundzi, kas vada karavīrus. Es sapņoju par Mediju, kas saņem manu roku un izvelk mani ārā no ūdens.

Es sapņoju par pērkonu, kas sper BUM un gandrīz pārplēš debesis uz pusēm.

Medija smaida, kad es no trokšņa salecos. Es viņu satikšu, saku draudzenei.

Viņa paskatās pār plecu un iesaucas: Tepat viņš ir!

Es pagriežos un skatos.

Es pamostos, bet saule spīd citādi. Pieslienos sēdus, galva šķiet kā spainis, un man jāaizver acis, lai pasaule beigtu griezties.

-   Vai tāda ir sajūta, kad tev ir paģiras? es skaļi jautāju.

-Tas bija bezalkoholiskais alus, Korinna atbild.

Strauji atveru acis, un tā ir liela kļūda, jo man visapkārt izplūst melni plankumi. Ko tu te dari?

-   Gaidu, kad tu pamodīsies, lai prezidenta vīri varētu tevi savākt.

-   Ko? es izsaucos, kad viņa pieceļas kājās. Kas te notiek?

-  Viņa tevi sazāļoja. Iebēra alū džefersu un svītraino sakni, lai nomaskētu garšu. Viņa atstāja tev šo. Korinna pasniedz man mazu papīra lapiņu. Pēc izlasīšanas tev tā jāiznīcina.

Es paņemu zīmīti. Tā ir no Koila kundzes.

Piedod, meitiņ, tur rakstīts, bet prezidents kļūdās. Karš nav beidzies. Turies pareizajā pusē, turpini vākt informāciju, turpini maldināt viņu. Ar tevi sazināsies.

-  Viņi uzspridzināja veikalu un sajukumā nozuda, Korinna paskaidro.

-  Ko viņi izdarīja? Mana balss kļūst skaļāka. Korinna, kas te notiek?

Bet viņa pat nepaskatās uz mani. Es teicu, ka viņas pamet savu svētāko pienākumu, ka nekas nav svarīgāks par dzīvību glābšanu.

-   Kas vēl te ir palikušas?

-   Tikai mēs ar tevi, viņa attrauc. Un pie durvīm gaida karavīri, lai aizvestu tevi pie prezidenta. Korinna skatās uz savām kurpēm, un es uz mirkli sajūtu viņas dusmas un mutuļojošo naidu. Domājams, ka mani nopratinās kāds, kas nebūs tik pievilcīgs.

-   Korinna…

-   Tagad tev mani jāsauc par Vaijata kundzi, viņa saka, pagriežoties uz durvīm. Tas ir, ja nu mēs vispār izdzīvosim un vēl kaut kad tiksimies.

-   Viņas ir prom? es jautāju, joprojām nespējot noticēt.

Korinna tikai nikni pablenž uz mani, gaidot, kad piecelšos

no gultas.

Viņas ir prom.

Viņa pameta mani šeit vienu ar Korinnu.

Viņa pameta mani šeit.

Lai aizietu un sāktu karu.

13. nodaļa ŠĶEMBAS

[TODS]

DAĻIŅU BENZĪNS, SER, kas sajaukts ar māla pulveri, lai pagatavotu viendabīgu masu, -

-   Es zinu, kā mājas apstākļos tiek pagatavota bumba, kaprāli Pārķer, mērs saka, no segliem nopētot radīto haosu. Es tikai nesaprotu, kā grupiņa neapbruņotu sieviešu varēja to visu izplānot jūsu vadīto karavīru acu priekšā.

Mēs redzam, kā kaprālis Pārķers norij siekalas, redzam, kā nokustas ādamābols viņam rīklē. Viņš nav viens no Vecās Prentistaunas vīriem, tā ka armija viņu laikam savākusi pa ceļam. Ej tur, kur ir vara, Ivans teica. Bet kas notiek tad, kad vara pieprasa atbildes, kuru tev nav? Iespējams, tās nav tikai sievietes, Pārķers saka. Ļaudis melš par kaut ko, vārdā -

-   Paskaties uz šito, āmurgalva, Deivijs sauc. Viņš ir piejājis ar Nāvnesi/Akornu pie koka stumbra vietā, kur stāvam netālu no uzspridzinātā veikala.

Es uzmundrinu Angaradu, paskubinot viņu ar pavadu, ko turu veselajā rokā. Viņa uzmanīgi pārkāpj pāri koka, apmetuma, stikla un ēdiena atliekām, kas izkaisītas visapkārt, it kā veikals beidzot būtu palaidis ilgi aizturētu šķaudienu. Mēs pieejam pie Deivija, un viņš norāda uz kaudzi gaišu šķembu, kas iedūrušās koka stumbrā.

-   Sprādziens bija tik vērienīgs, ka sitās ietriecās tieši kokā, viņš klāsta. Nu tādas kuces…

-   Tas notika vēlu naktī, es saku, iekārtojot roku ērtāk saitē. Viņas nevienu nesavainoja.

-   Kuces, Deivids atkārto, pašūpojot galvu.

-   Iesniegsiet man savu zāļu devu, kaprāl, mēs dzirdam mēru sakām pietiekami skaļi, lai arī kaprāļa vīri dzirdētu šo sodu. Tas jāizdara jums visiem. Privātums ir privilēģija, ko saņem tikai tie, kas ir to pelnījuši.

Mērs ignorē kaprāļa Pārķēra murmināšanu "Jā, ser" un pagriežas, lai pārmītu pāris vārdu ar O'Hāras kungu un Morgana kungu, kas pēc tam aizjāj dažādos virzienos. Tad mērs saviebtu seju pienāk pie mums. Viņš neko nesaka. Morfets nikni glūn uz mūsu zirgiem. PAkļAUties, saka viņa Troksnis. P^kļauties, pAktavities. Nāvnesis un Angarada noliec galvu un atkāpjas.

Visi zirgi ir mazliet ķerti.

-    Gribi, lai es viņas nomedīju, tēt? Deivijs piedāvā. Tās kuces, kas šito izdarīja?

-   Nelamājies, mērs aizrāda. Jums šodien jādara savs darbs.

Deivijs uzmet man iesāņus skatienu un izstiepj savu kreiso kāju, kas ir līdz pusei ieģipsēta. Tēt? viņš ierunājas. Ja nu tu neesi pamanījis, es tik tikko spēju paiet, un sitam stulbenim roka ir ieģipsēta, un -

Viņš pat nepaspēj pabeigt teikumu, kad atskan tā savādā šņākoņa, kas lido no mēra ātrāk nekā doma gluži kā lode, kas sastāv no Trokšņa. Deivijs saraujas seglos, paraujot

pavadas tik strauji, ka Nāvnesis paceļas pakaļkājās, gandrīz nometot jātnieku zemē. Deivijs atgūstas, bet viņš smagi elpo, un viņa acis ir aizmiglotas. Kas, pie velna, tas ir?

Vai tev izskatās, ka šodien būtu īstais laiks paņemt brīvdienu? mērs prasa, norādot uz veikala atlūzām, kas izmētātas visapkārt, uz māju, kas vēl vietām dūmo. Tā ir uzspridzināta.

(Es to mēģinu noslēpt savā Troksnī, daru visu, ko varu, lai to notušētu, -)

(bet tā ir turpat, paslēpta, mutuļojoša zem virskārtas -) (doma par tiltu, kas toreiz uzsprāga, -) Es atskatos, lai redzētu mēru raugāmies manī tik cieši, ka izgrūžu, pirms paspēju apdomāties: Tā nebija viņa. Esmu drošs, ka nebija.

Viņš joprojām skatās uz mani. Es ne brīdi nedomāju, ka tā varētu būt viņa, Tod.

Rokas ieģipsēšana daudz laika neaizņēma. Mērs mani aizstiepa pāri laukumam uz klīniku, kur vīrieši baltos virsvalkos ielika roku ģipsī un divreiz injicēja zāles, kas veicinās kaulu saaugšanu. Procedūra sāpēja vairāk nekā lūzums, bet mērs tikmēr jau bija prom. Viņš apsolīja, ka es rītvakar redzēšu Violu (šovakar, šovakar), un nekavējoties pazuda, atstājot mani ar miljons jautājumiem par to, kā tas nākas, ka viņš bija apskāvis Violu un tik draudzīgi sauca viņu vārdā un kāpēc viņa strādā par dakteri vai ko tamlīdzīgu, un kāpēc viņai bija jāiet uz kaut kādām bērēm, un -

(un kā mana sirds gandrīz izsprāga no krūtīm, kad es viņu ieraudzīju, -)

(un kā man sāpēja, kad viņa devās prom, -) Un tad Viola devās prom, lai dzīvotu savu dzīvi, kuru jau bija iekārtojusi bez manis, un tad biju palicis tikai es

un mana roka, un es devos atpakaļ uz katedrāli, pretsāpju līdzekļu galīgi apdullināts. Es tik tikko paspēju nogāzties uz sava matrača, kad jau biju aizmidzis.

Es nepamodos, kad ienāca mērs Ledžers ar savu pelēko Troksni; viņš sūdzējās par vienmuļo sētnieka darbu. Nepamodos, kad atnesa vakariņas un mans istabas biedrs apēda abas porcijas. Es nepamodos, kad durvis aiz mums uz nakti tika aizslēgtas ar parasto krakš-tankš.

Bet es pamodos, kad BUM! sašūpoja visu pilsētu.

Un, kad es tumsā pielēcu sēdus, sajūtot pretsāpju līdzekļu izraisīto nelabumu, pat nezinot, kas tas bijis par blīkšķi vai no kurienes tas nācis, vai ko tas nozīmējis, pat tad es sapratu, ka viss ir mainījies, ka pasaulē atkal viss apgriezies kājām gaisā.

Protams, kad mēs rīta gaismā iznācām ārā, lai satiktos ar mēru un viņa vīriem, devāmies tieši uz sprādziena vietu ievainoti vai ne. Es paskatos uz mēru, kas sēž Morfeta mugurā. Rīta saule apspīd sagrauto veikalu viņam aiz muguras, un mēra ēna plešas pāri visam.

-   Vai ir spēkā tas, ka es šovakar viņu redzēšu? jautāju.

Viņš ļoti ilgi skatās uz mani.

-   Prezidenta kungs? uzsauc kaprālis Pārķers, kad viņa vīri noņem lielu koka gabalu, kas ir ietriecies tuvumā augošajā kokā.

Uz stumbra kaut kas ir uzzīmēts.

Pat nemākot -

Nu pat nebūdams literāri apdāvināts, es zinu, kas tas ir.

Viens pats burts, kas uzvilkts uz koka stumbra ar zilu krāsu.

A. Tikai burts A.

-   Es nespēju noticēt, ka viņš liek mums iet atpakaļ uz to nolādēto vietu tikai vienu dienu pēc tam, kad esam atvairījuši uzbrukumu, Deivijs ņurd, kad jājam pa ceļu uz klosteri.

Godīgi sakot, arī es tam nespēju noticēt. Deivijs tik tikko spēj paklibot, un, lai gan man rokā iešpricēja tās kaulus audzējošās zāles, tik un tā paies pāris dienu, līdz es būšu pilnīgi vesels. Es jau varu roku mazliet saliekt, bet esmu pavisam pārliecināts, ka nespētu cīnīties pret ēnkāju armiju.

-    Vai tu viņam pateici, ka es izglābu tev dzīvību? Deivijs jautā, izskatoties vienlaikus dusmīgs un nokaunējies.

-   Vai tad tu pats nepateici? es brīnos.

Deivijs sakniebj lūpas, un viņa smieklīgās ūsas vēl vairāk saplok. Viņš netic, kad es viņam ko tādu stāstu.

Es nopūšos. Es pateicu. Turklāt viņš tāpat visu redzēja manā Troksnī.

Mēs klusējot jājam tālāk, pirms Deivijs jautā: Vai viņš kaut ko teica?

Es vilcinos. Viņš teica Malacis.

-   Un viss?

-   Viņš teica, ka man paveicies.

Deivijs iekož lūpā. Un viss? -Jā.

-   Skaidrs. Viņš vairs neko nepiebilst, tikai paskubina Nāvnesi rikšot mazliet ātrāk.

Lai gan tā ir vienīgā ēka, kas nakts laikā uzsperta gaisā, visa pilsēta izskatās citādi, kad jājam tai cauri. Karavīri patrulē lielākās grupās, un šo vienību ir vairāk, viņi maršē šurpu turpu pa ceļiem un sānielām tik ātri, ka izskatās viņi skrien. Tagad arī uz vairākiem jumtiem atrodas karavīri, viņi tur rokās ieročus un vēro, vēro, vēro.

Tie vīrieši, kas iznākuši ielās, soļo tik ātri, cik vien spēj, pārvietojoties no vietas uz vietu, mēģinot nemaisīties pa kājām, nepaceļot skatienu.

Šorīt es neesmu redzējis nevienu sievieti. Nevienu vienīgu.

(arī viņu ne)

(ko viņa darīja kopā ar mēru?)

(vai viņa tam melo?)

(vai mērs viņai tic?)

(vai viņai ar to bija kāds sakars?)

-   Kam bija sakars ar ko? Deivijs jautā.

-   Aizveries.

-    Piespied mani, viņš atcērt, bet tas neskan patiesi.

Mēs jājam garām grupiņai karavīru, kas ved sev līdzi

pamatīgi piekautu vīrieti ar sasietām rokām. Es piespiežu lauzto elkoni tuvāk pie krūtīm, un mēs jājam tālāk. Kad esam garām kalnam ar metāla torni un nogriežamies pēdējā līkumā uz klosteri, saule jau ir augstu. 1

Nav jēgas to atlikt.

-   Kas notika, kad es aizgāju? es prasu.

-    Mēs viņus uzvarējām, Deivijs attrauc, nedaudz saviebjoties, sajutis sāpes lauztajā kājā, sāpes, ko es redzu arī viņa Troksnī. Kārtīgi sadevām tiem salašņām.

Kaut kas iekrīt Angaradas krēpēs. Es to notraucu, bet man uz rokas uzkrīt vēl kaut kas. Palūkojos augšup.

-   Kas tad tas? Deivijs jautā.

Snieg.

Esmu redzējis sniegu tikai vienreiz dzīvē, un toreiz biju pārāk mazs, lai saprastu, ka diez vai ko tādu atkal redzēšu.

Baltās sniegpārslas krīt cauri koku lapotnei un uz ceļa, ieķeras mūsu drēbēs un matos. Tās krīt pavisam klusi, un

šķiet savādi, ka tās ari visu apkārtni padara klusāku, it kā gribētu atklāt tev noslēpumu briesmīgu noslēpumu.

Bet saule spīd spoži.

Un tas nav sniegs.

-    Pelni, Deivijs nospļaudās, kad viena no pārslām trāpa viņam mutē. Viņi dedzina kritušos.

Viņi dedzina kritušos. Uz akmens sienām joprojām stāv vīri ar šautenēm, un viņi ir pavēlējuši izdzīvojušajiem ēnkājiem sakraut lielā kaudzē mirušo ķermeņus. Degošā kaudze ir milzīga, tā ir augstāka par pašu garāko ēnkāji, un tajā tiek sviesti arvien jauni mirušie. Ēnkāji strādā noliektām galvām un klusēdami.

Es vēroju, kā kaudzē tiek iemests kārtējais līķis. Tas nokrīt šķībi un noripo no kaudzes, cauri liesmām veļas pāri citiem līķiem, līdz iekrīt dubļos pie sārta un paliek guļam, akli blenžot debesīs. Mironim krūtīs ir milzīgs caurums, ap kuru sažuvušas asinis.

(mirušais ēnkājis, ar aklām acīm skatoties debesīs apmetnē pie upes, -)

(ēnkājis ar nazi krūtīs -)

Es smagi nopūšos un novēršos.

Ja neskaita savādos klikšķus, dzīvajiem ēnkājiem joprojām nav Trokšņa. Nedzird ne apraudāšanu, ne naidu, ne dusmas par to, ka viņiem te viss jāsakopj.

It kā kāds būtu izgriezis viņiem mēli.

Ivans mūs gaida, iekāris šauteni elkonī. Viņš šorīt ir klusāks, un viņa seja nemaz neizskatās laimīga.

-Jums jāturpina numurēšana, vīrs saka, pasperot uz mūsu pusi somu ar numuru plāksnītēm un darbarīkiem. Lai gan tagad jums būs mazāk darba.

-    Cik daudzus mēs novācām? Deivijs smīnot vaicā.

Ivans aizkaitināts parausta plecus. Aptuveni trīssimt piecdesmit.

Es jūtu, kā vēderā viss sagriežas, bet Deivijs pasmaida vēl platāk. Baigā kaudze, vai ne?

-   Es došu tev šo, Ivans saka, pasniedzot man šauteni.

-   Tu viņu apbruņo? Deivijs izsaucas, un viņa Troksnis uzmutuļo.

-   Pēc prezidenta pavēles, Ivans atcērt. Viņš joprojām tur rokā man paredzēto šauteni. Kad iesi prom, tev tā jāatdod sargam. Tā ir vajadzīga pašaizsardzībai, kamēr esi šeit. Viņš paskatās uz mani un sarauc pieri. Prezidents lika tev pateikt, ka viņš ir pārliecināts: tu rīkosies pareizi.

Es tikai blenžu uz šauteni.

-   Es tam ne sūda neticu, Deivijs klusi saka un nošūpo galvu.

Es protu rīkoties ar šauteni. Bens un Kiliāns man iemācīja, kā pareizi šaut, lai netrāpītu pats sev, kā droši medīt un kā likt ieroci lietā tikai tad, ja tas ir nepieciešams.

Kā rīkoties pareizi.

Es paskatos apkārt. Vairums ēnkāju ir tālākajos laukos tik tālu no ieejas, cik vien iespējams. Atlikušie velk sadauzītos, sašautos ķermeņus uz ugunskuru, kas deg tieši blakus laukā.

Bet tie, kas var mani saskatīt, vēro mani.

Viņi vēro, kā es raugos uz šauteni.

Un ēnkāji nedomā neko tādu, ko es varētu sadzirdēt.

Tad kā lai es zinu, kas tiem padomā?

Es paņemu šauteni.

Es neko nedomāju. Netaisos to izmantot. Es to tikai paņemu.

Ivans pagriežas un dodas uz vārtiem, un, kad viņš soļo prom, es to sadzirdu.

Klusu bzzz. Tik tikko saklausāmu, tomēr dūkoņa te ir. Un tā pieņemas spēkā.

Nav nekāds brīnums, ka viņš izskatās sapīcis.

Mērs ir atņēmis zāles arī viņam.

Mēs pavadām atlikušo rītu, nesot ēnkājiem pārtiku, piepildot ēdienu bļodas un berot kaļķi bedrē, es ar vienu roku, Deivijs ar vienu kāju, tomēr tas aizņem vēl vairāk laika, nekā vajadzētu, jo, lai arī cik bravūrīgs Deivijs būtu, man nešķiet, ka viņš gribētu uzreiz ķerties pie ēnkāju numurēšanas. Var jau būt, ka mums abiem tagad ir ieroči, bet pieskarties ienaidniekam, kas ir gandrīz tevi nogalinājis, nu, tur vajag saņemt drosmi.

Rīts pārtop pēcpusdienā. Pirmoreiz tā vietā, lai viens pats apēstu mūsu abu pusdienas, Deivijs pamet arī man vienu sviestmaizi, trāpot ar to tieši krūtīs.

Tā nu mēs ēdam un vērojam ēnkājus, kuri vēro mūs, skatāmies uz milzīgo līķu sārtu, uz atlikušajiem tūkstoš simt piecdesmit ēnkājiem, kas izdzīvojuši uzbrukumā, kurā viss nogāja tik greizi. Viņi ir sapulcējušies lauku otrā galā tuvāk pie klostera sienām tik tālu no mums un degošā līķu sārta, cik vien iespējams.

-    Viņus būtu jāapbedī purvā, es saku, ēdot sviestmaizi, ko turu vienā nogurušā rokā. Ēnkāju ķermeņi ir tā iekārtoti. Tie jāiegulda purva ūdenī un tad -

-    Ugunskurs šiem arī būs gana labs, Deivijs atcērt, atspiežoties pret somu ar darbarīkiem.

-Jā, bet…

-   Nekādu bet, āmurpiere! Viņš sarauc pieri. Un kāpēc tu vispār sēro par tiem lopiem? Viss tavs izslavētais labestīgums neatturēja šos mēģināt noraut tev roku, vai ne?

Viņam ir taisnība, bet es neko neatbildu, tikai turpinu vērot ēnkājus, jūtot šauteni pie sāniem.

Es to varētu satvert. Varētu nošaut Deiviju. Varētu no šejienes aizmukt.

-   Tu būtu pagalam, pirms tiktu līdz vārtiem, Deivijs nomurmina, blenžot uz sviestmaizi. Un tāpat tava dārgā meitene.

Es arī uz to neatbildu, tikai pabeidzu ēst sviestmaizi. Viss ēdiens ir salikts bļodās, visas siles piepildītas ar ūdeni, visi mēsli apbērti ar kaļķi. Mums ir atlicis tikai tas, kas jādara.

Deivijs apsēžas taisni. Kur mēs palikām? viņš jautā, atverot somu, pret kuru iepriekš bija atslējies.

-   0038, es saku, joprojām skatoties uz ēnkājiem.

Viņš apskata metāla plāksnītes un redz, ka man ir taisnība. Kā tu kaut ko tādu atceries? viņš pārsteigts jautā.

-   Vienkārši atceros.

Ēnkāji tagad skatās uz mums, viņi visi. Viņu sejas ir iekritušas, nobrāztas, tukšas. Viņi zina, ko mēs darīsim. Zina, kas tagad notiks. Zina, kas atrodas somā. Viņi zina, ka neko nespēj darīt, tikai mirt, ja atkal sadomās pretoties.

Jo man uz muguras ir šautene, lai viņus piespiestu.

(ko nozīmē rīkoties pareizi?)

-   Deivij, es saku, bet tas arī viss, jo -

BUM!

-   tālumā tik tikko sadzirdami, drīzāk kā pērkona dārdi pirms negaisa, kas tuvojas, lai sagāztu tavu māju.

Mēs pagriežamies, it kā spētu redzēt cauri sienām, it kā dūmi jau kāptu virs kokiem otrpus vārtiem.

Mēs neko neredzam, dūmu nav.

-   Tās kuces, Deivijs nočukst.

Bet es domāju -

(vai tā ir viņa?)

(vai tā ir viņa?)

(ko viņa dara?)

14. nodaļa otrĀ bumba

(VIOLA)

KARAVĪRI GAIDA līdz dienvidum, lai savāktu mani un Korinnu. Viņiem burtiski jāatrauj Korinna no atlikušo pacientu ārstēšanas, un viņi pavada mūs ceļā astoņi karavīri, kas sargā divas mazas meitenes. Viņi pat neskatās uz mums. Tas, kurš soļo man līdzās, ir tik jauns tik tikko vecāks par Todu -, tik jauns, ka viņam uz kakla ir liela pumpa, no kuras es sazin kāpēc nevaru novērst skatienu.

Tad es sadzirdu Korinnu noelšamies. Mēs ejam garām veikalam, kur tika uzspridzināta bumba. Mājas fasāde ir sabrukusi, un drupas apsargā karavīri. Mūsu pavadoņi apstājas, lai paskatītos.

Un tad tas notiek.

BUM!

Skaņa ir tik spēcīga, ka tā sit kā ar dūri, tā ir kā ķieģeļu siena. Ir tāda sajūta, it kā es būtu zaudējusi pamatu zem kājām un kristu vienlaikus uz sāniem un augšup un lejup. Sajūta ir kā kosmosā, kur nav Zemes pievilkšanas spēka.

Tad iestājas tāds savāds tukšums, par kuru es neko neatceros, un tad atveru acis un atklāju, ka guļu uz zemes; man apkārt kā greznas, vijīgas lentes vijas dūmi, no debesīm šur un tur krīt uguns, un uz minūti šis skats šķiet gandrīz mierīgs, gandrīz skaists. Un tad es saprotu, ka nespēju sadzirdēt neko citu kā tikai gari stieptu, spalgu vaidu, kas paceļas pāri citām skaņām, ko izdveš cilvēki man apkārt. Viņi mēģina piecelties kājās un paver muti kliedzienam, un es lēnām pieslienos sēdus; vārdi ir pazuduši kaut kur gaudojošajā klusumā, un tepat ir arī tas karavīrs ar pumpu uz kakla, viņš guļ zemē man blakus, klāts ar šķembām, un laikam jau viņš ir pasargājis mani no sprādziena, jo man gandrīz nekas nekaiš, bet viņš nekustas.

Viņš nekustas.

Un tad atgriežas skaņas un es dzirdu vīriešu kliedzienus.

-   Šī ir tieši tāda vēsture, kuras atkārtošanos es negribēju piedzīvot, mērs saka, domīgi lūkojoties uz gaismu, kas ieplūst pa vitrāžām greznoto logu.

-   Es neko nezināju par bumbu, jau otro reizi apgalvoju. Manas rokas joprojām trīc, un ausīs zvana tik skaļi, ka es tik tikko dzirdu, ko mērs runā. Ne par vienu no bumbām.

-   Es tev ticu, viņš saka. Tu taču pati gandrīz gāji bojā.

-   Kāds karavīrs mani pasargāja, es nočukstu, atceroties viņa ķermeni, atceroties asinis un šķembas, kas bija sadūrušās gandrīz visā puiša ķermenī, -

-   Viņa tevi atkal sazāļoja, vai ne? mērs jautā, joprojām skatoties uz vitrāžām greznoto logu, it kā atbildes būtu tur. Viņa tevi sazāļoja un pameta.

Tas man trāpa kā sitiens.

Viņa mani tiešām pameta.

Un uzstādīja bumbu, kas nogalināja jauno karavīru.

-   Jā, es beidzot saku. Viņa aizgāja. Viņas visas aizgāja.

-   Ne jau visas. Mērs aiziet man aiz muguras, un tagad viņš ir tikai balss, kas runā pietiekami skaidri un skaļi, lai es dzirdētu. Šajā pilsētā ir piecas dziednīcas. Vienā ir palikušas visas dziednieces, no trim atlikušajām ir aizgājusi tikai daļa dziednieču un mācekļu. Vienīgi jūsu dziednīca tika pilnībā pamesta.

-  Korinna palika, es čukstu un turpinu lūdzošā balsī. Viņa palīdzēja karavīriem, kas bija cietuši otrajā sprādzienā. Viņa nevilcinājās. Devās tieši pie smagāk ievainotajiem, uzlika žņaugus un tīrīja elpceļus, un -

-   Pieņemts zināšanai, mērs mani pārtrauc, lai gan es runāju taisnību, lai gan viņa mani pasauca palīgā un mēs darījām visu, ko vien spējām, līdz tie citi stulbie karavīri, kas nesaprata vai negribēja saprast, mūs saķēra un aizrāva prom. Korinna mēģināja cīnīties, bet viņi iesita meitenei pa seju, un tad viņa pārtrauca.

-   Lūdzu, nedariet viņai pāri, es atkal saku. Viņai ar to visu nav nekāda sakara. Korinna izvēlējās palikt. Viņa mēģināja palīdzēt tiem, kas…

-   Es nedomāju darīt viņai pāri! mērs pēkšņi izsaucas. Pietiek taču no manis baidīties! Kamēr vien esmu prezidents, sievietēm netiks nodarīts nekāds ļaunums. Kāpēc to ir tik grūti saprast?

Iedomājos par karavīru, kas iesita Korinnai. Atceros, kā Medija nošauta nokrita zemē.

-   Lūdzu, nedariet viņai pāri, es vēlreiz nočukstu.

Mērs nopūšas un ierunājas jau mierīgāk: Mums tikai vajag no viņas pāris atbilžu, tas arī viss. Tāpat kā no tevis.

-   Es nezinu, kurp viņas devās, apgalvoju. Koila kundze man nepateica. Neko nesacīja.

Es pēkšņi apklustu, un viņš to pamana. Jo viņa kaut ko sacīja gan, vai ne?

Viņa pastāstīja man stāstu par -

-   Vai tu gribi man kaut ko pateikt, Viola? mērs jautā, nostājoties man priekšā, pēkšņi izklausoties ļoti ieinteresēts.

-   Neko, es aši atbildu. Neko, tikai…

-   Tikai ko? Vīrieša acis ir cieši piekaltas manai sejai, viņš mēģina mani nolasīt, lai gan man nav Trokšņa un es saprotu, cik briesmīgi viņš ienīst manu klusumu.

-   Tikai to, ka Koila kundze pirmos gadus Jaunajā pasaulē pavadīja kalnos, es meloju, norijot siekalas. Uz rietumiem no pilsētas viņpus ūdenskritumam. Domāju, ka tie bija tikai tādi pastāsti par pagātni.

Mērs joprojām skatās uz mani, un starp mums nolaižas klusums, kamēr viņš tikai skatās un skatās un tad atkal sāk staigāt.

-   Pats svarīgākais ir saprast, viņš saka, vai otrā bumba ir tikai kļūda. Varbūt tā ir daļa no pirmās un nejaušības dēļ uzsprāga vēlāk… Mērs ir apmetis apli un nostājas man priekšā. Vai varbūt tas tika darīts tīši? Varbūt otra bumba tika uzstādīta tā, lai sprāgtu vēlāk, kad mani vīri būtu devušies izmeklēt nozieguma vietu? Lai būtu pēc iespējas vairāk upuru?

-   Nē, es pašūpoju galvu. Koila kundze tā nedarītu. Viņa taču ir dziedniece, viņa nenogalinātu…

-  Ģenerālis darīs visu, lai uzvarētu karā, mērs iebilst. Tāpēc jau tas ir karš.

-   Nē, es atkārtoju. Nē, es neticu…

-   Zinu, ka netici. Mērs atkal atkāpjas no manis novēršoties. Tieši tāpēc jau tevi pameta.

Prentiss nostājas pie neliela galdiņa blakus savam krēslam un paņem papīra lapu. Viņš to paceļ, lai es varētu redzēt.

Pa visu lapu uzrakstīts burts A.

-  Vai tas tev kaut ko izsaka, Viola?

Mēģinu saglabāt neitrālu sejas izteiksmi.

-   Nekad agrāk tādu neesmu redzējusi, es saku, atkal norijot siekalas un pati lādot sevi par šo refleksu. Kas tas ir?

Vīrietis atkal ilgi un cieši lūkojas manī, tad noliek papīra lapu atpakaļ vietā. Viņa ar tevi sazināsies. Mērs joprojām uzmanīgi vēro manu seju. Es mēģinu neko neizpaust. Jā, viņš murmina pie sevis, jā, sazināsies, un, kad viņa to darīs, lūdzu, nodod viņai vienu konkrētu ziņu.

-   Es ne…

-  Pasaki, ka mēs varam nekavējoties pārtraukt šo asinsizliešanu, ka mēs varam beigt visu, pirms tas ir sācies, pirms daudzi cilvēki mirst un pirms miers tiek atcelts. Pasaki to viņai, Viola!

Viņš tik neatlaidīgi skatās uz mani, ka es beidzot izdvešu: Labi.

Vīrietis nemirkšķina acis, viņa redzokļi ir kā melni caurumi, no kuriem es nespēju novērsties. Un pasaki viņai arī šo: ja viņa grib karu, tad to arī dabūs.

-   Lūdzu, es iesāku.

-  Tas arī viss, mērs mani pārtrauc, ar rokas mājienu pavēlot man piecelties un doties uz durvīm. Atgriezies savā dziednīcā. Aprūpē tos pacientus, ko vari izdziedināt.

-   Bet…

Mērs atver man durvis. Šopēcpusdien pakāršana nenotiks, viņš saka. Neseno teroraktu dēļ būs jāatceļ vēl citi pasākumi.

-   Teroraktu?

-   Un man domāt, ka es būšu pārāk aizņemts, cīnoties ar visu to jucekli, ko sarīkojusi jūsu dziedniece, lai šovakar noorganizētu mūsu mazās vakariņas.

Es paveru muti, bet nespēju izteikt ne vārda.

Viņš aizver durvis man deguna priekšā.

Es grīļojos atpakaļ pa galveno ielu, un man griežas galva. Tods ir kaut kur te, pilsētā, un es spēju domāt tikai par to, ka nevarēšu viņu satikt un pastāstīt viņam, kas noticis, un visu izskaidrot.

Tā ir Koila kundzes vaina.

Tiešām ir. Man ļoti negribētos to teikt, bet tā ir viņas vaina. Tas viss ir viņas vaina. Pat ja viņa šādi rīkojās tāpēc, ka uzskatīja tā ir pareizi, tā tik un tā ir viņas vaina. Viņas vainas dēļ es šovakar neredzēšu Todu. Viņas vainas dēļ atkal tuvojas karš. Viņas vainas -

Es atkal nonāku pie uzspridzinātā veikala.

Uz ceļa guļ četri līķi, pārklāti ar baltiem palagiem. Tie īpaši labi nenosedz asins peļķes viņiem apkārt. Vistuvāk man, bet tālāk no karavīriem, kas aplenkuši notikuma vietu, zem asinīs izmirkuša palaga guļ karavīrs, kas nejauši izglāba man dzīvību.

Es pat neuzzināju viņa vārdu.

Un tad pēkšņi viņš bija pagalam.

Ja viņa būtu pagaidījusi, ja viņa būtu paskatījusies, kā mērs grib sadarboties, -

Bet tad es atceros: Samierināšanās, meitiņ, ir slidens ceļš.

Bet mirušie uz ceļa -

Bet mirstošā Medija -

Bet jaunais karavīrs, kas mani izglāba, -

Bet Korinna, kas saņēma sitienus par to, ka mēģināja palīdzēt, -

(ak, Tod, kur tu esi?)

Kusties tālāk! kāds karavīrs man uzkliedz, liekot salēkties.

Es steidzos prom pa ceļu un, pirms pati to apjaušu, jau skrienu.

Atgriežos gandrīz tukšajā dziednīcā pavisam aizelsusies un skaļi aizcērtu aiz sevis ārdurvis. Uz ceļa bija vēl vairāk karavīru, vairāk patruļu, vīri uz jumtiem ar šautenēm rokās, kas ļoti vērīgi mani nopētīja. Viens no tiem pat rupji nosvilpās, kad skrēju garām.

Tagad es noteikti netikšu pie komunikāciju torņa, vairs ne.

Vēl viena iespēja, kuru viņa ir sacūkojusi.

Atvelkot elpu, es pamazām apjaušu, ka esmu te vienīgā, kas kaut nedaudz līdzinās dziedniecei. Daudzas pacientes bija gana atveseļojušās, lai sekotu Koila kundzei turp, kur viņa devās, kas zina, varbūt viņas pat palīdzēja izplānot spridzināšanu, taču dziednīcas gultās bija palikuši vismaz divi duči sieviešu, un katru dienu ieradās jaunas pacientes.

Un es esmu pati sliktākā dziedniece, kāda Jaunajā Prentistaunā jebkad redzēta.

-   Palīdzi, lūdzu, es pie sevis nočukstu.

-   Kur visi palikuši? Foksa kundze jautā, tiklīdz es atveru viņas istabiņas durvis. Nav ne ēdiena, ne zāļu…

-   Man ļoti žēl, es saku, sačubinot viņas spilvenu. Atnesīšu ēdienu, tiklīdz varēšu.

-   Ak tu debestiņ, meitenīti viņa iesaucas, kad es pagriežos. Kundzes acis ir plati ieplestas. Es paskatos uz savu balto uzsvārci un pāri visai mugurai pamanu jaunā karavīra asiņu pēdas.

-  Vai ar tevi viss kārtībā? Foksa kundze jautā.

Es skatos uz asinīm un spēju pateikt tikai: Es atnesīšu jums ēdienu.

Nākamās stundas paiet kā virpulī. Arī palīgpersonāls ir pazudis, un es daru, ko varu, lai pagatavotu ēdienu atlikušajām pacientēm, pasniegtu viņām pusdienas un pie reizes apjautātos, kādas zāles viņas ir dzērušas, kurā laikā un cik lielās devās. Lai gan visas pacientes brīnās, kas gan te noticis, viņas laikam redz, cik ļoti es cenšos, tāpēc dara, ko var, lai man palīdzētu.

Jau sen ir iestājusies nakts, kad es nogriežos ap stūri ar kaudzi netīru trauku rokās, un tur ir Korinna, viņa tieši pie ieejas durvīm ir atspiedusies pret sienu ar vienu roku un mēģina piecelties.

Es nometu zemē paplāti ar traukiem un skrienu pie viņas. Korinna paceļ otru roku, lai apturētu mani. Kad tuvojos, viņa saviebjas.

Un es redzu pietūkumu viņai zem acs.

Un pārsistu lūpu.

Un Korinna turas tik stīvi, it kā viņai sāpētu visas maliņas, it kā viņai patiešām briesmīgi sāpētu.

-  Ak, Korinna, es nočukstu.

-  Tikai palīdzi man tikt līdz istabai, viņa saka, ievilkusi elpu.

Es saņemu viņu aiz rokas, lai palīdzētu piecelties, un sajūtu,

ka viņa kaut ko iespiež man rokā. Korinna pieliek pirkstu pie lūpām, pirms es paspēju uzdot jautājumus, kas jau veļas man pār lūpām.

-   Meitene, viņa nočukst. Paslēpusies krūmos pie ceļa. Viņa nikni pašūpo galvu. Pavisam maza meitene.

Neskatos uz zīmīti, iekams neesmu nogādājusi Korinnu viņas istabā un aizgājusi sameklēt pārsējus sejai un kompreses ribām. Es pārliecinos, ka esmu noliktavā viena pati, un tikai tad atveru plaukstu.

Zīmīte ir salocīta, un uz tās ir uzrakstīts burts V. Tikai pāris rindiņu, kas gandrīz neko nepasaka.

Meitiņ, tur rakstīts. Tagad ir pienācis laiks izvēlēties.

Un viens vienīgs jautājums.

Vai mēs varam ar tevi rēķināties?

Es paskatos apkārt.

Un noriju siekalas.

Vai mēs varam ar tevi rēķināties?

Saloku lapiņu un ielieku kabatā, tad paņemu pārsējus un kompreses un eju palīdzēt Korinnai.

Kuru ir piekāvuši mēra ļaudis.

Bet viņa nebūtu piekauta, ja viņai nebūtu jāatbild par Koila kundzes rīcību.

Taču viņu tik un tā piekāva, lai gan mērs sacīja, ka nedarīs viņai pāri.

Vai mēs varam ar tevi rēķināties?

Paraksta vietā nebija Koila kundzes vārda.

Paraksta vietā bija rakstīts Atbilde.

Un pirmais burts vārdā bija liels, ar zilu krāsu rakstīts A.

15. nodaļa ieslĒgti

[TODS]

BUM!

-   un debesis aiz mums tiek pārrautas pušu, un augšup pa ceļu traucas vēja brāzmas, un Angarada bailēs saslejas uz pakaļkājām, un es nogāžos zemē, un man pāri veļas putekļu mākoņi, es dzirdu dunoņu un klaigas, es guļu zemē un gaidu, kad sapratīšu, vai esmu beigts vai neesmu.

Vēl viena bumba. Šonedēļ jau trešā, neskaitot pirmās divas. Šoreiz tikai divsimt metru attālumā no mums.

-   Kuces, es dzirdu Deiviju lamājamies. Arī viņš slienas kājās un skatās uz ceļu.

Man ausīs zvana un viss ķermenis trīc, ceļoties kājās. Bumbas ir sprāgušas dažādos diennakts laikos un dažādās pilsētas vietās. Viena sprāga pie akvedukta, kas apgādā pilsētas rietumus ar ūdeni, vēl divas uz galvenajiem tiltiem, kas savieno pilsētu ar laukiem otrpus upei. Šodien…

-   Kafejnīca, Deivijs saka, mēģinot nomierināt Nāvnesi/ Akornu. Tur parasti ēd karavīri.

Viņš piespiež Nāvnesi nomesties zemē, uzkāpj zirga mugurā un iekārtojas seglos. Fiksāk! viņš uzsauc. Jāsim paskatīties, vai viņiem nav vajadzīga palīdzība.

Es noglāstu Angaradu, kas joprojām ir pārbiedēta un visu laiku atkārto kUmeļ, KUmeļ. Es daudz, daudz reižu nosaucu viņu vārdā un tikai tad uzrāpjos ķēves mugurā.

-   Lai tev neienāk prātā nekādas muļķīgas domas, Deivijs saka. Viņš izņem pistoli un notēmē uz mani. Tev visu laiku jābūt manā redzeslokā.

Jo kopš spridzināšanas viss notiek tieši tā.

Deivijs tēmē uz mani ar pistoli katru dienu jau no agra rīta.

Tāpēc es nevaru doties viņu meklēt.

-   Sievietes tiešām sev nekādi nepalīdz, saka mērs Ledžers, piebāzis pilnu muti ar vistu.

Es neko nesaku, tikai ēdu vakariņas un atgaiņāju jautājuma zīmes, kas lido no viņa Trokšņa. Kafejnīca tika uzspridzināta laikā, kad tā bija slēgta, tāpat kā visi pārējie objekti, ko Atbilde spridzina. Bet tas, ka šīm vietām vajadzētu būt tukšām, nenozīmē, ka tur tiešām neviena nav. Kad mēs ar Deiviju nokļuvām līdz kafejnīcai, atradām divus karavīru līķus un vienu mirušu vietējo, kas laikam bija mazgājis grīdas vai tamlīdzīgi. Citos sprādzienos bija gājuši bojā vēl trīs karavīri.

Mēru Prentisu tas šausmīgi tracina.

Es viņu gandrīz nemaz vairs neredzu, vismaz ne kopš tās dienas, kad man salauza roku, kopš tās dienas, kad man it kā vajadzēja tikties ar Violu. Ledžera kungs saka: mērs arestējot cilvēkus un metot viņus rietumu puses cietumā, bet tā arī neuzzinot to, ko gribot zināt. Morgana kungs, O'Hāras kungs un Teita kungs ar armijas vienībām ir devušies kalnos uz rietumiem meklēt nometnes, kurās dzīvojot visas tās sievietes, kas aizbēga pirmajā naktī, kad sākās spridzināšana.

Bet armija neko neatrod, un mērs kļūst arvien niknāks un niknāks, viņš arvien biežāk nosaka komandantstundas un arvien vairāk karavīru paliek bez zālēm.

Jaunā Prentistauna ar katru dienu kļūst skaļāka un skaļāka.

-   Mērs noliedz, ka tāda Atbilde vispār eksistē, es saku.

-   Prezidents var teikt visu, ko vien viņš vēlas. Mērs Ledžers pabaksta vakariņas ar dakšiņu. Bet cilvēki runā. Viņš nokož vēl vienu kumosu. Ak jā, viņi runā.

Papildus matračiem, kas nostiprināti ar ķīļiem pie torņa sienām, viņi mums ir nolikuši arī ūdens bļodu, ko katru rītu piepilda, un mazu tualetes kabīni tālākajā stūrī. Mēs saņemam arī labāku ēdienu, ko atnes Kolinsa kungs. Pēc tam viņš mūs ieslēdz.

Krakš-tankš.

Tāda nu ir mana dzīve vai nu es esmu ieslēgts, vai visu laiku pavadu kopā ar Deiviju. Mērs acīm redzami nevēlas, lai es atrastos pilsētā un meklētu Violu, lai arī ko viņš runātu par uzticēšanos.

-   Mēs taču nevaram zināt, ka tās ir tikai sievietes, es saku, mēģinot nerādīt domas par Violu savā Troksnī. Pavisam droši mēs to nezinām.

-   Grupa, kas sevi dēvēja par Atbildi, spēlēja lielu lomu arī Ēnkāju karā, Tod. Spridzināšana, nakts operācijas un tamlīdzīgi.

-   Un?

-   Tās visas bija sievietes. Redzi viņām nav Trokšņa, ko ienaidnieks varētu sadzirdēt. Mērs Ledžers pašūpo galvu. Bet beigās viņas pašas norāvās no ķēdes, stājās pretī likumiem. Pat pēc tam, kad tika panākts miers, viņas turpināja spridzināt pilsētu. Mēs bijām spiesti dažas no viņām notiesāt uz nāvi. Tas bija traki.

-   Bet ja jau jūs viņas sodījāt ar nāvi, kā tad tās var būt tās pašas sievietes?

-   Ideja paliek dzīva arī pēc cilvēka nāves. Viņš klusi atraugājas. Tomēr es nesaprotu, ko viņas grib panākt. Tas ir tikai laika jautājums, jo prezidents viņas atradīs.

-   Arī daži vīrieši ir pazuduši, es saku, jo tā tiešām ir, taču patiesībā es domāju -

(vai viņa aizbēga kopā ar viņām?)

Es aplaizu lūpas. Tās dziednīcas, kurās strādā sievietes, es it kā starp citu saku, vai tās ir kaut kā atzīmētas? Kā var pateikt, ka tās ir dziednīcas?

Mērs iedzer malku ūdens, skatoties uz mani pāri krūzes malai. Kāpēc tevi interesē tādas lietas?

Es mazliet sabužinu savu Troksni, lai apslēptu visu, kas varētu mani nodot. Tāpat vien, es atsaku. Lai nu paliek. Nolieku savu vakariņu šķīvi uz mazā galdiņa, ko viņi mums ir piešķīruši, tā ir zīme, ka mērs Ledžers drīkst apēst manu atlikušo vakariņu daļu. Es iešu gulēt.

Noguļos uz matrača un pagriežos ar seju pret sienu. Pa torņa logiem ieplūst pēdējie rietošās saules stari. Šiem logiem nav stiklu, un ziema tuvojas. Es nezinu, kā mēs izturēsim šo aukstumu. Palieku vienu roku zem spilvena, pievelku kājas sev klāt un mēģinu pārāk skaļi nedomāt. Dzirdu, kā mērs Ledžers notiesā manu vakariņu pārpalikumu.

Bet tad no viņa Trokšņa sāk plūst ainas, tās lido tieši uz mani, tās attēlo izstieptu roku, kas nokrāsota zila.

Es pagriežos un paskatos uz viņu. Pa ceļam uz klosteri esmu redzējis šādu rokas tēlu vismaz uz divām mājām.

-   Kopā ir piecas, mērs klusi saka. Es varu pateikt, kur tās atrodas, ja vēlies.

Ieskatos viņa Troksnī. Viņš ieskatās manējā. Mēs abi kaut ko maskējam, kaut ko slēpjam zem pārējo domu straumes. Lai gan visu šo laiku esam pavadījuši, ieslēgti vienā kamerā, mēs joprojām nezinām, vai varam pilnībā uzticēties viens otram.

-   Stāsti, es ierosinu.

-    1017, es nolasu Deivijam, kamēr viņš savij metāla plāksnītes galus kopā, piestiprinot to ēnkājim, kas uz mūžu kļūst par 1017.

-    Šodienai pietiks, Deivijs saka, iemetot darbarīkus somā.

-   Bet mums vēl ir…

-    Es teicu: pietiks. Viņš aizklibo pie ūdens pudeles un iedzer malku. Viņa kājai tagad jau būtu jābūt veselai. Mana roka ir sadzijusi, bet viņš joprojām klibo.

-   Tas bija jāpaveic nedēļas laikā, es saku. Bet mēs strādājam jau otro nedēļu!

-    Es gan nemanu, ka mūs kāds steidzinātu. Deivijs izspļauj zemē ūdeni. Un tu?

-   Nē, bet -

-   Nav nekādu turpmāko instrukciju, nekādu darbu… Viņš nepabeidz teikumu, tā vietā atkal iedzer ūdeni un pusi malka izspļauj zemē. Un nikni palūr no manis pa kreisi. Uz ko tu tā blenz?

1017 joprojām tur stāv, turot iezīmēto rokas locītavu ar otru roku, un skatās uz mums. Man šķiet, ka tas ir vīrietis un diezgan jauns, vēl ne gluži pieaudzis. Tas vienreiz noklikšķina uz mums, tad vēlreiz, un, lai gan viņam nav Trokšņa, šīs skaņas izklausās rupji.

Arī Deivijs tā domā. Ak tā? Viņš pastiepj roku pēc šautenes, kas uzmesta uz muguras; viņa Troksnī atskan šāvieni un parādās bēgoši ēnkāji.

1017 paliek stāvam. Viņš skatās man acīs un atkal noklikšķina.

Jā, tas noteikti ir kaut kas rupjš.

Ēnkājis atkāpjas un dodas prom, bet viņš joprojām skatās uz mums, ar vienu roku berzējot metāla plāksnīti. Es pagriežos pret Deiviju, kas notēmējis šauteni 1017 mugurā, kamēr viņš nozūd.

-   Nevajag, es lūdzu.

-   Kāpēc? Deivijs pārjautā. Kas mūs apturēs?

Man nav ko atbildēt, jo šķiet, ka te tiešām neviena cita

nav.

Sprādzieni turpinās ik pēc trim četrām dienām. Neviens nezina, kur sprāgs nākamreiz vai kā tas viss tiek plānots, bet BUM! BUM! BUM! Vakarā, kad uzsprāgst sestā bumba, kas šoreiz bijusi novietota mazā degvielas stacijā, mērs Ledžers pārnāk ar zilu aci un uzsistu lūpu.

-   Kas noticis? es jautāju.

-   Karavīri, vīrietis izspļauj. Viņš paķer vakariņas, kurās atkal ir sautējums, un saviebjas, iebāzis mutē pirmo kumosu.

-   Ko tu izdarīji?

Viņa Troksnis uzmutuļo, un viņš nikni pablenž uz mani. Es neko neizdarīju.

-   Tu zini, ko es ar to domāju.

Ledžers tikai kaut ko norūc, uzēd vēl sautējumu un tad saka: Dažiem no viņiem ienāca prātā ģeniāla doma, ka es esmu Atbildes vadītājs. Es.

-   Tu? es jautāju. Varbūt manā balsī skan pārāk liels izbrīns.

Viņš pieceļas kājās, noliek uz galda sautējumu, ko tikai mazliet ir ēdis, tāpēc es saprotu, ka viņam tiešām ir slikti.

Viņi nevar atrast atbildīgās sievietes, tāpēc meklē kādu grēkāzi. Ledžers lūkojas ārā pa logu, skatoties, kā nakts apsedz pilsētu, kas kādreiz bija viņa mājas. Un vai mūsu prezidents darīja kaut ko, lai pārtrauktu manu piekaušanu? viņš saka gandrīz pie sevis. Nē, nedarīja vis.

Es joprojām ēdu, mēģinot paslēpt Troksnī tās domas, ko negribu izpaust.

-   Cilvēki baumo, mērs Ledžers saka, runājot pavisam klusi, par jaunu dziednieci, par meiteni, kuru neviens agrāk nav redzējis, kas šad un tad ienāk pa šīs katedrāles durvīm. Viņa tagad strādā dziednīcā, ko kādreiz vadīja Koila kundze.

Viola, es nodomāju, tas izskan skaļi un skaidri, pirms es paspēju to noslēpt.

Mērs Ledžers pagriežas pret mani. To dziednīcu tu neesi redzējis. Tā atrodas nostāk no galvenā ceļa, lejup pa nelielu kalniņu uz upes pusi apmēram pusceļā līdz klosterim. Tur, kur ceļa malā atrodas divi lieli šķūņi, ir jānogriežas. Viņš atkal paskatās pa logu. Tos nevar palaist garām.

-   Es nevaru tikt vaļā no Deivija, skaidroju.

-    Es nesaprotu, par ko tu runā, mērs Ledžers saka, apguļoties savā gultā. Es tikai tev pastāstīju baumas par mūsu jauko pilsētu.

Mana elpa kļūst straujāka, mans prāts un Troksnis mēģina vienlaikus apsvērt visas iespējas, kā es tur varētu nokļūt, kā es varētu aizbēgt no Deivija un atrast to dziednīcu.

(atrast viņu)

Paiet kāds laiciņš, līdz attopos pavaicāt: Kas ir Koila kundze?

Lai gan ir tumšs, es jūtu, kā mēra Ledžera Troksnis kļūst sarkanāks. Nu, zini, viņš saka naktij, viena no tām, kas varētu vadīt Atbildi.

-   Pēdējais, es saku, vērojot, kā ēnkājis 1182 aizlīgojas prom, auklējot sāpošo roku.

-   Bija jau laiks, Deivijs saka, nogāžoties zālē. Gaiss ir dzestrs, bet saule spīd spoži un debesīs nemana mākoņus.

-   Un kas mums jādara tagad? es jautāju.

-   Nav ne jausmas.

Es stāvu un vēroju ēnkājus. Ja es nezinātu patiesību, nudien varētu nodomāt, ka viņi nav gudrāki par aitām.

-   Nav jau arī, Deivijs saka, aizverot acis saulē.

-   Aizveries, es noņurdu.

Bet nu paskatieties tikai uz viņiem!

Ēnkāji tikai sēž zālē, viņiem joprojām nav Trokšņa, viņi neko nesaka, puse no viņiem tikai blenž uz mums, otra puse skatās cits uz citu. Šad tad atskan pa klikšķim, bet lielākā daļa šo radījumu pat nekustas, neko neiesāk ne ar savām rokām, ne brīvo laiku. Visas tās baltās sejas, kas izskatās nedzīvas, viņi vienkārši sēž pie sienām, gaidot un gaidot sazin kādu kaut ko.

-   Un tas "kaut kas" ir tagad, Tod, aiz mums atskan balss. Deivijs pieceļas kājās, kad pa vārtiem ienāk mērs, zirgu piesējis aiz mūriem.

Bet viņš skatās uz mani, tikai uz mani. Vai esi gatavs jaunam darbam?

* * *

-  Viņš jau vairākas nedēļas nav ar mani normāli runājis, Deivijs burkšķ, kamēr mēs jājam mājās. Viņiem ar tēvu laikam pārāk labi neiet. Tikai uzmani Todu un pasteidzies ar ēnkāju numurēšanu. Viņa rokas ir ļoti cieši satvērušas grožus. Domā, es kādreiz saņemu pateicību? Domā, viņš kādreiz pasaka: Labi darīts, Deivid1

-   Mums bija jāsanumurē ēnkāji nedēļas laikā, es saku, atkārtojot to pašu, ko mērs šodien bija teicis savam dēlam. Mēs strādājām gandrīz divtik ilgi.

Deivijs pagriežas pret mani, viņa Troksnis uzliesmo sarkans. Mums uzbrukal Vai tā arī būtu mana vaina?

-   Es taču tā nesaku, atcērtu, bet mans Troksnis atceras plāksnīti ap kaklu ēnkājim 0038.

-   Tātad arī tu mani vaino, vai ne? Viņš ir apturējis zirgu un nikni lūr uz mani, noliecies uz priekšu seglos, gatavs nolēkt.

Es paveru muti, lai atbildētu, bet tad paskatos uz ceļu mums aiz muguras.

Tur līkumā ir divi šķūņi, un sānieliņa ved lejup uz upi.

Aši pievēršos Deivijam.

Viņš jau ļauni smīn. Kas tur atrodas?

-   Nekas.

-   Tava meiča, vai ne? viņš smīkņā.

-   Ej d…, Deivij!

-   Nē, āmurpiere, viņš saka, nolecot no segliem, viņa Troksnis spīd vēl sarkanāks. Pats ej.

Un te nu vairs atliek tikai kauties.

-   Karavīri? mērs Ledžers jautā, ieraugot manu sadauzīto un asiņaino seju, kad ienāku telpā uz vakariņu laiku.

-   Nav tava darīšana, es noņurdu. Tas bija mūsu trakākais kautiņš kopš ilgiem laikiem. Esmu tik sadauzīts, ka tik tikko aizvelkos līdz gultai.

-   Vakariņas ēdīsi? mērs Ledžers jautā.

Konkrēts vārds, kas uzpeld manā Troksnī, liek mēram noprast, ka neēdīšu vis. Viņš paņem manu porciju un sāk stūķēt mutē ēdienu, pat nepasakot paldies.

-   Vai tu mēģini izēst ceļu uz brīvību? es jautāju.

-   Saka zēns, kas vienmēr ir dabūjis kārtīgi paēst.

-   Es neesmu zēns!

-   Pārtikas krājumu, ko mēs atvedām šurp, pietika tikai gadam, mērs saka, košļājot ēdienu, bet gada laikā medīšana un lauksaimniecība neattīstījās tik labi, kā bijām iecerējuši. Viņš nokož vēl vienu kumosu. Bada laiki palīdz novērtēt siltu maltīti, Tod.

-   Kāpēc vīrieši vienmēr grib no visiem dzīves notikumiem iztaisīt kādu mācību? es jautāju, paslēpjot seju rokās, bet nekavējoties atrauju plaukstas, jo uzsistā acs nežēlīgi sāp.

Iestājas nakts. Gaiss kļūst vēsāks, un es palienu zem segas ar visām drēbēm. Mērs Ledžers sāk krākt. Viņš sapņo, ka atrodas mājā ar daudzām istabām; viņš pa tām staigā, nespējot atrast izeju.

Tas ir drošākais laiks, kad varu domāt par viņu.

Vai viņa tiešām ir tur, laukā?

Vai viņa piedalās tajā Atbildē?

Un vēl es domāju par daudz ko citu.

Piemēram, ko viņa teiktu, ja mani redzētu?

Ja viņa redzētu, ar ko es ikdienā nodarbojos?

Un kopā ar ko?

Es noriju auksto nakts gaisu un samiedzu acis, lai neļautu noritēt asarai.

(vai tu joprojām esi ar mani, Viola?)

(vai esi?)

Paiet stunda, bet es joprojām nevaru aizmigt. Kaut kas man nedod mieru, un es grozos savos palagos, mēģinot attīrīt savu Troksni no šī traucēkļa, mēģinot nomierināties pietiekami, lai sagatavotos jaunajam darbam, ko no rītdienas mums ieplānojis mērs, darbam, kas, godīgi sakot, nemaz neizklausās tik briesmīgs.

Bet man ir tāda sajūta, it kā es būtu palaidis garām kaut ko acīmredzamu, kaut ko tādu, kas man ir tieši acu priekšā.

Kaut ko -

Es pieceļos sēdus, ieklausos krācošā mēra Ledžera Troksnī, aizmigušās Jaunās Prentistaunas rēkoņā, naktsputnu balsīs, upes šalkoņā kaut kur tālumā.

Kad Kolinsa kungs šovakar gāja prom, neatskanēja parastais krakš-tankš.

Es padomāju vēlreiz.

Neatskanēja vis.

Es paskatos uz tumsā tītajām durvīm.

Viņš aizmirsa tās aizslēgt.

Tieši tagad, tieši šobrīd -

Tās nav aizslēgtas.

16. nodaļa kas tu esi

(VIOLA)

ES LAUKĀ DZIRDU TROKSNI, Foksa kundze saka, kad es uz nakti piepildu viņas ūdens krūzi.

-   Būtu brīnums, ja jūs to nedzirdētu, Foksa kundze.

-  Tieši pie loga…

-   Karavīri te paslēpjas, lai uzsmēķētu.

-   Nē, esmu droša, ka tas bija kas cits.

-   Es nudien esmu ļoti aizņemta, Foksa kundze. Ja jums nav iebildumu…

Es sabužinu viņas spilvenus un iznesu pīli. Viņa ierunājas tikai tad, kad es jau gatavojos iet prom.

-   Nekas vairs nav tā kā senāk, viņa klusi saka.

-  Tā ir.

-   Patvērums kādreiz bija daudz labāka vieta, viņa saka. -Tā nebija perfekta pilsēta, bet bija daudz labāka nekā šobrīd.

Un viņa skatās ārā pa logu.

Dienas beigās es vai mirstu no pārpūles, tomēr apsēžos gultā un vēlreiz izņemu zīmīti, kas joprojām ir man kabatā. Es to pārlasu simto nē tūkstošo reizi.

Meitiņ,

Tagad ir pienācis laiks izvēlēties.

Vai mēs varam ar tevi rēķināties?

Atbilde

Tur nav neviena cilvēka vārda, tur nav pat viņas vārda.

Šī zīmīte ir pie manis jau trīs nedēļas. Šajā laikā nav noticis nekas ievērības cienīgs, un tas varbūt pierāda, cik ļoti viņi ar mani grib rēķināties. Nav bijis ne nākamās zīmītes, ne arī kāda signāla; esmu pamesta šajā dziednīcā ar Korinnu jeb Vaijata kundzi, kā man tagad viņa jādēvē, un pacientēm. Tās ir dažādu slimību piemeklētas sievietes, bet šeit ir arī cietušās, kas atgriezušās no "sarunām" ar mēra vīriem. Viņi grib izdibināt patiesību par Atbildi. Sievietes ar zilumiem un brūcēm, ar lauztām ribām, lauztiem pirkstiem un rokām. Sievietes ar apdegumiem.

Un tās ir tās laimīgās, kas nav iemestas cietumā.

Un katru trešo vai ceturto dienu BUM! BUM! BUM!

Un vēl vairāk sieviešu tiek arestētas, vēl vairāk sieviešu nokļūst pie mums.

Un no Koila kundzes nav nekādu ziņu.

Un no mēra tāpat.

Nekādu ziņu, kāpēc esmu te pamesta. Varētu taču domāt, ka es būšu pirmā, ko arestēs, pirmā, kuru nopratinās, pirmā, kas smaks cietuma kamerā.

-   Bet nekā, es saku. Nekas nenotiek.

Un no Toda arī nav ne ziņas.

Es aizveru acis. Esmu pārāk nogurusi, lai kaut ko justu. Katru dienu es meklēju iespējas, kā nokļūt līdz komunikāciju tornim, bet tagad visur ir karavīri. Viņu ir pārāk daudz, lai es varētu fiksēt kādu patrulēšanas grafiku, un ar katru nākamo sprādzienu kļūst tikai ļaunāk.

-  Man kaut kas jādara, skaļi saku. Citādi es sajukšu prātā. Es iesmejos. Es sajukšu prātā un sākšu pati ar sevi sarunāties.

lesmejos vēl, lai gan patiesībā tas nemaz nav smieklīgi.

Un tad pie mana loga atskan klauvējiens.

Es pieceļos sēdus, sirdij dauzoties.

Koila kundze? es jautāju.

Vai tā ir viņa? Tieši tagad?

Vai tagad man ir jāizvēlas?

Vai viņi var ar mani rēķināties?

(bet vai tas ir Troksnis, ko es dzirdu…?)

Es nometos uz ceļiem gultā un paveru aizkarus tikai tik daudz, lai varētu paskatīties pa nelielu spraudziņu, un gaidu, ka ieraudzīšu viņas saraukto pieri, pirkstus, kas slīd pār deniņiem, -

Taču tā nav viņa.

Tā it nemaz nav viņa.

-Tod!

Es atrauju vaļā aizkarus un atveru logu, un viņš ieliecas iekšā, un viņa Troksnis visu laiku atkārto manu vārdu, un es apskauju viņu un ievelku istabā, es burtiski paceļu viņu no zemes un ievelku pa savu logu, un viņš jau ir pāri palodzei, un mēs iegāžamies manā gultā, es uz muguras un viņš man virsū, un mūsu sejas ir tik tuvu, un es atceros, kā mēs šādi nokritām, kad lēcām zem ūdenskrituma, bēgot no Ārona, un es skatījos viņam tieši acīs.

Un es zināju, ka mēs būsim drošībā.

-Tod.

Istabas gaismā es redzu, ka viņam ir uzsista acs un uz deguna asinis, un jautāju: Kas noticis? Vai esi ievainots? Es varu -

Bet viņš tikai saka: Tā esi tu.

Es nezinu, cik ilgi mēs tur vienkārši gulējām, jūtot, ka otrs ir tepat blakus, ka tā patiešām ir taisnība, ka viņš ir dzīvs, ka es esmu drošībā, jūtot viņa svaru, viņa raupjos pirkstus pieskārāmies manai sejai, viņa siltumu un smaržu, un putekļainās drēbes, un mēs gandrīz nemaz nerunājam, un viņa Troksnī mutuļo dažādas jūtas un sarežģīti notikumi. Viņš atceras, kā mani sašāva un kā viņš jutās, domājot, ka es mirstu, kā viņš jūtas tagad, pieskaroties man, bet pāri visam viņa Troksnis tikai saka Viola, Viola, Viola.

Un tas ir Tods.

Pie velna, tas tiešām ir Tods!

Viss atkal ir kārtībā.

Un tad gaitenī atskan soļi.

Soļi, kas apstājas tieši pie manas istabas.

Mēs abi paskatāmies uz durvīm. Zem tām var saskatīt ēnu, var redzēt divas kājas, kas stāv gaitenī.

Es gaidu, kad atskanēs klauvējiens.

Es gaidu, kad man pavēlēs sūtīt viņu prom.

Es gaidu, kad varēšu iesaistīties cīņā.

Bet soļi attālinās.

-   Kas tā bija? Tods jautā.

-   Vaijata kundze, es saku un dzirdu savā balsī izskanam pārsteigumu.

-   Un tad sākās sprādzieni, es pabeidzu savu stāstu, un viņš tikai divas reizes mani izsauca, pašā sākumā, lai pavaicātu, vai es par tiem kaut ko zinu, un es nezināju, patiešām nezināju. Tas arī viss. Pēc tam nekas nenotika. Un vairāk es par viņu neko nezinu.

-   Kopš sākās spridzināšana, mērs Prentiss tikpat kā nav runājis arī ar mani, Tods saka, skatoties uz savām kurpēm. Es baidījos, ka tās bumbas spridzini tu.

Redzu, kā viņa Troksnī uzsprāgst tilts. Redzu, kā es to uzspridzinu. Nē, es saku, domājot par zīmīti savā kabatā, tā neesmu es.

Tods norij siekalas un tad vienkārši pajautā: Vai mums vajadzētu bēgt?

-   Jā. Es nododu Korinnu tik ātri, ka jūtu aiz kauna nosarkstu, bet jā, mums jābēg, mums jāskrien prom.

-   Taču uz kurieni? viņš jautā. Kurp mēs varam doties?

Es atveru muti, lai teiktu -

Bet vilcinos.

-   Kur slēpjas Atbilde? Tods jautā. Varbūt mēs varam doties turp?

Un es pamanu viņa Troksnī spriedzi. Viņš ne pārāk vēlas pievienoties Atbildei, viņš to neatbalsta.

Sprādzieni. Viņam arī nepatīk sprādzieni.

Es redzu ainu, kur uzspridzinātas kafejnīcas drupās guļ karavīri.

Bet ir vēl kaut kas, vai ne?

Atkal vilcinos.

Man ienāk prātā tikai uz īsu brīdi, it kā doma būtu uzmācīga muša, ko aizdzenu prom, es iedomājos…

Es iedomājos, vai varu viņam to atklāt.

-   Nezinu, es saku. Patiešām nezinu. Viņi man nepateica, ja nu es izrādītos neuzticama.

Tods lūkojas uz mani.

Uz mirkli es redzu viņa sejā šaubas.

-   Tu man neuzticies, es izdvešu, pirms paspēju aizkavēt šo secinājumu.

-  Tu man arī ne, viņš attrauc. Tu prāto, vai tikai es tagad nestrādāju pie mēra. Un tu prāto, kāpēc man bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai tevi sameklētu. Tods atkal skumji nodur skatienu. Es joprojām varu tevi nolasīt, viņš saka, gandrīz tikpat labi kā sevi.

Es skatos uz viņu, veros viņa Troksnī. Un tu prāto, vai esmu daļa no Atbildes. Tu domā, ka es kam tādam piekristu.

Viņš nepaskatās uz mani, bet pamāj. Es tikai mēģināju izdzīvot, meklēju visādus veidus, kā tevi atrast, cerot, ka neesi aizbēgusi un mani pametusi.

-   Nekad, es paziņoju, es nekad tā nedarītu.

Viņš atkal paskatās uz mani. Es arī nekad tevi nepamestu.

-   Apsoli?

-   Zvēru pie savas dzīvības. Viņš kautrīgi pasmaida.

-   Es arī apsolu, saku un uzsmaidu viņam. Sasodīts, es tevi nekad neatstāšu, Tod Hjūit, nekad vairs!

Viņš pasmaida, kad es saku sasodīts, bet tad atkal kļūst nopietns, un es redzu, kā viņš sakopo domas savā Troksnī, lai pateiktu man kaut ko smagu, kaut ko, par ko viņam ir liels kauns. Bet, pirms Tods man atzīstas, es gribu, lai viņš zina, es gribu, lai viņš zina pilnīgi droši.

-   Domāju, ka viņi ir pie okeāna, es saku. Pirms Koila kundze devās prom, viņa man pastāstīja par pilsētu, kurā pavadījusi bērnību. Man liekas, viņa mēģināja man pateikt, kurp viņi dosies.

Tods paskatās uz mani.

-   Un tagad vēl pasaki, ka es tev neuzticos, Tod Hjūit.

Tikai tad es saprotu savu kļūdu.

-   Kas? viņš jautā, pamanot manu skatienu.

-  Tas ir tavā Troksnī, es saucu, pielecot kājās. Tod, tas ir visā tavā Troksnī! OKEĀNS atkal un atkal, un atkal.

-   Tas nav tīšām, draugs saka, bet viņa acis ieplešas, un es redzu, ka viņa cietuma durvis tika atstātas vaļā, redzu, ka viņa cietuma biedrs pasaka viņam, kur es atrodos, un redzu jautājuma zīmes -

-  Es esmu tik stulbs, Tods lamājas, pieceļoties kājās. Tāds nolādēts idiots! Mums jābēg! Tūlīt.

-Tod…

-   Cik tālu ir okeāns?

-   Divu dienu jājiena attālumā -

-   Tātad četras dienas kājām. Viņš staigā pa istabu. Toda Troksnis atkal saka Okeāns, vārds izskan skaļi kā sprādziens. Viņš redz, ka es skatos uz viņu, ka es to redzu. Es tevi neizspiegoju, viņš pārbijies liedzas, patiešām ne, bet viņi noteikti speciāli atstāja durvis vaļā, lai es atnāktu… Tods izmisumā iegrābjas sev matos. Es to noslēpšu. Es noslēpu patiesību par Ārona nāvi un noslēpšu arī šo.

Man vēderā viss griežas, es atceros, ko mērs man teica par Āronu.

-  Bet mums tik un tā jābēg, Tods saka. Vai tev ir ēdiens, ko varam paņemt līdzi?

-   Es varu sadabūt, solu.

-  Pasteidzies!

Kad pagriežos, lai ietu, es dzirdu savu vārdu viņa Troksnī. Viola, Troksnis saka, un to ieskauj raizes, raizes par to, ka mēs esam iegāzti. Viņš uztraucas par to, ka es domāšu viņš te ir speciāli atsūtīts, ka es domāšu viņš melo, un es spēju vienīgi paskatīties uz viņu un nodomāt viņa vārdu.

Tod.

Es ceru, ka viņš zina, ko es ar to gribu pateikt.

leskrienu virtuvē un metos pie skapjiem. Es neslēdzu gaismu, mēģinu kustēties pēc iespējas klusāk, vācot kopā konservu kārbas un maizes klaipus.

-  Tik ātri, ko? Korinna saka.

Viņa sēž pie galda istabas tumšākajā stūrī, priekšā nolikusi kafijas krūzi. Ierodas tavs draugs, un tu uzreiz esi gatava mūs pamest. Jaunā dziedniece pieceļas un pienāk pie manis.

-   Man jāiet, es saku. Man ļoti žēl.

-  Tev žēl? Korinna jautā, saraucot uzacis. Un vai tu esi padomājusi par to, kas notiks šeit? Kas notiks ar visiem tiem pacientiem, kuriem tu esi vajadzīga?

-   Es esmu briesmīga dziedniece, Korinna. Vienīgais, ko es daru vāru ēst un mazgāju…

-   Lai man būtu laiks viņus dziedināt, cik nu tas ir manos spēkos.

-   Korinna…

Viņas acis nikni dzalkstī. Vaijata kundze.

Es nopūšos. Vaijata kundze, saku un iedomājos, ka es taču varētu to pateikt uzreiz. Nāc mums līdzi!

Viņa izskatās pārsteigta, pat pārbiedēta. Ko?

-   Vai tad tu neredzi, pie kā tas viss novedīs? Sievietes cietumā, savainotas sievietes. Vai tad tu nesaproti, ka nekļūs labāk?

-   Nē, ja katru dienu turpināsies spridzināšana, tad noteikti nekļūs.

-   Prezidents ir mūsu ienaidnieks, es saku.

Viņa sakrusto rokas uz krūtīm. Tu domā, ka ienaidnieks var būt tikai viens?

-   Korinna…

-    Dziedniece nedrīkst atņemt dzīvību, viņa noskalda. Dziedniece nekad neatņem dzīvību. Mūsu galvenais zvērests ir nekaitēt.

-   Bumbas tiek novietotas vietās, kurām jābūt pamestām.

-   Bet tās ne vienmēr ir pamestas, vai ne? Korinna pašūpo galvu, un viņas seja pēkšņi izskatās skumja. Tik skumju es viņu nekad neesmu redzējusi. Es zinu, kas es esmu, Viola. Dziļi dvēselē es to zinu. Es dziedinu slimos, es dziedēju brūces tā es esmu.

-  Ja mēs te paliksim, ar laiku ieradīsies arī pēc mums.

-  Ja mēs dosimies prom, pacientes nomirs. Viņa pat vairs neizklausās nikna, un tas mani biedē vēl vairāk.

-   Un ja tevi arestēs? es jautāju, un mana balss nu jau skan izaicinoši. Kas tad viņas dziedinās?

-   Es cerēju, ka tu.

Dziļi nopūšos. Tas nav tik vienkārši.

