Ness Patriks

Haosa spēle-3. Briesmoņcilvēki

Patriks Ness

Briesmoņcilvēki

atsauksmes par grāmatu

"SATRICINOŠA KULMINĀCIJA! Šī GRĀMATA LIKS JŪSU SIRDIJ PUKSTĒT STRAUJĀK UN PAT IZVILINĀS ASARAS."

INDEPENDENT ON SUNDAY

www.e-gramatnica.lv www.zvaigzne.lv

ISBN 978-9934-0-3110-6

"Haosa spēles ir vienreizīga triloģija, un tās noslēgums "Briesmoņcilvēki" ir īsts triumfs."

The Times

"Satriecoša kulminācija grāmata paātrinās jūsu pulsu un liks plūst asarām."

Independent on Sunday

"Dramatisks un spēcīgs noslēgums… Beigas ir izcilas, un Ness noslēdz šo triloģiju ar spēcīgu spriedzi un daudznozīmību, kādu viņš ir uzturējis visā darbā."

Daily Mail

"Elpu aizraujošs darbs… inovatīvs, intensīvs rakstības paņēmiens vislabākajā tā izpausmē."

Bookseller

"Romāns, kas noslēdz triloģiju, kura noteikti ierindosies starp labākajiem sasniegumiem 21. gadsimta bērnu literatūrā."

Irish Times

"Tikpat aizraujoša, cik iepriekšējās grāmatas… jūs nespēsiet vien sagaidīt, kas notiks turpmāk."

Waterstone's Books Quarterly

"Zinātniskā fantastika tās labākajā izpausmē, neredzēts brutalitātes un ideālisma sajaukums, kas galu galā izrādās dziļi cilvēcisks."

Booklist

Patriks Ness BRIESMOŅCILVĒKI

Kas ir bunkurā? Kas ir bunkurā?

Sievietes un bērni pirmie, un bērni pirmie, un bērni

Es smejos, līdz man notrūkst galva

Es riju nost, līdz uzsprāgstu Radiohead, "Idioteque"

-      KARŠ, saka mērs Prentiss, un viņa acis mirdz. Beidzot.

-    Aizverieties, esmu pārskaities. Nav nekāda beidzot! Vienīgais, kurš vēlas karu, esat jūs.

-    Lai nu tā būtu, viņš pagriežas pret mani un uzsmaida. Bet karš ir klāt.

Protams, es jau sāku šaubīties, vai, atsienot mēru, lai viņš varētu piedalīties kaujā, neesmu pieļāvis lielāko kļūdu savā dzīvē -

Bet nē -

Nē, viņš palīdzēs glābt Violu. Man tas bija jādara, lai viņa būtu drošībā.

Ja man šī mērķa labad Prentiss būs jānogalina, es to darīšu.

Un tā, saulei rietot, mēs ar mēru stāvam uz katedrāles drupām un lūkojamies uz pilsētas laukumu, kamēr ēnkāju armija soļo lejup no kalna pa līkloču ceļu. Viņi pūš kaujas ragu, un šī skaņa rauj laukā dvēseli -

Kamēr Koila kundzes armija iemaršē pilsētā mums aiz muguras, spridzinot visu savā ceļā Bum! Bum! BUM! -

Kamēr dienvidos parādās mēra armijas pirmās vienības ar Hammara kungu priekšgalā, traucoties pie mums pāri laukumam, lai saņemtu jaunas pavēles, -

Kamēr Jaunās Prentistaunas iedzīvotāji skrien visos virzienos, glābiņu meklēdami, -

Kamēr izlūki no ieceļotāju kuģa nolaižas kalnā netālu no Koila kundzes, un tā ir pati sliktākā vieta, kur nolaisties, -

Kamēr Deivijs Prentiss miris guļ drupās mums pie kājām, un viņu ir nošāvis paša tēvs, vīrietis, kuru es nupat kā atbrīvoju, -

Un Viola -

Mana Viola -

Kamēr viņa zirga mugurā traucas pa šo trako pasauli, pat nespējot nostāties kājās, jo viņai ir salauztas abas potītes, -

Jā, es nodomāju.

Tās ir klāt.

Beigas.

Beigas visam.

-     Ak jā, Tod, mērs berzē rokas. Tieši tā.

Un viņš to pasaka vēlreiz, it kā būtu piepildījusies viņa karstākā vēlēšanās.

-     Karš.

1 DAĻA SĀKUMS

-

1 NODAĻA divas kaujas

[Tods)

-    Mēs dosimies tieši pretī ēnkājiem! mērs sauc saviem karavīriem, tēmējot ar Troksni viņiem tieši pieres vidū.

Arī man.

-      Viņi pulcēsies kalna pakājē, viņš saka, bet tālāk netiks!

Es noglāstu Angaradas sānu. Nepilnu divu minūšu laikā mēs jau esam zirgos, Morfetam un Angaradai atjoņojot no sagrautās katedrāles tālākā gala, un, kamēr uztraušamies zirgu mugurās, kāpjot pāri joprojām nemaņā gulošajiem vīriem, kas man bija centušies palīdzēt gāzt mēru, mūsu priekšā jau izplūst armija.

Ne visa armija, varbūt mazāk par pusi, jo pārējie karavīri joprojām maršē lejup no dienvidu kalna, kur vajadzēja notikt kaujai.

Kumeļ? Angarada domā, un es jūtu, kā bailes plūst no it visām ķēves nervu šūnām. Viņa ir līdz nāvei nobijusies.

Es tāpat.

-      BATALJONI GATAVĪBĀ! mērs kliedz, un Hammara kungs salutē, tāpat arī Teita kungs, O'Hāras kungs un Morgana kungs viņi ir ieradušies vēlāk -, un karavīri stājas ierindās, karavīru rindas tinas kā kamoli, un viņi kustas tik ātri, ka man sāp acis.

-     Zinu, mērs saka. Skaisti, vai ne?

Es notēmēju uz viņu ar šauteni, kas reiz piederēja Deivijam. Neaizmirstiet mūsu vienošanos, es atgādinu.

-     Jūs parūpēsieties, lai Viola ir drošībā, un nekontrolēsiet mani ar Troksni. Ja darīsiet, kā likšu, paliksiet dzīvs. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc es jūs atbrīvoju.

Viņa skatiens dzirkstī. Tādā gadījumā tev jāsaprot, ka nedrīksti mani izlaist no acīm, pat ja tev nāktos kopā ar mani iet kaujā. Vai esi tam gatavs, Tod?

-     Esmu gatavs, es atbildu. Patiesībā neesmu vis, lai gan cenšos par to nedomāt.

-     Nojaušu, ka tev veiksies labi, mērs saka.

-     Aizverieties, es noņurdu. Es jūs jau vienreiz pieveicu, varu to izdarīt atkal.

Viņš plati pasmaida. Par to es nešaubos.

-      VĪRI IR GATAVI, SER! sauc zirga mugurā sēdošais Hammara kungs, nikni salutējot.

Mērs nenovērš skatienu no manis. Vīri ir gatavi, Tod, viņš mani ķircina. Un tu?

-     Varam doties.

Prentiss pasmaida vēl platāk un pagriežas pret vīriem.

-     Divas divīzijas pa rietumu ceļu pirmajā uzbrukumā! mēra balss atkal atskan visiem galvā skaņa, ko nevar ignorēt.

-     Kapteiņa Hammara divīzija priekšā, kapteiņa Morgana divīzija piesedz no aizmugures! Kapteinis Teits un O'Hāra sapulcinās tos vīrus, kas ieradīsies vēlāk, savāks bruņojumu un pievienosies pēc laika.

Bruņojumu? es domāju.

-    Ja kauja jau nebūs beigusies, līdz jūs ieradīsieties… Vīri, to dzirdot, iesmejas tie ir skaļi, nervozi, agresīvi

smiekli.

-    Tad mēs kā vienota armija padzīsim ēnkājus pāri kalnam un liksim viņiem nožēlot to dienu, kad viņi ir PIEDZIMUŠI!

Vīru rēkoņa uzgavilē.

-     Ser! kapteinis Hammars uzsauc. Ko mēs iesāksim ar Atbildes armiju?

-      Sākumā sakausim ēnkājus, mērs norīko, un tad Atbilde būs bērnu spēle.

Viņš palūkojas uz savu armiju un tad uz ēnkājiem, kas turpina soļot lejup no kalna. Tad paceļ gaisā dūri un izkliedz visskaļāko Trokšņa kliedzienu, kas atskan dziļi ikviena vīra būtībā.

-     CĪŅĀ!

-     CĪŅĀ! armija kliedz un steidzas prom no laukuma, traucoties uz kalnu, -

Mērs pēdējo reizi paskatās uz mani, it kā tik tikko spētu novaldīt smieklus par šo izrādi. Un, vairs nesakot ne vārda, iecērt piešus Morfetam sānos un metas pakaļ aizejošajai armijai.

Armijai, kas dodas karā.

Sekot? Angarada jautā, svīstot baiļu sviedrus.

-      Prentisam taisnība, es saku. Mēs nedrīkstam izlaist viņu no acīm. Viņam jātur dotais vārds. Jāuzvar karā. Jāglābj viņa.

Viņas dēļ, Angarada domā.

Viņas dēļ, es domāju, paturot prātā savas jūtas pret meiteni.

Un es nodomāju viņas vārdu -

Viola.

Un Angarada metas uz priekšu

viola

Tod, es domāju, jājot Akorna mugurā pa ceļu, kas pilns ar ļaudīm, kuri mēģina aizbēgt no briesmīgajām raga skaņām vienā un Koila kundzes sarīkotajiem sprādzieniem otrā pilsētas galā.

BUM; atskan nākamais sprādziens, un es redzu uguns bumbu uzlidojam debesīs. Cilvēku kliegšana ir teju neizturama. Ļaudis, kas bēg augšup, saskrienas ar tiem, kas dodas lejup, un mēs netiekam uz priekšu.

Viņi traucē mums nokļūt pie izlūku kuģa pirmajiem.

Kaujas rags atkal gaudo, un cilvēki kliedz. Mums jāpasteidzas, Akorn, es čukstu zirgam pie auss. Lai arī kas tā būtu par skaņu, ļaudis no mana kuģa tiks ar to galā…

Mani kāds satver aiz rokas un gandrīz norauj no segliem.

-    Atdod man zirgu! kliedz kāds vīrs, raujot arvien stiprāk. Atdod!

Akorns mēģina izrauties, bet uz ceļa ir pārāk daudz cilvēku -

-     Laidiet! es kliedzu.

-    Atdod man zirgu! vīrietis kliedz. Ēnkāji nāk!

Viņa teiktais mani tā šokē, ka es gandrīz noveļos no segliem. Kas?

Bet viņš neklausās, un pat rietošās saules gaismā es skaidri redzu, ka vīrieša acis ir ieplestas šausmās -

TURIES! kliedz Akorna Troksnis, un es vēl stingrāk ieķeros viņam krēpēs, kad zirgs paceļas pakaļkājās, apgāžot vīrieti un metoties prom naktī. Cilvēki kliedz un bēg no mums, un mēs nogāžam zemē vēl dažus, kamēr Akorns auļo prom pa ceļu, bet es turos pie viņa, cik cieši vien spēju.

Mēs nokļūstam klajumā, un zirgs auļo vēl ātrāk.

-    Ēnkāji? es skaļi jautāju. Ko viņš ar to gribēja teikt? Tas taču nevar būt…

ĒnkĀji, Akorns domā. Ēnkāju Armija. ĒNkĀju kArš.

Es pagriežos, lai palūkotos atpakaļ, Akornam auļojot tālāk, un redzu gaismas, kas nāk lejup pa kalnu.

Ēnkāju armija.

Arī ēnkāju armija tuvojas.

Tod? es domāju, apjaušot, ka ar katru soli attālinos no viņa un no sasietā mēra.

Mūsu vienīgā cerība ir izlūku kuģis. Viņi varēs mums palīdzēt. Gan jau kaut kā viņi spēs mums ar Todu palīdzēt.

Mēs apturējām vienu karu, mēs varam apturēt vēl vienu.

Tā nu es atkal nodomāju viņa vārdu Tod -, sūtot viņam spēku. Un mēs ar Akornu traucamies pa ceļu pretī Atbildei, pretī izlūku kuģim, cerot, ka man būs taisnība, -

[tods]

Angarada metas pakaļ Morfetam, armija maršē mums pa priekšu, brutāli nogāžot zemē visus Jaunās Prentistaunas iedzīvotājus, kas pagadās ceļā. Uz priekšu traucas divi bataljoni pirmo vada aurojošais Hammara kungs zirga mugurā, otrs seko mazliet klusākajam Morgana kungam. Te varētu būt kādi četrsimt vīri, viņi bļauj, sejas saviebuši un ieročus pacēluši.

Un viņu Troksnis -

Viņu Troksnis ir briesmīgs, tas sasaucas un savijas kopā, rēcot vienā balsī kā skaļš, nikns milzis, kas grib izlauzt sev ceļu.

To dzirdot, šķiet, sirds izlēks pa muti.

-     Turies manā tuvumā, Tod! mērs sauc, Morfeta mugurā piejājot man blakus.