-   Man ir.

-  Korinna, ja es nespēšu tikt prom, ja es nevarēšu sazināties ar savējiem -

-   Kas tad notiks? Tu pati teici, ka paies vēl pieci mēneši, līdz viņi ieradīsies. Pieci mēneši ir ilgs laiks.

Es atkal pagriežos pret skapjiem, turpinot likt pārtiku somā. -Man jāmēģina, es saku. Man kaut kas ir jādara lietas labā. Es pagriežos pret viņu nu jau ar pilnu somu plecā. Tāda nu es esmu. Un es iedomājos par Todu, kas mani gaida, un mana sirds iepukstas straujāk. Vismaz par tādu cilvēku esmu kļuvusi.

Korinna mani klusējot nopēta un tad pasaka to pašu, ko reiz teica Koila kundze: Mūsu izvēle nosaka to, kas mēs esam.

Un es saprotu, ka viņa man tikko ir pateikusi ardievas.

-   Kur tu tik ilgi biji? Tods jautā, ik pa laikam metot bažīgu skatienu pa vaļējo logu.

-   Sīkums, atbildu. Pastāstīšu vēlāk.

-   Ēdienu dabūji?

Es parādu somu.

-  Tad jau mēs atkal sekosim upei, viņš saka.

-   Laikam jau.

Tods uzmet man vēl vienu skatienu, cenšoties apslēpt smaidu. Un viss atkal sākas no gala.

Es jūtu savādu satraukumu un zinu: lai cik lielās briesmās mēs būtu, es tik un tā jūtos laimīga, un arī viņš tā jūtas. Mēs uz mirkli sadodamies rokās, tad Tods iekāpj manā gultā, uzliek kāju uz palodzes un lec lejā.

Es pasniedzu viņam somu ar pārtiku un izlecu ārā, kurpēm nodunot uz mālainās zemes. Tod, es čukstu.

-Jā?

-   Kāds man teica, ka te ārpus pilsētas esot komunikāciju tornis, es saku. Visticamāk, to ir ielenkuši karavīri, bet es prātoju, vai mēs nevarētu pamēģināt to atrast -

-   Augsts metāla tornis? viņš mani pārtrauc. Augstāks par kokiem?

Es samirkšķinu. Laikam, es saku, un manas acis ieplešas. Tu zini, kur tas atrodas?

Viņš pamāj. Es katru dienu jāju tam garām.

-   Tiešām?

-  Tiešām, viņš apstiprina, un es to redzu viņa Troksnī, es redzu ceļu -

-   Manuprāt, tagad pietiks, tumsā saka kāda balss.

Balss, kuru mēs abi pazīstam.

No tumsas iznāk mērs, un viņam aiz muguras soļo karavīru rinda.

-   Labvakar jums abiem! viņš saka.

Un es dzirdu, kā no mēra atskan Troksnis.

Un Tods saļimst.

17. nodaļa SMAGS DARBS

[TODS]

TĀ IR KĀ SKAŅA, bet vienlaikus ari nav, un tā ir skaļāka nekā jebkas cits šajā pasaulē. Tā plosa tavas bungādiņas, it kā tu dzirdētu to nevis ar ausīm, bet iekšā galvā, un viss kļūst balts, un es jūtos tā, it kā būtu kļuvis ne tikai akls, bet arī kurls un mēms un būtu sasalis, un sāpes nāk no manas dziļākās būtības, tāpēc tās pārņem mani visu, un nav ne mazākās iespējas paglābties. Tas ir kā dzeļošs, stindzinošs un vienlaikus dedzinošs sitiens tieši manā būtībā.

Tieši tā noteikti jutās Deivijs, kad mērs viņam sita ar Troksni.

Un tie vārdi Visi tie vārdi -

Ir tāda sajūta, it kā visi vārdi vienlaikus eksplodētu tev galvā, it kā visa pasaule uz tevi kliegtu, ka TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, un tie atņem tev visus tavus vārdus. Ir tāda sajūta, it kā tev rautu matus ārā ar visām saknēm un plēstu nost ādu Vārdu uzlidojums, un es vairs neesmu nekas Es neesmu nekas -

TU NEESI NEKAS -

Un es nokritu zemē, un mērs var darīt ar mani visu, ko vēlas.

Es negribu runāt par to, kas notiek turpmāk.

Mērs atstāj dažus karavīrus, lai tie apsargā dziednīcu, un pārējie aizvelk mani atpakaļ uz katedrāli. Viņš pa ceļam neko nesaka, viņš nesaka ne vārda, bet es lūdzu, lai viņš nedara viņai pāri, un es apsolos un kliedzu, un raudu (apklusti), ka es darīšu visu, ko viņš gribēs, ja vien viņš nedarīs viņai pāri.

(aizveries, aizveries)

Kad mēs atgriežamies katedrālē, viņš atkal piesien mani pie krēsla.

Un aizsūta Kolinsa kungu uz pilsētu.

Un -

Un es negribu par to runāt.

Jo es raudu un vemju, un es lūdzos un saucu viņas vārdu, un atkal lūdzos, un tas viss liek man justies tik apkaunotam, ka es nevaru to izteikt.

Visā šajā laikā mērs nesaka ne vārda. Viņš tikai staigā man apkārt, riņķiem vien, klausoties, kā es kliedzu, klausoties, kā es lūdzos.

Klausoties manā Troksnī.

Un es saku sev, ka es kliedzu un lūdzos tik skaļi tikai tāpēc, lai noslēptu savā Troksnī to, ko viņa man pateica, lai nosargātu viņu, lai neļautu viņam uzzināt. Es iestāstu sev, ka man jākliedz un jāraud, cik skaļi vien varu, lai viņš nesadzirdētu.

(aizveries)

Tā es sev iestāstu.

Un es par to vairs negribu runāt.

(pie velna, aizveries taču vienreiz!)

Kad es nokļūstu atpakaļ tornī, ir jau gandrīz rīts un mērs Ledžers mani gaida. Lai gan es neesmu spējīgs neko uzsākt, prātoju, vai viņš šajā notikumā ir spēlējis nozīmīgu lomu, taču bijušā mēra uztraukums par mani, viņa šausmas par to, kā es izskatos, tas viss viņa Troksnī šķiet tik patiess, ka es tikai nokritu uz sava matrača un nezinu, ko domāt.

-   Viņi nemaz neienāca iekšā, Ledžers saka, nostājoties man blakus. Kolinss tikai atvēra durvis, paskatījās, tad atkal mani ieslēdza. It kā viņi būtu zinājuši.

-   Jā, es noņurdu spilvenā, it kā viņi būtu zinājuši.

-   Man ar to nebija nekāda sakara, Tod, viņš taisnojas, lasot mani. Es zvēru! Es nekad nebūtu palīdzējis tam vīrietim.

-   Liec mani mierā, es saku.

Un viņš tā arī dara.

Es nevaru aizmigt.

Es degu.

Es degu kaunā par savu muļķību. Cik viegli viņi bija mani noķēruši lamatās, cik viegli bija izmantot Violu, lai liktu man darīt to, ko viņi vēlas. Es degu kaunā par to, kā raudāju, kad mērs mani sita (aizveries). Es degu sāpēs, jo mani atkal atrāva no viņas, jo mēs viens otram tik daudz ko apsolījām, jo es nezinu, kas ar viņu tagad notiks.

Man vienalga, ko viņi darīs ar mani.

Beidzot saule lec un es uzzinu savu sodu.

-   Papūlies mazliet, stulbeni!

-   Aizveries, Deivij!

Mūsu jaunais darbs ir likt ēnkājus pie darba, lai tie izraktu pamatus ēkām, kuras cels klostera sētā, lai pašus ēnkājus tajās pa ziemu nomitinātu.

Mans sods ir tāds, ka es strādāju kopā ar viņiem.

Mans sods ir tāds, ka Deivijam tagad ir vienpersoniska vara.

Mans sods ir tāds, ka viņam ir jauns ierocis, ko izmantot pret mani.

-   Nu taču, viņš saka, cērtot pātagu man pāri pleciem. Strādā!

Apsviežos apkārt, jūtot, kā viss ķermenis smeldz. Ja tu vēlreiz man iesitīsi, zvēru, ka noraušu tev galvu!

Deivijs smejas, muti atplētis, viņa Troksnis ir triumfāli jautrs. To nu gan es gribētu redzēt, Hjūita kungs.

Un viņš smejas.

Es atkal ķēros pie lāpstas. Manas grupas ēnkāji blenž uz mani. Es neesmu gulējis, un mani pirksti ir sastinguši aukstajā rīta saulē. Es nespēju to visu izturēt un uzkliedzu viņiem: Strādājiet taču!

Viņi sazinās ar pāris klikšķiem un atsāk rakt zemi ar rokām.

Visi, izņemot vienu, kas skatās uz mani mirkli ilgāk.

Es blenžu uz viņu, jūtot, ka mans Troksnis nikni metas ēnkājim virsū. Viņš to uztver pavisam mierīgi; ēnkāja elpa aukstajā gaisā kļūst redzama, kad viņš izelpo pa muti, viņa skatiens izaicina mani. Ēnkājis man rāda savu roku, it kā iepazīstinot ar sevi, it kā es nezinātu, kurš no visiem viņš ir, un tikai tad ķeras pie darba tik lēni, cik vien var.

1017 ir vienīgais, kas no mums nebaidās.

Es paņemu lāpstu un dziļi iecērtu to zemē.

-   Izklaidējies? Deivijs uzsauc.

Es ielieku savā Troksnī rupjākos lamuvārdus, kādus vien zinu.

-   Ak, mana māte jau sen ir mirusi, viņš saka. Tāpat kā tavējā. Tad viņš iesmejas. Es prātoju, vai viņa dzīvē runāja tikpat daudz, cik ir sarakstījusi savā mazajā grāmatiņā.

Es iztaisnoju muguru, mans Troksnis uzliesmo sarkans. Deivij…

-   Jēziņ, viņa taču ir piesmērējusi tik daudz lappušu!

-   Kādu dienu, es saku, un mans Troksnis ir tik naidpilns, ka es redzu to karājamies gaisā kā tveici, kādu dienu es -

-   Ko tad tu izdarīsi, puisīt? mērs jautā, iejājot klostera pagalmā Morfeta mugurā. Es jau no ceļa dzirdēju, kā jūs abi plēšaties. Viņš nikni paskatās uz Deiviju. Strīdēšanās nenozīmē strādāšanu.

-   Es piespiedu viņus strādāt, tēt, Deivij s saka, norādot uz laukiem.

Un tā ir taisnība. Mēs ar ēnkājiem esam sadalīti grupās pa desmit vai divpadsmit, izkaisīti visā nožogotajā klostera teritorijā. Vieni novāc akmeņus no iekšējām sienām un plēš velēnas. Citi krauj lielā kaudzē mālus, ko izrok zemākajās vietās. Mana grupa jau ir izrakuši grāvjus, kas noderēs pirmās mājas pamatiem. Man ir lāpsta, ēnkājiem jārok ar rokām.

-   Nav slikti, mērs saka, it nemaz nav slikti.

Deivija Troksnis ir tik laimīgs par uzslavu, ka tas jau

izskatās apkaunojoši. Neviens uz viņu neskatās.

-   Un tu, Tod? mērs pievēršas man. Kā tu pavadīji rītu?

-   Lūdzu, nedariet viņai pāri, es saku.

-   Lūdzu, nedariet viņai pāri, Deivijs mēdās.

-   Teikšu tev pēdējo reizi, Tod, mērs saka, es nedarīšu viņai pāri. Es tikai parunāšu ar viņu. Patiesībā tieši šobrīd esmu ceļā pie viņas.

Mana sirds salecas, un Troksnis uzvirmo.

-   Tas nu gan viņam nepatīk, tēt, Deivijs viszinoši novelk.

-    Apklusti, mērs saka. Tod, vai ir kas tāds, ko tu gribētu man teikt? Kas tāds, kas varētu padarīt manu vizīti pie tavas draudzenes daudz ātrāku un patīkamāku mums visiem?

Es noriju siekalas.

Mērs vienkārši skatās uz mani, skatās manā Troksnī, un vārdi, kas skan man galvā, LŪDZU, NEDARIET VIŅAI PĀRI izteikti manā balsī un viņa balsī. Savijušies kopā, tie spiež uz visu, ko es domāju, ko zinu, un nemaz nelīdzinās tam Trokšņa sitienam. Šī balss mēģina ielavīties tur, kur es negribu viņu laist, mēģina atvērt slēgtās durvis un apgriezt otrādi visus akmeņus, lai paskatītos, kas zem tiem slēpjas, iespīdināt gaismu vistumšākajos nostūros, un visu laiku atkārto LŪDZU, NEDARIET VIŅAI PĀRI, un es jūtu, kā vēlos pateikt (par okeānu), ka vēlos atvērt aizslēgtās durvis (okeāns), gribu darīt tieši to, ko viņš man saka, jo viņam ir taisnība, viņam ir taisnība par visu, un kas gan es tāds esmu, lai pretotos, -

-   Viņa neko nezina, es atbildu; mana balss ir klusa, gandrīz kā čuksts.

Mērs sarauc vienu uzaci. Tu izskaties satraukts, Tod. Viņš pamudina Morfetu pienākt tuvāk. T&amp;ktauttes, saka Morfets. Deivijs vēro, cik lielu uzmanību mērs man ir pievērsis, un pat no šejienes es redzu, cik greizsirdīgs viņš kļūst. Kad es vēlos nomierināties, es daru, lūk, ko.

Viņš skatās man acīs.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Šī doma ieurbjas man smadzenēs kā tārps ābolā.

-   Tas man atgādina, kas es esmu, mērs saka. Atgādina, kā es varu sevi kontrolēt.

-    Kas to atgādina? Deivijs jautā, un es saprotu, ka viņš neko nav dzirdējis.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Atkal tieši man galvā.

-    Ko tas nozīmē? es noelšos, jo šī doma tā nospiež manas smadzenes, ka es tik tikko spēju parunāt.

Un tad mēs to dzirdam.

Sanoņu gaisā, dūkoņu, kas nav Troksnis, it kā šurp lidotu resna violetā bite, lai tevi sadzeltu.

-   Kas, pie… iesāk Deivijs.

Un tad mēs pagriežamies, paskatāmies uz tālāko klostera galu, paskatāmies uz karavīriem, kas stāv uz sienas.

Bzzzzzz -

Tas ir debesīs, kāds priekšmets, kas uzlido augstā, asā lokā, tas nāk no kokiem aiz klostera sienas, aiz tā vijas dūmi, bet dūkoņa pieņemas spēkā, un dūmi kļūst melni.

Un tad mērs izvelk no krekla kabatas Violas binokli, lai paskatītos tuvāk.

Es lūkojos uz binokli, mans Troksnis nikni mutuļo, tas apmētā mēru ar jautājuma zīmēm, kuras viņš ignorē.

Laikam Deivijs arī to nonesis lejā no kalna.

Es savelku rokas dūrēs.

-    Lai kas tas arī būtu, Deivijs saka, tas lido šurp.

Es paskatos atpakaļ. Priekšmets šobrīd ir sasniedzis

augstāko punktu un lido lejup.

Lejup uz klostera pagalmu, kur mēs visi stāvam.

Bzzzz -

-   Es jūsu vietā laistos, mērs saka. Tā ir bumba.

Deivijs metas skriet uz vārtiem tik ātri, ka pat nomet pātagu. Karavīri lec lejā no mūra sienas. Mērs pagriež zirgu uz vārtiem, bet vēl nejāj prom, gaidot, kad bumba piezemēsies.

-   Treiserbumba, vīrietis saka, un viņa balsī skan interese. Tā ir veca, mūsdienās gandrīz netiek izmantota. Mēs tās izmantojām Ēnkāju karā.

Bzzzz kļūst skaļāks. Bumba joprojām krīt, uzņemot ātrumu.

-   Mēr Prentis?

-   Prezident, viņš izlabo, joprojām kā hipnotizēts veroties binoklī. Skaņa un dūmi, viņš murmina, pārāk uzkrītoši, lai izmantotu no slēpņa.

-    Mēr Prentis! Mans Troksnis no uztraukuma kļūst skaļāks.

-   Pilsētā visur tika izmantotas bumbas no slēpņa, tad kāpēc tagad…

-   BĒDZIET! es saucu.

Morfets saraujas, un mērs palūkojas uz mani.

Bet es nerunāju ar viņu.

-    BĒDZIET! es kliedzu un vicinu rokas un lāpstu uz ēnkājiem, kas stāv man tuvāk, strādā kopā ar mani šajā laukā.

Laukā, kur tūlīt nokritīs bumba.

Bzzzz…

Viņi nesaprot. Vairums vienkārši skatās, kā bumba krīt viņiem tieši virsū. BĒDZIET! es kliedzu un rādu Troksnī, ka tūlīt sprāgs, rādot, kas notiks, kad bumba nokritīs, iztēlojos asinis un gabalos sarautus ķermeņus, un BUM, kas tūlīt sekos. PIE VELNA, BĒDZIET TAČU!

Ēnkājiem beidzot pielec, un lielākā daļa mūk, varbūt tikai tāpēc, lai tiktu prom no manis un nejauši nedabūtu pa galvu ar lāpstu, ko es kā traks vicinu, bet viņi skrien, un es skrienu tiem pakaļ, dzenot viņus tālāk no lauka.

Es atskatos. Mērs ir pavirzījies līdz klostera ieejai, gatavs auļot prom, ja būs nepieciešams. Bet viņš mani vēro.

BĒDZIET! es kliedzu, liekot ēnkājiem skriet arvien tālāk, prom no laukuma centra. Pēdējie pārlec pār tuvāko no iekšējiem mūriem, un es lecu viņiem pakaļ, tverot pēc elpas un pagriežoties, lai redzētu, kā bumba kritīs, -

Un es ieraugu 1017, kas joprojām stāv lauka vidū un joprojām skatās uz bumbu.

Bumbu, kas viņu nogalinās uz līdzenas vietas.

Es jau esmu pārlēcis pāri iekšējai sienai, pirms paspēju to apdomāt, -

Mani soļi dimd zālē -

Es lecu pāri grāvjiem, ko šodien esam izrakuši, -

Un gaisā skan BZZZ -

Tas kļūst skaļāks, skan tuvāk -

Un 1017 paceļ roku, lai pasargātu acis no saules, -

Kāpēc viņš nebēg?

Un mani soļi dun un dun -

Un es pie sevis skaitu "nolādēts, nolādēts" -

BZZZZZZZZZZZZZZZZZZZZ -

Un 1017 neredz, ka tas tuvojas, -

Es triecos pret viņu pietiekami spēcīgi, lai paceltu ēnkāji gaisā, jūtu, kā viņam aizraujas elpa, un mēs lidojam pāri zālei, atsitamies pret zemi, aizripojam tālāk, pāri mālainajai zemei, un iegāžamies vienā no seklajiem grāvjiem, kad milzīgs -

BUMMM

aprij visu planētu vienā skaņas sprādzienā

aizslauka prom katru domu un katru Troksni

sagrābj tavas smadzenes un satriec tās gabalos

un no apkārtnes tiek izsūkts viss gaiss un triekts mums pāri

un zeme un zāle mums trāpa lielām pikām un mūsu plaušas piepilda dūmi

Un tad iestājas klusums.

Skaļš klusums.

* * *

-   Vai esi ievainots? es dzirdu mēra saucienu, it kā viņš būtu daudzu jūdžu attālumā vai dziļi zem ūdens.

Apsēžos mūsu izraktajā grāvī un redzu milzīgu, dūmojošu krāteri lauka vidū; dūmi jau sāk izklīst, jo nav nekā, ko dedzināt, un ēnkāji rindām vien skatās uz notikušo no otras klostera malas.

Es elpoju, bet nedzirdu savu elpu. Pagriežos pret 1017, kas joprojām ir grāvī, lielākoties zem manis, mēģinot piecelties, un es paveru muti, lai vaicātu viņam, vai viss kārtībā, lai gan es nekad nespētu saprast viņa atbildi -

Bet viņš man spēcīgi iesit, atstājot sarkanus pirkstu nospiedumus uz sejas.

-   Ei! es iesaucos, lai gan tik tikko spēju sevi dzirdēt. Ēnkājis mēģina izlīst no grāvja, kur esmu viņu iespiedis,

un es pasniedzu roku, lai palīdzētu, -

Bet viņš man iekož ar saviem mazajiem, asajiem zobiņiem -

Un es atrauju roku, kas asiņo, -

Un esmu gatavs viņam iesist, kārtīgi iebliezt -

Un viņš jau ir izrāpies no grāvja, viņš skrien pāri krāterim pie citiem ēnkājiem -

-   Ei! es atkal uzsaucu, un mans Troksnis kļūst sarkans.

Viņš skrien, ik pa laikam palūkojoties atpakaļ, un visi

ēnkāji blenž uz mani. Viņu stulbās, klusās sejas ir tikpat neizteiksmīgas kā pašām dumjākajām aitām, ko es jebkad esmu audzējis mūsu fermā, un mana roka asiņo, un ausīs zvana, un sitiena pēdas svilst sejā. Es taču izglābu viņa nolādēto dzīvību, un tāda ir pateicība?

Dzīvnieki, es nodomāju, stulbie, nevērtīgie, nolādētie dzīvnieki!

* * *

-   Tod? mērs atkal saka, piejājot tuvāk. Vai esi ievainots?

Es pagriežos pret viņu, pat nesaprotot, vai esmu gana mierīgs, lai atbildētu, bet, kad atveru muti, -

Zeme salīgojas.

Mana dzirde ir daļēji zudusi, tāpēc es vairāk jūtu nekā dzirdu. Jūtu, kā notrīc zeme, jūtu, kā trīs spēcīgas vibrācijas cita pēc citas sašūpo gaisu, un redzu, ka mērs paskatās uz pilsētas pusi, redzu, ka Deivijs un ēnkāji dara tāpat.

Jaunas bumbas.

Tālumā, kaut kur pilsētā ir sprāgušas lielākās bumbas šīs planētas vēsturē.

18. nodaļa dzĪvot NOZĪMĒ CĪNĪTIES

(VIOLA)

ES ESMU TĀDĀ ŠOKĀ pēc tam, kad mērs un karavīri savāca Todu, ka Korinnai jāiešļircina man zāles. Es gandrīz nemaz nejūtu adatas dūrienu rokā, tāpat kā nejūtu viņas roku man uz muguras. Tā nekustas, tā nenoglāsta man plecu, tā nedara neko, lai mierinātu, tikai tur mani piespiestu pie zemes.

Man patiešām žēl, bet es nejūtos viņai pateicīga.

Kad es pamostos savā gultā, ir rītausma; saule atrodas tik zemu, ka ir tik tikko redzama pāri horizontam, visu pārējo tin rīta ēnas.

Korinna sēž krēslā pie manas gultas.

-  Lai gan tev nāktu par labu pagulēt ilgāk, viņa saka, diemžēl nevaru tev to atļaut.

Es noliecos uz priekšu, līdz gandrīz esmu pārliekusies uz pusēm. Man krūtīs ir tāds smagums, ka, šķiet, tas velk pie zemes. Es zinu, nočukstu. Zinu.

Es pat nesaprotu, kāpēc viņš saļima. Viņš bija kā apdullināts, gandrīz bezsamaņā, viņam pa muti nāca putas, un tad karavīri uzrāva viņu kājās un aizvilka prom.

-  Viņi atgriezīsies pēc manis, es saku, mēģinot norīt kamolu kaklā. Kad būs tikuši galā ar Todu.

-  Jā, laikam jau atgriezīsies, Korinna attrauc, lūkojoties uz savām rokām, uz krēmkrāsas tulznām, kas uzmetušās pirkstu galos, uz pelnu pelēko ādu roku virspusē, kas tāda kļuvusi no pārāk biežas roku mazgāšanas karstā ūdenī.

Rīts ir auksts tas ir pārsteidzoši salts. Lai gan logs ir ciet, es jūtu, ka nodrebu. Aplieku rokas sev apkārt.

Viņš ir prom.

Viņš ir prom.

Un es nezinu, kas notiks turpmāk.

-  Es uzaugu apmetnē, ko sauc par Slīpumvārtiem, Korinna pēkšņi saka, joprojām neskatoties man acīs. Tā atrodas lielā meža malā.

Es paceļu acis. Korinna?

-   Mans tēvs gāja bojā ēnkāju karā, viņa turpina, bet māte bija izdzīvotāja. Kopš brīža, kad iemācījos staigāt, es kopā ar viņu strādāju augļu dārzos, lasīju ābolus un cekulainos čiekurus, un roizina augļus.

Es blenžu uz viņu, prātojot: kāpēc tagad, kāpēc tieši tagad?

-   Mana balva par šo smago darbu, Korinna stāsta, bija pārgājiens pēc lielās ražas novākšanas. Tajā devāmies tikai mēs ar mammu, mēs divatā gājām tik dziļi mežā, cik dziļi vien uzdrošinājāmies. Viņa palūkojas pa logu uz krēslaino rītu.

-   Tur ir tik daudz dzīvības, Viola. Katrā meža nostūrī, katrā strautā, upē un kalnā. Šī planēta dūc no dzīvības pārpilnības.

Korinna ar otras rokas pirkstiem paberzē tulznas. Pēdējā pārgājiena laikā man bija astoņi gadi. Mēs trīs dienas gājām uz dienvidiem, un tā bija kā dāvana, kas pierādīja, cik pieaugusi es tagad esmu. Dievs vien zina, cik daudz jūdžu mēs bijām nogājušas divatā, tikai viņa un es, un tikai tam bija nozīme.

Korinna apklust. Es viņu nesteidzinu.

-   Mammai iekoda strīpainā sarkančūska, tieši papēdī, kamēr viņa mērcēja kājas upē. Korinna atkal saberzē rokas.

-   Sarkančūskas kodiens ir nāvējošs, bet inde iedarbojas lēni.

-   Ak, Korinna, es klusi nosaku.

Viņa pēkšņi pieceļas kājās, it kā mana līdzjūtība būtu viņu rupji apvainojusi, un pieiet pie loga. Pagāja septiņpadsmit stundas, līdz viņa nomira, Korinna saka, joprojām neskatoties uz mani. Tās bija drausmīgas, sāpju pilnas stundas, un, kad māte zaudēja redzi, viņa man pieķērās klāt un lūdzās, lai es viņu izglābju, viņa atkal un atkal lūdza, lai es glābju viņas dzīvību.

Es klusēju.

-   Tagad mēs zinām to, ko dziednieki ir atklājuši, es būtu varējusi viņu izglābt, novārot Ksantus sakni. Jaunā dziedniece sakrusto rokas uz krūtīm. Tā auga mums visapkārt.

Jaunās Prentistaunas RĒKOŅA tikai pamazām sāk mosties līdz ar saullēktu. Gaisma uzaust pāri horizontam, bet mēs vēl kādu mirkli sēžam klusumā.

-   Man patiešām ļoti žēl, Korinna, es beidzot izdvešu,

-   bet kāpēc…

-  Katra sieviete, kas šeit guļ, ir kāda meita, viņa klusi saka.

-   Katrs karavīrs, kas patrulē ielās, ir kāda dēls. Vienīgais noziegums ir atņemt otram dzīvību. Nav nekā sliktāka par to.

-   Un tāpēc tu necīnies, es izdaru secinājumu.

Korinna asi pagriežas pret mani. Dzīvot nozīmē cīnīties, viņa atcērt. Lai saglabātu dzīvību, jācīnās pret visu, ko spēj nostrādāt cilvēks!

Viņa nikni nošņācās. Un tagad vēl viņa ar savām bumbām! Es cīnos pret tām katru reizi, kad ārstēju kādas sievietes uzsisto aci, katru reizi, kad izņemu šrapneļus no cilvēka, kas cietis sprādzienā.

Korinnas balss, kas niknumā bija kļuvusi skaļāka, tagad atkal noplok. Tas ir mans karš, viņa saka. Tā es cīnos.

Dziedniece pieiet pie sava krēsla un paņem drēbju sainīti, kas bija nolikts viņai blakus. Un tagad, viņa saka, es vēlos, lai tu uzvelc šīs.

Korinna man nedod iespēju strīdēties, pat ne pajautāt, kāds ir plāns. Viņa paņem manu mācekles apģērbu un dažas manas personiskās vecās, nomazgātās drēbes un liek vilkt mugurā daudz sliktākas lupatas blūzi ar garām piedurknēm, garus svārkus, kā arī apsiet ap galvu lakatu, kas pilnībā nosedz matus.

-   Korinna… es saku, sienot lakatu.

-  Apklusti un pasteidzies!

Kad esmu saģērbusies, viņa aizved mani līdz gaiteņa galam, kur ir durvis uz upi, kas tek gar dziednīcu. Pie durvīm ir nolikta bieza auduma soma ar zālēm un pārsējiem. Viņa pasniedz man šo somu un čukst: Gaidi signālu. Kad dzirdēsi, tu sapratīsi, ka tas ir īstais.

-   Korinna…

-  Tev jāzina, ka tavas izredzes nav pārāk labas. Tagad viņa ielūkojas man acīs. Bet, ja tu nokļūsi tur, kur viņas slēpjas, tev jāizmanto šīs zāles dziedināšanai, vai dzirdi? Tu to vari, vai nu pati to apzinies, vai ne.

Mana elpa ir smaga un saraustīta, bet es paskatos uz Korinnu un saku: Jā, kundze.

-   Tieši tā, kundze, viņa atbild un paskatās ārā pa durvīs iebūvētu lodziņu. Pie mājas stūra redzams viens pats nogarlaikojies karavīrs, viņš urbina degunu. Korinna pagriežas pret mani. Tagad tā. Lūdzu, iesit man!

Es samirkšķinu acis. Ko?

-   Iesit man, viņa atkārto. Man vajag asiņainu degunu vai vismaz pārsistu lūpu.

-   Korinna…

-  Ātrāk, vai arī ielās būs pārāk daudz karavīru.

-   Es netaisos tev sist!

Viņa tik nikni sagrābj mani aiz rokas, ka es paraujos atpakaļ. Ja prezidents ieradīsies pēc tevis, vai tiešām tu domā, ka atgriezīsies? Viņš ir mēģinājis izdabūt patiesību no tevis, sākumā jautājot un pēc tam ieslogot tavu draugu. Vai tu patiešām domā, ka tam vīram ir bezgalīga pacietība?

-   Korinna…

-  Viņš agri vai vēlu nodarīs tev pāri, viņa paziņo. Ja tu atteiksies palīdzēt, viņš tevi nogalinās.

-   Bet es nezinu…

-  Viņam vienalga, ka tu nezini! dziedniece šņāc caur zobiem. Ja es spēšu aizkavēt dzīvības atņemšanu, es to darīšu, pat ja tā ir tik kaitinoša cilvēka dzīvība.

-  Tu dari man pāri, es saku, kad viņas pirksti iespiežas man rokā.

-  Labi! Korinna atcērt. Sadusmojies pietiekami stipri, lai man iesistu!

-   Bet kāpēc…

-  Vienkārši dari to! viņa uzkliedz.

Es dziļi ievelku elpu, tad vēl un iesitu viņai pa seju, cik stipri vien varu.

* * *

Es gaidu, notupusies pie durvīm zem loga, un vēroju karavīru. Korinnas soļi aizdip prom pa gaiteni, kad viņa skrien uz pieņemamo istabu. Es pagaidu vēl mazliet. Šis ir viens no karavīriem, kuram atņemtas zāles, tāpēc salīdzinoši klusajā rītā es dzirdu viņa domas. Tās ir domas par garlaicību, domas par ciematu, kurā viņš bija dzīvojis, pirms tajā iebruka, domas par armiju, kurai viņš bija spiests pievienoties.

Domas par meiteni, kuru viņš pazina, bet kura tagad ir mirusi.

Un tad es sadzirdu Korinnas kliedzienu no parādes durvīm. Viņa kliedz, ka Atbilde naktī ir ielauzusies dziednīcā, piekāvusi viņu un nolaupījusi mani un ka viņa esot redzējusi tos no Atbildes aizbēgam pretējā virzienā tam, kurā es tagad skriešu.

Tas ir slikti izdomāts stāstiņš, tas nudien nenostrādās, jo kā gan kāds būtu varējis ielauzties dziednīcā, ja te visapkārt ir tik daudz sargu?

Taču es zinu, uz ko viņa cer. Uz leģendu, kas sākusi izplatīties pilsētā, uz leģendu par Atbildi.

Kā gan var uzstādīt bumbas tā, ka neviens nekad to nepamana?

Ka neviens nekad netiek pieķerts?

Ja Atbilde to spēj, vai tad šie nevarētu aizlavīties garām bruņotiem sargiem?

Vai viņi ir neredzami?

Es dzirdu šādas domas sarosāmies sarga galvā, tiklīdz viņš izdzird Korinnas pirmos kliedzienus. Tās viņa Troksnī kļūst arvien skaļākas, līdz viņš apskrien ap stūri un pazūd no skatiena.

Un tagad ir īstais brīdis.

Es uzmetu medicīnas somu plecā.

Es atveru durvis.

Es skrienu.

Es skrienu uz tuvāko koku aizsegu un tad lejup gar upi. Gar upi ved taciņa, bet es turos koku aizsegā un, somai sitoties pret pleciem un muguru, nespēju nedomāt par to, kā mēs ar Todu skrējām gar šo pašu upi, pa šo pašu upes krastu, kā mēs skrējām prom no armijas, skrējām, skrējām un skrējām.

Man jātiek līdz okeānam.

Lai arī cik ļoti es gribētu glābt Todu, mana vienīgā iespēja ir atrast Koila kundzi.

Un tad es atgriezīšos pēc viņa.

Es atgriezīšos.

Es nekad tevi nepametīšu, Tod Hjūit.

Mana sirds iesāpas, kad es atceros, kā to apsolīju.

Jo tagad es laužu solījumu.

(turies, Tod)

(paliec dzīvs)

Es skrienu.

Es skrienu gar upi, izvairoties no patruļām, lavoties cauri dārziem un gar žogiem, turoties tik tālu no mājām un saimniecības ēkām, cik vien varu.

Ieleja atkal sašaurinās. Kalni pietuvojas ceļam, un māju kļūst arvien mazāk. Vienreiz es sadzirdu karavīru soļus un paslēpjos krūmos, kamēr viņi paiet man garām; es tur guļu, aizturējusi elpu, pieplakusi pie zemes, cik cieši vien varu. Es pagaidu, līdz sadzirdu tikai putna dziesmu (Kur es esmu fcrošībĀ?) un attālo pilsētas RĒKOŅU. Pagaidu vēl mazliet, tad paceļu galvu un palūkojos uz ceļu.

Upe tālumā met līkumu, un ceļš pazūd skatienam aiz kalniem un mežiem. Otrpus ceļam tālu no pilsētas saskatāmas galvenokārt lauku mājas un saimniecības ēkas; tās satupušas uz kalna malas, uzgriezušas muguru mežam. Tieši man pretī ir neliels celiņš, kas ved uz tuvāko fermu, kuras dārzu aizsedz koku rindas. Pa labi plešas lauki, bet kalnos virs fermas un aiz tās atkal sākas biezs mežs. Ja es varētu tikt līdz mežam, tur būtu drošāk. Ja vajadzētu, es varētu tur paslēpties līdz naktij un tad turpināt ceļu tumsā.

Paskatos uz vienu un uz otru pusi, tad vēlreiz. Es ieklausos karavīru soļos, mēģinu sadzirdēt attālu Troksni vai ratu ripošanu.

Ievelku elpu.

Un metos pāri ceļam.

Es nenolaižu acis no mājas, soma dauza man muguru, rokas šķeļ gaisu, plaušas sēc, kamēr es skrienu arvien ātrāk, ātrāk un ātrāk -

Līdz ceļam -

Gandrīz jau līdz kokiem -

Gandrīz -

Un no koku aizsega iznāk fermeris.

Es apstājos, paslīdu dubļos un gandrīz nokritu. Viņš atlec nost, acīmredzami pārsteigts, ka es tik pēkšņi esmu parādījusies viņa priekšā.

Mēs blenžam viens uz otru.

Viņa Troksnis ir kluss, apvaldīts, gandrīz kā džentlmenim, tieši tāpēc es to no attāluma nedzirdēju. Vīrs vienā rokā tur grozu, bet otrā sārtu bumbieri.

Viņš nopēta mani no galvas līdz kājām, ierauga somu man plecā, redz, ka es viena pati esmu uz ceļa, tādējādi pārkāpjot likumu, un pēc tā, cik smagi elpoju, viņš saprot, ka esmu skrējusi.

Un vīrieša Troksnī parādās viens vārds, tas ir ātrs un skaidrs kā rīta gaisma.

lA+bilde, viņš domā.

-    Nē, es mēģinu iebilst, es ne…

Bet viņš pieliek pirkstu pie lūpām.

Viņš pieliec galvu un ieklausās skaņās uz ceļa.

Es dzirdu tālumā maršējam karavīrus.

-    Turp, fermeris nočukst. Viņš norāda uz šauru taciņu, kura ievijas mežā un kuru būtu ļoti viegli palaist garām, ja nezinātu, ka tur tāda ir. Ātri!

Vēlreiz paskatos uz viņu, mēģinot saprast, vai tās nav lamatas, mēģinot pateikt, bet man jau vairs nav laika. Nav laika.

-    Paldies! es nočukstu un atkal skrienu.

Taciņa ved dziļāk mežā, augšup kalnā. Tā ir šaura, un man jālaužas cauri krūmiem un vīnstīgām, lai tiktu uz priekšu. Koki mani paslēpj, un es eju uz priekšu un uz priekšu, cerot, ka neesmu ievilināta lamatās. Nokļuvusi kalna galā, pamanu, ka man priekšā ir nogāze un vēl viens kalns. Es uzskrienu arī tajā. Joprojām virzos uz austrumiem, bet nespēju saskatīt neko tādu, kas norādītu, kur ir ceļš vai upe vai kurp es…

Pēkšņi es attopos līdzenuma malā.

Desmit metru attālumā no manis stāv karavīrs.

Viņš ir uzgriezis man muguru (paldies Dievam, paldies Dievam), un tikai tad, kad, kājām ļimstot un sirdij mežonīgi dauzoties, esmu ielīdusi atpakaļ krūmos, es pamanu, ko viņš sargā.

Te nu tas ir.

Pašā klajuma vidū, kalna galā, stāv uz trim metāla kājām un stiepjas debesīs vismaz piecdesmit metrus augstu. Koki tam apkārt ir nocirsti, un otrpus klajumam es redzu nelielu ēku un ceļu, kas ved lejup no kalna pretī upei.

Es esmu atradusi komunikāciju torni.

Tas ir tepat.

Un te nemaz nav tik daudz karavīru. Es saskaitu piecus vai sešus.

Tikai seši. Lielā attālumā cits no cita.

Mana sirds salecas.

Es esmu to atradusi!

Un aiz torņa tālumā atskan BUM!

Es saraujos tāpat kā karavīri. Vēl viens sprādziens. Vēl viens Atbildes paziņojums. Vēl viens -

Karavīri metas prom.

Viņi skrien, skrien uz sprādziena vietu, skrien prom no manis un lejup pa otru taku, kur jau gaisā paceļas balts dūmu stabs.

Tornis stāv man priekšā.

Pēkšņi tas ir pavisam neapsargāts.

Es pat neapstājos, lai padomātu, cik muļķīgi varbūt rīkojos, -

Es skrienu -

Skrienu uz torni -

Ja šī ir mana iespēja mūs visus glābt -

Es nezinu -

Es tikai skrienu Pāri pļavai Uz torni -

Uz ēku, kas atrodas zem tā, Es varu mūs izglābt -

Varbūt es kaut kā varētu mūs visus izglābt -

Un ar acs kaktiņu pamanu kādu, kurš metas ārā no krūmiem

kreisi no manis, -

Kādu, kas skrien tieši pie manis, -

Kādu -

Kāds sauc manu vārdu -

-    Viola! es dzirdu. Atpakaļ!

-    Viola, NĒ! sauc Koila kundze.

Es neapstājos Viņa arī ne -

-    ATPAKAĻ! viņa sauc Un viņa jau ir man priekšā Viņa skrien, skrien un skrien Un tad es saprotu -

It kā būtu saņēmusi sitienu pa vēderu -

Viņa kliedz tāpēc, ka -

Nē-

Lai gan es jau piebremzēju -

Nē, es domāju -

Nē, jūs nedrīkstat -

Un Koila kundze jau ir pie manis -

Jūs NEDRĪKSTAT -

Un viņa grūž mani, mēs abas nokrītam zemē NĒ!

Un torņa kājas eksplodē apžilbinošā sprādzienā.

4 DAĻA IESTĀJAS NAKTS

..

19. nodaļa tas, ko tu NEZINI

(VIOLA)

-VĀCIETIES!

Viņa ar roku aizspiež man muti un tur to man uz sejas, tur mani piespiestu pie zemes ar visu savu svaru, kamēr putekļu mākoņi no sabrukušā komunikāciju torņa virmo mums apkārt.

-    Beidz bļaut, viņa uzšņāc.

Es iekožu viņai rokā.

Dziedniece saviebj seju, tā ir skarba un nikna, tomēr viņa nelaiž mani vaļā, turpina turēt man muti ciet un nekustas.

-   Vēlāk varēsi kliegt, cik gribēsi, meitiņ, viņa dod padomu,

-    bet pēc pāris sekundēm te būs karavīru pilns, un vai tiešām tu domā, ka viņi noticēs, ka tu te nejauši gāji garām?

Viņa gaida, ko es darīšu. Es nikni palūru uz Koila kundzi, bet tad pamāju. Viņa noņem roku man no mutes.

-    Nesauciet mani par meitiņu, es saku pavisam klusi, bet mana balss ir tikpat nikna kā viņas. Nekad vairs mani tā nesauciet.

* * *

Es sekoju viņai lejup no kalna. Mēs dodamies atpakaļ uz ceļu, kājām slīdot uz kritušajām lapām un samirkstot rasā, bet mēs tikai ejam lejup un lejup. Es lecu pār koku stumbriem un saknēm, audekla soma guļ man plecos kā akmens.

Man nav citas izvēles kā vien iet viņai līdzi.

Ja es dotos atpakaļ uz pilsētu, mani notvertu, un kas zina, kas notiktu turpmāk.

Un viņa ir atņēmusi man visas izvēles iespējas.

Nonākusi līdz krūmiem pašā kalna pakājē, Koila kundze pieliecas, lai izlīstu zem tiem, un pamāj, lai es sekoju. Es lienu viņai pakaļ, smagi elsojot, un dziedniece čukst: Lai ko tu redzētu, nekliedz.

Pirms es paspēju ko bilst, viņa jau ir izlīdusi no krūmiem. Tie atkal pārvēršas zaru biežņā, un man ir jāpieliek spēki, lai tiktu cauri lapām un zariem un sekotu viņai. Es joprojām cīnos cauri krūmiem, līdz izvēlos laukā.

Tieši uz ceļa.

Tur blakus vīrietim ratos stāv divi karavīri, viņi skatās tieši uz mani un Koila kundzi.

Karavīri izskatās drīzāk pārsteigti nekā nikni, bet viņiem nav Trokšņa, tāpēc droši to nevar zināt.

Toties viņiem ir šautenes.

Un viņi tās paceļ pret mums.

-    Un kas, pie velna, ir šitā? viens noņurd. Tas ir vidēja vecuma vīrietis ar skūtu galvu un rētu uz zoda.

-    Nešauj! Koila kundze sauc, izstiepusi rokas.

-    Mēs dzirdējām sprādzienu, saka otrs, jaunāks. Viņš ir tikai nedaudz vecāks par mani, ar blondiem, līdz pleciem gariem matiem.

Vecākais attrauc ko citu, kaut ko negaidītu.

-    Tu kavē.

-    Pietiks, Magnus, Koila kundze saka, noliecot galvu un dodoties pie ratiem. Un nolaidiet šautenes, viņa ir ar mani.

-    Ko? es pārjautāju, joprojām sastingusi uz vietas.

-   Treisera bumbas galīgi aizgāja pa pieskari, jaunais karavīrs saka. Mēs pat nezinām, kur tās piezemējās.

-    Es jau jums teicu, ka tās ir pārāk vecas, Magnuss noburkšķ.

-   Lai arī kur tās piezemējās, Koila kundze saka, steidzoties pie ratiem, tās savu darbu paveica kārtīgi.

Un tad es dzirdu: Hildij?

Koila kundze apstājas, arī abi karavīri, viņi blenž uz vīru, kas vada ratus.

-    Tā tač' i' tu, va' ne? viņš saka. Hildij', ko sauc ar' par Violu.

Mans prāts bija tik ļoti koncentrējies uz karavīriem, ka es pat nebiju pievērsusi uzmanību vīram ratos viņa neizteiksmīgajai sejai, drēbēm, cepurei, balsij, Troksnim, kas ir tik līdzens un mierīgs kā horizonts.

Vīrs, kas reiz izveda mani un Todu cauri savādo radījumu jūrai.

-    Vilf, es noelšos.

Tagad visi skatās uz mani. Koila kundze uzrauj uzacis tik augstu, ka tās gandrīz pazūd matos.

-    Sveik', Vilfs mani sveicina.

-    Sveiks, es atbildu, pārāk pārsteigta, lai teiktu ko vairāk.

Viņš pieliek divus pirkstus pie cepures. Es priecāj's, ka tu

i' tikus' tik tāl'.

Koila kundzes lūpas kustas, bet pāris sekunžu pār tām nenāk ne skaņas. Varēsiet aprunāties vēlāk, viņa beidzot attrauc. Mums jādodas prom tūlīt!

-    Vai tur pietiks vietas diviem? jaunākais karavīrs vaicā.

-    Jāpietiek. Koila kundze palien zem ratiem un noņem vienu dēli. Rāpies iekšā!

-    Kur iekšā? Es noliecos un pamanu tukšu telpu. Gluži kā burvju mākslinieka kastē tā stiepjas visā ratu platumā, šaura kā aizgalds, tieši virs aizmugurējiem riteņiem.

-   Soma tur neies iekšā, Vilfs saka, norādot uz manu plecu somu. Es to paņems.

Es noņemu somu no pleca un padodu viņam. Paldies, Vilf!

-    Tūlīt, Viola, Koila kundze mani steidzina.

Es pēdējo reizi pamāju Vilfam, tad palienu zem ratiem un ierāpjos nodalījumā, spraucoties tālāk, līdz mana galva gandrīz atduras pret otru tukšās telpas malu. Koila kundze negaida, viņa spraucas man pakaļ. Jaunajam karavīram bija taisnība. Te nav pietiekami daudz vietas. Viņa ir man tik tuvu seja pie sejas, viņas ceļi pret maniem augšstilbiem, mūsu deguni ne vairāk kā centimetra attālumā. Viņa tik tikko ir ievilkusi kājas iekšā, kad dēlis tiek uzlikts vietā, un mēs esam pilnīgā tumsā.

-    Kurp mēs… es iesāku, bet viņa mani apklusina.

Mēs dzirdam, kā ārpusē tuvojas karavīri, klab zirgu pakavi.

* * *

-   Ziņojiet! viens no viņiem uzkliedz, apstājoties pie ratiem.

Viņa balss -

Tā skan no augšas, un zem tās es dzirdu zirga zviedzienus -

Bet viņa balss -

-    Mēs dzirdējām sprādzienu, ser, saka vecākais no mūsu karavīriem. Šis vīrs apgalvo, ka aptuveni pirms stundas viņš redzējis sievieti steidzamies gar upi.

Mēs dzirdam, kā kāds no īstajiem karavīriem nospļaujas. Kuces…

Es pazīstu šo balsi -

Tas ir seržants Hammars.

-    Kurā vienībā jūs abi esat? viņš jautā.

-   Pirmajā, ser, saka jaunākais, tikai mirkli padomājis. Kapteinis O'Hāra.

-   Tas ķēms? seržants Hammars iebaurojas. Ja gribat kļūt par kārtīgiem karavīriem, prasiet, lai jūs pārceļ uz ceturto! Es jums parādīšu, kas ir kas!

-   Jā, ser, saka vecākais karavīrs, izklausīdamies mazliet nervozāks, nekā man gribētos dzirdēt.

Es uztveru seržanta Hammara karavīru vienības Trokšņus. Viņi domā par ratiem. Viņi domā par sprādzieniem. Viņi domā par to, ka vajadzētu apšaut sievietes.

Bet no seržanta Hammara neskan nekāds Troksnis.

-    Arestējiet šo vīru! seržants Hammars beidzot pavēl, domājot Vilfu.

-    Mēs tieši to darījām, ser.

-   Kuces, seržants Hammars atkal nosaka, un mēs dzirdam, kā viņš parauj aiz pavada zirgu (Lauki, tas domā) un kopā ar vīriem strauji dodas prom.

Es dziļi nopūšos, pat neapzinoties, ka esmu visu laiku aizturējusi elpu. Viņš pat nav ticis sodīts, es nočukstu vairāk sev nekā Koila kundzei.

-   Vēlāk, viņa čukst pretī.

Dzirdu, kā Vilfs noplīkšķina grožus, un mēs salīgojamies, kad rati sāk ripot uz priekšu.

Tātad mērs meloja. Visu laiku.

Protams, meloja, stulbene!

Medijas slepkava staigā brīvībā un atkal var nogalināt, viņam joprojām nav atņemtas zāles.

Un es te dauzos un atsitos pret sievieti, kura iznīcināja vienīgo iespēju sazināties ar kosmosa kuģiem, kas varētu mūs glābt.

Es nekad dzīvē neesmu jutusies tik vientuļa.

Nodalījums ratos ir ellīgi mazs. Mēs ieelpojam pārāk daudz viena otras izelpotā gaisa, mūsu elkoņi un pleci tiek nobrāzti, ratiem ripojot tālāk; karstums mūs mērcē sviedros.

Mēs nerunājam.

Laiks rit. Un rit. Un rit. Es iekritu tādā kā nemaņā, un karstums izsūc no manis pēdējās dzīvības paliekas. Ratu ripošana ir izsitusi man no galvas visas raizes, un es aizveru acis.

Pamostos no vecākā karavīra klauvējiena pie koka un nodomāju, ka mūs beidzot laidīs ārā, bet viņš tikai saka: Esam draņķīgā vietā. Turieties!

-    Pie kā? es noņurdu, bet tad apklustu, jo šķiet, ka rati krīt lejā no klints.

Koila kundzes piere atsitas man pret degunu, un es gandrīz nekavējoties saožu asinis. Es dzirdu, kā viņa noelšas un norīstās, kad mana roka trāpa viņai pa kaklu, bet rati joprojām kratās un lēkā, un es gaidu to brīdi, kad mēs beidzot apgāzīsimies.

Un tad Koila kundze mani apņem, pievelkot tuvāk, un ar vienu roku un vienu kāju atspiežas pret mūsu šaurā nodalījuma sienām. Es pretojos viņai, pretojos šīm uzspiestajām ērtībām, bet šāda rīcība ir bijusi saprātīga, jo mēs gandrīz nekavējoties pārtraucam sisties viena pret otru, lai gan rati kratās un grīļojas.

Tā nu mana ceļojuma pēdējie kilometri paiet Koila kundzes apskāvienos. Viņas skavās es iebraucu Atbildes nometnē.

Beidzot rati apstājas un dēlis tiek gandrīz uzreiz noņemts.

-   Mēs esam klāt, saka jaunākais karavīrs, gaišmatis. Visi ir kārtībā?

-   Kāpēc lai nebūtu? Koila kundze nikni atjautā. Viņa palaiž mani vaļā un izšļūc ārā no nodalījuma, pastiepjot roku, lai palīdzētu arī man izkāpt. Es šo žestu ignorēju, izlienu laukā pati un paskatos apkārt.

Mēs esam nobraukuši lejā pa stāvu, klinšainu ceļu, kas ir tikai tik plats, lai pa to varētu braukt rati, un esam nokļuvuši tādā kā akmeņu krāvumā meža vidū. No visām pusēm mūs ieskauj koki, priekšā ir vesela rinda koku, kam zari slīgst līdz pašai zemei.

Laikam jau okeāns ir aiz tiem. Vai nu es biju atslēgusies uz ilgāku laiku, nekā man šķita, vai arī viņa ir man melojusi un tas ir tuvāk, nekā man tika stāstīts.

Par to es nemaz nebrīnītos.

Blondais karavīrs nosvilpjas, kad ierauga mūsu sejas, un es sajūtu, ka zem deguna man ir sakaltušas asinis. Es varu jums «itnest kādas zāles, viņš piedāvā.

-   Viņa ir dziedniece, Koila kundze saka, viņa pati var to izdarīt.

-    Es esmu Lī, puisis plati smaida.

Apjaušu, ka laikam izskatos šausmīgi ar pārsistu degunu un šajās briesmīgajās drēbēs.

-    Es esmu Viola, saku, pievērsusi skatienu zemei.

-    Reku tav' som', ierunājas Vilfs, pēkšņi parādoties man blakus. Viņš pastiepj man auduma somu ar zālēm un pārsējiem. Kādu mirkli viņu vēroju un tad pēkšņi metos Vilfam ap kaklu, piespiežot viņu tuvu, sajūtot lielo, silto ķermeni. Es ar' priecājos tev' redzēt, Hildij! viņš iesaucas.

-    Es arī, Vilf, atbildu aizsmakušā balsī, palaižu viņu vaļā un paņemu somu.

-   To sakravāja Korinna? Koila kundze jautā.

Es izvelku ārā pārsējus un sāku tīrīt asinis no deguna. Vai tad jums tas rūp?

-    Vari mani apsūdzēt daudzos pārkāpumos, dziedniece saka, bet ne jau par to, ka es nerūpētos par cilvēkiem, meitiņ.

-    Es jau teicu, noskaldu, ieskatoties viņai acīs, vairs nekad mani tā nesauciet.

Koila kundze pārlaiž mēli pār zobiem. Viņa uzmet skatienu Lī un tad otram karavīram, Magnusam, un viņi aši dodas prom, pazūd aiz kokiem, kas aug priekšā. Tu arī, Vilf.

Vilfs paskatās uz mani. Tev viss būs lāb'?

-    Domāju, ka jā, Vilf, es saku, norijot kamolu kaklā, bet neaizej pārāk tālu.

Viņš pamāj, atkal pieskaras cepures malai un dodas pakaļ karavīriem. Mēs noskatāmies, kā viņš aiziet.

-    Labi, Koila kundze saka, pagriežoties pret mani. Esmu gatava tevi uzklausīt.

Es skatos uz viņu, uz seju, kurā redzams izaicinājums, un jūtu, kā mana elpa kļūst straujāka, kā dusmas paceļas tik ātri, tik viegli, it kā es varētu aiz niknuma pārplīst. Kā jūs uzdrīkstējāties -

Bet viņa jau mani pārtrauc. Tam, kurš pirmais sazināsies ar taviem kuģiem, būs lielas priekšrocības. Ja Prentiss būs pirmais, viņš pastāstīs atceļotājiem par mazu, nejauku teroristu organizāciju, kas jādabū rokā, un vai viņi, lūdzu, varētu izmantot savu jaudīgo aparatūru, lai atrastu mūsu atrašanās vietu un pēc tam noslaucītu mūs no Jaunās pasaules.

-   Jā, bet ja mēs…

-   Ja mēs sazinātos ar viņiem pirmie jā, tad, protams, mēs varētu pastāstīt visu par mūsu vietējo tirānu, bet tas nekad nenotiktu.

-    Mēs būtu varējuši mēģināt…

-   Vai tu vispār saprati, ko dari, kad skrēji uz to torni?

Es savelku rokas dūrēs. Nē, bet es vismaz būtu varējusi…

-     Ko būtu varējusi? Koila kundze uzmet man izaicinošu skatienu. Aizsūtīt ziņu uz koordinātām, kuras prezidents visu laiku mēģina noskaidrot? Vai tu nesaproti, ka viņš rēķinājās ar to, ka tu mēģināsi? Kāpēc, tavuprāt, tu vēl līdz šim nebiji arestēta?

Mani nagi ieurbjas rokās, es mēģinu neklausīties, ko viņa saka.

-   Mums vairs nebija laika, dziedniece turpina. Un, ja mēs nevaram izmantot torni, lai iegūtu palīdzību, tad vismaz neļausim viņam to izdarīt.

-    Un kad viņi nolaidīsies? Kāds tad būs jūsu ģeniālais plāns?

-   Nu, Koila kundze saka, nolaižot rokas gar sāniem un sperot soli man tuvāk, ja mēs vēl līdz tam nebūsim gāzuši prezidentu, tad mums būs jācenšas nokļūt pie viņiem pirmajiem, vai ne? Vismaz tad tā ir godīga spēle.

Es pašūpoju galvu. Jums nebija tiesību.

-    Ir karš.

-    Kuru jūs uzsākāt.

-    Viņš to uzsāka, meitiņ.

-    Un jūs pielējāt eļļu ugunī.

-    Man bija jāpieņem smagi lēmumi.

-    Un kas jūs iecēla par lēmēju?

-   Un kurš deva viņam tiesības ieslodzīt vairāk nekā pusi šīs planētas iedzīvotāju?

-   Jūs esat uzspridzinājuši vairākus cilvēkus!

-    Negadījumi, viņa attrauc, kurus mēs dziļi nožēlojam.

Tagad ir mana kārta spert soli tuvāk. Izklausās mats matā

pēc tā, ko viņš teiktu.

Dziedniece uzrauj plecus, un es iedomājos: ja viņai būtu Troksnis, tas noteikti blieztu un blieztu man pa galvu. Vai tu jebkad esi redzējusi sieviešu cietumu, meitiņ? Ir vesela jūra lietu, ko tu nezini…

-     Koila kundze! no kokiem atskan balss. Akmeņainajā placī parādās Lī. Tikko pienāca ziņojums.

-    Kāds ziņojums? Koila kundze jautā.

Lī skatās uz mani un tad uz viņu. Es atkal noduru galvu.

-   Trīs karavīru vienības soļo pa ceļu gar upi, viņš saka, un viņi dodas uz okeānu.

* * *

Es strauji paceļu galvu. Viņi nāk šurp?

Koila kundze un Lī paraugās manī.

-    Nē, Lī atkārto. Viņi iet uz okeānu.

Es samirkšķinu acis un vēlreiz nopētu tos abus. Bet vai tad mēs neesam…?

-     Protams, nē, Koila kundze atcērt, viņas balsī skan izsmiekls. Kas gan lika tev domāt, ka mēs esam tur? Un vēl es nevaru saprast kāpēc lai prezidents domātu, ka mēs tur slēpjamies?

Es jūtu aukstus drebuļus par spīti saulei un saprotu, ka savās platajās panckās drebu.

Viņa mani pārbaudīja.

It kā es būtu pateikusi mēram, kur…

-    Kā jūs uzdrīkstaties! es atkal sāku.

Bet dusmas noplok, kad iedomājos ko šausmīgāku.

-   Tod, es nočukstu.

viņa Troksnī.

Kā viņš apsolīja to noslēpt.

Un es zinu, ka viņš būtu turējis šo solījumu…

Ja vien varētu.

(ak, Tod, vai tiešām viņš?)

(vai tu esi…?)

Ak nē.

-    Man jāatgriežas, es saku. Man viņš jāglābj…

Koila kundze pašūpo galvu. Tagad mēs viņa labā neko nevaram darīt.

-   Viņš nogalinās Todu!

Dziedniece skatās uz mani bez mazākās līdzjūtības. Visticamāk, viņš jau tagad ir miris, meitiņ.

Jūtu, kā kaklā iegulst kamols, bet es pret to cīnos. Jūs to nevarat zināt.

-   Ja Tods nav miris, tad viņš noteikti ir pateicis to prezidentam labprātīgi, Koila kundze saka, piešķiebjot galvu. Kuru no abām iespējām tu izvēlētos?

-    Nē, es saku, papurinot galvu, nē.

-     Man ļoti žēl, meitiņ. Viņas balss ir mazliet mierīgāka nekā pirmīt, mazliet maigāka, bet joprojām stingra. Man tiešām žēl, bet uz spēles likts tūkstošiem dzīvību. Un vai nu tev tas patīk, vai ne, tu esi izvēlējusies, kurā pusē būt. Viņa uzmet skatienu Lī. Varbūt tagad ļausi man tev parādīt armiju?

20. nodaļa bruĢakmens

[TODS]

KUCES, Hammara kungs lamājas, sēžot zirga mugurā.

-Jūsu viedokli neviens nevaicāja, seržant, saka mērs, kas jāj Morfeta mugurā cauri dūmu un sakusuša metāla jūklim.

-    Viņas ir atstājušas zīmi, Hammars saka, norādot uz lielu koku, kas aug klajuma malā.

Zils Atbildes A ir uzkrāsots uz tā stumbra.

-     Visu cieņu jūsu šaubām par manu redzi, mērs tik asi nosaka, ka pat Hammara kungs apklust.

Mēs atjājām šurp tieši no klostera un satikām Hammara kunga eskadru, kas jāja augšā kalnā. Vīri izskatījās gatavi kaujai. Kad uzjājām kalnā, ieraudzījām tur Ivanu un citus karavīrus, kam bija jāsargā tornis. Laikam jau Ivans bija dabūjis paaugstinājumu pēc ēnkāju dumpja apspiešanas, bet tagad viņš izskatās tā, it kā vēlētos, kaut nekad mūžā nebūtu dzirdējis par torņiem.

Jo nekāda torņa te vairs nav. Tikai kaudze dūmojoša metāla guļ garā valnī, kur kritusi gluži kā dzērājs, kas nogāzies uz ielas un izlēmis tur vienkārši palikt un pagulēt.

(un es mēģinu nedomāt par to, ka viņa man jautāja, kā šurp nokļūt)

(viņa teica, ka mums tas jāizdara vispirms)

(Ak, Viola, tu taču ne -)

-Ja viņiem ir pietiekami daudz sprāgstvielu, lai uzspertu gaisā kaut ko tik lielu… Deivijs man pa labi spriež, skatoties pāri laukam. Viņš nepabeidz teikumu, jo ari mēs domājam tieši to pašu un tas skan visu Troksni.

Tas ir to vīru Troksni, kuriem tāds ir, jo Hammara kungs šķiet viens no retajiem veiksminiekiem, kas joprojām lieto zāles. Ei, puika, viņš man uzsauc, vai tu vēl neesi kļuvis par vīru?

-    Vai jums nav kaut kur jādodas, seržant? mērs jautā, pat nepaskatoties uz viņu.

-    Turklāt steidzami, ser, Hammara kungs atbild, ļauni piemiedzot man ar aci, tad parauj zirgu aiz pavadas un uzbļauj vīriem, lai tie viņam seko. Viņi metas lejup no kalna ātrākajā maršā, kādu es jebkad esmu redzējis, atstājot mūs šeit ar Ivanu un viņa karavīriem, kuru Troksnī var redzēt nožēlu par to, ka viņi skrējuši skatīties uz klosteri, kad sprāga pirmā bumba.

Tagad plāns ir skaidri saprotams. Mazāka bumba, kas novietota tā, lai karavīri pamestu vietu, kurā tu gribi nolikt lielāku bumbu.

Bet kāda velna pēc vajadzēja spridzināt tieši klosteri?

Kāpēc uzbrukt ēnkājiem?

Kāpēc uzbrukt man?

-     Kareivi Ferov, mērs uzrunā Ivanu.

-     Patiesībā es esmu kaprālis, Ivans saka.

Mērs lēnām pagriež galvu pret Ivanu, un viņš nekavējoties apklust, mājienu sapratis. Kareivi Ferov, mērs atkārto, savāciet visu metālu un detaļas, kādas vien varat atrast, un tad ziņosiet savam komandējošajam virsniekam, lai jums vairs neizsniedz zāles…

Viņš apklust. Mēs visi skaidri un gaiši dzirdam Ivana Troksni. Mērs palūkojas apkārt. Visiem šī eskadrona karavīriem ir Troksnis. Viņi visi jau ir sodīti par kādu pārkāpumu.

-    Jūs vērsīsieties pie sava komandējošā virsnieka, lai saņemtu atbilstošu sodu.

Ivans neatbild, bet viņa Troksnis mutuļo.

-     Vai kaut kas nav skaidrs, kareivi? mērs jautā bīstami laipnā balsī. Viņš ieskatās Ivanam acīs un cieši raugās tajās. Jūs vērsīsieties pie sava komandējošā virsnieka, lai saņemtu atbilstošu sodu, mērs atkal saka, bet viņa balsī ir dzirdama savāda vibrācija.

Es paskatos uz Ivanu. Viņa acis kļūst miglainas, skatiens aizklīst tālumā, mute ir pavērta. Es vērsīšos pie sava komandējošā virsnieka, lai saņemtu atbilstošu sodu, viņš saka.

-     Labi, mērs attrauc un paraugās uz graustu.

Kad acu kontakts tiek pārtraukts, Ivans mazliet sagrīļojas, samirkšķina acis, it kā tikko būtu pamodies, un sarauc pieri.

-     Bet, ser, viņš saka mēram.

Mērs atkal pagriežas, izskatoties ļoti pārsteigts par to, ka Ivans viņu atkal ir uzrunājis.

Ivans tomēr neliekas mierā. Mēs devāmies jums palīgā, kad…

Mēra acis uzliesmo. Kad Atbilde vēroja jūs darām tieši to, ko jūs izdarījāt, un uzspridzināja manu torni.

-     Bet, ser…

Mērs bezkaislīgi izvelk pistoli un iešauj Ivanam kājā.

Ivans nokrīt zemē un ievaidas. Mērs paskatās uz pārējiem karavīriem.

-     Vēl kāds vēlas sniegt šajā lietā ieguldījumu, pirms ķerties pie darba?

Pārējie karavīri izliekas nedzirdam Ivana sāpju kliedzienus un sāk vākt metālu. Mērs Morfeta mugurā piejāj pie koka, uz kura uzzīmēts A, liels un iespaidīgs kā kara pieteikums. Atbilde, viņš saka pavisam klusi, it kā runātu pats ar sevi. Atbilde.

-     Ļauj mums dzīties viņām pakaļ, tēt, Deivijs lūdz.

-     Hmm? Mērs lēnām pagriež galvu, it kā būtu aizmirsis, ka arī mēs te esam.

-     Mēs protam kauties, Deivijs mēģina tēvu pārliecināt. Mēs to esam pierādījuši. Tā vietā, lai pieskatītu tos dzīvniekus, kurus tu sen esi uzvarējis.

Mērs kādu mirkli apdomā, lai gan es nespēju saprast, pa kuru laiku un kāpēc Deivijs izdomājis runāt par sevi un mani kā par mums. Ja tu domā, ka viņi jau ir uzvarēti, Deivid, viņš beidzot saka, tad tu par ēnkājiem zini ļoti maz.

Deivija Troksnis mazliet uzbango. Domāju, ka jau esmu šo to sapratis.

Lai arī riebjas to atzīt, man viņam jāpiekrīt.

-    Jā, mērs novelk, laikam jau esi. Jūs abi esat. Viņš ieskatās man acīs, un es spēju domāt tikai par to, kā izglābu 1017 no bumbas, kā riskēju ar savu dzīvību, lai pasargātu viņu.

Bet viņš pateicības vietā mani sakoda un saskrāpēja.

-     Kā būtu ar jaunu projektu? mērs jautā, pagriežot zirgu pret mums. Tajā jūs varēsiet ieguldīt visas savas prasmes un zināšanas.

Deivija Troksnis nešķiet pārliecināts. Tajā ir lepnums, bet arī šaubas.

Manā ir tikai šausmas.

-    Vai esi gatavs vadīt, Tod? mērs man pieklājīgi jautā.

-    Es esmu gatavs, tēt, Deivijs iejaucas.

Mērs joprojām skatās tikai uz mani. Viņš zina, ka es domāju par Violu, bet ignorē visus manus jautājumus.

-     Atbilde, viņš saka, paskatoties uz lielo A. Ja viņi grib, lai tā notiek. Viņš atkal paskatās uz mums. Bet, ja jau ir Atbilde, tad kādam pirms tam ir…

Mērs apklust, un viņam sejā parādās tāds smaids, it kā viņš uzjautrinātos par kādu sev vien zināmu joku.

Deivijs atritina lielo, balto papīra rulli zālē, nemaz neliekoties zinis, ka tas rīta rasā kļūst slapjš. Augšā ir uzrakstīti kaut kādi vārdi, apakšā ir diagrammas, kvadrāti un vēl visādi zīmējumi.

-    Tie pārsvarā ir mērījumi, Deivijs lasa. Sasodīts, to ir pārāk daudz. Es gribu teikt paskaties tikai…

Viņš pastiepj man saritināto papīra rulli, gaidot, lai es viņam piekristu.

Un nu -

Jā, labi, es -

Lai nu paliek.

-    Pārāk sasodīti daudz, es novelku, jūtot, kā padusēs izspiežas sviedri.

Ir nākamā diena pēc torņa uzspridzināšanas, un mēs atkal esam klosterī, atpakaļ pie ēnkāju darba uzraudzīšanas. Mana bēgšana šķiet pavisam aizmirsta, it kā tā piederētu citai dzīvei, un tagad mums visiem ir citas lietas, par ko domāt. Mērs nerunā ar mani par Violu, un es atkal strādāju pie Deivija, kas neizskatās pārāk laimīgs.

Viss ir pa vecam.

-     Mēs varētu iet karot, bet viņš sūta mūs būvēt kaut kādu nolādētu pili, Deivijs ņurd, blenžot uz plāniem.

Tā nebūs pils, tomēr viņam ir taisnība. Sākumā tām bija jābūt tikai būdiņām, kas pasargātu ēnkājus no ziemas sala, bet tagad tā izskatās kā jauna ēka cilvēkiem; tā tiks būvēta gandrīz pa visu klostera iekšpagalmu.

Tās augšdaļā pat ir uzrakstīts vārds.

Vārds, kuru es mēģinu, -

Deivijs pagriežas pret mani, acis iepletis. Es padaru savu Troksni pēc iespējas trokšņaināku.

-     Mums jāsāk, es pieceļos kājās.

Bet Deivijs joprojām lūr uz mani. Ko tu domā par šito, kas te rakstīts? viņš vaicā, pieliekot pirkstu pie vārdu rindas. Vai tas nav kaut kas apbrīnojams?

-    Jā, es paraustu plecus. Laikam jau.

Deivija acis sajūsmā ieplešas vēl lielākas. Tas taču ir materiālu saraksts, stulbeni! Viņa balss ir neizsakāmi līksma. Tu taču neproti lasīt, ne?

-     Aizveries, es atcērtu un novēršu skatienu.

-     Tu pat neproti lasīt! Deivijs smaida spožajā saulē, un visi ēnkāji mūs vēro. Kurš idiots gan…

-     Es teicu: aizveries!

Deivijam atkaras žoklis, jo viņš nupat ir kaut ko sapratis.

Un es zinu, ko viņš teiks, vēl pirms šie vārdi ir izskanējuši.

-    Tavas mammas grāmata, viņš saka. Viņa to uzrakstīja tev, bet tu pat neproti…

Ko gan citu es varu iesākt kā tikai iebliezt pa viņa stulbo, plato muti?

Es kļūstu garāks un stiprāks, bet Deivijs pēc šī kautiņa izskatās daudz sliktāk nekā es, tomēr nešķiet, ka viņu tas pārāk uztrauktu. Kad mēs ķeramies pie darba, Deivijs joprojām ķiķina un uzkrītoši lasa plānus.

-    Ļoti sarežģītas instrukcijas, viņš saka ar platu smaidu uz asiņainajām lūpām.

-     Vienkārši nolasi!

-    Labi, labi, viņš attrauc. Pirmo fāzi mēs jau veicam. Noplēšam iekšējās sienas. Deivijs paceļ skatienu. Zini, es tev varētu uzrakstīt atskaiti.

Mans Troksnis liesmo sarkans, bet Troksni jau nevar izmantot kā ieroci. Ja vien tu neesi mērs.

Es nespēju iedomāties, ka dzīve varētu kļūt vēl sliktāka, bet vienmēr izrādās, ka var gan. Bumbas, sabrukuši torņi un darbs kopā ar Deiviju, un mērs, kas velta man īpašu uzmanību, un -

(un es nezinu, kur viņa ir)

(un es nezinu, ko mērs grasās viņai nodarīt)

(vai tā bija viņa, kas izlika visas šīs bumbas?)

(viņa?)

Es atkal pagriežos pret būvlaukumu. Mūs vēro 1150 ēnkāju acu pāru; tie vēro mani, it kā būtu kaut kādi nolāpīti fermas dzīvnieki, kas pacēluši skatienu no zāles tikai tāpēc, ka sadzirdējuši skaļāku troksni. Stulbās, nolādētās aitas.

-     STRĀDĀJIET! es uzbļauju.

-     Tu izskaties draņķīgi, mērs Ledžers saka, kad es iekritu gultā.

-     Paklusē, es noņurdu.

-     Tevi ļoti nostrādina, vai ne? Vīrietis pienes man klāt vakariņas, kas mūs jau gaida. Neizskatās, ka viņš būtu noēdis pārāk daudz no manas porcijas, pirms ierados.

-    Vai tad tevi viņš nenostrādina? es jautāju, ķeroties pie ēdiena.

-    Godīgi sakot, man šķiet, ka viņš par mani ir aizmirsis, mērs atbild, apsēžoties savā gultā. Neesmu runājis ar prezidentu sazin cik ilgi.

Es paskatos uz mēru Ledžeru. Viņa Troksnis ir pelēks, it kā viņš kaut ko slēptu, lai gan tas nav nekas neparasts.

-     Es tikai strādāju par sētnieku, mērs saka, vērojot, kā es ēdu. Klausos, ko cilvēki runā.

-    Un ko tad viņi runā? es interesējos, jo šķiet, ka viņš grib par to pastāstīt.

-    Nu, mērs Ledžers novelk, un viņa Troksnis nemierīgi sašķobās.

-     Kas par nu?

Un tad es saprotu, kāpēc viņa Troksnis ir tik piezemēts. Ir kaut kas tāds, ko viņš negrib man teikt, tomēr saprot, ka būtu jāpasaka. Un te nu tas ir.

-     Tā dziednīca, viņš saka. Tā konkrētā dziednīca.

-    Kas ar to ir noticis? es jautāju, mēģinot izlikties, it kā nebūtu dzirdējis neko īpašu, tomēr man tas pārāk labi neizdodas.

-     Tā ir slēgta, vīrietis saka. Tukša.

Es pārtraucu ēst. Tas ir kā: tukša?

-     Vienkārši tukša, viņš mierīgi saka, jo zina, ka tās ir sliktas ziņas. Tur neviena nav, pat neviena pacienta. Visi ir prom.

-     Prom? es nočukstu.

Prom.

Es pieceļos kājās, lai gan te nav kur iet; man joprojām rokā ir pusdienu šķīvis.

-    Kur tad viņi ir pazuduši? Ko viņš ar viņu ir izdarījis?

-     Viņš nav izdarījis neko, vecais mērs saka. Tava draudzene ir aizbēgusi. Vismaz tā es dzirdēju. Aizbēgusi kopā ar sievietēm neilgi pirms komunikāciju torņa sabrukšanas. Viņš pakasa zodu. Visas pārējās tika arestētas un aizvestas uz cietumu. Bet tava draudzene… tika prom.

Viņš saka tika prom tā, it kā domātu ko citu, it kā viņš gribētu pateikt, ka Viola to vien visu laiku bija plānojusi.

-     To tu nevari zināt, es saku. Tu nevari zināt, vai tā ir taisnība.

Ledžera kungs parausta plecus. Varbūt nav, viņš saka. Bet es dzirdēju šos jaunumus no kāda karavīra, kas apsargā to dziednīcu.

-    Nē! es iesaucos, īsti nesaprotot, ko ar to esmu domājis. Nē!

-    Cik labi tu viņu īstenībā pazini? mērs Ledžers jautā.

-     Aizveries!

Es smagi elpoju, manas krūtis cilājas.

Tas taču ir labi, ka viņa ir aizbēgusi, vai ne?

Vai ne?

Viņai draudēja briesmas, un tagad -

(bet)

(bet vai viņa uzspridzināja torni?)

(kāpēc viņa man nepateica, ka taisās to darīt?)

Un man tā nevajadzētu domāt, nudien nevajadzētu, tomēr -

Viņa apsolīja.

Un tomēr aizbēga.

Viņa pameta mani.

(Viola?)

(vai tu mani pameti?)

21. nodaļa raktuves

( Viola)

ES ATVERU ACIS, jo sadzirdu tādas kā spārnu vēdas aiz durvīm, ko šajās pāris dienās jau esmu iepazinusi. Es zinu, ka tie ir sikspārņi, kas atgriežas alās pēc nakts medībām, ka saule drīz lēks, ka ir jau gandrīz pienācis laiks celties.

Dažas sievietes sakustas un izstaipās savās guļvietās. Citas joprojām šai pasaulei ir mirušas, viņas krāc un kaut ko murmina, un ir dziļi ieslīgušas miega nebūtībā.

Es vēlos, kaut pati vēl būtu aizmigusi.

Guļamistaba ir vienkārši gara būda ar izslaucītu grīdu, koka sienām, koka durvīm, maziem lodziņiem un centrā dzelzs krāsni, kas nedod pietiekami daudz siltuma. Pārējo telpu aizņem saliekamās gultas, rindām gultu, un tajās visās guļ sievietes.

Man kā jaunpienācējai ierādīta gulta pie pašām durvīm.

Es vēroju sievieti gultā pie sienas. Viņa pieceļas sēdus, pilnībā kontrolējot savu ķermeni, it kā nekad pa īstam negulētu, tikai ieturētu pauzi, lai pēc tam atkal atgrieztos pie darba.

Koila kundze pagriežas savā gultā, noliek kājas uz grīdas un pāri citām gulētājām skatās uz mani.

Pārbauda mani pirmo.

Bez šaubām, lai pārliecinātos, vai neesmu naktī aizbēgusi, lai meklētu Todu.

Es neticu, ka viņš ir miris. Un arī neticu, ka viņš būtu mūs nosūdzējis mēram.

Jābūt kādai citai atbildei.

Tā nekustīgi guļot, es paskatos uz Koila kundzi.

Es vēl neesmu prom, nodomāju. Vēl ne.

Bet tikai tāpēc, ka īsti nesaprotu, kur mēs atrodamies.

Mēs neesam pie okeāna. Pat ne tuvu tam, vismaz cik varu nojaust, lai gan tas neko daudz neizsaka, ja ņem vērā, ka nometnē pār visu klājas slepenība. Neviens neatklāj nekādu informāciju, ja vien bez tā galīgi nevar iztikt ja nu kāds tiek pieķerts spridzināšanā vai braucienā pēc pārtikas? Atbildei sāk aptrūkties miltu un zāļu.

Koila kundze uzskata, ka informācija ir viņas vērtīgākais resurss.

Es zinu tikai to, ka nometne atrodas vecās raktuvēs, kas ar lielu optimismu uzbūvētas tāpat kā daudzas citas ēkas uz šīs planētas tūlīt pēc nolaišanās, bet jau pēc pāris gadiem pamestas. Ap dažām dziļām alām uzceltas vairākas būdas. Šīs barakas dažas ir jaunas, dažas no tiem laikiem, kad te vēl notika izrakumi, kalpo par guļamtelpām, sanāksmju zālēm, ēdnīcām un tā tālāk.

Alās tajās, kurās nav sikspārņu, tiek glabāts ēdiens un citi krājumi. To vienmēr ir satraucoši maz, un tos kā allaž nikni sargā Losona kundze. Viņa joprojām uztraucas par tiem bērniem, kuri palikuši pilsētas dziednīcā, un izgāž savas dusmas uz katru, kas palūdz vēl vienu segu aukstākā naktī.

Dziļāk alās ir raktuves. Sākotnēji tajās tika meklētas akmeņogles un sāls. Kad neviens, ne otrs netika atrasts, sākās dimanta un zelta meklējumi, un arī tie bija neveiksmīgi, taču no dārgumiem šajā zemē tik un tā nebūtu nekādas jēgas. Tagad raktuvēs tiek slēpti ieroči un sprāgstvielas. Es nezinu, kā tie šeit ir nonākuši vai no kurienes tie ir, bet, ja nometni atrastu, visi krājumi tiktu uzspridzināti, visticamāk, aizraujot mūs visus līdzi.

Nometne atrodas netālu no dabiskas izcelsmes avota, turklāt tā ir ļoti labi paslēpta mežā. Vienīgā ieeja nometnē ir cauri kokiem, kas aug tā ceļa galā, pa kuru mēs ar Koila kundzi kratījāmies lejā pirmajā dienā, turklāt šī taka ir tik stāva un akmeņaina, ka ienaidnieku varētu dzirdēt jau pa gabalu.

-  Viņi nāks, Koila kundze man pirmajā dienā teica. Mums tikai jāsagatavojas viņus, kā nākas, sagaidīt.

-   Kāpēc viņi jau tagad nav ieradušies? es jautāju. Cilvēki taču droši vien zina, ka te atrodas raktuves.

Koila kundze tikai piemiedz man ar aci un piesit ar pirkstu pie deguna.

-   Un ko tad tas nozīmē? es jautāju.

Bet viņa vairs neko nesaka, jo informācija taču ir pats vērtīgākais resurss, vai ne?

Pie brokastu galda Tea un vēl dažas citas mācekles mani demonstratīvi ignorē. Neviena no meitenēm nerunā ar mani ne vārda, jo vaino mani Medijas nāvē, vaino mani nodevībā, vaino mani visā šajā nolādētajā karā, vismaz tā man liekas.

Man ir vienalga.

Patiešām.

Es atstāju viņas pie brokastu galda un izeju ārā ar savu šķīvi, pilnu pelēkas putras, un aukstajā rītā apsēžos uz akmeņiem netālu no alas. Ēdot vēroju, kā nometne mostas, kā tajā sāk raisīties teroristu dienas darbi.

Mans lielākais pārsteigums ir tas, ka šeit ir tik maz cilvēku. Varbūt kāds simts. Tas arī viss. Tā nu ir lielā pretošanās vienība, kas rada tādu jezgu Jaunajā Prentistaunā, spridzinot visu pēc kārtas. Simts cilvēku! Dziednieces un viņu mācekles, bijušās pacientes un vēl daudzas citas, kas pazūd nakts tumsā un atgriežas no rīta vai arī uztur nometni kārtībā tiem, kas nāk un iet, aprūpē pāris zirgu, kas ir Atbildes rīcībā, un vēršus, kas velk ratus, un vistas, kas dēj olas, un dara vēl simtiem citu darbu.

Tikai simts cilvēku. Tāda saujiņa, kas tiktu iznīcināta vienā mirklī, ja mēra īstā armija te kādu dienu iemaršētu.

-Viss i' lāb', Hildij?

-   Sveiks, Vilf! es atsaucos, kad viņš pienāk pie manis, arī turot rokā šķīvi putras. Es pašļūcu tālāk, lai viņš varētu apsēsties man blakus. Viņš neko nesaka, tikai ēd savu putru un ļauj man ēst manējo.

-  Vilf? mēs abi dzirdam. Džeina, Vilfa sieva, nāk šurp, turot rokās divas kūpošas krūzes. Viņa kāpj augšup pa akmeņaino taku, vienreiz sagrīļojoties un izlejot mazliet kafijas. Vilfs jau ceļas augšā, lai sievu pieturētu, bet viņa pēdējā brīdī noturas kājās. Re, ku' būs, viņa teju uzbļauj, pagrūžot uz mūsu pusi krūzes.

-   Paldies, es saku, paņemot savu krūzi.

Viņa iebāž plaukstas padusēs, lai pasargātu tās no aukstā vēja, pasmaida un, acis plati iepletusi, palūkojas apkārt, it kā varētu visu apkārtni apēst. Baisi auksts, lai ēst' ārā, viņa saka, tādējādi it kā laipni palūdzot, lai mēs paskaidrojam, ko šeit darām.

-  Jāa, Vilfs novelk, atgriežoties pie savas putras.

-   Nav nemaz tik traki, es piebilstu, arī ķeroties pie karotes.

-  Vai tu dzirdēj', ka šamējie pagājušonakt i' tikuš' pie graudu klēts? Džeina saka, pieklusinot balsi līdz čukstam, bet vienlaikus tā izskan pārsteidzoši skaļi. Mumsīm atkaliņ būs maiz'!

-   Jāa, Vilfs atkal saka.

-  Vai tev garšo maiz'? sieviete man jautā.

-Jā.

-  Tev vajag to maiz', viņa saka zemei, debesīm un akmeņiem. Tev vajag to maiz'.

Un tad viņa dodas atpakaļ uz ēdnīcu, nesakot ne vārda, un arī Vilfs pārāk neiebilst, varbūt viņš pat nepamana. Bet es zinu, es skaidri zinu, ka Vilfa skaidrais un līdzenais Troksnis, viņa klusēšana un šķietamā atsvešinātība it nemaz nepasaka visu par viņu, pat ne tuvu.

Vilfs un Džeina ir bēgļi, kas devās uz Patvērumu, kamēr armija dzinās mums pakaļ, viņi pagāja mums garām pa ceļu, kamēr Tods drudzī gulēja Ogļulejā. Ceļojuma laikā Džeina saslima, un, pajautājis vietējiem pareizo virzienu, Vilfs aizveda viņu tieši uz Forta kundzes dziednīcu, kur Džeina joprojām veseļojās, kad ieradās armija. Vilfu, kura Troksnī nav ne grama viltus vai izlikšanās, karavīri uzskatīja par plānprātiņu, tāpēc viņam atļāva apciemot sievu, kad citiem vīriešiem tas bija aizliegts.

Kad sievietes bēga no pilsētas, Vilfs viņām palīdzēja. Es viņam jautāju, kāpēc, bet viņš tikai paraustīja plecus un teica: Viņ' gribēj' man atņemt Džein'. Bēgšanas laikā vīrs paslēpa slimākās sievietes ratos, iebūvēja tajos slepeno nodalījumu, lai vestu viņas misijās, un nedēļām ilgi riskēja ar dzīvību, vadājot viņas šurpu turpu, bet karavīri vienmēr bija pieņēmuši, ka vīrietim ar tik skaidru Troksni nav nekā slēpjama.

Tas Atbildes vadītājām bija īsts pārsteigums.

Bet ne man.

Vilfs izglāba mani un Todu, kad viņam nemaz nevajadzēja to darīt. Viņš vēlreiz izglāba Todu, kad draudēja daudz lielākas briesmas. Pirmajā naktī, kad es te ierados, viņš bija gatavs griezties atpakaļ un palīdzēt man atrast Todu, bet seržants Hammars tagad pazīst Vilfu, zina, ka viņam vajadzētu būt arestētam, tāpēc jebkurš ceļojums uz pilsētu tagad būtu kā nāves spriedums.

Taču Vilfs kaut kādā veidā visu zina. Kaut kā viņš vienmēr zina.

-  Es i' drošs, ka viņam viss i' lāb', Hildij, viņš saka, pabeidzot ēst savu putru. Viņš i' izdzīvotājs, mūs' Tods.

Es paskatos uz auksto rīta sauli un noriju kamolu, kas sakāpis kaklā, lai gan visa putra jau sen ir apēsta.

-  Turies, Vilfs saka, ceļoties kājās. Esi gatav' tam, kas nāk.

Es samirkšķinu acis. Kas tad nāk? es jautāju, bet viņš jau dodas prom uz ēdnīcu, dzerot kafiju.

Viņš vienkārši dodas prom.

Es pabeidzu dzert kafiju, berzējot rokas, lai tās nedaudz sasildītu, domājot par to, ka es viņai šodien atkal pavaicāšu, nē, pateikšu, ka piedalos nākamajā misijā, ka man jāatrod, -

-  Tu te sēdi viena pati?

Es paceļu acis. Lī, gaišmatainais karavīrs, stāv man blakus, plati smaidīdams.

Es jūtu, kā nosarkstu.

-  Nē, nē, es attraucu, pieceļoties kājās, pagriežoties prom un paceļot šķīvi.

-  Tev nav jāiet prom, viņš iesāk.

-   Nē, es jau esmu paēdusi…

-Viola…

-  Tu taču atnāci man pakaļ…

-   Ne jau tā es domāju…

Bet es jau slāju atpakaļ uz ēdnīcu, lādot sevi par piesarkušo seju.

Lī te nav vienīgais vīrietis. Nu viņu arī īsti nevarētu saukt par vīrieti, bet, tāpat kā Vilfs, arī viņi ar Magnusu vairs nevar izlikties, ka ir karavīri, un atgriezties pilsētā tagad, kad viņu sejas ir zināmas.

Bet te ir citi, kuri var to darīt. Jo tas ir Atbildes lielākais noslēpums.

Vismaz trešā daļa Atbildes ir vīrieši, kuri izliekas par karavīriem un slepeni aizgādā sievietes uz pilsētu, palīdz Koila kundzei ar plānošanu un mērķu izvirzīšanu, vīrieši, kas ir pieredzējuši darbā ar sprāgstvielām, vīrieši, kas tic savam mērķim un vēlas cīnīties pret mēru un visu, ko viņš iemieso.

Vīrieši, kas ir zaudējuši sievas, meitas un mātes, vīrieši, kas cīnās, lai viņas glābtu vai atriebtu.

Galvenokārt lai atriebtu viņu piemiņu.

Laikam jau ir ļoti noderīgi, ka visi domā Atbildē ir tikai sievietes. Tas ļauj vīriešiem mierīgi nākt un iet, bet, ja mērs zina, kas te notiek un, visticamāk, tieši tāpēc viņš atņem zāles tik daudziem savas armijas vīriem -, Atbildes zāļu krājumi drīzumā draud kļūt par slogu, nevis svētību.

Es pametu skatienu uz Lī, kas nāk aiz manis, un atkal soļoju tālāk.

īsti nesaprotu, kāpēc viņš ir šeit.

Es vēl neesmu sadūšojusies…

Man vēl nav bijusi izdevība viņam to pavaicāt.

Es nepievēršu uzmanību apkārtnei, līdz sasniedzu ēdamzāli, un nemaz nepamanu, ka durvis atveras, pirms esmu nospiedusi rokturi.

Es ieskatos Koila kundzes sejā.

Es viņu pat nesveicinu.

Ņemiet mani līdzi nākamajā reidā, es saku.

Dziednieces sejas izteiksme nemainās. Tu zini, kāpēc es to nevaru.

-Tods mums pievienosies, es apgalvoju. Tas ir sekundes jautājums.

-Citi parto navtik droši, meitiņ. Jau veru muti, lai iebilstu, bet viņa mani pārtrauc: Ja vien viņš joprojām ir dzīvs. Tam gan nav lielas nozīmes, jo mēs nevaram riskēt ar tevis sagūstīšanu. Tu esi pati vērtīgākā balva. Meitene, kas varētu palīdzēt prezidentam, kad nolaidīsies kosmosa kuģi.

-   Es…

Viņa izstiepj roku. Es nestrīdēšos ar tevi. Mums ir pārāk daudz svarīgu darbu.

Nometne šķiet ļoti klusa. Ļaudis dziedniecei aiz muguras ir kā sastinguši, kamēr mēs skatāmies viena uz otru, neviens neuzdrošinās palūgt, lai viņa paiet malā, pat Forta kundze vai Nadari kundze ne; viņas pacietīgi gaida. Tāpat kā Tea, arī viņas nav ar mani runājušas visas Koila kundzes kalpotājas, visi tie cilvēki, kas pat sapņos neuzdrošinātos runāt ar viņu tā, kā tagad runāju es.

Viņi izturas tā, it kā es būtu mazliet bīstama.

Pati sev par pārsteigumu, es saprotu, ka man tas diezgan labi patīk.

Ieskatos dziednieces nepiekāpīgajās acīs. Es jums nekad nepiedošu, klusi saku, it kā runātu tikai ar sevi. Nepiedošu. Ne tagad. Nekad.

-   Man nevajag tavu piedošanu, Koila kundze attrauc tikpat klusi. Bet kādu dienu tu sapratīsi.

Sievietes acis iemirdzas un mute savelkas smaidā. Zini, viņa paziņo nu jau skaļāk, man šķiet, ir pienācis laiks likt tevi pie darba.

22. nodaļa 1017

(TODS)

VAI JŪS, NOLĀDĒTIE KUSTOŅI, nevarat strādāt ātrāk?

Četri vai pieci ēnkāji, kas stāv man vistuvāk, saraujas, lai gan es nemaz neesmu runājis tik skaļi.

Kustieties taču!

Kā jau vienmēr nekādu domu, nekāda Trokšņa, nekā.

Vienīgais veids, kā ēnkāji varētu saņemt zāles, ir ar ēdienu, ko es katru dienu izkrauju no šķūņa. Bet kāpēc? Kāpēc dot viņiem zāles, ja neviens cits tās nesaņem? Tās padara ēnkājus par klusējošu, klikšķinošu, noliektu, baltu muguru jūru. Muguras ir noliekušās aukstumā, baltās mutes gaisā pūš garaiņus un baltās rokas grābj zemi, un, kad tu skaties uz klosteri, kur strādā visi šie baltie ķermeņi, nu tas patiešām varētu būt aitu bars, vai ne?

Tomēr, pavērojot ciešāk, var saskatīt ģimenes vīrus un sievas, tēvus un dēlus. Var redzēt, ka vecākie ēnkāji ceļ mazāk zemes un strādā daudz lēnāk. Var redzēt, ka jaunākie viņiem palīdz, mēģinot to izdarīt tā, lai mēs nepamanītu, ka vecie nespēj tik smagi strādāt. Var redzēt mazuli, kas piesiets mātei pie krūtīm ar vecu drēbes gabalu. Var pat pamanīt kādu ļoti garu ēnkāji, kas dod citiem norādījumus darbu gaitā. Te ir kāda maza sieviešu kārtas būtne, kas liek slapjus mālus uz kādas lielākas sieviešu kārtas būtnes iekaisušās ciparu plāksnītes. Viņi strādā plecu pie pleca, galvu noliekuši, mēģinot neizcelties un nedurties man vai Deivijam acīs, nepiesaistīt sargu, kas stāv aiz dzeloņstiepļu nožogojuma, uzmanību.

Ja ieskatās tuvāk, to visu var redzēt.

Bet vieglāk ir neskatīties.

Protams, mēs nedrīkstam dot ēnkājiem lāpstas. Viņi tās varētu izmantot kā ieročus, turklāt karavīri, kas staigā pa mūra malu, kļūst nemierīgi jau tad, ja kāds ēnkājis paceļ roku augstāk. Tāpēc te nu viņi visi ir, pieplakuši pie zemes, rokot to ar rokām, veļot akmeņus; klusi kā negaisa mākoņi, viņi cieš, bet neko nedara, lai to visu pārtrauktu.

Man arī ir ierocis. Viņi atdevuši man šauteni.

Jo kur gan es tagad varētu iet?

Kopš viņa ir prom.

Ātrāk! es uzbļauju ēnkājiem. Mans Troksnis, iedomājoties par viņu, kļūst sarkans.

Es pamanu, ka Deivijs skatās uz mani, viņam sejā rotājas pārsteigts smīns. Novēršos un šķērsoju lauku, lai dotos pie citas ēnkāju grupas. Es jau esmu pusceļā, kad sadzirdu skaļāku klikšķi.

Es apgriežos, līdz pamanu tā cēloni.

Bet tas vienmēr ir viens un tas pats.

1017, kas atkal blenž uz mani, un viņa skatienā nav piedošanas. Viņš paskatās uz manām rokām.

Un tikai tad es saprotu, ka ar abām rokām esmu satvēris šauteni.

Es pat neatceros, kad būtu to noņēmis no pleca.

Pat ar visu šo ēnkāju darbu paies vēl vismaz pāris mēnešu, līdz mēs kaut nedaudz pietuvosimies ēkas pabeigšanai lai nu tā būtu kas būdama -, un tad jau būs iestājies ziemas vidus, un ēnkājiem nebūs pajumtes, kuru viņiem būtu vajadzējis sev uzbūvēt. Es zinu, ka šie radījumi mājo brīvā dabā, bet neticu, ka pat viņi var izdzīvot ziemas salā bez pajumtes, taču neesmu dzirdējis, ka viņus būtu paredzēts kaut kur pārvietot.

Mēs esam nojaukuši visas iekšējās sienas septiņās dienās, divas dienas ātrāk, nekā plānots, un neviens ēnkājis pat nav atstiepis kājas, lai gan daži ir salauzuši rokas. Tos savāca karavīri.

Kopš tā laika neesmu šos ēnkājus redzējis.

Otrās nedēļas beigās pēc torņa spridzināšanas mēs jau esam pabeiguši gandrīz visus grāvjus un nostiprinājuši tos, lai varētu liet pamatus. Mums ar Deiviju būs šis darbs jāpārrauga, lai gan ēnkājiem pašiem jāzina, kā liet pamatus.

Tētis saka, ka viņi bija tas darbaspēks, kas no jauna uzbūvēja pilsētu pēc Ēnkāju kara, Deivijs saka. Bet, skatoties uz šito baru, tas neizskatās ticami.

Viņš izspļauj sēklas čaumalu. Ar ēdienu ir pašvaki, kopš Atbilde ne tikai spridzina, bet arī zog pārtiku, taču Deivijs vienmēr kaut ko sadabū. Mēs sēžam uz akmeņu kaudzes, skatoties uz lielo lauku, kurā ir izraktas bedres un grāvji un sakrautas tik daudzas akmeņu grēdas, ka ēnkājiem teju nepaliek vietas.

Tomēr viņi atrod sev vietu, piekļaujas pie sienas un saspiežas kopā, sargājoties no sala. Un viņi neko nesaka.

Deivijs izspļauj zemē vēl vienu čaulu. Tu vispār kādreiz atsāksi runāt?

-   Es runāju, atcērtu.

-   Nē, tu kliedz uz darbiniekiem un ņurdi uz mani. Tā nav runāšana. Viņš izspļauj vēl vienu čaulu, pietiekami augstu, lai tā trāpītu tuvākajam ēnkājim pa galvu. Tas tikai notrauc čaulu un turpina rakt pēdējo grāvi.

-   Viņa tevi pameta, Deivijs saka. Samierinies. Mans Troksnis uzmutuļo. Aizveries!

-   Tas nebija domāts kā uzbrauciens. Es pagriežos pret viņu, acis iepletis.

-   Kas ir? viņš saka. Es taču drīkstu izteikties. Viņa ir prom, un es nedomāju, ka viņa būtu pagalam vai tamlīdzīgi. Spļāviens. Cik atceros, tā meiča prot gana labi sevi aizstāvēt.

Viņa Troksnī parādās atmiņas, kā Viola pie upes trāpa viņam ar elektrošoku. Man vajadzētu pasmaidīt, to redzot, bet es nesmaidu, jo viņa ir Deivija Troksnī kā dzīva un nogāž viņu no kājām.

Viņa ir tur, bet viņas nav šeit.

(kurp viņa devās?)

(kurp, pie velna, viņa devās?)

Mērs Ledžers īsi pēc torņa spridzināšanas pastāstīja, ka armija ir devusies tieši uz okeānu, jo viņiem esot dots mājiens, ka tur slēpjoties Atbilde, -

(vai tas biju es? vai viņi to sadzirdēja manā Troksnī? šī doma mani dzen izmisumā -)

Bet, kad Hammara kungs un viņa vīri nokļuva pie okeāna, viņi tur atrada tikai sen pamestas ēkas un pusnogrimušas laivas.

Jo informācija izrādījās nepatiesa. Un ari tas man sāp. (vai viņa man meloja?) (vai viņa to darīja tīšām?)

-   Jēziņ, stulbeni, Deivijs atkal nospļaujas. Nav jau tā, ka mums visiem citiem būtu meitenes. Viņas visas taču ir tajā nolāpītajā cietumā vai spridzina visu pa labi un pa kreisi, vai vazājas apkārt tik lielās grupās, ka ar viņām pat nevar parunāt.

-   Viņa nav mana meitene, es atcērtu.

-   Ne jau tas ir galvenais, Deivijs saka. Svarīgākais ir tas, ka tu esi tikpat vientuļš kā mēs, pārējie, tāpēc samierinies taču beidzot.

Viņa Troksnī parādās nepatīkami spēcīgas, vēl nemanītas jūtas, kuras viņš nekavējoties aizslauka, kad pamana, ka es viņu vēroju. Uz ko tu skaties?

-   Ne uz ko, es attraucu.

-   Tieši tā. Deivijs pieslienas kājās, paņem šauteni un aizlāčo atpakaļ uz lauku.

Kaut kādā veidā 1017 visu laiku trāpās man ceļā. Es pārsvarā strādāju tālākajos laukos, kur jāpabeidz rakt grāvji. Deivijs ir priekšējos laukos, kur ēnkāji montē kopā iepriekš sagatavotas sienas; tās mēs izmantosim, kad liesim betonu. 1017 būtu jāstrādā šis darbs, bet katru reizi, kad es paceļu acis, viņš vienmēr ir man līdzās, lai arī cik bieži es sūtītu viņu atpakaļ.

Viņš strādā, rok zemi un krauj velēnas kārtīgās rindās, visu laiku skatoties uz mani, mēģinot ieskatīties man acīs.

Klikšķinot man.

Es pieeju pie viņa, uzlicis roku uz šautenes, man virs galvas sāk slīdēt pelēki mākoņi. Es tevi aizsūtīju pie Deivija, es viņam saku. Ko tu dari šeit?

Deivijs, sadzirdējis savu vārdu, uzsauc man no tālākā lauka: Kas ir?

Es bļauju pretī: Kāpēc tu ļauj šitam visu laiku nākt atpakaļ pie manis?

-   Par ko tu vispār runā? Deivijs kliedz. Viņi visi izskatās vienādi!

-   Tas ir 1017!

Deivijs parausta plecus. Un?

Es dzirdu klikšķi, tas ir rupjš un sarkasma pilns un skan tieši man aiz muguras.

Es pagriežos un varu zvērēt, ka 1017 man uzsmaida.

-    Tu, sīkais… es ņurdu, stiepjot roku pēc šautenes.

Un tad es pamanu Trokšņa atblāzmu.

Tā nāk no 1017.

Tas ir mirklīgs uzplaiksnījums, tomēr pilnīgi skaidrs es redzu sevi stāvam viņa priekšā, stiepjot roku pēc šautenes, tieši tā, kā viņš to redz savām acīm, -

Tikai pēkšņi viņš izrauj šauteni man no rokām -

Un tad Troksnis pazūd.

Es joprojām turu rokās šauteni, 1017 joprojām ir līdz ceļiem grāvī.

Bez Trokšņa.

Es noskatu viņu no galvas līdz kājām. Ēnkājis ir kārnāks nekā agrāk, bet tādi jau ir viņi visi, viņiem nekad nav pietiekami daudz ēdiena, un es prātoju, vai 1017 vispār neizlaiž ēdienreizes.

Tātad viņš nesaņem zāles.

-   Ko tu mēģini izstrādāt? es viņam jautāju.

Bet ēnkājis jau atkal ir ķēries pie darba, ar rokām un kājām raušot zemi, un cauri viņa baltajai, baltajai ādai izspiežas ribas.

Un viņš neko nesaka.

-   Kāpēc mēs dodam viņiem zāles, ja tavs tētis tās atņem visiem pārējiem?

Mēs ar Deiviju nākamajā dienā ēdam pusdienas. Debesīs slīd tumši mākoņi, un, visticamāk, drīz līs. Tas būtu pirmais lietus ilgā laika posmā, tas būtu arī auksts lietus, bet mums ir jāizpilda pavēle strādāt jebkādos laikapstākļos, tāpēc mēs šodien uzraugām, kā ēnkāji izlej pirmo betona masu no betona jaucēja.

To šorīt atveda Ivans, jau sadakterēts, bet joprojām klibs; viņa Troksnis ārdās. Es prātoju, kā gan viņam šķiet, kur tagad atrodas vara.

-   Nu, tas attur viņus no sazvērestības plānošanas, vai ne? Deivijs saka. Viņi nevar sazināties cits ar citu.

-   Bet viņi taču sazinās ar klikšķiem, es iebilstu, mirkli padomājis. Vai tad ne?

Deivijs parausta plecus, it kā teiktu kuru tas interesē, stulbeni? Vai tu vēl ēdīsi to sviestmaizi?

Es pasniedzu viņam savu pusapēsto maizi un vēroju ēnkājus. Vai tad mums nevajadzētu zināt, ko viņi domā? es jautāju. Vai tad mums tas nenoderētu?

Es paskatos uz 1017, kas, skaidrs kā diena, blenž man pretī.

Pakš. Man skropstās ieķeras pirmā lietus lāse.

-   Sūdu būšana, Deivijs noņurd, palūkojoties augšup.

Līst jau trīs dienas pēc kārtas. Klostera iekšpagalms kļūst dubļaināks un dubļaināks, bet mērs joprojām vēlas, lai mēs turpinām darbu, tāpēc esam pavadījuši šīs trīs dienas, slīdot un šļūkājot pa māliem, uzstādot milzīgas brezenta nojumes virs lielākās daļas pamatu.

Deivijs strādā iekšā, viņš izrīko ēnkājus, lai tie pareizi nostiprina brezentu. Es lielāko daļu laika pavadu ārā, lietū, mēģinot piespiest brezenta malas pie zemes ar akmeņiem.

Pilnīgi idiotisks darbs.

-   Pasteidzies! es uzbļauju ēnkājim, kas palīdz man nostiprināt pie zemes pēdējos brezenta gabalus. Man salst pirksti, jo neviens nav piešķīris man cimdus, un es neesmu saticis mēru, tāpēc nevaru viņam tos paprasīt. Au! es izsaucos un piespiežu asiņojošo pirkstu kauliņu pie lūpām, kārtējo reizi nobrāzis to pret akmeņiem.

Ēnkāji turpina kraut akmeņus; šķiet, viņiem lietus ir vienaldzīgs, un tas ir labi, jo zem brezenta viņiem visiem vietas nepietiktu.

-   Ei! es uzsaucu, paceļot balsi. Uzmani malu! Uzmani…

Vēja brāzma aizrauj visu brezenta gabalu, ko mēs tikko bijām piestiprinājuši pie zemes. Viens no ēnkājiem mēģina to noturēt, bet vējš parauj brezentu gaisā ar visu ēnkāji un nosviež to uz zemes. Es lecu viņam pakaļ, ķerot brezentu, skrienu pa dubļaino lauku un augšup pa nelielu kalniņu, un es jau gandrīz esmu dabūjis to rokā -

Un es paslīdu, nošļūcot lejup otrpus kalnam, -

Es saprotu, kur esmu aizskrējis, kur slīdu, -

Es ripoju tiešā ceļā uz atejas bedri.

Es ķēros pie dubļiem, lai nobremzētu, bet nav nekā, pie kā pieķerties, un es ar šļakstu iegāžos tieši bedrē.

-   Fū! iebļaujos un mēģinu nostāties. Līdz pat augšstilbiem stāvu laima krāsas ēnkāju sūdos, notašķījis vēderu un muguru, un to smaka liek man norīstīties -

Es pamanu vēl kādu Trokšņa uzplaiksnījumu.

Un tajā es atrodos bedrē.

Un ēnkāji stāv virs manis.

Es paceļu skatienu.

Uz mani lūkojas vesels bars ēnkāju.

Un tieši viņiem visiem priekšā.

1017.

Virs manis.

Ar lielu akmeni rokā.

Viņš neko nesaka, tikai stāv tur ar akmeni rokā, un tas ir pietiekami liels, lai, precīzi notēmēts, nodarītu lielu ļaunumu.

-   Ak tā? es viņam saku. Tieši to tu gribētu, vai ne?

Viņš tikai skatās uz mani.

Es vairs neredzu viņa Troksni.

Es lēnām pastiepju roku pēc šautenes.

-   Kā tad būs? es jautāju, un viņš manā Troksnī redz, ka esmu gatavs ar viņu cīnīties.

Cik gatavs es esmu -

Es jau esmu paņēmis rokā šauteni.

Bet viņš tikai blenž uz mani.

Un tad viņš met akmeni lejup un pagriežas atpakaļ pie brezenta. Es noskatos, kā 1017 dodas prom pieci, desmit soļi -, un mans ķermenis mazliet atslābst.

Tieši tobrīd, kad izrāpjos ārā no bedres, es to sadzirdu.

Klikšķi.

Viņa rupjo klikšķi.

Un es vairs nevaldu pār sevi.

Es skrienu pie ēnkāja un kliedzu, bet pats nesaprotu, ko, un Deivijs šokēts pagriežas, kad es sasniedzu brezenta nojumi īsi pēc 1017. Es skrienu, pacēlis šauteni virs galvas, it kā būtu galīgi traks, un 1017 pagriežas pret mani, un es nedodu viņam ne mazāko iespēju, es gāžu viņam pa seju ar šautenes resgali, un viņš nokrīt zemē, un es atkal paceļu šauteni un atkal triecu to lejup, un viņš pastiepj rokas, lai sevi aizstāvētu, un es viņam iesitu atkal, atkal un atkal -

Pa rokām -

Pa seju -

Pa kārnajām ribām -

Un mans Troksnis trako -

Un es situ -

Un es situ -

Un es situ -

Un es kliedzu -

Es beidzot to izkliedzu -

-   KĀPĒC TU MANI PAMETI?

-   KĀPĒC TU MANI PAMETI?

Un dzirdu to vēso, kraukšķošo krakš, ar kādu salūst ēnkāja roka.

* * *

Tas piepilda visu gaisu, tas ir skaļāks par lietu un vēju, tas liek manam vēderam sagriezties, un man kaklā iesprūst kamols.

Es sastingstu, roka pacelta sitienam. Deivijs blenž uz mani, muti pavēris. Visi ēnkāji atkāpjas, izskatīdamies pārbiedēti. Un, guļot uz zemes, manī lūkojas 1017, no viņa dīvainā deguna un pārāk augstu novietoto acu kaktiņa plūst asinis, bet no lūpām nenāk ne skaņas, no viņa neskan nekāds Troksnis, ne domas, ne klikšķi, nekas -

(un mēs esam nometnē, un tur ir beigtais ēnkājis, viņš guļ uz zemes, un Viola izskatās tik pārbijusies, viņa atkāpjas no manis, un visur ir asinis, un es esmu to atkal izdarījis, esmu to atkal izdarījis, un kāpēc tu aizgāji, jēziņ, nolādēts, Viola, kāpēc tu mani pameti -) Un 1017 vienkārši skatās uz mani.

Zvēru pie Dieva viņa skatienā ir triumfs.

23. nodaļa kaut kas TUVOJAS

( Viola)

-   ŪDEŅ' SŪKNIS atkaliņ strādā, Hildij.

-   Paldies, Vilf. Es pasniedzu viņam paplāti ar maizi, no kuras joprojām kūp siltums. Vai vari to aiznest Džeinai? Viņa klāj brokastu galdu.

Vilfs paņem paplāti, no viņa Trokšņa skan klusa melodija, un, kad viņš dodas ārā no virtuves, es dzirdu viņu saucam:

-   Siev'!

-   Kāpēc viņš tevi sauc par Hildiju? Li jautā, parādoties pie sētas durvīm. Viņam rokās ir grozs ar miltiem, kurus viņš tikko ir samalis. Lī mugurā ir bezpiedurkņu krekls, un viņa rokas līdz elkoņiem ir baltas miltos.

Kādu mirkli lūkojos uz viņa kailajām rokām un tad aši novēršos.

Koila kundze ir pielikusi mūs abus pie darba, jo Lī vairs nevar iet uz Jauno Prentistaunu.

Nē, es pilnīgi noteikti viņai nepiedošu.

-   Par Hildiju sauca kādu, kas mums palīdzēja, es saku.

-  Tāpēc mani sauc viņas vārdā.

-   Sakot mums, tu domā…

-   Jā, mani un Todu. Es paņemu no viņa miltu grozu un smagi nosviežu to uz galda.

Iestājas klusums, kā jau vienmēr, kad tiek pieminēts Toda vārds.

-   Neviens viņu nav redzējis, Viola, Lī maigi saka. Bet viņi jau pārsvarā pārvietojas tikai naktī, tāpēc tas nenozīmē…

-  Viņa man neteiktu, pat ja būtu viņu redzējusi, es saku, sākot bērt miltus bļodās. Viņa domā, ka Tods ir pagalam.

Lī mīņājas no vienas kājas uz otru. Bet tu domā citādi.

Es paskatos uz viņu. Puisis man uzsmaida, un man jāsmaida pretī. Un tu man tici, vai ne?

Viņš parausta plecus. Vilfs tev tic. Un tu būtu pārsteigta, ja zinātu, cik šeit tam ir liela nozīme.

-   Nē, es saku, noskatoties pa logu, kā Vilfs aiziet. Nē, patiesībā nebūtu vis.

Diena paiet tāpat kā citas, mēs visu laiku gatavojam ēdienu. Tas ir mans un Lī jaunais pienākums ēdiena gatavošana. Visai nometnei. Mēs esam iemācījušies, kā pagatavot maizi no graudiem, nevis miltiem. Mēs esam iemācījušies dīrāt vāveres, izņemt no bruņām bruņurupučus, ķidāt zivis. Esam uzzinājuši, cik daudz izejvielu vajadzīgs, lai pabarotu ar zupu visu nometni. Esam apguvuši prasmi mizot kartupeļus un bumbierus ātrāk nekā jebkurš cits uz šīs stulbās planētas.

Koila kundze apzvēr, ka tieši tā tiekot uzvarēti kari.

-   Uz kaut ko tādu es neparakstījos, Lī ņurd, noplūcot sauju spalvu no sešpadsmitā meža putna šajā pēcpusdienā.

-   Tu vismaz pieteicies pats, es saku, plūcot pati savu putnu. Spalvas uzlido gaisā kā lipīgu bišu spiets, pielīpot visam, kam vien pieskaras. Man ir mazas, zaļas pūciņas aiz nagiem un elkoņu locītavās, tās ir pat ieķērušās acu kaktiņos.

Es to zinu, jo arī Lī seja ir aplipuši ar spalvām, tās saķērušās viņa garajos, zeltainajos matos un zeltainajās pūciņās viņam uz rokām.

Es jūtu, ka atkal nosarkstu, un izrauju no meža pīles lielu spalvu kumšķi.

Viena diena pārvēršas otrajā, tad trešajā, tā nemanot kļūst par nedēļu, aizrit vēl viena nedēļa un vēl viena, un mēs gatavojam ēdienu kopā ar Lī, uzkopjam virtuvi kopā ar Lī un trīs dienas pēc kārtas sēžam būdā, gaidot, kamēr beigs līt.

Un tik un tā. Tik un tā.

Kaut kas tuvojas, kaut kas drīz notiks, un neviens man neko nesaka.

Un es joprojām esmu te iestrēgusi.

Lī nomet uz galda noplūkto putnu un paņem nākamo. Ja mēs nepiesargāsimies, šitā suga uz planētas izmirs.

-   Tie ir vienīgie, ko Magnuss spēj nošaut, es saku. Pārējie lido pārāk ātri.

-    Izmira vesela putnu suga, Lī turpina, jo Atbildei nebija acu ārsta.

Es iesmejos, turklāt pārāk skaļi. Un tad pati izbolu acis.

Arī es pabeidzu plūkt savu putnu un paņemu nākamo. Es paspēju noplūkt trīs, kamēr tu tikai divas, es viņu ķircinu.

-    Turklāt es šorīt izcepu vairāk maizes klaipu, un vēl…

-   Tu pusi no tiem sadedzināji.

-   Jo tu biji sakurinājis pārāk karstu krāsni!

-    Es neesmu radīts cepšanai un vārīšanai, Lī smaidot saka.

-    Es esmu radīts karošanai!

Es noelšos. Varētu padomāt, ka es esmu radīta vārīšanai…

Bet viņš smejas un turpina smieties, lai gan es metu viņam ar sauju spalvu, trāpot tieši acī. Au, viņš iesaucas, noslaukot vaigu. Tu nu gan proti mērķēt, Viola! Tev vajadzētu patrenēties šaušanā.

Es ātri nolaižu acis un skatos uz kādu miljono putnu, kas guļ man klēpī.

-   Vai varbūt ne, Lī klusi piebilst.

-    Vai tu jebkad… es iesāku.

-    Ko?

Es aplaizu lūpas, un tā ir kļūda, jo tagad man pēkšņi jāspļauj ārā putna pūkas, tāpēc, kad es beidzot to jautāju, mana balss skan daudz izmisīgāk nekā esmu gribējusi. Vai tu jebkad esi kādu nošāvis?

-    Nē. Viņš izslienas taisnāk. Un tu?

Es pašūpoju galvu un redzu, ka Lī atviegloti nopūšas, tāpēc es atklāju: Bet es esmu tikusi sašauta.

Puisis atkal izslienas. Nevar būt!

Un es to speru laukā, pirms paspēju apdomāties, pirms esmu apjautuši, ka to teikšu, un, to sakot, es saprotu, ka nekad nevienam neesmu to stāstījusi, ne reizes neesmu to pateikusi skaļi ne sev, ne kādam citam, vispār ne reizes, kopš tas ir noticis, un nu šie vārdi veļas man pār lūpām, tie izlido istabā, kas pilna ar spalvām.

-    Bet es esmu kādu sadūrusi. Es pārstāju plūkt. Līdz nāvei.

Klusumā, kas seko, mans ķermenis pēkšņi šķiet divtik smags.

Es sāku raudāt, un Lī man pasniedz virtuves dvieli un ļauj izraudāties, viņš nemēģina mani mierināt, nesaka neko stulbu un neko nejautā, lai gan noteikti vai mirst aiz ziņkārības. Viņš ļauj man izraudāties.

Tieši tas man ir vajadzīgs.

-   Jā, bet mēs pamazām iegūstam atbalstītājus, Lī paziņo, kad mēs ēdam vakariņas ar Vilfu un Džeinu. Es vēl kavējos pie galda, jo, tiklīdz būsim paēduši, mums būs jāatgriežas virtuvē, lai maltu miltus rītdienas maizei. Jūs nespētu noticēt, cik daudz maizes spēj apēst simt cilvēku.

Nokožu pusi no pēdējā kumosa. Es tikai saku, ka jūsu nav pārāk daudz.

-   Mūsu nav pārāk daudz, Lī saka, nopietni palūkojoties uz mani. Bet mums pilsētā ir spiegi, un cilvēki mums pievienojas, līdzko rodas izdevība. Pilsētā kļūst tikai sliktāk. Tagad viņiem dod pārtiku uz skaita, turklāt nevienam vairs netiek izsniegtas zāles. Viņi noteikti ar laiku sāks cīnīties pret to tirānu.

-     Un makten daudz cilvēk' i' cietumos, Džeina piebilst. Simtiem sievieš' i' ieslodzīt's, viss saķēdēt's kopā dziļ' pazemē, katr' mīl' dieniņ' dučiem vien mirst no bad'.

-    Siev'! Vilfs uzsauc.

-    Es tik sak', ko es i' dzirdēj's.

-    Neko tād' tu nav dzirdēj's!

Džeina saskābst. Nu, varbūt tā ar' nav patiesīb'.

-   Tomēr cietumos ir ļoti daudz cilvēku, kas mūs atbalsta, Lī paskaidro. Un tāpēc var izrādīties, ka…

-    Kas? es jautāju, paceļot skatienu. Kas var izrādīties?

Viņš neatbild, tikai paskatās uz citu galdiņu, pie kura sēž

Koila kundze ar Braitvaita kundzi. Tur ir arī Forta, Vagonera un Bārkera kundzes un arī Tea. Kā jau vienmēr, viņas kaut ko apspriež, pavisam klusi sačukstas, dod slepenas pavēles.

-   Nekas, Lī čukst, pamanot, ka Koila kundze pieceļas kājās un nāk pie mums.

-    Lūdzu, sagatavo ratus šim vakaram, Vilf, viņa saka, tuvojoties mūsu galdiņam.

-   Jā, kundz', viņš ceļas kājās.

-   Vari paēst, sieviete aptur Vilfu. Nav jau nekāda steiga.

-   Es i' priecīgs jumsīm pakalpot, Vilfs saka, nopurinot maizes druskas no biksēm un dodoties prom.

-    Ko jūs šonakt gribat uzspert gaisā? es jautāju.

Koila kundze sakniebj lūpas. Nu jau pietiks, Viola.

-    Es arī gribu braukt, iesaucos. Ja jūs šovakar braucat uz pilsētu, es gribu braukt līdzi.

-    Pacietību, meitiņ, viņa saka. Tava diena pienāks.

-    Kura diena? es jautāju, kad viņa dodas prom. Kad?

-    Pacietību, Koila kundze atkārto.

Bet viņa to saka pavisam nepacietīgi.

Ar katru dienu tumsa iestājas arvien agrāk. Es sēžu uz akmeņu kaudzes, gaidot, kad pienāks nakts, un vēroju, kā cilvēki, kas šonakt izpildīs misiju, dodas uz ratiem, salikuši somās noslēpumainus saiņus. Dažiem no vīriešiem tagad ir Troksnis, jo zāļu krājumi, kas paslēpti alā, iet mazumā, tāpēc pilnai devai visiem nepietiek. Viņi dzer tikai tik daudz, lai varētu iejukt pilsētas pūlī, bet zāļu nepietiek, lai neizpaustu neko lieku. Šādu līdzsvaru saglabāt ir ļoti grūti, un mūsu vīriešiem ir arvien bīstamāk iziet ielās, tomēr viņi to dara.

Un, kamēr Jaunās Prentistaunas iedzīvotāji guļ mierīgā miegā, viņi tiks apzagti un uzspridzināti, un tas viss taisnīguma vārdā.

-    Sveika! saka Lī, vakara krēslā izskatoties pēc tumšas figūras, un apsēžas man blakus.

-   Sveiks, es atbildu.

-   Viss kārtībā?

-    Kāpēc ne?

-    Nūjā. Viņš paceļ akmeni un aizmet naktī. Kāpēc ne?

Debesīs uzmirdz zvaigznes. Mani kosmosa kuģi lido kaut

kur tur, augšā. Tur ir cilvēki, kuri būtu varējuši mums palīdzēt nē, cilvēki, kuri būtu mums palīdzējuši, ja man būtu bijusi iespēja ar viņiem sazināties. Saimons Votkins un BredlijsTenčslabi cilvēki, gudri cilvēki, kas būtu pārtraukuši visas šīs muļķības un sprādzienus un…

Es jūtu, ka kaklā atkal sakāpj kamols.

-   Tu tiešām kādu esi nogalinājusi… Lī atkal ierunājas, pametot vēl vienu akmeni.

-   Aha, es nosaku, pievelkot ceļus pie krūtīm.

Lī kādu brīdi klusē. Kopā ar Todu?

-   Toda dēļ, es saku. Lai glābtu viņu. Lai glābtu mūs.

Tagad, kad saule ir norietējusi, strauji kļūst auksts. Es pievelku ceļus tuvāk.

-    Zini, viņa baidās no tevis, Lī saka. Koila kundze. Viņa domā, ka tu esi ietekmīga.

Es palūkojos uz to pusi, mēģinot zēnu tumsā saskatīt. Tas nu gan ir stulbi.

-    Es dzirdēju, kā viņa to teica Braitvaita kundzei. Ka tu varētu vest kaujā armiju, ja vien gribētu.

Es pašūpoju galvu, bet, protams, to viņš nevar saskatīt.

-   Viņa taču mani pat nepazīst.

-   Jā, bet viņa ir gudra.

-    Un visi viņai seko kā tādi jēriņi.

-    Visi, izņemot tevi. Puisis draudzīgi piegrūž man plecu.

-    Varbūt tieši par to viņa runāja.

Mēs sadzirdam savādu, dobju dunoņu no alām, kas nozīmē, ka sikspārņi gatavojas lidot medībās.

-    Kāpēc tu esi šeit? es jautāju. Kāpēc tu viņai sekoji?

Es jau iepriekš esmu Lī to jautājusi, bet viņš vienmēr ir mainījis sarunas tematu.

Bet varbūt šovakar būs citādi. Es jūtu, ka būs.

-    Mans tēvs gāja bojā Ēnkāju karā, Lī saka.

-    Daudzu tēvi gāja bojā, es saku un aizdomājos par Korinnu, prātojot, kur viņa ir, prātojot, vai…

-     Es viņu nemaz īsti neatceros, Lī turpina. Es uzaugu kopā ar vecāko māsu un māti. Un mana māsa… viņš iesmejas. Tev viņa patiktu. Viņai ir skaļa rīkle un milzīga enerģija, un viņa ir sarīkojusi pāris tādu traču, ka tu nespētu noticēt.

Viņš atkal iesmejas, bet nu jau klusāk. Kad ieradās armija, Siobhana gribēja cīnīties, bet mamma ne. Es arī gribēju cīnīties, bet Siobhana ar mammu par šo jautājumu galīgi sastrīdējās, māsa jau bija gatava palaist rokas, un mammai vajadzēja viņu ieslēgt, lai neļautu izskriet uz ielas, kad pilsētā ienāca armija.

Dunoņa kļūst skaļāka, un alā sāk atbalsoties sikspārņu Troksnis. Lifcot, lifcot, viņi saka. Prom, prom.

-    Un tad vairs nevarēja neko kontrolēt, vai ne? puisis turpina stāstīt. Armija jau bija pilsētā, un tonakt viņi aizveda no mājām visas sievietes un nomitināja pilsētas austrumos. Mamma ieteica sadarboties, zini, "tikai šobrīd, tikai lai redzētu, kas notiks, varbūt viņš nemaz nav tik ļauns". Nu tamlīdzīgi.

Es neatbildu un esmu priecīga, ka ir tik tumšs, ka viņš nespēj saskatīt manu seju.

-    Bet Siobhana negrasījās padoties bez cīņas. Viņa kliedza un lamājās ar karavīriem, un atteicās nākt līdzi, un mamma lūdzās, lai viņa izbeidz, lai nesadusmo viņus, bet Siobhana… Lī apklust un noklikšķina mēli. Siobhana iesita pirmajam karavīram, kas gribēja aizvest viņu ar varu.

Viņš dziļi ievelk elpu. Tad sākās pamatīgs tracis. Es mēģināju cīnīties, bet pēkšņi attapos uz grīdas. Man ausīs dūca, kāds karavīrs bija piespiedis mani pie zemes ar celi, mamma kliedza, bet no Siobhanas vairs nebija ne miņas. Es atslēdzos, bet, kad pamodos, mājās biju viens pats.

LiDOt, LIDOt, mēs dzirdam tieši pie ieejas alā. Prom, prom, prom.

-   Kad ierobežojumi beidzās, es viņas visur meklēju, Lī turpina, bet neatradu. Es ieskatījos katrā istabā un mājā, katrā dziednīcā. Un beigās Koila kundze mani savāca.

Viņš apklust un palūkojas augšup. Re, kur tie lido!

Sikspārņi izlido no alām, it kā pasaule būtu sasvērusies uz sāniem un kāds izgāztu viņus pār mūsu galvām, tumsas plūdi pret nakts debesīm. Skaļais vuššš, ko rada sikspārņu spārnu šalkas, kādu brīdi neļauj sarunāties, tāpēc mēs vienkārši sēžam un lidoņus vērojam.

Katrs sikspārnis ir vismaz divus metrus plats, tam ir pūkaini spārni, īsas, strupas austiņas un zaļi, mirdzoši fosfora punktiņi spārnu galos, ar kuriem viņš apmulsina naktstauriņus un kukaiņus, no kuriem pārtiek. Punktiņi naktī mirdz, uz īsu laiku apklājot mūs kā ar plīvojošu zvaigžņu segu, un viņu Troksnis čirkst libot, lit&gt;ot, prom, prom, prom.

Pēc piecām minūtēm viņi ir prom, pazuduši mežā, un neatgriezīsies līdz pat saullēktam.

-    Kaut kas tuvojas, Lī saka klusumā, kas iestājas pēc sikspārņu aizlidošanas. Tu taču zini. Es nevaru pateikt, kas, bet es braukšu līdzi, jo ir vēl viena vieta, kur viņas meklēt.

-   Tad es arī braukšu, paziņoju.

-   Viņa tev neļaus. Lī pagriežas pret mani. Bet es apsolu, ka mēģināšu sameklēt Todu. Es meklēšu Siobhanu un savu māti, un vienlaikus arī viņu.

Nometnē atskan zvans, signalizējot visām reida komandām, ka jādodas uz pilsētu, un visiem palicējiem, ka laiks doties pie miera. Mēs ar Lī sēžam tumsā vēl mazliet ilgāk; viņa plecs ir piespiedies pie manējaā, bet mans plecs pie viņējā.

24. nodaļa cietuma SIENAS

[TODS]

NAV SLIKTI, mērs saka, sēžot Morfeta mugurā, vismaz nekvalificētam darbaspēkam.

-    Mēs būtu padarījuši vairāk, Deivijs saka, bet lija, un te viss bija vienos dubļos.

-    Nekas, nekas, mērs saka, pārlūkojot lauku. Jūs esat paveikuši apbrīnojami lielu darbu, jūs abi, viena mēneša laikā paspējot tik daudz.

Mēs visi kādu brīdi raugāmies uz to, ko tik apbrīnojami labu esam paveikuši. Mēs esam ielējuši betona pamatus vienai garai ēkai. Visi sienu karkasi ir uzslieti, daži no tiem jau tiek aizpildīti ar akmeņiem, kurus mēs dabūjām, nojaucot klostera iekšējās sienas, un brezenta pārsegs veido kaut ko līdzīgu jumtam. Būve jau attāli atgādina māju.

Viņam taisnība, mēs esam paveikuši apbrīnojamu darbu.

Mēs kopā ar 1150 ēnkājiem.

-    Jā, mērs saka. Ļoti iepriecinoši.

Deivija Troksnis iekrāsojas tik spoži rozīgs, ka uz to ir nepatīkami skatīties.

-     Un kas tad tā būs? es jautāju.

Mērs palūkojas uz mani. Kas?

-     Šī, es norādu uz celtni. Kas tā būs?

-    Pabeidziet būvi, Tod, un es apsolu jūs ielūgt uz atklāšanas ceremoniju.

-    Taču tā nebūs ēnkājiem, vai ne?

Mērs sarauc pieri. Nē, Tod, nebūs vis.

Es ar roku paberzēju sprandu un Deivija Troksnī sadzirdu dīvainu žvadzoņu, tā kļūst arvien skaļāka, jo Deivijs domā, ka es sabojāju viņa slavas brīdi. Es tikai gribu teikt, ka pēdējās trīs naktis ir bijis sals, un ar katru dienu kļūst arvien aukstāks.

Mērs pagriež Morfetu pret mani. Kumcļ, zirgs domā. Kumeļ, atkāpies.

Es atkāpjos pat nedomājot.

Mērs uzrauc uzacis. Vai tu gribētu sildītājus savam darbaspēkam?

-      Nu, es saku, skatoties zemē, tad uz ēku un ēnkājiem, kas dara, ko var, lai turētos klostera tālākajā galā tik tālu no mums trim, cik vien iespējams, lielam pūlim saspiežoties mazā zemes pleķītī. Iespējams, snigs, es saku. Nezin kā šie tad izdzīvos.

-     Ai, viņi ir izturīgāki, nekā tu domā, Tod. Mēra balss ir klusa, un tajā ieskanas kas tāds, ko es īsti neizprotu. Daudz izturīgāki.

Es atkal nolaižu skatienu. Ak tā, noņurdu. Skaidrs.

-     Es uzdošu kareivim Ferovam atnest dažus pārnēsājamos sildītājus, ja tas liks tev justies labāk.

Es samirkšķinu acis. Tiešām?

-     Tiešām? Deivijs pārjautā.

-    Viņi jūsu vadībā ir labi pastrādājuši, mērs saka, un tu, Tod, šajās pēdējās nedēļās esi pierādījis, ka spēj pilnībā veltīt sevi darbam. Tu esi īsts līderis.

Un viņš man gandrīz sirsnīgi uzsmaida.

-     Es zinu, ka tu esi tāds cilvēks, kam nepatīk redzēt citus ciešam. Mērs joprojām skatās man acīs, teju kā izaicinot mani lauzt šo acu kontaktu. Tava labsirdība ir apbrīnas cienīga.

-     Labsirdība, Deivijs zirgojas.

-    Es lepojos ar tevi, mērs saka, satverot grožus ciešāk. Ar jums abiem. Jūs par saviem pūliņiem tiksiet atalgoti.

Deivija Troksnis atkal spoži uzspīd, kad mērs pagriežas un izjāj pa klostera vārtiem. Dzirdēji, ko? viņš saka, paceļot uzaci. Atalgojums, mans labsirdīgais stulbeni!

-     Aizveries, Deivij! Es jau soļoju gar sienas karkasu uz celtnes aizmuguri, uz pēdējo tukšo zemes pleķīti, kurā arī saspiedušies visi ēnkāji. Viņi izvairās stāties man ceļā, kad es iesoļoju viņu barā. Atsūtīs sildītājus, es saku, ieliekot šo bildi arī savā Troksnī. Būs labāk.

Bet viņi dara visu, ko vien var, lai tikai man nepieskartos.

-     Es teicu, ka būs labāk!

Stulbie, nepateicīgie…

Es apstājos. Dziļi ievelku elpu. Un eju tālāk.

Es nokļūstu būves aizmugurē, kur mēs pret ēkas sienu esam atbalstījuši dažus neizmantotus karkasa gabalus, kas izveido tādu kā nojumi. Tagad vari nākt laukā, es saku.

Kādu laiku nekas nenotiek, tad atskan švīkstoņa un parādās 1017. Viņa roka ir iekārta kaklā improvizētā saitē, kas pagatavota no mana krekla. Viņš ir kārnāks nekā jebkad, lūzuma vietā joprojām redzams apsārtums, bet šķiet, ka tas beidzot mazinās. Man izdevās sadabūt dažas pretsāpju zāles, es saku, izņemot tās no kabatas.

Viņš paķer zāles man no rokas tik strauji, ka saskrāpē plaukstu.

-     Piesargies, es saku caur sakostiem zobiem. Vai gribi nokļūt tur, kur citi kroplie ēnkāji?

No viņa uzvirmo Troksnis tas, pie kura es jau esmu pieradis. Nekā jauna: viņš stāv virs manis ar šauteni, viņš sit mani, es lūdzu žēlastību, viņš salauž man roku.

-     Skaidrs, es noņurdu. Lai nu paliek.

-     Spēlējies ar savu mājdzīvnieku? Deivijs parādās ap stūri un atspiežas pret sienu, sakrustojis rokas uz krūtīm.

-     Tu taču zini, ka klibus zirgus nošauj.

-     Viņš nav zirgs.

-     Nē, Deivijs piekrīt, viņš ir aita.

Es nopūšos. Paldies, ka nepateici tēvam! Deivijs parausta plecus. Man taču vienalga, stulbeni, kamēr vien tas neapdraud mūsu atlīdzību.

1017 atkal velta mums pāris rupju klikšķu, īpaši man.

-    Viņš tomēr neizskatās diži pateicīgs, Deivijs novelk.

-    Nu, es esmu viņu jau divreiz izglābis. Paraugos uz 1017, ieskatos viņam acīs, kas pastāvīgi ir pievērstas man.

-     Vēlreiz es to nedarīšu.

-     Tu tā saki, Deivijs iebilst, bet visi zina, ka darīsi gan. Viņš pamāj uz 1017 pusi. Pat viņš. Deivijs pārbola acis. Jo tu esi labsirdīgs.

-     Aizveries!

Bet viņš jau smejas un dodas prom, un 1017 tikai blenž un blenž uz mani. Es lūkojos pretī. Es izglābu viņu. (Es viņu izglābu viņas dēļ) (ja viņa te būtu, viņa redzētu, kā es viņu glābju) (ja viņa būtu te)

(bet viņas nav)

Es savelku rokas dūrēs un ar milzīgu gribasspēku atkal tās atlaižu.

Jaunā Prentistauna pēdējā mēneša laikā ir ļoti mainījusies. Es to redzu, kad katru dienu jājam mājās.

Daļēji tāpēc, ka tuvojas ziema. Koku lapas ir kļuvušas violetas un sarkanas un nokritušas zemē, atstājot koku skeletus plikus. Skujkoki joprojām ir savā adatu kažokā, bet tie ir nometuši čiekurus, un stumbrkoki ir ievilkuši zarus stumbros, paliekot kaili un neaizsargāti salā. Visas šīs pārmaiņas kopā ar debesīm, kas kļūst arvien tumšākas, liek pilsētai izskatīties izsalkušai.

Un tāda tā arī ir. Armija ieradās jau pēc ražas novākšanas, tāpēc pilsētā gan bija pietiekami daudz krājumu, bet ārpus pilsētas vairs nebija neviena ciemata, kas varētu ievest jaunus pārtikas papildinājumus, turklāt Atbilde turpināja spridzināšanu un pārtikas izlaupīšanas reidus. Kādu nakti tika izzagta vesela graudu klēts tik veiksmīgi, ka tagad ir pilnīgi skaidrs, ka pilsētā un pat armijā ir cilvēki, kas dumpiniekiem palīdz.

Pilsētai un armijai tās ir sliktas ziņas.

Komandantstunda pirms pāris nedēļām tika pārcelta uz agrāku laiku, un pagājušonedēļ izmaiņas notika vēlreiz. Tagad neviens, izņemot pāris patruļu, vairs nedrīkst atrasties uz ielas pēc tumsas iestāšanās. Laukums katedrāles priekšā ir kļuvis par pastāvīgu ugunskura vietu, kur dedzina grāmatas, to cilvēku mantas, kuri pieķerti sadarbojamies ar Atbildi, un dziednieču uniformas no visām mēra slēgtajām dziednīcām. Tagad gandrīz neviens vairs nedzer zāles, izņemot dažus mēram tuvākos vīrus Morgana, O'Hāras, Teita un Hammara kungus no vecās

Prentistaunas, kas ir kopā ar viņu jau daudzus gadus. Laikam to sauc par lojalitāti.

Mēs ar Deiviju nekad neesam saņēmuši zāles, tāpēc mēram nebija iespējas mums tās atņemt.

-    Varbūt tā ir mūsu atlīdzība, Deivijs saka, kamēr mēs jājam mājās. Varbūt viņš beidzot iedos mums zāles un mēs uzzināsim, kā ir tās lietot.

Mūsu atlīdzība, es nodomāju. Mēs.

Es noglāstu Angaradas sānu, jūtot, cik viņas āda ir vēsa. Gandrīz jau esam mājās, meitenīt, es nočukstu viņai pie auss. Drīz būsi jaukā, siltā stalli.

Silts, viņa domā. KuMEĻ).

-     Angarada, es saku.

Zirgi nav nekādi mājdzīvnieki, turklāt viņi ir pa pusei traki, bet to es esmu iemācījies: ja tu ar viņiem apejies pareizi, viņi ar laiku sāk tev uzticēties.

KUmieļ, ķēve atkal nodomā, it kā es būtu viens no viņas bara.

-    Varbūt atlīdzība būs sievietes! Deivijs pēkšņi izsaucas. -Jā! Varbūt viņš mums piešķirs sievietes un tu beidzot kļūsi par īstu vīrieti.

-      Aizveries, es saku, bet nesāku ar viņu strīdēties. Ja tā padomā, mēs jau krietnu laiciņu neesam kāvušies.

Varbūt jau vienkārši esam pieraduši viens pie otra.

Mēs gandrīz nemaz vairs neredzam sievietes. Kad tika uzspridzināts komunikāciju tornis, sievietēm atkal tika noteikts mājas arests, izņemot to laiku, kad viņām jāstrādā laukos, gatavojot zemi nākamajai sējai, un arī tad viņas uzmana karavīri. Viri, dēli un tēvi drīkst viņas satikt ne biežāk kā reizi nedēļā.

Mēs dzirdam stāstus par karavīriem un sievietēm, stāstus par karavīriem, kas naktī ielavās sieviešu mājās, stāstus par briesmīgiem nodarījumiem, par kuriem neviens netiek sodīts.

Turklāt es nemaz nerunāju par sievietēm, kas atrodas cietumos, tajos cietumos, kurus esmu redzējis tikai pa katedrāles logu, ēku kopumu pilsētas rietumos netālu no ūdenskrituma. Kas zina, kas tajos notiek? Cietumi ir pārāk tālu, tos neredz neviens, tikai tie, kas cietumus sargā.

Tāpat kā ēnkājus.

-    Jēziņ, Tod, Deivijs saka. Šitā kņada, ko tu radi, visu laiku domājot…

Tieši šitādus teicienus no Deivija puses esmu iemācījies ignorēt. Tikai šoreiz viņš mani nosauca par Todu.

Mēs atstājam zirgus stallī pie katedrāles. Deivijs dodas man līdzi uz katedrāli, lai gan mani nemaz vairs nevajag apsargāt.

Jo kurp lai es ietu?

Es dodos uz parādes durvīm, kad sadzirdu: Tod?

Mērs mani gaida.

-    Jā, ser? es saku.

-     Vienmēr tik pieklājīgs. Viņš pasmaida, nākot man pretī, zābakiem klankšķot uz marmora grīdas. Man šķiet, tu pēdējā laikā esi mierīgāks. Viņš apstājas metra attālumā no manis. Vai tu izmanto mūsu darbarīku?

Ko?

-     Kādu darbarīku? es jautāju.

Viņš nopūšas. Un tad -

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Es piespiežu roku pie deniņiem. Kā jūs to darāt?

-     Troksni var izmantot, Tod, viņš saka. Ja vien tu esi gana disciplinēts. Un pirmais solis ir izmantot šo darbarīku.

-     Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es?

-     Tā tu vari sevi centrēt, mērs paskaidro, centrēt savu Troksni, iegrožot to, kontrolēt, un vīrs, kas spēj kontrolēt savu Troksni, ir vīrs ar zināmām priekšrocībām.

Es atceros, kā viņš skaitīja šo teikumu savās mājās vecajā Prentistaunā, cik ass un biedējošs likās viņa Troksnis salīdzinājumā ar citu vīriešu Troksni, cik ļoti tas līdzinājās…

Ierocim.

-     Kas ir Aplis? es jautāju.

-    Tas ir tavs liktenis, Tod Hjūit. Aplis ir slēgta sistēma. No tā nevar izkļūt, tāpēc ir vieglāk, ja tu tam nepretojies.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Bet šoreiz tajā skan ari mana balss.

-     Es tik daudz ko vēlos tev iemācīt, mērs saka un

dodas prom, pat nenovēlējis man labu nakti.

* * *

Es soļoju pa torni, skatoties uz ūdenskritumu rietumos, uz savādi roboto kalnu dienvidos, uz kalniem austrumos, kas ved uz klosteri, lai gan to no šejienes nevar redzēt. Var saskatīt tikai Jauno Prentistaunu; visi ļaudis ir savās mājās, un arī pilsēta šķiet sarāvusies, aizsargājoties pret auksto nakti.

Viņa ir kaut kur tur, laukā.

Ir pagājis mēnesis, bet viņa nav ieradusies.

Mēnesis un -

(aizveries)

Es atkal sāku soļot.

Torņa logos tagad ir ielikti stikli un ir atnests sildītājs, lai pasargātu mūs no rudens nakšu aukstuma. Mums ir arī vairāk segu, apgaismojums un dažas grāmatas, ko mēram Ledžeram atļauts lasīt.

-     Tomēr šis joprojām ir un paliek cietums, vai ne? mērs Ledžers man aiz muguras saka pilnu muti. Varētu domāt, ka vismaz tev taču viņš tagad varēja sameklēt labāku mājokli.

-    Es vēlos, kaut visi beigtu uzskatīt, ka ir baigi normāli mani visu laiku lasīt, es noņurdu, nepagriežoties pret mēru.

-    Viņš laikam grib, lai tu esi tālāk no pilsētas, Ledžera kungs saka, apēdot pēdējo karoti porcijas, kas ir uz pusi mazāka, nekā mēs kādreiz saņēmām. Grib, lai tu nedzirdi baumas.

-    Kādas baumas? es jautāju, lai gan mani tas ne pārāk interesē.

-    Ak, baumas par to, ka mērs spēj kontrolēt cilvēku prātus. Baumas par ieroci, kas pagatavots no Trokšņa. Baumas par to, ka viņš spēj lidot.

Es neatskatos un mēģinu noturēt Troksni pavisam klusu.

Es esmu Aplis, es nodomāju.

Un apraujos.

* * *

Ir jau pāri pusnaktij, kad atskan pirmais sprādziens.

Bum!

Es mazliet satrūkstos savā guļvietā, bet tas arī viss.

-     Kā tev šķiet, kur tas bija? mērs Ledžers jautā, tik tikko pacēlis galvu.

-     Izklausījās uz austrumiem, es saku, paskatoties uz torņa zvaniem mums virs galvas. Varbūt pārtikas veikals?

Mēs gaidām nākamo sprādzienu. Tagad vienmēr ir divi. Kamēr karavīri skrien uz pirmo sprādziena vietu, Atbilde izmanto iespēju, lai otrreiz -

Bum!

-    Re, kur ir! mērs Ledžers iesaucas, pieceļoties sēdus gultā un palūkojoties ārā pa logu. Es ari pieslienos.

-     Nolāpīts, viņš noburkšķ.

-     Kas ir? es jautāju, nostājoties mēram blakus.

-     Man šķiet, tā bija ūdens attīrīšanas iekārta pie upes.

-     Un ko tas nozīmē?

-     Ka mums būs jānovāra katra ūdens glāze…

BUM!

Uzplaiksni milzīgs uzliesmojums, kas liek mums ar Ledžera kungu atrauties no loga. Stikls rāmjos notrīc.

Un visā Jaunajā Prentistaunā nodziest gaismas.

-     Elektrostacija, mērs Ledžers neticīgi saka. Bet to taču apsargā visu diennakti! Kā viņi varēja tikt tai klāt?

-    Nezinu, es saku, un man vēderā viss sagriežas. Bet kāds par to smagi norausies.

Mērs Ledžers pārlaiž roku pāri sejai, kad mēs sadzirdam sirēnas un karavīru kliedzienus pilsētā. Viņš pašūpo galvu. Nezinu, ko viņi domā ar to panākt…

BUM!

BUM! BUM! BUM! BUM!

Pieci vareni sprādzieni cits pēc cita satricina torni tik pamatīgi, ka mēs ar mēru Ledžeru nogāžamies uz grīdas un daļa stiklu logos sašķīst, apklājot mūs ar šķembām un stikla lauskām.

Mēs redzam, kā debesis izgaismojas.

Debesis rietumos.

Uguns un dūmu mākonis, kas paceļas tik augstu virs cietumiem, it kā varens milzis būtu to tur uzsviedis.

Mērs Ledžers man blakus smagi elpo. Viņi to ir izdarījuši, viņš nosēc. Viņi to patiešām ir izdarījuši.

Viņi to patiešām ir izdarījuši, es nodomāju.

Viņi ir sākuši karu.

Un es nevaru nedomāt -

Nevaru nedomāt par to -

Vai viņa ir ieradusies man pakaļ?