-     Par to neraizējieties, es atcērtu, ciešāk satverot šauteni.

-     Es gribēju teikt turies manā tuvumā, lai es varētu izglābt tev dzīvību. Viņš palūkojas tālumā. Un neaizmirsti arī savu solījumu. Es nudien negribētu piedzīvot kādu negadījumu kaujas laukā…

Un viņš man piemiedz ar aci.

Viola, es domāju, sūtot pret viņu dūrē savilktu Troksni.

Viņš saraujas.

Un vairs tik plati nesmaida.

Mēs jājam aiz armijas uz pilsētas rietumiem, lejup pa galveno ceļu, garām cietuma drupām, kur Atbilde ielauzās savā pirmajā lielākajā uzbrukumā. Es šeit esmu bijis tikai vienreiz toreiz, kad skrēju cauri visai pilsētai ar Violu rokās, nesu mirstošo meiteni lejup pa līkumoto ceļu, gribēdams nogādāt viņu drošībā, bet pilsētā sastapu to pašu vīrieti, kas tagad jāj man blakus, vīrieti, kas nogalināja tūkstoš ēnkāju, lai uzsāktu šo karu, vīrieti, kas spīdzināja Violu, lai izspiestu no viņas pašam jau sen zināmu informāciju, vīrieti, kas nogalināja pats savu dēlu…

-      Un vai tu vari iedomāties kādu citu, kas spētu vest jūs kaujā? viņš jautā, nolasot manu Troksni. Kurš cits vīrietis būtu vēl piemērotāks karam?

Briesmonis, es nodomāju, atceroties Bena vārdus: karš padara vīrus par briesmoņiem.

-     Nav tiesa, mērs iebilst. Karš padara mūs par vīriem. Bez kara mēs esam tikai bērni.

Mums pretī atkal triecas raga gaudošana tik spēcīga, ka gandrīz norauj mums galvas, un armijai uz bridi sajūk solis.

Mēs paskatāmies uz kalna pakāji un redzam tur ēnkāju lukturus. Viņi gaida.

-     Vai esi gatavs kļūt pieaudzis, Tod? mērs jautā.

[viola]

BUM!

Vēl viens sprādziens tieši mums priekšā, tas paceļas virs koku galotnēm. Esmu tik ļoti pārbijusies, ka pilnībā aizmirstu par potītēm un mēģinu iecirst Akornam sānos papēžus, kā uz kosmosa kuģa esmu redzējusi videoierakstos. Apsēji, kurus Lī viņš joprojām ir kaut kur laukā, mēģinot atrast Atbildi nepareizajās vietās, ak, kaut nu viņš būtu drošībā, lūdzu, esi drošībā aptina ap manām potītēm, turas labi, bet kauli vēl aizvien ir lauzti, un uz mirkli sāpju agonija izšaujas cauri visam manam ķermenim, svilinot pat roku. Es uzloku piedurkni un paskatos. Āda pie aproces ir sarkana un karsta. Pati aproce ir tikai plāna metāla plāksnīte, kuru nevar ne pārgriezt, ne noņemt un kura līdz mūža galam iezīmēs mani kā numur 1391.

Tā ir cena, ko es samaksāju.

Cena, ko es samaksāju, lai atrastu viņu.

Un tagad mums jāparūpējas, lai tas viss nebūtu darīts velti, es saku Akornam, kura Troksnis ar Meitenīt piekrīt maniem vārdiem.

Gaiss ir dūmu pilns, un priekšā es redzu liesmas. Cilvēki skrien man garām visos virzienos, lai gan jo tālāk no pilsētas, jo viņu ir mazāk.

Ja Koila kundze un Atbilde sāka spridzināšanu no Jautājumu biroja virzienā no austrumiem uz pilsētas centru, viņiem jau vajadzētu būt garām kalnam, kurā bija slējies komunikāciju tornis. Visticamāk, tieši tur nolaidās izlūku kuģis. Koila kundze, to pamanījusi, noteikti būtu griezusies riņķī un ar ātrākajiem ratiem devusies uz kalnu, lai būtu pirmā, kas runās ar izlūkiem. Bet kuru viņa būtu atstājusi par galveno?

Akorns traucas uz priekšu, ceļa līkumā -

Un BUM!

Vēl viena sieviešu mītne uzliesmo, uz īsu brīdi izgaismojot ceļu, -

Un es viņus ieraugu -

Atbildi.

Daudzus vīriešus un sievietes, kuriem uz krūtīm uzzīmēts zils A, dažiem tas pat uzkrāsots uz sejas.

Visi ir notēmējuši šautenes -

Viņi stāv priekšā ratiem, kuros salādēti ieroči, -

Un, lai gan dažus no viņiem es pazīstu (Losona kundzi, Magnusu, Nadari kundzi), man ir tāda sajūta, ka patiesībā tie ir svešinieki, viņi visi izskatās tik nikni, tik koncentrējušies, tik nobijušies un drosmīgi, un pārliecināti par savu taisnību, ka es pievelku Akorna pavadu, baidoties šim pūlim tuvoties.

Sprādziena radītā gaisma noplok, un viņus atkal aprij tumsa.

uz priekšu? Akorns jautā.

Es dziļi ieelpoju, prātojot, kā šie ļaudis reaģēs, mani ieraugot, un vai viņi vispār mani saskatīs, vai tūlīt pat neuzspers gaisā.

-     Mums nav izvēles, es beidzot saku.

Un, kad Akorns jau gatavojas mesties uz priekšu, -

-    Viola? es tumsā dzirdu.

[tods]

Ceļš mūs izved plašā klajumā, kura labajā pusē tek upe un pret klintīm gāžas ūdenskritums, bet tieši pretī ir kalns, un pa to lejup ved līkloču ceļš. Armija ieplūst līdzenumā ar kapteini Hammaru priekšgalā, un, lai gan šeit esmu bijis tikai vienu reizi, es zinu, ka agrāk te bija koki un nelielas mājiņas. Mēra vīri noteikti visu ir noslaucījuši līdz ar zemi, sagatavojot šo vietu par kara lauku, -

It kā viņš būtu zinājis, ka tas notiks, -

Es nespēju vien beigt par to domāt, jo Hammara kungs uzsauc "STĀT!", un vīri nostājas ierindā, tieši pretī -

Tur tās ir -

Pirmās ēnkāju armijas vienības -

Viņi ir izvietojušies klajumā ducis, divi duči, desmit duči ēnkāju -, un tie visi plūst lejup pa kalnu kā baltu asiņu straume, turot lukturus augstu paceltus. Viņiem rokās ir loki un bultas un kaut kādi gari, balti koki, un ēnkāju kājnieki soļo blakus saviem komandieriem, kas jāj lielu, baltu zvēru mugurās tie izskatās pēc vēršiem, bet ir lielāki un masīvāki, viņiem deguna galā ir liels rags un ādu klāj biezas bruņas, kas izskatās kā veidotas no māla. Es redzu, ka arī daudziem ēnkājiem mugurā ir šīs bruņas, māls nosedz viņu balto ādu -

Un atskan vēl viens taures sauciens, tas ir tik skaļš, ka man šķiet ausis sāks asiņot. Tagad šo ragu var ari saskatīt tas atrodas kalna galā, piesiets pie lielo radījumu mugurām, un to pūš liels ēnkājis Un, ak Dievs Ak Dievs Viņu Troksnis -

Tas mutuļo lejup no kalna kā ierocis, puto kā krāčaina upe, tas traucas pret mums, un tajā ir ainas, kurās viņu armija sakauj mūsējos, kurās mūsu karavīri tiek sarauti gabalos, tik šausmīgas un neglītas ainas, kādas pat iedomāties grūti, -

Un mūsu karavīri sūta pret viņiem savas ainas, tās kāpj no vīriešu masas man priekšā, un šīs ainas rāda norautas galvas, ēnkājos iešautas bultas, slaktiņu, kas nekad nebeidzas, nekad, -

-    Koncentrējies, Tod, mērs brīdina, vai ari zaudēsi dzīvību kaujā. Mani ļoti interesē, par kādu vīru tu varētu kļūt.

-      IERINDĀ STĀTIES! mēs dzirdam Hammara kungu saucam, un karavīri viņam aiz muguras izveido ierindu. PIRMĀ RINDA GATAVĪBĀ! viņš kliedz, vīri nostājas un paceļ šautenes, gatavi mesties uz priekšu pēc kapteiņa komandas, un aiz viņiem virknējas otrā rinda.

Arī ēnkāji ir apstājušies, izveidojot līdzīgu garu ierindu kalna pakājē. Ierindas vidū iznāk savādais radījums, kura mugurā stāv ēnkājis, daļēji paslēpies aiz dīvainas U veida ierīces. Tā šķiet veidota no kaula, ir uz pusi platāka par cilvēku un novietota uz īpaša paaugstinājuma zvēra mugurā.

-     Kas tas tāds? es jautāju mēram.

Viņš plati pasmaida. Domāju, mēs tūlīt to uzzināsim.

-     GATAVĪBĀ! Hammara kungs sauc.

-     Paliec kopā ar mani, Tod, mērs saka. Izvairies no cīniņa, cik vien iespējams.

-    Jā, to es esmu pieredzējis, es saku, rūgtumam Troksnī uzbangojot. Jums nepatīk sasmērēties.

Prentiss ieskatās man acīs. Mums vēl priekšā daudz netīru darbu, Tod. Neuztraucies.

Un tad Hammara kungs no visa spēka kliedz: UZBRUKUMĀ!

Karš ir sācies.

[viola]

-    Vilf! es iesaucos, jājot pie viņa. Vilfs sēž ratos, ko velk vērši. Viņš ir Atbildes pirmajās rindās nedaudz pa labi, un karaspēks turpina soļot uz priekšu dūmakainajā tumsā.

-   Tu i' dziv'l Vilfs sauc, nolecot no ratiem un metoties pie manis. Koila kundz' teic', ka tu i' pagalam!

Mani atkal pārņem dusmas, atceroties, ko Koila kundze bija mēģinājusi izdarit, atceroties bumbu, kas bija paredzēta mēram, un to, ka viņai bija vienalga, ka arī es šajā sprādzienā būtu gājusi bojā. Viņai ļoti reti ir taisnība, Vilf, es saku.

Vilfs nopēta mani abu mēnešu gaismā, un viņa Troksnī es redzu izbailes, es redzu izbailes visnesatricināmākajā vīrā, kāds jebkad dzīvojis uz šīs planētas, vīrā, kas riskēja ar savu dzīvību, lai glābtu mani un Todu, vīrā, kas vēl nekad nebija baidījies. Ēnkāj' nāk, Viol', viņš mani brīdina. Tev i' jātiek prom.

-     Es dodos pēc palīgiem, Vilf, -

Vēl viens BUM! izrauj caurumu mājā pretējā ceļa pusē. Gaiss viļņojas, un Vilfs satver Akornu aiz pavadas, lai zirgs nesaslietos divās kājās. Ko viņas, pie velna, dara? es kliedzu.

-    Dziednieces pavēl', Vilfs paskaidro. Lai glābt' visu ķermen', dažkārt vaig' nogriezt kāj'.

Es sarijos dūmus un klepoju. Izklausās tieši pēc tām muļķībām, ko viņa parasti runā. Kur viņa vispār ir?

-   Aizbrauc' prom, kad pamanīj', ka nolaidies kosmos' kuģ's. Brauc' prom, cik ātr' vien varēj'.

Mana sirds salecas. Kur tas nolaidās, Vilf? Tieši kur tas bija?

Viņš norāda lejup pa ceļu. Tai kalnā, ku' bij' torn's.

-    Es zināju!

Atkal atskan taures skaņas. Ar katru šādu reizi pilsētas iedzīvotāji kliedz arvien skaļāk un skraida apkārt arvien neprātīgāk. Es pat dzirdu, ka daži no Atbildes armijas kliedz.

-    Tev jābēg, Viol', Vilfs atkārto, pieskaroties manai rokai.

-     Ēnkāj' armij' ir slikt's ziņ's. Tev jābēg. Tūlīt.

Es mēģinu noslēpt raizes parTodu, kas nupat uzplaiksnīja.

-    Tev arī jābēg, Vilf! Koila kundzes triks neizdevās. Mēra armija jau ir atpakaļ pilsētā. Vilfs skaļi ievelk elpu. Mēs esam saņēmuši mēru par ķīlnieku, turpinu, un Tods mēģina apturēt armiju, bet, ja dosieties uzbrukumā tagad, jūs noslaktēs.

Vilfs palūkojas atpakaļ uz Atbildi, kas joprojām maršē lejup uz pilsētu. Ļaužu sejas ir mierīgas, lai gan daži no viņiem ir pamanījuši mani un Vilfu, ir pamanījuši, ka esmu dzīva, un viņu sejās uzplaiksnī pārsteigums. Vairākkārt dzirdu pieminam savu vārdu.

-     Koila kundz' lik' mums iet vienādiņ uz priekš', Vilfs atbild, lik' turpināt spridzināšan', lai ko mēs dzirdēt'.

-    Kurš te ir atbildīgais? Losona kundze? Iestājas klusums, un es palūkojos uz Vilfu ciešāk. Tas esi tu, vai ne?