25. nodaļa NAKTS, KAD TAS NOTIKA

(VIOLA)

MAN VAJADZĪGA TAVA PALĪDZĪBA, Losona kundze saka, nostājusies virtuves durvīs.

Es parādu viņai miltiem klātās rokas. Ziniet, vispār jau es esmu aizņemta…

-    Koila kundze lika savākt tieši tevi.

Es saraucu pieri. Man nepatīk vārds savākt. Kurš tad izceps visus šos maizes klaipus rītdienai? Lī ir aizgājis pēc malkas…

-  Koila kundze teica, ka tev ir pieredze ar zālēm, Losona kundze mani pārtrauc. Mēs atvedām daudz zāļu, bet meitene, kas pie manis norīkota, ir pavisam nesakarīga.

Es nopūšos. Tas vismaz būs labāk nekā cepšana.

Sekoju viņai laukā, krēslā, tad vienā no alām un tālāk pa tumšām ejām, līdz nokļūstam plašākā alā, kur glabājam savus vērtīgākos krājumus.

-   Te paies kāds brītiņš, Losona kundze saka.

Mēs pavadām alā visu vakaru, pienāk nakts, bet mēs vēl skaitām, cik daudz zāļu, saišu, komprešu, gultas veļas, ētera pudeļu, žņaugu, diagnostikas saišu, asinsspiediena mērītāju, stetoskopu, uzsvārču, ūdens attīrīšanas tablešu, šinu, kokvilnas tamponu, skavu, džefersa saknes tablešu, plāksteru un citu piederumu te ir. Saliekam to visu mazākās kaudzītēs un izkārtojam pa visu alu līdz pat galvenajai ejai.

Es notraušu no pieres aukstus sviedrus. Vai vienreiz nebūs galā?

-   Vēl ne, Losona kundze saka. Viņa palūkojas apkārt uz glītajām kaudzītēm, saberzē rokas un noraizējusies sarauc pieri. Ceru, ka pietiks.

-    Kam pietiks? Es sekoju viņai ar skatienu, kamēr dziedniece iet no kaudzītes pie kaudzītes. Kam pietiks, Losona kundze?

Viņa paskatās uz mani, iekožot lūpā. Cik daudz tu atceries no dziedniecības?

Es kādu mirkli blenžu uz viņu. Mani pārņem arvien lielākas aizdomas, un es metos laukā no alas. Pagaidi! dziedniece sauc man pakaļ, bet es jau esmu galvenajā ejā, izskrienu ārā un iebrāžos nometnē.

Tā ir pamesta.

-    Nedusmojies, Losona kundze saka, kad esmu pārmeklējusi visas vietas.

Es tur stāvu kā muļķe, rokas iespiedusi sānos, un blenžu uz tukšo nometni. Atradusi veidu, kā novērst manu uzmanību, Koila kundze bija devusies prom kopā ar visām pārējām dziedniecēm, izņemot Losona kundzi. Tea ar māceklēm arī bija prom.

Un visi citi. Visi rati, zirgi un vērši.

Un Lī.

Arī Vilfs ir prom, toties nometnē ir palikusi Džeina, vienīgā, kas arī pamesta iepakaļ.

Šonakt ir tā nakts.

Šonakt tas notiks.

-   Tu taču zini, kāpēc tevi nedrīkstēja ņemt līdzi, Losona kundze ieminas.

-    Viņa man neuzticas, es saku. Neviens no jums man neuzticas.

-    Ne viens, ne otrs nav taisnība, viņa saka tajā stingrajā dziednieces tonī, kuru esmu sākusi ienīst. Svarīgākais ir tas, ka tad, kad viņi atgriezīsies, mums būs vajadzīgi visi, kas vien kaut ko sajēdz no dziedināšanas.

Es jau gribu strīdēties, bet tad pamanu, cik cieši viņa žņaudz rokas, cik noraizējusies izskatās, cik daudz emociju bango aiz viņas mierīgās sejas.

Un tad viņa saka: Ja vien kāds no viņiem vispār atgriezīsies.

Un tad mēs varam vien gaidīt. Džeina pagatavo kafiju, mēs sēžam arvien lielākajā spelgonī, skatoties uz ceļu, kas ved mežā, vērojot, kurš pirmais atgriezīsies.

-   Sarma, Džeina saka, ar pirkstu salaužot mazu ledus pleķīti, kas sasalis blakus uz akmens.

-    Mums tas bija jādara agrāk, Losona kundze saka, dzerot karsto kafiju. Viņas seju noslēpj tvaiki. Vajadzēja rīkoties, pirms mainījās laikapstākļi.

-   Kas bija jādara? es prasu.

-    Glābšan's operācij', Džeina vienkārši paskaidro. Vilfs man pateic', kad gāj' prom.

-    Ko tad glābs? es jautāju, lai gan tie varētu būt…

Mēs dzirdam, kā uz taciņas nobirst akmeņi. Jau esam pielēkušas kājās, kad lejup no kalna skrien Markuss. Pasteidzieties! viņš sauc. Šurp!

Losona kundze paķer pirmās palīdzības līdzekļus un skrien viņam pakaļ augšā pa taku. Mēs ar Džeinu sekojam.

Esam pusceļā, kad viņi sāk nākt ārā no meža.

Uz ratiem, uz citu pleciem, uz nestuvēm, zirgu mugurā, aiz viņiem lejup pa taku nāk vēl citi, un aiz tiem kalna galā parādās vēl vairāk ļaužu.

Tie, kuri bija jāglābj.

Cietumnieki, kurus bija ieslodzījis mērs un viņa armija.

Un kādi viņi izskatās…

-    Dies' pas', Džeina man līdzās klusi nočukst, mēs abas esam sastingušas kā sālsstabi.

Ak Dievs!

Nākamās stundas paiet kā murgā. Mēs steidzamies nogādāt ievainotos nometnē, bet daži ir tik smagi cietuši, ka jāapkopj uz vietas. Mani sūta no dziednieces pie dziednieces, es skrienu no ievainotā pie ievainotā, auļoju uz nometni pēc zālēm, un paiet kāds laiks, kamēr es saprotu, ka lielākā daļa brūču nav iegūtas cīņā.

-   Viņi ir piekauti, es saku.

-   Turklāt turēti badā, Losona kundze nikni piebalso, iešļircinot zāles sievietei, kuru tikko esam ienesušas alā. Un spīdzināti.

Šī sieviete ir tikai viena no daudzajām, un šķiet, ka pacientu straume nekad neizsīks. Lielākā daļa šo sieviešu ir pārāk šokētas, lai runātu, viņas tikai klusējot blenž uz tevi vai vēro, nesakot ne vārda. Uz viņu rokām un sejām ir apdegumu pēdas, vecas rētas, kas nav apkoptas; tās ir sievietes ar iekritušām acīm, viņas dienām ilgi neko nav ēdušas.

-   Viņš to izdarīja, es pie sevis saku. To izdarīja viņš!

-    Paņem šos, meitiņ, Losona kundze saka. Mēs atkal izskrienam ārā, rokas pilnas ar saitēm, bet to nebūt nepietiek. Braitvaita kundze izmisīgi māj, lai nāku pie viņas. Viņa izrauj man no rokām saites, ko strauji aptin ap kāju sievietei, kas kliedzot guļ zemē. Džefersa sakni! viņa uzbļauj.

-    Nepaņēmu, es taisnojos.

-   Tad skrien pakaļ!

Es metos atpakaļ uz alu, ložņājot starp dziedniecēm, māceklēm un vīriešiem karavīru uniformās, kas visur noliekušies pār pacientiem uz kalna, uz ratiem, visur. Te nav tikai ievainotas sievietes. Es redzu arī vīriešus, kas sisti un mērdēti badā. Es redzu ļaudis no nometnes, kas cietuši kaujā, arī Vilfu, kam uz sejas virs apdeguma uzlīmēts plāksteris, bet viņš joprojām palīdz nest uz nometni pacientus, kas guļ nestuvēs.

Es ieskrienu alā, paķeru saites un džefersa sakni un metos atpakaļ jau padsmito reizi. Pārskrienu pāri ielejai un palūkojos augšup uz taku, pa kuru joprojām lejā nāk cilvēki.

Apstājos uz mirkli un pārlūkoju jaunpienācējus, pirms dodos pie Braitvaita kundzes.

Koila kundze vēl nav atgriezusies.

Lī arī ne.

* * *

-    Viņš bija pašā biežņā, Nadari kundze stāsta, kamēr es palīdzu viņai piecelt kājās nupat saārstētu sievieti. It kā kādu meklētu.

-    Savu māti un māsu, es saku, balstot pacienti.

-    Siobhana! mēs dzirdam tālumā saucam.

Es pagriežos, sirdij sitoties ātrāk un skaļāk, nekā biju gaidījusi, manā sejā atplaukst plats smaids. Viņš ir viņas atradis!

Bet es tūlīt pat saprotu, ka maldos.

-    Siobhana? Lī skrien lejup pa meža taku. Viņa uniformas viena piedurkne un plecs apdedzis melns, seju klāj sodrēji, viņš skatās apkārt, meklē starp visiem šiem daudzajiem cilvēkiem, šaudās starp viņiem. Mammu?

-    Ej, Nadari kundze mani mudina. Paskaties, vai viņš nav ievainots!

Es atbalstu pacienti pret Nadari kundzi un skrienu pie Lī, ignorējot citas dziednieces, kas mani sauc.

-    Lī! es kliedzu.

-   Viola? viņš saka, pamanot mani. Vai viņas ir te? Vai tu zini, vai viņas ir te?

-   Vai tu esi ievainots? Es jau esmu pie Lī, satveru apdegušo piedurkni un palūkojos uz viņa rokām. Tu esi apsvilis!

-   Viss dega, Lī saka, un es ielūkojos viņam acīs. Puisis skatās, bet mani neredz, viņam joprojām acu priekšā ir cietumā redzētais, viņš redz uguni un to, kas aiz tās slēpās, viņš redz cietumniekus, kurus izglāba, varbūt arī sargus, kurus nogalināja.

Viņš neredz ne māsu, ne māti.

-   Vai viņas ir te? viņš lūdzoši jautā. Lūdzu, saki, ka viņas ir te!

-    Es nemaz nezinu, kā viņas izskatās, es klusi atbildu.

Lī tikai skatās uz mani, viņa mute ir pavērta, elpa smaga un čērkstoša, it kā viņš būtu saelpojies dūmus. Tas bija… viņš saka. Ak Dievs, Viola, tas bija… Viņš paceļ skatienu, bet raugās man garām, pāri manam plecam. Man viņas jāatrod! Viņām jābūt kaut kur šeit.

Lī paiet man garām un dodas uz ieleju. Siobhana? Mammu?

Es nespēju noturēties, neuzsaukusi viņam: Lī! Vai tu redzēji Todu?

Bet viņš tikai steidzas prom, klumburo arvien tālāk.

-Viola! es dzirdu saucienu un sākumā domāju, ka tā irtikai kārtējā dziedniece, kurai vajadzīga mana palīdzība.

Bet tad kāds man blakus nočukst: Koila kundze!

Es pagriežos un paskatos augšup. Taciņas galā ir Koila kundze, viņa ir zirga mugurā un pilnos auļos rikšo lejup pa kalnu. Viņai aiz muguras seglos kāds sēž, piesiets pie Koila kundzes, lai nenokristu. Es sajūtu cerības uzplaiksnījumu. Varbūt tā ir Siobhana. Vai Lī mamma.

(vai viņš, varbūt tas ir viņš, varbūt -)

-   Palīdzi mums, Viola! Koila kundze uzsauc, pievelkot grožus.

Un, kad es skrienu augšup pa kalnu viņai pretī un zirgs pagriežas, lai atrastu drošu pamatu zem kājām, es beidzot redzu viņu, kas ir bezsamaņā sabrukusi aiz dziednieces muguras.

Korinna.

-    Nē, es pavisam klusi atkārtoju, pat neapjaušot, ko saku,

-    nē, nē, nē, nē, nē, kamēr mēs noceļam Korinnu uz plakana akmens un Losona kundze steidzas pie mums ar saitēm un zālēm. Nē, nē, nē, kad es paceļu viņas galvu sev klēpī, lai tā negulētu uz akmens, un Koila kundze norauj Korinnas drēbēm piedurkni, lai injicētu zāles. Nē, kad Losona kundze beidzot ir klāt un noelšas, ieraugot, kas ir ievainotā.

-   Tu viņu atradi, Losona kundze saka.

Koila kundze pamāj ar galvu. Atradu.

Es jūtu Korinnas galvu sev rokās, jūtu, kā viņas āda drudzī deg. Es redzu, cik asi izspiežas viņas vaigu kauli, kā nokarājas āda, uz kuras izceļas zilumi zem acīm.

-    Ak, Korinna, es čukstu, un asara nopil uz viņas pieres.

-    Ak nē!

-    Paliec ar mums, meitiņ, Koila kundze saka, un es nesaprotu, vai tas bija teikts man vai Korinnai.

-   Tea? Losona kundze jautā, nepaceļot skatienu.

Koila kundze pašūpo galvu.

-   Tea ir mirusi? es pārjautāju.

-    Un Vagonera kundze arī, Koila kundze saka, un es pamanu sodrējus viņai uz sejas un apdegumus uz pieres. Un citi arī. Viņa sakniebj lūpas. Bet mēs noklapējām arī dažus no viņējiem.

-    Saņemies, meitiņ, Koila kundze murmina Korinnai, kas joprojām ir bezsamaņā, tu taču vienmēr esi bijusi tā stūrgalvīgā. Ir īstais laiks to parādīt.

-     Paturi šo, viņa man saka, pasniedzot lielu šķidruma paku, no kuras pa caurulīti Korinnas delmā tek zāles. Es paņemu to vienā rokā, joprojām turot viņas galvu klēpī.

-   Te, Losona kundze saka, noplēšot vecu pārsēju no Korinnas sāna. Mēs visas vienlaikus saožam briesmīgu smirdoņu.

Brūce ir vēl briesmīgāka nekā smaka. Tāpēc, ka tai ir tikai viens izskaidrojums.

-    Gangrēna, Koila kundze pavisam nevajadzīgi saka, jo mēs visas saprotam, ka šī vairs nav infekcija. Smaka nozīmē to, ka audi ir miruši. Tas nozīmē, ka tie sākuši iznīcināt sevi. Tagad es vēlos, kaut to nezinātu, lai gan pati Korinna man to iemācīja.

-   Viņi nav snieguši pat pašu primitīvāko aprūpi, Losona kundze noņurd, pieceļoties kājās un metoties uz alu pēc stiprākajām zālēm, kādas mums ir.

-   Saņemies, mana sarežģītā meitene, Koila kundze čukst, glāstot Korinnai pieri.

-   Jūs palikāt, līdz atradāt viņu, es secinu. Tāpēc jūs atgriezāties pēdējā.

-   Viņa nepadevās, šī meitene, Koila kundze saka, un viņas balss ir aizsmakusi, bet ne jau no dūmiem. Lai arī ko viņi tai nodarīja.

Mēs palūkojamies lejup uz Korinnas seju, viņas acis joprojām ir aizvērtas, mute pavērta, elpa strauja.

Koila kundzei ir taisnība. Korinna nekad nepadotos, nekad nenosauktu vārdus, nenodotu informāciju; viņa uzņēmās mokas, lai pasargātu no tām citas meitas un mātes.

-     Infekcija, es saku, un man kaklā sakāpj kamols. Tā smaka, tā nozīmē…

Koila kundze tikai iekož lūpā un pašūpo galvu.

-    Ak, Korinna, es nočukstu. Ak nē.

Un tieši tobrīd man rokās, man klēpī, seju pavērstu augšup…

Viņa nomirst.

* * *

Tas notiek pilnīgā klusumā. Tas nav skaļi, nav nekādas cīņas vai vardarbības, vai tamlīdzīgi. Korinna vienkārši apklust, un tas ir tāds klusums, ka, to sadzirdot, tu saproti, ka tas ir mūžīgs; klusums, kas noslāpē visu apkārt, it kā pasaulei kāds būtu izslēdzis skaņu.

Vienīgais, ko es spēju sadzirdēt, ir mana elpa, slapja un smaga, it kā es nekad vairs nespētu just vieglumu. Un šajā klusumā es palūkojos lejup no kalna un ieraugu visus pārējos ievainotos viņu mutes ir pavērtas kliedzienam, viņu acis ir tukšas, pat pēc izglābšanas redzot visas šīs šausmas. Es redzu, ka pie mums skrien Losona kundze ar zālēm, bet ir jau par vēlu, par vēlu. Es redzu Lī, kas kāpj augšup pa kalnu, saucot māti un māsu, nevēloties noticēt, ka visā šajā haosā nebūs iespējams viņas atrast.

Es domāju par mēru katedrālē, par viņa solījumiem un meliem.

(es domāju par Todu, kas ir mēra rokās)

Es palūkojos uz Korinnu man klēpī, Korinnu, kurai es nekad nepatiku, bet kura tik un tā atdeva par mani savu dzīvību.

Mūsu izvēle nosaka to, kas mēs esam.

Kad es palūkojos uz Koila kundzi, asaru pilnās acis liek visam mirdzēt savādā gaismā un pirmie uzlecošās saules stari izskatās kā smērējums pie debesīm.

Bet es redzu viņu pietiekami skaidri.

Mani zobi ir sakosti, balss smaga kā dubļi.

Es esmu gatava, es saku. Es darīšu visu, ko jūs gribēsiet.

26. nodaļa ATBILDE

[TODS]

AK DIEVS, mērs Ledžers visu laiku klusi atkārto. Ak Dievs.

-    Par ko tu esi tā uztraucies? es beidzot viņam uzsaucu. Durvis netiek atslēgtas parastajā laikā. Rīts pienāk un

paiet, un neviens pat neatceras, ka mēs esam te ieslēgti. Ārpusē pilsēta liesmo un RĒC, bet es nespēju nedomāt, ka mērs vaid tikai tāpēc, ka mums nav laikā atnestas brokastis.

-       Bija paredzēts, ka padošanās nesīs mieru, viņš ņurd. Un tā sasodītā sieviete visu izpostīja.

Es nicīgi palūkojos uz viņu. Nav jau tā, ka te būtu bijusi baigā paradīze. Te bija cietumi un komandantstundas, un…

Bet viņš pašūpo galvu. Pirms viņa sāka savu mazo kampaņu, prezidents jau bija mazliet mīkstinājis likumus. Viņš mazināja ierobežojumus. Viss būtu bijis labi.

Es stāvu un lūkojos pa logu uz rietumiem, no kurienes paceļas dūmi un kur joprojām trako liesmas, un vīriešu Troksnis, šķiet, nerimstas.

-     Ir taču jābūt praktiskam, Ledžera kungs saka, pat tad, ja ir darīšana ar tirāniem.

-     Tad tāds tu esi? es jautāju. Praktisks?

Mērs Ledžers samiedz acis. Es nezinu, uz ko tu tēmē, puika.

Es ari īsti nesaprotu, uz ko tēmēju, bet esmu nobijies un izsalcis, un mēs esam iestrēguši šajā stulbajā tornī, kamēr visa pārējā pasaule lūst un plīst, bet mēs nevaram darīt neko, lai to mainītu. Es nezinu, cik liela ir Violas iesaiste šajā visā, nezinu, kur viņa ir, un nezinu, kas mūs gaida nākotnē. Es nesaprotu, kas labs no šitā visa vispār var iznākt, bet es zinu: tas, ka mērs Ledžers te stāsta, cik viņš ir praktisks, mani baigi kaitina.

Ak jā, un vēl kas.

-     Nesauc mani par puiku!

Viņš sper soli man tuvāk. Vīrietis saprastu, ka viss ir daudz sarežģītāk un ka nekas nav tikai balts vai melns.

-Vīrietis, kas mēģina glābt savu ādu, tā noteikti rīkotos. Un mans Troksnis saka pamēģini tikai, nāc šurp, pamēģinil

Mērs Ledžers sažņaudz dūres. Tas, ko tu nezini, Tod, viņš saka, nāsīm ieplešoties. Ko tu nezini…

-     Ko tad es nezinu? es jautāju, bet durvis atveras ar krakš-tankš, un mēs abi salecamies.

Pa durvīm ietraucas Deivijs, rokās turot šautenes. Nāc nu, viņš sauc, pasviežot man vienu. Tētis grib mūs redzēt!

Es eju, nesakot vairs ne vārda, atstājot mēru Ledžeru, kas vēl mums uzsauc: Ei! -, bet Deivijs jau aizslēdz durvis.

* * *

-     Piecdesmit seši karavīri nogalināti, Deivijs saka, kamēr mēs dārdinām lejup pa torņa kāpnēm. Mēs nogalinājām kādu duci un saņēmām ciet vēl vienu duci, bet viņi aizbēga ar gandrīz diviem simtiem cietumnieku.

-   Diviem simtiem? es izsaucos, uz mirkli apstājoties. Cik tad daudz cilvēku bija cietumā?

-     Nāc, āmurgalva, tētis gaida!

Es skrienu, lai viņu panāktu. Mēs šķērsojam katedrāles priekšnamu un dodamies uz parādes durvīm. Tās kuces, Deivijs saka, pašūpojot galvu. Tu nespētu noticēt, uz ko viņas ir spējīgas. Viņas uzspridzināja kopmītnes! Kopmītnes! Kur vīri gulējai

Mēs izejam no katedrāles un nokļūstam ielas haosā. No rietumiem joprojām plūst dūmi, visu ietinot kā miglā. Karavīri skraida šurpu turpu gan pa vienam, gan baros daži grūž pa priekšu cilvēkus, sitot ar šautenēm. Citi apsargā pārbiedētu sieviešu grupiņas un atsevišķus mazākus pārbiedētu vīriešu pulciņus.

-     Bet mēs viņiem arī kārtīgi sadevām, Deivijs saviebjoties saka.

-    Tu tur biji?

-     Nē. Viņš skatās uz šauteni. Bet nākamreiz būšu.

-     Deivid! mēs dzirdam. Tod! Mērs jāj uz mūsu pusi pāri laukumam, traucoties tik ātri, ka Morfeta pakavi šķiļ dzirkstis uz bruģa.

-    Klosterī kaut kas atgadījies, viņš uzkliedz. Dodieties turp! Tūlīt!

* * *

Haoss ir izpleties pa visu pilsētu. Jājot mēs visur redzam karavīrus, kas dzen uz priekšu pilsētniekus, liek tiem sastāties rindās un padot spaiņus ar ūdeni, lai palīdzētu nodzēst liesmas, kas radušās pēc pirmajiem trim sprādzieniem, tiem, kas uzrāva gaisā elektrostaciju, ūdens attīrīšanas iekārtu un pārtikas veikalu. Visas šis ēkas joprojām deg, jo Jaunās Prentistaunas ugunsdzēsēji ir aizņemti, mēģinot nodzēst liesmas cietumā.

-     Viņi nezina, kas viņus sagaida, Deivijs saka, kamēr mēs auļojam tālāk.

-     Kas nezina?

-     Atbilde un visi vīrieši, kas viņiem palīdz.

-     Drīz vien pilsētā vairs nebūs palicis neviens iedzīvotājs.

-    Mēs būsim, Deivijs saka, palūkojoties uz mani. Un tas būs sākums.

Ceļš kļūst klusāks, kad mēs attālināmies no pilsētas, un varētu gandrīz noticēt, ka viss atkal ir normāli, ja vien nepamestu skatienu atpakaļ uz dūmu stabiem, kas paceļas gaisā. Uz ceļa nemana neviena cilvēka, un ir tik kluss, ka šķiet šai pasaulei pienācis gals.

Mēs jājam garām pakalnam, kura galā vīd torņa gruveši, bet mēs tur neredzam nevienu karavīru. Nogriežamies pēdējā pagriezienā un nokļūstam pie klostera.

Un strauji pievelkam pavadas.

-     Velns un elle, Deivijs noelšas.

Visa klostera priekšējā siena ir uzspridzināta. Uz mūriem vairs nav sargu, bet vārtu vietā rēgojas milzīgs caurums.

-     Tās kuces, Deivijs saka. Viņas tos atbrīvojušas.

Es jūtu, ka vēders apmet kūleni, par to iedomājoties.

(vai to izdarīja viņa?)

-     Tagad mums vajadzēs cīnīties arī pret viņiem, Deivijs ņurd.

Bet es nolecu no Angaradas, jūtot savādu pacilātību. Brīvi, es domāju. Viņi ir brīvi.

(vai tāpēc viņa pievienojās viņām?)

Es jūtos tik -

Tik atvieglots.

Sāku soļot ātrāk, tuvojoties caurumam sienā, mana roka ciešāk satver šauteni, bet ir tāda nojausma, ka ierocis nebūs vajadzīgs.

(ak, Viola, es zināju, ka varu paļauties -)

Es sasniedzu sabrukušo sienu un apstājos.

Viss apstājas.

Vēders nepatīkami sagriežas.

-     Viņi visi ir prom? Deivijs jautā, nostājoties man blakus.

Un tad viņš ierauga to pašu, ko es.

-     Kas, pie… Deivijs iesāk.

Ēnkāji nav pazuduši.

Viņi joprojām ir tepat.

Visi kā viens. Visi 1150.

Miruši.

-     Šito es galīgi nesaprotu, Deivijs saka, palūkojoties apkārt.

-     Aizveries, es nočukstu.

Jaunās būves karkasi ir nogāzti, tā ka te atkal ir plašs lauks, un ķermeņi kaudzēs guļ visur, samesti cits uz cita un nokrituši zālē, it kā kāds būtu viņus izsvaidījis, vīrieši, sievietes, bērni un mazuļi, aizsviesti kā atkritumi.

Kaut kas te deg; pa lauku veļas balti dūmi, apvijas ap līķu kaudzēm, baksta tās ar dūmakainiem pirkstiem, bet neatrod nevienu dzīvo.

Un klusums.

Ne klikšķināšanas, ne švlkstināšanas, ne elpas.

-Jāpasaka tētim, Deivijs saka, pagriežot man muguru. Šitas jāpasaka tētim.

Un viņš metas atpakaļ pa caurumu sienā, uzlec Nāvnesim mugurā un auļo atpakaļ uz pilsētu. Es nesekoju.

Kājas nes mani uz priekšu, cauri tam visam, šauteni es velku sev līdzi.

Līķu kalni ir augstāki par mani. Man jāatgāž galva, lai redzētu mirušo sejas ar atvērtajām acīm, mušas, kas jau mielojas pie šautajām brūcēm viņu galvās. Izskatās, it kā viņi visi būtu nošauti, lielākoties tieši pieres vidū, bet daži ķermeņi ir sašķaidīti, ir pārgrieztas rīkles un krūtis, un es redzu norautas kājas un rokas, un galvas un Es nometu šauteni zālē un tik tikko to pamanu. Turpinu soļot tālāk, nemirkšķinot acis, muti pavēris, neticot tam, ko redzu, nespējot aptvert -

Jo man jākāpj pāri ķermeņiem, kam izlauztas rokas, uz kurām vēl var redzēt numuru lentes, kuras es uzliku, es redzu sašķiebtās mutes, kuras baroju, salauztās muguras, kuras es Kuras es Ak Dievs.

Ak Dievs, nē. Es viņus ienīdu -

Es mēģināju viņus neienīst, bet nespēju neko padarīt -

(nē, vispār jau spēju -)

Es domāju par visām tām reizēm, kad viņus nolādēju, Visām tām reizēm, kad iztēlojos viņus kā aitas, (nazis man rokā, ar kuru es triecu lejup, -) Bet es negribēju neko tādu Nekad, es -

Un es nonāku pie lielākās kaudzes, kas sakrauta pie austrumu sienas, -

Un es beidzot to ieraugu. Un nokritu uz ceļiem sasalušajā zālē.

Uzrakstu uz sienas, cilvēka augumā A.

Atbildes A. Zilā krāsā.

Es lēnām noliecu galvu, līdz piere pieskaras pie zemes, •lukstumam iesūcoties galvaskausā, (nē)

(nē, tā nevar būt viņa) (tā nevar būt)

Mana elpa plūst man apkārt kā tvaiks, izkausējot zālē mazu dubļu pleķīti.

(vai viņi tiešām ir tev to nodarījuši?) (vai viņi ir tevi tā izmainījuši?) (Viola?) (Viola?)

Mani sāk pārņemt tumsa, tā apklāj mani kā sega, kā udens, kas paceļas pāri galvai, nē, Viola, nē, tā nevari būt tu, tā nevari būt tu (vai varbūt tomēr vari?), nē, nē, nē, tas nevar būt Nē Nē -

Un es apsēžos Un es atliecos Un iesitu sev pa seju. Spēcīgi iesitu. Un vēl. Un vēlreiz.

Bet sitot es neko nejūtu. Man tiek pāršķelta lūpa. Acis aizpampst.

Nē-

Ak Dievs, nē Lūdzu -

Un es paceļu roku, lai sistu vēlreiz, Bet pārdomāju -

Es jūtu, ka manī kaut kas sasalst, -

Kaut kur dziļi manī -

(kur tu esi, kāpēc tu mani neglāb?)

Es pārslēdzos.

Es kļūstu nejūtīgs.

Es paskatos uz ēnkājiem, kas ir miruši, visi ir miruši.

Un Viola ir prom -

Viņa ir prom, es pat nezinu, kur -

(vai tu to izdarīji?)

(tu izdarīji šo, nevis izglābi mani?)

Un dziļi sirdī es nomirstu.

Un no līķu kaudzes noripo viens mirušais, ietriecoties tieši manī.

Es raujos malā, pārveļoties pāri dažiem līķiem, pietraušos kājās, noslauku rokas biksēs, notraucot līķu smaku. Tad nokrīt vēl viens. Es paskatos uz kaudzi. No tās rāpjas laukā 1017.

Viņš pamana mani un sastingst, galvu un rokas izbāzis no līķu kaudzes, viņam caur ādu laukā spiežas kauli, viņš ir tievs kā ģindenis.

Protams, viņš izdzīvoja. Protams, ka tā. Ja kāds no viņiem ir gana spītīgs, lai turētos pie dzīvības par katru cenu, tad tas ir viņš.

Es pieskrienu pie kaudzes un sāku vilkt viņu aiz pleciem, lai izdabūtu ārā, lai dabūtu viņu prom no visiem tiem mirušajiem, no visiem līķiem.

Kad viņš izlido brīvībā, mēs nogāžamies uz zemes, atraujamies un tad skatāmies viens uz otru.

Mēs smagi elpojam, un gaisā paceļas elpas mutuļi.

Viņš neizskatās ievainots, turklāt roka vairs nav iesieta kaklā. Ēnkājis tikai blenž uz mani, acis iepletis tikpat plati, cik es.

-     Tu esi dzīvs, es muļķīgi saku. Tu esi dzīvs.

Viņš tikai skatās uz mani. Šoreiz nav dzirdams ne viņa

Troksnis, ne klikšķi, nekas. Tikai klusums šajā rītā un dūmi, kas vijas gaisā kā vīnstīgas.

-     Kā? es jautāju. Kā tu…

Bet no viņa nav iespējams sagaidīt nekādu atbildi, viņš tikai blenž un blenž.

-     Vai tu… es iesāku, bet tad noklepojos. Vai tu te redzēji meiteni?

Un tad es sadzirdu dipada-dapada -

Uz ceļa skan zirgu pakavu klaboņa. Deivijs noteikti pārtvēris tēvu pusceļā.

Es cieši paskatos uz 1017.

-     Bēdz, es saku. Bēdz prom no šejienes.

Dipada-dapada -

-      Lūdzu, es čukstu. Lūdzu. Man ļoti, ļoti žēl, bet, lūdzu, bēdz prom, vienkārši bēdz, tālāk prom no šejienes…

Es apklustu, jo 1017 ceļas kājās. Viņš joprojām skatās uz mani nemirkšķinot, viņa sejā nav nekādas izteiksmes.

Dipada-dapada-DIPADA -

Viņš sper vienu soli atpakaļ, otru, tad ātrāk, uz caurumu vārtos.

Tad viņš apstājas un atskatās.

Atskatās uz mani.

Uz manu pusi lido pavisam skaidrs Troksnis.

Tajā esmu es viens pats.

Un 1017 ar ieroci.

Viņš nospiež gaili.

Es nomirstu viņam pie kājām.

Tad viņš pagriežas un metas skriet uz vārtiem, un pazūd mežos.

* * *

-    Es saprotu, cik tev tas ir smagi, Tod, mērs saka, aplūkojot uzspridzināto sienu. Mēs esam iznākuši ārā. Neviens no mums vairs negribēja skatīties uz tām līķu kaudzēm.

-     Bet kāpēc? es jautāju, mēģinot padarīt balsi mierīgāku. Kāpēc lai viņas tā rīkotos?

Mērs skatās uz manu asiņaino, sasisto seju, bet neko nesaka. Laikam jau viņas domāja, ka izmantosim ēnkājus kā karavīrus.

-     Bet kāpēc nogalināt viņus visus? es jautāju, palūkojoties uz mēru zirga mugurā. Atbilde taču nekad nebija nevienu nogalinājusi, ja nu vienīgi negadījuma dēļ.

-     Piecdesmit sešus karavīrus, Deivijs saka.

-     Septiņdesmit piecus, mērs izlabo. Un trīs simtus izbēgušo gūstekņu.

-     Viņas jau iepriekš mēģināja mūs šeit uzspridzināt, atceries? Deivijs piebilst. Tās kuces.

-    Atbilde ir sarīkojusi kampaņu, mērs saka, skatoties uz mani. Un mēs atbildēsim ar tādu pašu.

-     Tieši tā, tēt, Deivijs piekrīt, pilnīgi bez iemesla nospiežot šautenes gaili.

-     Man ļoti žēl par Violu, mērs man saka. Es esmu tikpat vīlies, cik tu, ka viņa iesaistījusies šādā pasākumā.

-     To nu mēs nezinām, es nočukstu.

(vai viņa ir?)

(vai tu esi?)

-    Lai kā arī būtu, mērs saka, tavs bērnības laiks jau ir aiz muguras. Man tagad vajadzīgi vadoņi. Man vajadzīgs, lai tu būtu vadītājs. Vai tu esi gatavs vadīt, Tod?

-    Es esmu gatavs, Deivijs saka, un viņa Troksnī izskan aizvainojums, ka viņš ir atstāts novārtā.

-     Es jau zinu, ka varu rēķināties ar tevi, dēls.

Un Deivija Troksnis atkal iekrāsojas rozīgs.

-    Tagad es gribu dzirdēt atbildi no Toda. Mērs pienāk man tuvāk. Tu vairs neesi mans cietumnieks, Tod Hjūit. Tas laiks ir pagājis. Bet man jāzina, vai tu pievienosies man, viņš pamāj ar galvu uz uzspridzinātās sienas pusi, vai viņām. Citas izvēles nav.

Es paskatos uz klosteri, uz visiem tiem līķiem, visām tām šokētajām, mirušajām sejām, visām šīm bezjēdzīgajām nāvēm.

-     Vai tu man palīdzēsi, Tod?

-     Kā palīdzēšu? es jautāju, un mans skatiens ir pievērsts zemei.

Bet viņš tikai jautā vēlreiz: Vai tu man palīdzēsi?

Es domāju par 1017, kas tagad ir palicis viens, viens pret visu pasauli.

Viņa draugi un viņa ģimene vismaz, cik es zinu, ir sakrauti šajās kaudzēs mušām par barību.

Es to visu laiku redzu acu priekšā, pat tad, kad aizveru plakstus.

Es redzu spilgti zilo burtu A.

Ak, nepievil mani nekad, es domāju.

Ak, nekad nepamet mani.

(bet viņa ir prom)

(viņa ir prom)

Un es esmu miris.

Iekšēji es esmu miris, miris, miris.

Nekas vairs nav palicis.

-     Es palīdzēšu, saku.

-     Lieliski, mērs sirsnīgi izsaucas. Es jau zināju, ka tu būsi īpašs, Tod. Es to vienmēr esmu zinājis.

Deivija Troksnis neapmierināti ieķērcās, bet mērs to ignorē.

Viņš pagriež Morfetu ar skatu pret klostera asinspirti.

-     Kā tu man palīdzēsi? mērs iesāk. Nu mēs esam dzirdējuši Atbildi, vai ne? Viņš pagriežas pret mums, acīm mirdzot. Tagad ir pienācis laiks viņiem izdzirdēt Jautājumu.

5 DAĻA JautĀjumu štābs

..

27. nodaļa tĀ MĒS TAGAD DZĪVOJAM

[TODS]

NEĻAUJIET ŠIM KLUSUMA PERIODAM sevi apmuļķot, mērs saka, stāvot uz platformas, un viņa balss no skaļruņiem atskan pa visu laukumu, kas izvietoti uz katra stūra; tā skan īpaši skaļi, lai paceltos pāri pilsētas RĒKOŅAI. Jaunās Prentistaunas iedzīvotāji blenž uz viņu aukstā rudens rītā vīrieši ir sapulcināti platformas priekšā, viņus apsargā armija, bet sievietes mīņājas sānieliņās.

Te nu mēs visi atkal esam.

Mēs ar Deiviju atrodamies aiz platformas zirga mugurā, tieši aiz mēra.

Gluži kā godasardze.

Mums mugurā ir jaunas uniformas.

Es domāju Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

Jo, kad es to domāju, man nav jādomā ne par ko citu.

Tieši šobrīd mūsu ienaidnieki ir pret mums. Tieši šobrīd viņi plāno mūs iznīcināt. Tieši šobrīd mums ir iemesls ticēt, ka nākamais uzbrukums ir nenovēršams.

Mērs lēnām pārskata visu pūli. Ir viegli aizmirst, cik daudz cilvēku te vēl ir; viņi joprojām strādā, mēģina paēst, mēģina dzīvot normālu dzīvi. Ļaudis izskatās noguruši un izsalkuši, daudzi no viņiem ir netīri, tomēr viņi uzmanīgi skatās un klausās.

-     Atbilde var uzbrukt jebkurā vietā, jebkurā laikā, tā var vērsties pret jebkuru, viņš saka, lai gan Atbilde neko šitādu nav darījusi, vismaz ne pēdējā mēneša laikā. Ielaušanās cietumā bija pēdējais, ko viņi paveica, pirms pazuda mežos, un karavīri, kas varētu viņiem dzīties pakaļ, bija nogalināti savās kazarmās.

Bet tas nozīmē, ka viņi ir kaut kur ārpus pilsētas, priecājas par uzvaru un plāno nākamo uzbrukumu.

-    Trīs simti izbēgušu cietumnieku, mērs saka. Gandrīz divi simti karavīru un civiliedzīvotāju ir miruši.

-    Arvien vairāk pārspīlē, Deivijs nomurmina, domājot piesaukto nogalināto skaitu. Nākamreiz, kad viņš runās, visa pilsēta būs pagalam. Viņš uzmet man skatienu, lai redzētu, vai es smejos. Es nesmejos. Es pat nepaskatos uz viņu. Lai nu paliek, Deivijs nošņāc un aizgriež galvu.

-     Nemaz nerunājot par genocīdu, mērs turpina.

Pūlis kaut ko piekrītoši nomurmina, un RĒKOŅA kļūst

skaļāka un sarkanāka.

-    Viņi nogalināja ēnkājus, kuri pēdējo desmit gadu laikā bija tik mierīgi kalpojuši jūsu mājās, kurus mēs apbrīnojām par izturību grūtību priekšā, kurus mēs bijām uzskatījuši par saviem partneriem Jaunajā pasaulē.

Viņš atkal apklust. Visi miruši, visi zuduši.

Pūlī atkal atskan RĒKOŅA. Ēnkāju nāve tiešām atstāja stipru iespaidu uz cilvēkiem, pat lielāku nekā karavīru un pilsētas iedzīvotāju nāve uzbrukuma laikā. Vīri atkal sāka pieteikties armijā. Un tad mērs izlaida no cietuma vairākas sievietes, un dažām no viņām pat bija atļauts atgriezties pie ģimenēm, nevis dzīvot sieviešu guļamrajonā. Turklāt mērs palielināja izsniedzamā ēdiena daudzumu.

Un sāka sasaukt sapulces, tādas kā šī. Izskaidrot notiekošo.

-     Atbilde apgalvo, ka cīnās par brīvību. Bet vai tiešām šie ir tie cilvēki, uz kuriem jūs liekat savas cerības uz glābiņu? Cilvēki, kas spēj nogalināt veselu neapbruņotu tautu?

Es jūtu, kā kaklā sakāpj kamols, un padaru savu Troksni pavisam tukšu. Tas ir kā tuksnesis, es neko nedomāju, neko nejūtu, izņemot -

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

-    Es zinu, ka pēdējās dienas ir bijušas sarežģītas. Samazinātas ēdiena un ūdens devas, ieviestas nepieciešamās komandantstundas, elektrības trūkums, īpaši aukstajās naktīs. Es noliecu galvu jūsu gara spēka priekšā. Vienīgais veids, kā mēs to varam pārdzīvot, ir apvienoties pret tiem, kas vēlas mūs iznīcināt.

Un ļaudis ir sākuši apvienoties, vai ne? Viņi pakļaujas komandantstundām, paklausīgi saņem piešķirto ēdiena un ūdens devu, paliek telpās, ja tā ir norādīts, konkrētā laikā izslēdz elektrību un, laikam kļūstot aukstākam, turpina ierasto dzīvi. Jājot pa pilsētu, var pat redzēt atvērtus veikalus, pie kuriem ir garas cilvēku rindas, kas gaida, kad varēs dabūt nepieciešamās preces.

Viņu skatiens ir pievērsts zemei, un viņi gaida.

Naktīs mērs Ledžers man stāsta, ka iedzīvotāji joprojām dusmojas uz mēru Prentisu, bet tagad viņi ir vēl niknāki uz Atbildi par to, ka ir uzspridzināta ūdens attīrīšanas iekārta un elektrostacija, un īpaši par to, ka ir nogalināti visi ēnkāji.

"Tad jau labāk pazīstams ļaunums," mērs Ledžers saka.

Tikai mēram Prentisam vien zināmu iemeslu dēļ mēs ar mēru Ledžeru joprojām mītam tornī, bet man tagad ir atslēga, un es viņu ieslēdzu, kad eju prom. Viņam tas nepatīk, bet ko gan viņš var padarīt?

Labāk pazīstams ļaunums.

Es dažkārt prātoju, kāpēc iespējams izvēlēties vienīgi starp diviem ļaunumiem.

-     Es vēlos pateikties, mērs saka ļaudīm, par jūsu palīdzību, sniedzot informāciju. Tikai nepārtraukti centieni noskaidrot patiesību mums beidzot nesīs skaidrību. Lai jūsu kaimiņš zina, ka viņš tiek novērots. Tikai tad mēs būsim drošībā.

-     Cik ilgi šitais vēl vilksies? Deivijs novaidas, nejauši iebakstot sānā Nāvnesim/Akornam, kas metas uz priekšu, un Deivijam viņš ir jāaptur. Es esmu galīgi pārsalis.

Angarada mīņājas uz vietas. EjAm? viņas Troksnis jautā, viņas elpa ir smaga un balta šajā aukstumā. Drīz, es saku, paberzējot ķēvei sānu.

-    Sākot no šī vakara, mērs turpina, komandantstunda iestāsies divas stundas vēlāk, bet mātes un sievas varēs apciemot savas ģimenes trīsdesmit minūtes ilgāk.

Vīriešu pulkā daudzi pamāj, bet no sieviešu puses atskan daži šņuksti.

Viņi ir pateicīgi, es nodomāju. Pateicīgi mēram.

Tas tik ir kaut kas!

-     Beidzot, mērs turpina, es varu ar prieku paziņot, ka štāba celtniecība ir pabeigta. Tas pasargās mūs no Atbildes uzbrukumiem. Tā būs ēka, kur varēs glabāt noslēpumus, kur visi, kas vēlēsies apšaubīt mūsu dzīvesveidu, tiks pārmācīti. Viņiem tiks iedvesti mūsu ideāli. Tā būs vieta, kur mūsu nākotne tiks nodrošināta pret ļaudīm, kas vēlas mums to nozagt.

Mērs atkal ietur pauzi, lai piešķirtu vārdiem vēl lielāku svinīgumu.

-     Šodien mēs atklājam Jautājumu štābu.

Deivijs ieskatās man acīs un piebaksta pie asā, sudrabotā J, kas uzšūts uz mūsu uniformas pleciem, pie J, ko mērs īpaši izvēlējās.

Mēs ar Deiviju abi tagad strādājam jaunajā Jautājumu štābā.

Es neesmu tik sajūsmināts kā viņš.

Bet tas tikai tāpēc, ka es vairs neko daudz nejūtu.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

-     Laba runa, tēt, Deivijs saka. Gara.

-      Tā nebija domāta tev, Deivid, mērs saka, nemaz nepaskatoties uz dēlu.

Mēs visi trīs jājam pa ceļu uz klosteri.

Taču tas vairs nav klosteris.

-      Viss taču ir gatavs, vai ne? mērs saka, tik tikko pagriežot galvu. Man ļoti negribētos, ka mani uzskatītu par meli.

-     No tavas jautāšanas ēkas gatavība nemainīsies, Deivijs noņurd.

Mērs pagriežas pret dēlu, dusmīgi saraucis pieri, bet es ierunājos, pirms Deivijs dabū sitienu ar Troksni.

-      Tik gatavs, cik vien var būt, es vienaldzīgi saku. Sienas un jumts ir kārtībā, bet iekštelpas…

-     Nerunā nu tik drūmi, Tod, mērs saka. Iekštelpas ar laiku tiks izremontētas. Ēka ir gatava, un tas ir viss, kas šobrīd vajadzīgs. Lai skatās uz fasādi un dreb bailēs.

Tagad mēs redzam tikai mēra muguru, jo viņš liek zirgam pasteigties, bet es jūtu, ka viņš pasmaida pie vārdiem dreb bailēs.

-      Vai mēs varēsim piedalīties? Deivijs jautā, viņa Troksnis joprojām mutuļo. Vai tu atkal atradīsi mums kādu pieskatāmo?

Mērs apgriež Morfetu uz vietas, nogriežot mums ceļu. Vai tu jebkad esi dzirdējis, ka Tods tik daudz sūdzētos? viņš noprasa.

-    Nē, Deivijs saīdzis saka, bet viņš jau ir tikai nu, zini Tods.

Mērs uzrauc vienu uzaci un jautā: Un?

-     Un es esmu tavs dēls.

Mērs liek Morfetam panākt uz mūsu pusi, un Angarada atkāpjas. PAKĻAUTIES, Morfets saka. VADI, Angarada atbild, noliecot galvu. Es noglāstu viņas krēpes, atšķetinot ar pirkstiem dažus mezgliņus, mēģinot ķēvi nomierināt.

-     Es tev pastāstīšu kaut ko interesantu, Deivid, mērs saka, stingri lūkojoties uz dēlu. Virsnieki, instruktori un pilsētas iedzīvotāji katru dienu redz jūs abus jājam kopā ar jaunajām uniformām mugurā. Jūs tagad esat pie varas, un viņi zina, ka viens no jums ir mans dēls. Mērs tagad ir gandrīz blakus Deivijam, liekot viņam atkāpties. Un, kad ļaudis vēro jūs jājam garām, kad viņi vēro jūs dodamies ikdienas uzdevumos, vai zini ko? Viņi bieži vien domā nepareizi. Viņi bieži vien domā nepareizi, kurš no jums ir mana miesa un asinis.

Mērs palūkojas uz mani. Cilvēki redz Todu, kas ar tādu atdevi veic savus pienākumus, viņa atturīgo un nopietno seju, viņa mierīgo izturēšanos un spēju savaldīt Troksni, kā īstam vīram pienākas, un neviens pat neiedomājas, ka viņa skaļais, sušķīgais, bezkaunīgais draugs patiesībā ir mans dēls.

Deivijs ir pievērsis skatienu zemei, zobus sakodis; viņa Troksnis vārās. Viņš pat neizskatās līdzīgs tev.

-    Zinu, mērs saka, pagriežot Morfetu atpakaļ uz ceļa.

Man tas vienkārši likās interesanti. Tas, cik bieži tā notiek.

Mēs jājam tālāk. Klusējošais Deivijs atpaliek, viņa Troksnis ir sarkana vētra. Es ar Angaradu jāju pa vidu, ļaujot mēram traukties pirmajam.

-     Laba meitene, es čukstu ķēvei.

KumeĻ, viņa atbild un tad nodomā TOD.

-    Jā, meitenīt, es čukstu viņai pie auss. Esmu šeit.

Es pēc darba ļoti bieži uzkavējos staļļos, pats noņemu

seglus un izsukāju Angaradai krēpes, un atnesu viņai ābolus. Vienīgais, kas ķēvei no manis vajadzīgs, ir apliecinājums, ka esmu šeit, pierādījums, ka neesmu pametis baru, un, kamēr viss ir pa vecam, viņa ir laimīga un sauc mani par TODU, un man nav viņai nekas jāpaskaidro, un man nav viņai nekas jāvaicā, un viņai nekas no manis nav vajadzīgs.

Un es nekad viņu nepametīšu.

Nekad viņu nepametīšu.

Mans Troksnis sāk apmākties, un es atkal domāju Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

Mērs atskatās uz mani. Un pasmaida.

* * *

Lai gan mums mugurā ir uniformas, mēs neesam armijā mērs to īpaši uzsver. Mums nav dienesta pakāpju zināms tikai tas, ka esam virsnieki, bet uniformas un burts J uz piedurknes dara savu, un cilvēki cenšas negadīties mums ceļā, kad jājam uz klosteri.

Mūsu darbs līdz šim ir bijis apsargāt vīriešus un sievietes, kas joprojām ir cietumā, lai gan pārsvarā tur tiek turētas sievietes. Pēc tam kad cietums tika uzspridzināts

un nodedzināts, atlikušie cietumnieki tika pārcelti uz vienu no bijušajām dziednīcām pie upes.

Uzminiet, uz kuru!

Pēdējā mēneša laikā mēs ar Deiviju pavadījām cietumnieku grupas no dziednīcas uz klosteri un atpakaļ, kur viņi tika likti pie darba, lai pabeigtu ēnkāju iesākto celtni, un izrādījās, ka vīrieši un sievietes strādā ātrāk nekā ēnkāji. Mērs mums šoreiz nelika uzraudzīt celtniecības darbus, un par to es esmu pateicīgs.

Kad vakarā visi atgriezās dziednīcā, mums ar Deiviju nebija nekā cita, ko darīt, kā vien jāt apkārt ēkai un darīt visu, kas mūsu spēkos, lai nedzirdētu kliedzienus, kas atskanēja no telpām.

Redziet, daži, kas atrodas cietumā, ir no Atbildes tie, kurus mērs noķēra naktī, kad notika ielaušanās cietumā. Mēs nekad šos cilvēkus neredzam, viņus nesūta strādāt, viņus vienkārši visu dienu izjautā, līdz viņi kaut ko atbild. Līdz šim mērs no aizturētajiem ir uzzinājis vienīgi nometnes vietu vecajās raktuvēs, bet, kad karavīri tur ieradās, tā jau bija pamesta. Citas svarīgas ziņas mēs uzzinām ļoti lēni.

Te ir arī citi cietumnieki, kuri atzīti par vainīgiem, jo palīdzējuši Atbildei vai noziegušies ko citu, bet tie, kas apgalvoja, ka redzējuši, kā Atbilde nogalina ēnkājus un kā sievietes uzraksta lielo A uz klostera sienas, tika atbrīvoti un aizsūtīti atpakaļ pie ģimenēm. Lai gan patiesībā nav iespējams, ka viņi būtu varējuši to redzēt.

Bet pārējie… nu pārējie tiek izjautāti, līdz atbild.

Deivijs ļoti daudz pļāpā, lai tikai apslāpētu tās skaņas, ko mēs dzirdam izjautāšanas laikā, mēģinot izlikties, ka viņu tas neuztrauc, lai gan kurš katrs muļķis redz, ka uztrauc gan.

Es tikai noslēdzos sevī, aizveru acis un gaidu, kad kliegšana mitēsies.

Jo, kā jau teicu, es vairs neko nejūtu, vismaz neko daudz.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

Bet šodien visam būtu jāmainās. Šodien ir gatava jaunā celtne nu, vismaz kaut cik gatava un mēs ar Deiviju tagad sargāsim to, nevis dziednīcu un vienlaikus, domājams, mācīsimies izjautāšanu.

Lai tā būtu. Man vienalga.

Man viss ir vienalga.

-Jautājumu štābs, mērs saka, kad mēs nogriežamies pēdējā līkumā.

Klostera priekšējā siena ir uzcelta no jauna, un tai pāri var redzēt paceļamies jauno ēku, lielu akmens celtni, kas izskatās tā, it kā ar prieku izblieztu tev no paura smadzenes, ja pienāksi pārāk tuvu. Un uz jaunajiem vārtiem ir liels, spīdīgi sudrabots J, līdzīgs tam, kas izšūts mums uz uniformas.

Abpus durvīm stāv sargi armijas uniformās. Viens no viņiem ir Ivans, kas joprojām ir kareivis, joprojām skābu ģīmi. Viņš mēģina ieskatīties man acīs, kad piejāju klāt, viņa Troksnī skaļi skan tādas lietas, ko viņš negribētu atklāt mēram.

Es viņu ignorēju. Mērs tāpat.

-     Un tagad mēs uzzināsim, kad sāksies īstais karš, mērs saka.

Atveras vārti, un pa tiem iznāk vīrs, kurš būs Jautājumu štāba vadītājs, vīrs, kura uzdevums ir uzzināt, kur slēpjas Atbilde un kā vislabāk to atrast.

Mūsu jaunais priekšnieks.

-     Prezidenta kungs, viņš sveicina.

-     Kapteini Hammar, mērs saka.

28. nodaļa karavĪrs

(VIOLA)

KLUSU, Koila kundze čukst, pielikusi pirkstu pie lūpām.

Vējš ir pierimis, un var dzirdēt, kā zem mūsu soļiem koku pakājē lūst zari. Mēs apstājamies, mēģinot saklausīt, vai tuvumā nesoļo karavīri.

Nekā.

Joprojām nekā.

Koila kundze pamāj un turpina virzīties lejup pa kalnu un starp kokiem. Es sekoju viņai. Mēs esam divas vien.

Es, viņa un bumba, kas piestiprināta man uz muguras.

Glābšanas operācijā tika izglābti 132 cietumnieki. 29 no viņiem nomira vai nu pa ceļam, vai nometnē. Korinna bija trīsdesmitā. Ir vēl citi, kurus neizdevās izglābt, piemēram, nabaga vecā Foksa kundze, kuras likteni mēs, visticamāk, nekad neuzzināsim. Bet Koila kundze lēš, ka mēs esam nogalinājuši vismaz divdesmit karavīru. Kā par brīnumu, reidā tika nogalināti tikai seši no Atbildes dalībniekiem, to skaitā Tea un Vagonera kundze, bet vēl piecus saņēma gūstā. Nebija ne mazāko izredžu, ka viņi netiks pakļauti spīdzināšanai, lai mēģinātu noskaidrot, kur slēpjas Atbilde.

Tāpēc mēs pārvācāmies. Steigšus.

Vēl pirms daudzi no ievainotajiem spēja paši paiet, mēs sakrāvām pārtiku un ieročus, visu un jebko, ko varējām pārvadāt ratos, zirgu mugurā, veselo cilvēku plecos, un iebēgām mežos. Soļojām visu nakti, nākamo dienu un vēl vienu dienu, līdz nokļuvām pie ezera klints pakājē. Te nu mēs vismaz būsim nodrošināti ar ūdeni un šādu tādu pajumti.

-    Derēs, Koila kundze sacīja.

Mēs izvietojām nometni ezera krastā.

Un sākām gatavoties karam.

Viņa pamāj man ar roku, un es nekavējoties ienirstu krūmos. Mēs esam nonākušas līdz nelielam sānceliņam, kas ved uz galveno ceļu, un es dzirdu, kā karavīru vienība Trokšņaini attālinās, izzūdot tālumā.

Mūsu pašu zāļu krājumi ar katru dienu sarūk, un Koila kundze ir izstrādājusi devu normēšanas sistēmu, bet kopš pēdējā reida ikvienam vīrietim vai nu viņam ir Troksnis, vai ne ir pārāk bīstami doties uz pilsētu. Tas nozīmē, ka vīrieši vairs nevar pārvadāt mūs ratos ierīkotajos slēpņos uz vieglākajiem mērķiem. Mēs varam aizbraukt tikai līdz zināmai vietai, un tālāk jādodas kājām.

Aizbēgt tagad būs daudz grūtāk, tāpēc mums jābūt vēl piesardzīgākām.

-    Labi, Koila kundze nočukst.

Es pieceļos. Mūs apspīd tikai mēness.

Mēs šķērsojam ceļu, zemu pieliekušās.

Pēc tam kad mēs pārcēlāmies pie ezera, pēc glābšanas operācijas, pēc Korinnas nāves -

Pēc tam kad es pievienojos Atbildei -

Es sāku daudz ko mācīties.

Koila kundze to dēvēja par "pamatiemaņu apgūšanu". Nodarbības vadīja Braitvaita kundze, un apmācāmo vidū man līdzās bija visi pacienti, kas jau bija gana atveseļojušies, patiesību sakot, tā bija lielākā audzēkņu daļa, pat vairāk, nekā varētu domāt. Mums mācīja, kā pielādēt šauteni un izšaut, arī izlūkošanu, nakts manevrus, izsekošanu, sazināšanos ar zīmēm, kodētos vārdus.

Kā pagatavot un uzstādīt spridzekli.

-     Kā jūs visu to zināt? kādu vakaru pie vakariņu galda jautāju. Man sāp visas maliņas pēc tam, kad cauru dienu esmu skrējusi, nirusi un nesusi smagumus. Jūs taču esat dziednieces! Kā jūs zināt, kā…

-    Vadīt armiju? Koila kundze atjautā. Tu esi aizmirsusi par Ēnkāju karu.

-    Mēs bijām atsevišķa divīzija, Forta kundze otrā galda galā paskaidro, strebjot zupu.

Tagad, kad dziednieces redz, cik smagi es trenējos, viņas atkal runā ar mani.

-   Mēs nebijām pārāk populāras, iesmejas Losona kundze, kas sēž runātājai pretī.

-    Mums nepatika, kā daži no ģenerāļiem vada karu, Koila kundze man paskaidro. Domājām, ka partizānu karš būtu daudz piemērotāks.

-    Un, tā kā mums nebija Trokšņa, turpina Nadari kundze, kas sēž mazliet tālāk, mēs varējām ielavīties dažādās vietās, vai ne?

-    Tomēr tie, kas bija pie varas, nedomāja, ka mēs esam atbilde uz visām viņu problēmām, Losona kundze saka, joprojām ķiķinot.

-   Tā mēs arī dabūjām savu nosaukumu, Koila kundze paskaidro.

-    Un tad tika izveidota jauna valdība un pilsēta tika atjaunota, Forta kundze stāsta, taču nebūtu bijis prātīgi aizsviest prom daudzus tik vērtīgus materiālus, pēc kuriem kādreiz varētu rasties vajadzība.

-   Sprāgstvielas vecajās raktuvēs, es saku, beidzot saprotot. Jūs tās tur paslēpāt pirms daudziem gadiem.

-    Izrādījās, ka tas bija pareizs lēmums, Losona kundze atteic. Nikola Koila vienmēr ir bijusi tālredzīga sieviete.

Es samirkšķinu acis, izdzirdot šo vārdu; grūti iedomāties, ka Koila kundzei ir arī vārds.

-    Nujā, Koila kundze noskalda. Vīriešiem patīk karš. Ir tikai prātīgi to atcerēties.

Mūsu mērķis ir pamests, kā jau mēs to gaidījām. Tas ir mazs, bet simbolisks un atrodas laukos uz austrumiem no pilsētas. Aka un pumpis ar ūdeni apgādā tikai zemāko lauku, un tie nav saistīti ar plašāku sistēmu vai daudzām mājām. Bet, ja pilsēta pieļaus, ka mērs turpina apcietināt, mocīt un nogalināt, tad pilsētai nebūs ko ēst.

Turklāt tas ir krietnu gabaliņu no pilsētas centra, tāpēc man nav ne mazāko izredžu satikt Todu.

Par to es nestrīdēšos. Pagaidām.

Mēs esam nonākušas pie ceļa, kas ved kalnā un virzās uz priekšu gar grāvi. Aizturam elpu, ejot garām miegā rimušai fermas mājai; tās augšstāvā vēl spīd gaisma, bet ir tik vēls, ka tā noteikti atstāta tikai drošības dēļ.

Koila kundze ar roku parāda vēl vienu signālu, un es paeju viņai garām un palienu zem striķa, uz kura izžauta veļa. Paklūpu pār nomestu bērnu skrejriteni, bet man izdodas saglabāt līdzsvaru.

Spridzekļiem it kā jābūt drošiem, tos nevarētu iedarbināt nekādi grūdieni vai satricinājums.

Bet.

Es nopūšos un turpinu ceļu uz aku.

Pat tajās nedēļās, kad mēs slēpāmies, kad mēs nemaz netuvojāmies pilsētai, nedēļās, kad bijām zemāki par zāli, kad trenējāmies un gatavojāmies, pat tad daži bēgļi no pilsētas mūs atrada.

-    Ko viņi stāsta? Koila kundze pārjautāja.

-    Ka jūs esat nogalinājušas visus ēnkājus, sieviete teica, spiežot pie asiņojošā deguna kompresi.

-    Pag, es iejaucos. Visi ēnkāji ir pagalam?

Sieviete pamāja.

-    Un viņi saka, ka to izdarījām mēs, Koila kundze atkārtoja.

-    Kāpēc lai viņi ko tādu teiktu? es pārjautāju.

Koila kundze piecēlās un paskatījās pāri ezeram. Lai pilsēta būtu pret mums. Lai mēs izskatītos pēc sliktajiem.

-    Tieši to viņš arī stāsta, sieviete sacīja. Es atradu viņu, skrienot pa mežu treniņa laikā. Kundze bija vēlusies lejup pa akmeņaino krastu, un viņai bija izdevies salauzt vienīgi degunu. Katru otro dienu tiek sasaukti mītiņi, viņa paskaidroja. Un cilvēki klausās.

-    Nemaz nebrīnos, Koila kundze novilka.

Es palūkojos uz viņu. Jūs taču to neizdarījāt, vai ne? Nenogalinājāt ēnkājus?

Dziednieces seja tā iezvērojās, ka varētu aizdedzināt sērkociņu. Par kādiem ļaudīm gan tu mūs uzskati, meitiņ?

Es joprojām lūkojos viņai acīs. Es taču to nezinu, vai ne? Jūs uzspridzinājāt barakas. Nogalinājāt karavīrus.

Bet viņa tikai pašūpoja galvu, un es nezināju, vai tā ir atbilde.

-   Vai esi droša, ka tev nesekoja? Koila kundze jautāja sievietei.

-    Es klīstu pa mežiem jau trīs dienas, svešiniece atteica. Es pat neatradu jūs pati. Sieviete norādīja uz mani. Viņa atrada mani.

-   Jā, Koila kundze noteica, raugoties manī. Viola ir ļoti noderīga.

Ar aku rodas problēmas.

-   Tā ir pārāk tuvu mājai, es čukstu.

-   Nav vis, Koila kundze iebilst, nostājoties man aiz muguras un atverot somu.

-   Vai esat droša? es jautāju. Tie spridzekļi taču uzspēra augšā veselu torni…

-    Spridzekļi ir dažādi. Viņa kaut ko pielabo manā somā, tad pagriežas un ieskatās man acīs. Esi gatava?

Es palūkojos uz māju. Mēs nezinām, kas tur guļ varbūt tās ir sievietes, nevainīgi vīrieši, bērni. Es negribu nevienu nogalināt, ja vien man ir izvēles iespējas. Taču, ja tas jādara Toda vai Korinnas dēļ, nu tad… Esat droša? es pārjautāju.

-   Vai nu tu man uzticies, Viola, vai ne, viņa piešķiebj galvu. Kā tad būs?

Vējš atkal ir pieņēmies spēkā, tas pa ceļu ir atpūtis aizmigušās Jaunās Prentistaunas Troksni vien nenosakāmu šņācošu, krācošu RĒKOŅU, tik pieklusinātu, cik vien iespējams.

Kaut kur tur ir Tods.

(viņš nav miris, lai arī ko man teiktu)

-     Ķersimies klāt, es saku, noņemot no muguras somu.

Glābšanas operācija nebija Lī glābšana. Viņa māte un māsa nebija nedz atbrīvoto gūstekņu vidū, kas tika izglābtas, nedz to vidū, kas nomira. Iespējams, viņas bija otrā cietumā, kurā Atbildei neizdevās ielauzties.

Bet.

-   Pat ja viņas ir mirušas, Lī teica kādu nakti, kad mēs sēdējām ezera krastā, metot ūdenī akmeņus, visām maliņām smeldzot pēc smagiem treniņiem, es gribētu zināt.

Es pašūpoju galvu. Ja tu nezini, tad taču vēl ir cerība.

-    Zināšana vai nezināšana nenotur viņas pie dzīvības, Lī atteica, apsēžoties man pavisam tuvu. Es domāju, ka viņas ir mirušas. Es jūtu, ka viņas ir mirušas.

-    Lī…

-   Es viņu nogalināšu! Puiša balss skanēja tā, it kā viņš kaut ko apsolītu, nevis draudētu. Ja es nokļūšu viņam gana tuvu, zvēru, ka viņu nogalināšu!

Mēneši pacēlās virs mums, atspoguļojoties ezerā. Es iesviedu ūdenī vēl vienu akmeni, noskatoties, kā tas aizlēkā pa mēnešu atspīdumiem. Nometne mums aiz muguras un gar krastu sanēja. Šur tur varēja dzirdēt Troksni, ieskaitot arvien pieaugošo dūkoņu no Lī, kurš nebija gana svarīgs, lai Koila kundze viņam piešķirtu zāļu devu.

-   Tas nebūs tā, kā tu esi iedomājies, es klusi teicu.

-    Nogalināt kādu?

Es pamāju. Pat ja tas ir kāds, kas ir pelnījis nāvi, kāds, kas nogalinās tevi, ja tu nenogalināsi viņu, pat tad tas nebūs tā, kā tu esi iedomājies.

Lī ļoti ilgi klusēja un tad sacīja: Es zinu.

Es palūkojos uz puisi. Tu nogalināji kādu karavīru.

Viņš neatbildēja, bet arī tā bija atbilde.

-    Lī? es ierunājos. Kāpēc tu neteici?

-   Jo tas nemaz nav tā, kā tu iedomājies, vai ne? viņš teica. Pat ja tas ir kāds, kas ir pelnījis nāvi.

Viņš iemeta ezerā vēl vienu akmeni. Mēs vairs nebijām atspiedušies viens pret otra plecu. Mēs sēdējām atstatus.

-    Es tik un tā viņu nogalināšu, Lī sacīja.

Es noplēšu papīru un piespiežu spridzekli pie akas sāna, un tas tur paliek, pielipis ar līmi, kas pagatavota no augu sulas. Es izņemu no somas divas virves un saviju to galus ar vēl divām virvēm, kas piestiprinātas pie spridzekļa, un atstāju vienu galu brīvu.

Spridzeklis ir gatavs.

Es izņemu mazu, zaļu plāksnīti ar cipariem no krūšu kabatas un apviju ap to brīvo virves galu. Piespiežu sarkano pogu un pēc tam pelēko. Zaļie cipariņi iedegas.

Spridzekli var uzstādīt.

Es vairākkārt spiežu sudraboto pogu, līdz cipari rāda 30:00. Tad atkal piespiežu sarkano pogu, apgriežu otrādi zaļo plāksnīti, ieslīdinu vienu metāla atloku otrā, tad vēlreiz piespiežu pelēko pogu. Zaļie cipariņi sāk mainīties 29:59, 29:58, 29:57.

Spridzeklis ir iedarbināts.

-    Labi pastrādāts, Koila kundze nočukst. Laiks nozust.

Un tad apmēram pēc mēnesi ilgas slēpšanās mežā, gaidot, kamēr cietumnieki atlabs, gaidot, kamēr mēs būsim apmācīti, gaidot, kamēr īstā armija būs noformēta, pienāca nakts, kad gaidīšana bija galā.

-    Celies, meitiņ, Koila kundze teica, nometusies manas gultas kājgalī.

Es samirkšķināju acis, lai pamostos. Joprojām bija piķa melna tumsa. Koila kundzes balss bija klusa, lai nepamodinātu citus gulētājus garajā teltī.

-    Kāpēc? es atčukstēju.

-   Tu teici, ka darīsi visu.

Es piecēlos un devos ārā, aukstumā, ātri apāvu zābakus, kamēr Koila kundze sagatavoja man mugursomu ar spridzekli.

-   Mēs dosimies uz pilsētu, vai ne? es jautāju, sasienot zābaku šņores.

-     Gudriniece, Koila kundze nomurmināja man mugursomā.

-    Kāpēc šonakt? Kāpēc tagad?

Viņa palūkojās uz mani. Mums viņiem jāatgādina, ka mēs joprojām esam tepat.

* * *

Man uz muguras kūļājas tukša soma. Mēs šķērsojam pagalmu un apstājamies pie mājas, lai noklausītos, vai kāds nav pamodies.

Neviens nekustas.

Esmu gatava iet, bet Koila kundze apskata mājas ārējo sienu, meklējot kādu baltu laukumu.

-    Šis derēs, viņa saka.

-     Kam derēs? Es palūkojos apkārt, pārbijusies, jo spridzekļa taimers jau darbojas.

-    Vai esi aizmirsusi, kas mēs esam? Koila kundze iebāž roku garo dziednieces svārku kabatā viņa tos tik un tā valkā, lai gan bikses būtu daudz praktiskākas. Sieviete izvelk kaut ko no kabatas un pamet man. Es to noķeru pat nepadomājot.

-    Lai tev šoreiz tiek tas gods, viņa saka.

Es palūkojos, kas man ir rokā. Tas ir zilganmelns ogles gabals, kas izvilkts no mūsu ugunskura; atgādina par stumbrkokiem, kurus mēs dedzinām, lai sasildītos. Ogle nosmērē manu roku ādu putekļaini zilu.

Es vēlreiz paskatos uz to.

-   Tik tak, Koila kundze saka.

Es noriju siekalas. Tad paceļu ogli un uz mājas baltās sienas uzvelku trīs svītras.

Uz mani lūkojas ar manu roku rakstīts A.

Es aptveru, ka smagi elpoju.

Kad palūkojos apkārt, Koila kundze jau ir atpakaļ grāvī ceļa malā. Es steidzos viņai pakaļ, zemu noliekusies.

Pēc divdesmit astoņām minūtēm, kad mēs esam nonākušas līdz ratiem dziļi mežā, sadzirdam Bum.

-   Apsveicu, karavīr! Koila kundze saka, kad mēs dodamies atpakaļ uz nometni. Tu tikko raidīji pirmo šāvienu beidzamajā kaujā.

29. nodaļa jautĀŠana

[TODS]

SIEVIETE IR PIESIETA pie metāla rāmja ar rokām virs galvas; viņas plaukstu locītavas ir pieaistītas pie rāmja.

Izskatās, it kā viņa nirtu ezerā.

Tikai viņai uz sejas ir asinis, kas sajaukušās ar ūdeni.

-    Tūlīt viņa dabūs, Deivijs saka.

Bet viņa balss ir savādi klusa.

-     Vēlreiz, manu draudzenīt, Hammara kungs saka, nostājoties viņai aiz muguras. Kas uzstādīja bumbu?

Pirmā bumba kopš ielaušanās cietumā uzsprāga pagājušonakt, uzspridzinot aku un ūdens pumpi kādā fermā.

Tas ir sācies.

-    Es nezinu, sieviete aizžņaugtā balsī saka, es pat neesmu devusies prom no Patvēruma, kopš…

-    Neesat devusies prom uz kurieni? Hammara kungs prasa. Viņš saķer rāmja rokturi un pagāž to uz priekšu, iegrūžot sievietes seju ūdenī un turot viņu šādi, bet nelaimīgā izmisīgi rausta saites.

Es noduru acis.

-     Lūdzu, pacel galvu, Tod, mērs saka, stāvot mums blakus. Kā gan citādi tu mācīsies?

Es paceļu galvu.

Mēs esam otrpus spoguļstiklam mazā istabiņā un skatāmies uz Jautāšanas arēnu, kas patiesībā ir tikai istaba ar augstām betona sienām, turklāt tai abās pusēs ir līdzīgas istabas. Mēs ar Deiviju sēžam viens otram blakus uz maza soliņa.

Skatāmies.

Hammara kungs paceļ augšā rāmi. Sieviete iznirst no ūdens, tverot pēc gaisa, raustot sasaistītās rokas.

-    Kur jūs dzīvojat? Hammara kungs ar smaidu jautā. Šitais pretīgais smaids gandrīz nekad nenozūd no viņa sejas.

-     Jaunajā Prentistaunā, sieviete elš. Jaunajā Prentistaunā.

-     Pareizi, Hammara kungs saka un noskatās, kā sievieti sagrābj tik stipra klepus lēkme, ka viņa turpat izvemjas. Viņš paņem no blakusgaldiņa dvieli un maigi noslauka viņai seju, notraušot gandrīz visus vēmekļus.

Sieviete joprojām rīstās, bet nenolaiž acis no Hammara kunga, kas viņu notīra.

Viņa izskatās vēl vairāk nobijusies nekā iepriekš.

-     Kāpēc viņš tā dara? Deivijs jautā.

-     Ko dara? mērs pārjautā.

Deivijs parausta plecus. Nu, nezinu. Ir laipns.

Es neko nesaku. Es parūpējos, lai manā Troksnī neparādās, kā mērs uzliek man plāksterus.

Pirms visiem šiem mēnešiem.

Es dzirdu, kā mērs sakustas un ar šo skaņu cenšas apslāpēt manu Troksni, lai Deivijs to nesadzirdētu. Mēs taču neesam necilvēki, Deivid. Mēs taču to nedarām prieka pēc.

Es palūkojos uz Hammara kungu, viņa smaidu.

-     Jā, Tod, mērs saka, kapteinis Hammars tiešām izrāda zināmu sajūsmu, kas šķiet neiederīga, bet jāatzīst, ka viņa darbam ir rezultāti.

-    Vai esat atguvusies? Hammara kungs jautā sievietei. Mēs dzirdam viņa balsi, kas ieplūst telpā caur mikrofonu un skaļruņu sistēmu. Šī skaņa savādi atdala vārdus no Hammara kunga mutes, liekot visam notiekošajam izskatīties pēc videofilmas.

-     Man ļoti žēl, ka jāturpina uzdot jums visus šos jautājumus, Hammara kungs saka. Bet tas beigsies, kad vien jūs sagribēsiet.

-    Lūdzu, sieviete čukst. Lūdzu, es taču neko nezinu.

Un viņa sāk raudāt.

-    Jēziņ, Deivijs izdveš.

-    Ienaidnieks izmēģinās visu, lai mūs iežēlinātu, mērs saka.

Deivijs pagriežas pret tēvu. Tātad šis ir triks?

-     Gandrīz pilnīgi droši.

Es joprojām skatos uz sievieti. Neizskatās, ka viņa izliktos.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, es nodomāju.

-     Tieši tā, mērs nosaka.

-     Vara ir jūsu rokās, Hammara kungs paziņo, atkal sākot griezt rāmi. Sieviete pagriež galvu, mēģinot Hammara kungu saskatīt, bet savā pozīcijā viņa nevar īpaši daudz kustēties. Viņš iziet ārpus sievietes redzesloka. Laikam jau tāpēc, lai neļautu viņai nomierināties.

Jo, protams, Hammara kungam nav Trokšņa.

Mums ar Deiviju gan ir.

-     Tikai apslāpētas skaņas, Tod, mērs saka, nolasot mani. Vai redzi metāla stienīšus abpus rāmim viņai pie

galvas?

Mērs norāda uz tiem. Mēs ar Deiviju nopētām šos stieņus.

-    Tie visu laiku atskaņo viņai ausīs ļoti spalgu skaņu, mērs paskaidro. Apslāpē visu Trokšņa kņadu, ko viņa varētu sadzirdēt no blakustelpām. Palīdz fokusēties tikai uz Jautājumu virsnieku.

-     Mēs taču negribam, lai viņi dzird, ko mēs jau zinām,

-     Deivijs iesaucas.

-Jā, mērs saka, izklausoties nedaudz pārsteigts. Jā, tieši tā, Deivid.

Deivijs pasmaida, un viņa Troksnis izgaismojas.

-      Mēs redzējām, ka uz fermas sienas ar zilu krāsu uzrakstīts A, Hammara kungs saka, joprojām stāvot sievietei aiz muguras. Spridzeklis bija tieši tāds pats kā visi citi jūsu organizācijas izliktie.

-    Tā nav mana organizācija! sieviete iebilst, bet Hammara kungs turpina, it kā viņa vispār nebūtu runājusi.

-    Un mēs zinām, ka jūs esat strādājusi šajā laukā pēdējā mēneša laikā.

-     Tāpat kā citas sievietes! viņa kliedz, izklausoties arvien vairāk izmisusi. Milla Praisa, Kesija Makreja, Marta Sutpena…

-     Tātad viņas arī ir iesaistītas?

-     Nē! Nē, viņas tikai…

-     Jo Praisa kundze un Sutpena kundze jau tika izjautātas.

Sieviete pēkšņi apklust, viņas seja izskatās vēl vairāk pārbiedēta.

Deivijs man blakus iesmejas. Pieķērām, viņš nočukst.

Bet es dzirdu viņa balsī savādu atvieglojumu.

Nez vai mērs arī to dzird.

-     Ko… sieviete iesāk, tad apklust un sāk no jauna:

-     Ko viņas teica?

-     Viņas teica, ka jūs mēģinājāt piespiest viņas palīdzēt jums, Hammara kungs mierīgi saka. Sacīja, ka mēģinājāt iesaistīt viņas teroristu organizācijā un, kad viņas atteicās, jūs paziņojāt, ka turpināsiet viena.

Sieviete nobāl, viņai atkaras žoklis, un acis neticībā ieplešas.

-     Tā taču nav taisnība, vai ne? es mierīgā balsī jautāju. Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es. Hammara kungs mēģina piespiest viņu atzīties, izliekoties, ka viņam šī atzīšanās vairs nav vajadzīga.

-    Izcili, Tod, mērs saka. Var izrādīties, ka tev uz šo ir ķēriens.

Deivijs palūkojas vispirms uz mani, tad uz savu tēvu un atkal uz mani, bet neko skaļi nejautā.

-     Mēs jau zinām, ka jūs esat par to visu atbildīga, Hammara kungs saka. Mums jau ir pietiekami daudz pierādījumu, lai iebāztu jūs cietumā uz visu mūžu. Viņš nostājas sievietes priekšā. Bet tagad es stāvu jūsu priekšā kā draugs, viņš saka. Es stāvu jūsu priekšā kā cilvēks, kas var glābt jūs no likteņa, kas ir ļaunāks par cietumu.

Sieviete norīstās, un izskatās, ka viņa tūlīt atkal vems.

-     Bet es neko nezinu, viņa vārgi nosaka. Vienkārši nezinu.

Hammara kungs nopūšas. Nu, godīgi sakot, es jūtos ļoti vīlies.

Viņš atkal nostājas aiz sievietes, satver rāmi un iegrūž to ūdenī.

Un tur viņu -

Un tur viņu -

Viņš palūkojas uz spoguļstiklu, kur, viņš zina, mēs vērojam -

Viņš mums uzsmaida -

Un joprojām tur viņu zem ūdens Ūdens nedaudz viļņojas, sievietei kustoties, cik nu to atļauj saites, -

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, es domāju, aizverot acis, -

-     Atver acis, Tod, mērs saka Es atveru -

Un Hammara kungs joprojām tur viņu zem ūdens Viņa cīnās arvien izmisīgāk -

Tik spēcīgi, ka saites pie roku locītavām iegriežas ādā, -

-    Jēziņ, Deivijs klusi nomurmina -

-     Viņš viņu nogalinās, es klusi saku Tas ir tikai video -

Tas ir tikai video (bet tas nav -) (es neko nejūtu -) (jo es esmu miris -)

Mērs pastiepj roku man garām un piespiež pogu uz sienas. Manuprāt, pietiks, kaptein, viņš saka, un viņa balss atskan Jautājumu arēnā.

Hammara kungs paceļ metāla rāmi virs ūdens, bet ļoti lēni.

Sieviete karājas pie rāmja, viņas zods ir piespiests pie krūtīm, ūdens līst no mutes un deguna.

-     Viņš viņu nogalināja, Deivijs noelšas.

-     Nē, mērs saka.

-    Pasakiet man, Hammara kungs pavēl sievietei, un tas viss beigsies.

Seko ilgs klusums, pārāk ilgs.

Un tad no sievietes mutes atskan čerkstoša skaņa.

-     Ko jūs teicāt? Hammara kungs jautā.

-     Es to izdarīju, sieviete nosēc.

-     Nevar būt! Deivijs izsaucas.

-     Ko jūs izdarījāt? Hammara kungs jautā.

-    Es uzstādīju spridzekli, sieviete saka, joprojām nokārusi galvu.

-     Un jūs mēģinājāt piespiest savas kolēģes, lai viņas pievienojas šai organizācijai.

-    Jā, sieviete nočukst. Visu.

-    Hā! Deivijs izsaucas, un viņa balsī atkal skan atvieglojums, kuru viņš mēģina noslēpt. Viņa atzinās! Viņa to izdarīja!

-     Nē, neizdarīja vis, es saku, joprojām skatoties uz sievieti, joprojām nepakustoties no soliņa.

-    Ko? Deivijs pārjautā.

-    Viņa to visu izdomāja, es paziņoju, joprojām skatoties cauri spoguļstiklam, lai viņu vairs neslīcinātu. Es nedaudz pagriežu galvu, lai parādītu, ka runāju ar mēru.

-     Vai ne?

Mērs nogaida, pirms atbildēt. Lai gan viņa Troksnis nav dzirdams, es tik un tā jūtu, ka manis teiktais viņu iespaidojis. Kopš esmu sācis strādāt ar Apli, viss kļuvis daudz skaidrāks.

Varbūt tieši tāds arī ir mērķis.

-    Ir gandrīz pilnīgi skaidrs, ka viņa to visu izdomājusi, mērs beidzot atbild. Bet tagad, kad mums ir šī atzīšanās, mēs to varam izmantot pret viņu.

Deivija skatiens šaudās šurpu turpu starp mani un tēvu.

-     Tu gribi teikt, ka jūs… jautāsiet viņai vēl?

-     Visas sievietes ir daļa no Atbildes, mērs saka. Pat ja viņas to atbalsta tikai sirdī. Mums jāzina, ko viņa domā. Mums jāzina, kas viņai ir zināms.

Deivijs lūkojas uz sievieti, kas joprojām smagi elpo, piesieta pie rāmja.

-     Es nesaprotu, viņš saka.

-     Kad viņi aizsūtīs šo sievieti atpakaļ uz cietumu, es skaidroju, citas sievietes zinās, kas ar viņu notika.

-     Tieši tā, mērs piekrīt, uz īsu brīdi uzliekot roku man uz pleca, it kā izrādot pieķeršanos. Kad es nepakustos, viņš roku noņem. Visas sievietes zinās, kas viņas sagaida, ja viņas neatbildēs. Un tādējādi mēs uzzināsim to, kas mums jāzina, no tām sievietēm, kas patiešām kaut ko zina. Bumba, kas tika uzspridzināta pagājušajā naktī, atsāka agresiju, tā sāka kaut ko lielāku. Mums jāzina, kāds būs viņu nākamais solis.

Deivijs joprojām skatās uz sievieti. Un kas notiks ar viņu?

-    Viņa tiks sodīta par noziegumu, kurā atzinās, pats par sevi saprotams, mērs saka, neliekoties ne zinis, ka Deivijs mēģina vēl kaut ko iebilst. Turklāt varbūt viņa tiešām kaut ko zina. Mērs atkal paskatās caur spoguļstiklu. Ir tikai viens veids, kā to uzzināt.

-    Es vēlos jums pateikties par šodien izrādīto palīdzību. Hammara kungs satver sievieti aiz zoda un paceļ viņas galvu augšup. Jūs bijāt ļoti drosmīga un varat lepoties ar to, kā cīnījāties. Viņš uzsmaida, bet sieviete neskatās viņam acīs. Jūs esat parādījusi lielāku drosmi nekā daudzi vīrieši, kas šeit tikuši izjautāti.

Viņš iziet no sievietes redzesloka, pieejot pie galdiņa un noņemot drēbi, ar ko tas apsegts. Uz galdiņa atrodas daži spīdīgi metāla priekšmeti. Hammara kungs paņem vienu no tiem.

-    Un tagad otrā intervijas daļa, viņš saka, tuvojoties sievietei.

Viņa sāk kliegt.

-    Tas bija… Deivijs soļo šurpu turpu, kamēr mēs gaidām ārpusē, bet tas ari ir viss. Tas bija… Viņš pagriežas pret mani. Pie velna, Tod!

Es neko nesaku, tikai paņemu ābolu, kuru biju ielicis kabatā. Ābols, es pačukstu Angaradai, pieliecies viņai pie galvas. Ābols, viņa atbild, saņemot to ar zobiem, lūpas atstiepusi. tod, viņa saka, graužot ābolu un tad pārveido to jautājumā TOD?

-    Tam nav nekāda sakara ar tevi, meitenīt, es paberzēju viņai purnu.

Mēs stāvam netālu no vārtiem, kurus joprojām sargā Ivans. Viņš mēģina notvert manu skatienu. Es varu dzirdēt, kā viņš klusi sauc mani savā Troksnī.

Es joprojām viņu ignorēju.

-    Tas nu gan bija skarbi, Deivijs saka, mēģinot nolasīt manu Troksni, mēģinot saskatīt, ko es par to visu domāju, bet es noturu to tik klusu, cik vien varu.

Es neko nejūtu.

Neko neņemu pie sirds.

-    Tu nu gan esi kļuvis vēsais, Deivijs noburkšķ, ignorējot Nāvnesi, kas arī grib saņemt no viņa ābolu. Tu pat nesarāvies, kad viņš…

-     Kungi, mērs saka, iznākot pa vārtiem, nesot vienā rokā garu, smagu maisu.

Ivans izslienas taisns kā dēlis un uzmanīgi lūkojas apkārt.

-    Tēt, Deivijs sveiciena vietā saka.

-     Vai viņa ir pagalam? es jautāju, lūkojoties Angaradai acīs.

-    Mirusi viņa mums vairs nebūs noderīga, Tod, mērs saka.

-     Viņa izskatījās beigta, Deivijs iebilst.

-    Tikai tad, kad zaudēja samaņu, mērs attrauc. Un tagad man jums abiem ir jauns darbs.

Mēs kādu brīdi ļaujam vārdiem jauns darbs iesakņoties prātā.

Es aizveru acis. Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

-    Vai tu, nolādēts, vienreiz beigsi šito atkārtot? Deivijs man uzbrēc.

Bet mēs visi dzirdam šausmas viņa Troksnī, pieaugošo nemieru, bailes no tēva, no jaunā darba, bailes, ka viņš nespēs, -

-    Jums nebūs jāvada izjautāšana, ja no tā tu baidies, mērs atbild.

-    Man nav bail, Deivijs pārāk bravūrīgi attrauc. Kurš te saka, ka man ir bail?

Mērs nomet mums pie kājām somu.

Es pazīstu tās formu.

Es neko nejūtu, neko neņemu pie sirds.

Deivijs arī paskatās uz somu. Pat viņš ir šokā.

-     Tikai cietumniekus, mērs saka. Lai mēs varētu cīnīties pret ienaidnieku iefiltrēšanos mūsu rindās.

-     Tu gribi, lai mēs… Deivijs paskatās uz tēvu. Cilvēkus?

-    Ne jau cilvēkus, mērs attrauc. Valsts ienaidniekus.

Es joprojām skatos uz somu.

Somu, kurā, kā jau mēs visi zinām, ir instrumenti un metāla marķēšanas plāksnes.

30. nodaļa aproce

(VIOLA)

ES TIKKO ESMU UZLIKUSI TAIMERU un pagriezusies pret Braitvaita kundzi, lai paziņotu, ka mēs varam doties prom, kad no krūmiem mums aiz muguras izveļas sieviete.

-    Palīdziet, viņa nočukst tik klusi, ka šķiet viņa nemaz neapzinās, ka mēs šeit esam, it kā viņa lūgtu palīdzību Visumam, nemaz necerot, ka viņu kāds sadzirdēs.

Tad viņa sabrūk.

-    Kas tas ir? es jautāju, paņemot vēl vienu pārsēju no mūsu mazās pirmās palīdzības aptieciņas, kuru turam paslēptu ratos, mēģinot aprūpēt viņas ievainojumu, kamēr kratāmies atpakaļ uz nometni. Sievietes apakšdelmam ir uzlikta kaut kāda metāla plāksnīte, kas pievilkta tik cieši, ka izskatās āda tai apkārt mēģina ieaugt plāksnītē. Turklāt brūce ir tik ļoti iekaisusi, ka no tās var sajust karstumu.

-   Ar to marķē lopus, Braitvaita kundze saka, nikni nošvīkstinot grožus uz vēršu mugurām, kamēr mēs kratāmies tālāk pa ceļu, kuru nevar mērot ātri. Tas nelietis.

-    Palīdziet man, sieviete nočukst.

-    Es jau palīdzu, es attraucu. Sievietes galva guļ manā klēpī, lai pasargātu viņu no triecieniem. Es aptinu ap metāla aproci pārsēju, bet pirms tam paspēju pamanīt, ka uz tās ir iegravēts numurs.

1391.

-    Kā tevi sauc? es jautāju.

Bet viņas acis ir puspievērtas, un viss, ko sieviete spēj izteikt, ir: Palīdziet man.

-    Un kā lai mēs zinām, ka viņa nav spiedze? Koila kundze jautā, rokas sakrustojusi.

-   Dieva dēļ, es aizsvilstos. Vai jums sirds vietā ir akmens?

Viņa sarauc pieri. Mums jāņem vērā visas iespējamās viltības…

-   Infekcija ir tik tālu izplatījusies, ka roku nevarēsim glābt, Braitvaita kundze saka. Ja viņa ir spiedze, viņai tik drīz nebūs iespējas atgriezties ar savākto informāciju.

Koila kundze nopūšas. Kur viņa bija?

-    Netālu no jaunā Jautājumu štāba, par kuru mēs esam tik daudz dzirdējuši, Braitvaita kundze paskaidro, vēl vairāk saraucot pieri.

-   Mēs ievietojām spridzekli nelielā noliktavā tai blakus, es paskaidroju. Tā bija mums vispieejamākā vieta.

-    Lopu marķēšanas plāksnītes, Nikola, Braitvaita kundze saka, un niknums izskan katrā viņas elpas vilcienā.

Koila kundze paberzē pieri. Zinu.

-    Vai mēs nevaram to vienkārši noraut? es jautāju. Un tad sadziedēt rētu?

Braitvaita kundze pašūpo galvu. Ķīmiskie savienojumi uz plāksnītes darīs visu, lai neļautu ādai sadzīt. Tur jau tas sāls. To nedrīkst noņemt, ja vien negribi, lai marķētais noasiņo līdz nāvei. Tās plāksnītes ir mūžīgas. Mūžīgas.

-   Ak Dievs!

-    Man jāparunā ar viņu, Koila kundze saka.

-     Nadari kundze viņu aprūpē, Braitvaita kundze paskaidro. Iesim, kamēr viņa vēl ir nomodā pirms operācijas.

-   Iesim, Koila kundze saka, un viņas dodas uz dziedināšanas telti. Es arī gribu viņām sekot, bet Koila kundze ar skatienu mani apstādina. Tu nē, meitiņ.

-    Kāpēc ne?

Bet viņas dodas tālāk, atstājot mani stāvam aukstumā.

-   Viss i' lab', Hildij? Vilfs jautā, kad esmu piegājusi pie vēršiem. Viņš berzē lopu sānus, kas nobrāzti pret iejūgu. Vilfs, tie saka.

Neko vairāk jau viņi nesaka.

-    Traka naksniņa, es saku. Mēs izglābām sievieti, kam aplikta kaut kāda metāla aproce.

Vilfs uz mirkli kļūst domīgs. Viņš norāda uz metāla plāksnītēm, kas atrodas uz vēršu labās kājas. Kā šitās?

Es pamāju.

-    Cilvēkam? Viņš izbrīnīts nosvilpjas.

-   Viss mainās, Vilf, es saku, mainās uz slikto pusi.

-   Es zin', viņš attrauc. Mēs drīz vien rīkosies, un tad jau redzēs sanāks tā vai šitā.

Es nopētu Vilfu. Vai tu skaidri zini, ko viņa plāno?

Vilfs pašūpo galvu un pārvelk ar pirkstiem pāri metāla plāksnītei, kas vienam vērsim ir uz kājas. Vil fs, saka vērsis.

-   Viola! es dzirdu mani saucam no nometnes.

Mēs ar Vilfu redzam, kā Koila kundze iznirst no nometnes tumsas un nāk pie mums. Viņ' tak visus pamodinās, Vilfs saka.

-   Viņa ir mazliet nesakarīga, Nadari kundze saka, kad es nometos pie izglābtās sievietes gultas. Tev ir ne vairāk kā minūte laika.

-     Pastāsti viņai to, ko teici mums, meitiņ, Koila kundze saka sievietei. Tikai vēl vienu reizi, un tad mēs ļausim tev gulēt.

-    Mana roka? sieviete saka. Viņas acis ir aizmiglotas. Tā vairs nesāp.

-    Tikai pasaki viņai to pašu, ko teici mums, mīļā, Koila kundze turpina nedzirdēti maigā balsī. Un viss būs labi.

Sieviete nopēta mani, un viņas acis ieplešas. Tu, viņa saka. Meitene, kas bija tur.

-    Viola, es saku, pieskaroties viņas neapsaitētajai rokai.

-   Mums nav daudz laika, Džesa. Koila kundzes balss kļūst stingrāka, pat tad, kad viņa sauc sievieti vārdā. Pasaki viņai.

-   Ko pateikt? es jautāju, kļūstot mazliet aizkaitināta. Ir nežēlīgi šādi turēt viņu pie samaņas, un es jau grasos to pateikt, kad Koila kundze ierunājas: Pasaki viņai, kas tev to nodarīja.

Džesikas acīs iezalgojas bailes. Ai, viņa nočukst. Ai, ai.

-   Pasaki tikai šo vienu lietu, un mēs ļausim tev atpūsties, Koila kundze saka.

-    Koila kundze, es dusmīgi iesāku.

-    Puikas, sieviete izgrūž. Puikas. Tie pat nebija vīrieši.

Es ievelku elpu.

-    Kādi puikas? Koila kundze turpina izjautāšanu. Kā viņus sauc?

-    Deivijs, saka sieviete, un viņas acis, šķiet, raugās kaut kur citur, tās vairs neredz mūs un telti. Vecāko sauc Deivijs.

Koila kundze ieskatās man acīs. Un otrs?

-    Tas klusais, sieviete atbild. Neko neteica, tikai darīja savu darbu un nerunāja.

-    Kā viņu sauc? Koila kundze uzstāj.

-   Man jāiet, es ceļos kājās, nevēloties neko vairāk dzirdēt. Koila kundze saķer mani aiz rokas un tur.

-    Kā viņu sauc? viņa atkal jautā.

Sieviete tagad smagi elpo, gandrīz elso.

-    Pietiek, Nadari kundze noskalda. Es jau no sākta gala negribēju piekrist…

-    Vēl tikai mirklīti, Koila kundze saka.

-    Nikola, Nadari kundze brīdinoši noņurd.

-    Tods, saka sieviete, kas guļ gultā, sieviete, kuru es izglābu, sieviete ar infekcijas sagrauzto roku, kuru viņa zaudēs, sieviete, kuru es labprāt redzētu okeāna dzīlēs, kuru es nekad nebūtu gribējusi satikt. Tas pirmais sauca viņu par Todu.

-    Atšujieties, es uzsaucu, kad Koila kundze man seko uz telti.

-    Viņš ir dzīvs, dziedniece saka, bet ir viens no viņiem.

-    Aizverieties! es uzbļauju, slājot prom pa nometni, un man ir vienalga, vai es kādu pamodināšu.

Koila kundze metas man pakaļ un saķer mani aiz rokas. Tu esi viņu zaudējusi, meitiņ, viņa saka. Ja vien viņš jebkad ir bijis tavs.

Es iecērtu viņai pliķi tik ātri un stipri, ka viņai pat nav laika aizstāvēties. Tas ir kā sist pa koka stumbru. Koila kundze mazliet sagrīļojas, un mana roka sāpēs iesmeldzās.

-   Jūs nesaprotat, ko runājat, es nikni atcērtu.

-    Kā tu uzdrīksties, dziedniece šņāc, piespiedusi roku pie vaiga.

-   Jūs pat vēl neesat redzējusi mani kārtīgā cīniņā, es saku, paliekot uz vietas. Es uzspridzināju tiltu, lai apturētu armiju. Es iedūru nazi kaklā vienam vājprātīgam slepkavam. Es esmu izglābusi cilvēku dzīvības, kamēr jūs tikai skraidāt riņķī, spridzinot viņus gaisā.

-   Tu, muļķa bērns…

Es speru soli viņai tuvāk.

Viņa neatkāpjas.

Bet apklust.

-    Es jūs ienīstu, es lēni saku. Viss, ko jūs darāt, liek mēram reaģēt ar kaut ko vēl sliktāku.

-    Es nesāku karu…

-    Bet jums tas patīk! Es speru vēl vienu soli viņai tuvāk. Jums tas viss tik ļoti patīk. Spridzekļi, cīņas, glābšana.

Viņas seja ir tik nikna, ka es pat mēnesgaismā varu to saskatīt.

Bet es no viņas nebaidos.

Un laikam viņa to saprot.

-    Tu visu gribi redzēt tikai melnu vai baltu, meitiņ, Koila kundze saka. Pasaule nav tā iekārtota. Nekad nav bijusi, nekad nebūs. Un neaizmirsti, viņas seja savelkas tik skābā smaidā, ka tas varētu pārvērst pienu rūgušpienā, ka tu šajā karā cīnies manā pusē.

Es pieliecos viņai tuvu klāt. Mērs ir jāgāž, tāpēc es palīdzēšu jums to izdarīt. Bet, kad tas būs galā, es esmu tik tuvu, ka jūtu viņas elpu, vai mums būs jādomā, kā gāzt no troņa jūs?

Viņa neko nesaka.

Viņa pat neatraujas.

Es pagriežos uz papēža un dodos prom.

-    Viņš mums ir zudis, Viola! Koila kundze sauc man nopakaļ.

Bet es tikai soļoju tālāk.

-    Man jātiek atpakaļ uz pilsētu.

-    Tagadiņ? Vilfs jautā, skatoties debesīs. Bet drīz būs saullēkt'. Nav droš\par-    Nekad nav droši, es atbildu, bet man nav izvēles.

Viņš samirkšķina acis un nopēta mani, un tad sāk vākt kopā

virves un grožus, lai sagatavotu ratus.

-    Nē, es paziņoju, tev jāparāda man, kā vadīt ratus. Es nevaru riskēt ar tavu dzīvību.

-   Tu brauks' pakaļ Tod'?

Es pamāju.

-   Tad es brauks' tev līdz'.

-   Vilf…

-    Vēl i' laiks, viņš saka, jūdzot vēršus. Tu vismaz tiks' tuvāk.

Viņš neko vairs nesaka, jūdzot vēršus atpakaļ ratos. Lopi jautā Vilf? Vilf?, pamatīgi pārsteigti, jo bija domājuši, ka viņu šīsnakts darbs jau ir galā.

Es domāju par to, ko teiktu Džeina. Par to, ka es pakļauju viņas Vilfu tādām briesmām.

Bet es tikai nočukstu: Paldies!

-    Es arī braukšu. Pagriežos. Tur stāv Lī, kas berzē miegu no acīm, bet viņš ir saģērbies un gatavs ceļam.

-    Kāpēc tu esi augšā? es jautāju. Nē, tu nebrauksi vis.

-    Braukšu gan, viņš atcērt, un kurš gan pie tādas bļaustīšanās var gulēt?

-    Tas ir bīstami, es iebilstu. Viņi dzirdēs tavu Troksni…

Viņš apklust, bet ar Troksni saka: TAd lai Viņi dzird.

-    Lī…

-   Tu meklēsi viņu, vai ne?

Es smagi nopūšos, sākot prātot, vai man nevajadzētu atteikties no šīs domas, pirms esmu pakļāvusi briesmām vēl kādu.

-    Tu dosies uz Jautājumu štābu, Lī klusi saka.

Es pamāju.

Un tad es saprotu.

Siobhana un viņa māte varētu būt tur.

Es atkal pamāju, un šoreiz viņš zina, ka tā ir piekrišana.

Neviens nemēģina mūs apturēt, lai gan puse nometnes noteikti nojauš, kurp mēs dodamies. Laikam jau Koila kundzei ir savi apsvērumi.

Mēs pa ceļam daudz nerunājam. Es tikai klausos Lī Troksnī, viņa domās par ģimeni, par mēru un par to, ko viņš darīs, ja mērs pagadīsies viņam ceļā.

Domās par mani.

-    Labāk kaut ko saki, Lī noburkšķ. Šitik uzmanīgi klausīties ir nepieklājīgi.

-    Tā es esmu dzirdējusi, pasmīnu.

Bet mana mute ir izkaltusi, un es saprotu, ka man nav ko teikt.

Saule lec, pirms mēs nokļūstam pilsētā. Vilfs liek vēršiem iet tik ātri, cik vien iespējams, bet tik un tā atpakaļceļš būs ļoti bīstams, jo pilsēta būs pamodusies. Mums ratos taču ir Trokšņaini vīrieši. Mēs briesmīgi riskējam.

Bet Vilfs brauc.

Es esmu paskaidrojusi, ko gribu redzēt, un viņš apgalvo, ka zina šo vietu. Vilfs aptur ratus kaut kur dziļi mežā un norāda, kurp mums jāiet.

-    Tagadiņ tik' klus' un nemanām', viņš pamāj. Lai jūs neieraug'.

-   Neieraudzīs, es saku. Bet, ja mēs neesam atpakaļ stundas laikā, negaidi mūs.

Vilfs tikai palūkojas uz mani. Mēs abi zinām, ka viņš nedosies prom bez mums.

Mēs ar Lī rāpjamies augšup pa krauju, turoties koku ēnā, līdz nonākam kalna galā, un tikai tad saprotam, kāpēc Vilfs izraudzījies šo vietu. Tas ir kalns netālu no sagrautā komunikāciju torņa, no tā var skaidri saskatīt ceļu, kas ved uz Jautājumu štābu kā esam dzirdējuši, tas ir kaut kas līdzīgs cietumam, moku kambarim vai kam tamlīdzīgam.

Es pat negribu zināt.

Mēs guļam cieši blakus uz vēdera zālē un skatāmies uz pilsētu no krūmu apakšas.

-    Klausies uzmanīgi, Lī čukst.

It kā es tāpat nedzirdētu! Saulei lecot, Jaunā Prentistauna ar RĒKOŅU atgriežas dzīvē. Es jau sāku prātot, vai Lī vispār tik ļoti jācenšas slēpt savu Troksni. Vai tad tas šādā tracī vienkārši neizšķīst?

-   Jā, izšķīst te ir pavisam viegli, Lī saka, kad esmu viņam to pavaicājusi. Bet, pārāk saplūstot ar apkārtējo, tu vienkārši nosmoc.

-    Nespēju iedomāties, kā ir uzaugt šādā pilsētā, es saku.

-    Nē, Lī attrauc, to tu nudien nespēj.

Bet viņš to nesaka naidīgi.

Es samiedzu acis un nopētu ceļu, ko apspīd arvien spožāka saule. Kaut man būtu tālskatis!

Lī ieliek roku kabatā un izvelk binokli.

Es uzmetu viņam izteiksmīgu skatienu. Tu tikai gaidīji, kad es palūgšu, lai izskatītos liels un varens.

-   Nesaprotu, par ko tu runā, puisis smaidot novelk un pieliek binokli pie acīm.

-    Nu taču, es piegrūžu viņam pie pleca. Iedod man!

Lī izstiepj roku, lai es nepaķertu binokli. Es sāku smieties un viņš arī. Es mēģinu viņu piespiest pie zemes un atņemt binokli, bet viņš ir lielāks par mani un dara visu, lai es netiktu pie kārotās mantas.

-    Es nebaidos tevi piekaut, smejos.

-    Nešaubos, Lī attrauc, atkal pievēršot binokli ceļam.

Viņa Troksnis atskan daudz skaļāk, pietiekami asi, lai būtu

pamats baidīties, ka kāds mūs sadzirdēs.

-    Ko tu ieraudzīji? es jautāju. Man smiekli vairs nenāk.

Viņš pasniedz man binokli, norādot uz ceļu. Skaties, Lī

saka, kas jāj šurp pa ceļu.

Bet es jau viņus esmu pamanījusi.

Divi cilvēki zirga mugurā. Divi cilvēki jaunās, mirdzošās uniformās, kas jāj uz saviem zirgiem. Viens no viņiem runā, vicinot rokas.

Smejas. Smaida.

Otrs ir pievērsis skatienu savam zirgam, viņš klusējot jāj darbu.

Jāj uz darbu Jautājumu štābā.

Tērpies uniformā, kam uz pleca izšūts spožs J.

Tods.

Mans Tods.

Viņš jāj blakus Deivijam Prentisam.

Viņš jāj uz darbu kopā ar cilvēku, kas mani sašāva.

31. nodaļa skaitli un BURTI

[TODS]

DIENAS RIT. Viss kļūst arvien ļaunāk.

-     Visas? Deivijs jautā, un viņa Troksnī ieskanas vāji slēpta trauksme. Ikvienu no viņām?

-     Tas ir jautājums par uzticību, Deivid, mērs saka, stāvot kopā ar mums stallī, kamēr mūsu zirgus seglo dienas darbam. Jūs ar Todu tik lieliski tikāt galā, piešķirot identifikācijas numurus cietumniecēm. Kam gan citam lai es uzticu turpināt šo programmu?

Es neko nesaku, pat neskatos uz Deiviju, kas mēģina ielūkoties man acīs. Viņa Troksnis iekrāsojas rozā, priecājoties par tēva uzslavu.

Bet tajā ir jaušamas arī viņa domas par to, ka būs jāapliek metāla plāksnītes visām sievietēm.

Ikvienai no tām.

Jo metāla aproču uzlikšana Jautājumu štābā bija ļaunāka, nekā mēs bijām domājuši.

-     Viņas turpina bēgt, mērs saka. Nakts melnumā viņas aizlavās un met kauliņus kopā ar teroristēm.

Deivijs vēro, kā Nāvnesis tiek izvests aplokā un apseglots, viņa Troksnī redzamas visu to sieviešu sejas, kurām mēs uzlikām aproces, dzirdami viņu kliedzieni.

Vārdi, ko viņas mums teica.

-     Un, ja sievietes turpinās pazust no pilsētas, mērs saka, viņas noteikti kaut kad atgriezīsies, bet ne jau vienas.

Viņš runā par spridzekļiem. Pēdējās divas nedēļas katru nakti kaut kur ir sprāgusi bumba, sprādzienu ir tik daudz, ka tie šķiet tīšuprāt organizēti, tie noteikti novedīs pie kaut kā lielāka. Taču nekad neviena sieviete nav pieķerta uzstādām spridzekli, izņemot vienu reizi, kad tas sprāga priekšlaikus viņa vēl nebija paspējusi bumbu nolikt vietā. No šīs sievietes gan nekas daudz nebija atlicis, tikai daži drēbju un miesas gabali.

Es aizveru acis, to iedomājoties.

Es neko nejūtu, neko neņemu pie sirds.

(vai tā bija viņa?)

Es neko nejūtu.

-     Tu gribi, lai mēs uzliekam numuru plāksnītes visām sievietēm, Deivijs atkārto pavisam klusi, novērsis skatienu no tēva.

-    Kā jau teicu, mērs nopūšas. Visas sievietes ir daļa no Atbildes kaut vai tikai tāpēc, ka tās ir sievietes un tāpēc atbalsta citas sievietes.

Staļļa puiši ieved Angaradu aplokā. Viņa pārliek galvu pāri šķērskokam un piebiksta man ar purnu. "tod, viņa saka.

-    Viņas pretosies, es saku, noglāstot ķēves galvu. Un arī vīriešiem tas nepatiks.

-     Ak jā, mērs novelk, jūs taču nebijāt vakardienas sanāksmē, vai ne?

Mēs ar Deiviju saskatāmies. Mēs vakar visu dienu strādājām un par sanāksmi neko nebijām dzirdējuši.

-     Es runāju ar Jaunās Prentistaunas vīriešiem, mērs saka. Kā vīrs ar vīru. Izskaidroju, cik liels drauds mums visiem ir Atbilde un ka šis ir nākamais apdomīgais solis, kas mums jāsper mūsu visu drošības vārdā. Viņš noglāsta Angaradas kaklu. Es mēģinu neizrādīt, kā mans Troksnis reaģē uz šo skatu. Es nesastapos ne ar mazāko pretestību.

-    Bet šajā sanāksmē nebija sieviešu, vai ne? es jautāju.

Mērs pagriežas pret mani. Es taču negribētu pamudināt viņas uz pretdarbību, vai ne?

-    Bet pilsētā ir sasodīti tūkstoši sieviešu! Deivijs izsaucas. Paies mūžība, kamēr viņas iezīmēsim!

-    Pie šī uzdevuma strādās arī citas komandas, Deivid, mērs mierīgi paskaidro, pārliecinoties, ka dēls viņā uzmanīgi klausās. Bet esmu drošs, ka jūs abi darbu paveiksiet visātrāk.

Deivija Troksnis mazliet uzdzirkstī. Noteikti, tēt, viņš apgalvo.

Tad mērs palūkojas uz mani.

Un viņa skatienā ir bažas.

Es atkal noglāstu Angaradas purnu. Staļļa puiši izved ārā Morfetu, kas ir tikko izsukāts tā, ka spalva spīd. Pakļavjies, viņš saka.

-Ja tu raizējies, mērs saka, saņemot Morfeta grožus, tad uzdod sev vienu jautājumu. Viņš viegli uzlec seglos, it kā būtu veidots no šķidruma, un palūkojas uz mums.

-     Kāpēc lai nevainīga sieviete iebilstu pret identificēšanu?

* * *

-Jūs netiksiet sveikā cauri, viņas balss ir gluži mierīga.

Hammara kungs uzlādē ieroci un notēmē viņai galvā.

-     Vai tu esi akla? Deivijs uzbļauj sievietei, bet viņa balss izskan savādi spalgi. Es jau esmu ticis sveikā cauri!

Hammara kungs iesmejas.

Deivijs asi pagriež darbarīku. Metāla plāksnīte iecērtas sievietes ādā apmēram apakšdelma vidū. Sieviete iekliedzas, satverot ar otru roku metāla plāksnīti, un tad krīt, pēdējā brīdī pieliekot priekšā roku, lai neatsistos pret grīdu. Viņa tur kādu brīdi guļ, smagi elpojot.

Sievietes mati ir savilkti ciešā mezglā, tajos ir gaišas un brūnas šķipsnas gluži kā dažādu krāsu vadiņu vijums aiz videoierakstu atskaņotāja. Aizmugurē neliela šķipsna jau ir sirma, tā ievijusies pārējos matos gluži kā upe, kas plūst smilšainā zemē.

Es skatos uz šo sirmo šķipsnu, ļaujot acīm mazliet aizmigloties.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

-     Celies, Deivijs saka sievietei. Lai dziednieces tevi aprūpē. Viņš atskatās uz gaiteni, kur stāv sieviešu rinda, gaidot, kad viņas tiks iezīmētas.

-     Puika teica: celies! Hammara kungs uzbļauj, pavicinot šauteni.

-     Tu mums neesi vajadzīgs, Deivijs viņam uzšņāc.

-     Mēs tiekam galā arī bez auklēm.

-    Es jūs nepieskatu, Hammara kungs ļauni pasmaida,

-     bet sargāju.

Sieviete pieceļas un palūkojas uz mani.

Man sejā nav lasāms pilnīgi nekas, tā ir kā pēcnāves maska, tajā neatspoguļojas nekādas jūtas.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

-    Vai tev vispār ir sirds? sieviete jautā. Vai tev vispār ir sirds krūtīs, ja tu vari kaut ko tādu darīt? Un tad viņa dodas pie dziedniecēm, kas jau ir saņēmušas savas identifikācijas plāksnītes, lai viņas apkopj brūci.

Es noskatos, kā viņa aiziet.

Es nezinu viņas vārdu.

Bet sievietes kārtas skaitlis ir 1484.

-     1485! Deivijs sauc.

Nākamā sieviete sper soli uz priekšu.

Mēs pavadām visu dienu, jājot no sieviešu mājas uz nākamo sieviešu māju, apliekam gandrīz simts aproču; mums iet daudz ātrāk nekā ar ēnkājiem. Kad saule sāk rietēt, dodamies mājup, bet Jaunā Prentistauna gatavojas komandantstundai.

Mēs neko daudz nerunājam.

-    Baigā dieniņa, ne, stulbeni? Deivijs pēc brīža ņirdz.

Es neko nesaku, bet viņš jau arī nemaz negaida atbildi.

-    Viņām nekas nekaitēs, Deivijs turpina. Tur taču ir dziednieces, lai noņemtu sāpes, un viss pārējais.

Klip, klap, mēs tikai jājam tālāk.

Es dzirdu viņa domas.

Sāk krēslot. Es neredzu viņa seju.

Varbūt tieši tāpēc viņš nemēģina tās slēpt.

-    Tikai tad, kad viņas kliedz, Deivijs beidzot saka.

Es klusēju.

-     Vai tad tev nav nekā, ko teikt? Deivija balss kļūst skaļāka. Tu visu laiku klusē, it kā vairs vispār negribētu runāt, it kā es nebūtu sarunas vērts.

Viņa Troksnis sprakšķ.

-     Man jau nav neviena cita, ar ko runāt, stulbeni. Man taču nav izvēles. Nekas, ko es daru, nemainīs šo situāciju, es nekad nedabūšu kārtīgu darbu, nevarēšu cīnīties. Sākumā tā stulbā ēnkāju vaktēšana. Tad paiet laiciņš un mēs darām to pašu ar sievietēm. Un priekš kam? Priekš kam, es jautāju?

Viņš pieklusina balsi.

-     Lai viņas varētu uz mums kliegt, viņš novelk. Lai varētu skatīties uz mums tā, it kā mēs nebūtu cilvēki.

-     Mēs jau arī neesam cilvēki, es atcērtu, pārsteigts, ka esmu to pateicis skaļi.

-     Jā, šitāds jau ir tavs jaunais tēls, vai ne? Deivijs nosmīn. Bezjūtīgais Es Esmu Aplis Vēsais Džeks. Tu ielaistu lodi pierē pats savai mātei, ja mans tēvs tev liktu.

Es neko nesaku, tikai sakožu zobus.

Deivijs arī kādu brīdi klusē. Tad viņš saka: Piedod.

Un vēlreiz: Piedod, Tod. Šoreiz viņš izrunā ari manu vārdu.

Un tad viņš iesaucas: Par ko, pie velna, es lūdzu piedošanu? Tu esi pilnīgs stulbenis, kas pat neprot lasīt, tikai pielaizās manam tēvam! Kam gar tevi kāda darīšana?

Es joprojām klusēju, un mēs jājam tālāk klip, klap.

-     Un priekšu! Angarada zviedz Nāvnesim, un tas atbild: Uz priekšu!

Uz priekšu, es dzirdu viņas Troksnī, un tad kumeļ ToD.

-     Angarada, es nočukstu viņai pie auss.

-     Tod? Deivijs saka.

-    Jā? es atsaucos.

Dzirdu, kā viņš izelpo caur degunu. Neko. Tad viņš tomēr pārdomā. Kā tev tas izdodas?

-     Kas?

Es redzu, kā viņš parausta plecus. Būt tik mierīgam. Tādam… nu, es nezinu, bezjūtīgam. Tad, kad… Deivija balss izskan pavisam klusi, kad viņš gandrīz nedzirdami saka: … kad viņas kliedz.

Es neko nesaku, jo kā gan es varu Deivijam palīdzēt? Kā tas var būt, ka viņš nezina par Apli… ja nu vienīgi viņa tēvs negrib, lai viņš zinātu.

-    Es zinu, Deivijs iebilst, un es to draņķi esmu izmēģinājis, bet tas uz mani neiedarbojas, un viņas ne…

Deivijs pēkšņi apklust, it kā būtu pateicis par daudz.

-    Ai, pie velna, viņš noņurd.

Mēs turpinām jāt uz priekšu, ļaujot, lai Jaunās Prentistaunas RĒKOŅA mūs apņem, kad nokļūstam pilsētas centrā. Zirgi sasaucas, dodot viens otram pavēles, skaļi atgādinot, kas viņi tādi ir.

-    Tu esi mans vienīgais draugs, stulbeni, Deivijs beidzot saka. Vai tā nav lielākā traģēdija, par kādu tu jebkad esi dzirdējis?

-   Nogurdinoša diena? mērs Ledžers jautā, kad es ienāku torni. Viņa balss ir savādi priecīga, un viņš skatās uz mani.

-     Kāda tev darīšana? Es nometu somu uz grīdas un iegāžos gultā, pat nenovelkot uniformu.

-     Laikam jau ir nogurdinoši visu dienu spīdzināt sievietes.

Es pārsteigts samirkšķinu acis. Es viņas nespīdzinu, noņurdu. Un labāk aizver muti.

-     Nē, nu protams, tu viņas nespīdzini. Par ko gan es domāju? Tu tikai liec viņām ap roku korozlvas metāla aproces, kuras nekad nevarēs noņemt, lai nenoasiņotu līdz nāvei. Kā gan to varētu saukt par spīdzināšanu?

-    Eu! es izsaucos, pieslejoties sēdus. Mēs to darām ātri un pēc iespējas nesāpīgi. Ir daudz veidu, kā šo procedūru padarīt ļaunāku, bet mēs neko tādu nedarām. Ja tas ir jāpaveic, tad labāk, lai tie esam mēs.

Mērs Ledžers sakrusto rokas uz krūtīm, joprojām smaidot. Vai šis aizbildinājums ļaus tev naktī mierīgāk gulēt?

Mans Troksnis uzbango. Ak tā? es atcērtu. Vai tikai tu, mēra kungs, nebiji tas, kas vakardienas sanāksmē pret to neiebilda? Vai nevarēji vienreiz drosmīgi iestāties pret to visu?

Vīrieša seja apmācas, un es redzu, kā viņa Troksni apņem pelēks aizvainojums. Lai mani nošauj? viņš saka.

-     Vai aizvelk uz izjautāšanu? Kā tas palīdzētu?

-      Ak tad ar to tu nodarbojies, es cērtu pretī. Ar palīdzēšanu?

Mērs Ledžers neatbild, tikai pagriežas un lūkojas laukā pa logu, uz gaismām, kas spīd vienīgi nozīmīgākajos centros, uz pilsētas RĒKOŅU, prātojot, kad Atbilde dos savu galveno triecienu, kur tas notiks, cik briesmīgs tas būs un kas viņus glābs.

Mans Troksnis ir uzskrūvēts un sarkans. Es aizveru acis un dziļi, dziļi ieelpoju.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

Es neko nejūtu, neko neņemu pie sirds.

-     Viņi bija pieraduši, mērs Ledžers saka, skatoties pa logu. Gatavi apvienoties, lai prezidents viņus vestu kaujā, jo kas gan ir komandantstundas pret bailēm tikt uzspertiem gaisā? Taču šī ir taktiska kļūda.

Es atveru acis, sadzirdot taktiska, jo tas šķiet pavisam savāds vārds, ko lietot šajā situācijā.

-     Tagad vīrieši ir pārbijušies, mērs turpina. Viņi baidās, ka būs nākamie. Viņš palūkojas uz savu roku, paberzējot to vietā, kur varētu atrasties metāla plāksne.

-     Politiski viņš ir pieļāvis kļūdu.

Es paskatos uz viņu piemiegtām acīm. Kāda tev vispār daļa, ja viņš ir pieļāvis kļūdu? es jautāju. Kura pusē tad tu esi?

Mērs Ledžers pagriežas pret mani, it kā es būtu viņu aizvainojis, un laikam jau tā arī ir. Pilsētas pusē! viņš izsaucas. Un kurā pusē esi tu, Tod Hjūit?

Pie durvīm klauvē.

-     Vakariņu glābējzvans, Ledžera kungs norūc.

-     Pirms vakariņām neklauvē, es saku, ceļoties kājās. Atslēdzu durvis ar savu atslēgu krakš-tankš un atveru tās.

Tur stāv Deivijs.

Viņš sākumā neko nesaka, tikai izskatās nervozs, viņa acis šaudās uz visām pusēm. Es nospriežu, ka kaut kas atgadījies sieviešu guļamrajonā, tāpēc nopūšos un ceļos no gultas. Man pat nav bijis laika novilkt zābakus.

-     Būs nedaudz jāpagaida, es saku. Angarada joprojām ēd. Viņa nemaz negribēs atkal tikt apseglota.

Deivijs joprojām neko nesaka, tāpēc es izbrīnīts palūkojos uz savu pārinieku. Viņš liekas nervozs, neskatās man acis. Kas ir? es beidzot jautāju.

Deivijs košļā augšlūpu, un viņa Troksnī es varu saskatīt tikai kaunu un jautājuma zīmes, un dusmas par to, ka mērs Ledžers ir te, un vēl vairāk jautājuma zīmju, un tur, pašā dziļumā, ir savādi spēcīgas jūtas, gandrīz vainas izjūta, gandrīz pilnīgi skaidri -

Tad viņš to ātri apslēpj un dusmas un kauns izvirzās priekšplānā.

-      Nolādētais stulbenis, viņš pie sevis nomurmina, nikni paraustot somas lenci, un tikai tad es pamanu, ka viņam plecos ir soma. Nolādēts… viņš atkal saka, bet nepabeidz. Deivijs atver somu un kaut ko no tās izņem.

-     Še, viņš burtiski uzbļauj, pametot to man.

Manas mammas grāmatu.

Viņš ir atnesis man mammas grāmatu.

-     Ņem!

Es lēni pastiepju roku, satverot to pirkstos un pievelkot klāt, it kā tā būtu trausla kā stikls. Adas vāki joprojām ir tikpat gludi, tajos joprojām redzamas Arona naža dūriena pēdas. Es pārvelku tai pāri ar pirkstiem.

Palūkojos uz Deiviju, bet viņš neskatās man acis.

Lai nu paliek, viņš noņurd un pagriežas, aizčāpo lejup pa kāpnēm un pazūd nakti.

32. nodaļa PĒdĒjie SAGATAVOŠANĀS DARBI

(VIOLA)

ES PASLĒPJOS AIZ KOKA, sirdij sitoties. Man rokā ir ierocis.

Uzmanīgi klausos, vai kaut kur neiebrakšķēsies zars vai neatskanēs soļi, vai es kā citādi uzzināšu, kur atrodas karavīrs. Es zinu, ka viņš tepat ir, jo dzirdu viņa Troksni, taču tas ir tik mierīgs un plašs, ka es tikai aptuveni varu nojaust, kur viņš nāk man pakaļ.

Jo viņš nāk pēc manis. Šaubu nav.

Viņa Troksnis kļūst skaļāks. Esmu atspiedusies ar muguru pret koku un dzirdu viņa Troksni pa kreisi.

Man būs jālec ārā no aizsega tieši īstajā brīdī. Es sagatavoju ieroci.

Redzu viņa Troksnī kokus, jautājuma zīmes un domas, aiz kura koka gan es varētu slēpties. Karavīrs izvēlas divus to, aiz kura es patiešām stāvu, un otru, kas ir mazliet nostāk pa kreisi. Ja viņš izvēlēsies koku pa kreisi, viņš ir man rokā.

Es dzirdu viņa soļus, tie klusi plakšķ slapjajā mežā. Aizveru acis un mēģinu koncentrēties tikai uz viņa Troksni, tikai uz to, kur viņš stāv, kur liek kājas.

Kuram kokam viņš tuvojas.

Viņš sper soli. Vilcinās. Sper vēl vienu soli.

Viņš izdara izvēli -

Un es tāpat -

Es lecu un pieliecos, un pagriežos, un speru vīrietim pa kājām, un pārsteidzu viņu nesagatavotu. Karavīrs krīt zemē, mēģinot notēmēt šauteni pret mani, bet es uzgāžos viņam virsū, piespiežu viņa labo roku pie zemes ar kāju, ar visu svaru atspiežos pret krūtīm un pagrūžu pistoli viņam zem zoda.

Viņš ir man rokā.

-    Labi padarīts. Lī smaida.

-   Tiešām ļoti labi, Braitvaita kundze saka, iznākot no tumsas aizsega. Un tagad ir izšķirošais brīdis, Viola. Ko tu darīsi ar ienaidnieku, kas nonācis tavā žēlastībā?

Es ielūkojos Lī sejā, smagi elpojot, jūtu viņa ķermeņa siltumu zem savējā.

-    Ko tu darīsi? Braitvaita kundze vēlreiz jautā.

Es palūkojos uz ieroci.

-    Darīšu, kas man jādara, es saku.

Darīšu, kas man jādara, lai viņu glābtu.

Darīšu, kas man jādara, lai glābtu Todu.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka to vēlies? Koila kundze jautā jau kādu simto reizi, kad mēs nākamajā rītā dodamies prom no brokastu galda, atkratoties no Džeinas, kas uzstāj, lai padzeram vēl vienu tasīti tējas.

-    Esmu, es atbildu.

-   Tev būs tikai viena iespēja, pirms mēs uzbruksim. Viena.

-    Viņš vienreiz atnāca pēc manis, es saku. Kad biju sagūstīta, viņš ieradās pēc manis un upurēja dārgāko, kas viņam bija, lai mani glābtu.

Koila kundze sarauc pieri. Cilvēki mainās, Viola.

-   Viņš ir pelnījis tādu pašu iespēju, kādu deva man.

-    Hmm, Koila kundze novelk. Viņa joprojām nav pārliecināta.

Bet es nedošu viņai iespēju izvēlēties.

-    Un, kad viņš mums pievienosies, es saku, padomājiet par visu to informāciju, ko mēs uzzināsim.

-    Jā. Viņa palūkojas sānis uz nometni, kur Atbilde gatavojas lielajam triecienam. Gatavojas karam. Jā, tā jau tu visu laiku saki.

Lai gan es ļoti labi pazīstu Todu, varu iedomāties, kā visi citi viņu redz no malas jājot zirga mugurā, tērpušos tajā uniformā, jājot kopā ar Deiviju. Viņi noteikti domā, ka Tods ir nodevējs.

Un nakts melnumā, kad es guļu zem segas un nevaru aizmigt…

Es arī tā domāju.

(ko gan viņš dara?)

(ko viņš dara kopā ar Deiviju?)

Un es mēģinu to izmest no prāta.

Jo es viņu izglābšu.

Viņa ir piekritusi, ka es to daru. Es varu riskēt ar savu dzīvību un doties uz katedrāli naktī pirms Atbildes uzbrukuma, un pēdējo reizi mēģināt viņu izglābt.

Koila kundze ir piekritusi, jo es teicu: ja viņa man to neļaus, es vairs nekādi viņai nepalīdzēšu ne ar spridzekļiem, ne lielajā kaujā, ne tad, kad ieradīsies kosmosa kuģi, un tas notiks jau pēc astoņām nedēļām. Es nedarīšu neko, ja man neļaus mēģināt glābt Todu.

Pat paturot to visu prātā, man tomēr šķiet, ka viņa ir piekritusi vienīgi tās informācijas dēļ, ko Tods mums varēs pastāstīt, kad būs ieradies.

Koila kundzei ļoti patīk visu zināt.

-   Tu esi drosmīga, ja gribi ko tādu mēģināt, Koila kundze saka. Muļķe, bet drosmīga. Viņa vēlreiz nopēta mani no galvas līdz kājām, bet viņas sejā nav lasāms nekas.

-    Kas ir? es jautāju.

Viņa pašūpo galvu. Tu tik ļoti līdzinies man jaunībā, tu, kaitinošā meitene!

-    Domājiet, ka es varētu vadīt pati savu armiju? es jautāju gandrīz ar smaidu.

Dziedniece tikai vēlreiz palūkojas uz mani un tad atgriežas nometnē, lai atkal dotu jaunas pavēles, uzraudzītu sagatavošanās darbus, pārskatītu uzbrukuma plānus.

Tas notiks rīt.

-    Koila kundze! es uzsaucu.

Viņa pagriežas.

-    Paldies, es saku.

Viņa izskatās pārsteigta un sarauc pieri. Bet tad pamāj, pieņemot manu izvēli.

-    Gatavs? Lī sauc no ratiem.

-   Gatavs, es atsaucos, sasienot pēdējo mezglu un nostiprinot visu ar skavu.

-    Būs jau lāb', Vilfs saka, nopurinot no rokām putekļus. Mēs paskatāmies uz vienpadsmit ratiem, kuros sakrauti vajadzīgie piederumi, ieroči un sprāgstvielas. Gandrīz viss Atbildes arsenāls.

Vienpadsmit rati nešķiet nekas liels salīdzinājumā ar vairāk nekā tūkstoš vīru armiju, bet tas nu ir viss, kas mums ir.

-    Tas i' izdarāms, Vilfs apgalvo, citējot Koila kundzi, bet viņš vienmēr izsakās tik vienkārši, ka nekad nevar saprast, vai viņš joko. Tas i' tik taktisks jautājums.

Un tad viņš pasmaida to noslēpumaino smaidu, kādu vienmēr smaida arī Koila kundze. Tas ir tik smieklīgi un negaidīti, ka es skaļi iesmejos.

Lī nesmejas. Jā, viņas slepenais plāns. Viņš pavelk virvi, lai pārliecinātos, ka tā turas stingri.

-    Tam noteikti ir kaut kāds sakars ar mēru, es spriežu. Dabūt viņu rokā… un kad viņš būs novākts no ceļa…

-   Viņa armija izjuks, pilsēta sacelsies pret tirāniju, un mēs būsim visus izglābuši, Lī saka, bet viņa balss neskan pārliecinoši. Puisis palūkojas uz Vilfu. Kā tu domā?

-   Viņ' teic', ka tas i' viss, Vilfs saka, paraustot plecus. Es ar' grib', lai tas i' vienreiz caur'.

Koila kundze nemitīgi atkārto, ka tas varētu pielikt punktu visam konfliktam, ka riktīgs sprādziens īstajā vietā tieši šobrīd ir viss, kas mums vajadzīgs. Turklāt, ja mums pievienosies kaut vai tikai pilsētas sievietes, mēs jau līdz ziemai viņus sakausim, pirms ieradīsies kosmosa kuģi, pirms viņš mūs atradīs.

Un tad Lī saka: Es zinu ko tādu, ko man nevajadzētu zināt.

Mēs ar Vilfu paskatāmies uz viņu.

-   Koila kundze pa virtuves logu sarunājās ar Braitvaita kundzi, zēns saka. Viņas runāja par to, no kurienes rīt sāksies uzbrukums.

-    Lī… es iesāku.

-    Nesāk', Vilfs brīdina.

-    No kalna pilsētas dienvidos, viņš turpina, paverot savu Troksni tik skaļi, ka mēs nevaram to nedzirdēt, no tā kalna ar dīvaino robu galā. No tā maza taciņa ved uz pilsētas centrālo laukumu.

Vilfs iepleš acis. Tev to nevaidzēj' teikt! Ja Hildij' pieķer'…

Bet Lī tikai skatās uz mani. Ja tev gadīsies nepatikšanas, viņš saka, skrien uz kalnu. Skrien uz turieni, un tur būs palīdzība.

Un viņa Troksnis saka: Tur iu «atradīsi rvuhi.

-    Un ar smagu sirdi mēs atdodam tevi zemei.

Cits pēc cita mēs metam sauju zemes uz tukšā zārka, kurā nav Forta kundzes līķa, jo viņa tika sasperta gabalos, kad pirms laika uzsprāga bumba, kuru viņa mēģināja novietot graudu klētī.

Saule jau riet, kad ceremonija beidzas. Pār ezeru auksti vizuļo krēsla, no rītiem ezera krastus klāj plāna ledus kārtiņa, kura pa dienu neizkūst. Ļaudis gatavojas doties savos nakts uzdevumos, viņi kravā mantas un uzklausa pēdējos norādījumus, visas tās sievietes un vīrieši, kuri drīz vien būs karavīri, kas maršēs ar ieročiem rokā, gatavi pēdējam triecienam.

Viņi visi izskatās pēc pavisam parastiem cilvēkiem.

Es došos prom šonakt, tiklīdz satumsīs.

Viņi dosies prom rīt saullēktā, lai arī kā man veiktos.

-    Ir laiks, Koila kundze saka, pienākot pie manis.

Viņa negrib teikt, ka ir laiks iet.

Ir kas tāds, kas pirms tam jāizdara.

-   Gatava? viņa jautā.

-   Cik nu tas ir iespējams, es atbildu.

-   Tas ir liels risks, meitiņ. Milzīgs. Ja tevi pieķers…

-   Tas nenotiks.

-    Bet ja tā notiks… Viņa apstājas. Ja tevi noķer, tu taču zini, kur ir nometne, tu zini, kad mēs uzbruksim, un tagad es tev pateikšu, ka mēs uzbruksim no austrumu ceļa no tā, kas atrodas pie Jautājumu štāba. Mēs iemaršēsim pilsētā un piespiedīsim viņu pie sienas. Koila kundze saņem manas rokas un ieskatās man acīs. Vai tu saproti, ko es tev saku?

Es saprotu. Saprotu. Viņa tīšuprāt pasaka man nepareizu informāciju; viņa man to saka, lai es varētu godprātīgi atklāt šos melus, ja mani pieķers, tieši tāpat, kā viņa toreiz teica par okeānu.

Es arī tā darītu viņas vietā.

-   Saprotu, es saku.

Koila kundze aizpogā mēteli, spītējot aukstajām vēja brāzmām. Mēs soļojam klusumā, dodoties uz dziedniecības telti.

-    Ko jūs izglābāt? es jautāju.

-    Ko? viņa jautā, galīgi apmulsusi paskatoties uz mani.

Mēs apstājamies. Man vienalga. Pirms daudziem gadiem, -

es saku. Korinna teica, ka jūs izmeta no padomes, jo jūs kādam izglābāt dzīvību. Ko jūs toreiz izglābāt?

Viņa domīgi paskatās uz mani un paberzē pieri.

-     Iespējams, es neatgriezīšos, es turpinu. Varbūt jūs mani nekad vairs neredzēsiet. Būtu patīkamāk, ja es par jums zinātu arī kaut ko labu, lai man nebūtu jāmirst, domājot, ka esat suņanagla pakaļā.

Dziedniece gandrīz pasmaida, bet šī smaida atblāzma ātri pazūd, un viņas acīs atkal atspoguļojas raizes. Ko es izglābu? viņa pie sevis nomurmina. Un tad dziļi ievelk elpu. Es izglābu valsts ienaidnieku.

-Ko?

-    Redzi, Atbilde nekad nav bijusi atzīta organizācija. Mēs uzsākam soļot pretējā virzienā, uz aizsalstošā ezera krasta pusi. Vīrieši, kas cīnījās Ēnkāju karā, īsti neatbalstīja mūsu metodes, lai gan tās bija ļoti efektīvas. Viņa palūkojas uz mani. Un tās bija ļoti efektīvas. Tik iedarbīgas, ka Atbildes vadība nokļuva pie varas padomē, kad Patvērumā atkal iestājās miers.

-   Tieši tāpēc jūs domājat, ka arī šoreiz tas izdosies. Jūs domājat, ka varēsiet uzvarēt lielāku pārspēku.

Viņa pamāj un atkal paberzē pieri. Brīnums, ka viņai tur vēl nav izberzts caurums. Patvērums tika uzbūvēts no jauna, dziedniece turpina, izmantojot sagūstīto ēnkāju darbaspēku. Bet daži cilvēki nebija mierā ar jauno valdību. Daži uzskatīja, ka viņi nav dabūjuši tik daudz varas un ietekmes, cik viņiem pienākas. Koila kundze nodreb, lai gan viņai mugurā ir apmetnis. Daži ļaudis no Atbildes.

Viņa pagaida, līdz es saprotu, par ko ir runa. Bumbas, es saku.

-    Jā. Dažiem tik ļoti iepatikās karš, ka viņi to turpināja, lai sasniegtu savus mērķus.

Koila kundze novēršas, lai es nevarētu redzēt viņas seju vai arī lai viņa neredzētu manējo, neredzētu tajā nosodījumu.

-    Viņu sauca Treisa kundze. Dziedniece tagad runā ar ezeru, ar aukstajām nakts debesīm. Gudra, stipra, cienījama, bet varaskāra sieviete. Tieši tālab neviens negribēja viņu padomē, pat Atbilde ne, un tāpēc viņa tik asi reaģēja, kad tika atstāta ārpusē.

Koila kundze pagriežas pret mani. Treisa kundzei bija atbalstītāji. Un viņa sarīkoja spridzināšanas kampaņu. Līdzīgu tai, ar kādu mēs tagad vēršamies pret mēru, tikai tolaik karš jau bija beidzies. Dziedniece uzmet skatienu abiem mēnešiem.

-    Viņas specialitāte bija tā sauktās Treisera bumbas. Viņa kaut kur pameta spridzekli, un karavīri to pacēla, jo sprāgstviela izskatījās pēc pavisam parasta saiņa. Spridzeklis neaktivizējās, līdz sajuta sirdspukstus, pulsu rokā, kas to bija satvērusi. Tavs pulss to padarīja bīstamu, un, kad tu saprati, ka tas ir spridzeklis, kas sprāgs, ja to palaidīsi vaļā, tad jau vairs nebija izvēles. Ja to nometi vai nespēji neitralizēt… Viņa parausta plecus. Bum!

Mēs noskatāmies, kā starp abiem mēnešiem ieslīd mākonis.

-   Tev vienkārši nepaveicās, tas arī viss, Koila kundze nomurmina.

Viņa atkal ieliek roku man elkonī, un mēs dodamies atpakaļ uz dziednieču telti. Tas pat nebija karš, tikai tāda cīkstēšanās, dziedniece turpina. Un, visiem par lielu prieku, Treisa kundze kādu dienu tika nāvīgi ievainota.

Klusumā var dzirdēt mūsu soļus un vīriešu Troksni, kas izskan aukstajā gaisā.

-    Bet ievainojums nebija nāvējošs, es saku.

Koila kundze pašūpo galvu. Es esmu ļoti laba dziedniece. Mēs jau esam pie dziednīcas telts durvīm. Es viņu pazinu vēl Vecajā pasaulē, mēs uzaugām kopā. Domāju, man nebija citas izvēles. Viņa saberzē rokas. Mani par to izsvieda no padomes. Un tad viņai izpildīja nāvessodu.

Es skatos uz Koila kundzi, mēģinot viņu izprast, mēģinot apjaust to, kas viņā ir labs, kas sarežģīts un neskaidrs un visu to, kas viņu padarījis par tādu cilvēku, kāda viņa ir šobrīd.

Mūsu izvēles mūs padara par tiem, kas esam. Tas, kādas izvēles mēs izdarām. Nekas cits.

-   Vai tu esi gatava? viņa atkal jautā, un tā ir pēdējā reize.

-    Esmu.

Mēs ieejam teltī.

Mana soma jau ir tur, to ir salikusi pati Koila kundze; tā būs man plecos, kamēr es braukšu ratos kopā arVilfu un kad ieiešu pilsētā. Soma ir pilna ar ēdienu, gluži nevainīgu ēdienu, un, ja viss noritēs pēc plāna, tas man palīdzēs iekļūt pilsētā, palīdzēs tikt garām sargiem, palīdzēs tikt iekšā katedrālē.

Ja viss noritēs labi.

Ja ne, somas apakšā slepenā kabatā ir paslēpta pistole.

Losona kundze un Braitvaita kundze arī ir teltī, jau sagatavojušas dziednieču piederumus.

Te ir arī Lī, kā jau esmu to lūgusi.

Es apsēžos uz krēsla viņam pretī.

Puisis saņem manu roku un paspiež, un es jūtu, ka viņš ir ielicis man plaukstā zīmīti. Lī skatās uz mani, un viņa Troksnī redzams, kas te tūlīt notiks.

Es atloku zīmīti tā, lai dziednieces to nevarētu izlasīt, jo viņas noteikti domā, ka tas ir kaut kas romantisks un muļķīgs.

Nereaģē, tur rakstīts. Es esmu izlēmis, ka braukšu kopā ar tevi. Caidīšu ratus mežā. Tu gribi atrast sev tuvo cilvēku, un es gribu atrast savu ģimeni. Nevienam no mums tas nav jādara vienatnē.

Es nereaģēju. Tikai saloku zīmīti un paskatos uz Lī, pavisam nemanāmi pamājot.

-    Lai veicas, Viola, Koila kundze saka, un šos vārdus atkārto visi klātesošie, to skaitā Lī.

Es gribēju, lai tieši viņš to izdara. Es nespētu paciest domu, ka tā varētu būt Koila kundze, un es zinu, ka Lī būs uzmanīgs.

Jo ir tikai viens veids, kā es varu pārvietoties pa Jauno Prentistaunu un netikt pieķerta. Tikai viens veids ja ticam ziņām, kas mums tiek piegādātas.

Tikai viens veids, kā atrast Todu.

-   Gatava? Lī jautā, un no viņa lūpām šis jautājums skan pavisam citādi tā, ka man nav iebildumu, ka to atkal kāds jautā.

-   Gatava, es atbildu.

Es izstiepju roku un uzloku piedurkni.

-   Tikai ātri, es saku, ieskatoties Lī acīs. Lūdzu.

-   Tā būs, viņš apsola.

Lī pastiepj roku un izvelk no somas metāla plāksnīti ar numuru 1391.

33. nodaļa TĒVI UN DĒLI

[TODS]

VAI VIŅŠ TEV PATEICA, ko grib? Deivijs jautā.

-     Nez kad tad mēs būtu divatā runājuši? es atcērtu.

-     Nu vai zini, āmurgalva, jūs tak dzīvojat vienā ēkāMēs jājam uz Jautājumu štābu, un saule jau pasludina

mūsu darbadienas beigas. Iezīmētas vēl divsimt sievietes. Kopš Hammara kungs visu uzrauga ar ieroci rokās, mums iet daudz raitāk. Pilsētā strādā vēl divas komandas, kuras uzrauga Morgana kungs un O'Hāras kungs. Klīst baumas, ka mēs jau esam iezīmējuši gandrīz visas sievietes, lai gan izskatās, ka viņām aproces nedzīst tik ātri kā aitām vai ēnkājiem.

Es paraugos dūmakainajās debesīs, kamēr mēs jājam pa lielceļu, un tikai tagad kaut ko iedomājos. Un kur tu dzīvo?

-     Ak tagad viņš to pajautā! Deivijs uzsit Nāvnesim/ Akornam ar grožiem, liekot viņam pāris soļu parikšot, bet pēc tam atkal soļot. Mēs taču strādājam kopā jau gandrīz piecus mēnešus.

-     Tagad es jautāju.

Deivija Troksnis mazliet iedūcās. Es redzu, ka viņš negrib atbildēt.

-     Tev nav…

-     Virs staļļiem, Deivijs saka. Mazā kambarītī. Matracis uz grīdas. Smird pēc zirgu mēsliem.

Mēs jājam tālāk. Uz priekšu! Angarada nozviedzas.

-     Uz priekšu! Nāvnesis atsaucas. Tod, Angarada domā.

-     Angarada, es saku.

Mēs ar Deiviju neesam runājuši par manas mammas grāmatu, kopš viņš to man pirms četrām dienām atnesa. Ne vārda. Un jebkuras norādes par notikušo, kas atspoguļojas mūsu Troksnī, tiek ignorētas.

Taču mēs vairāk sarunājamies.

Es sāku prātot, kāds cilvēks gan es būtu, ja man būtu tāds tēvs kā mērs. Aizdomājos, kas gan no manis būtu iznācis, ja man būtu tāds tēvs, turklāt es nebūtu tāds dēls, kādu viņš vēlas. Prātoju, vai arī es tad gulētu kambarī virs staļļiem.

-     Es jau mēģinu, Deivijs klusi saka, bet kurš gan, pie velna, zina, ko šis vispār grib?

Es nezinu, tāpēc neko nesaku.

Mēs piesienam zirgus pie vārtiem. Ivans atkal mēģina ieskatīties man acīs, kad eju iekšā, bet es viņam to neļauju.

-     Tod, viņš saka, kad mēs dodamies garām, mēģinot pievērst manu uzmanību.

-    Tev viņš jāuzrunā par Hjūita kungu, kareivi, Deivijs noskalda.

Es eju tālāk. Mēs ātri aizsoļojam no vārtiem līdz Jautājumu štāba parādes durvīm. Ari tās apsargā karavīri, bet mēs ejam viņiem garām un iekšā ēkā; pāri aukstajai betona grīdai, kas joprojām netiek apsildīta, mēs ieejam tajā pašā novērošanas istabā, kurā bijām iepriekš.

-    Ak, sveiki, zēni! mērs saka, pagriežoties no spoguļstikla, lai sasveicinātos.

Aiz viņa Jautājumu arēnā ir redzams Hammara kungs, kuram aplikts gumijas priekšauts. Viņa priekšā apsēdinātais kailais vīrietis skaļi kliedz.

Mērs piespiež pogu, apturot kliegšanu.

-     Kā saprotu, identifikācijas numuru piešķiršana ir pabeigta? viņš jautri jautā.

-     Cik mums zināms, tad jā, es atbildu.

-     Kas tas tāds? Deivijs jautā, norādot uz vīrieti.

-     Uzsprāgušās teroristes dēls, mērs atbild. Neaizbēga kopā ar māti, muļķa vīrs. Tagad mēs mēģinām izdibināt, kas viņam zināms.

Deivijs uzmet lūpu. Bet ja viņš neaizbēga kopā ar to sievieti…

-     Jūs abi esat paveikuši milzīgu darbu, mērs saka, saliekot rokas aiz muguras. Esmu ļoti iepriecināts.

Deivijs pasmaida, un viņa Troksnis rozīgi pietvīkst.