Viņš lēnām pamāj. Viņ' teic', ka es i' tas, kurš vislabāk seko pavēlēm.

-    Tā ir viņas kārtējā kļūda, es skaidroju. Vilf, jums jāgriežas atpakaļ.

Vilfs atskatās uz Atbildi, kas turpina soļot uz priekšu. Cit's dziedniec's man neklausīs, viņš saka, bet no Vilfa balss es noprotu, ka viņš domā par maniem vārdiem.

-    Viņas nē, es turpinu, mudinot viņu pārdomāt, bet visi pārējie gan klausīs.

Viņš atskatās uz mani. Es griezīs' vis's riņķī.

-    Man jātiek līdz izlūku kuģim, es skaidroju. Viņi mums palīdzēs.

Vilfs pamāj un norāda ar īkšķi pār plecu. Otrs lielāk's ceļš aiz šejien's. Koila kundz' i' kād's div's desmit's minūt's tev priekšā.

-     Paldies, Vilf!

Viņš pamāj un pagriežas pret Atbildi. Atkāpties! viņš sauc. Atkāpties!

Es pamudinu Akornu traukties uz priekšu, un mēs aizjājam garām Vilfam un pārsteigtajai Losona kundzei un Nadari kundzei, arī viņas ir pirmajās Atbildes rindās. Kas to saka? Nadari kundze uzbrēc.

-     Es! saklausu Vilfu atbildam vēl nedzirdēti stingri.

Jau traucos garām Atbildei, Akorns auļo tik ātri, cik vien iespējams, un es vairs neredzu Vilfu, kurš saka: Un viņ'!

Bet zinu, ka viņš norāda uz mani.

[tods]

Pirmā rinda metas uz priekšu kā siena, kas gāžas lejup no kalna, -

Viri traucas uz priekšu kā ķīlis, Hammara kungs zirga mugurā auļo visiem pa vidu -

Pēc pāris mirkļiem otrā rinda metas pakaļ pirmajai, un tagad divas karavīru rindas traucas uz priekšu milzīgā ātrumā, ieročus pacēluši, bet -

-     Kāpēc viņi nešauj? es jautāju mēram.

Prentiss nopūšas. Viņi ir pārāk pašpārliecināti.

-     Ko?

-    Redzi, mēs jau reiz esam cīnījušies pret ēnkājiem tuvcīņā un guvuši virsroku. Bet… viņš vēro pirmo ēnkāju rindu -

Viņi paliek stāvam.

-    Man šķiet, mums vajadzētu nedaudz atkāpties, Tod, mērs saka un pagriež Morfetu pretējā virzienā, pirms es paspēju atbildēt.

Atskatos uz vīriem, kas skrien uz priekšu, -

Uz ēnkājiem, kas nekustas, -

Karavīri viņiem tuvojas -

-     Bet kāpēc…?

-     Tod! mērs sauc jau metrus divdesmit aiz manis -

Ēnkāju vidū uzliesmo Troksnis -

Tas ir kā signāls -

Visi ēnkāji pirmajā rindā paceļ lokus ar bultām -

Vai baltās nūjas -

Un ēnkāji, kas jāj ragaino zvēru mugurā, paceļ katrā rokā pa degošai lāpai -

-    GATAVĪBĀ! Hammara kungs sauc, auļojot uz priekšu tieši ēnkāja zvēra virzienā -

Vīri paceļ šautenes -

-     Es tavā vietā tagad atkāptos, mērs man uzsauc -

Mazliet pievelku Angaradas grožus -

Bet joprojām nespēju novērst skatienu no kaujas lauka un vīriem, kas metas pāri klajumam, vīriem, kas gatavi viņiem sekot, un vīriem, kas stāv aiz šīm pirmajām rindām, -

Es un mērs gaidām pašā karaspēka aizmugurē -

-      NOMĒRĶĒT! ar balsi un Troksni kliedz Hammara kungs -

Es pagriežu Angaradu un jāju pie mēra -

-     Kāpēc viņi nešauj? jautāju, piejājis tuvāk.

-     Kas nešauj? Mērs joprojām vēro ēnkājus. Mūsējie vai ienaidnieki?

Es atskatos -

Hammara kungs ir tikai piecpadsmit metru attālumā no ragainā zvēra Desmit -

-     Neviens no viņiem, es saku Piecus -

-     Tas nu gan būs interesanti, mērs saka.

Un mēs redzam, ka ēnkājis, kas stāv uz ragainā zvēra muguras, saliek kopā abas lāpas tieši U veida ierīces centrā -

Un BLĪKŠt

Eksplodējoša, straumēs līstoša, mutuļojoša, viļņojoša uguns plūsma, kas izskatās kā palu upe, šņākdama izlaužas no ieroča. Tā ir neiedomājami liela, tā aug un plešas, un pārņem visu pasauli kā murgs -

Tā traucas tieši virsū Hammara kungam Viņš strauji pagriež zirgu pa labi Prom no uguns upes ceļa Bet ir par vēlu Uguns viņu ietver -

Tā pielīp Hammara kungam un viņa zirgam Un viņi deg, deg, deg un mēģina jāt prom Jāt uz upi -

Bet Hammara kungam neizdodas -

Viņš izkrīt no degošā zirga degošajiem segliem -

Nogāžas zemē kā liela, liesmojoša čupa -

Un paliek tur guļam, bet viņa zirgs ieauļo upē -

Kliedzot un kliedzot -

Es pagriezos pret armiju -

Un redzu, ka vīriem pirmajā rindā nav zirgu, kas spētu aiznest viņus prom no uguns upes, Un uguns Blīvāka un smagāka Gāžas viņiem pāri kā nogruvums Aprijot pirmos desmit karavīrus, kam pieskaras, Sadedzinot viņus tik ātri, ka mēs tik tikko pagūstam sadzirdēt, kā viņi kliedz, Un viņiem vēl ir paveicies Jo uguns izplešas Tā līp pie uniformām un matiem Un pie ādas -

Mans Dievs, pie pirmajā rindā stāvošo karavīru ādas Un viņi krīt Un viņi deg -

Un viņi kliedz kā Hammara kunga zirgs Un viņi turpina kliegt -

Viņu Troksnis paceļas augstāk par pārējo Troksni Un tad uguns upe pamazām izdziest, un Morgana kungs sauc pirmajā rindā stāvošajiem: ATKĀPTIES! -, un viņi pagriežas un bēg, bet bēgot šauj uz ēnkājiem, un tad pirmie ēnkāju strēlnieki izšauj savas bultas, un citi ēnkāji paceļ baltos šķēpus, kuru galos uzliesmo savāda gaisma, un bultas trāpa karavīriem mugurā un vēderā, un sejā, un viņi krīt, un viņu rokas un pleci, un galvas atdalās no ķermeņa, un viņi krīt zemē miruši, miruši, miruši -

Es ieķeros Angaradai krēpēs tik spēcīgi, ka gandrīz izrauju šķipsnu, ' -

Un viņa ir pārāk pārbiedēta, lai par to sūdzētos, Un es dzirdu tikai mēra balsi man blakus Viņš saka: Beidzot, Tod… -

Viņš pagriežas pret mani un saka: Līdzvērtīgs pretinieks.

[viola]

Mēs ar Akornu esam tikai aptuveni minūtes attālumā no Atbildes armijas, kad aizjājam garām pirmajam sānceļam, un es pēkšņi saprotu, kur atrodamies. Šis ceļš ved uz dziednīcu, kurā es pavadīju savas pirmās nedēļas Jaunajā Prentistaunā, uz dziednīcu, no kuras mēs ar Mediju kādu nakti izlavījāmies.

Uz dziednīcu, kur mēs atnesām Medijas līķi, lai sagatavotu viņu bērēm, kad seržants Hammars bija viņu bez jebkāda iemesla nošāvis.

-   Uz priekšu, Akorn, es saucu, atgaiņājot šīs domas. Ceļš uz komunikāciju torni būs aiz tā līkuma…

Krēslainās debesis aiz manis izgaismojas. Es pagriežu galvu, zirgs tāpat, un, lai gan pilsēta ir ļoti tālu un skatu aizsedz koki, mēs redzam lielu gaismas uzliesmojumu. Mēs nedzirdam eksplozijas troksni, tomēr redzam ļoti spožu gaismu, kas aug arvien lielāka un spožāka, pirms pamazām izdziest. Tā izgaismo cilvēkus, kas pa šo ceļu bēg no pilsētas, un prātoju, kas gan pilsētā tāds būtu noticis, kas varētu izraisīt šādu uguni.

Es prātoju, vai Tods ir visā šajā juceklī.

[tods]

Nākamais uguns vilnis seko, iekams kāds ir tam gatavs, -

BLĀKŠI

Tas gāžas pār lauku, ķerot bēgošos karavīrus, izkausējot viņu ieročus, dedzinot viņus pašus, nopļaujot kā zāli, -

-     Mums jātiek prom! es saucu mēram, kas vēro kauju kā nohipnotizēts; viņa ķermenis ir mierīgs, bet acis šaudās pa labi un kreisi, mēģinot aptvert visu vienlaikus.

-    Tie baltie šķēpi, viņš klusi saka, noteikti ir ballistiski, bet vai tu redzi, cik tie ir destruktivi?

Es blenžu uz viņu, acis iepletis. DARIET KAUT KO! es kliedzu. Viņus taču tur nogalina!

Mērs paceļ vienu uzaci. Un kā tad tev likās, kas gan ir karš, Tod?

-    Bet tagad ēnkājiem ir daudz labāki ieroči! Mēs nespēsim viņus apturēt!

-      Vai tad ne? viņš jautā, pamājot uz kaujas lauku. Es paskatos. Ēnkājis, kas sēž ragainā zvēra mugurā, paceļ rokas, lai izraisītu nākamo uguns vilni, bet viens no mēra vīriem ir piecēlies kājās, galīgi apdedzis, viņš notēmē un izšauj -

Ēnkājis ragainā zvēra mugurā nomet lāpu un ķer ar rokām pie kakla, kur trāpījusi lode. Viņš sāniski noveļas zemē -

Mēra vīri uzgavilē, redzot, kas noticis, -

-     Katram no ieročiem ir savs vājais punkts, mērs saka.

Karavīri nekavējoties pārgrupējas, un Morgana kungs

traucas uz priekšu, pārņēmis vadību pār visiem vīriem. Atskan vairāki šāvieni, no ēnkāju puses lido bultas un baltie zibšņi, un krīt vēl vairāk karavīru, arī ēnkāji krīt, viņu māla bruņas plaisā un sasprāgst, viņi nokrīt pie kājām nākamajiem ēnkājiem -

Tomēr viņi tuvojas -

-     Mēs esam mazākumā, es saku mēram.

-     Manuprāt, viens pret desmit, viņš precizē.

Es norādu augšup uz kalnu. Un viņiem ir vēl citi ugunsmetēji!

-     Bet tie vēl nav gatavi, Tod, mērs iebilst, un viņam ir taisnība. Zvēri, kas nes ugunsmetējus, vēl nāk lejup pa kalnu, viņi nevar izmantot šos ieročus, ja vien negrib nogalināt pusi savas armijas.

Bet tagad ēnkāju rinda triecas pret mūsu karavīru rindu un es redzu, ka mērs kaut ko skaita un vēro tukšo ceļu aiz mums.

-    Vai zini ko, Tod, viņš satver Morfeta grožus, manuprāt, mums būs vajadzīgs ikkatrs vīrs.

Prentiss pagriežas pret mani.

-     Mums laiks doties kaujā.

Un mana sirds salecas, saprotot, ko tas nozīmē ja pats mērs dosies kaujā…

Tad ir patiešām slikti.

[viola]

-    Šeit! es saucu, norādot uz ceļu, kas ved kalnā pie komunikāciju torņa. Akorns auļo turp, sviedriem pilot no pleciem un kakla. Es zinu, nočukstu zirgam pie auss, gandrīz esam klāt.

MeitenĪt, viņš domā, un uz mirkli man šķiet, ka Akorns smejas par manu līdzjūtību. Vai varbūt viņš vienkārši mēģina mani mierināt.

Ceļš, nogriežoties ap kalnu, kļūst neticami tumšs. Mirkli es jūtos nošķirta no ārpasaules, nedzirdu ne skaņas no pilsētas, ne gaismas, ne Troksni, kas varētu paskaidrot, kas pilsētā notiek. It kā mēs ar Akornu divatā trauktos caur pašu melnāko tumsu, it kā mēs būtu mazs izlūku kuģis milzīgajā, melnajā kosmosā, kur tava gaisma ir tik blāva pret tumsu visapkārt, ka tikpat labi tu varētu ceļot arī pavisam bez gaismām, -

Un tad es sadzirdu skaņas kalna galā -

Pazīstamas skaņas -

Tās nāk no ventilācijas ejas -

-     Dzesēšanas sistēmas! es uzsaucu Akornam, it kā tie būtu laimīgākie vārdi pasaulē.