-     Bet beidzot mums ir kļuvuši zināmi īstie draudi, mērs turpina. Viena no teroristēm, kas tika notverta uzbrukumā cietumam, beidzot pateica kaut ko noderīgu. Viņš paskatās caur spoguļstiklu. Hammara kungs ir aizsedzis gandrīz visu skatu, bet vīrieša kailās kājas ir sarāvušās sāpēs, ko Hammara kungs viņam nodara. Pirms gūstekne nomira, viņa paspēja pateikt, ka, ņemot vērā pēdējo spridzināšanu sēriju, ir pamats domāt, ka šajās dienās notiks lielāks Atbildes trieciens. Iespējams, jau rīt.

Deivijs palūkojas uz mani. Es joprojām skatos uz punktu sienā mēram aiz pleca.

-     Protams, mēs viņas sakausim, mērs apgalvo. Pavisam viegli. Viņu spēki ir daudz mazāki par mūsējiem, tāpēc es nespēju iedomāties, ka kauja varētu būt ilgāka par dienu.

-     Ļauj mums cīnīties, tēt, Deivijs dedzīgi lūdz. Tu taču zini, ka mēs esam gatavi!

Mērs pasmaida, viņš patiešām uzsmaida savam dēlam. Deivija Troksnis kļūst tik spilgti rozā, ka uz to ir grūti skatīties.

-    Tu tiec paaugstināts, Deivid, mērs saka. Un ieskaitīts armijā. Tagad tu esi seržants Prentiss.

Deivijs smaida tik plati, ka, šķiet, tūlīt izmežģīs žokli, un viņa Troksnis sajūsmā eksplodē. Sasodīts, viņš izdveš, it kā mūsu te nemaz nebūtu.

-     Tu būsi pirmajās rindās kopā ar kapteini Hammaru, kad viņš jās kaujā, mērs paskaidro. Varēsi cīnīties tieši tā, kā vienmēr esi vēlējies.

Deivijs burtiski staro. Paldies, tēt!

Mērs pagriežas pret mani. Tevi es ieceļu par leitnantu Hjūitu.

Deivija Troksnis strauji mainās. Leitnantu?

-     Kopš kaujas sākuma brīža tu būsi mans personiskais miesassargs, mērs turpina. Paliksi man līdzās, aizsargājot mani no jebkādiem uzbrukumiem, kamēr es vadīšu kauju.

Es neko nesaku, tikai skatos tukšajā sienā.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

-     Un šādi aplis griežas, Tod, mērs saka.

-     Kāpēc viņš dabūja leitnanta pakāpi? Deivijs kašķīgi jautā, Troksnim krakšķot.

-     Leitnants nedodas kaujā, mērs mierīgi paskaidro. Seržants dodas. Ja tu nebūtu seržants, tu nevarētu cīnīties.

-    Ak tā, Deivijs novelk, viņa skatiens šaudās no manis pie sava tēva, lai redzētu, vai mēs viņu nemuļķojam. Es par to vispār nedomāju.

-     Nav nekādas vajadzības man pateikties, leitnant, mērs mani ķircina.

-     Paldies, es joprojām blenžu sienā.

-     Šī pakāpe ļaus tev nedarīt to, ko negribi, viņš saka.

-     Tā ļaus tev izvairīties no nogalināšanas.

-    Ja vien kāds necentīsies nogalināt jūs, es piebilstu.

-Ja vien kāds necentīsies nogalināt mani, viņš piekrīt.

-     Vai tad tā būs problēma, Tod?

-     Nē, es atbildu. Nē, ser.

-     Labi.

Es atkal paskatos spoguļstiklā. Kailā vīrieša galva ir nekustīgi noslīgusi uz krūtīm, no vaļējās mutes pil siekalas. Hammara kungs nikni velk nost cimdus, nometot tos uz galda.

-     Es esmu patiešām svētīts, mērs silti saka. Esmu sasniedzis savu mērķi un ievirzījis šo planētu pareizā gultnē. Dažu dienu, varbūt pat stundu laikā es sakaušu teroristes. Un, kad ieradīsies jaunie ieceļotāji, es sagaidīšu viņus ar lepnu un draudzīgu rokasspiedienu.

Viņš paceļ rokas, it kā nevarētu sagaidīt, kad varēs apskaut jaunos planētas iemītniekus. Un kas stāvēs man blakus? Viņš pastiepj rokas pret mums. Jūs abi.

Deivijs, atkal pietvīcis rozā, saņem tēva roku.

-     Kad ierados šajā pilsētā, man bija viens dēls, mērs saka, joprojām turot pastieptu roku. Bet tagad es esmu svētīts ari ar otru.

Un viņš joprojām tur pastieptu roku, gaidot, kad es to saņemšu.

Gaidot, kad viņa otrs dēls paspiedīs viņam roku.

-    Apsveicu, leitnant Amurgalva, Deivijs saka, uzlecot Nāvnesim mugurā.

-    Tod? Ivans iznāk no sava posteņa, kamēr es kāpju mugurā Angaradai. Vai mēs varam aprunāties?

-     Viņam tagad ir augstāka pakāpe nekā tev, Deivijs atkal iejaucas. Tev viņš jāuzrunā par leitnantu, ja vien negribi rakt aizsarggrāvjus frontes pirmajās līnijās.

Ivans dziļi ievelk elpu, lai nomierinātos. Lai notiek. Leitnant, vai es drīkstu ar jums pārmīt pāris vārdu?

Es palūkojos uz viņu, sēžot Angaradas mugurā. Ivana Troksnī mutuļo vardarbība, šāviens viņam kājā, sazvērestības un nožēla, un iespējas, kā atriebties mēram; viņš to visu domā pilnīgi atklāti, lai atstātu labu iespaidu uz mani.

-     Neklusē tik izteiksmīgi, es dodu padomu. Nekad nevar zināt, kas klausās.

Es noplīkšķinu Angaradas grožus, un mēs dodamies prom pa ceļu. Ivana Troksnis man seko. Es to ignorēju.

Es neko nejūtu, neko neņemu pie sirds.

* * *

-     Viņš nosauca tevi par dēlu, Deivijs saka, skatoties taisni uz priekšu, kamēr saule pazūd aiz ūdenskrituma. Laikam jau tagad mēs esam brāļi.

Es neko nesaku.

-    Vajadzētu to nosvinēt, Deivijs ierosina.

-     Kur tad? es jautāju. Kā?

-    Nu, mēs tagad esam virsnieki, vai ne, brāl? Cik saprotu, virsniekiem ir dažas privilēģijas. Viņš iesānis paskatās uz mani, un viņa Troksnī uzliesmo dažādas ainas, norises, ko es visu laiku redzēju vecajā Prentistaunā.

Ainas ar sievietēm, kam mugurā nav drēbju.

Es saraucu pieri un parādu savā Troksnī kailu sievieti ar metāla identifikācijas aproci ap roku.

-     Un? Deivijs nesaprot.

-     Tu esi traks.

-      Nē, brāl, tu tagad runā ar seržantu Prentisu. Iespējams, beidzot mana dzīve ies uz augšu.

Viņš smejas un smejas. Deivijs ir tik labā omā, ka viņa prieks atbalsojas arī manā Troksnī, un tas kļūst gaišāks, vai nu es to vēlos, vai ne.

-     Paklau, leitnant Amurgalva, tu taču vairs nesēro par savu meiču, ko? Viņa tevi pameta pirms vairākiem mēnešiem. Tev jāatrod kāda cita.

-     Aizveries, Deivij!

-     Aizveries, seržant Deivij. Un viņš atkal iesmejas.

-     Labi, labi, paliec mājās un lasi savu grāmatu…

Viņš pēkšņi apklust. Ai, pie velna, atvaino! Es tā nedomāju. Aizmirsās.

Un dīvainākais ir tas, ka viņš runā no sirds.

Kādu bridi valda klusums, un tad viņa Troksnī atkal uzmutuļo apslēptās jūtas -

Kaut kas tāds, ko viņš mēģina aprakt, kas liek viņam justies, -

Un tad viņš saka: Zini… Un es redzu, ka viņš grib man kaut ko piedāvāt, un man šķiet, ka es nevarēšu to izturēt, ka es nevarēšu tālāk dzīvot, kad būšu to dzirdējis.

-    Ja gribi, lai es tev to nolasu…

-     Nē, Deivij, es aši nosaku, nē, paldies.

-     Esi pārliecināts? -Jā.

-     Nu piedāvājums paliek spēkā. Viņa Troksnis atkal kļūst gaišs, tas burtiski uzplaukst, Deivijam domājot par jauno titulu, par sievietēm, par mums kā brāļiem.

Viņš laimīgi svilpo visu ceļu atpakaļ uz pilsētu.

Es guļu gultā, uzgriezis muguru mēram Ledžeram, kurš, kā parasti, gremo vakariņas. Es ari ēdu, bet esmu izvilcis ārā savas mammas grāmatu un skatos uz to.

-     Ļaudis prāto, kad notiks lielais uzbrukums, mērs Ledžers ierunājas.

Es neko neatbildu. Tikai pārlaižu pirkstus pār grāmatas vāku kā ik vakaru, noglāstu ādas vākus un ar pirkstu galiem pieskaros šķēlumam, kur grāmatā bija iedūries nazis.

-     Runā, ka tas notikšot drīz.

-      Man vienalga. Es atveru grāmatu. Bena salocītā karte joprojām ir tur, tieši turpat, kur es to atstāju. Neizskatās, ka Deivijs būtu kaut atvēris grāmatu, kaut reizi visā šajā laikā. Tā mazliet smaržo pēc staļļiem tagad es zinu, kur tā tika turēta, bet tā, vienalga, ir mana grāmata, tā ir viņas grāmata.

Manas mammas grāmata. Manas mammas vārdi.

Paskaties tikai, kas iznācis no tava dēla.

Mērs Ledžers skaļi nopūšas. Viņi iebruks ari šeit, starp citu, viņš saka. Ja tas notiks, tev būs jālaiž mani ārā.

-     Vai tu nevari kaut minūti paklusēt? Es pāršķiru pirmo lappusi, pirmos vārdus, ko mamma uzrakstīja dienā, kad es piedzimu. Lappusi, kurā ir vārdi, ko es reiz klausījos.

(kurus lasīja viņa -)

-     Ne šautenes, ne cita ieroča. Mērs Ledžers tagad ir piecēlies kājās un skatās pa logu. Esmu bezpalīdzīgs.

-     Es tevi aizsargāšu, solu, bet tagad aizveries.

Es joprojām neesmu pagriezies pret viņu. Skatos uz mammas pirmajiem vārdiem, ko viņa uzrakstījusi ar savu roku. Es zinu, kas tur rakstīts, taču mēģinu uzrakstīto izburtot.

Em-a-ne-es. Mans. Es dziļi ievelku elpu. Em-ī. Em-ī-eļ-a-ies. Mīļaeis. Šķiet, ka tas būs "mīļais", tā ir pareizāk. Mans mīļais. Un pēdējais vārds ir dēls, to es zinu, jo šo vārdu es šodien skaidri dzirdēju.

Es domāju par viņa pastiepto roku.

Es domāju par to, kā es to paspiedu.

Mans mīļais dēls.

-     Es jau piedāvāju tev to nolasīt, mērs Ledžers saka. Viņš nespēj apvaldīt vaidu, klausoties, kā es burtoju.

Nikni pagriežos pret viņu. Es teicu: aizveries\parViņš paceļ rokas. Labi, labi, kā teiksi. Mērs Ledžers apsēžas un pavisam klusi piebilst: Leitnant.

Es uztrūkstos sēdus. Un izslienos. Ko tu teici?

-     Neko. Viņš neskatās man acīs.

-     Es tev to neesmu stāstījis, es saku. Es neteicu ne vārda.

-     Tas skaidri redzams tavā Troksnī.

-    Nē, nav vis! Es ceļos kājās. Jo man ir taisnība. Kopš ierados vakariņās, es domāju tikai par mammas grāmatu, ne par ko citu. Kā tu zini?

Viņš paskatās uz mani, bet neatrod vārdus, un viņa Troksnis mēģina kaut ko pateikt.

Bet tam neizdodas.

Es speru soli tuvāk.

Pie durvīm atskan krakš-tankš, un pa tām ienāk Kolinsa kungs. Kāds ieradies tevi sastapt, viņš man saka un tad pievēršas manam Troksnim. Kas te notiek?

-     Es nevienu negaidu, atbildu, joprojām blenžot uz mēru Ledžeru.

-    Tā ir kaut kāda meitene, Kolinsa kungs uzstāj. Saka: viņu esot atsūtījis Deivijs.

-     Nolādēts, es noņurdu. Es taču viņam teicu.

-     Man vienalga, Kolinsa kungs atcērt. Meiča teic: nerunāšot ne ar vienu citu, tikai ar tevi. Viņš iesmejas.

-     Diezgan smuka mazulīte.

Vīrieša balss tonis liek man salēkties, un es viņam saku:

-     Liec meiteni mierā, lai kas viņa arī būtu. Tā nav pareizi.

-     Tad labāk ilgi nekavējies. Viņš smiedamies aizver durvis.

Es blenžu uz mēru Ledžeru, mans Troksnis joprojām mutuļo. Mēs vēl neesam beiguši.

-     Tas bija lasāms tavā Troksnī, viņš saka, bet es jau esmu laukā un aizslēdzu aiz sevis durvis. Krakš-tankš.

Kāpju lejā pa kāpnēm, prātojot, kā lai dabū meiteni prom tā, lai Kolinsa kungs viņai neko nenodara, lai viņai nebūtu bezjēdzīgi jācieš, un mans Troksnis vārās no aizdomām un prātojumiem par mēru Ledžeru. Kad esmu nokāpis lejā, man jau daudz kas ir kļuvis skaidrs.

Kolinsa kungs gaida, atspiedies pret sienu, kājas sakrustojis, rāms un smaidīgs. Viņš norāda ar īkšķi. Es paskatos.

Un tur viņa ir.

34. nodaļa pĒdĒjĀ IESPĒJA

(VIOLA)

ATSTĀJ MŪS DIVATĀ, Tods pavēl vīrietim, kas mani ielaida, nenovēršot no manis skatienu.

-    Es taču teicu, ka viņa ir smukulīte, vīrs saka, nepatīkami nosmīnot un pazūdot blakustelpā.

Tods tur vienkārši stāv un blenž uz mani. Tā esi tu, viņš čukst.

Bet viņš nenāk tuvāk.

-   Tod, es saku un speru soli uz viņa pusi.

Un viņš atkāpjas.

Es apstājos.

-     Kas tas tāds? viņš jautā, skatoties uz Lī, kas stāv aiz manis, cenšoties izskatīties pēc parasta karavīra.

-    Lī, es saku. Viņš ir mans draugs. Ieradās kopā ar mani, lai…

-    Ko tu te vispār dari?

-    Es atnācu tev pakaļ, atbildu. Atnācu tevi izglābt.

Es redzu, kā viņš norij siekalas. Redzu, ka pūlas kaut ko pateikt. Viola, Tods beidzot saka. Un mans vārds ir viņa Troksnī. Viola, Viola, Viola.

Viņš saķer galvu, iegrābjoties ar rokām matos, kas ir garāki, nekā es atceros, un savēlušies.

Viņš arī izskatās garāks.

-   Viola, Tods atkārto.

-    Tā esmu es, es čukstu un speru soli viņam tuvāk. Tods neatkāpjas, un es viņam tuvojos, es šķērsoju priekšnamu, es neskrienu, tikai tuvojos.

Bet, kad esmu klāt, viņš atkal atkāpjas.

-   Tod? es neizpratnē jautāju.

-    Ko tu te dari?

-    Es ierados pēc tevis, saku, bet man vēderā viss sagriežas. Es taču teicu, ka ieradīšos!

-    Tu teici, ka neiesi prom bez manis, viņš pārmet, un viņa Troksnī es redzu skaļu aizkaitinājumu. Tods noklepojas. Tu pameti mani te.

-   Viņas mani aizveda, es skaidroju. Man nebija izvēles.

Viņa Troksnis kļūst arvien skaļāks, un, lai gan es tajā redzu

laimi, tur ir arī…

Jēziņ, Tod, tur ir arī niknums!

-    Ko es tādu esmu nodarījusi? es jautāju. Mums jāiet prom. Atbilde…

-   Tad tagad tu esi viena no Atbildes? viņš noņurd, un viņa balsī dzirdams arvien lielāks rūgtums. Tu esi viena no slepkavām.

-    Savukārt tu esi karavīrs? es atcērtu, pārsteigta un sadusmota norādot uz sudraboto uzšuvi viņam uz piedurknes. Nerunā te par slepkavībām!

-   Atbilde nogalināja ēnkājus, Tods saka klusā, niknā balsī.

Un viņa Troksnī redzami ēnkāju līķi.

Sakrauti milzīgās kaudzēs, sasviesti cits citam virsū kā atkritumi.

Un uz sienas uzrakstīts Atbildes burts A.

Un Tods, kas to visu redz.

-    Tikpat labi viņas varēja pie reizes nogalināt arī mani, viņš saka.

Un aizver acis.

Es esMU Aplis, uN lAplis ir tas, es, es dzirdu.

-    Viola? Lī man aiz muguras ierunājas. Es pagriežos. Viņš jau ir šķērsojis pusi priekšnama.

-    Pagaidi ārā, es norīkoju.

-Viola…

-Ārā.

Lī izskatās norūpējies, gatavs mani aizstāvēt, un mana sirds nedaudz salecas. Ceļā šurp viņš savā Troksnī pēc iespējas skaļāk rādīja, ka esmu viņa gūstekne, tik skaļi, ka citi karavīri nodomāja: viņš mani ir nolaupījis, lai izvarotu, un, kad mēs gājām garām, atzinīgi svilpa. Tad mēs paslēpāmies pie katedrāles, noskatījāmies, kā garām aizjāj Deivijs Prentiss, domājot tādas lietas, ko es nekad vairs nevēlētos redzēt, domājot par to, ka viņam ar Todu tagad ir kaut kas jānosvin.

Tā nu mēs izlikāmies, ka esmu atvesta uz svinēšanu.

Un tas nostrādāja.

Patiesībā pārsteidzoši, cik tas bija vienkārši.

Lī pamīņājās uz vietas. Sauc, ja tev mani vajag!

-    Jā, es apsolu. Viņš vēl mirkli pagaida un tad iziet pa ārdurvīm, atstājot tās pusvirus, lai varētu mūs novērot.

Toda acis joprojām ir aizvērtas, un viņš atkārto Es e$rv_plis, uh Aplis ir -tas, es. Atklāti sakot, tas ļoti līdzinās tam, ko vienmēr domā mērs.

-    Mēs nenogalinājām ēnkājus, es apgalvoju.

-    Mēs? viņš vaicā, atverot acis.

-    Es nezinu, kas to izdarīja, bet tie nebijām mēs.

-     Jūsējie uzmeta viņiem bumbu, lai visus nogalinātu, dienā, kad tu uzspēri gaisā torni. Tods teju izspļauj šos vārdus. Tad jūs atgriezāties, ielauzāties cietumā un pabeidzāt iesākto.

-    Bumbu? es pārjautāju. Kādu bumbu…

Bet tad es atceros.

Pirmais sprādziens, kas lika karavīriem pamest komunikāciju torni.

Nē.

Viņa taču nebūtu tā darījusi…

Nē, pat viņa ne. Par kādiem cilvēkiem tu mūs uzskati? viņa toreiz jautāja…

Bet viņa pati nekad uz šo jautājumu neatbildēja.

Nē, nē, tā nav taisnība, turklāt…

-    Kas tev to pateica? es jautāju. Deivijs Prentiss?

Tods samirkšķina acis. Kas?

-    Kas par kas? mana balss kļūst dusmīgāka. Tavs jaunais labākais draugs. Cilvēks, kas sašāva mani, Tod, cilvēks, ar kuru kopā tu smejoties jāj uz darbu katru rītu.

Viņš savelk pirkstus dūrēs.

-    Tu mani izspiego? viņš jautā. Trīs mēnešus es neesmu tevi redzējis, trīs mēnešus es par tevi neko nezinu, bet tu mani izspiego? Vai arto tu nodarbojies laikā, kad nespridzini cilvēkus?

-    Jā! es kliedzu, un mana balss izskan tikpat skaļi kā viņējā. Trīs mēnešus es aizstāvēju tevi to cilvēku acīs, kas ar prieku būtu tevi uzskatījuši par ienaidnieku, Tod! Trīs mēnešus es prātoju, kāpēc, pie velna, tu vispār strādā pie mēra un kā viņš zināja, ka jādodas uz okeānu tikai dienu pēc tam, kad mēs bijām par to runājuši. Tods saviebjas, bet es turpinu, paraujot uz augšu piedurkni: Trīs mēnešus es brīnījos, kāpēc tu liec š/tos sievietēm ap rokām!

Toda sejas izteiksme nekavējoties mainās, viņš ievaidas, it kā pats sajustu sāpes. Viņš aizšauj roku priekšā mutei, lai apslāpētu naidu, bet viņa Troksni pārņem melna tumsa.

Tods pastiepj roku, viņa pirksti gandrīz pieskaras manai ādai, tai lentei, kuru es nekad nevarēšu noņemt, ja vien negribēšu zaudēt visu roku. Āda joprojām ir iekaisusi sarkana, un aproce ar numuru 1391 joprojām asiņo, lai gan to ārstēja trīs dziednieces.

-    Ak nē, viņš saka. Ak nē.

Atveras sānu durvis, un pa tām iznāk vīrs, kas mani ielaida.

-   Viss kārtībā, leitnant?

-    Leitnant? es pārjautāju.

-    Viss kārtībā, Tods saka, un viņa balss mazliet ķeras.

-   Viss ir labi.

Vīrietis kādu brīdi nogaida un tad ieiet savā telpā.

-    Leitnant? es atkal jautāju, nu jau klusāk.

Tods ir noliecies, uzlicis rokas uz ceļiem, viņš blenž grīdā.

-    Tas taču nebiju es, ko? viņš jautā pavisam klusā balsī. Es taču ne… Viņš pamāj uz metāla aproci, nepaceļot skatienu.

-     Es taču to neizdarīju, nemaz nepamanot, ka tā esi tu, ko?

-    Nē, es saku, lasot par notikušo viņa Troksnī, lasot, cik ļoti viņš centās būt bezjūtīgs, redzot tās šausmas, kuras guļ kaut kur dziļumā un kuras viņš nevar ignorēt. To izdarīja Atbilde.

Viņš strauji paceļ galvu, viņa Troksnī virpuļo jautājuma zīmes.

-    Tas bija vienīgais veids, kā es varēju droši ierasties pilsētā un atrast tevi, es stāstu. Vienīgais veids, kā varēju tikt garām visiem tiem karavīriem, kas maršē pa pilsētu, lai viņi redzētu, ka es jau esmu iezīmēta.

Viņa sejas izteiksme atkal mainās, kad viņš saprot, ko esmu izdarījusi. Ak, Viola.

Es dziļi nopūšos. Tod, es saku. Lūdzu, nāc man līdzi. Toda acīs ir asaras, un es beidzot viņu redzu, beidzot redzu pavisam skaidri. Es redzu īsto Todu viņa sejā, viņa Troksnī un rokās, kas tagad kā sakāvē noslīgst gar sāniem.

-    Ir jau par vēlu, viņš atbild, un viņa balss ir tik skumja, ka man arī acīs sariešas asaras. Es esmu miris, Viola. Es jau sen esmu miris.

-    Neesi vis, es čukstu, pievirzoties viņam mazliet tuvāk.

-    Šie ir neiedomājami grūti laiki…

Tods tagad ir nodūris skatienu, viņa acis vairs neskatās uz mani.

"NeKo NejūTu, viņa troksnis saka,nekoneņemu pie sirds, es esmu Aplis, un Aplis ir -tas, kas es.

-   Tod? es vaicāju. Esmu jau gana tuvu, lai pieskartos viņa rokai. Tod, paskaties uz mani.

Viņš paceļ acis, un zaudējums viņa Troksnī ir tik liels, ka man šķiet es stāvu bezdibeņa malā, es tūlīt iekritīšu viņā, iekritīšu tajā tumsā, kas ir tik tukša un skumja, ka no tās nav izejas.

-    Tod, es atkal ierunājos, un mana balss aizlūst. Vai atceries, ko tu man toreiz teici uz kraujas zem ūdenskrituma? Vai atceries, ko tu teici, lai mani izglābtu?

Viņš lēnām pašūpo galvu. Es esmu darījis briesmīgas lietas, Viola. Briesmīgas lietas…

-   Tu teici, ka mēs visi krītam. Es tagad cieši viņu satveru.

-    Mēs visi krītam, bet ne jau tas ir svarīgi. Svarīgākais ir spēt atkal piecelties.

Bet viņš nokrata manas rokas.

-    Nē, Tods novēršas. Bija vieglāk, kad tevis te nebija. Bija vieglāk, kad tu to visu nebiji redzējusi…

-   Tod, esmu ieradusies tevi izglābt…

-    Nē. Man nebija ne par ko jādomā…

-   Vēl nav par vēlu!

-    Ir par vēlu, viņš iebilst, pašūpojot galvu. Ir gan. Un viņš sper soli prom.

Prom no manis. Es viņu zaudēju Un man ienāk prātā kāda doma. Bīstama, bīstama doma.

-    Rīt saulrietā notiks uzbrukums, es atklāju.

Viņš pārsteigts samirkšķina acis. Ko?

-    Tieši tad tas notiks. Es noriju siekalas un speru soli uz priekšu, mēģinot runāt mierīgi. Man bija jāzina tikai neīstais plāns, bet es uzzināju arī īsto. Atbilde uzbruks no tā dīvainā kalna ar robu, kas atrodas dienvidos no šejienes, dienvidos no katedrāles, Tod. Viņi nāks šurp, un esmu droša, ka viņi gribēs dabūt savās rokās mēru.

Tods nervozi paskatās uz sānu durvīm, bet es runāju ļoti klusu. Viņu ir tikai divi simti, Tod, bet viņi ir pilnībā apbruņoti ar ieročiem un spridzekļiem, un viņiem ir ellīga vadītāja, kas neliksies mierā, kamēr nebūs paņēmusi mēru pie dziesmas.

-Viola…

-    Viņi tuvojas, es paziņoju, sperot vēl soli tuvāk. Tagad tu zini, kad un kur tas notiks, un, ja šī informācija nokļūs pie mēra, -

-    Tev nevajadzēja man to teikt, Tods neskatās man acīs. Es mēģinu visu noslēpt, bet viņš uzzina. Tev nevajadzēja man teikt!

Es turpinu virzīties viņam tuvāk. Tad tev jānāk man līdzi, vai ne? Tev jānāk, citādi mērs atkal uzvarēs, un viņš būs tas, kas pārvaldīs šo planētu, un tas, kas sagaidīs jaunos ieceļotājus…

-   Ar atplestām rokām, Tods pēkšņi runā pavisam citā balsī.

-    Ko?

Bet viņš tikai pastiepj roku un skatās uz to. Sagaidīs viņus kopā ar savu dēlu.

-    Tas mums nav vajadzīgs, es nervozi palūkojos uz parādes durvīm. Lī pabāž galvu, mēģinot neizskatīties pavisam neiederīgs šajā vietā, bet viņam garām visu laiku maršē karavīri. Mums nav daudz laika.

Tods joprojām tur roku izstieptu.

-    Es arī esmu darījusi sliktu, saku. Vēlos, kaut viss būtu citādi, bet tā diemžēl nav. Ir tā, kā ir, un tev jānāk man līdzi, ja mēs gribam, lai viss beigtos labi.

Tods joprojām neko nesaka, bet viņa roka ir izstiepta, un viņš uz to blenž, tāpēc es speru vēl soli viņam tuvāk un saņemu viņa roku savējā.

-    Mēs varam izglābt pasauli, es mēģinu pasmaidīt. Es un tu.

Draugs ieskatās man acīs, kaut ko meklējot, mēģinot mani nolasīt, saprast, vai tiešām esmu šeit, vai tas patiešām notiek, vai viss, ko es saku, ir patiesība, viņš meklē un meklē -

Bet viņš neatrod mani.

Ak, Tod, -

-    Kur tad jūs esat sataisījušies? no augšas atskan kāda balss.

Tā pieder vīrietim, kas tur rokā šauteni.

* * *

Tas ir kāds cits vīrs, ne tas, kas mūs ielaida, vīrs, kuru es nekad neesmu redzējusi.

Tikai vienreiz Toda Troksnī.

-    Kā tu tiki ārā? Tods jautā, un viņa balsī ir dzirdams pārsteigums.

-    Tu taču neietu prom bez šitā, vai ne? viņš vaicā. Rokā, kurā vīrietis netur ieroci, viņam ir Toda mammas dienasgrāmata.

-   Atdod man to! Tods iesaucas.

Vīrs viņu ignorē un pamāj ar ieroci Lī. Nāc nu iekšā, viņš saka, vai arī es vienā mierā nošaušu jūsu labāko draugu Todu.

Es atskatos. Lī Troksnis ataino, ka viņš labprātāk bēgtu, bet viņš redz uz Todu notēmēto ieroci, redz manu seju un panāk uz priekšu, un puiša Troksnis tik skaļi sauc, ka viņš mani te nepametīs, ka tas gandrīz novērš manu uzmanību no ieroča.

-   Met zemē, vīrs pavēl, norādot uz Lī šauteni. Lī to nosviež uz grīdas.

-    Melis, Tods saka svešajam vīrietim. Gļēvulis!

-   Tas viss ir pilsētas labā, Tod, vīrs atbild.

-    Visa tā ņaudēšana, Toda balss un Troksnis zvēro, visa tā gaušanās un ņaudēšana par to, ka viņš visu sagrauj, bet izrādās, ka tu esi tikai kārtējais spiegs!

-    Iesākumā nebiju vis, vīrietis saka, nākot pie mums. Sākumā es biju tieši tāds, kādu tu mani redzēji, nežēlastībā kritis bijušais mērs, kas pēc savas kļūdīšanās ir atstāts dzīvs. Vīrs paiet garām Todam un nāk pie manis, pasitot Toda mammas dienasgrāmatu zem rokas. Atdod man savu mugursomu!

-    Ko? es prasu.

-   Atdod man to! Viņš nomērķē ar šauteni tieši Todam galvā. Es noslīdinu somas lences no pleciem un atdodu to viņam. Svešais somu pat īsti neatver, tikai grābstās ap tās apakšu. Viņš satausta slepeno nodalījumu, slepeno nodalījumu, kur, ja uzspiež īstajā vietā, var apjaust manas pistoles veidolu.

Vīrs pasmaida. Te nu tā ir, viņš saka. Atbilde nemainās, vai ne?

-    Ja tu viņai kaut pirkstu piedursi, Tods draud, es tevi nogalināšu.

-    Es arī, Lī piebalso.

Svešais joprojām smaida. Izskatās, ka tev uzradies konkurents, Tod.

-     Kas tu esi? es jautāju, un aizkaitinājums mani padara pavisam pārgalvīgu.

-    Augsti godātais Ledžera kungs, Patvēruma mērs jūsu rīcībā, Viola! Viņš paklanās. Jo tu noteikti esi Viola, vai ne? Svešais aizsoļo pie Toda. Prezidentu ļoti interesēja, kas dzirdams tavā Troksnī, kad tu esi aizmidzis, puika. Ļoti interesēja, par ko tu miegā domā. Par to, cik ļoti tev pietrūkst Violas, ka tu darītu jebko, lai tikai viņu atrastu.

Es redzu, ka Tods piesarkst.

-    Un pēkšņi prezidents kļuva daudz pielaidīgāks pret mani, palūdza iebarot tev šādu tādu informāciju, lai paraudzītos, vai viņš var dabūt to, ko vēlas. Mērs Ledžers izskatās smieklīgs, apkrāvies ar visām tām mantām ieroci vienā rokā, mugursomu otrā, dienasgrāmatu pasistu padusē-, bet viņš joprojām mēģina izskatīties biedējošs. Jāatzīst, ka izdevās lieliski. Viņš man piemiedz ar aci. Tagad es zinu, kur un kad Atbilde uzbruks.

Lī Troksnis uzmutuļo, un viņš sper soli uz priekšu.

Mērs Ledžers noklikšķina ieroci. Lī apstājas.

-    Kā tev tas patīk? mērs jautā. Prezidents man to iedeva dienā, kad es saņēmu pats savu atslēgu.

Ledžers atkal pasmaida un tad pamana, kā mēs visi uz viņu blenžam. Ak, nu liecieties mierā! viņš saka. Ja prezidents sakaus Atbildi, viss būs galā. Visas tās spridzināšanas, pretošanās un komandantstundas. Tagad vīrieša smīns vairs nav tik plats. Jums jāiemācās iekļauties pārmaiņu laikos. Kad es būšu viņa vietnieks, darīšu visu, kas manos spēkos, lai visiem dzīve kļūtu labāka. Viņš norāda uz mani. Arī sievietēm.

-    Labāk nošauj mani, Tods izgrūž, un viņa Troksnis liesmo. -Tava dzīvība nekad nebūs drošībā, ja tu kaut uz mirkli noliksi ieroci.

Mērs Ledžers nopūšas. Es negrasos nevienu nošaut, Tod, ja vien -

Sānu durvis atveras, un vīrs, kas ielaida mani iekšā, iznāk ārā. Viņa Troksnī atspoguļojas pārsteigums. Ko tu…

Mērs Ledžers notēmē uz viņu un trīs reizes izšauj. Vīrietis nogāžas atmuguriski durvju ailā, atsitas pret zemi, un pa durvīm redzamas ir tikai viņa kājas.

Mēs visi tur stāvam šokēti, un no marmora grīdas joprojām atbalsojas šāvienu troksnis.

Mēra Ledžera Troksnī ir skaidra aina, kurā vīrs, kas tagad guļ zemē, uzsit viņam zilu aci un pāršķeļ lūpu.

Viņš atskatās uz mums, redz, ka mēs uz viņu blenžam. Kas ir?

-   Mēram Prentisam tas nepatiks, Tods saka. Viņš pazina Kolinsa kungu jau no vecās Prentistaunas laikiem.

-   Esmu drošs, ka balva Viola un Atbildes uzbrukuma plāni izklīdinās visas domstarpības. Mērs Ledžers palūkojas apkārt, lai redzētu, kur nolikt visas mantas, ko viņš tur rokās. Viņš pamet dienasgrāmatu Todam, it kā tā vairs nebūtu vajadzīga. Dienasgrāmata gandrīz nokrīt zemē, bet pēdējā brīdī Tods to noķer.

-   Tava māte nebija nekāda rakstniece, Tod, mērs Ledžers saka, noliecoties un atverot somas slepenā nodalījuma rāvējslēdzēju. Viņa pat rakstīja ar kļūdām.

-   Tu par to samaksāsi. Tods atskatās uz mani, un tikai tad es saprotu, ka esmu to pateikusi skaļi.

Mērs Ledžers rakņājas pa manu somu. Ēdiens! viņš iesaucas, sejai priekā atmirdzot. Vīrietis izņem no somas cekulaino čiekuru un iemet mutē. Parakņājas vēl, atrod maizi un augļus un gandrīz no visa nokož pa gabaliņam. Cik ilgi tu te plānoji uzkavēt/es? viņš pilnu muti jautā.

Es redzu, kā Tods sper soli uz priekšu.

-    Nedomā, ka es tevi nedzirdu, mērs Ledžers brīdina, atkal pavicinot ieroci un aizrokoties līdz somas dibenam. Viņš pēkšņi sastingst un palūkojas augšup. Kas tad tas tāds? Mērs vēl mazliet pačamdās un tad velk kaut ko ārā. Sākumā man šķiet, ka tā ir pistole, bet tad bijušais mērs šo priekšmetu izvelk no somas.

Viņš izslienas.

Un aizdomīgi nopēta Treisera bumbu sev rokā.

Es nespēju noticēt, ka tā ir taisnība. Es nespēju noticēt, ka redzu to, ko redzu, lai gan tagad es jau zinu, kā izskatās bumba. Bumba ir viņam rokās, bet uz brīdi tā nenozīmē neko, vienkārši nenozīmē neko.

Bet tad Lī man blakus noelšas, un es visu saprotu, es saprotu, ka ir noticis ļaunākais, ko vien spēju iedomāties.

-    Nē, es saku.

Tods apcērtas riņķī. Kas? Kas noticis?

Laiks rit pavisam lēni. Mērs Ledžers pagroza spridzekli rokās, un tas sāk pīkstēt, tas pīkst arvien uzstājīgāk, šai skaņai bija jāatskan, kad vien kāds pārmeklētu manu somu un to paņemtu rokā, iedarbinot mehānismu, un, ja šis cilvēks bumbu palaistu vaļā, tā viņu tik un tā nogalinātu.

-   Tā taču nav… mērs Ledžers saka, palūkojoties augšup, Bet Lī jau stiepj roku -

Mēģinot satvert manējo, lai mestos ārā pa durvīm, -

-    Bēdz! viņš sauc -

Taču es metos uz priekšu, nevis atpakaļ Un pagrūžu Todu malā -

Mēs aizstreipuļojam uz istabu, kurā guļ mirušais, Mērs Ledžers nemēģina mūs nošaut Viņš neko nedara -

Tikai stāv un pamazām saprot, kas notiek, Un mēs krītam iekšā pa durvīm Un pārripojam pāri mirušajam Un apskaujam viens otru, lai pasargātu, Mērs Ledžers mēģina aizmest bumbu prom -

Izlaiž to no rokas -

Un -

BUMMM

-     tā sarauj viņu tūkstoš gabalos, saspridzinot sienas aiz viņa un lielāko daļu istabas, kur mēs esam iekrituši, un sprādziena karstums apsvilina mums drēbes un matus, un mums pāri gāžas atlūzas, un mēs paripojam zem galda, bet kaut kas smags trāpa Todam pa pakausi, un tad gara sija uzgāžas man uz potītēm, un es iekliedzos neizturamās sāpēs viņa ir mani nodevusi, viņa ir mani nodevusi un tā nemaz nebija misija, lai glābtu Todu, tā bija misija, lai viņu nogalinātu, un arī mēru, ja paveiksies, -

Viņa mani nodeva -

Viņa atkal mani nodeva -

Un tad iestājas tumsa.

Kaut kad vēlāk es dzirdu balsis, balsis kaut kur putekļu un atlūzu mākonī, balsis, kas atpeld līdz manai sāpošajai galvai.

Viena balss.

Viņa balss.

Man virs galvas.

-    Nu, nu, mērs saka. Paskat tik, kas mums te ir!

6 DAĻA JAUTĀJUMS UN ATBILDE

..

35. nodaļa viola tiek LZJAUTĀTA

[TODS]

LAIDIET VIŅU VAĻĀ!

Es dauzu dūres pret stiklu, bet, lai ari cik stipri es sistu, tas neplīst.

-    LAIDIET VIŅU VAĻĀ!

Mana balss no piepūles aizlūst, bet es kliedzu un kliedzu, līdz galīgi aizsmoku.

-    PIEDURIET TIKAI VIŅAI PIRKSTU, UN ES JŪS NOGALINĀŠU! Viola ir piesprādzēta pie metāla rāmja Jautājumu arēnā,

viņas rokas ir paceltas virs galvas, āda ap metāla aproci sarkana, pie viņas galvas pievienoti tie dūcošie stienīši, kas neļauj dzirdēt Troksni.

Zem viņas ir ūdens baseins, blakus galds ar asiem instrumentiem.

Hammara kungs stāv tur un gaida, rokas sakrustojis. Tur ir arī Deivijs, viņš nervozi vēro notiekošo no durvju puses otrpus istabai.

Un tur ir arī mērs, kas mierīgi riņķo ap viņu.

* * *

Viss, ko es atceros, ir BUMMM un mērs Ledžers, kas pazūd uguns un dūmu mutuļos.

Pamodos šeit ar sāpošu galvu, esmu netīrs, mani klāj atlūzas un sakaltušas asinis.

Un tad es piecēlos kājās.

Un tur viņa bija.

Aiz stikla sienas.

Viņu izjautāja.

Es atkal piespiežu pogu pie skaļruņa. LAIDIET VIŅU VAĻĀ!

Bet neviens neizrāda, ka vispār būtu mani dzirdējis.

-     Es patiešām nevēlos to darīt, Viola, mērs joprojām riņķo ap viņu. Viņu es dzirdu pavisam skaidri. Mēs varējām būt draugi, tu un es. Man likās, ka mēs saprotamies. Viņš nostājas Violai priekšā. Bet tu spridzini manas mājas!

-     Es nezināju, ka somā ir bumba, viņa saka, un es viņas sejā redzu sāpes. Arī Violu klāj sakaltušas asinis, uz viņas ādas no eksplozijas palikušas skrambas un zilumi.

Bet vissliktāk izskatās Violas kājas. Viņai ir novilktas kurpes, un potītes ir uztūkušas, savādi izliektas un zili melnas, un es skaidri zinu, ka mērs nav devis viņai nekādas pretsāpju zāles.

Es to redzu viņas sejā.

To, cik ļoti viņai sāp.

Mēģinu pacelt solu, lai triektu to pret stikla sienu, bet tas ir pieskrūvēts pie cementa grīdas.

-      Es tev ticu, Viola, mērs atsāk staigāt. Hammara kungs tur stāv un smīkņājot visu vēro, viņš laiku pa laikam paceļ skatienu uz spoguļstikla sienu, zinot, ka aiz tās stāvu es, un pasmīn vēl riebīgāk. Es saprotu, ka tu jūties sāpināta, jo Koila kundze ir tevi nodevusi. Lai gan to jau varēja gaidīt.

Viola neko neatbild, tikai nokar galvu.

-  Nedariet viņai pāri, es čukstu, lūdzu, lūdzu, lūdzu…

-Ja tas liek tev justies labāk, mērs saka, es domāju,

ka tev nevajadzētu uztvert to visu personiski. Koila kundze vienkārši saskatīja lielisku iespēju iegādāt spridzekli katedrālē, iznīcinot to un, iespējams, arī mani.

Viņš atkal palūkojas spogulī. Es atkal situ ar dūrēm pa stiklu. Nevar būt, ka mērs to nedzird, taču viņš turpina mani ignorēt.

Deivijs palūkojas uz mani tik nopietnu es viņu vēl nekad neesmu redzējis.

Un pat šeit es dzirdu raizes viņa Troksnī.

-   Tu devi Koila kundzei iespēju, kuru viņa vienkārši nevarēja laist garām, mērs turpina. Tava milzīgā uzticība Todam palīdzēja tev iekļūt vietā, kur citus spridzinātājus nevarētu iemānīt. Visticamāk, viņa negribēja nogalināt tevi, bet te nu tā bija izdevība mani novākt. Salīdzinājumā ar to tavu dzīvību varēja norakstīt zaudējumos.

Un es ieskatos viņas sejā.

Tā ir skumja, tik skumja, un tajā redzama sakāve.

Un es atkal jūtu Violas klusumu, jūtu, cik ļoti pēc tā tiecos, sajūtu zaudējuma sāpes tikpat dziļi kā toreiz purvā. Šīs izjūtas ir tik spēcīgas, ka man acīs sariešas asaras un vēders sagriežas, un rīkle aizkrīt.

-  Viola, es čukstu. Viola, lūdzu…

Bet viņa pat nepaceļ skatienu.

-  Un, ja jau tu viņai esi tik nevērtīga, Viola, mērs saka, noliecoties pie meitenes un ieskatoties viņai acīs, tad varbūt tu beidzot saproti, kas ir tavs patiesais ienaidnieks. Viņš brīdi klusē. Un kas ir tavi draugi.

Viola kaut ko ļoti klusi atbild.

-  Ko tu teici? mērs pārjautā.

Viņa noklepojas un saka vēlreiz: Es tikai ierados pēc Toda.

-  Zinu. Mērs atkal izslienas un sāk soļot. Es ari esmu pieķēries Todam. Viņš man ir kā otrs dēls. Mērs paskatās uz Deiviju, kas nosarkst. Viņš ir uzticams un strādīgs un jau devis lielu ieguldījumu šīs pilsētas attīstībā.

Es atkal sāku bungot pa spoguļsienu. AIZVERIETIES! es kliedzu. AIZVERIET TAČU VIENREIZ MUTI!

-  Ja viņš ir ar mums, Viola, mērs turpina, un tava dziedniece ir nostājusies pret tevi, tad tālākais ceļš tev taču ir skaidrs.

Bet Viola jau pašūpo galvu. Es jums neteikšu, viņa sakniebj lūpas. Es jums neko neteikšu.

Un tad Viola paceļ galvu.

Viņa ieskatās mēram acīs.

Un saka: Nē, viņa mēģināja nogalināt jūs.

Laba meitene.

Mans Troksnis lepnumā staro.

Mana meitene.

Mērs dod zīmi Hammara kungam.

Viņš satver rāmja rokturi un nolaiž Violu ūdenī.

-  NĒ! es kliedzu un atkal situ pa spoguļstiklu. NĒ, NOLĀDĒTS! Metos pie istabas durvīm un sāku tās spārdīt. VIOLA! VIOLA!

Es dzirdu viņu ievelkam elpu un metos atpakaļ pie spoguļstikla -

Viņa ir izvilkta no ūdens, klepo un sprauslā.

-  Mums nav daudz laika, mērs notrauc diega galu no mēteļa, tāpēc būs jāķeras tieši pie lietas.

Es joprojām situ pa spoguļstiklu un kliedzu, kamēr viņš runā. Mērs pagriežas un palūkojas uz mani. Viņš no otras puses nevar mani redzēt, tomēr viņa acis ieskatās tieši manās.

-  VIOLA! es kliedzu un situ pa durvīm.

Viņš sarauc pieri -

-  VIOLA!

Un viņš sit man ar Troksni.

Tas ir daudz spēcīgāk nekā iepriekš.

It kā man galvā vienlaikus kliegtu miljons cilvēku, tik dziļi, ka es nespēju tur piekļūt, lai sevi aizstāvētu. Viņi kliedz TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, un man šķiet, ka manas asinis vārās un acis sprāgst ārā no dobumiem, es vairs nespēju nostāvēt kājās, tāpēc aizstreipuļoju prom no spoguļa un nogāžos uz sola, un šis sitiens joprojām skan man ausīs, skan un skan, it kā nekad nebeigtos -

Kad es atkal spēju atvērt acis, redzu, ka mērs neļauj Deivijam pamest arēnu un Deivijs skatās uz spoguļstiklu.

Viņa Troksnis ir nobažījies.

Viņš raizējas par mani.

-  Pasaki, kad Atbilde uzbruks, mērs pavēl Violai. Viņa balss tagad ir aukstāka un stingrāka. Un no kurienes.

Viņa papurina galvu, ūdenim šķīstot uz visām pusēm. Neteikšu.

-  Teiksi gan, mērs atcērt. Un kā vēl teiksi!

-  Nē, viņa tikpat stingri saka. Nekad.

Viņa joprojām purina galvu.

Mērs ieskatās spoguļstiklā, un, lai gan viņš mani neredz, skatiens trāpa tieši man acīs. Diemžēl mums nav laika pieņemt atraidījumu, viņš nopūšas.

Un pamāj Hammara kungam.

Viņš atkal iegāž Violu ūdenī.

-  BEIDZIET! es kliedzu un situ pa sienu. BEIDZIET! Viņš tur Violu zem ūdens -

Tur zem ūdens -

Es situ tik stipri, ka nobrāžu rokas -

-   LAIDIET VIŅU ĀRĀ! LAIDIET VIŅU! LAIDIET VIŅU! Un viņa zem ūdens raustās -

Bet viņš joprojām tur rāmi -

Viņa joprojām ir zem ūdens -

-  VIOLA!

Viņas rokas saspringti rausta saites -

Ūdens viļņojas, viņai kustoties -

Ak Dievs, ak Dievs, ak Dievs, ak Dievs, Viola, Viola, Viola, Viola -

Es nespēju Es nespēju -

-  NĒ!

Piedod man Lūdzu, piedod -

-   ŠONAKT! es kliedzu. SAULRIETĀ! NO ROBAINĀ KALNA DIENVIDOS NO KATEDRĀLES! ŠONAKT!

Un es piespiežu pogu un atkal un atkal kliedzu -

-  ŠONAKT!

Un viņa cīnās zem ūdens -

Bet neizskatās, ka viņi mani dzirdētu.

Viņš ir izslēdzis skaņu -

Viņš ir izslēdzis to nolādēto skaņu -

Es pieskrienu pie spoguļstikla un atkal situ -

Bet neviens pat nepakustas -

Un viņa joprojām ir zem ūdens -

Lai ari cik stipri es sistu ar dūrēm pa spoguļstiklu -

Kāpēc tas neplīst -

Kāpēc, pie velna, tas neplīst -

Mērs dod zīmi, un Hammara kungs paceļ rāmi. Viola alkatīgi kampj gaisu, viņas mati (tie ir garāki, nekā es atceros) pielipuši pie sejas, aptinušies ap ausīm, un ūdens resnās virvēs gāžas no viņas.

-   Tu zini, ka tu vienīgā te visu nosaki, Viola, mērs paziņo. Vienkārši pasaki man, kad Atbilde uzbruks, un tas beigsies.

-  ŠONAKT! es kliedzu tik skaļi, ka mana balss aizlūst. NO DIENVIDIEM!

Bet viņa tikai purina galvu.

Un neviens mani nedzird.

-   Bet viņa tevi nodeva, Viola. Mērs izliekas, ka ir pārsteigts, jautājot: Kāpēc viņu glābt? Kāpēc?

Viņš apklust, it kā būtu kaut ko sapratis. Atbildē ir tev tuvi cilvēki.

Viņa vairs nekrata galvu. Nepaceļ acis, bet vairs nekrata galvu.

Mērs nometas ceļos pie viņas. Tas ir vēl viens iemesls, lai pateiktu. Vēl viens iemesls, lai pastāstītu man, kur atrast tavu vadītāju. Viņš pastiepj roku un atglauž dažas slapjas matu šķipsnas Violai no sejas. Ja tu man palīdzēsi, es garantēju, ka viņiem netiks nodarīts nekas slikts. Es gribu tikai Koila kundzi. Visas pārējās dziednieces saņems cietumsodu, bet nevainīgie upuri, kurus apmulsinājusi Koila kundzes daiļrunība, tiks atbrīvoti, tiklīdz mēs būsim ar viņiem parunājuši.

Viņš pamāj Hammara kungam, lai tas pasniedz dvieli, ar ko noslaucīt Violas seju. Meitene neskatās uz mēru.

-  Ja pastāstīsi, tu izglābsi daudz dzīvību, viņš saka, maigi noslaukot ūdeni. Es dodu vārdu.

Viņa beidzot paceļ galvu.

-  Jūs jau vienreiz devāt vārdu, viņa atcērt, skatoties mēram garām uz Hammara kungu.

Un Violas seja ir tik nikna, ka pat viņš izskatās pārsteigts.

-  Ak jā, mērs pieceļas kājās. Viņš padod dvieli atpakaļ Hammara kungam. Tev jāuzlūko kapteinis Hammars kā manas žēlastības piemērs. Es saudzēju viņa dzīvību. Viņš atsāk soļot, bet, kad ir pagājis garām Violai, palūkojas uz mani. Tāpat es apsolos saudzēt tavu draugu un mīļo cilvēku dzīvības.

-  Tas notiks šonakt, es aizsmacis saku.

Kā viņi var mani nedzirdēt?

-   Bet, viņš turpina, ja jau tu neko nezini, varbūt tavs draugs Lī mums to pateiks.

Viola strauji paceļ galvu, viņas acis ir ieplestas un elpa strauja.

Nezinu, kā viņš varēja izdzīvot sprādzienā, -

-  Viņš neko nezina, meitene ātri saka. Viņš nezina, ne kad, ne kur notiks uzbrukums.

-   Pat ja es tev ticētu, mērs smaida, es tik un tā domāju, ka mums viņš būs ilgi un gari jāizjautā, lai būtu pilnīgi droši.

-   Lieciet viņu mierā, Viola sauc, mēģinot pagriezt galvu, lai ar acīm sekotu mēram.

Mērs ir nostājies pie spoguļstikla ar muguru pret Violu un seju pret mani. Vai varbūt mums tikai jāpavaicā Todam.

Es situ pa spoguļstiklu tieši viņam sejā. Viņš pat nesaraujas.

Un tad viņa saka: Tods jums nemūžam to neteiktu. Nemūžam.

Un tad mērs palūkojas uz mani. Un pasmaida.

Man vēderā viss sagriežas, sirds smagi sit un galva reibst tik ļoti, ka man šķiet es noģībšu. Ak, Viola Viola, lūdzu Piedod man.

-   Kapteini Hammar, mērs saka, un Viola atkal tiek pagrūsta zem ūdens, viņa pat nepaspēj iekliegties bailēs, kad viņu atkal slīcina.

-  NĒ! es kliedzu, spiežot stiklu ar visu svaru. Bet mērs pat neskatās uz viņu.

Viņš raugās manī, it kā varētu mani saskatīt pat cauri ķieģeļu sienai.

-  BEIDZIET! es kliedzu, kad viņa atkal sāk raustīties, Un vēl -

Un vēl -

-  VIOLA!

Un es situ vēl stiprāk, līdz man šķiet, ka plaukstas lūst, Un Hammara kungs smīn un tur viņu zem ūdens -

-  VIOLA!

Un viņas plaukstu locītavas sāk asiņot no tā, cik izmisīgi viņa rausta rokas, -

-  ES TEVI NOGALINĀŠU!

Es kliedzu mēram tieši sejā Ar visu savu Troksni -

-  ES TEVI NOGALINĀŠU!

Un viņš joprojām tur viņu zem ūdens -

-  VIOLA! VIOLA!

Bet Deivijs Tas ir tieši Deivijs Viņš iejaucas.

-  Cel viņu ārā! viņš pēkšņi iesaucas, iznākot no sava stūra. Jēziņ, tu viņu nobeigsi! Un viņš satver rāmi un izceļ to ārā no ūdens, un mērs dod Hammara kungam zīmi, lai ļauj Deivijam rīkoties. Viņš izceļ Violu ārā, un viņa ar sēcienu ievelk plaušās gaisu un atkal to izklepo, šoreiz jau kopā ar ūdeni.

Kādu bridi neviens neko nesaka, un mērs tikai skatās uz savu dēlu, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

-  Kā tad viņa varēs mums palīdzēt, ja būs pagalam? Deivijs jautā, viņa balss trīc, un viņš neskatās nevienam acīs. Tas ir viss, ko gribēju pateikt.

Mērs klusē. Deivijs dodas prom no rāmja un atgriežas savā vietā pie durvīm.

Viola klepo un karājas saitēs, un esmu piespiedies pie stikla tik cieši, it kā mēģinātu izlīst tam cauri un tikt pie viņas.

-  Nu, mērs saka, saliekot rokas aiz muguras un skatoties uz Deiviju, man šķiet, ka, iespējams, mēs jau esam uzzinājuši to, kas mums bija jāzina.

Viņš pieiet pie sienas un piespiež pogu. Vai tu, lūdzu, neatkārtotu, ko teici iepriekš, Tod?

Viola paceļ galvu, sadzirdot manu vārdu.

Mērs pieiet pie rāmja un atvirza no Violas sejas vadus, kas nomāc Troksni. Viņa palūkojas apkārt un sadzird manu Troksni.

-  Tod? viņa jautā. Vai tu te esi?

-  Esmu šeit! es saucu, un mana balss atskan pa visu arēnu tik skaļi, ka nu visi to var dzirdēt.

-   Lūdzu, atkārto, ko tu pirms brīža teici, Tod, mērs saka, skatoties uz mani. Kaut ko par šo nakti pēc saulrieta?

Viola paskatās turpat, kur mērs, viņas sejā atspoguļojas pārsteigums, pārsteigums un šoks. Nē, viņa nočukst, un tas izskan skaļi kā kliedziens.

-  Viola ir pelnījusi dzirdēt to no tevis vēlreiz, Tod, mērs saka.

Viņš zina. Viņš visu laiku varēja dzirdēt manu Troksni protams, varēja, viņš dzirdēja manus kliedzienus, pat ja viņa tos nedzirdēja.

-  Viola? es saku, un tas izklausās pēc lūgšanās.

Viņa ieskatās spoguļstiklā, mēģinot saprast, kur es varētu

stāvēt. Nesaki viņam! viņa saka. Lūdzu, Tod, nesaki…

-   Vēlreiz, Tod, mērs saka, uzliekot rokas uz rāmja, vai arī viņa atkal būs zem ūdens.

-  Tod, nē! Viola kliedz.

-  Tu, nelieti! es rēcu. Es tevi nogalināšu. Zvēru es TEVI NOGALINĀŠU!

-   Nenogalināsi vis, mērs attrauc, un mēs abi to zinām.

-  Tod, lūdzu, nē…

-  Saki, Tod. Kur un kad?

Viņš sāk laist rāmi zemāk.

Viola mēģina izlikties drosmīga, bet viņas ķermenis raustās un izliecas, lai tikai nepieskartos ūdenim. Nē! viņa kliedz. NĒ!

Lūdzu, lūdzu, lūdzu -

-  NĒ!

Viola -

-   Šovakar saulrietā, es saku, un mana balss atskan skaļāk par viņas kliedzieniem, skaļāk par Deivija Troksni un manu paša Troksni, mana balss piepilda visu telpu. No robotā kalna ielejā dienvidos no katedrāles.

-  NĒ! Viola kliedz -

Un tas skatiens viņas sejā -

Skatiens, kādu viņa velta man, -

Man krūtīs kaut kas salūst.

* * *

Mērs paceļ rāmi, izvelkot Violu no ūdens, un nostāda viņu uz zemes.

-  Nē, Viola čukst.

Un tikai tad viņa sāk raudāt.

-  Paldies, Tod, mērs saka. Viņš pagriežas pret Hammara kungu. Jūs zināt, kur un kad, kapteini. Nododiet pavēles kapteiņiem Morganam, Teitam un O'Hāram.

Hammara kungs salutē. Tieši tā, ser, viņš izklausās tik sajūsmināts, it kā tikko būtu laimējis loterijā. Es tikšu galā ar visiem, ser. Viņi pat nesapratīs, kas ar šiem noticis.

-   Ņem līdzi manu dēlu, mērs ierosina, norādot uz Deiviju. Lai viņš paskatās kārtīgu kauju.

Deivijs izskatās nervozs, bet arī lepns un priecīgi satraukts. Viņš nepamana, cik nejauki Hammara kungs pasmīn.

-  Ej, mērs saka. Un neatstājiet nevienu dzīvu.

-  Jā, ser, Hammara kungs atbild, un atskan Violas šņuksts.

Deivijs salutē tēvam, mēģinot padarīt savu Troksni drošsirdīgu. Viņš paraugās spoguļstiklā, mēģinot saskatīt mani. Tas ir draudzīgs skatiens, bet viņa Troksnī mutuļo bailes, sajūsma un vēl lielākas bailes.

Un tad viņš seko Hammara kungam ārā pa durvīm.

Te esam palikuši tikai es, Viola un mērs.

Es nespēju novērst skatienu no Violas, kā viņa tur karājas pie rāmja. Viņa ir noliekusi galvu un raud, joprojām piesieta un izmirkuši, un no viņas plūst tik lielas skumjas, ka es gandrīz izjūtu tās uz savas ādas.

-  Parūpējies par savu draudzeni, mērs man saka, stāvot otrpus spoguļstiklam, bet viņa seja ir pavisam tuvu manējai. Es atgriezīšos savā nodedzinātajā mājā, lai gatavotos jaunai rītausmai.

Viņš pat nesamirkšķina acis, neizrāda, ka kaut kas būtu noticis.

Viņš nav cilvēks.

-  Es esmu pat ļoti cilvēcisks, Tod, viņš iebilst. Sargi pavadīs jūs abus uz katedrāli. Mērs sarauc uzacis. Mums jāpārrunā jūsu nākotnes izredzes.

36. nodaļa SAKĀVE

(VIOLA)

ES DZIRDU, kā Tods ienāk istabā. Viņa Troksnis brāžas pa priekšu, bet es nespēju uz viņu paskatīties.

-  Viola? viņš saka.

Es joprojām neskatos uz viņu.

Viss ir beidzies.

Mēs esam zaudējuši.

Es jūtu viņa rokas uz saitēm pie manām locītavām, viņš tās rausta, līdz atsien, bet manas rokas ir tik stīvas no ilgstošās turēšanas aiz galvas, ka atbrīvotas sāp vēl vairāk.

Mērs Prentiss ir uzvarējis. Koila kundze mēģināja mani ziedot. Lī ir cietumā, ja vien man par to nemeloja un viņš jau nav miris. Medijas nāve ir veltīga. Korinnas nāve ir pilnīgi veltīga.

Un Tods -

Viņš apiet man apkārt un atsien otru saiti, un, kad tā ir vaļā, es krītu no rāmja. Viņš mani notver un nolaiž uz grīdas.

-  Viola? viņš čukst, piespiežot mani sev klāt. Mana galva guļ viņam uz krūtīm, ūdens no mana apģērba iesūcas viņa putekļainajā uniformā, manas rokas ir nolaistas gar sāniem, es nespēju tās pakustināt, metāla aproce dzeļ.

Un es paceļu acis un ieraugu sudraba J viņam uz pleca.

-  Laid mani vaļā, es saku.

Bet viņš joprojām mani cieši tur.

-  Laid mani vaļā, es atkārtoju jau skaļāk.

-  Nē, viņš atbild.

Es mēģinu Todu atgrūst, bet manas rokas ir tik vājas, un es esmu tik nogurusi, un viss ir beidzies. Viss ir beidzies.

Un viņš joprojām ir mani apskāvis.

Es atkal sāku raudāt un jūtu, ka viņš mani apskauj ciešāk. Es raudu vēl vairāk un, kad spēju kaut nedaudz pakustināt rokas, aplieku tās viņam ap kaklu, un raudu vēl, jo beidzot es jūtu viņu, es jūtu viņa smaržu, dzirdu viņa Troksni, es jūtu, kā viņš mani tur savās rokās, es jūtu viņa raizes un bailes, viņa rūpes un maigumu -

Līdz pat šim brīdim nebiju sapratusi, cik ļoti man bija viņa pietrūcis.

Bet Tods pateica mēram -

Viņš pateica viņam -

Un man jāmēģina viņu atgrūst, lai gan es tik tikko spēju to izdarīt.

-  Tu viņam pateici, es saku, balsij aizlūstot.

-  Piedod, Tods nočukst, un viņa acīs es redzu bailes. Viņš tevi slīcināja, un es nespēju, vienkārši nespēju -

Un es palūkojos uz viņu un redzu sevi viņa Troksnī, kā mani pagrūž zem ūdens, kamēr viņš dauza spoguļstikla sienu, un vēl ļaunāk es redzu, cik bezspēcīgs viņš jutās, vēroju viņa bezspēcīgo niknumu, redzu, kā viņš domā, ka nespēs mani izglābt, -

Un viņa seja ir tik noraizējusies.

-  Viola, lūdzu, Tods saka, lūdzu.

-  Viņš tos nogalinās, es paziņoju. Visus kā vienu. Tur ir arī Vilfs, Tod. Vilfs.

Viņš izskatās pārbiedēts. Vilfs?

-  Un Džeina, es turpinu. Un daudzi citi, Tod, viņi visi ies bojā. Viņš tos noslaktēs, un tās būs beigas. Tās būs visa beigas.

Toda Troksnis kļūst melns un tukšs, un viņš saļimst man līdzās uz grīdas, izšļakstot ūdens peļķi, kas satecējusi ap mums. Nē, viņš nočukst. Ak nē.

Es negribu to teikt, bet dzirdu, kā šie vārdi izskan. Tu izdarīji tieši to, ko mērs gribēja. Viņš skaidri zināja, kā to izdabūt no tevis.

Tods paskatās uz mani. Vai tad man bija cita izvēle?

-  Tev bija jāļauj viņam mani nogalināt!

Un Tods skatās uz mani, un es redzu, kā viņa Troksnis mēģina mani atrast, mēģina atrast manī īsto Violu, kas paslēpusies visā šajā sajukumā un sāpēs, es redzu, ka viņš meklē, -

Un uz mirkli negribu, lai viņš mani atrod.

-  Tev bija jāļauj viņam mani nogalināt, es atkal klusi saku.

Bet viņš to nevarēja pieļaut, vai ne?

Viņš nevarēja ko tādu pieļaut un joprojām būt viņš pats.

Viņš nevarēja to izdarīt un turpināt būt Tods Hjūits.

Zēns, kas nespēj nogalināt.

Vīrietis, kas nespēj nogalināt.

Mūsu izvēles nosaka to, kas mēs esam.

* * *

-  Mums viņi jābrīdina, es nokaunējusies saku, nelūkojoties viņam acīs. Ja varam. Es pieķeros pie baseina malas un pieslienos kājās. No potītēm kājas visā garumā caurstrāvo sāpes. Es iekliedzos un krītu.

Un viņš mani atkal noķer.

-  Manas kājas, es saku. Mēs palūkojamies tās ir kailas un pamatīgi pietūkušas un pamazām kļūst zili melnas.

-  Mēs aizvedīsim tevi pie dziednieces, Tods saka, apliekot man rokas, lai paceltu.

-  Nē, es saku, viņu apturot. Mums jābrīdina Atbilde. Tas šobrīd ir vissvarīgākais.

-Viola…

-  Viņu dzīvības ir daudz svarīgākas par manējo.

-  Viņa mēģināja tevi nogalināt, Viola. Viņa mēģināja tevi uzspridzināt.

Es dziļi elpoju, mēģinot nejust sāpes kājās.

-  Tu neesi viņai neko parādā, Tods saka.

Bet es jūtu viņa apskāvienu, un nekas vairs nešķiet tik neiespējams kā pirms tam. Es jūtu, kā Tods man pieskaras, un manī pamostas niknums, bet ne jau pret viņu, un es lēnām pieslejos kājās, atspiežoties pret draugu, lai varētu noturēties stāvus. Es šo to esmu viņai parādā, saku. Gribu redzēt Koila kundzes sejas izteiksmi, kad viņa ieraudzīs mani dzīvu.

Mēģinu spert soli, bet tas ir par daudz. Es atkal sāpēs iekliedzos.

-  Man ir zirgs, viņš saka. Varu uzsēdināt tevi tā mugurā.

-  Mērs tik viegli neļaus mums tikt prom, es iebilstu. Viņa sargi mūs atvedīs atpakaļ.

-  Kā tad, Tods noņurd, to mēs vēl redzēsim.

Viņš apliek roku man ap vidukli un noliecas, lai paliktu otru man zem ceļiem.

Un paceļ mani gaisā.

Sāpes potītēs liek man atkal iekliegties, bet tad jau Tods tur mani rokās tieši tāpat kā toreiz, kad nesa lejā no kalna uz Patvērumu.

Turot mani rokās.

Arī viņš to atceras. Es to redzu viņa Troksnī.

Es aplieku rokas viņam ap kaklu. Tods mēģina pasmaidīt.

Tas ir tas pats šķībais smaids, kas allaž.

-  Mēs taču vienmēr glābsim viens otru, viņš saka. Vai kādreiz nebūsim viens otra parādnieki?

-  Ceru, ka ne, es atbildu.

Tods atkal sarauc pieri, un es redzu, kā viņa Troksnis apmācas. Piedod, viņš saka.

Es viņu apskauju vēl ciešāk. Piedod arī tu man!

- Tad mēs piedodam viens otram? Tas pats šķībais smaids.

-  Atkal?

Un es ieskatos viņam acīs tik dziļi, cik vien iespējams, jo gribu, lai viņš mani sadzird, es gribu, lai viņš dzird visu, ko es gribu pateikt, ko es jūtu un saku.

-  Vienmēr, es viņam atbildu. Ikreiz.

Viņš aiznes mani līdz krēslam, tad pieiet pie durvīm un sāk pa tām dauzīt. Laidiet ārā! viņš sauc.

- Tas daudz ko nozīmē, Tod, es saku, mēģinot ieelpot pēc iespējas mazāk gaisa, jo kājas joprojām mežonīgi sāp. Tas mums allaž jāatceras.

-  Kas tad? Viņš atkal dauza pa durvīm un tad klusi izdveš "au", jo no sišanas jau sāp rokas.

-  Mērs zina, ka es esmu tava lielākā vājība, es skaidroju.

-  Viņam tikai jāpiedraud man kaut ko nodarīt, un tu klausīsi katram viņa vārdam.

-  Jā, Tods saka neatskatoties. Jā, to jau es esmu sapratis.

-  Mērs turpinās to izmantot.

Tods pagriežas pret mani, rokas savilcis dūrēs. Viņš nekad vairs netiks tev klāt. Nekad vairs.

-  Nē. Es pašūpoju galvu un saviebjos sāpēs. Tā nedrīkst notikt, Tod. Viņš ir jāaptur.

-  Jā, bet kāpēc tiem jābūt mums, kas viņu aptur?

-  Kādam tas ir jāizdara. Es izliecu muguru, pārnesot svaru tā, lai nebūtu jāatbalstās uz kājām. Viņš nedrīkst uzvarēt.

Tods sāk spārdīt durvis. Tad ļauj savai dziedniecei to paveikt. Mēs kaut kā sazināsimies ar viņu, pabrīdināsim, ja varēsim, un tad dosimies prom.

-  Uz kurieni?

-  Nezinu. Viņš skatās apkārt, meklējot kādu priekšmetu, ar ko varētu izsist durvis. Dosimies uz kādu no pamestajām apmetnēm. Paslēpsimies, līdz ieradīsies tavs kuģis.

-  Mērs uzvarēs Koila kundzi un tad ķersies pie kuģiem. Es ievaidos, kad mēģinu pagriezt galvu, lai ar skatienu sekotu Todam. Kad kuģis nolaidīsies, nomodā būs ļoti maz atnācēju, Tod. Viņš vārtos pavisam viegli uzvarēt un tad paturēt pārējos aizmigušus, cik ilgi vien gribēs. Viņam pat nebūs guļošie jāmodina, ja viņš to negribēs.

Tods apstājas. Vai tā patiešām var notikt?

Es pamāju. Līdzko viņš būs iznīcinājis Atbildi, kas cits viņu apturēs?

Tods sažņaudz pirkstus dūrēs un tad atkal palaiž tos vaļā. Tas jādara mums.

-  Sākumā mēs atradīsim Atbildi, es saku, mēģinot piecelties. Mēs viņus brīdināsim…

-  Un pastāstīsim, kāda patiesībā ir viņu vadītāja.

Es nopūšos. Mums būs jāaptur viņi abi.

-  Nu tas nevar būt pārāk grūti, ko? Tods saka. Mēs pastāstīsim Atbildei patiesību par viņu dziednieci, un tad kāds cits varēs uzņemties tās grupas vadību. Viņš paskatās uz mani. Varbūt tu.

-  Varbūt tu. Es kādu brīdi mēģinu atgūt elpu. Sāp arvien briesmīgāk. Bet vispirms mums jātiek prom no šejienes.

Un tobrīd durvis atveras.

Tajās stāv karavīrs ar ieroci.

-  Man ir pavēlēts aizvest jūs abus uz katedrāli, viņš paziņo.

Man šķiet, ka es viņu pazīstu.

-  Ivan, Tods saka.

-  Leitnant, Ivans salutē. Man ir dota pavēle.

-  Tu esi no Tāltekas, es saku, bet vīrietis nemirkšķinot skatās uz Todu. Es dzirdu kaut ko viņa Troksnī, kaut ko -

-  Leitnant, viņš atkārto, it kā tas būtu signāls.

Es paskatos uz Todu. Ko viņš dara?

-  Es dodu tev pavēli, Tods saka, skatoties uz Ivanu. Es dzirdu, kā starp viņu Trokšņiem lido kaut kādas straujas un miglainas ainas. Kareivi Ferov.

-  Jā, ser, Ivans saka, uzmanīgi nopētot Todu. Man jāizpilda pavēles, ko dod virsnieks.

Tods paskatās uz mani. Es dzirdu, kā viņš kaut ko apsver.

-  Kas te notiek? es jautāju.

Redzu, ka Toda Troksnī parādās Lī. Viņš pagriežas pret Ivanu. Vai te ir vēl kāds ieslodzītais? Zēns ar gariem, blondiem matiem?

-  Ir, ser, Ivans atsaucas.

-  Un, ja es pavēlētu tev atvest viņu pie manis, vai tu to darītu?

-  Jūs taču esat virsnieks, leitnant. Ivans tagad stingri skatās uz Todu. Man būtu jāpilda jūsu pavēle.

-  Tod? es bilstu, sākot saprast.

-  Es jau kādu laiku mēģinu jums to pateikt, leitnant, Ivans saka, un viņa balsī ieskanas nepacietīga nots.

-  Vai ēkā atrodas kāds par mani augstāks virsnieks? Tods grib zināt.

-  Nē, ser. Tikai es un sargi. Visi pārējie ir karā.

-  Cik daudz sargu?

-  Sešpadsmit, ser.

Tods apdomājas, aplaizot lūpas. Vai arī viņi mani atzīs par augstāko virsnieku, kareivi?

Ivans pirmo reizi novēršas, paskatoties sev aiz muguras, un tad saka klusākā balsī: Par esošo vadītāju ir radušās zināmas šaubas, ser. Viņus varētu pārliecināt.

Tods izslienas taisnāk, saraustot savu uniformas žaketi. Es atkal pamanu, cik garš viņš ir izaudzis, daudz garāks nekā toreiz, kad es viņu redzēju pēdējo reizi. Ievēroju, ka Toda seja vairs neizskatās zēniska un arī viņa balss ir daudz zemāka un pārliecinošāka.

Es paskatos uz viņu un beidzot saskatu viņā vīrieti.

Viņš noklepojas un nostājas Ivana priekšā miera stājā. Es pavēlu tev aizvest mani pie cietumnieka Lī, kareivi!