Jo tuvāk kalna virsotnei, jo skaļāk šņāc tvaiks, un es jau iztēlojos, kā tas izskatās divas milzīgas ventilācijas šahtas izlūku kuģa aizmugurē, tieši virs motoriem, kas atdzesē kuģi pēc ielidošanas atmosfērā, -

Tās pašas ventilācijas lūkas, kas neiedarbojās manā izlūku kuģī, un tas aizdegās.

Ventilācijas lūkas, kuru dēļ mūsu kuģis nogāzās un gāja bojā mani vecāki.

Akorns sasniedz kalna galu, un mirkli es redzu tikai tukšo vietu, kur kādreiz bija stāvējis komunikāciju tornis. Koila kundze to uzspridzināja, lai neļautu mēram pirmajam sazināties ar kosmosa kuģiem. Vairums metāla atlūzu ir sakrautas kaudzēs, un, kad Akorns izauļo pļavā, es mēness gaismā redzu tikai šīs kaudzes trīs lielas, putekļiem klātas kaudzes, kas ir sarūsējušas visu šo mēnešu laikā, Trīs metāla kaudzes Un aiz tām ceturtā -

Tā izskatās pēc liela, spārnus izplētuša vanaga -

-    Turp!

Akorns atkal metas auļos, un mēs tuvojamies izlūku kuģim, no kura gaisā ceļas tvaiks un karstums, un pa kreisi es redzu gaismas strēli, kas noteikti nāk no atvērtajām durvīm zem kuģa spārna, -

-    Jā, es čukstu, viņi patiešām ir klāt.

Jo viņi ir te. Es gandrīz vai noticēju, ka viņi nekad neieradīsies, un jūtu, ka no pleciem noveļas daļa smaguma un mana sirds sāk priecīgi auļot, jo viņi ir šeit, viņi patiešām ir šeit -

Redzu, ka zemē pie durvīm stāv trīs cilvēki, tikai melni silueti pret gaismu, viņi pagriežas, dzirdot Akorna pakavu dipoņu, Pamanu tumsā novietotus ratus, tajos iejūgtie vērši skrubina zāli -

Un mēs tuvojamies Tuvojamies -

Un cilvēku sejas pēkšņi mainās, ieraugot mūs ar Akornu ieauļojam gaismas strēlē un apstājamies, -

Un tie ir viņi, tieši tie cilvēki, kurus es cerēju ieraudzīt, un manu sirdi piepilda laime un ilgas pēc mājām, un es jūtu, ka acis aizmiglojas un kaklā iesprūst kamols, -

Jo tas ir Bredlijs Trenčs no "Betas" un Simona Votkina no "Gammas", un es zinu, ka viņi ir ieradušies meklēt mani, viņi ir lidojuši visu šo ceļu, lai sameklētu manu māti, tēvu un mani, Viņi atkāpjas, manas pēkšņās parādīšanās iztrūcināti, un tikai pēc dažām sekundēm ierauga mani aiz netīrumiem un garajām matu šķipsnām Es esmu arī lielāka Garāka -

Gandrīz pieaugusi -

Un viņu acis ieplešas, saprotot, kas es tāda esmu, -

Un Simona paver muti -

Bet ne jau viņa ierunājas pirmā.

Tā ir trešā persona, kuras acis beidzot es varu tajās ielūkoties ir ieplestas vēl platāk. Kad viņa izrunā manu vārdu, viņas balsī izskan tāds šoks, ka tas sniedz man negaidītu baudījumu.

-    Viola! Koila kundze iesaucas.

-    Jā, es ieskatos viņai acīs, Viola.

[tods]

Es neko nedomāju, kad mērs Morfeta mugurā jau traucas pakaļ karavīriem kaujā. Pamudinu Angaradu, un viņa, man klausot, metas uz priekšu Es negribu te būt Es negribu cīnīties Bet, ja tas glābs viņu, (Viola)

Tad es, sasodīts, cīnīšos -

Mēs jājam aiz karavīriem, kas skrien uz priekšu, un kaujas lauks kalna pakājē mudž no vīriem un ēnkājiem, un es nespēju novērst skatienu no līkloču ceļa, pa kuru lejup maršē arvien vairāk ēnkāju karavīru. Man šķiet, es tūlīt iejāšu skudru pūzni, kur zem daudzajiem ķermeņiem pat zemi nevar saskatīt, -

-      Šurp! mērs sauc, nogriežoties pa kreisi, prom no upes. Mūsu viri ir atspieduši ēnkājus līdz upei un kalnam, noturot viņus tur, -

TAS NEBŪS ILGI, man galvā atskan mēra balss.

-     Neuzdrošinieties tā darīt! es uzkliedzu, paceļot šauteni.

-      Man vajag, lai tu koncentrētos, man vajag kārtīgu karavīru! mērs kliedz. Ja tu to nespēj, no tevis šajā karā nebūs nekāda labuma, un man būs daudz mazāk iemeslu tev palīdzēt!

Es prātoju, kā gan tas nākas, ka viņš tagad palīdz man, ja es biju viņu sasējis, viņš bija manā žēlastībā, es biju uzvarējis -

Bet man vairs nav laika, jo es redzu, kurp viņš dodas, -

Kreisais flangs, kas ir vistālāk no upes, ir visvājākais, tur mūsu karavīru rindas ir visretākās. Šķiet, ēnkāji ir to pamanījuši, jo viņi spiež mūsējos atpakaļ. SEKOT MAN! mērs uzsauc, un karavīri, kas atrodas mums vistuvāk, seko viņam -

Viņi rīkojas nekavējoties, nemaz nedomājot, -

Seko mums uz kreiso flangu, un mēs šķērsojam kaujas lauku daudz ātrāk, nekā es būtu gribējis. Mani no visām pusēm ieskauj tracis, vīrieši kliedz, ieroči šauj, ķermeņi būkšķ uz zemes, tas nolādētais ēnkāju rags ik pēc pāris sekundēm taurē, un Troksnis, Troksnis, Troksnis, Troksnis -

Esmu iejājis murgā.

Sajūtu, kā man gar ausi kaut kas šņāc, un aiz sevis ieraugu karavīru, kuram vaigā ir trāpījusi bulta tā pati bulta, kas nupat netrāpīja man galvā, -

Viņš iekliedzas un nokrīt -

Un paliek guļam -

UZMANIES, TOD, mērs saka man galvā. MĒS TAČU NEGRIBĒTU TEVI ZAUDĒT JAU PAŠĀ PIRMAJĀ KAUJĀ, VAI NE?

-       Sasodīts, IZBEIDZIET taču vienreiz! es kliedzu, pagriežoties pret mēru, -

ES TAVĀ VIETĀ PACELTU IEROCI, viņš nodomā -

Un es pagriežos -

Un redzu -

Mums tuvojas ēnkāji -

[viola]

-   Tu esi dzīva! Koiia kundze iesaucas, un es redzu, kā viņas sejas izteiksme mainās. Nepatīkamā pārsteiguma vietā strauji nāk melīgas laimes jūtas. Paldies Dievam!

-    Neuzdrošinies! es viņai uzkliedzu. Nemaz nemēģini!

-      Viola, viņa sāk, bet es jau esmu nokāpusi no Akorna un vaidu, kad pēdas skar zemi. Es pagriežos pret Simonu un Bredliju. Neticiet nekam, ko viņa jums saka!

-    Viola? Simona ierunājas, sperot soli man tuvāk. Vai tā patiešām esi tu?

-    Viņa ir tikpat atbildīga par šo karu, cik mērs. Neieklausieties viņā…

Bet mani apklusina Bredlijs. Viņš satver mani tik ciešā apskāvienā, ka es tik tikko spēju parunāt. Ak Dievs, Viola, viņš sirsnīgi saka. No jūsu kuģa nebija nekādu ziņu. Mēs domājām…

-     Kas notika, Viola? Simona jautā. Kur ir tavi vecāki?

Esmu tik lielā sajūsmā, viņus redzot, ka nespēju parunāt.

Mazliet atraujos no Bredlija un ieskatos viņam sejā, un es viņu redzu, patiešām redzu, es redzu viņa laipnās, brūnās acis, viņa tumšo ādu, kas ir tik līdzīga Korinnas ādai, viņa īsos, cirtainos matus, kas deniņos jau sākuši sirmot. Es redzu Bredliju, kas vienmēr bijis viens no labākajiem cilvēkiem uz pavadošā kuģa, kas mācīja man mākslu un matemātiku. Es palūkojos sānis un redzu pazīstamo, vasarraibumiem klāto Simonas seju, viņas sarkanos matus, kas sasieti astē, mazo rētiņu uz zoda un domāju par to, ka pēc visa, kas noticis, biju par viņiem gandrīz aizmirsusi, ka cīņā par izdzīvošanu šajā stulbajā pasaulē biju aizmirsusi, ka nāku no vietas, kur mani mīlēja, kur cilvēki rūpējās par mani un cits par citu, un tagad kāda tik skaista un gudra sieviete kā Simona un tik jauks un jautrs vīrietis kā Bredlijs ieradušies man pakaļ cilvēki, kuri tiešām vēl man visu labāko.

Acis atkal pielīst asarām. Šīs atmiņas ir pārāk sāpīgas. It kā tas viss būtu noticis ar kādu citu cilvēku.

-     Mani vecāki ir miruši, beidzot nočukstu. Mūsu kuģis avarēja, un viņi aizgāja bojā.

-    Ak, Viola… Bredlijs maigi saka.

-    Mani atrada kāds zēns, es turpinu nu jau stingrāk, drosmīgs un lielisks zēns, kas mani ir daudzkārt izglābis, un tagad šis zēns mēģina apturēt viņas uzsākto karu!

-     Es neesmu neko tādu darījusi, meitiņ, Koila kundze iebilst. Viņa vairs neizskatās tik šokēta.

-    Neuzdrošinies mani tā saukt…

-    Mēs šeit cīnāmies pret tirānu, kas nogalinājis simtiem vai pat tūkstošiem cilvēku, kas ir ieslodzījis sievietes un aplicis viņām metāla aproces…

-   Aizveries, es klusi un draudīgi saku. Tu mēģināji nogalināt mani, un tev te vairs nav nekādas teikšanas.

-    Ko?! es dzirdu Bredlija balsi.

-    Jūs ar Vilfu laipno, jauko, mierīgo Vilfu devāties uz pilsētu, pa ceļam uzspridzinot visas ēkas, -

Koila kundze salecas. Viola…

-    Es teicu aizveries!

Un viņa aizveras.

-    Vai jūs zināt, kas notiek pilsētā? es jautāju. Vai zināt, kur gribējāt aizsūtīt Atbildi?

Viņa nikni šņāc, pieri saraukusi.

-    Mērs atminēja jūsu triku, es paziņoju. Līdz laikam, kad Atbilde būtu nonākusi pilsētas centrā, jūs gaidītu vesela armija. Jūs būtu noslaucīti no zemes virsas.

Bet viņa atbild: Nenovērtē par zemu Atbildes cīņas sparu.

-    Kas ir Atbilde? Bredlijs jautā.

-   Teroristu organizācija, es saku, lai redzētu Koila kundzes sejas izteiksmi.

Un tas ir tā vērts.

-     Tu izrunā bīstamus vārdus, Viola Eade, Koila kundze mani brīdina, sperot soli tuvāk.

-    Un ko tu tagad darīsi? es viņu izaicinu. Mēģināsi vēlreiz uzspert mani gaisā?

-    Pag, pag! Simona nostājas starp mums. Lai kas te arī notiktu, viņa vēršas pie Koila kundzes, izskatās, ka jūs neesat mums izstāstījusi visu.

Koila kundze pārskaitusies elš. Es neesmu jums melojusi par to, ko ir izdarījis tas vīrietis. Viņa pagriežas pret mani. Vai ne, Viola?

Es gribētu nepiekrist, bet mērs patiešām ir darījis briesmu lietas. Tomēr mēs jau esam viņu uzveikuši, es saku. Tods pašlaik ir katedrālē, sasējis mēru, un gaida mūsu palīdzību…

-     Šos pārpratumus risināsim vēlāk, Koila kundze saka Bredlijam un Simonai. Tieši to es visu laiku mēģinu jums iestāstīt. Pilsētā ir armija, un tā ir jāaptur…

-    Divas armijas, es iejaucos.

Koila kundze nikni vēršas pie manis. Atbilde nav jāaptur…

-    Es nerunāju par Atbildi, atcērtu. Lejup no kalna maršē ēnkāju armija.

-    Kāda armija? Simona pārjautā.

Bet es joprojām skatos uz Koila kundzi.

Jo viņas mute nu ir ieplesta.

Un es redzu, kā viņas sejai pāri pārslīd bailes.

[tods]

Tur viņi nāk -

Šī kalna daļa ir akmeņaina un stāva, tāpēc ēnkāji nevar mums piekļūt taisnā ceļā, tomēr viņi ir pamanījuši vājo punktu un pāri kaujas laukam steidzas šurp Tur viņi nāk Tur viņi nāk Es paceļu ieroci -

Man visapkārt ir karavīri, daži cenšas tikt uz priekšu, citi atpakaļ, viņi grūsta Angaradu, kas visu laiku savā Troksnī sauc Kumeļ, kumeļ!

Viss ir labi, meitenīt, es meloju Jo te jau viņi ir -

Visapkārt atskan šāvieni, tie paceļas gaisā kā putnu bars -

Gaisā spindz bultas -

Ēnkāji raida strāvu no baltajiem šķēpiem Un, pirms es spēju ko aptvert, karavīrs, kas stāvēja man priekšā, atkāpjas, un gaiss ap viņu savādi dūc Viņš ķer pie rīkles Kuras vairs nav -

Un es nespēju novērsties, līdz viņš nokrīt uz ceļiem, Un visur ir asinis, viņš viss ir asinīs, tās ir īstas asinis, viņa asinis, to ir tik daudz, ka es saožu gaisā dzelzs smaku, -

Un viņš paskatās uz mani -

Viņš ieskatās man acīs un nenovēršas -

Un viņa Troksnis Ak Dievs, viņa Troksnis -

Es pēkšņi esmu viņa Troksni, viņa domās, tur ir viņa ģimenes ainas, sieva un mazais dēlēns. Karavīrs mēģina turēties pie šim domām, bet viņa Troksnis sašķist gabalos, un bailes to izgaismo kā spoži sarkana gaisma. Viņš cenšas nokļūt pie savas sievas, pie sava dēliņa -

Un viņam ribās ieduras ēnkāja raidīta bulta Un viņa Troksnis apstājas Un es esmu atpakaļ kaujas laukā Atpakaļ ellē -

SAVĀCIES, TOD! mērs sauc man prātā. Bet es joprojām skatos uz mirušo karavīru Viņa tukšās acis blenž manās -

-     Nolādēts, Tod! mērs uzkliedz, un -

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES. Tas nobrākšķ man smadzenēs kā ķieģelis. ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES. Viņa balss un mana Savijusies kopā Manā galvā -

-     Atšujieties, es mēģinu saukt Bet mana balss ir pavisam klusa Un -

Un -

Un es paskatos augšup -

Un jūtos mierīgāks -

It kā pasaule būtu skaidrāka un lēnāka -

Un vietā, kur ir krituši divi karavīri, ielaužas ēnkājis -

Un viņš paceļ balto šķēpu pret mani -

Un man tas būs jādara -

(slepkava -)

(tu esi slepkava -)

Man viņš jānošauj, pirms viņš nošauj mani, -

Un es paceļu ieroci -

Deivija šauteni, kuru es viņam atņēmu, -

Un nodomāju Ak, lūdzu, uzliekot pirkstu uz gaiļa, -

Ak, lūdzu, lūdzu, lūdzu -

Un -

Klankš -

Es šokā saraujos.

Mans ierocis nav pielādēts.

[viola]

-    Tu melo, Koila kundze saka, vienlaikus pagriežoties, it kā varētu caur kokiem saskatīt pilsētu. Viņa to nevar, viņa redz tikai meža ēnas uz tālumā mirdzošās pilsētas gaismas fona. Spiediena šņākoņa ventilācijas šahtās ir tik skaļa, ka mēs tik tikko dzirdam savas balsis, bet saklausīt skaņas no pilsētas ir neiespējami. Ja Koila kundze devās pie kuģa, līdzko pamanīja to nolaižamies, tad viņa nebūs dzirdējusi arī raga skaņas.

-    Tas nav iespējams, viņa saka. Viņi ir parakstījuši pamieru!

EnkĀji! Akorns man aiz muguras bubina.

-    Ko tu teici? Simona man jautā.

-     Nē, Koila kundze saka, ak nē.

-   Vai kāds man paskaidros, kas, pie velna, te notiek? Bredlijs iesaucas.

-    Ēnkāji ir planētas pamatiedzīvotāji, es saku, saprātīgi un gudri…

-     Kaujas laukā nežēlīgi, Koila kundze iejaucas.

-   Vienīgais ēnkājis, kuru esmu satikusi, bija maigs un daudz vairāk nobijies no cilvēkiem nekā mēs no viņa…

-    Tu neesi cīnījusies pret viņiem karā, Koila kundze noskalda.

-    Es arī neesmu viņus paverdzinājusi.

-    Es te negrasos stāvēt un diskutēt ar bērnu…

-    Tas tiešām ir nejēdzīgi, ņemot vērā, ka mēs nenonāksim ne pie kāda rezultāta. Es pagriežos pret Bredliju un Simonu.

-     Ēnkāji uzbrūk, jo mērs nogalināja visus ēnkāju vergus, un, ja mēs varētu parunāt ar viņiem, pārliecināt viņus, ka neesam tādi kā mērs…

-   Viņi nogalinās tavu mīļoto zēnu, Koila kundze noskalda.

-     Pat aci nepamirkšķinot.

No dzirdētā man aizraujas elpa, bet tad es iedomājos, cik lielu gandarījumu es sagādātu dziedniecei, ja kristu panikā. Nobijušos mani būtu vieglāk kontrolēt.

Bet es nebaidos, jo mēs pieliksim tam visam punktu. Mēs to visu izbeigsim.

Mēs ar Todu to varam.

-    Mēs esam sasējuši mēru, es atkārtoju, un ja ēnkāji to redzēs…

-   Visu cieņu, Koila kundze vēršas pie Simonas, bet Violas zināšanas par šīs pasaules vēsturi ir ļoti ierobežotas. Ja ēnkāji uzbrūk, mums jācīnās!

-   Jācīnās? Bredlijs sarauc pieri. Kas mēs, jūsuprāt, esam?

-   Todam vajadzīga mūsu palīdzība, es saku. Mēs varam aizlidot turp un izbeigt visu, iekams nav par vēlu…

-    Jau ir par vēlu, Koila kundze mūs pārtrauc. Ja jūs uzņemtu mani savā kuģī, es parādītu…

Bet Simona pašūpo galvu. Atmosfēra te ir biezāka, nekā bijām gaidījuši. Mums bija jānolaižas, izmantojot pilnu dzesēšanas jaudu…

-     Nē! es izsaucos, bet, protams, viņai ir taisnība. Abas ventilācijas lūkas ir atvērtas…

-    Ko tas nozīmē? Koila kundze noprasa.

-     Mēs nevaram pacelties gaisā vismaz astoņas stundas, iekams dzinēji tiks atdzesēti un kuģis būs uzpildīts ar degvielu, Simona paskaidro.

-   Astoņos stundas? Koila kundze izdveš. Viņa dusmās triec dūri gaisā.

Vismaz šoreiz es saprotu, kā viņa jūtas.

-    Bet mums jāpalīdz Todam! es uzstāju. Viņš nevar kontrolēt vienu armiju un cīnīties pret otru…

-    Viņam būs jāatlaiž prezidents, Koila kundze noskalda.

-     Nē, es aši iebilstu, nē, viņš to nedarīs. Vai varbūt tomēr?

Nē.

Pēc tam kad mēs tik smagi cīnījāmies…

-     Karš spiež cilvēkus pieņemt nejaukus lēmumus, Koila kundze saka. Un, lai arī cik labs tavs draugs būtu, viņš ir viens pret tūkstošiem.

Es mēģinu apslāpēt panikas vilni un vēršos pie Bredlija: Mums kaut kas jādara!

Viņš saskatās ar Simonu, un es nojaušu, ka abi prāto, kādā ķezā ir iekūlušies. Tad Bredlijs pēkšņi uzsit knipjus gaisā. Viņš kaut ko atceras.

-    Pag! Bredlijs izsaucas un metas atpakaļ kuģī.

[tods]

Es vēlreiz nospiežu gaili Un dzirdu vēl vienu klank Paskatos augšup Ēnkājis paceļ savu balto šķēpu (kas tie tādi ir?)

(kas tie tādi ir, ka var nodarīt tādu kaitējumu?)

Un es esmu pagalam -

Es esmu pagalam -

Es esmu -

BLĪKŠ!

Man gar ausi aizsvilpj lode -

Un ēnkājis ar balto šķēpu nogāžas, asinīm plūstot no kakla pār bruņām, -

Mērs -

Mērs, sēžot Morfeta mugurā, ir viņu nošāvis -

Un es blenžu uz viņu, neliekoties ne zinis par kauju visapkārt, -

-Jūs sūtījāt savu dēlu karā ar TUKŠU IEROCI? Es trīcu no dusmām un piedzīvotā nāves tuvuma -

-     Nav īstais brīdis, Tod, mērs saka -

Es saraujos, kad man garām aizšaujas bulta, satveru grožus un mēģinu pagriezt Angaradu, lai tiktu no šejienes prom. Redzu, kā kāds karavīrs atspiežas pret Morfetu, asinīm līstot no šausmīga cauruma vēderā; viņš pastiepj savas asiņainās rokas pret mēru, lūdzot palīdzību, -

Bet mērs izrauj viņam no rokas šauteni un pasviež man -

Es to instinktīvi noķeru, un manas rokas jau mirkst asinīs -

NAV ĪSTAIS LAIKS LAIPNĪBĀM! mēra balss atskan man galvā. PAGRIEZIES! ŠAUJ!

Un es pagriežos -

Un šauju -

[viola]

-     Novērošanas zonde! Bredlijs paziņo, nākot lejup pa rampu un nesot ko tādu, kas izskatās pēc pārauguša kukaiņa, tas ir apmēram pusmetru garš objekts ar spīdīgiem metāla spārniem virs smalkā metāla ķermeņa. Viņš vaicājoši parāda to Simonai. Sieviete pamāj, un es saprotu, ka viņa ir misijas komandiere.

-    Kas tā par zondi? Koila kundze jautā.

-    Tā novēro apkārtni, Simona paskaidro. Vai tad jums tādas nebija, kad ieradāties?

Koila kundze nicīgi nošņācās. Mūsu kuģi pameta Veco pasauli divdesmit trīs gadus pirms jūsējiem, meitiņ. Mūsu kuģis salīdzinājumā ar jūsējo bija vecmodīgs.

-     Kas notika ar jūsu kuģi? Bredlijs man jautā, uzstādot zondi.

-    Pēc avārijas tas sadega, es atbildu. Kopā ar visu citu. Es tik tikko saglābu nedaudz pārtikas.

-     Klau, Simona saka, mēģinot šo vārdu izrunāt klusi un mierinoši. Tomēr tev izdevās. Tu esi dzīva. Viņa pienāk un apliek rokas man ap pleciem.

-    Uzmanīgi, es viņu brīdinu. Man ir lauztas abas potītes.

Simona izskatās pārbiedēta. Viola…

-    Klau, es izturēšu, skaidroju, bet esmu dzīva, tikai pateicoties Todam, vai saprotat? Ja viņš ir nonācis grūtībās, Simona, mums viņam jāpalīdz…

-     Viņa vienmēr domā par savu draugu, Koila kundze nomurmina. Viņai vienmēr viens cilvēks būs svarīgāks par visu pasauli.

-    Bet tu gribi uzspert visu pasauli gaisā tikai tāpēc, ka tev neviens nerūp!

Uzspert gaisĀ, Akorns domā, nervozi mīņājoties no kājas uz kāju.

Simona paskatās uz zirgu, saraucot pieri. Pagaidiet mirklīti…

-    Gatavs! Bredlijs saka, atkāpjoties no zondes. Rokā viņš tur nelielu pulti.

-    Kā tā zinās, kurp jālido? Koila kundze jautā.

-     Es likšu zondei lidot uz spožāko gaismu, Bredlijs saka. Šī ir apkārtnes novērošanas zonde ar ierobežotu augstumu, bet tā noteikti pārvarēs dažus kalnus.

-    Vai zonde var meklēt konkrētu personu? es jautāju.

Bet pēkšņi apklustu, jo debesis izgaismo tādas pašas gaismas, kādas redzēju, jājot šurp. Visi palūkojas uz pilsētu.

-    Sūti zondi! es izsaucos. Sūti to prom!

[tods]

Es izšauju, pirms paspēju padomāt, vai vispār to vēlos, BLĪKŠ!

Neesmu gatavs atsitienam, tāpēc šautene man trāpa pa atslēgkaulu. Es ciešāk satveru Angaradas grožus, un viņa nodanco veselu apli, pirms pamanu Ēnkāji -

Guļam zemē man priekšā (ar nazi mugurā -)

Ar asiņojošu, šautenes izrautu brūci krūtīs -

-     Labs šāviens, mērs priecājas.

-   Jūs to izdarījāt, es saku, pagriežoties pret viņu. Es teicu, lai nelienat man galvā!

-     Pat ne tāpēc, lai glābtu tev dzīvību, Tod? viņš jautā, vēlreiz izšaujot, un krīt vēl viens ēnkājis.

Es pagriežos, pacēlis šauteni, Viņi joprojām tuvojas -

Es nomērķēju uz ēnkāji, kas gatavojas izšaut bultu pret karavīru, Es izšauju -

Bet parauju šauteni sāņus pēdējā brīdī, tīšām aizšaujot garām (aizveries), -

Ēnkājis metas malā, tāpēc tas ir izdevies -

-     Tā nevar uzvarēt karā, Tod, mērs kliedz, izšaujot uz ēnkāji, kuram es netrāpīju, iešaujot tam zodā un notriecot viņu ar muguru pret zemi, -

Tev jāizvēlas, mērs saka, lūkojoties apkārt pēc nākamā upura. Tu teici, ka viņas dēļ esi gatavs nogalināt. Vai tu tiešām tā domāji? Un atkal atskan šņākoņa -

Un visbriesmīgākais Angaradas kliedziens, kāds vien iedomājams, -

Es pagriežos seglos -

Viņai labajā pakaļkājā ir iešauta bulta -

Kuvneļ! viņa kliedz. Kumeļ!