-  Lai gan man bija dota pavēle vest jūs taisnā ceļā pie prezidenta, Ivans oficiāli atbild, es nevaru nepakļauties jūsu tiešajam rīkojumam, ser.

Viņš iziet no telpas un apstājas. Tods pienāk pie manis un nometas uz ceļa.

-  Ko tu īsti esi ieplānojis? es jautāju, mēģinot nolasīt viņa Troksni, bet tas griežas tik ātri, ka es tik tikko spēju izsekot.

- Tu teici, ka tiem jābūt mums, kas viņu apturēs, jo neviens cits to neizdarīs, viņš saka, pasmaidot mazliet platāk. Iespējams, ir veids, kā mēs to varam izdarīt.

37. nodaļa L EITNANTS

[TODS]

ES JŪTU, KA VIOLA MANI VĒRO, kad izeju no telpas un sekoju Ivanam pa gaiteni. Viņa prāto, vai mēs varam viņam uzticēties.

Es ari par to domāju.

Jo atbilde taču ir "nē", vai ne? Ivans brīvprātīgi pievienojās armijai, glābjot savu ādu Tāltekā, un es atceros, kā viņš jau toreiz mēģināja man pielaizīties, pat pirms nekas vēl nebija noticis, mēģināja iestāstīt, ka ir Prentistaunas pusē. Laikam nespēja sagaidīt, kad varēs pievienoties armijai; viņš taču visu šo laiku bija viņu rindās un pat tika iecelts par kaprāli.

Līdz mērs Prentiss viņam iešāva kājā.

Tu pievienojies tiem, kam ir vara, viņš man reiz teica. Tikai tā var izdzīvot.

Varbūt viņš domā, ka ir atradis jaunu varas avotu.

-  Tieši to es domāju, ser, Ivans saka, nostājoties pie kādām durvīm. Viņš ir šeit.

-  Vai viņš var paiet? es jautāju, kad Ivans atver durvis.

Bet Lī izlec ārā ar bļāvienu AAAAAAAA!, nogāž Ivanu zemē un sāk sist viņam pa seju, līdz es satveru viņu aiz pleciem un atrauju nost. Lī pagriežas pret mani, rokas sažņaudzis dūrēs, pat neredzot, kas es tāds esmu.

-  Tod! viņš pārsteigts iesaucas.

-  Mums vajag… es saku.

-  Kur viņa ir? Lī man uzkliedz, skatoties apkārt, un man jāiejaucas, pirms Ivans ir iegāzis viņam pa galvu ar šauteni.

-  Viola ir ievainota, es saku. Viņai vajadzīgi pārsēji un šinas. Es pagriežos pret Ivanu. Vai te tādi ir?

-  Mums ir pirmās palīdzības aptieciņa, Ivans piedāvā.

-   Derēs. Iedod to Lī, lai viņš parūpējas par Violu. Tad pasaki visiem vīriem, ka es gribu ar viņiem runāt pagalmā.

Ivans nikni blenž uz Lī, viņa Troksnis auro.

-  Tā ir pavēle, kareivi, es saku.

-  Jā, ser, Ivans atbild pavisam skābu ģīmi un dodas prom pa gaiteni.

Lī blenž uz mani. Jā, ser?

-   Viola paskaidros, es saku, pamudinot viņu sekot Ivanam. Uzliec viņai pārsējus. Viņa cieš lielas sāpes.

Tas liek Lī izkustēties no vietas. Es pagriežos un dodos uz priekšnamu. Divi sargi noskatās, kā eju garām. Kas te notiek? viens jautā.

-   Kas te notiek, ser, es atcērtu pat nepagriežoties. Izeju pa Jautājumu štāba parādes durvīm, lejup pa taciņu un ārā pa vārtiem.

Kur valda gandrīz pilnīgs miers.

Un tur ir Angarada.

Deivijs laikam ir viņu atvedis.

-  Sveika, meitenīt, es saku, lēnām pienākot pie ķēves un paberzējot viņai purnu. Китеļ? vaicā viņas Troksnis. Tod?

-  Viss ir labi, meitenīt, es čukstu, viss ir labi.

Ievainots, viņa saka, apostot sažuvušās asinis man

uz sejas. Ķēve izbāž savu garo mēli un nolaiza man muti un vaigu.

Es iesmejos un atkal noglāstu viņai purnu. Viss kārtībā, meitenīt, viss ir labi!

Viņas Troksnis atkārto manu vārdu Tod, Tod -, kamēr es aizeju pie savas somas, kas joprojām ir piesieta pie segliem. Tajā ir mana šautene.

Un manas mammas grāmata.

Varu derēt, ka ari to ir atnesis Deivijs.

Es atsienu Angaradas grožus no staba un izvedu ķēvi ārā uz ceļa, līdz viņa stāv tieši pret vārtiem, uz kuriem ir lielais sudraba J. Man jāsaka runa, es saku, nostiprinot seglus. Būs prātīgāk to darīt tavā mugurā.

Kumeļ, viņa saka. tod.

-  Angarada, es čukstu.

Ielieku kāju kāpslī, pieķeros pie segliem un pārmetu otru kāju otrā pusē. Tad es jau sēžu seglos un veros debesīs. Vēl nav tumšs, bet saule jau virzās uz ūdenskrituma pusi. Pēcpusdiena pamazām aizplūst.

Mums nav daudz laika.

-  Novēli man veiksmi, es lūdzu.

-  Uz priekšu, Angarada zviedz. Uz priekšu!

* * *

Sargi paskatās uz mani un uz Ivanu, kas mēģina piespiest viņus apklust. Tas varētu izdoties tikai tad, ja viņi atslēgtu arī Trokšņa skaņas, kas izklausās pēc aitu blēšanas ugunsgrēka laikā.

-  Viņš ir leitnants, Ivans skaidro.

-  Viņš ir puika, saka kāds sargs ar sarkaniem matiem.

-  Prezidenta puika, Ivans atcērt.

-Jā, un tev viņš bija jāaizved uz pilsētu, kareivi, saka kāds cits ar lielu alus vēderu un kaprāļa pakāpi uz piedurknes. Nesaki, ka neesi izpildījis tev doto pavēli.

-   Leitnants man deva jaunu pavēli, Ivans ietiepjas.

-   Un tā ir augstāka pakāpe nekā prezidentam, ko? bļauj sarkanmatis.

-  Nu paklau! Ivans kliedz pretī. Cik daudzi no jums ir norīkoti šajā darbā par sodu?

Tas viņus apklusina.

-  Tu esi galīgi stulbs, ja domā, ka es sekošu tam puikam, lai stātos cīņā pret prezidentu, saka kaprālis Alusvēders.

-   Prentiss zina, atcērt Sarkanmatis. Zina ko tādu, ko viņam nevajadzētu zināt.

-  Viņš liktu mūs nošaut, ierunājas vēl kāds karavīrs, garš, ar dzeltenīgu seju.

-   Kas tad mūs šaus? Ivans jautā. Visa armija ir devusies karā, bet prezidents sēž uzspridzinātajā katedrālē, gaidot, kad es ieradīšos ar Todu.

-   Ko viņš tur dara? izsaucas Sarkanmatis. Kāpēc viņš nav ar savu armiju?

-  Tas nav viņa stilā, es saku. Viņi visi atkal paskatās uz mani. Mērs nekaro. Viņš valda un vada, bet viņš nekad nenospiedīs šautenes gaili. Viņam nepatīk sasmērēties. Angarada jūt manu satraukumu un pasper soli sānis. Citi viņa vietā padara netīro darbu.

Turklāt, es mēģinu to noslēpt savā Troksnī, viņš grib parunāt ar mani.

Tas zināmā mērā šķiet vēl biedējošāk nekā karš.

-  Un tu taisies gāzt prezidentu, ko? prasa kaprālis, sakrustojot rokas uz krūtīm.

-   Viņš ir tikai cilvēks, es saku. Un katru cilvēku var uzvarēt.

-  Viņš ir kas vairāk nekā tikai cilvēks, Sarkanmatis saka. Ļaudis mēļo, ka viņš spēj izmantot Troksni kā ieroci.

-   Un, ja tu pieej viņam par tuvu, viņš var kontrolēt tavas domas, apgalvo Dzeltenādis.

Ivans noklepojas. Tās ir vecu bābu pasakas. Viņš neko tādu nevar -

-  Var gan, es saku, un visi atkal palūkojas uz mani. Viņš var sist ar Troksni, un tas ellīgi sāp. Viņš var ieskatīties jūsu prātā un mēģināt piespiest jūs darīt un teikt to, ko viņš vēlas. Jā, viņš to visu var.

Vīri tagad blenž uz mani, prātojot, kad tad beidzot es pateikšu labās ziņas.

-  Bet man šķiet: lai to darītu, vajadzīgs acu kontakts…

-  Tev šķiet? Sarkanmatis pārjautā.

-  Turklāt sitiens ar Troksni nav nāvējošs, un viņš to spēj raidīt tikai pret vienu cilvēku vienā reizē. Viņš nevar sakaut mūs visus, ne tad, ja nākam visi reizē.

Bet es mēģinu savā Troksnī noslēpt to, cik spēcīgs bija viņa Troksnis tad, kad viņš man trāpīja arēnā, to, cik tas bija varens.

Mērs noteikti pie tā strādā, asina savus ieročus.

-  Vai nav vienalga, saka Dzeltenādis. Viņam būs savi sargi. Mēs skrietu taisni nāvē.

-   Viņš taču zina, ka jums pavēlēts mani atvest, es iebilstu. Mēs varam mierīgi paiet garām sargiem un tikt viņam klāt.

-  Un kāpēc lai mēs tev sekotu, leitnant? jautā kaprālis, sarkastiski uzsverot manu dienesta pakāpi. Ko mēs no tā iegūsim?

-  Brīvību no tirānijas! Ivans izsaucas.

Kaprālis pārbola acis, un viņš nav vienīgais.

Ivans mēģina vēlreiz. Līdzko viņa vairs nebūs, mēs pārņemsim varu savās rokās.

Šoreiz visi vairs tik ļoti nebola acis, bet Dzeltenādis jautā: Vai tad kāds no jums grib, lai pār viņu valda prezidents Ivans Ferovs?

Viņš to saka, cerot dzirdēt smieklus, bet neviens nesmejas.

-  Un kā ar prezidentu Hjūitu? Ivans vaicā, palūkojoties uz mani ar savādu spīdumu acīs.

Kaprālis Alusvēders atkal sarauc pieri: Viņš taču ir puika.

-  Neesmu vis, es saku. Vairs ne.

-  Viņš ir vienīgais, kas ir gatavs mest izaicinājumu prezidentam, Ivans piebilst. Tas par kaut ko liecina.

Sargi skatās cits uz citu. Es dzirdu viņu Trokšņos visus tos jautājumus, visas šaubas, visas bailes, kas klājas cita pār citu, dzirdu viņu Troksnī bailes no sakāves.

Bet es dzirdu arī domu, ka viņi varētu tikt glābti.

-  Ja jūs man palīdzēsiet, izsaku priekšlikumu, es jums došu zāles.

Visi nekavējoties apklust.

-  Tu vari tās dabūt? Sarkanmatis jautā.

-  Nē taču, kaprālis iebilst. Viņš blefo.

-  Zāles ir sakrautas katedrāles pagrabā, es saku. Es redzēju, kā mērs tās tur novieto.

-  Kāpēc tu sauc viņu par mēru? Dzeltenādis tincina.

-  Nāciet ar mani, es piedāvāju, palīdziet man saņemt viņu par ķīlnieku, un visi klātesošie varēs dabūt tik daudz zāļu, cik varēs panest. Tagad viņi manī klausās. Ir laiks Patvērumam atkal kļūt par Patvērumu.

-  Viņš atņēma zāles visai armijai, Ivans saka. Mēs gāzīsim prezidentu un iedosim vīriem zāles, un kā jums šķiet kurā tad viņi ieklausīsies?

-  Ne jau tevī, Ivan.

-  Nē, Ivans piekrīt, atkal zīmīgi paskatoties uz mani, bet varbūt viņā.

Vīri skatās uz mani Angaradas mugurā, putekļainā uniformā ar šauteni plecā, uz mani ar idejām un solījumiem, un viņu Trokšņos atskan tāda kā sačukstēšanās, un visi vīrieši cits citam jautā, vai viņi ir gana izmisuši, lai izšķirtos par šādu soli.

Es domāju par Violu Jautājumu arēnā, it kā viņa iemiesotu visu, ko es vēlos glābt, kā labā es būtu gatavs uz visu.

Es domāju par Violu un saprotu, kā varu viņus pārliecināt.

-  Visas sievietes ir iezīmētas, es saku. Kā jums šķiet, kas būs nākamie?

Lī aptin pēdējo saiti ap Violas kāju, kad es ienāku, un viņas sejā vairs neredz tik mokošas sāpes.

-  Vai vari nostāvēt? es jautāju.

-  Mazliet.

-  Tas nekas, es saku. Laukā ir Angarada. Viņa aiznesīs tevi un Lī pie Atbildes.

-  Un tu? Viola jautā, izslienoties sēdus.

-  Es stāšos pretī mēram, paziņoju. Es viņu pieveikšu.

Tagad viņa patiešām izslējās.

-  Es iešu tev līdzi, Lī nekavējoties saka.

-  Nē, es iebilstu. Tev jāpasaka Atbildei, lai viņi atceļ uzbrukumu, un jāpastāsta, kā patiesībā strādā jūsu Koila kundze.

LI sakniebj lūpas, bet es redzu, ka viņa Troksnis ārdās, atceroties sprādzienu. Viņš taču ari varēja būt miris. Viola saka, ka tu nevari nevienu nogalināt.

Es uzmetu meitenei niknu skatienu. Viņa izvairās paraudzīties man acīs.

-   Es varu nogalināt prezidentu, LI saka. Es viņu nogalināšu par to, ko viņš nodarīja manai māsai un mātei.

-Ja tu nebrīdināsi Atbildi, es iebilstu, tev būs daudz vairāk nogalināto, par kuriem atriebties.

-  Lai viņš ņem Koila kundzi, LI saka, bet es jau tagad redzu viņa Troksni citus cilvēkus, Vilfu un Džeinu un pārējos vīriešus un sievietes, un Violu, Violu, Violu, un Violu.

-  Ko tu darīsi, Tod? meitene jautā. Tu taču nevari viņam stāties pretī viens pats.

-   Es nebūšu viens, iebilstu. Man līdzi nāks daži sargi.

Viņa iepleš acis. Ko?

Es pasmaidu. Man būs pašam sava armija.

-   Cik viru? LI prasa. Viņa seja joprojām ir nopietna.

Es vilcinos. Septiņi, beidzot saku. Visus es nevarēju pierunāt.

Violas sejas izteiksme mainās. Tu gribi sakaut mēru ar septiņiem vīriem?

-  Tā ir iespēja, es saku. Lielākā daļa armijas ir devusies uz lielo kauju. Un mērs mani gaida. Viņš ir tik maz apsargāts, cik vien mēs varam vēlēties.

Viola kādu bridi mani vēro, pēc tam uzliek vienu roku uz LI pleca, otru uz manējā un pieslejas kājās. Es redzu, ka viņa sāpēs saviebjas, bet LI ir cieši apsaitējis ievainojumus, un, lai gan apsēji nav nekāds ģipsis, viņa var nedaudz nostāvēt.

-  Es iešu tev līdzi, Viola saka.

-  Nenāksi vis, es iebilstu, un LI tajā pašā brīdī izsaucas: Nekādā gadījumā!

Viola spītīgi paslej zodu. Un kāpēc jums šķiet, ka jums te ir teikšana?

-  Tu nevari paiet, es saku.

-  Tev taču ir zirgs, viņa aizrāda.

-  Tā ir iespēja tev nokļūt drošībā, iebilstu.

-  Viņš gaida mūs abus, Tod. Ja tu iesoļosi katedrālē bez manis, tavs plāns izgāzīsies, pirms vēl būsi ko sācis.

Es iespiežu rokas sānos. Tu pati teici, ka mērs izmantos iespēju nodarīt tev pāri, lai pakļautu mani, ja tikai viņam tāda izdevība radīsies.

Viola sakož zobus, mēģinot pārnest svaru uz salauztās potītes. Tad jau cerēsim, ka tavs plāns izdosies un nekas tāds nenotiks, vai ne?

-  Viola… Lī iesāk, bet viņa apklusina zēnu ar skatienu.

-  Atrodi Atbildi, Lī! Brīdini viņus. Tev vairs nav daudz laika.

-  Bet…

-  Ej! viņa atkal saka, šoreiz jau stingrāk.

Un mēs abi redzam, kā viņa parādās Lī Troksnī, mēs abi jūtam, cik ļoti viņam negribas Violu te atstāt. Tās ir tik spēcīgas jūtas, ka man ir jānovēršas.

Bet vienlaikus man gribas Lī piekaut.

-  Es nepametīšu Todu, Viola saka. Ne jau tagad, kad esmu viņu atkal atradusi. Man ļoti žēl, Lī, bet tā nu tas ir.

Lī atkāpjas, nespējot noslēpt sāpes savā Troksnī. Violas balss kļūst maigāka. Man ļoti žēl, viņa atkārto.

-  Viola… Lī sāk vēlreiz.

Bet viņa pašūpo galvu. Mērs domā, ka viņš visu zina. Viņš domā, ka zina, kas notiks. Viņš tur vienkārši sēž un gaida, kad mēs ar Todu ieradīsimies un mēģināsim viņu apturēt.

LI mēģina meiteni pārtraukt, bet viņa neļauj.

-  Taču viņš ir kaut ko aizmirsis, viņa turpina. Viņš ir aizmirsis, ka mēs ar Todu vieni paši šķērsojām pusi planētas. Mēs tikām galā ar viņa trako sludinātāju. Mēs apsteidzām visu armiju, mēs izdzīvojām, lai gan tikām sašauti un piekauti. Mums dzinās pakaļ, bet mēs visu šo laiku izdzīvojām, netikām uzspridzināti vai spīdzināti līdz nāvei, mēs nekritām kaujas laukā.

Viņa noņem roku no Lī pleca, atbalstoties tikai pret mani.

-  Mēs ar Todu pret mēru? Viola pasmaida. Viņam nav izredžu.

38. nodaļa MARŠĒJOT UZ KATEDRĀLI

(Viola)

VAI TU TlEŠĀM DOMĀJI TO, ko teici? Tods jautā, nostiprinot seglu siksnas. Viņa balss ir klusa, un viņš pievērsis skatienu zirgam. To, ka mēram nav nekādu izredžu cīņā pret mums? Es paraustu plecus. Tas taču palīdzēja, vai ne? Viņš pie sevis pasmaida. Man jāparunā ar vīriem. Viņš pamāj uz Lī pusi, kurš stāv mazliet nostāk, vērojot, kā mēs runājam. Pamēģini darīt visu, lai viņam būtu vieglāk, labi?

Viņš pamāj Lī un dodas pie septiņiem karavīriem, kas ir sapulcējušies pie lieliem akmens vārtiem. Lī pienāk klāt.

-  Vai tu esi pārliecināta? viņš jautā.

-  Nē, es atbildu. Bet es uzticos Todam.

Viņš izteiksmīgi izelpo caur nāsīm, skatienu piekalis zemei, mēģinot neko neizpaust savā Troksnī. Tu viņu mīli, Lī saka. Tas nav jautājums, bet fakta konstatācija.

-  Jā, es atbildu. Tas arī ir fakts.

-  Vai tā mīli?

Mēs abi paskatāmies uz Todu. Viņš žestikulē, stāstot vīriem, ko esam ieplānojuši un kā viņiem būs jārīkojas. Viņš izskatās pēc līdera.

-  Viola? Lī jautā.

Es pagriežos pret viņu. Tev jāatrod Atbilde, pirms viņus ir sastapusi armija, Lī. Ja tev vispār tas izdosies.

Viņš sarauc pieri. Varbūt viņi man neticēs par Koila kundzi. Ļoti daudzi vēlas, lai viņai būtu taisnība.

-  Nu, es saku, lēnām paņemot grožus. Kumeļ? ķēve domā, arī viņa vēro Todu. Padomā no šīs puses: ja tu paspēsi viņus pārtvert un mums izdosies pieveikt mēru, tad jau šodien tas viss beigsies.

Lī spilgtajā gaismā samiedz acis. Un ja jūs netiksiet ar viņu galā?

Es mēģinu pasmaidīt. Nu tad tev vienkārši vajadzēs nākt un mūs izglābt, vai ne?

Arī Lī mēģina pasmaidīt.

-  Mēs esam gatavi, Tods paziņo, atgriežoties pie mums.

-  Tas brīdis ir klāt, es saku.

Tods pastiepj roku Lī. Lai veicas!

Lī to paspiež. Jums tāpat, viņš saka.

Viņš skatās uz mani.

Pēc tam kad Lī ir pazudis mežos, lai skrietu uz kalnu un pārtvertu Atbildi, pirms viņi sastopas ar armiju, mēs pārējie dodamies uz pilsētu. Tods ved pie rokas Angaradu, kas visu laiku savā Troksnī atkārto Kumeļ, satraukta jaunās jātnieces dēļ. Tods visu laiku murmina viņai mierinājuma vārdus, noglāsta ķēves purnu vai sabužina krēpes, mums ejot tālāk.

-  Kā tu jūties? viņš man jautā, kad esam nonākuši pie pirmā guļamrajona.

-  Sāp kājas, es atzīstos, un arī galva. Paberzēju roku, kur zem piedurknes slēpjas identifikācijas aproce. Un arī roka.

-  Un citādi? Tods ar smaidu turpina.

Es palūkojos uz sargiem, kas maršē mums pa priekšu un aiz muguras, it kā pavadītu mani un Todu pie mēra, kā jau tas bija norādīts: Ivans un vēl viens karavīrs priekšā, divi aizmugurē, divi pa labi no manis un vēl viens pa kreisi.

-  Vai tu tici, ka mēs varam viņu sakaut? es jautāju Todam.

-  Nu, Tods ierunājas un iesmejas, mēs esam ceļā, lai to uzzinātu!

Mēs esam ceļā.

Uz priekšu, uz Jauno Prentistaunu!

-  Pieliekam soli, Tods mazliet skaļāk norīko.

Karavīri sāk soļot ātrāk.

-  Tā ir pamesta, nočukst sargs ar ugunīgi sarkaniem matiem, kad mēs soļojam garām mājām.

Te ir tikai ēkas, bet nav neviena cilvēka.

-  Nav vis, iebilst cits karavīrs ar lielu alusvēderu, kas spīlējas laukā no viņa formas. Viņi visi ir paslēpušies.

-  Ir tik spokaini, ka te nav armijas, sarkanmatis turpina. Nav karavīru, kas maršētu pa ielām.

-  Mēs taču maršējam, kareivi, Ivans aizrāda. Arī mēs esam karavīri.

Mēs ejam garām mājām, kam aizvērti slēģi, garām veikaliem ar cieši aizvērtām durvīm un logiem, ejam pa ceļiem, pa kuriem nebrauc ne rati, ne riteņi, pa kuriem pat neiet cilvēki. RĒKOŅU var dzirdēt aiz aizslēgtām durvīm, bet tā ir uz pusi klusāka.

Un nobijusies.

-  Viņi zina, ka tas tuvojas, Tods saka. Viņi zina, ka tas ir karš, kuru viņi jau sen bija gaidījuši.

Es palūkojos apkārt, sēžot Angaradas mugurā. Nevienā mājā nemana gaismas, nevienā logā neredz ļaužu sejas, nevienu pat neinteresē, ko ielās dara šī nelielā karavīru grupa un kāpēc zirgā sēž meitene ar apsaitētām kājām.

Un tad ceļš pagriežas, un tur ir katedrāle.

-  Johaidī, izdveš sarkanmatis, kad mēs apstājamies.

-   Un tu šitajā sprādzienā izdzīvoji? resnvēderis prasa Todam. Viņš atzinīgi nosvilpjas. Varbūt tu esi dzimis laimes krekliņā.

Zvanu tornis joprojām stāv vietā, bet tas grīļojas uz nedrošu ķieģeļu kaudzes. Divas galvenās ēkas sienas vēl turas, ieskaitot to, kurā ir mozaīka ar apļiem.

Bet viss pārējais -

Pārējais ir tikai akmeņu un atlūzu grēda.

Pat no aizmugures var redzēt, ka lielākā daļa jumta ir iebrukuši un lieli sienu gabali nogāzušies uz ceļa un laukumā. Arkas ir savādi izliekušās, durvis turas tikai eņģēs, un lielāko daļu iekštelpu var skaidri redzēt no āra, tās apspīd vakara saule, kas jau gatavojas grimt aiz horizonta.

Un to neapsargā neviens karavīrs.

-  Viņš ir neaizsargāts? izbrīnīts jautā sarkanmatis.

-  Izklausās pēc viņa, Tods saka, skatoties uz katedrāli tā, it kā cerētu ieraudzīt mēru caur sienām.

-  Ja viņš vispār ir tur iekšā, Ivans piebilst.

-  Ir, Tods atteic. Vari man ticēt.

Sarkanmatainais karavīrs sāk atkāpties. Nekā nebija, -

viņš saka. Mēs tur atradīsim savu nāvi, puiši. Nekā nebija.

Un, uzmetis katedrālei pēdējo pārbiedēto skatienu, viņš metas bēgt turp, no kurienes nācis.

Tods nopūšas. Vēl kāds? Vīri saskatās, un viņu Trokšņos mutuļo jautājums, kāpēc viņi vispār ir ieradušies.

-  Viņš uzliks tev aproci, Ivans saka, pamājot uz manu pusi. Es parauju uz augšu piedurkni un parādu viņiem roku. Āda joprojām ir apsārtusi, un ir sāpīgi tai pieskarties. Laikam rokā ir iekļuvusi infekcija. Pirmās palīdzības ziede nepalīdz tā, kā vajadzētu.

-  Un tad viņš padarīs tevi par vergu, Ivans turpina. Nezinu, kā tu, bet es ne tāpēc pievienojos armijai.

-  Kāpēc tu vispār tai pievienojies? jautā kāds cits karavīrs, lai gan ir skaidrs, ka viņš nemaz negrib dzirdēt atbildi.

-  Mums tikai atliek pieveikt mēru, Ivans turpina, un būsim varoņi.

-  Varoņi, kam būs zāles, pamājot piebilst tas ar alusvēderu. Un tas, kam būs pieeja visām zālēm, -

-  Pietiek runāt, Tods saka, un viņa Troksnī es dzirdu nepatiku pret sarunas gaitu. Vai mēs to darīsim vai ne?

Vīri saskatās.

Un Tods paceļ balsi.

Tā skan pavēloši.

Tā, ka pat es uz viņu paskatos.

-  Es prasīju, vai mēs esam gatavi.

-  Jā, ser, vīri atbild, izskatoties pārsteigti par to, ko paši pateikuši.

-  Ejam, Tods komandē.

Un karavīri atkal sāk maršēt viens, divi, trīs -, zem viņu soļiem krakšķ grants, viņi soļo pāri ceļam, lejup pa nogāzi, cauri pilsētai uz katedrāli, kas kļūst jo lielāka, jo tuvāk mēs tai pienākam.

Mēs paejam garām dažiem kokiem, un es palūkojos pa kreisi uz kalniem dienvidos.

-  Jēziņ, novelk resnvēderis.

Pat no šejienes var saskatīt armiju, kas dodas tālumā, tā ir milzīga, melna straume, kas vijas pa šauro taciņu. Armija virzās uz kalnu ar roboto virsotni, kur viņi satiks Atbildi.

Es skatos uz rietošo sauli.

-  Iespējams, stunda, Tods saka, sekojot manam skatienam. Varbūt mazāk.

-  Lī nepaspēs laikā, es saku.

-  Varbūt paspēs. Ir taču īsāki ceļi.

Armijas čūska slīd augšup pa kalnu. Vīru ir tik daudz, ka Atbildei nav ne mazāko izredžu viņus sakaut, ja sāksies kauja.

-  Mēs nedrīkstam zaudēt, es saku.

-  Mēs nezaudēsim, Tods apliecina.

Un mēs esam pie katedrāles.

Mēs tuvojamies tai no sāna. Te ir nodarīti vislielākie zaudējumi, visa ziemeļu siena ir nogāzusies uz ielas.

-  Atcerieties, Tods čukst vīriem, kamēr mēs kāpjam pāri gruvešiem, jūs vedat divus cietumniekus pie prezidenta, kā jums bija pavēlēts. Neviens lai nedomā neko citu.

Mēs ejam lejup pa ceļu. Gruvešu kaudzes ir tik augstas, ka neko katedrālē nevar saskatīt. Mērs varētu būt jebkur.

Mēs nogriežamies ap stūri, kur kādreiz bija ieeja katedrālē, bet tagad tikai liels caurums, kas atklāj plašo priekšnamu un svētnīcu. Te joprojām slejas zvanu tornis un sienā redzama apaļā vitrāža, ko apspīd saule. Augšstāvā var manīt vaļējas istabas sienas tik tikko turas pie ļodzīgajām grīdām. Kāds pusducis putnu knābā ēdienu atliekas un vēl sazin ko sliktāku, kas atrodams drupās. Ēkas atlikušās sienas ir dīvaini sasvērušās, it kā būtu dienas gaitā piekusušas un kuru katru brīdi varētu gāzties gar zemi.

Un šajā čaulā -

-  Tur neviena nav, Ivans saka.

-  Tāpēc te nav sargu, resnvēderis norūc. Viņš ir kopā ar armiju.

-  Nav vis, Tods iebilst un palūkojas apkārt, pieri saraucis.

-  Tod? es ierunājos, jo kaut ko sajūtu…

-  Viņš pats teica, lai atvedam Todu pie viņa, Ivans saka.

-  Un kur tad viņš ir? resnvēderis neliekas mierā.

-  Ak, tepat vien, mērs iznāk no ēnas, kurā viņam nemaz nevajadzēja spēt paslēpties. Izskatās, ka viņš ir iznācis cauri ķieģeļu sienai, cauri mirgojošajām gaismām, kurās viņu nevarēja pamanīt.

-  Kas, pie velna… resnvēderis izdveš, sperot soli atpakaļ.

-  Nē, ne jau velns, mērs saka, kāpjot pāri gruvešiem pie mums, rokas nolaidis gar sāniem. Visi sargi paceļ pret viņu ieročus. Neizskatās, ka mērs būtu apbruņots.

Bet te nu viņš nāk.

-  Nē, ne jau velns, viņš smaida. Kaut kas daudz ļaunāks.

-  Paliec, kur esi, Tods brīdina. Šie vīri ir gatavi tevi uz vietas nošaut.

-  Zinu, mērs atbild, apstājoties uz katedrāles ieejas kāpņu apakšējā pakāpiena, uzliekot vienu kāju uz liela akmens, kas te nogāzies. Piemēram, kareivis Ferovs. Viņš pamāj uz Ivana pusi. Viņš joprojām dusmojas, ka ticis sodīts par savu nekompetenci.

-  Aizveries, Ivans saka, skatoties uz savu šauteni.

-  Neskatieties viņam acīs, Tods nokomandē. Neviens!

Mērs lēnām paceļ rokas. Vai tagad esmu jūsu gūsteknis? -

Viņš palūkojas uz karavīriem, kas visi notēmējuši uz viņu šautenes. Ak tā, viņš turpina, jums ir plāns. Atdot zāles pilsētniekiem un līdz ar viņu pateicību tikt pie varas. Jā, ļoti gudri.

-  Tā nenotiks, Tods iebilst. Mēs atsauksim armiju. Mēs atdosim pilsētai brīvību.

Mērs paberzē zodu, it kā kaut ko apdomātu. Patiesību sakot, Tod, viņš saka, cilvēki nemaz nevēlas brīvību, lai arī cik daudz viņi par to runātu. Nē. Manuprāt, notiks tā armija sakaus Atbildi, karavīriem, kas ieradušies kopā ar tevi, tiks izpildīts nāvessods par nodevību, un mēs ar tevi un Violu parunāsim par nākotni, kā jau es biju apsolījis.

Ivans ar skaļu klikšķi uzlādē šauteni. Tev tā liekas, vai ne?

- Jūs esat mūsu gūsteknis, un viss ir beidzies, Tods paziņo, izņemot no Angaradas seglu somas garu virves rituli. Paskatīsimies, ko armija par to domās.

-  Ļoti labi, mērs izklausās diezgan priecīgs. Bet es tavā vietā sūtītu vienu no vīriem uz pagrabu pēc zālēm, lai varat tās nekavējoties sākt dzert. Citādi es pilnīgi skaidri varu nolasīt visus jūsu plānus, bet to taču jūs negribat.

Resnvēderis atskatās. Tods pamāj viņam, un karavīrs uzskrien augšup pa kāpnēm un garām mēram. Uz priekšu un lejup, mērs saka. Ceļš ir skaidri redzams.

Tods paņem virvi un dodas pie mēra, paejot garām notēmētajām šautenēm. Manas plaukstas, turot grožus, ir galīgi nosvīdušas.

Tas nevar būt tik vienkārši.

Nevar.

Mērs pastiepj rokas, un Tods vilcinās, nevēloties iet viņam tik tuvu. Ja viņš mēģinās kaut ko izstrādāt, Tods neatskatoties norīko, nošaujiet viņu.

-  Ar prieku, Ivans saka.

Tods sāk siet kopā mēra rokas.

Mēs dzirdam soļus katedrālē. Resnvēderis izskrien ārā, galīgi aizelsies, un viņa Troksnis trako kā viesulis.

-  Tu teici, ka zāles būs pagrabā, leitnant.

-  Tās tur ir, Tods mierīgi atbild. Es redzēju.

Resnvēderis pašūpo galvu. Pagrabs ir tukšs, pilnīgi tukšs.

Tods atskatās uz mēru. Tad viņš ir tās pārvietojis citur.

Sakiet, kur tās ir!

-  Vai arī kas? mērs jautā. Nošausi mani?

-  Patiesībā šī iespēja man patiktu daudz labāk, Ivans iejaucas.

-  Kur jūs tās esat licis? Tods atkal jautā, viņa balss skan spēcīgi un nikni.

Mērs paskatās uz Todu, tad uz apkārtējiem vīriem un beidzot uz mani zirga mugurā.

-  Par tevi es mazliet raizējos, viņš saka. Bet tu jau nevari īsti paiet, vai ne?

-  Neskatieties uz viņu! Tods uzsauc, sperot soli tuvāk. Neuzdrošinieties uz viņu blenzt!

Mērs atkal pasmaida, viņa rokas joprojām ir pastieptas, vaļīgi sasietas ar virvi. Lai notiek, viņš saka. Es pateikšu.

Vīrietis nopēta visus klātesošos, plati smaidīdams.

-  Es tās sadedzināju, viņš paziņo. Kopš skumjā ēnkāju zaudējuma pēc zālēm vairs nebija nekādas vajadzības, tāpēc es sadedzināju visas kastes, visus augus, no kuriem zāles tika izgatavotas, es uzspridzināju zāļu izgatavošanas laboratoriju un visu vainu novēlu uz Atbildi.

Iestājas šokējošs klusums. Mēs dzirdam armijas RĒKOŅU tālumā, kur karavīri maršē kalnā, dodoties pretī mērķim.

-  Tu melo, Ivans beidzot paziņo, sperot soli uz priekšu, šauteni pacēlis. Turklāt tie ir ļoti stulbi meli.

-  Mēs taču nedzirdam jūsu Troksni, Tods saka. Jūs nevarat būt sadedzinājis visas zāles.

-  Ak, dēliņ, mērs pašūpo galvu, es taču nekad neesmu dzēris šīs zāles.

Atkal iestājas klusums. Dzirdu, kā vīru Troksnī uzbango aizdomas. Es pat redzu, ka daži no viņiem atkāpjas, iedomājoties par mēra spējām, par to, ko viņš var izdarīt. Varbūt viņš var kontrolēt savu Troksni. Un ja viņš spēj to…

-  Viņš melo, es saku, atceroties Koila kundzes vārdus. Viņš ir Melu prezidents.

-  Vismaz beidzot tu nosauci mani par prezidentu, mērs smaida.

Tods viegli pagrūž mēru. Pasakiet, kur tās ir.

Mērs sagrīļojas, bet ātri atgūst līdzsvaru. Viņš atkal visus nopēta. Es dzirdu, kā vīriešu Troksnis uzmutuļo. Toda Troksnis ir sarkans un skaļš.

-  Es nemeloju, kungi, mērs saka. Ja vien jūs spējat sevi disciplinēt, Troksnis ir kontrolējams. Tas ir apklusināms. Viņš atkal paskatās uz mums visiem pēc kārtas un pasmaida. Tas ir izmantojams.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES, es dzirdu.

Taču es nespēju pateikt, vai tas ir mēra Troksnis -

Vai Toda.

-  Man nu vienreiz pietiek! Ivans izsaucas.

-  Zini, kareivi Ferov, mērs attrauc, man arī.

Un viņš uzbrūk.

39. nodaļa T AVS ĻAUNĀKAIS IENAIDNIEKS

[TODS]

ES JŪTU, KĀ PIRMAIS TROKŠŅA TRIECIENS aizlido man garām. Tā ir koncentrētu vārdu, skaņu un ainu straumes šņākoņa, kas pārlido pār manu plecu tieši uz vīriem ar šautenēm. Es saraujos un metos pie zemes Jo karavīri sāk šaut Un es esmu tieši ceļā -

Tod! es dzirdu Violas kliedzienu, bet šautenes šauj, un vīri kliedz, un es nogāžos uz gruvešiem, nobrāžot elkoņus. Apgriežos un pamanu kaprāli Resnvēderu uz ceļiem Angaradas priekšā ar muguru pret mums, viņš ir ar abām rokām saķēris galvu un kliedz. Viola viņu vēro, nesaprotot, kas te, pie velna, notiek. Vēl viens karavīrs ir nokritis uz muguras, ar pirkstiem berzējot acis, it kā mēģinot tās izskrāpēt, un trešais ir nesamaņā pakritis uz vēdera. Vēl divi citi jau skrien atpakaļ uz pilsētu.

No mēra lido Troksnis tas ir skaļāks un spēcīgāks par visu, ko es esmu redzējis vai dzirdējis.

Daudz skaļāks nekā Jautājumu štābā. Tik skaļš, ka vienlaikus uzveic piecus vīrus. Tikai Ivans vēl stāv, ar vienu roku aizspiedis ausi, ar otru mēģinot notēmēt šauteni uz mēru, bet tā bīstami šūpojas apkārt BLĪKŠ

Lode ietriecas zemē man acu priekšā, uzraujot gaisā putekļus un zemi BLĪKŠ

Nākamā trāpa pa akmeni katedrāles sienā -

-  IVAN! es saucu. BLĪKŠ

-  Beidz šaut! Tu mūs visus nogalināsi!

Lode aizlido gar Angaradas galvu. Ķēve BLĪKŠ saslejas pakaļkājās, un es redzu, kā Viola pārsteigta satver grožus, turoties seglos pēc iespējas ciešāk, -

Un tad es redzu mēru ejam uz priekšu, uz priekšu un uz priekšu -

Viņa skatiens ir piekalts vīriem, kam viņš uzbrūk, -

Viņš iet man garām -

Un es pat nedomāju -

Es pielecu kājās, mēģinot viņu aizkavēt, -

Un viņš pagriežas un sūta savu Troksni man cauri -

Pasaule pēkšņi kļūst pavisam spoža, nedabiski, sāpīgi spoža, it kā visi pēkšņi varētu redzēt, cik ļoti tev sāp, visi tevi vēro un smejas, un tev nav kur paslēpties, un TU NEESI NEKAS, NEKAS, NEKAS, tas savērpjas vienā lodē, kas ietriecas tevī, tas atklāj visu, kas ar tevi nav kārtībā, parāda visu slikto, ko tu jebkad dzīvē esi darījis, saka, ka tu esi nevērtīgs, tu esi sūds, TU NEESI NEKAS, tavai dzīvei nav nekādas jēgas, nav nozīmes, nav mērķa, un tagad tev jānojauc visi mūri ap sevi, jāatklāj sava būtība un vai nu jāmirst, vai jāatdod tā kā dāvana, kā dāvana tam, kas var tevi glābt, cilvēkam, kas var tevi kontrolēt, kas var to visu atņemt, kas var izdarīt tā, lai viss būtu labi, labi, labi, -

Bet pat Troksnis nevar apturēt kustībā esošu ķermeni.

Es to visu jūtu, un es joprojām tuvojos mēram, triecos pret viņu un nogāžu viņu uz katedrāles pakāpieniem.

Viņš noelšas, atsitoties pret zemi, un Trokšņa uzbrukums uz brīdi apstājas. Kaprālis Alusvēders iekliedzas un saļimst, Ivans tver pēc elpas, un Viola sauc: Tod! -, un tad jau viņš ir satvēris mani aiz kakla, viņš paceļ manu galvu un ieskatās man acīs -

Un šoreiz trāpa man ar pilnu jaudu.

-  Atdod man šauteni! mērs uzkliedz, stāvot aiz Ivana, kas ir sarāvies zemē mēram pie kājām, ar vienu roku aizspiedis ausi, bet ar otru joprojām mērķē šauteni uz mēru. Atdod!

Es samirkšķinu acis, kas piebirušas ar zemi un smiltīm, uz mirkli nesaprotot, kur vispār atrodos, -

TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS

-  Atdodiet man šauteni, kareivil

Mērs kliedz uz Ivanu, sit viņu ar savu Troksni atkal un atkal, un Ivans mēģina vai zemē ielīst -

Bet viņa šautene joprojām ir nomērķēta -

-Tod!

Es redzu pie galvas zirga kājas. Viola joprojām ir Angaradai mugurā. Tod, mosties! viņa kliedz. Es paskatos uz viņu. Paldies Dievam! meitene izsaucas, un viņas sejā lasāms izmisums. Manas stulbās kājas! Es nevaru nokāpt no šī nolādētā zirga!

-  Ar mani viss kārtībā, es saku, lai gan nezinu, vai tā tiešām ir, un pieslienos kājās, lai gan galva traki griežas.

TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS

-  Tod, kas te notiek? Viola jautā, kad es satveru grožus, lai pieceltos kājās. Es dzirdu Troksni, bet -

-  Šauteni! auro mērs, sperot soli tuvāk Ivanam. Tūlīt!

-  Mums viņam jāpalīdz, es saku.

Bet saraujos, sajūtot milzīgu uzbrukumu, -

Troksnis uzliesmo tik balts, ka teju var redzēt, kā gaiss starp mēru un Ivanu izliecas, -

Ivans noelšas un iekož mēlē -

Viņam no mutes lāso asinis -

Tad viņš iekliedzas kā bērns un nokrīt uz muguras -

Iesviežot šauteni -

Iesviežot to tieši mēram rokās.

Viņš to paņem, uzlādē un lokā norāda uz visiem. Ivans raustoties guļ zemē.

-   Kas te tikko notika? Viola jautā, pārāk nikna, lai raizētos par šauteni.

Es paceļu rokas gaisā, joprojām turot Angaradas grožus.

-  Viņš var izmantot savu Troksni, es saku, nenovēršot acis no viņa. Viņš to var izmantot kā ieroci.

-  Tieši tā, mērs saka, atkal smaidot.

-  Es dzirdēju tikai kliegšanu, Viola murmina, skatoties uz vīriešiem, kas guļ zemē. Viņi joprojām elpo, bet ir atslēgušies. Kā tu to domā: kā ieroci?

-  Tā ir taisnība, Viola, mērs atbild. Tas ir labākais ierocis pasaulē. Tu pasaki cilvēkiem patiesību par to, kas viņi ir, un, redzi nu, viņš pabaksta Ivanu ar zābaka purngalu, viņi nespēj to pieņemt. Mērs sarauc pieri. Tomēr ar to nevar nogalināt. Viņš atskatās uz mums. Vismaz pagaidām ne.

-  Bet… Viola netic. Kā? Kā jūs varat…?

-  Ir divas pārliecības, kam es cieši ticu, meitenīt, mērs saka, lēnām nākot pie mums. Pirmkārt, ja tu vari kontrolēt sevi, tu vari kontrolēt citus. Otrkārt, ja tu vari kontrolēt informāciju, tu vari kontrolēt citus. Viņš pasmīn, acīm mirdzot. Man šī filozofija ir ļoti noderējusi.

Es domāju par Hammara kungu. Par Kolinsa kungu. Par to psalmošanu, ko vienmēr dzirdēju no mēra istabas logiem mūsu vecajā pilsētā.

-  Jūs to iemācījāt citiem, es saku. Tiem Prentistaunas vīriem. Jūs iemācījāt viņiem kontrolēt Troksni.

-   Vienam veiksmīgāk, citam ne tik ļoti, mērs atbild, bet jā, neviens no maniem virsniekiem nekad nav lietojis zāles. Un kāpēc lai viņi to darītu? Paļaušanās uz zālēm nozīmē atzīt savu vājumu.

Viņš ir jau gandrīz klāt. Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, es saku.

-  Jā, tavs sniegums sākumā bija ļoti iespaidīgs, vai ne, Tod? Tā tu sevi kontrolēji, kamēr darīji tos šausmu darbus ar sievietēm.

Mans Troksnis uzliesmo sarkans. Aizverieties! es iekliedzos. Es darīju tikai to, ko jūs man likāt.

-  Es tikai sekoju pavēlēm, mērs mani izsmej. Tas visos laikos ir bijis labs attaisnojums neliešiem. Viņš apstājas pāris metru attālumā no mums, nomērķējis šauteni man krūtīs. Lūdzu, nocel viņu no zirga, Tod.

-  Ko? es vaicāju.

-  Viņas potītes cik atceros, problēma bija ar tām. Viņai būs vajadzīga tava palīdzība, lai paietu.

Es joprojām turu rokā grožus, un man prātā iešaujas doma, kuru mēģinu apslāpēt.

KUmeļ? Angarada jautā.

-   Es tev apliecinu, Viola, mērs viņai saka, ka tev tikai jāiedomājas bēgt šī skaistā dzīvnieka mugurā, un es ielaidīšu Todam krūtīs vairāk nekā vienu lodi. Viņš atkal palūkojas uz mani. Lai arī cik sāpīgi man pašam tas būtu.

-   Ļaujiet viņai iet, es lūdzu, un es darīšu visu, ko vēlaties.

-  Vai tikai es to jau kaut kur nebūšu dzirdējis, mērs novelk. Palīdzi meitenei tikt zemē!

Es vilcinos, prātojot, vai man tik un tā nevajadzētu uzplīkšķināt Angaradai ar grožiem, prātojot, vai man vajadzētu sūtīt Violu prom, domājot, vai es varētu nogādāt viņu drošībā, -

-  Nē, Viola saka, un viņa jau ir pārmetuši abas kājas vienā pusē segliem. Nekādā gadījumā. Es tevi neatstāšu.

Es palīdzu viņai nokāpt lejā. Violai jāatbalstās pret mani, lai nostāvētu, bet es viņu cieši turu.

-   Lieliski! mērs izsaucas. Tagad ieiesim iekšā un mazliet parunāsim.

* * *

-  Tagad sāksim ar to, ko es jau zinu.

Mērs ieved mūs telpā, kas kādreiz bija grezna istaba ar apaļu vitrāžu, bet tagad tai trūkst divu sienu un jumta; apaļais logs ar vitrāžu gan ir turpat, bet tas nolūkojas uz gruvešiem klāto grīdu.

Un uz nelielu attīrītu laukumiņu, kur ir galds un divi krēsli.

Tajos sēžam mēs ar Violu.

-   Es, piemēram, zinu, mērs saka, ka tu, Tod, nenogalināji Aronu, ka tu nekad neesi spēris pēdējo soli, lai kļūtu par vīru. Tā bija Viola, kas iedūra viņam dunci kaklā.

Viola satver manu roku un paspiež to, liekot noprast tas nekas, ka viņš zina.

-  Es zinu, ka tonakt, kad ļāvu tev izbēgt un satikt Violu, viņa tev pateica: Atbildes nometne ir pie okeāna.

Mans Troksnis uzmutuļo dusmās un kaunā. Viola vēl ciešāk saspiež manu roku.

-  Es zinu, ka jūs aizsūtījāt zēnu, vārdā Lī, brīdināt Atbildi. Mērs atspiežas pret salauzto galdu. Un, protams, es zinu precīzu uzbrukuma vietu un laiku.

-  Jūs esat briesmonis, es saku.

-  Nē, mērs iebilst, tikai līderis. Līderis, kas var nolasīt katru tavu domu par sevi, par Violu, par mani, par šo pilsētu, par visiem noslēpumiem, kurus tu glabā. Es varu nolasīt visu, Tod. Tu nemaz neieklausies tajā, ko es saku. Mērs joprojām tur rokās šauteni, skatoties uz mums. Es zināju visu par Atbildes uzbrukumu, pirms tu vēl biji atvēris muti.

Es izslienos krēslā. Ko?

-  Es jau pulcēju armiju, pirms biju sācis izjautāt Violu.

Es ceļos kājās. Jūs viņu spīdzinājāt pilnīgi veltīgi?

-   Apsēdies, mērs nosaka. Trokšņa uzliesmojums no viņa liek maniem ceļiem saļodzīties, un es paklausu. Ne jau veltīgi, Tod. Tev jau būtu mani jāpazīst pietiekami labi, lai zinātu, ka es neko nedaru tāpat vien.

Mērs pieceļas no salauztā galda, atkal pierādot, ka viņam patīk runāt staigājot.

-  Tu man esi caurredzams kā stikliņš, Tod. No mūsu pirmās tikšanās šajā istabā līdz pat šodienai, kad sēdi manā priekšā, es esmu zinājis pilnīgi visu. Vienmēr.

Viņš paskatās uz Violu. To nevaru teikt par tavu labāko draudzeni. Viņa ir mazliet cietāks rieksts, nekā es biju iedomājies.

Viola sarauc pieri. Ja viņai būtu Troksnis, tas noteikti šobrīd iepļaukātu mēru.

Man ienāk prātā kāda doma -

-  Nemaz nemēģini, mērs saka. Tu vēl neesi tik tālu izaudzis. Pat kapteinis Hammars to vēl nav apguvis. Tu tikai sevi savainosi. Mērs atkal paskatās uz mani. Bet tu varētu to iemācīties, Tod. Tu varētu tālu iet, tālāk nekā tie nabaga stulbeņi, kas man sekojuši no Prentistaunas. Nabaga Kolinsa kungs nebija nekas vairāk kā uzcītīgs sulainis; kapteinis Hammars ir maza mēroga sadists, bet tu, Tod, tu… Viņa acis iemirdzas. Tu varētu vest armiju kaujā.

-  Es negribu komandēt armiju, atcērtu.

Mērs pasmaida. Iespējams, tev nebūs citas izvēles.

-  Izvēle ir vienmēr, Viola man blakus saka.

-  Jā, cilvēkiem patīk mētāties ar šādām frāzēm, mērs saka, tas liek viņiem justies labāk. Viņš pienāk pie manis un ieskatās man acīs. Bet es esmu tevi vērojis, Tod. Zēns, kas nespēj nogalināt. Zēns, kas gatavs riskēt ar savu dzīvību, lai tikai glābtu mīļoto Violu. Zēns, kas jutās tik briesmīgi to šausmu lietu dēļ, ko bija izdarījis, ka mēģināja neko nejust. Zēns, kas joprojām juta visas sāpes, ko nācās izciest sievietēm, kurām viņš uzlika aproces.

Mērs pieliecas man tuvāk. Zēns, kas nevēlējās zaudēt savu dvēseli.

Es viņu jūtu. Viņš ir manā Troksnī, rakņājas pa to, apgāž visu savā ceļā, izbrīvējot sev vietu manā galvā. Es esmu darījis sliktas lietas, saku, lai gan vispār neesmu gribējis neko tādu teikt.

-   Bet tu ciet izdarītā dēļ, Tod. Viņa balss ir mierīga, gandrīz maiga. Tu pats sev esi ļaunākais ienaidnieks, tu sodi sevi daudz bargāk, nekā es jebkad būtu uzdrošinājies cerēt. Vīriešiem ir Troksnis, un tas, kā viņi cenšas tikt ar to galā, viņus visus vairāk vai mazāk padara par staigājošiem miroņiem taču tu, lai gan vēlies, nespēj to izdarīt. Tu jūti, Tod, dziļāk nekā jebkurš cits vīrietis, ko esmu saticis.

-  Aizverieties, es atcērtu, bezcerīgi mēģinot novērsties.

-   Tomēr tas padara tevi spēcīgu, Tod Hjūit. Šajā nejūtīgajā un informācijas pārsātinātajā pasaulē spēja just ir patiešām reta dāvana, manu zēn.

Es ar rokām aizspiežu ausis, bet tik un tā dzirdu viņa balsi savā galvā.

-  Tu esi vienīgais, ko man nav izdevies salauzt, Tod. Vienīgais, kurš nevēlējās krist. Vienīgais, kas palicis nevainīgs par spīti asinīm uz rokām. Vienīgais, kas joprojām savā Troksnī dēvē mani par mēru.

-  Es neesmu nevainīgs! es saucu, joprojām aizspiedis ausis.

-  Tu varētu valdīt man blakus. Tu varētu būt otrais nozīmīgākais cilvēks uz šīs planētas. Un, kad tu iemācītos kontrolēt savu Troksni, tu varētu pat iemantot tādu spēku, kas ļautu tev stāties manā vietā.

Un tad caur manu ķermeni dun vārdi.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

-  Izbeidziet! es dzirdu Violas kliedzienu, bet tas skan jūdzēm tālu.

Mērs uzliek roku man uz pleca. Tu varētu būt mans dēls, Tod Hjūit, viņš saka. Mans īstais un patiesais mantinieks. Es vienmēr esmu vēlējies tādu dēlu, kas nebūtu, -

-  Tēt? mēs dzirdam, un šis vārds izšaujas cauri miglai kā lode.

Troksnis manā galvā apklust, mērs atkāpjas, un es jūtu, ka atkal spēju brīvi elpot.

Deivijs stāv aiz mums ar šauteni rokās. Viņš ir uzvedis Nāvnesi augšup pa kāpnēm un tagad neizpratnē lūkojas uz graustu, kurā atrodamies, un uz mums trim. Kas te notiek? Kas tie par vīriem, kas guļ zemē?

-  Ko tu te dari? mērs uzkliedz viņam, saraucot pieri. Vai jūs jau uzvarējāt kaujā?

-   Nē, tēt, Deivijs saka, kāpjot pāri gruvešiem pie mums. Tas bija tikai viltīgs triks. Viņš nostājas blakus manam krēslam. Sveiks, Tod! mans pārinieks pamājot saka. Deivijs uzmet skatienu Violai, bet viņa raugās prom.

-  Kāds triks? mērs jautā. Viņš jau izskatās pārskaities.

-   Atbilde nenāk uzbrukumā pāri kalnam, Deivijs atbild. Mēs iemaršējām dziļi mežā, bet ari tur nav ne miņas no viņiem, tur nav nekā.

Es dzirdu, kā Viola noelšas. Viņa nespēj paturēt pie sevis šo patīkamo pārsteigumu.

Mērs nikni paskatās uz meiteni, kaut ko pārdomādams.

Un paceļ pret viņu šauteni.

-  Vai tu nevēlies mums kaut ko pastāstīt, Viola?

40. nodaļa nekas NEMAINĀS, VISS MAINĀS

(Viola)

TODS JAU IR KĀJĀS. Piecēlies no krēsla, viņš stāv starp mani un mēru; viņa Troksnis ir tik skaļš un nikns, ka vīrietis soli atkāpjas.

-  Vai tu redzi, kāds tevī ir spēks, manu zēn? viņš jautā.

-  Tieši tāpēc es liku tev vērot, kā mēs izjautājam meiteni. Ciešanas padara tevi stipru. Es tev iemācīšu šo spēku pielietot, un kopā mēs -

-  Ja jūs viņai kaut ko nodarīsiet, Tods lēni un skaidri saka,

-  es jūs gabalos saraušu.

Mērs pasmaida. Es tev ticu. Viņš uzlādē šauteni. Un tomēr…

-  Tod, es saku.

Viņš pagriežas pret mani. Tieši tā viņš vienmēr uzvar. Izmanto mūsu draudzību, lai mūs kontrolētu. Tieši tā, kā tu teici. Nu tagad tas beigsies.

-Tod… Es mēģinu piecelties kājās, bet manas sasodītās potītes nevar mani noturēt, un es krītu. Tods mēģina mani noķert Bet tas ir Deivijs -

Deivijs satver mani aiz rokas, apturot kritienu, un apsēdina atpakaļ krēslā. Puisis neskatās man acīs. Viņš neskatās ne uz Todu, ne uz savu tēvu. Viņa Troksni pārplūdina dzeltenīgs kauns, kad viņš nolaiž mani atpakaļ krēslā un atkāpjas.

-  Paldies, Deivid, mērs saka, nespējot apslāpēt pārsteigumu. Tātad, viņš turpina, atkal pievēršoties man, lūdzu, esi tik laipna un pasaki man, kur tad Atbilde patiešām plāno uzbrukt.

-  Nesaki viņam, Tods izsaucas.

-  Es taču nezinu, es iesaucos. Visticamāk, Lī viņus pabrīdināja…

-  Viņam nepietika laika, un tu to lieliski zini, mērs noskalda. Ir taču pilnīgi skaidrs, kas te noticis, vai ne, Viola? Tava dziedniece tevi kārtējo reizi ir piemānījusi. Ja bumba būtu uzsprāgusi, kā plānots, būtu pilnīgi vienalga, vai tu zini īsto vai neīsto informāciju, jo tu un, kā viņa cerēja, arī es, būtu pagalam. Bet, ja tevi noķertu, nu tad… labākais melis ir tas, kas uzskata, ka patiešām runā patiesību.

Es klusēju, jo nesaprotu, kā viņai izdevās mani maldināt, ja tas bija Lī, kas pateica -

Bet tad es padomāju -

Viņa gribēja, lai Lī noklausās.

Viņa zināja, ka viņš nespēs noturēties, man to neatklājis.

-  Koila kundzes plāns ideāli nostrādāja, vai ne, Viola? Rietošās saules mestā ēna sedz mēra seju, ietinot viņu tumsā.

-  Mānīšanās aiz mānīšanās, meli, kas celti uz meliem. Koila kundze izmantoja tevi tieši tā, kā bija plānojusi.

Es nikni paglūnu uz mēru. Viņa jūs uzveiks, es paziņoju.

-  Viņa ir tikpat nežēlīga kā jūs.

Mērs pasmīn. Es teiktu, ka vēl nežēlīgāka.

-  Tēt? Deivijs atkal jautā.

Mērs samirkšķina acis, it kā būtu aizmirsis, ka te ir arī viņa dēls. Jā, Deivid?

-  Ēm… kā tad ar armiju? Deivija Troksnis ir apjukuma un izmisuma pilns. Viņš mēģina saprast, ko tēvs domā darīt, bet neredz nekādu jēgu. Ko mums tagad darīt? Kurp mums iet? Kapteinis Hammars gaida pavēli.

Visapkārt mēs dzirdam klusu, pārbiedētu Jaunās Prentistaunas RĒKOŅU, kas sūcas laukā pa sienu šķirbām, bet pie logiem joprojām neredz nevienas sejas, un no kalna ar roboto virsotni nāk tumša, neskaidra dūkoņa. Var redzēt, kā armija apsēdusi kalnu gluži kā melnu vaboļu taka kukaiņi rāpjas cits citam pāri, lai tiktu uz priekšu.

Un te nu mēs sēžam šajās katedrāles drupās kopā ar mēru un viņa dēlu, it kā būtu vienīgie cilvēki uz planētas.

Mērs atkal paskatās uz mani. Jā, nudien, Viola, pasaki! Ko mums tagad darīt?

-  Jums ir jākrīt, es saku, cieši raugoties viņam acīs. Jums jāzaudē.

Mērs man uzsmaida. No kurienes tu nāc, Viola? Tu esi gudra meitene. Tu noteikti esi kaut ko dzirdējusi, redzējusi kādu īstā plāna fragmentu.

-  Viņa jums neko neteiks, Tods iejaucas.

-  Es nevaru, es saku, jo nezinu.

Un domāju, ka es patiešām nezinu, -

Ja vien tas, ko viņa man teica par austrumu ceļu, -

-  Es gaidu, Viola. Mērs nomērķē šauteni pret Toda galvu. Par viņa dzīvības cenu.

-  Tēt? Deivijs izsaucas, un viņa Troksnī izskan šoks. Ko tu dari?

-  Nav tava darīšana, Deivid. Kāp zirgā! Es tev tūlīt pateikšu, kādu pavēli nodot kapteinim Hammaram.

-  Tu esi nomērķējis šauteni uz Todu, tēt.

Tods pagriežas, lai palūkotos uz Deiviju. Es daru tāpat. Un mērs.

-  Tu taču viņu nenošausi, Deivijs saka. Tu nevari to izdarīt. Puiša vaigi tagad ir sarkani, tik tumšsarkani, ka tos var redzēt pat rietošās saules gaismā. Tu teici, ka viņš tagad ir tavs otrs dēls.

Iestājas neveikls klusums, kurā Deivijs mēģina noslēpt savu Troksni.

-  Vai redzi, ko es domāju, sakot, ka tev piemīt spēks, Tod? mērs vaicā. Paskaties, kā tu esi ietekmējis manu dēlu! Tev jau ir viens sekotājs.

Deivijs ieskatās man acīs. Pasaki viņam, kur viņi ir. Viņa Troksnī ir uztraukums, bailes par to, kā viss var izvērsties. Nu taču, vienkārši pasaki!

Es paraugos uz Todu.

Viņš skatās uz Deivija šauteni.

-  Jā, Viola, pastāsti man, kāpēc ne? mērs saka. Vismaz izsaki kādu minējumu. Vai viņi nāks no rietumiem? Viņš paskatās uz ūdenskritumu, kas ir augstākais punkts pie horizonta, kur saule pazūd aiz kalna ar serpentīna ceļu, aiz kalna, kur esmu bijusi tikai vienreiz un nekad vairs neesmu atgriezusies. Mērs pagriežas. Tad jau laikam no ziemeļiem, kaut gan tādā gadījumā nāktos šķērsot upi. Vai no kalna austrumos? Jā, varbūt no tā kalna, kur tava dziedniece uzspridzināja torni un aizlaida vējā visas tavas cerības sazināties ar tavējiem.

Es sakožu zobus.

-  Pat pēc tā visa tu paliec viņai uzticīga?

Es neko nesaku.

- Mēs varētu sūtīt dažādas vienības dažādos virzienos, tēt, Deivijs ierosina. No kaut kurienes taču viņiem jāparādās.

Mērs kādu mirkli gaida, skatoties uz mums. Beidzot viņš pagriežas pret Deiviju un saka: Ej un pasaki kapteinim Hammaram…

Viņu pārtrauc attāls BUM.

-  Tas ir austrumos, Deivijs saka, kad mēs pagriežam galvas trokšņa virzienā, lai gan skatu aizsedz atlikusī katedrāles siena.

Tas ir austrumos.

Tieši tā, kā viņa teica.

Viņa lika man domāt, ka patiesība ir meli un meli ir patiesība.

Ja es tikšu cauri sveikā, mēs abas par to vēl parunāsim.

-  Jautājumu štābs, mērs nosaka. Nu protams. Kur gan citur…

Viņš apklust, pieliec galvu un ieklausās. Mēs to sadzirdam pāris sekunžu pēc viņa. Kāda vīrieša Troksni. Viņš skrien uz katedrāli, tuvojas tai no aizmugures, no ceļa, pa kuru mēs bijām ieradušies, traucas gar katedrāles sānu un tad augšā pa kāpnēm un tieši pie mums, smagi elpojot.

Tas ir sarkanmatainais sargs, kas aizbēga. Ir pilnīgi skaidrs, ka viņš īsti nesaprot, ko redz, kad ieskrien katedrālē. Viņi nāk! karavīrs kliedz. Atbilde nāk!

Mērs sūta pret karavīru Troksni, un sarkanmatis krīt atmuguriski, pēdējā brīdī noturoties kājās. Nomierinieties, kareivi, mērs saka glāsmainā balsī, kas slīd kā čūska. Runājiet skaidri.

Sargs elso, nespējot atgūt elpu. Viņi ir ieņēmuši Jautājumu štābu. Sarkanmatis paceļ galvu un ielūkojas mēram acīs. Nogalinājuši visus sargus!

-  Protams, mērs nosaka, joprojām uzturot acu kontaktu.

-  Cik viņu ir?

-  Divi simti. Sarkanmatis vairs nemirkšķina. Bet viņi šobrīd atbrīvo gūstekņus.

-  Ieroči? mērs turpina izjautāt.

-  Šautenes. Treisera bumbas. Granātmetēji. Aplenkuma lielgabali ratos. Viņš nenolaiž skatienu no mēra.

-  Kā rit kauja?

-  Viņi cīnās nikni.

Mērs uzrauc vienu uzaci, joprojām skatoties uz kareivi.

- Viņi cīnās nikni, ser, sargs izlabo, joprojām nemirkšķinot, it kā nespētu novērsties no mēra, pat ja gribētu. Tālumā atskan vēl viens BUM, un visi, izņemot mēru un karavīru, saraujas.

-  Viņi grib karu, ser, sarkanmatis saka.

Mērs joprojām skatās viņam acīs. Tad tev vajadzētu mēģināt viņus aizkavēt, vai ne?

-Ser?

-  Tev jāņem rokā šautene un jāstājas pretī Atbildei, lai neļautu viņiem iznīcināt pilsētu.

Karavīrs izskatās apjucis, bet joprojām nemirkšķina. Man…

-  Tev jāstājas pirmajās rindās, karavīr. Šajā stundā tu esi vajadzīgs savai pilsētai.

-  Šajā stundā es esmu vajadzīgs, karavīrs nomurmina, it kā neapzinātos, ko pats saka.

-  Tēt? Deivijs ierunājas, bet mērs viņu ignorē.

-  Ko tu gaidi, karavīr? mērs vaicā. Ir laiks cīnīties.

-  Ir laiks cīnīties, sargs saka.

-  Ej! mērs pēkšņi uzkliedz, un sarkanmatis metas prom, ārā un prom pa ceļu. Šauteni pacēlis, kaut ko nesakarīgu kliegdams, viņš skrien pretī Atbildei tikpat ātri, cik iepriekš no viņiem bēga.

Mēs apstulbuši pilnīgā klusumā vērojam, kā viņš aizskrien.

Mērs pamana, ka Tods viņu vēro, muti pavēris. Jā, mīļo puisīt, arī to es tagad protu labāk.

-  Jūs tikpat labi varējāt viņu uz vietas nogalināt, es saku. Lai arī ko jūs izdarījāt -

-  Es tikai liku viņam atcerēties savu pienākumu, mērs iebilst. Ne vairāk, ne mazāk. Lai arī cik aizraujoša šī diskusija būtu, mums tā jāpārceļ uz vēlāku laiku. Diemžēl man būs jāliek Deivijam jūs abus sasiet.

-  Tēt? Deivijs pārsteigts izsaucas.

Mērs palūkojas uz dēlu. Tad tu jāsi pie kapteiņa Hammara un liksi, lai viņš ved armiju lejup pa ceļu, cik ātri un nikni vien spēj. Mērs palūkojas uz kalnu, kur pulcējas armija. Ir pienācis laiks to visu izbeigt.

-  Es nevaru viņu sasiet, tēt. Tas taču ir Tods!

Mērs nemaz neskatās uz dēlu. Man vienreiz pietiek, Deivid. Es tev pavēlu…

Blākš!

Viņš apklust, un mēs visi palūkojamies augšup.

Jo šoreiz skaņa ir citāda, tā ir pavisam cita skaņa. Mēs dzirdam klusu vuššš, un pamale sāk dunēt, skaņai ar katru mirkli pieņemoties spēkā.

Tods pārsteigts palūkojas uz mani.

Es paraustu plecus. Neko tādu es iepriekš neesmu dzirdējusi.

Rēkoņa kļūst skaļāka, tā piepilda visu tumšo padebesi.

-  Neizklausās pēc bumbas, Deivijs novelk.

Mērs palūkojas uz mani. Viola, vai ir iespējams -

Viņš apklust un pagriež galvu.

Un tad mēs visi saprotam -

Skaņa nenāk no austrumiem.

- Tur! Deivijs norāda, paceļot roku pret ūdenskritumu, kur debesis ir saulrieta sārtumā.

Mērs atkal paskatās uz mani. Pārāk liels troksnis parastai Treisera bumbai. Viņa seja saspringst. Vai jums ir raķetes, Viola? Viņš pienāk tik tuvu, ka slejas man virs galvas. Vai viņi ir uzbūvējuši raķetes?

- Atkāpieties! Tods uzkliedz, mēģinot atkal nostāties starp mums.

-  Es uzzināšu, kas tas ir, Viola, mērs nikni saka. Tu man pateiksi!

Tods izkliedz draudus: Ja jūs kaut pirkstu viņai piedursiet…

-Tā kļūst arvien skaļāka! Deivijs sauc, aizspiežot ausis. Mēs visi pagriežamies un paskatāmies uz rietumiem un redzam, kā pie horizonta parādās tumšs punktiņš. Tas pagaist rietošās saules staros un pēc tam atkal parādās, tuvojoties un kļūstot arvien lielāks.

Tas nāk tieši uz pilsētu.

-  Viola! mērs caur sakostiem zobiem kliedz un sūta pret mani Troksni, bet es nejūtu neko no tā, ko izjūt vīrieši.

-ES NEZINU!-es saucu.

Un tad Deivijs, kas nav novērsis no savādās parādības skatienu, saka: Tas ir kuģis.

41. nodaļa D EIVIJA PRENTISA lielais brĪdis

…….

[TODS]

Tas ir kuģis.

Nolādēts, tas ir kuģis.

-  Tavējie, es saku Violai.

Bet viņa pašūpo galvu, lai gan tas nenozīmē "nē"; viņa tikai blenž uz kuģi, kas parādās virs ūdenskrituma.

-  Pārāk mazs ieceļotāju kuģim, Deivijs secina.

-  Un ieradies pārāk ātri, mērs piebilst, notēmējot šauteni, it kā varētu kuģi notriekt. Viņiem nevajadzēja ierasties ātrāk kā pēc diviem mēnešiem.

Taču neizskatās, ka Viola kaut ko no šīs sarunas dzirdētu; viņas sejā parādās cerība, tomēr tā ir tik sāpīga, ka man sažņaudzas sirds. Tas ir izlūku kuģis, viņa nočukst tik klusi, ka vienīgi es to dzirdu. Vēl viens izlūku kuģis. Atsūtīts sameklēt mani.

Es pagriežos pret kuģi.

Tas pārlido pāri ūdenskritumam un tagad ir jau virs upes.

Izlūku kuģis tieši tāds, ar kādu viņi atlidoja. Tas iegāzās purvā, nogalinot Violas vecākus un iesprostojot viņu šeit uz visiem šiem mēnešiem. Tas taču bija pirms veselas mūžības! Kuģis izskatās tik liels kā māja, un es nespēju noticēt, ka īsie spārni spēj noturēt to gaisā; no astes izlūku kuģim plūst liesmas, un tas lido, lido, lido lejup pa upi, izmantojot to kā ceļu.

Mēs vērojam, kā tas tuvojas.

-   Deivid, mērs saka, joprojām raugoties uz kuģi. Atved manu zirgu.

Bet Deivijs joprojām lūkojas debesīs, viņa Troksnī redzams izbrīns un sajūsma.

Un es skaidri saprotu, kā viņš jūtas.

Jaunajā pasaulē lido tikai putni. Mums ir mašīnas, kas brauc pa ceļiem, daļriteņi, dažas daļmašīnas, bet pārsvarā mums ir tikai zirgi, vērši, pajūgi un pašu kājas.

Mums nav spārnu.

Izlūku kuģis lido lejup pa upi, tas tuvojas katedrālei un gandrīz pārlido tai pāri neapstājoties, tik tuvu, ka var saskatīt gaismas tam apakšā un redzēt, kā gaiss aiz izpūtēja karstumā virmo. Kuģis palido mums garām, dodas tālāk pa upi.

Uz austrumiem pie Atbildes.

-  Deivid! mērs asi uzsauc.

-  Palīdzi man piecelties, Viola čukst. Man jātiek pie viņiem! Man jāiet!

Viņas acis ir mežonīgi ieplestas, elpa smaga, un viņa skatās uz mani tik cieši, ka es šo skatienu izjūtu gandrīz fiziski.

-  Ak jā, viņš palīdzēs tev piecelties, mērs notēmē ar ieroci uz Todu. Jo tu nāksi man līdzi.

-Ko? Viola izsaucas.

-  Tie taču ir tavi ļaudis, Viola, mērs saka. Viņus interesēs, kur tu esi. Es vai nu varu aizvest tevi pie viņiem, viņš uzmet man skatienu, vai ari varu viņiem paziņot, ka tu diemžēl esi gājusi bojā kosmosa kuģa avārijā. Kuru iespēju tu izvēlēsies?

-  Es neiešu kopā ar jums, viņa paziņo. Jūs esat melis un slepkava -

Mērs viņu pārtrauc. Deivid, tu paliksi sargāt Todu, kamēr es aizvedīšu Violu satikties ar kosmosa kuģa ļaudīm. Mērs atkal palūkojas uz meiteni. Manuprāt, tu ļoti labi atceries, cik labprāt mans dēls liek lietā ieroci, ja kāds atsakās ar viņu sadarboties.