Es pastiepju roku, lai satvertu bultu, vienlaikus mēģinot nenokrist, jo Angarada sāpēs lēkšo apkārt, un bulta man rokā pārlūst, gals paliek Angaradas kājā, un Kumcļ! Kwmeļ! Tbt&gt;! Es mēģinu ķēvi nomierināt, lai viņa nenogāztu mani zemē, karavīru burzmā Un tobrīd tas atkārtojas -

BLĪKŠ!

Uzliesmo milzu uguns, un es pagriežos, lai paskatītos, Ēnkāji ir novietojuši nākamo ugunsmetēju kalna pakājē.

No ragainā zvēra mugurā novietotās ierīces izvirst uguns, trāpot tieši karavīru barā, un vīri kliedz un deg, un kliedz un deg, viņi nomelnē un bēg, un pārrauj ierindu, un Angarada lēkā un asiņo, un kliedz, un mums virsū triecas bēgošo karavīru straume, un viņa atkal saraujas Un es nometu šauteni Un uguns izplešas Un vīri bēg Un visur ir dūmi -

Un pēkšņi Angarada stāv laukumā viena, mēs esam palikuši vietā, kur vairs nav neviena karavīra, kur armija ir mums aiz muguras un ēnkāji mums priekšā, un man nav ieroča, un es nezinu, kur ir mērs, -

Un ēnkājis ar ugunsmetēju ragainā zvēra mugurā ir mūs pamanījis -

Un viņš tuvojas mums -

[viola]

Bredlijs ieslēdz ekrānu uz pults. Zonde viegli paceļas gaisā ar klusu zzz, tur kādu laiku planē, tad izpleš spārnus un neticamā ātrumā aizlaižas pilsētas virzienā.

-    Oho, Koila kundze noelšas. Viņa paskatās uz Bredliju. Un mēs varēsim redzēt, kas tur notiek?

-     Un arī dzirdēt, viņš atbild, protams, ierobežoti. Viņš atkal piespiež ekrānu uz pults, līdz ierīces galā uzmirdz

gaismiņa, gaisā projicējot trīsdimensiju attēlu; nakts redzamības dēļ tas izskatās zaļš. Acu priekšā cits pēc cita ātri virknējas koki, redzams ceļš, skrien pāris sīku, izplūdušu stāvu -

-    Cik tālu no šejienes ir pilsēta? Bredlijs jautā.

-    Iespējams, desmit kilometru, es atbildu.

-    Tad drīz jau vajadzētu būt…

Un zonde jau ir tur, pilsētas malā, tā lido pāri ēkām, kas deg pēc Atbildes sarīkotajiem sprādzieniem, lido pāri katedrāles drupām, pāri pūlim, kas panikā bēg no pilsētas centra -

-     Ak Dievs, Simona nočukst, pagriežoties pret mani. -Viola…

-Tā lido vēl tālāk, Koila kundze nosaka, uzmanīgi vērojot. Zonde tiešām lido tālāk, garām pilsētas laukumam, lejup pa galveno ceļu.

-    Lielākais gaismas avots… Bredlijs iesāk -

Un tieši tobrīd mēs redzam, kas ir spožākais gaismas avots.

[tods]

Degoši vīri Visur Kliedzieni -

Un drausmīga svilstošas miesas smaka Es norīstos -

Un man pretī jāj ēnkājis -

Viņš stāv uz ragainā zvēra muguras, viņa kājas ir piesprādzētas pie slēpju zābakiem līdzīgas ierīces abpus segliem, tādējādi stabilizējot stāvus pozīciju, -

Un ēnkājim katrā rokā ir pa degošai lāpai un priekšā U veida ugunsmetējs -

Un es redzu viņa Troksni -

Es redzu sevi viņa Troksnī -

Es redzu sevi un Angaradu vienus klajuma vidū -

Viņa kliedz un raustās ar bultu pakaļkājā -

Es blenžu uz ēnkāji -

Man nav ieroča -

Un aiz manis ir vājākais armijas posms Un es redzu ēnkāja Troksnī, kā viņš izšauj no ugunsmetēja un kā uguns aprij mani un karavīrus aiz manis, Atbrīvojiet ēnkājiem ceļu uz pilsētu Karš būs uzvarēts, iekams tas vēl būs sācies, Es satveru Angaradas grožus un mēģinu pagriezt viņu atpakaļ, bet ķēves Troksnī mutuļo sāpes un bailes, un viņa visu laiku sauc Kumeļ! Tod!, un tas salauž manu sirdi, un es pagriežos, lai sameklētu mēru, mēģinātu sameklēt kādu, kas varētu nošaut ēnkāji ragainā zvēra mugurā, -

Bet mērs nekur nav redzams -

Viņu ir noslēpuši dūmi un pārbiedētie vīri -

Un neviens nepaceļ ieroci -

Un ēnkājis paceļ lāpas, lai aizdedzinātu ugunsmetēju, Un es nodomāju Nē Es nodomāju Tas nevar tā beigties Es nodomāju Viola -

Es domāju Viola Un tad es iedomājos Viola? Vai tas darbotos pret ēnkājiem? Un izslienos seglos, cik stalti vien spēju, Un domāju par to, kā viņa aizjāj no manis Deivija zirga mugurā, -

Es domāju par viņas salauztajām potītēm Es domāju par to, kā mēs solījām viens otram, ka nekad nešķirsimies, pat domās ne -

Es domāju par to, kā mūsu pirksti savijās, (Es nedomāju par to, ko viņa teiktu, ja zinātu, ka esmu atbrīvojis mēru -)

Es tikai domāju Viola Es domāju Viola -

Tieši pret ēnkāji ragainā zvēra mugurā Es domāju -

VIOLA!

Un ēnkāja galva noraustās, viņš nosviež lāpas zemē un atmuguriski nogāžas no ragainā zvēra, izslīdot no zābakiem un nokrītot zemē. Zvērs sagrīļojas no pēkšņās līdzsvara maiņas, atkāpjoties aiz viņa esošo ēnkāju rindās un nogāžot viņus zemē, un -

Un es dzirdu uzmundrinājuma saucienus Es pagriežos un redzu karavīrus, kas atguvušies metas uz priekšu, man garām -

Un pēkšņi man blakus jāj mērs, un viņš saka: Lieliski pastrādāts, Tod! Es zināju, ka tev ir dūša!

Un Angarada ir tik nogurusi, bet turpina saukt Kumeļ? Kumeļ? Tod? Atpūsties nav laika, mērs saka Es paceļu galvu un redzu milzīgu ēnkāju armiju nākam lejup pa kalnu, lai mūs aprītu dzīvus, -

[viola]

-    Ak Dievs, Bredlijs noelšas.

-   Vai tie ir cilvēki? Simona jautā, šokēta sperot soli tuvāk projekcijai. Vai viņi deg?

Bredlijs piespiež kādu pogu uz pults un pietuvina attēlu, un -

Tie ļaudis patiešām deg -

Caur milzīgiem dūmu mākoņiem mēs redzam haosu, vīrus, kas skraida šurpu turpu, daži uz priekšu, citi atpakaļ -

Un daži deg -

Deg un deg, un skrien uz upi, un nokrīt zemē, un tur arī paliek guļam.

Un es domāju Tod.

-    Bet jūs teicāt, ka esat noslēguši pamieru. Simona saka Koila kundzei.

-     Pēc asiņaina kara, kurā krita simtiem mūsējo un tūkstošiem viņējo, Koila kundze atbild.

Bredlijs vēlreiz attālina attēlu. Tagad tas rāda ceļu un kalna piekāji, kur mudž no ēnkājiem sarkanīgās un brūnās bruņās, viņi tur rokās kaut kādas nūjas un daži jāj uz -

-     Kas tas tāds? es jautāju, norādot uz nelielam tankam līdzīgu zvēru, kas kāpj lejup no kalna. Tam no deguna slienas viens varens rags.

-    Kaujas nezvēri, Koila kundze saka, vai vismaz mēs viņus tā saucam. Ēnkājiem nav valodas, viņi sazinās tikai ar ainu palīdzību, bet tam tagad nav nozīmes! Ja viņi uzveiks mēra armiju, viņi pārņems pilsētu un nogalinās mūs visus.

-    Un ja mērs viņus uzveiks? Bredlijs jautā.

-    Ja viņš tos uzveiks, šim cilvēkam būs nekontrolēta vara pār visu planētu, un tad nu šī nebūs tā vieta, kurā jūs gribētu dzīvot.

-    Un ja jūsu rokās būtu visa vara pār šo planētu? Bredlijs pēkšņi asi vaicā. Kāda tad būtu šī vieta?

Koila kundze pārsteigumā samirkšķina acis.

-    Bredlij, Simona iesāk Bet es viņos vairs neklausos Es skatos attēlā Jo kamera ir pavirzījusies prom no kalna un mazliet uz dienvidiem -

Un tur viņš ir Pašā kaujas vidū Viņam visapkārt ir karavīri Viņš cīnās pret ēnkājiem Tod, es nočukstu -

Un es redzu viņam blakus vīru zirga mugurā Un man vēderā viss sagriežas Viņam blakus jāj mērs Viņš ir palaists brīvībā, gluži kā Koila kundze bija teikusi, Tods ir viņu atbrīvojis Vai mērs ir viņu piespiedis to izdarīt Tods ir pirmajās kaujas rindās Tad uzmutuļo dūmi un viņi pazūd -

-     Pietuvini kameru! es norīkoju. Tur ir Tods!

Koila kundze uzmet man nosodošu skatienu, kamēr Bredlijs piespiež pogas uz pults un pārlūko kaujas lauku. Tas ir pilns ar ķermeņiem, ar dzīvām un mirušām būtnēm, ar cilvēkiem un ēnkājiem; un kā gan te var saprast, kurš pret kuru cīnās, kā var droši izšaut, nebaidoties nogalināt savējo?

-   Mums jādabū viņš prom no turienes! es iesaucos. Mums viņš jāglābj!

-   Astoņas stundas, Simona saka, pašūpojot galvu. Mēs nevaram…

-    Nē! es izsaucos, klibojot pie Akorna. Mums jātiek pie viņa…

Bet tad Koila kundze vēršas pie Simonas: Jums taču uz kuģa ir ieroči, vai ne?

Es apcērtos.

-    Jūs nebūtu lidojuši uz citu planētu neapbruņojušies, dziedniece turpina.

Bredlija sejas izteiksme ir tik skarba, cik skarbu es vēl nekad neesmu to redzējusi. Tā nav jūsu darīšana, kundze… Bet Simona jau atbild: Mums ir divpadsmit raķetes…

-   Nē! Bredlijs izsaucas. Mēs tādi neesam. Mēs esam ieradušies uz šīs planētas ar miera nodomiem…

-    … un standarta aptveru komplekts, Simona pabeidz.

-    Aptveru? Koila kundze pārjautā.

-   Tā ir kaut kas nelielai bumbai līdzīgs, Simona saka, aptveres parasti izmanto komplektos, bet…

-   Simona, Bredlijs nikni iejaucas, mēs neierādāmies šeit, lai cīnītos ar…

Koila kundze viņu atkal pārtrauc: Vai jūs varat izšaut no kuģa, tam stāvot uz zemes?

[tods]

Mēs dodamies uz priekšu Uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu Pretī uzbrūkošajiem ēnkājiem Viņu ir tik daudz Un Angarada zviedz sāpēs un bailēs Man ļoti žēl, meitenīt, man ļoti žēl Bet man nav laika -

Karā nekam citam nav laika kā tikai karam -

-     Še! mērs saka, ieliekot man rokā vēl vienu šauteni, Un mēs traucamies uz priekšu kopā ar karavīriem Tieši pretī lielākajai ēnkāju masai -

Un es notēmēju ieroci Un es nospiežu gaili -

BAM!

Aizveru acis, neredzot, kur esmu izšāvis, jo gaisā jau ir tik daudz dūmu, ēnkāji krīt un vīri auro, un Angarada kliedz, bet tik un tā auļo uz priekšu, un ēnkāju bruņas krakšķ un sabirst putekļos pēc atkārtotiem šāvieniem. Gaisā lido bultas, zib baltie šķēpi, un es esmu tā pārbijies, ka man trūkst elpas, un es tikai šauju un šauju, pat neskatoties, kur lido lodes, -

Un ēnkāji turpina nākt, tie kāpj pāri karavīru līķiem, viņu Troksnis ir plaši atvērts tāpat kā karavīru Troksnis. Ir tā, it kā vienlaikus notiktu tūkstošiem karu nevis tikai tas, kurā mēs karojam, bet arī tie, kas atkārtojas visu vīru un ēnkāju Trokšņos man visapkārt, un gaiss un debesis, un mana galva un dvēsele ir pilna ar karu, tas līst kā asinis man no ausīm, es to spļauju ārā no mutes, tas ir vienīgais, ko es jebkad esmu pazinis, vienīgais, ko spēju atcerēties, vienīgais, kas mani sagaida, -

Un gaisā kaut kas nodūc, man rokā iedzeļ sāpes, un es instinktīvi pieliecos, bet redzu ēnkāji, kas ir notēmējis uz mani vienu no tiem baltajiem šķēpiem, un pamanu, ka manas uniformas piedurkne smirdīgi dūmo, un āda sāp, un es saprotu: ja es būtu par diviem centimetriem tuvāk, es, visticamāk, būtu zaudējis roku, un -

BAM!

Man blakus atskan šāviens, tas ir mērs, viņš ir trāpījis ēnkājim ar šķēpu, nošāvis to, un viņš saka: Jau otrā reize, Tod.

Un metas atpakaļ cīņā.

[viola]

Bredlijs jau grib atbildēt Koila kundzei, bet Simona ierunājas pirmā: Jā, varam.

-    Simona! Bredlijs uzsauc.

-    Bet kur mums jāšauj? viņa turpina. Pa kuru armiju?

-    Pa ēnkājiem! Koila kundze sauc.

-    Bet pirms brīža jūs gribējāt, lai mēs apturam prezidenta armiju! Bredlijs atcērt. Un Viola stāsta, ka jūs mēģinājāt viņu nogalināt, lai tikai panāktu savu. Kāpēc lai mēs uzticētos jūsu viedoklim?

-    Jums nevajadzētu to darīt, es saku.

-     Pat ne tad, kad man ir taisnība, meitiņ? Koila kundze jautā, norādot uz projekciju. Kauja ir zaudēta! Mēs redzam, kā karavīru rinda pārtrūkst un kā ēnkāju armija plūst tai cauri.

Tod, es nodomāju. Bēdz no turienes!

-    Mēs varētu izšaut raķeti uz kalna pakāji, Simona saka.

Bredlijs šokēts pagriežas pret kolēģi. Un tu gribi, lai mūsu

pirmais darbs uz šīs planētas būtu nogalināt vairākus simtus citplanētiešu, saprātīgu būtņu, ar kurām, ja nu tu varbūt esi aizmirsusi, mums būs jāsadzīvo visu atlikušo mūžu?

-    Visu atlikušo ļoti īso mūžu, ja jūs nepasteigsieties un nesāksiet kaut ko darīt'. Koila kundze burtiski brēc.

-    Mēs varētu viņiem nodemonstrēt savas kaujas spējas, Simona paskaidro Bredlijam, atsist uzbrukumu un pēc tam aicināt uz sarunām -

Koila'kundze iesmejas.-Ar viņiem nav iespējams sarunāties!

-    Bet jūs taču panācāt pamieru, Bredlijs saka un pagriežas pret Simonu. Klau, vai mēs tiešām gribam nekavējoties iesaistīties karā? Pat nezinot, kurai no pusēm uzticēties? Vienkārši uzspersim kaut ko gaisā, cerot, ka sekas nebūs pārāk briesmīgas?

-    Bet tur iet bojā cilvēki! auro Koila kundze.

-Cilvēki, kurus jūs pirms brīža gribējāt NOGALINĀT! Bredlijs kliedz pretī. Ja prezidents tiešām ir pastrādājis genocīdu pret pamatiedzīvotājiem, viņi varbūt vienkārši grib dabūt rokā viņu, un, ja mēs uzbruksim, būs vēl lielāka putra!

-     Pietiek! Simona uzsauc, pēkšņi ļoti atgādinot misijas komandieri. Bredlijs un Koila kundze apklust. Tad Simona saka: -Viola?

Visi paskatās uz mani.

-    Tu no mums esi šeit bijusi visilgāk, viņa saka. Kā tev šķiet, ko mums vajadzētu darīt?

[TODS]

Mēs zaudējam -

Par to nav nekādu šaubu -

Ēnkāja notriekšana no ragainā zvēra visu atrisināja tikai īslaicīgi -

Viri steidzas uz priekšu un šauj, un ēnkāji krīt un mirst -

Bet viņi turpina nākt lejup no kalna -

Un viņu ir daudz vairāk nekā mūsu -

Vienīgais, kas mūs līdz šim ir glābis, ir tas, ka viņi vēl nav dabūjuši lejup no kalna nevienu citu ugunsmetēju -

Bet tie tuvojas -

Un, kad viņi būs klāt, -

es esmu aplis, un aplis ir tas, kas es.

Šie vārdi izskan man caur galvu, kad mērs piejāj blakus Angaradai, kas tagad ir tik nogurusi, ka tik tikko spēj pacelt galvu, -

-     Tagad svarīgākais ir noturēties! viņš sauc, šaujot ēnkāju barā. Vai ari viss zaudēts!

-    Viss ir zaudēts! es saucu pretī. Mēs nevaram uzvarēt!

-     Visdziļākā tumsa ir pirms rītausmas, Tod.

Es apjucis paskatos uz mēru. Nav vis! Kas tas par muļķīgu teicienu? Pirms rītausmas vienmēr ir visgaišāk!

LEJUP! viņa balss skan man galvā, un es pieliecos, pirms pagūstu kaut ko nodomāt, un bulta šaujas tieši tur, kur pirms brīža bija mana galva.

-     Trešā reize, mērs saka.

Atkal atskan ēnkāju taure, tik skaļi, ka skaņu var teju vai ieraudzīt, tā izliec gaisu, sajauc to, tajā ir jauna nots Tā ir uzvaras skaņa Mēs pagriežamies Karavīru rinda ir pārrauta -

Morgana kungs ir pakritis zem ragainā zvēra kājām Ēnkāji burtiski skrien lejup no kalna Viņi gāžas kaujas laukā no visām pusēm Viņi laužas cauri vīriem, kas joprojām cīnās, Nāk mums virsū kā vilnis -

-     Sagatavojies! mērs uzsauc -

-    Mums jāatkāpjas! es kliedzu. Jātiek prom no šejienes!

Un es mēģinu pagriezt Angaradu Bet tad palūkojos aiz sevis Ēnkāji ir mums aiz muguras Esam ielenkti -

-     Gatavi! mēra balss atskan visu karavīru Troksnī Viola, es domāju -

Viņu ir pārāk daudz, es domāju Ak, palīdzi, es domāju -

-     CĪNĪTIES LĪDZ PĒDĒJAM VĪRAM! mērs ldiedz.

[viola]

-    Jūs jautājat viņai?! Koila kundze izsaucas. Viņa ir tikai meitene!

-     Meitene, kurai mēs uzticamies, Simona atbild. Meitene, kas ir apmācīta būt par ieceļotāju tāpat kā viņas vecāki.

Mana seja nedaudz piesarkst no šīs uzslavas. Jo tā ir taisnība. Es esmu apmācīta. Un esmu uz šīs planētas redzējusi pietiekami daudz, lai mans viedoklis tiktu ņemts vērā, -

Es atskatos uz projicēto attēlu, uz kauju, kurā iet arvien sliktāk, un mēģinu domāt. Cīņa izskatās tikpat šausmīga kā viss pārējais šeit notiekošais, bet ēnkāji neuzbrūk bez iemesla. Iespējams, viņu mērķis ir mērs, kuru mēs paši gribējām uzveikt, bet -

-    Arī tavs Tods ir tur, Koila kundze saka. Viņš būs pagalam, ja tu kaut ko nedarīsi lietas labā.

-     Domā, es nesaprotu? jautāju. Jo tas visu maina. Es pagriežos pret Bredliju un Simonu. Man ļoti žēl, bet mums viņš jāglābj. Mums tas jādara. Mēs ar Todu gandrīz izglābām visu planētu, bet viņi ar savu karu visu izpostīja -

-    Tomēr vai mums viņš jāglābj, riskējot ar visu? Bredlijs laipni, bet ļoti nopietni jautā, mēģinot man visu skaidri parādīt. Padomā! Pirmais, ko mēs paveiksim uz šīs planētas, paliks visu atmiņā uz mūžu. Tas noteiks nākotni.

-    Es neuzticos šai sievietei, Viola, Simona saka, un Koila kundze nikni saviebjas. Bet tas nenozīmē, ka viņai nav taisnība. Ja tu teiksi, ka tā ir jārīkojas, mēs iejauksimies.

-    Ja tu uzskatīsi, ka tā ir pareizi, Viola, Bredlijs saka, mazliet izsmejot Simonu, mēs sāksim savu jauno dzīvi kā iekarotāji, un tu uzsāksi jaunu karu, kurā cīnīsies nākamās paaudzes.

-   Ak, Dieva dēļ! Koila kundze izsaucas. Šeit ir vara, Viola! Mūsu rokās ir vara, lai visu mainītu! Ne jau man, meitiņ, bet Todam un tev! Tieši te, tieši šobrīd tu vari pieņemt lēmumu un to visu izbeigt!

-    Vai arī sākt kaut ko vēl ļaunāku, Bredlijs iebilst.

Visi skatās uz mani. Es atkal palūkojos uz projekciju. Ēnkāji jau ir ielenkuši cilvēkus, un viņiem tuvojas arvien jauni pulki -

Un Tods ir tam visam pa vidu -

-   Ja tu neko nedarīsi, Koila kundze noskalda, tavs puisis ies bojā.

Tod, es domāju -

Vai es sāktu jaunu karu, lai tevi glābtu?

Vai es to darītu?

-    Viola? Simona atkārto. Kā mums rīkoties?

[tods]

Es šauju, bet ēnkāji un cilvēki ir tik cieši kopā, ka man jāmērķē ļoti augstu, lai netrāpītu kādam no savējiem, tāpēc es netrāpu arī nevienam ēnkājim, un pēkšņi viens no viņiem izaug manā priekšā, mērķējot balto šķēpu Angaradai pierē, un es savicinu šauteni un bliežu viņam pa ausīm, kas atrodas pārāk augstu. Ēnkājis krīt, bet kāds cits jau ir viņa vietā un saķer mani aiz rokas, un es nodomāju VIOLA tieši viņam sejā, un viņš gāžas zemē, un man otrā pusē kaut kas nostirkšķ, un bulta aizlido man gar kaklu. Es mēģinu pagriezt Angaradu, jo mēs no šejienes netiksim prom dzīvi, mums ir jābēg. Kādam karavīram mums blakus trāpa baltā gaisma, un viņa asiņu šļakatas pārklāj man seju; es pagriežos, neredzot, kurp dodamies, un velku Angaradu sev līdzi, un viss, par ko spēju domāt, viss, par ko šajā Troksnī varu domāt, kamēr man apkārt mirst cilvēki un ēnkāji, kamēr pat acīm ciet redzu viņus mirstam savā Troksnī, es varu domāt tikai par to -

Vai tiešām tas ir karš?

Vai tiešām vīrieši pēc tā tik ļoti alkst?

Vai tas puikas padara par vīriešiem1

Nāve, kas tev tuvojas tik ātri, ka tu neko nevari padarīt,-

Un tad es dzirdu mēra balsi -

-     CĪNIES! viņš kliedz -

Ar balsi un Troksni -

CĪNIES!

Un es noslauku asinis un atveru acis, un man ir pilnīgi skaidrs, ka šajā pasaulē nebūs nekā cita kā vien šī kauja, līdz mēs iesim bojā, un es redzu mēru Morfeta mugurā gan viņš, gan zirgs ir asinīm klāti un viņš cīnās tik spraigi, ka vairs nekontrolē savu Troksni, tomēr tas joprojām ir auksts kā akmens un saka LĪDZ GALAM, LĪDZ GALAM Un viņš ieskatās man acis Un es saprotu, ka tās tiešām ir beigas Mēs esam zaudējuši Viņu ir pārāk daudz Mēs esam zaudējuši -

Un es ar abām rokām ieķeros Angaradas krēpēs, turos cieši un domāju Viola Un tad -

BUM!

Visa zemākā kalna daļa, pa kuru lejup nāk ēnkāji, eksplodē milzīgā uguns, zemes un miesas murskulī -

Tas paceļas mums pāri, apber ar akmeņiem, zemes pikučiem un ēnkāju gabaliem -

Angarada kliedz, mēs abi sāniski gāžamies zemē, un mums apkārt auro cilvēki un ēnkāji, tie skraida visos virzienos, mana kāja ir iespiesta zem Angaradas, kura mēģina piecelties, bet es redzu mēru jājam garām Un dzirdu viņu smejamies -

-     Kas tas bija? es viņam uzbļauju.

-    DĀVANA! viņš atsauc, auļojot cauri dūmiem un gruvešiem un kliedzot karavīriem: UZBRUKUMĀ! UZBRUKUMĀ!

[viola]

Mēs atkal palūkojamies uz projekciju. Kas tas bija? es jautāju.

Pēkšņi atskanēja sprādziens, bet zonde rāda tikai dūmu mākoni. Bredlijs nospiež pāris pogu, un zonde atkal paceļas, bet dūmi joprojām klāj visu apkārtni.

-   Vai tas tika ierakstīts? Simona jautā. Vari patīt atpakaļ?

Bredlijs atkal piespiež kādu pogu, un pēkšņi visa darbība

notiek atpakaļgaitā, dūmi savelkas kopā un -

-    Šeit, Bredlijs apstādina videoierakstu un lēnām palaiž uz priekšu.