Viola nikni pablenž uz Deiviju. Arī es uz viņu skatos, kā viņš tur stāv, turot rokā šauteni, un viņa skatiens šaudās starp mani un tēvu.

Viņa Troksnis mutuļo.

Viņa Troksnis skaidri un gaiši pasaka, ka viņš nekādā gadījumā nešaus uz mani.

-  Tēt? viņš vaicā.

-  Pietiek, Deivid. Mērs sarauc pieri un mēģina ieskatīties dēlam acīs…

Un viņam tas izdodas.

-  Tu darīsi, kā es teikšu, viņš saka. Tu sasiesi Todu ar virvi, kuru viņš pats tik izpalīdzīgi mums ir atnesis, un paliksi viņu sargāt, līdz es atgriezīšos ar mūsu jaunajiem viesiem, un viss būs labi, un visi būs laimīgi. Sāksies jauna pasaules kārtība.

-  Jauna pasaules kārtība, Deivijs nomurmina, viņa acu skatiens ir tikpat stiklains kā tam sarkanmatainajam karavīram, no viņa Trokšņa ir pazuduši visi jautājumi un šaubas.

Viņš pakļaujas kāda cita gribai.

Un man ienāk prātā kāda doma.

Piedod, Deivij.

-  Vai tu ļausi viņam ar tevi tā runāt, Deivij?

Viņš samirkšķina acis. Kā?

Viņš novērš skatienu no tēva.

-  Tu ļausi, lai viņš draud man un Violai ar ieroci?

-  Tod, mērs brīdinoši iesāk.

-  Jūs apgalvojat, ka dzirdat visu cilvēku Trokšņus, es saku mēram, bet joprojām skatos uz Deiviju, neļaujot viņam novērsties. Jūs visu laiku apgalvojat, ka zināt visu, bet jūs nepazīstat pat savu dēlu, vai ne?

-  Deivid, mērs ierunājas.

Bet tagad es skatos Deivijam acīs.

-  Tu atkal ļausi, lai viss notiek pēc viņa prāta, ko? es jautāju. Tu ļausi, lai viņš tevi izrīko, nesaņemot par to nekādu atlīdzību?

Deivijs mani nervozi vēro, mirkšķinot acis un mēģinot tikt galā ar to jucekli, kādu viņa galvā radījis paša tēvs.

-   Kuģis mainīs visu, Deivij, es uzburu vīziju. Te būs daudz jaunu cilvēku. Mums visiem vajadzētu mēģināt padarīt šo planētu par daudz labāku vietu, vismaz labāku par to smirdīgo caurumu, kāda tā ir šobrīd.

-  Deivid, mērs saka. Viņa Troksnis uzliesmo, un Deivij s saraujas.

-  Izbeidz, tēt, viņš lūdz.

-   Kuru tu vēlētos redzēt pirmo nokļūstam pie kuģa, Deivij? es jautāju. Mūs ar Violu, lai mēs varētu dabūt palīdzību? Vai savu tēvu, lai viņš varētu pakļaut arī šos cilvēkus?

-  Apklusti! mērs uzsauc. Vai tu esi aizmirsis, kam ir ierocis?

-  Arī Deivijam tāds ir, es atbildu.

Iestājas klusums, un mēs visi redzam, ka Deivijs atceras: viņam rokā ir šautene.

No mēra lido vēl viens Trokšņa uzplaiksnījums, un Deivijs atkal saraujas. Jēziņ, tēt, izbeidz taču vienreiz tā darīt!

Bet, to sakot, viņš paskatās uz tēvu.

Un mērs atkal notver Deivija skatienu.

-  Sasien Todu un atved manu zirgu, Deivid, mērs saka, cieši raugoties dēlam acīs.

-  Tēt? Deivijs pavisam klusi jautā.

-  Manu zirgu, mērs norīko. Viņš ir kaut kur laukā.

-  Nostājies starp viņiem, Viola man uzšņāc. Pārtrauc acu kontaktu!

Es speru soli uz priekšu, bet mērs pagriež šauteni pret Violu, nenovēršot skatienu no dēla. Pakusties tikai, Tod.

Es apstājos.

-  Atved manu zirgu, dēls, mērs atkārto, un mēs sagaidīsim jaunos ieceļotājus plecu pie pleca. Viņš uzsmaida Deivijam. Tu būsi mans princis.

-  Viņš to teica jau iepriekš, es atgādinu Deivijam, bet ne jau tev.

-  Viņš tevi kontrolē, Viola sauc. Viņš izmanto savu Troksni, lai…

-  Pasaki Violai, lai viņa apklust, mērs saka.

-  Apklusti, Viola, Deivijs noskalda. Viņa balss ir klusa, viņš nemirkšķina acis.

-  Deivij! es saucu.

-  Viņš mēģina tevi kontrolēt, Deivid, mērs paceļ balsi. Viņš to dara jau no paša sākuma.

-  Ko? es izsaucos.

-  No paša sākuma, Deivijs nomurmina.

-   Kā tev šķiet, kāpēc tu tik ilgi nesaņēmi paaugstinājumu, dēls? mērs jautā, un viņš raida šo jautājumu tieši Deivida smadzenēs. Kā tev šķiet, kurš man pastāstīja par katru tavu kļūdu?

-  Tods? Deivijs klusi pārjautā.

-  Viņš melo, es saucu. Paskaties uz mani!

Bet Deivijs ir kā nozombēts. Viņš blenž uz tēvu pat nepakustoties.

Mērs smagi nopūšas. Redzu, ka man pašam vien tas būs jādara.

Viņš sper soli uz priekšu, ar šautenes vēzienu liekot mums atkāpties. Tad viņš satver Violu un uzrauj kājās, un sāpes potītēs liek viņai iekliegties. Es nedomājot metos viņai palīgā, bet mērs pagrūž Violu sev priekšā; viņš ir notēmējis šauteni meitenei starp lāpstiņām.

Es paveru muti, lai kliegtu, lai draudētu, lai nolādētu viņu, -

Bet pirmais ierunājas Deivijs.

-  Tas nolaižas, viņš klusi saka.

Mēs visi pagriežam galvu uz austrumiem. Izlūku kuģis met lēnu loku ap kalnu pilsētas austrumu daļā -

Iespējams, ap to pašu kalnu, kur kādreiz bija komunikāciju tornis, -

Tas aplido vēl vienu apli un planē gaisā virs koku galotnēm -

Un tad lēnām sāk nolaisties, pazūdot skatienam, -

Es pagriežos pret Deiviju un redzu, ka viņa acis ir aizmiglotas un stiklainas, -

Bet viņš vairs neskatās uz tēvu -

Viņš skatās uz kosmosa kuģi -

Un tad viņš pagriež galvu un palūkojas uz mani -

-  Tod? Deivijs jautā, it kā tikko būtu pamodies -

Un viņa šautene ir turpat, viņš to ir nolaidis gar sāniem -

Un vēlreiz -

Piedod.

Es metos uz priekšu un paķeru Deivija šauteni. Viņš pat nepretojas, ļauj tai iekrist tieši man rokā, un es jau esmu to pacēlis, uzlādējis un notēmējis uz mēru.

Viņš jau smaida, joprojām turot šauteni Violai pie muguras.

-  Tu domā, ka viss ir beidzies, ko? viņš jautā.

-  Laidiet viņu vaļā, es uzstāju.

-  Lūdzu, atņem Todam savu ieroci, Deivid, mērs saka, bet viņš nevar nolaist acis no manis, jo es esmu uz viņu notēmējis.

-  Nemaz nemēģini, Deivij.

-  Izbeidziet! Deivijs izsaucas, un viņa Troksnis uzmutuļo. Es jūtu, ka viņš ar rokām ir saķēris galvu. Vai jūs nevarat vienreiz izbeigt?

Bet mērs joprojām skatās uz mani, un es joprojām skatos uz mēru.

Kosmosa kuģis ar skaļu troksni nosēžas. ŠI skaņa atbalsojas pār pilsētu, tā pārmāc armijas Troksni, kas maršē lejup no kalna, pārspēj attālos bumbu sprādzienus, kas pavada Atbildes virzīšanos augšup pa ceļu, un pārbiedēto, apslēpto Jaunās Prentistaunas RĒKOŅU mums visapkārt, un viņi nezina, ka visa viņu nākotne ir atkarīga no šī brīža, tā izšķiras tieši šobrīd, tieši šajā mirklī, kad mēs ar mēru esam notēmējuši viens uz otru.

-  Laidiet viņu vaļā, es pieprasu.

-  Nedomāju vis, Tod. Dzirdu, kā no viņa lido Troksnis.

-  Mans pirksts ir uz šautenes gaiļa, es brīdinu. Pamēģiniet tikai man iesist ar Troksni, un būsiet pagalam.

Mērs pasmaida. Prātīgi, viņš saka. Bet tev ir jāuzdod sev kāds jautājums, mans mīļais draugs. Vai brīdī, kad tu izlemsi beidzot nospiest gaili, vai tu izdarīsi to tik ātri, ka es nepaspēšu nospiest savējo? Vai, nogalinot mani, tu nenogalināsi arī savu mīļo Violu? Viņš piešķiebj galvu.

-   Vai tu spētu ar to sadzīvot?

-  Jūs būtu pagalam, es izgrūžu.

-  Viņa arī.

-  Dari to, Tod, Viola lūdz. Neļauj viņam uzvarēt.

-  Tas tāpat nenotiks, es saku.

-  Vai tu ļausi viņam tēmēt uz savu tēvu, Deivid? mērs jautā.

Bet viņš joprojām skatās uz mani.

-  Laiki mainās, Deivij, es nenovēršu skatienu no mēra.

-   Mums jāizlemj, kā dzīvot tālāk. Arī tev.

-  Kāpēc tā jānotiek? Deivijs jautā. Mēs taču varētu turp doties visi kopā, zirga mugurā…

-  Nē, Deivid, mērs paziņo. Nē, tā tas nenotiks.

-  Nolieciet ieroci, es saku. Metiet to zemē, un pieliksim tam visam punktu.

Mēra acis iezibas, un es jau zinu, kas būs tālāk…

-  Izbeidziet, es iesaucos, nikni samirkšķinot acis un skatoties viņam pār plecu.

-   Tu nevari uzvarēt, mērs smīn, un es dzirdu viņa balsi divkāršojamies, trīskāršojamies, es dzirdu viņa balsi simtkāršojamies savā galvā. Tu nevari nošaut mani, neriskējot ar Violas dzīvību. Mēs visi zinām, ka ar to tu nekad neriskētu.

Viņš sper soli uz priekšu, pastumjot Violu. Meitene sāpēs kliedz pie katra soļa.

Bet es saprotu, ka esmu spēris soli atpakaļ.

-  Neskaties viņam acīs! Viola sauc.

-  Es mēģinu, es saku, bet pat viņa balss skaņa ielaužas man apziņā.

-  Tas nav nekāds zaudējums, Tod, mēra balss manā galvā zvana tik skaļi, ka man šķiet smadzenes vibrē. Tavu nāvi es nevēlos tikpat ļoti kā savējo. Viss, ko pirms tam teicu, bija taisnība. Es gribu, lai tu būtu man līdzās. Es gribu, lai tu būtu daļa no tās nākotnes, kuru mēs visi veidosim kopā ar ļaudīm, kas nokāps no kosmosa kuģa.

-  Aizverieties, es noņurdu.

Bet viņš dodas uz priekšu.

Es kāpjos atpakaļ.

Līdz esmu aiz Deivija.

-   Es negribu nodarīt pāri arī Violai, mērs turpina. Es jums abiem esmu apsolījis labāku nākotni. Šis solījums joprojām ir spēkā.

Pat neskatoties uz viņu, es jūtu, kā mēra balss dūc man galvā, tā mani nospiež, un man šķiet vieglāk vienkārši -

-  Neklausies viņā! Viola sauc. Viņš ir melis.

-  Tod, mērs saka. Es uzskatu tevi par savu dēlu. Es nudien tā domāju.

Un Deivijs pagriežas pret mani, viņa Troksnī uzaust cerība, un viņš jautā: Tu to dzirdēji, Tod?

Un viņa Troksnis stiepjas man pretī, viņa dedzība un raizes ķeras pie manis kā pirksti, kā rokas, tas man jautā, lūdz, lai es nolieku ieroci, lai es to nolieku, lai viss beidzot ir labi, lai viss beidzas, -

Un viņš saka: Mēs varētu būt brāļi -

Un es ieskatos Deivijam acīs -

Un redzu tajās sevi, redzu sevi viņa Troksnī, redzu mēru kā manu tēvu, Deiviju kā brāli un Violu kā mūsu māsu -

Redzu, kā Deivija lūpas savelkas cerīgā smaidā, -

Un jau trešo reizi šodien man jālūdz -

Piedod man.

Es notēmēju ieroci pret Deiviju.

-  Laidiet viņu vaļā, es saku mēram, nespējot ieskatīties Deivijam sejā.

-  Tod? Deivijs noelšas, pieri saraucis.

-  Dariet, kā teicu! es uzkliedzu.

-  Vai arī kas, Tod? mērs mani kaitina. Tu viņu nošausi?

Deivija Troksnis ir jautājuma zīmju pilns, tajā ir pārsteigums un šoks -

Un pamazām uznirst ari apziņa, ka viņš ir nodots, -

-  Atbildi man, Tod, mērs saka. Vai arī kas?

-  Tod? Deivijs jautā, viņa balss šoreiz ir klusāka.

Es ieskatos viņam acīs un novēršos.

-   Vai arī es nošaušu Deiviju, es saku. Es nošaušu jūsu dēlu.

Deivija Troksnī parādās pāri plūstoša vilšanās, tā ir tik bieza, ka krīt kā dubļi. Es neredzu tur dusmas, un tas ir vēl sliktāk. Viņš pat neapsver iespēju mesties man virsū, iesist un atņemt ieroci.

Viņa Troksnī esmu tikai es ar ieroci, pavērstu pret viņu.

Viņa vienīgais draugs ir pavērsis pret viņu šauteni.

-  Piedod, es nočukstu.

Bet neizskatās, ka Deivijs būtu mani dzirdējis.

-  Es atdevu tev tavu grāmatu, viņš saka. Es taču atdevu tev grāmatu!

-  Laidiet Violu vaļā! es saucu, novēršoties no Deivija, un dusmas uz sevi liek manai balsij izskanēt vēl skaļāk. Vai es zvēru pie Dieva -

-  Nu tad dari to, mērs mani drošina. Nošauj viņu.

Deivijs paskatās uz mēru. Tēt?

-  Tik un tā viņš nav nekāds jēdzīgais dēls, mērs saka, joprojām dzenot Violu uz priekšu ar šauteni. Kāpēc, tavuprāt, es sūtīju viņu cīnīties pirmajās rindās? Cerēju, ka viņš varbūt vismaz nomirs varoņa nāvē.

Es redzu sāpes Violas sejā, bet to iemesls nav tikai savainotās potītes.

-  Tā arī neiemācījās kontrolēt savu Troksni, mērs turpina, skatoties uz Deiviju, kura Troksnis -

Es nespēju aprakstīt, kāds ir viņa Troksnis.

-  Nevienu pavēli viņš nevarēja izpildīt. Nespēja notvert tevi. Nespēja uzmanīt pat Violu. Vienīgā izaugsme notikusi, pateicoties tavai ietekmei, Tod.

-  Tēt… Deivijs iesāk.

Bet tēvs neliekas par viņu ne zinis.

-  Tu esi tāds dēls, kādu es vēlos, Tod. Vienmēr esmu vēlējies tevi par savu dēlu. Ne jau šo nekam nederīgo puiku.

Un Deivija Troksnis -

Jēziņ, Deivija Troksnis -

-  LAIDIET VIŅU VAĻĀ! es saucu, lai man nevajadzētu tajā klausīties. Es viņu nošaušu, es to izdarīšu!

-  Neizdarīsi, mērs smaidot attrauc. Visi zina, ka tu neesi slepkava, Tod.

Viņš atkal pagrūž Violu uz priekšu -

Viņa sāpēs iekliedzas -

Viola, es domāju -

Viola -

Es sakožu zobus un paceļu šauteni -

Uzlādēju -

Un pasaku, kā tas ir, -

-  Es nogalināšu, lai glābtu viņu, es ņurdu.

Mērs apstājas. Viņa skatiens šaudās starp mani un Deiviju un atpakaļ.

-  Tet? Deivijs čukst. Viņa seja ir sašķobīta.

Mērs atskatās uz mani, lasa manu Troksni.

-  Tu to izdarīsi, vai ne? viņš gandrīz pie sevis nosaka. Tu viņu nogalināsi. Viņas dēļ.

Deivijs atskatās uz mani, viņam acīs ir asaras, bet tajās mostas arī niknums. Nē, Tod! Nedari to!

-  Laidiet viņu vaļā, es pavēlu. Tūlīt.

Mēra skatiens šaudās starp mani un Deiviju, viņš redz, ka es to saku nopietni, redz, ka es patiešām to izdarīšu.

-  Vienkārši nolaidiet ieroci, es saucu, neskatoties Deivijam acīs, neskatoties uz viņa Troksni. Viss ir beidzies.

Mērs dziļi ieelpo un izelpo.

-  Lai notiek, Tod, viņš saka. Kā tu vēlies.

Viņš atkāpjas no Violas.

Mani pleci atslābst.

Un viņš izšauj.

42. nodaļa BEIGAS

(VIOLA)

TOD! es iekliedzos, kad man gar ausi aizskan šāviens, izdzēšot visu pārējo, un pasaulē paliek tikai viņš, un nekas šajā dzīvē vairs nav būtiski, tikai zināt, vai ar viņu viss kārtībā, vai viņam trāpīts, vai Bet tas nav viņš -

Viņš joprojām stāv, turot šauteni rokā, Viņš nav izšāvis Viņš stāv blakus Deivijam Kas nokrīt uz ceļiem -

Un no katedrāles grīdas paceļas divi putekļu mākonīši -

-  Tēt? viņš ierunājas, un viņa balss skan vārgi kā mazam kaķēnam -

Un tad viņš noklepojas, un viņam pār lūpu notek asinis -

-  Deivij? Tods izsaucas, un viņa Troksnis uzmutuļo, it kā viņš pats būtu sašauts, -

Un es to redzu -

Caurumu Deivijam krūtīs, uniformā tieši zem kakla Un Tods pieskrien pie viņa, nometas ceļos -

-  Deivij! viņš sauc -

Bet Deivija Troksnis ir pievērsts tēvam Tas ir jautājuma zīmju pilns Viņam sejā lasāms šoks Viņš piespiež roku pie brūces Noklepojas Un norīstās -

Arī Tods tagad skatās uz mēru Viņa Troksnis ārdās -

-  Ko jūs esat izdarījis?! viņš kliedz -

[TODS]

-  KO JŪS ESAT IZDARĪJIS?! es kliedzu.

-  Es vienkārši izslēdzu viņu no vienādojuma, mērs mierīgi attrauc.

-  Tēt? Deivijs atkal ierunājas, pastiepjot pret tēvu asiņaino roku -

Bet viņa tēvs skatās tikai uz mani.

-  Tu vienmēr esi bijis man kā īstais dēls, Tod, mērs paziņo. Dēls, kuram ir potenciāls, kuram ir spēks, dēls, kuru es gribētu redzēt sev blakus.

Tēf? saka Deivija Troksnis Viņš taču to visu dzird -

-  Jūs, nolādētais briesmoni, es saku, es jūs nogalināšu -

-  Tu man pievienosies, mērs iebilst. Tu zini, ka pievienosies. Tas ir tikai laika jautājums. Deivids bija vājš, viņš man bija apkaunojums -

-  AIZVERIETIES! es kliedzu. Tod? es dzirdu -

Es palūkojos lejup Deivijs uz mani skatās -

Viņa Troksnis virpuļo -

Tajā virpuļo jautājumi, apjukums un bailes -

Un Tod? tod? -

MAN ļofi žēl MaN ļofi žēl -

-   Deivij, nevajag, es iesāku Bet viņa Troksnis pagriežas Un es redzu -

Es redzu Es redzu patiesību Beidzot -

Viņš parāda man patiesību To, ko viņš no manis slēpa, Par Benu Visu vienā juceklī -

Ainu, kurā Bens skrien pa ceļu pretī Deivijam, Ainu, kurā Deivija zirgs saslienas pakaļkājās, Ainu, kurā Deivijs krītot izšauj no ieroča, Ainu, kurā lode trāpa Benam tieši krūtīs, Ainu, kurā Bens sagrīļojas un ietenterē krūmos, Deivijs ir pārāk nobijies, lai viņam sekotu, Deivijs ir pārāk nobijies, lai pateiktu man patiesību, Pēc tam kad es biju kļuvis par viņa vienīgo draugu ts negribēju, viņa Troksnis saka -

-   Deivij, es saku -MAN ļofi žēl, viņš domā Un tā ir patiesība -

Viņš patiešām nožēlo Par visu Par Prentistaunu Par Violu -

Par Benu -

Par visām kļūdām un ļaunajiem darbiem Par to, ka viņš ir pievīlis savu tēvu, Un viņš skatās uz mani Un viņš lūdz man Viņš man lūdz -

It kā es būtu vienīgais, kas varētu viņam piedot, It kā man būtu tāda vara -

Tod?-

Lūdzu -

Un es spēju pateikt tikai Deivij Un viņa Troksnī ir tik lielas bailes un šausmas, ka man tas ir par daudz, Tas ir par daudz Un viss beidzas.

Deivijs saļimst, viņa acis joprojām ir atvērtas, tās joprojām skatās uz mani, joprojām lūdz (es zvēru) man piedošanu.

Un viņš tur guļ pavisam kluss. Deivijs Prentiss ir miris.

(VIOLA)

-  Jūs esat nenormāls, es saku mēram, kas stāv man aiz muguras.

-  Nē, viņš iebilst. Jums abiem jau no paša sākuma bija taisnība. Nedrīkst kādu mīlēt tik ļoti, lai ar šī cilvēka palīdzību varētu tevi kontrolēt.

Saule jau ir norietējusi, bet debesis joprojām ir sārtas, pilsētas Troksnis RĒC, tālumā atskan vēl viens Bum!, Atbildei tuvojoties, un kuģis tagad jau noteikti ir nolaidies. Tas noteikti jau atver durvis. Kāds visticamāk, Simona Votkina vai Bredlijs

Trenčs cilvēki, kurus es pazīstu, cilvēki, kuri pazīst mani, paraugās laukā, prātojot, kur gan viņi ir nokļuvuši.

Un Tods ir nometies ceļos pie Deivija Prentisa nedzīvā ķermeņa.

Un Tods paceļ acis -

Viņa Troksnis vārās un liesmo, un es varu tajā dzirdēt sēras un kaunu, un niknumu Un viņš pieceļas kājās Un paceļ šauteni -

Es redzu sevi viņa Troksnī, redzu mēru, kas stāv aiz manis, notēmējis ieroci, acīm triumfā spīdot. Un es skaidri zinu, ko Tods darīs.

-  Dari to, es saku, man vēderā viss sagriežas, bet tā ir pareiza, pareiza, pareiza rīcība -

Un Tods paceļ šauteni pie acs -

-  Dari to!

Un mērs mani spēcīgi pagrūž, liekot sāpēm izšauties caur potītēm, un es nespēju neko padarīt, es sāpēs kliedzu un krītu, krītu uz Toda pusi, krītu pret zemi Un mērs to atkal ir izdarījis Viņš mani izmanto, lai kontrolētu Todu, Jo Tods nespēj neko padarīt Viņš metas uz priekšu, lai mani notvertu, Lai notvertu mani kritienā Un mērs uzbrūk.

[TODS]

Manas smadzenes eksplodē, tajās deg un ārdās viss, ko viņš ir izšāvis pret mani, un tas nav tāds sitiens kā iepriekš, tas ir kā karsts metāla šķēps, kas iedurts pašā manas būtības centrā, un, kamēr es metos uz priekšu, lai notvertu Violu, tas trāpa tik spēcīgi, ka mana galva atliecas atpakaļ. Es to atkal dzirdu, tā ir mēra balss, bet vienlaikus tā ir ari mana balss, un ari viņas balss, un visas šīs balsis saka tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas Es joprojām esmu satvēris Violu un jūtu, ka mēs abi krītam, es jūtu, kā viņas pakausis trāpa man pa žokli, un tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, un viņa nogāžas man uz krūtīm un man rokās, un mēs iekrītam gruvešos, un man galvā gaudo sirēna tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, un es jūtu, kā šautene nokrīt zemē un aizripo, un jūtu Violas svaru uz sevis un dzirdu viņas balsi, kas skan kā no abiem mēnešiem, viņa sauc manu vārdu un tu neesi nekas, viņa saka "Tod!" tu neesi nekas, tu neesi nekas, viņa saka "Tod!", un ir tā, it kā es viņu vērotu zem ūdens, un es redzu, ka viņa mēģina piecelties, atspiesties ar rokām, lai mani aizsargātu, bet mērs jau ir virs viņas, viņš atvēzējas un iesit ar šautenes otru galu Violai pa pakausi, un viņa noveļas uz sāniem Un manas smadzenes vārās Manas smadzenes vārās Manas smadzenes vārās -

TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS -

Un es redzu, kā viņa aizver acis, Un jūtu viņu sev blakus Un es nodomāju Viola Es domāju VIOLA! Es domāju VIOLA!!!!

Un mērs atkāpjas no manis, it kā būtu sadzelts. Uhū, viņš papurina galvu, kamēr es atjēdzos no tās dūkoņas, kas joprojām skan man prātā, es atkal spēju

koncentrēties, un manas domas atkal ir manas domas. Es taču teicu, ka tev ir spēks, manu zēn!

Un mēra acis ir plati ieplestas, spožas un dedzīgas. Un viņš atkal trāpa man ar savu Troksni. Es ar rokām aizspiežu ausis (man vairs nav šautenes, man vairs nav šautenes), it kā tādējādi varētu apturēt šo uzbrukumu, bet tas jau neskan man ausīs, tas skan manā Troksnī, un viņš atkal tur ir ielauzies, viņš ir manā galvā, manā būtībā, viņš tajā iebrūk, it kā man nebūtu pašam savas personības, un tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, un mans Troksnis tiek pavērsts pret mani, it kā es pats ar savām rokām sev sistu, tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas, tu neesi nekas -

Viola, es domāju, bet es kaut kur aizpeldu, es grimstu dziļāk, es kļūstu vājāks, manas domas mutuļo Viola -

(viola)

Viola, es dzirdu it kā no kanjona dzīlēm. Mana galva sāp un asiņo no mēra sitiena, manu seju klāj putekļi, manas acis ir puspavērtas, bet es neko neredzu Viola, es atkal dzirdu. Es atveru acis.

Tods ir nogāzies uz muguras drupās, ar rokām aizklājis ausis, acis aizspiedis, -

Un mērs stāv virs viņa, un es dzirdu to pašu kliegšanu, ko iepriekš, tādu pašu trokšņošanu, un es redzu, kā no viņa lido Troksnis lāzera staru spožumā, un Viola, es dzirdu visā šajā haosā Un atveru muti Un es saucu -

TOD! es dzirdu viņas kliedzienu kaut kur ārā -

Un tā ir viņa -

Tā ir viņa -

Tā ir viņa -

Un viņa ir dzīva -

Un viņas balss atplūst pie manis -

Viola -

Viola -

VIOLA -

Es dzirdu mēra ņurdienu, un Troksnis manā galvā apstājas, un es atveru acis, un mērs sagrīļojas, piespiedis vienu roku pie auss, tas ir instinktīvs reflekss Tā dara visi, dzirdot Trokšņa uzbrukumu. VIOLA, es atkal nodomāju, raidot šo domu tieši pret viņu, bet mērs pieliec galvu un paceļ ieroci. Es to nodomāju atkal -

VIOLA

Un atkal -

VIOLA

Un viņš sper soli atpakaļ un paklūp pār Deivija līķi, viņš atmuguriski krīt drupās Es pieceļos Es skrienu pie viņas -

(VIOLA)

Tods skrien pie manis, rokas izpletis, viņš apliek rokas man ap pleciem un uzrauj mani sēdus, un saka: Vai tu esi savainota, vai tev kas sāp, vai -

Un es saku: Viņam ir ierocis Un Tods pagriežas.

[TODS]

Un es pagriežos, un mērs lēnām ceļas kājās, viņš skatās uz mani un atkal raida savu Troksni. Es aizripoju malā un dzirdu, kā tas man seko, kamēr rāpjos pāri akmeņiem atpakaļ uz to vietu, kur nometu šauteni, un Atskan šāviens -

Man pie pašām rokām gaisā uzlido putekļi -

Pie rokām, kas sniedzas pēc šautenes, -

Un es apstājos -

Un paceļu galvu -

Un viņš skatās uz mani -

Un es atkal dzirdu, kā Viola sauc mani vārdā, -

Un zinu, ka viņa saprot, -

Saprot, ka man jādzird, kā viņa sauc mani vārdā, Un tad es varu izmantot viņas vārdu kā ieroci -

-     Nemaz nemēģini, Tod, mērs brīdina, skatoties uz mani pār šautenes stobru, -

Un es dzirdu viņa balsi savā galvā Tas nav uzbrukums -

Tas ir glāsmainais balss tonis, tas slīd kā čūska Tas, ar kuru viņš var ietekmēt manu izvēli, Tas, ar kuru viņš spēj piespiest mani rīkoties tā, kā vēlas viņš, -

-     Tu vairs necīnīsies, mērs saka Viņš sper soli tuvāk -

-     Tu vairs necīnīsies, un viss beigsies Es mēģinu novērsties -

Bet jūtu, ka man jāpagriežas atpakaļ, Jāskatās viņam acīs -

-     Klausies manī, Tod, -

Un viņa balss čukst man ausī -

Un būtu tik vienkārši Vienkārši Vienkārši padoties Padoties un darīt, ko viņš saka, -

-     Nē! es saucu -

Bet esmu sakodis zobus Un viņš tur joprojām stāv Joprojām mēģina piespiest mani Un es Es -

tu neesi nekas es neesmu nekas -

-     Tieši tā, Tod, mērs saka, sperot vēl vienu soli man tuvāk, viņš tēmē uz mani, tu neesi nekas.

Es neesmu nekas -

-     Bet, viņš saka -

Un viņa čuksti iespiežas manā dziļākajā būtībā -

-     Bet, viņš saka -

-     Es varu tevi padarīt par kaut ko. Un es ieskatos viņam tieši acīs.

Acīs, kas ir kā bezdibenis, kurā es krītu, Es krītu tumsā Un ar acs kaktiņu -

(Viola)

Es sviežu akmeni no visa spēka, lūdzoties, kaut es tiešām mērķētu tik labi, cik Lī saka, Lūdzu, Dievs, Ja Tu esi Lūdzu Un blīkš!

Tas trāpa mēram tieši pa deniņiem -

[TODS]

Atskan riebīgs stirkšķis, it kā no mana Trokšņa būtu noplēsta strēmele, -

Un bezdibeņa vairs nav Tas ir pazudis -

Un mērs ir noliecies, saķēris deniņus, no kuriem pil asinis, -

-   TOD! Viola sauc Un es paskatos uz viņu -

Paskatos uz izstiepto roku, ar kuru viņa ir metusi akmeni, -

Un es ieraugu viņu -

Mana Viola.

Un es pieceļos kājās.

(viola)

Viņš pieceļas kājās. Viņš izslienas -

Un es atkal saucu viņa vārdu TOD!

Jo tas kaut ko dara -

Kaut ko dara viņa labā -

Tas viņam palīdz -

Mēram nav taisnība -

Viņam nekad nav bijusi taisnība -

Nav tā, ka tu nedrīksti kādu mīlēt tik stipri, lai ar jūtu palīdzību neļautu citiem sevi kontrolēt.

Tev jāmīl kaut kas tik stipri, lai tevi nekad neviens nevarētu kontrolēt.

Tas nav vājums Tas ir lielākais spēks -

-  TOD! es atkal saucu -

Un viņš paskatās uz mani -

Un es dzirdu savu vārdu viņa Troksnī -

Un es zinu -

Dziļi sirdī es zinu -

Tieši šobrīd -

Tod Hjūit -

Nav nekā tāda, ko mēs nespētu paveikt, kad esam kopā, Un mēs uzvarēsim -

[TODS]

Mērs tagad lūkojas augšup, viņš ir aizgriezies, un asinis pil viņam pa pirkstu starpām, viņš joprojām tur roku pie brūces -

Viņš pagriežas un palūkojas uz mani, seju saviebis, Un raida pret mani savu Troksni Un VIOLA

Es to atsitu Viņš atraujas Bet mēģina vēlreiz VIOLA

-    Tu nevari mūs uzvarēt, es saku -

-    Es varu, viņš atcērt, sakožot zobus. Es to izdarīšu! VIOLA

Viņš atkal saraujas Mēģina pacelt šauteni Es situ vēl spēcīgāk Viņš nosviež šauteni un kāpjas atpakaļ Es dzirdu, kā viņa Troksnis dūc man apkārt, mēģinot atrast kādu caurumu manās bruņās, Bet viņam sāp galva No maniem uzbrukumiem -

No precīzā Violas metiena -

-    Ko tad, tavuprāt, tas pierāda? viņš noņurd. Tev ir spēks, bet tu nezini, ko ar to iesākt.

VIOLA

-     Izskatās, ka man veicas diezgan labi, es saku. Viņš pasmaida, joprojām sakodis zobus. Tiešām? Es pamanu, ka man trīc rokas, -

Es pamanu, ka mans Troksnis ir viegls, spožs un dūcošs, Es nejūtu savas kājas -

-     Tev nav pieredzes, mērs saka. Šādi tu vari tikai uzspridzināt sev smadzenes. Viņš mēģina izslieties, lai ieskatītos man acīs. Es varētu tev iemācīt.

Un tieši laikā Viola iekliedzas: TOD! Un es situ viņam no visa spēka Ar visu Violas spēku Ar visām dusmām, izmisumu un tukšumu Ar katru mirkli, kad mēs bijām šķirti, Ar katru mirkli, kad es raizējos par viņu, Ar visu -

Visu, ko es zinu par viņu, Es to sūtu tieši viņam sirdī -

VIOLA

Un viņš krīt -

Atpakaļ, atpakaļ, atpakaļ -

Viņš pārgriež acis -

Viņa galva sagriežas -

Kājas ļogās -

Viņš krīt, krīt, krīt -

Uz zemes -

Un paliek tur guļam.

(viola)

-    Tod? es saucu.

Viņš trīc tik ļoti, ka gandrīz nespēj nostāvēt, un es dzirdu, kā viņa Troksni caururbj nepatīkama sīkšana. Viņš mazliet sagrīļojas, mēģinot spert soli.

-    Tod? Es mēģinu piecelties kājās, bet manas potītes -

-    Jēziņ, viņš novaidas, apsēžoties man blakus. Tas nu gan paņem spēkus.

Tods smagi elpo, un viņa skatiens klejo apkārt.

-   Viss kārtībā? es jautāju, uzliekot roku uz viņa apakšdelma.

Viņš pamāj. Tā šķiet.

Mēs paskatāmies uz mēru.

-    Tev tas izdevās, es saku.

-    Mums tas izdevās, Tods precizē, un viņa Troksnis kļūst mazliet skaidrāks, un viņš izslējās.

Tomēr viņam joprojām trīc rokas.

-    Nabaga Deivijs, viņš saka.

Es paspiežu viņa roku. Kuģis, klusi atgādinu. Viņa mēģinās tur nokļūt pirmā.

-   Tikai ne tad, ja es varēšu iejaukties, Tods saka. Viņš pieceļas, bīstami sagrīļojas, bet tad es dzirdu, kā viņš savā Troksnī sauc lAkorn.

Kumeļ, es skaidri dzirdu, un Deivija zirgs atsvabinās no vietas, kur bijis piesiets, un ienāk telpā, kāpjot pāri gruvešiem, KumEļ, kumeĻ, kumeĻ.

tod, es dzirdu no lielāka attāluma, un atskan pakavu klaboņa, Angaradai pievienojoties Akornam un nostājoties viņam blakus. Uz priekšu! ķēve zviedz. Uz priekšu! Akorns sprauslā.

-   Tieši tā uz priekšu, Tods viņiem saka.

Viņš apliek man roku ap pleciem un palīdz piecelties. Akorns redz turpmākās pavēles Toda Troksnī un nometas uz ceļiem, lai es vieglāk varētu apsēsties seglos. Kad esmu augšā, Tods viegli uzsit zirgam pa sānu, un tas pieceļas.

Angarada pienāk pie Toda un arī grib mesties ceļos, bet viņš saka: Tu nē, meitenīt, un noglāsta ķēvei purnu.

-    Ko? es satraukta izsaucos. Ko tu gribi darīt?

Viņš pamāj uz mēru. Man jātiek galā ar viņu, Tods saka, neskatoties man acīs.

-    Ko tu ar to gribi teikt jātiek galā?

Viņš neskatās man acīs. Es pagriežos. Armijas melno vaboļu straume ir mainījusi virzienu un tagad plūst lejup no kalna.

Pēc brīža viņi jau būs klāt.

-    Ej, viņš saka. Dodies uz kuģi!

-    Tod, es iebilstu, tu taču nevarēsi viņu nogalināt.

Tods ieskatās man acīs, bet viņa Troksnis joprojām ir neskaidrs, un viņš pieliek lielas pūles, lai nostāvētu kājās. Viņš to ir pelnījis.

-Jā, bet…

Bet Tods saka: Mūsu izvēles nosaka to, kas mēs esam.

Es pamāju. Mēs saprotamies bez vārdiem. Tad tu vairs nebūtu Tods Hjūits, viņa saka. Un es negrasos tevi atkal zaudēt, nolādēts!

[TODS]

Es iespurdzos, dzirdot, ka Viola saka nolādēts.

-    Tu taču saproti, ka man jāpaliek pie viņa, es skaidroju. Tev jādodas uz kuģi, cik ātri vien vari, savukārt es gaidīšu, līdz ieradīsies armija.

Viola pamāj, lai gan viņas seja ir skumja. Un ko tu darīsi tad?

Es palūkojos uz mēru, kas ir nogāzies uz akmeņiem, viņš tur guļ bez samaņas un vaid.

Es jūtos tik smags.

Bet saku: Iespējams, karavīri nebūs pārāk bēdīgi, redzot, ka viņš ir pieveikts. Var gadīties, ka viņi gribēs sev jaunu vadoni.

Viola pasmaida. Un tas būsi tu?

-    Un ja nu tu satiksi Atbildi? es smaidot jautāju. Ko tad tu darīsi?

Viola atmet matus no acīm. Iespējams, viņiem arī vajadzēs jaunu vadītāju.

Es pasperu soli tuvāk un uzlieku roku Akornam uz kakla netālu no Violas rokas. Viņa neskatās man acīs, bet paslidina savu roku tuvāk, līdz mūsu pirksti saskaras.

-    Tas, ka tu dodies prom un es palieku šeit, nenozīmē, ka mēs šķiramies, es saku.

-     Nē, Viola attrauc, un es zinu, ka viņa saprot. Nē, nenozīmē vis.

-      Es negrasos vēlreiz no tevis šķirties, joprojām lūkojos uz mūsu pirkstiem. Pat domāt par to negribu.

Viņa pavirza plaukstu uz priekšu un savij savus pirkstus ar manējiem, un mēs raugāmies uz mūsu sadotajām rokām.

-     Man jādodas prom, Tod, viņa saka.

-     Zinu.

Es ieskatos dziļi Akorna Troksnī un parādu zirgam, kur ir ceļš, kur nolaidies kuģis un cik ātri, ātri, ātri viņam jāskrien.

-     Uz priekšu! zirgs skaidri un skaļi nozviedzas.

-     Uz priekšu, es piekrītu.

Es paskatos uz Violu.

-     Es esmu gatava, viņa saka.

-     Es arī, atsaucos.

-     Mēs uzvarēsim, Viola apgalvo.

-     Tā varētu būt.

Pēdējais skatiens.

Pēdējais skatiens, kurā mēs viens otru saprotam.

Kurā mēs ieskatāmies viens otra dvēselē.

Un es iesitu Akornam pa gurnu.

Un viņi dodas prom, pāri gruvešiem, lejup pa ceļu, traucoties pretī cilvēkiem, kuri (es ceru, es ceru, es ceru) mums palīdzēs.

Palūkojos uz mēru, kas joprojām guļ zemē.

Es dzirdu armiju maršējam lejup no kalna, viņi ir mazāk nekā triju kilometru attālumā.

Es sameklēju virvi.

Es to pamanu, bet, pirms pacelt virvi, es aizveru Deivijam acis.

(VIOLA)

Mēs lidojam pa ceļu, un es varu tikai turēties pēc iespējas ciešāk, lai nenokristu un nelauztu kaklu.

-   Uzmanies no karavīriem! es saucu Akornam pie auss, tā ir cieši pieglausta pie galvas.

Man nav ne jausmas, cik tālu pilsētā ienākusi Atbilde, nav ne jausmas, vai viņi pārliecināsies, kas es tāda esmu, pirms uzspers mūs gaisā.

Nav ne jausmas, kāda būs viņas reakcija, ja viņa ieraudzīs mani, -

Kad viņa ieraudzīs mani -

Kad es pateikšu viņai un visiem pārējiem to, kas jau sen bija jāpasaka, -

-   Ātrāk, ātrāk! es saucu, un Akorns traucas vēl straujākos auļos.

Koila kundze dosies taisnā ceļā uz kosmosa kuģi. Par to nav nekādu šaubu. Viņa būs redzējusi to nolaižamies un devusies

taisnā ceļā uz turieni, un viņa pateiks maniem draugiem, cik ļoti viņai žēl, ka es esmu traģiski gājusi bojā, cik nežēlīgi pret mani izturējies tirāns, kuru Atbilde cenšas gāzt, un, ja izlūku kuģis ar saviem ieročiem, ko var izmantot no gaisa, Viņiem tiešām ir tādi ieroči.

Es noliecos uz priekšu seglos, cieši sakožu zobus, jūtot sāpes potītēs, un mēģinu piespiest Akornu auļot vēl ātrāk.

Mēs traucamies garām katedrālei, lejup pa galveno ielu, kurā ir veikali ar aizslēģotiem logiem un mājas ar cieši aizbultētām durvīm. Saule ir norietējusi, un visas ēkas pret debesīm izskatās kā melni silueti.

Un es domāju par to, kā reaģēs Atbilde, kad viņi uzzinās, ka mērs ir uzveikts, -

Un ko viņi domās, uzzinot, ka to paveica Tods, -

Un es domāju par viņu -

Es domāju par viņu -

Es domāju par viņu -

TodS, Akorns domā.

Mēs traucamies lejup pa ceļu -

Un es gandrīz noveļos no zirga, kad tālumā atskan BUM. Akorns strauji apstājas un pagriežas, mēģinot palīdzēt man noturēties seglos. Mēs pagriežamies atpakaļ, un es paskatos Un redzu liesmas uz ceļa. Es redzu degošas mājas. Un veikalus. Un klētis.

Un es redzu cilvēkus skraidām uz priekšu un atpakaļ pa dūmos tīto ielu, tie nav karavīri, bet parasti pilsētas iedzīvotāji, kas tumsā paskrien mums garām.

Paskrien garām tik ātri, ka pat neapstājas un neatskatās.

Viņi bēg no Atbildes.

Ko viņa dara? es skaļi izsaucos.

UGUNS, Akorns domā, nervozi klikšķinot pakavus.

-   Viņa grib visu nodedzināt, es saku. Viņa grib nodedzināt visu līdz pēdējai mājai!

Kāpēc?

Kāpēc?

-   Akorn, es iesāku.

Un pāri visai ielejai atskan raga taures skaņas.

Akorns iezviedzas bez vārdiem, viņa Troksnī uzzib tik lielas bailes un šausmas, ka es jūtu sirdi salecamies, un cilvēki, kas skrien mums garām, neticīgi noelšas. Daudzi no viņiem iekliedzas un apstājas, pievēršot skatienu kaut kam man aiz muguras, vēl tālāk aiz pilsētas.

Es pagriežos, lai gan ārā ir tik tumšs, ka daudz jau nemaz nevar redzēt.

Tālumā vīd gaismas, kas nāk lejup pa serpentīna ceļu pie ūdenskrituma, -

Tas nav ceļš, uz kura atrodas armija.

-   Kas tas ir? es skaļi prasu, lai gan tas nav jautājums kādam konkrēti. Kas tās par gaismām? Kas tā par skaņu?

Un tad kāds vīrs, kas apstājies netālu no manis viņa Troksnis ir spožs un tajā virpuļo neticība, apjukums un bailes, asas kā nazis -, šis vīrs nočukst: Nē.

Viņš čukst: Nē, tas nevar būt.

-    Kas? es izsaucos. Kas te notiek?

Un gara, zema taures skaņa pāršķeļ visu ieleju.

Tā izklausās kā pasaules gala vēstnese.

SĀKUMS

MĒRS PAMOSTAS, pirms esmu pabeidzis siet viņam rokas.

Viņš novaidas, un no viņa izlido tīrs, īsts Troksnis, pirmais, ko esmu no viņa dzirdējis, kopš viņš vairs visu nekontrolē.

Kopš viņš ir sakauts.

-     Es neesmu sakauts, mērs nomurmina, tikai īslaicīgi izsists no ierindas.

-     Aizverieties, es noņurdu, ciešāk savelkot mezglus.

Es apeju mēram apkārt un nostājos priekšā. Viņa acu

skatiens joprojām ir aizmiglots pēc mana uzbrukuma, bet viņam izdodas pasmaidīt.

Es iesitu viņam pa seju ar šautenes otru galu.

-    Ja es dzirdēšu no jums kaut mazāko Troksni… brīdinoši saku, notēmējot uz viņu.

-     Zinu, mērs attrauc, smaidot ar asiņaino muti. Tu to izdarīsi, vai ne?

Es neko nesaku.

Un tā ir mana atbilde.

Mērs nopūšas un atliec galvu, it kā lai izstaipītu kaklu. Viņš paskatās uz stikla vitrāžu, kas joprojām atrodas vietā gluži neiespējami, turoties vienā sienā. Aiz vitrāžas aust mēneši, mazliet izgaismojot savus stiklā attēlotos atveidus.

-     Te nu mēs atkal esam, Tod, viņš saka. Istabā, kurā pirmo reizi oficiāli tikāmies. Viņš palūkojas apkārt, novērtējot, ka tagad tas ir viņš, kas ir piesiets pie krēsla, bet es esmu situācijas noteicējs. Viss mainās, mērs saka, tomēr paliek nemainīgs.

-     Es negribu dzirdēt jūs runājam, kamēr mēs gaidām.

-     Ko gaidām? Viņš kļūst nemierīgs.

Viņa Troksnis pazūd.

-     Tu arī gribētu tā izdarīt, vai ne? mērs vaicā. Lai reizi par visām reizēm neviens nezinātu, ko tu domā.

-     Es teicu: aizverieties!

-     Šobrīd tu domā par armiju.

-    Aizverieties!

-     Tu prāto, vai viņi patiešām gribēs tevī ieklausīties. Tu domā, vai Violas draugi tiešām varēs jums palīdzēt…

-     Es iebliezīšu jums vēlreiz!

-     Tu domā, vai tiešām esi uzvarējis.

-     Es esmu uzvarējis, atcērtu, un jūs to zināt.

Mēs dzirdam tālumā vēl vienu BUM.

-     Viņa visu iznīcina, mērs saka, palūkojoties skaņas virzienā. Interesanti.

-     Kas? es prasu.

-     Tu nekad neesi saticis Koila kundzi, vai ne? Viņš pagroza vienu plecu un tad otru, pārbaudot virves. Ievērojama sieviete, izcils pretinieks. Zini, viņa būtu varējusi mani sakaut. Viņa būtu varējusi to izdarīt. Viņš atkal plati pasmaida. Bet tu to paveici pirms viņas, vai ne?

-     Ko jūs gribat teikt ar to, ka viņa visu iznīcina?

-     Es domāju tieši to, ko saku, mērs attrauc.

-    Kāpēc lai viņa tā darītu? Kāpēc lai viņa visu pēc kārtas spridzinātu?

-    Ir divi iemesli, mērs atbild. Pirmkārt, Koila kundze rada haosu, lai mums būtu grūtāk cīnīties pret viņu kā pret parastu ienaidnieku. Otrkārt, viņa apdraud to cilvēku drošību, kas necīnās, radot iespaidu, ka viņa ir neuzvarama, un panākot, ka pēc kaujas pilsētniekus būs daudz vieglāk pakļaut un pārvaldīt. Viņš parausta plecus. Karā visi tā dara.

-     Tā dara tādi cilvēki kā jūs, es iebilstu.

-    Jūs tikai nomainīsiet vienu tirānu pret citu, Tod. Ļoti žēl, ka man tev tas jāsaka.

-      Es neko nedomāju mainīt! Un es jau teicu, ka jums jāklusē.

Joprojām turu šauteni nomērķētu uz viņu un aizeju pie Angaradas, kas mūs gaida pie gruvešiem. TOD, ķēve domā. Slāpst.

-     Vai pie katedrāles ir ūdens sile? es jautāju mēram. Vai arī tā ir uzspridzināta?

-     Ir gan, mērs atbild. Bet katedrāles aizmugurē ir vēl viena, tur, kur piesiets mans zirgs. Viņa var iet turp.

Morfets, es sūtu šo domu Angaradai, nosaucot mēra zirgu vārdā, un viņā pamostas atbildes jūtas. Morfets, ķēve domā. PAktauties.

-    Laba meitene, es saku, noglāstot ķēves purnu. Tieši tā, viņš pakļausies.

Viņa man pāris reižu rotaļīgi iebaksta ar purnu un tad aizklidzina prom pāri gruvešiem un ap katedrāles stūri.

Atskan vēl viens BUM. Es raizējos par Violu. Man ienāk prātā, cik gan tālu pa ceļu viņa būs tikusi. Viņa noteikti tuvojas Atbildei, viņa ir -

Es dzirdu mēra Troksni sakustamies.

Uzlādēju ieroci.

-     Es jums teicu nemaz nemēģināt.

-     Zini ko, Tod? mērs iesāk, it kā mēs sēdētu pie pusdienu galda. Uzbrūkošais Troksnis nemaz nav tik sarežģīts. Tikai kārtīgi jāsadusmojas un jāsit ar to otram no visa spēka. NUjā tev jākoncentrējas, ļoti jākoncentrējas, bet, līdzko tu esi šo paņēmienu apguvis, tu vari to izmantot pēc patikas. Viņš izspļauj asinis, kas pil mutē no pārsistās lūpas. Kā mēs to jau redzējām ar tevi un tavu Violu.

-     Neuzdrīkstieties izrunāt viņas vārdu!

-    Bet ir vēl kas cits, viņš turpina. Spēja kontrolēt citu vīriešu Troksni. Atklāti sakot, tas ir daudz grūtāk, daudz sarežģītāk. Tas ir kā mēģināt vienlaikus pacelt un nolaist tūkstoš dažādu sviru. Protams, ar dažiem cilvēkiem, īpaši tiem, kas ir vienkāršāki, tas izdodas daudz veiklāk, un ir pārsteidzoši viegli ietekmēt pūli, bet es gadiem ilgi esmu mēģinājis izmantot to kā vērtīgu instrumentu, un tikai pēdējā laikā esmu guvis zināmus panākumus.

Es brīdi domāju. Mērs Ledžers.

-    Nē, nē, viņš jautri attrauc. Mērs Ledžers palīdzēja labprāt. Nekad neuzticies politiķiem, Tod. Viņiem nav nekādu vērtību, un viņiem nekad nevar ticēt. Redzi, viņš ieradās pie manis, lai atstāstītu tavus sapņus un to, ko jūs pārrunājāt. Nē, te nebija nekādas kontroles, tikai rakstura vājums.

Es nopūšos. Vai jūs vienreiz nevarētu klusēt?

-     Es tikai gribu teikt, Tod, mērs turpina, ka tikai šodien man izdevās pietuvoties tam, lai piespiestu tevi darīt to, ko es vēlos. Mērs skatās uz mani, lai saprastu, vai es aptveru viņa teikto. Tikai šodien.

Tālumā atskan vēl viens BUM, vēl viens bezjēdzīgs Atbildes nodarīts postījums. Ir pārāk tumšs, lai redzētu armiju, bet viņi noteikti jau maršē uz pilsētu, lejup pa ceļu uz mūsu pusi.

Iestājas nakts.

-     Es saprotu, ko jūs sakāt, bilstu. Es zinu, ko esmu

izdarījis.

-     Bet to taču izdarīji tu, Tod, mērs saka, skatoties man sejā. Ēnkāji. Sievietes. To visu izdarīji tu pats. Tevi nevajadzēja kontrolēt.

-    Es zinu, ko esmu izdarījis, es atkārtoju. Mana balss ir klusa, bet Troksnis sāk brīdinoši dūkt.

-     Piedāvājums joprojām ir spēkā, mērs saka klusā balsī. Es runāju nopietni. Tev ir spēks. Es varētu tev iemācīt, kā ar to apieties. Tu varētu valdīt man līdzās.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES, es dzirdu.

-     Tas ir spēka avots, viņš saka. Kontrolējot savu Troksni, tu vari kontrolēt sevi. Kontrolējot sevi, viņš turpina, nolaižot zodu, tu vari kontrolēt visu pasauli.

-     Jūs nogalinājāt Deiviju, es saku, sperot soli viņam tuvāk, joprojām nomērķējis ar šauteni. Jums pašam nav nekādu vērtību! Un tagad, pie velna, jūs vienreiz aizvērsiet muti!

Un tad debesis pāršķeļ zema, varena skaņa, kas izskan kā no raga.

Tāda skaņa, kādu varētu radīt Dievs, ja gribētu pievērst jūsu uzmanību.

Es dzirdu, kā zirgi aiz katedrāles iezviedzas. Dzirdu izskanam šoku joprojām apslēptajā Jaunās Prentistaunas iedzīvotāju Troksnī. Dzirdu, kā armijas maršs pārvēršas apjukuma pilnā haosā.

Dzirdu, kā mēra Troksnis uzliesmo un pazūd.

-    Kas, pie velna, tas bija? es saku, palūkojoties augšup un visapkārt.

-     Nē, mērs noelšas.

Un viņa balsī skan sajūsma.

-     Kas? es prasu, pabakstot viņu ar šauteni. Kas notiek?

Bet viņš tikai smaida un pagriež galvu.

Pagriež galvu pret kalniem, kas atrodas pie ūdenskrituma, kur lejup uz pilsētu ved līkumotais ceļš.

Es arī turp palūkojos.

Kalna galā mirdz gaismas.

Gaismas, kas virzās lejup pa ceļu.

-    Ak, Tod, mērs saka, un viņa balsī skan aizrautība un jā arī prieks. Ak, Tod, manu zēn, ko tu esi izdarījis?

-    Kas te notiek? es jautāju, samiegtām acīm lūkojoties tumsā, it kā tas man palīdzētu saskatīt skaidrāk. Kas izdeva to skaņu…

Atskan nākamais taures sauciens tik skaļš, ka, šķiet, pārplēš debesis uz pusēm.

Es dzirdu, kā pilsētas RĒKOŅA kļūst skaļāka jautājuma zīmju plūdos var noslīkt.

-     Pastāsti man, Tod, mērs tikpat jautri ierosina, ko tu plānoji darīt, kad ierastos armija?

-    Ko tad? es pārjautāju, saraucis pieri, mēģinot saskatīt, kas notiek uz ceļa, bet tas ir pārāk tālu un ir pārāk tumšs, lai kaut ko redzētu. Tikai gaismas, mazi punktiņi, kas virzās lejup no kalna.

-    Vai tu gribēji pieprasīt par mani izpirkuma maksu? viņš turpina, joprojām izklausoties uzjautrināts. Vai arī gribēji izdot mani sodīšanai?

-     Kas tās par skaņām? es uzbļauju, saķerot viņu aiz krekla priekšas. Vai nolaižas ieceļotāju kuģis? Vai viņi sarīkojuši iebrukumu vai tamlīdzīgi?

Mērs Prentiss paraugās man acīs, un viņa skatiens dzirkstī. Vai tu domāji, ka viņi iecels tevi par līderi un tu vienpersoniski ievedīsi šo pasauli miera laikmetā?

-    Es būšu viņu vadītājs, šņācu viņam sejā. Pagaidiet tikai!

Es palaižu mēru vaļā un uzrāpjos augstākajā gruvešu kaudzē. Redzu, ka cilvēki izbāž galvas ārā no mājām, dzirdu balsis sasaucamies, redzu ļaudis skraidām pa ielām uz priekšu un atpakaļ.

Lai ari kas te notiktu, tas ir izrādījies pietiekami iespaidīgi, lai izvilinātu Jaunās Prentistaunas iedzīvotājus no slēpņa.

Es sajūtu pakausī Trokšņa dūkoņu.

Apcērtos riņķī, atkal notēmēju uz mēru ar šauteni, norāpjos lejā no gruvešu kaudzes un saku: Es taču jūs brīdināju, lai nemaz nemēģināt!

-    Es tikai centos turpināt mūsu sarunu, Tod, viņš saka, izklausoties pavisam nevainīgs. Mani nudien ļoti interesē tavi vadības plāni tagad, kad tu esi armijas komandieris un planētas prezidents.

Man tā vien nagi niez iebliezt pa viņa smaidošo ģīmi.

-     Kas te notiek? es uzsaucu. Kas nāk lejā no kalna?

Pilsētas iedzīvotāji sāk panikā kliegt.

-    Paskaties mana krekla kabatā, Tod, mērs saka, un tu atradīsi ko tādu, kas reiz piederēja tev.

Es blenžu uz Prentisu, mēģinot saprast, kur te ir kāds āķis, bet viņš tikai muļķīgi smaida.

It kā atkal būtu uzvarējis.

Es pagrūžu šauteni uz mēra pusi un ar brīvo roku parakņājos viņa krekla kabatā, mani pirksti atduras pret kaut ko metālisku un cietu. Es izvelku šo priekšmetu ārā.

Violas binoklis.

-      Patiešām lieliska mantiņa, mērs saka. Nudien nespēju sagaidīt, kad nolaidīsies ieceļotāji un atvedīs jaunus labumus.

Es neko neatbildu, tikai uzrāpjos uz gruvešu kaudzes un ar brīvo roku pielieku binokli pie acīm, neveikli mēģinot ieslēgt nakts redzamību. Ir pagājis ilgs laiks, kopš …

Es beidzot atrodu pareizo pogu.

Parādās ieleja, visa baltā un zaļā krāsā, un tumsas pārklājs no pilsētas paceļas.

Es paceļu binokli pret ceļu un upi, līdz līkloču ceļam, kas ved lejup no kalna, līdz gaismas punktiņiem, kas virzās lejup, -

Un -

Un -

Ak Dievs.

Es dzirdu mēru man aiz muguras smejamies, lai gan viņš joprojām ir gūsteknis, kas piesiets pie krēsla. Ak jā, Tod! Tas nav tavas iztēles auglis.

Uz mirkli esmu palicis bez valodas.

Man trūkst vārdu.

Kā?

Kā tas ir iespējams?

Uz pilsētu maršē ēnkāju armija.

Daži no viņiem tie, kas pašā priekšā, jāj uz tiem milzīgajiem, platmugurainajiem radījumiem, kuri izskatās kā bruņām klāti un kuriem deguna galā ir liels, izliekts rags. Aiz viņiem maršē armija. Tie nav nekādi miermīlīgie ciemiņi nē, nekā tamlīdzīga -, lejup pa līkloču ceļu maršē armija, vienības cita aiz citas parādās kalna malā pie ūdenskrituma.

Vienības maršē kaujā.

Un viņu ir tūkstošiem.

-     Bet, es noelšos, tik tikko spējot izdabūt vārdus pār lūpām, bet viņi visi taču tika nogalinātu Viņus visus taču iznīcināja Ēnkāju kara laikā!

-     Viņus visus? mērs pārjautā. Visus šīs planētas ēnkājus, ņemot vērā to, ka mēs apdzīvojam tikai pavisam mazu šīs planētas pleķīti? Vai tev tas šķiet loģiski?

Gaismiņas, ko biju pamanījis, izrādās lukturi, kurus rokās tur tie ēnkāji, kas jāj bruņādaino radījumu mugurās, lukturi, kas rāda ceļu armijai, lukturi, kuri izgaismo šķēpus armijas rokās, lokus un bultas, un vāles.

Viņiem visiem rokās ir ieroči.

-    Ak, mēs tos uzveiksim, mērs saka. Galu galā mēs taču esam izkāvuši tūkstošiem ēnkāju daudzu jūdžu rādiusā. Lai gan skaitliski viņi mūs pārspēj, mums ir labāki ieroči un spēcīgāka motivācija. Mēs viņus padzinām no šis zemes ar norunu, ka viņi nekad vairs neatgriezīsies, nekad vairs nestāsies mums ceļā. Protams, mēs paturējām dažus no viņējiem kā vergus, lai šie palīdz mums atjaunot pilsētu pēc kara. Tas bija tikai godīgi.

Pilsēta tagad nudien RĒC. Armija vairs nemaršē, un es dzirdu cilvēkus skraidām apkārt un kliedzam. Viņu izsaucienos nav nekādas jēgas, tie ir neticības un baiļu pilni.

Es noskrienu lejā pie mēra un iebakstu ar šauteni viņam ribās. Kāpēc viņi atgriezās? Kāpēc tagad?

Viņš joprojām smaida. Laikam jau ēnkājiem bijis pietiekami daudz laika, lai izdomātu, kā reizi par visām reizēm tikt no mums vaļā, vai ne? Visus šos gadus… Manuprāt, viņi tikai meklēja iemeslu.

-     Kādu iemeslu? es kliedzu. Kāpēc…

Un apklustu.

Genocīds.

Visu vergu nāve.

Viņu ķermeņi sakrauti kaudzē kā tādi atkritumi.

-     Tieši tā, Tod, mērs ikdienišķi attrauc, it kā mēs runātu par laikapstākļiem. Tas noteikti ir labs iemesls, vai ne?

Es lūkojos uz mēru un saprotu, bet, kā jau vienmēr, saprašana nāk par vēlu. Jūs to izdarījāt, es saku.

-     Protams, to izdarījāt jūs! Jūs nogalinājāt visus ēnkājus līdz pēdējam un izlikāties, it kā to būtu izdarījusi Atbilde. Es iegrūžu šauteni viņam krūtis. Jūs cerējāt, ka viņi atgriezīsies.

Viņš parausta plecus. Es cerēju, ka man būs iespēja reizi par visām reizēm viņus sakaut. Mērs sakniebj lūpas.

-      Bet tas biji tu, kas lika manam plānam īstenoties vēl straujāk.

-     Es? es izsaucos.

-    Ak jā, tieši tu, Tod. Es tikai sagatavoju skatuvi. Bet tu aizsūtīji viņiem ziņnesi.

-     Ziņ…

Nē.

Nē.

Es pagriežos un atkal uzskrienu gruvešu kaudzē, pielieku pie acīm binokli un skatos, skatos un skatos.

Viņu ir pārāk daudz, viņi ir pārāk tālu.

Bet viņš tur ir, vai ne?

Kaut kur pūlī.

1017.

Ak nē.

-      "Ak nē" ir pareizie vārdi šajā situācijā, Tod, mērs man uzsauc. Es viņu atstāju dzīvu, lai tu viņu atrastu, bet, pat ņemot vērā jūsu īpašās attiecības, nevarētu teikt, ka šis ēnkājis tevi ļoti mīlētu, vai ne? Lai arī cik ļoti tu vēlējies viņam palīdzēt. Tu esi cilvēks, kas, viņaprāt, iemieso visu ļauno, un viņš pastāstīja par tevi saviem brāļiem un māsām. Es dzirdu, kā mērs smejas. Es nudien tagad negribētu būt tavā vietā, Tod Hjūit.

Es apcērtos riņķī, skatos uz horizontu un visapkārt. Atkal pagriežos. Viena armija atrodas dienvidos, otra austrumos, un vēl trešā maršē lejup no kalna rietumos.

-     Un te nu mēs sēžam, mērs saka, joprojām izskatoties mierīgs. Tam visam pa vidu. Viņš paberzē degunu pret plecu. Nez ko tie nabaga cilvēki no izlūku kuģa tagad domā?

Nē.

Nē.

Es atkal pagriežos, it kā varētu saskatīt viņus visus vienlaikus. Viņi visi ieradīsies pēc manis.

Mans prāts auļo.

Ko lai es daru?

Ko lai es daru?

Bet mērs sāk svilpot, it kā viņam nekur nebūtu jāsteidzas.

Un Viola ir tur, ārā -

Ak jēziņ, viņa ir tur -

-    Armija, es saku. Armijai būs jātiek ar viņiem galā.

-     Brīvajā laikā? mērs pārjautā, saraucot uzaci. Tu gribēji teikt tad, kad viņiem būs kāds brīvs brīdis, kurā nevajadzēs cīnīties pret Atbildi?

-     Atbildei nāksies mums pievienoties.

-     Mums? mērs pārjautā.

-       Viņiem būs jācīnās līdzās armijai. Viņiem tas būs jādara.

-    Tu tiešām domā, ka Koila kundze uz to parakstīsies? Mērs smaida, bet es redzu, kā viņš piesit kājas, viņu caurstrāvo enerģija. Viņa taču uzskatīs, ka viņai un ēnkājiem ir kopīgs ienaidnieks, vai ne? Piemini manus vārdus. Viņa mēģinās vest sarunas. Mērs atkal ieskatās man acīs. Un ko tad tu darīsi, Tod?

Es smagi elpoju. Man nav ne jausmas.

-     Un Viola ir tur, laukā, viņš man atgādina, pavisam viena.

Viņa ir.

Viņa ir tur, laukā.

Un viņa pat nevar paiet.

Ak, Viola, ko es esmu izdarījis?

-      Ņemot vērā šos apstākļus, vai tu, mīļo puisīt, tiešām domā, ka armija gribēs par vadoni redzēt tevi? Viņš iesmejas, it kā tā būtu pati muļķīgākā doma, kas kādam jebkad ienākusi prātā. Vai tu tiešām domā, ka viņi ļaus tev vest viņus izšķirošajā kaujā?

Es atkal apcērtos riņķī un pielieku binokli pie acīm. Jaunajā Prentistaunā valda haoss. Austrumos deg ēkas. Cilvēki skrien pa ielām, viņi bēg no Atbildes, no mēra armijas un tagad arī no ēnkājiem viņi skraida visapkārt, bet viņiem nav kur bēgt.

Atkal atskan taures skaņas, un logu stikli notrīc.

Es skatos binoklī.

Tā ir milzīgi gara taure, garāka nekā četri ēnkāji kopā, novietota uz divu ragaino zvēru mugurām, un to pūš pats lielākais ēnkājis, kādu es jebkad esmu redzējis.

Viņi jau ir kalna pakājē.

-    Manuprāt, ir īstais laiks mani atsiet, Tod, mērs ierosina, un viņa balss zemu dūc gaisā.

Es pagriežos un atkal notēmēju uz viņu ar ieroci. Jūs mani nekontrolēsiet, es paziņoju. Nekad vairs.

-    Es nemaz nemēģinu, viņš saka. Bet mēs abi zinām, ka tā būtu prātīga doma, vai ne?

Es vilcinos, smagi elpojot.

-     Redzi, es jau reiz esmu sakāvis ēnkājus, mērs turpina. Pilsēta to zina. Armija to zina. Šaubos, vai viņi gribēs atteikties no manis un apvienoties tavā vadībā, zinot, pret ko ir jācīnās.

Es joprojām neko nesaku.

-     Un pat pēc tam, kad tu esi mani nodevis, Tod, mērs Prentiss saka, raugoties uz mani, es joprojām vēlos, lai tu būtu man līdzās. Es joprojām gribu cīnīties kopā ar tevi. Viņš brīdi klusē. Kopā mēs varam uzvarēt.

-     Es negribu uzvarēt kopā ar jums, atcērtu, skatoties uz šauteni. Es jūs sakāvu.

Viņš pamāj, it kā man piekristu, bet tad pasaka kaut ko pavisam dīvainu: Viss mainās, bet paliek nemainīgs.

Es dzirdu, kā armija maršē arvien tuvāk katedrālei. Pirmā vienība ir tiktāl savākusies, ka var iemaršēt pilsētā. Es dzirdu viņus soļojam pa sānu ceļu virzienā uz laukumu. Mums vairs nav daudz laika.

-    Es pat pārāk nedusmojos, ka tu esi mani sasējis, Tod, mērs saka, bet tagad tev jālaiž mani vaļā. Es esmu vienīgais, kas var viņus uzvarēt.

Viola -

Viola, ko lai es daru?

-Jā, atkal Viola, viņš saka maigā un pieglaudīgā balsī. Viola tur, ārā, pavisam viena. Vīrietis nogaida, līdz es ieskatos viņam acīs. Viņi nogalinās to meiteni, Tod. Nogalinās. Un tu zini, ka es esmu vienīgais, kas var viņu glābt. Atkal atskan taures skaņas. Austrumos nodārd vēl viens BUM. Mēra armijas soļi tuvojas. Es paskatos uz viņu.

-     Es jūs uzveicu, es atgādinu. Atcerieties to! Es jūs uzveicu un varu to izdarīt atkal.

-     Par to es nešaubos, mērs saka. Bet viņš smaida.

VIOLA es nodomāju tieši pret mēru, un viņš saraujas.

-    Izglābiet viņu, es izsaku priekšlikumu, un paliksiet dzīvs. Ja viņa mirs, jūs arī mirsiet.

Mērs pamāj. Esam vienojušies.

-Ja mēģināsiet mani kontrolēt, es jūs nošaušu. Ja mēģināsiet man uzbrukt, es jūs nošaušu. Skaidrs?

-     Skaidrs, viņš atbild.

Es pagaidu vēl mirkli, bet ilgāk gaidīt nav laika.

Man nav laika te stāvēt un neko nenolemt.

Trīs pasaules maršē uz pilsētas centru, lai satiktos.

Un viņa ir tur, laukā.

Un es negrasos no viņas šķirties, nekad vairs, pat ne tad, ja mēs neesam kopā.

Lūdzu, piedod, es nodomāju.

Un es atsienu mēru no krēsla.

Viņš lēnām pieceļas kājās, saberzējot delmus.

Un paceļ galvu, izdzirdot vēl vienu taures saucienu.

-     Beidzot, mērs saka. Vairs nekādas izvairīgas, slepenas cīņas, nekādas slēpšanās ēnās un nekādu spiegu spēlīšu. Viņš pagriežas pret mani, ieskatās man acīs, un es redzu, ka aiz viņa smaida slēpjas vājprāts. Beidzot mēs esam nonākuši pie kaut kā īsta, pie notikuma, kas padarīs vīrus par vīriem. Beidzot sāksies tas, kam mēs esam radīti, Tod. Mērs saberzē rokas, un viņa acis savādi iedzirkstas, izrunājot šo vārdu.

-    Karš.

otrās grāmatas beigas

Content

Ness Patriks Haosa spēle-2. Jautājums un Atbilde

Atsauksmes par grāmatu JAUTĀJUMS UN ATBILDE

Jautājums un Atbilde

BEIGAS

1 DAĻA TODS TORNĪ

1. nodaļa VECAIS MĒRS

2. nodaļa KāJU UZ kakla

3. nodaļa JAUNĀ DZĪVE

4. nodaļa JAUNĀS PASAULES RADĪŠANA

2 DAĻA DZIEDNĪCA

5. nodaļa viola PAMOSTAS

6. nodaļa stĀsta abas puses

7. nodaļa koila kundze

8. nodaļa jaunĀkĀ MĀCEKLE

9. nodaļa karŠ ir beidzies

10. nodaļa dieva mĀja

11. nodaļa izglĀbu TEV DZĪVĪBU

3 DAĻA KARŠ IR BEIDZIES

12. nodaļa nodevĪba

13. nodaļa ŠĶEMBAS

14. nodaļa otrĀ bumba

15. nodaļa ieslĒgti

16. nodaļa kas tu esi

17. nodaļa SMAGS DARBS

18. nodaļa dzĪvot NOZĪMĒ CĪNĪTIES

4 DAĻA IESTĀJAS NAKTS

19. nodaļa tas, ko tu NEZINI

20. nodaļa bruĢakmens

21. nodaļa raktuves

22. nodaļa 1017

23. nodaļa kaut kas TUVOJAS

24. nodaļa cietuma SIENAS

25. nodaļa NAKTS, KAD TAS NOTIKA

26. nodaļa ATBILDE

5 DAĻA JautĀjumu štābs

27. nodaļa tĀ MĒS TAGAD DZĪVOJAM

28. nodaļa karavĪrs

29. nodaļa jautĀŠana

30. nodaļa aproce

31. nodaļa skaitli un BURTI

32. nodaļa PĒdĒjie SAGATAVOŠANĀS DARBI

33. nodaļa TĒVI UN DĒLI

34. nodaļa pĒdĒjĀ IESPĒJA

6 DAĻA JAUTĀJUMS UN ATBILDE

35. nodaļa viola tiek LZJAUTĀTA

36. nodaļa SAKĀVE

37. nodaļa L EITNANTS

38. nodaļa MARŠĒJOT UZ KATEDRĀLI

39. nodaļa T AVS ĻAUNĀKAIS IENAIDNIEKS

40. nodaļa nekas NEMAINĀS, VISS MAINĀS

41. nodaļa D EIVIJA PRENTISA lielais brĪdis

42. nodaļa BEIGAS

SĀKUMS