Kauja ir tikpat haotiska un briesmīga, cik iepriekš, mūsu karavīrus pārspēj ēnkāji, un tad -

BUM!

Kalna pakājē atskan sprādziens, kas liek zemei un akmeņiem, un ēnkājiem ar visiem kaujas nezvēriem uzlidot gaisā, un drīz vien dūmu mākonis viņus visus ietin -

Bredlijs attin filmu vēlreiz, un mēs noskatāmies uz nelielo uzliesmojumu un to, kā vesela kalna daļa tiek uzrauta gaisā, trīsdimensiju attēlā ir redzams, kā mirst ēnkāji -

Mirst, mirst un mirst -

Dučiem ēnkāju -

Un es atceros to ēnkāji pie upes -

Atceros viņa bailes -

-    Vai to izdarījāt jūs? Simona jautā Koila kundzei. Vai jūsu armija iesaistījās kaujā?

-    Mums nav raķešu, Koila kundze nošņāc, nenovēršot skatienu no attēla. Ja būtu, es nelūgtu jums izmantot savējās.

-    Tad no kurienes nāca šāviņš? Simona jautā. Bredlijs ir iestatījis citu rādīšanas iespēju, tagad attēls ir lielāks un skaidrāks, un vislēnākajā pārraidē iespējams vērot, kā gaisā uzlido zeme, kā ēnkāji tiek sarauti gabalos, un kļūst vienalga, kā viņi ir dzīvojuši, ko mīlējuši, kā viņus sauca, -

Gabalos saplosīti ķermeņi -

Nāve visapkārt -

Mēs viņiem to nodarījām, mēs piespiedām viņus uzbrukt, padarījām viņus par vergiem un nonāvējām nu, vismaz mērs to darīja -

Un mēs viņus atkal nogalinām -

Simona strīdas ar Koila kundzi, bet es viņas īsti nedzirdu -

Jo es zinu, lūk, ko.

Kad Simona man jautāja, ko darīt, -

Es gribēju teikt, lai viņa izšauj raķeti.

Es to būtu teikusi.

Es būtu to visu nodarījusi. Es būtu teikusi: jā, dari to, šauj Nogalini visus tos ēnkājus, visus ēnkājus, kuriem patiešām ir iemesls uzbrukt cilvēkam, kas to pelnījis vairāk par visiem uz šīs planētas, -

Ja es būtu varējusi glābt Todu, tam nebūtu nekādas nozīmes, es būtu to izdarījusi -

Es būtu nogalinājusi simtus, tūkstošus, lai viņu glābtu. Toda dēļ es būtu sākusi vēl lielāku karu. Un šī apziņa ir tik smaga, ka man jāpastiepj roka un jāpieturas pie Akorna, lai nenogāztos.

Es dzirdu Koila kundzes balsi: Tas tikai nozīmē, ka viņš pats ir gatavojis artilēriju!

[tods]

Dūmos un tracī visapkārt Angarada beidzot pieslejas kājās, viņas Troksnis vairs neko nesaka, tas ir tik kluss, ka bail, bet viņa ir kājās, un es atskatos un redzu, no kurienes nācis sprādziens, -

No pārējām armijas vienībām. Tās vada Teita kungs un O'Hāras kungs, viņi ir sapulcējuši pārējos karavīrus, savākuši ieročus, par kuriem runāja mērs.

Ieročus, par kuriem es nemaz nebiju nojautis. Slepenie ieroči darbojas tikai tad, ja tie ir slepeni, viņš saka, jājot pie manis. Un plati smaida.

Jo no pilsētas pa ceļu plūst karavīru straume, viņu ir simtiem, viņi ir pilni spēka, viņi kliedz un ir gatavi mesties cīņā -

Un ēnkāji jau ir pagriezušies -

Ēnkāji lūkojas atpakaļ uz kalnu, skatoties pēc iespējas tikt pāri sagruvušajai kalna daļai, -

Un uzzib vēl viens zibsnis, mums virs galvām atskan svilpiens, un -

BUM!

Es saraujos, un Angarada iekliedzas, kad kalna tiek izrauts vēl viens caurums, gaisā uzlido vēl vairāk dubļu un dūmu, ēnkāju līķu un gabalos saraustītu ragaiņu.

Mērs tikai mierīgi stāv un izskatās laimīgs, redzot, ka ierodas papildspēki, ka ēnkāju armijā iestājas haoss, ka viņi pagriežas un mēģina bēgt, -

Un viņiem ceļu nogriež mūsu papildspēki Es smagi elpoju -

Es skatos, kā viss mainās mums par labu, Un man jāsaka Man jāsaka (aizveries)

Es jūtos pacilāts, to redzot, (aizveries)

Es izjūtu atvieglojumu un prieku, es jūtu, ka asinis riņķo straujāk, redzot, kā ēnkāji krīt, (aizveries, aizveries, aizveries)

Tu taču nebiji noraizējies, vai ne, Tod? mērs jautā. Es palūkojos uz mēru, man uz sejas žūst netīrumi un asinis, cilvēku un ēnkāju līķi izmētāti visapkārt, gaisu pieskandina jauns Troksnis, lai gan es nebiju spējis iedomāties, ka tas varētu kļūt vēl skaļāks, -

-    Nāc! viņš man saka. Izbaudi, ko nozīmē būt uzvarētājam!

Un viņš traucas pakaļ papildspēkiem. Es jāju aiz mēra, ieroci pacēlis, bet nešauju, tikai skatos un izjūtu -

Izjūtu sajūsmu Jo tieši tas ir -

Tieši tas ir sasodītais kara noslēpums Kad tu uzvari -

Kad tu uzvari, tas ir aizraujoši Ēnkāji bēg, rāpjas pāri gruvešiem un skrien augšup kalnā -

Bēg no mums -

Es notēmēju mugurā bēgošam ēnkājim Mans pirksts ir uz gaiļa Un es esmu gatavs to nospiest Un ēnkājis paklūp pār cita ēnkāja līķi, bet tur nav tikai viens līķis, tur ir divi trīs -

Un tad dūmi pamazām izklīst, un es redzu plašāk, es redzu līķus visapkārt, tie ir vīrieši, ēnkāji un ragainie zvēri Un es atceros klosteri, atceros kaudzē sakrautos ēnkāju līķus -

Un vairs nejūtu sajūsmu -

-     TRIECIET VIŅUS PĀRI KALNAM! mērs sauc karavīriem. LAI VIŅI NOŽĒLO TO DIENU, KAD IR PIEDZIMUŠU

[viola]

-    Tas beidzas, es saku. Kauja drīz būs galā.

Bredlijs atkal demonstrē projekciju normālā ātrumā, un mēs redzam, kā ierodas pārējās armijas vienības. Redzam otru sprādzienu.

Redzam ēnkājus pagriežamies un mēģinām bēgt pāri biedru līķiem, pāri sprādziena saplosītajam kalnam. Šajā sajukumā daži no ēnkājiem iegāžas upē, nokrīt uz ceļa vai kaujas laukā, kur ilgi neizdzīvo.

Tik liels nāvju daudzums liek man justies fiziski slikti, es asi izjūtu sāpes potītēs un atspiežos pret Akornu, kamēr visi pārējie strīdas.

-   Ja viņš spēj izdarīt ko tādu, Koila kundze saka, tas nozīmē, ka viņš jums ir daudz bīstamāks, nekā es teicu. Vai tiešām jūs vēlaties dzīvot pasaulē, ko pārvaldīs šāds cilvēks?

-   Nezinu, Bredlijs godīgi atbild. Bet vai jūs esat vienīgā alternatīva?

-    Bredlij, Simona saka, tai sievietei ir zināma taisnība.

-    Tiešām?

-   Mēs nevaram dibināt jaunu apmetni kara apstākļos, viņa turpina. Un šī ir mūsu pēdējā pietura. Vairs nav nevienas citas planētas, uz kuru lidot. Mums jānodrošina iespēja palikt šeit, un, ja mums draud briesmas, -

-    Mēs varētu nolaisties citā šīs planētas vietā, Bredlijs saka.

Koila kundze asi ievelk elpu. Jūs taču tā nedarītu!

-    Nav tāda likuma, kas liktu mums pievienoties jau esošajām apmetnēm, Bredlijs viņai saka. Mēs nekad neesam ar jums sazinājušies, tāpēc tik un tā domājām, ka jūs neesat izdzīvojuši. Mēs varētu ļaut jums karot un paši atrast vietu, kur sākt visu no jauna.

-    Pamest viņus? Simona jautā, izklausoties šokēta.

-   Jums tik un tā nāktos cīnīties pret ēnkājiem, Koila kundze saka, un šajā karā jums nebūtu nekādas pieredzes.

-    Bet te mums būs jācīnās gan pret ēnkājiem, gan pret cilvēkiem, Bredlijs paliek pie sava. Un ar laiku arī pret jums.

-    Bredlij, Simona iesāk.

-    Nē, es saku pietiekami skaļi, lai viņi mani sadzirdētu.

Jo es joprojām vēroju attēlu, vēroju, kā mirst cilvēki un ēnkāji, -

Un es joprojām domāju par Todu, par to, cik daudzus es biju gatava sūtīt nāvē viņa dēļ, -

Šī apziņa liek man justies slikti.

Un es nekad vairs negribu nokļūt šādā situācijā.

-   Vairs nekādu ieroču, es saku. Nekādu spridzekļu. Ēnkāji atkāpjas. Mēs jau reiz esam uzveikuši mēru un, ja būs vajadzīgs, izdarīsim to vēlreiz. Tieši to pašu var teikt par pamieru ar ēnkājiem.

Es paskatos Koila kundzes sejā, un mani vārdi skan skarbāk. Vairs nevienas nāves, es saku. Nevienam nevēlu nāvi, pat armijai ne, kas to ir pelnījusi, vienalga, vai tie ir cilvēki vai ēnkāji. Mēs atradīsim mierīgu risinājumu.

-    Labi teikts, Bredlijs noteikti saka. Un viņš paskatās uz mani, un viņa sejā ir redzama labestība, mīlestība un lepnums.

Un man jānovēršas, zinot, cik tuvu es biju tam, lai liktu viņiem izšaut raķetes.

-    Nu, ja jau jūs esat tik pārliecināti, Koila kundze saka balsī, aukstā kā upes ūdens, man jāglābj dzīvības.

Un, pirms kāds ir spējis viņu aizkavēt, dziedniece iekāpj ratos un pazūd naktī.

[tods]

-     SAKAUJIET VIŅUS! mērs auro. LIECIET BĒGT!

Tomēr ir vienalga, ko Prentiss kliedz, viņš tikpat labi

varētu saukt dažādus augļu nosaukumus, bet karavīri tik un tā skrietu augšup pa līkumoto kalnu, rāpjoties pāri uzspridzinātajiem klintsbluķiem, šaujot uz ēnkājiem, kas mēģina aizbēgt.

O'Hāras kungs ir karavīru vienības priekšgalā, vadot uzbrukumu, bet mērs ir apturējis Teita kungu un licis viņam ar saviem karavīriem gaidīt kalna pakājē.

Noiecu no Angaradas, lai labāk varētu nopētīt bultas radīto brūci. Tā neizskatās tik slikti, bet ķēves Troksnis joprojām neko nesaka; viņa pat nezviedz, tikai klusē, un es nesaprotu, ko tas nozīmē, bet tas noteikti nav nekas labs.

-   Meitenit? Es mēģinu mierīgi noglāstīt viņas sānu. Mēs tevi izārstēsim, labi? Un tu būsi kā jauna. Meitenit?

Bet Angarada ir zemu nokārusi galvu, no viņas lūpām pil putas, un pār sāniem līst sviedri.

-    Piedodiet par kavēšanos, ser, Teita kungs saka mēram, kas stāv man līdzās. Būs jāpiestrādā pie ieroču pārvietošanas.

Es palūkojos atpakaļ uz artilēriju: četri lielgabali dzelzs ratos, ko velk noguruši vērši. Lielgabalu metāls ir melns un biezs, un tie izskatās tā, it kā labprāt sadragātu tev galvaskausu. Tie ir ieroči, slepeni ieroči, uzbūvēti kaut kur tālu no pilsētas, un vīri, kas tos radījuši, ir bijuši nošķirti no pārējiem, lai viņu Trokšņos neatspoguļotos tas, ko viņi dara, ka viņi būvē ieročus, kas iznicinās Atbildi, kas bez problēmām satrieks Atbildi lupatu lēveros, tāpat kā tagad to izdarīja ar ēnkājiem.

Riebīgi, neģēlīgi ieroči, kas padara mēru vēl spēcīgāku.

-    Es atstāšu šos uzlabojumus jūsu spējīgajās rokās, kaptein, mērs saka. Tūlīt pat sazinieties ar kapteini O'Hāru un lieciet viņam atkāpties.

-     Atkāpties? Teita kungs pārsteigts pārjautā.

-     Ēnkāji bēg, mērs saka, norādot uz līkumoto ceļu, uz kura nav redzams gandrīz neviens ēnkājis, vien pēdējie nozūd skatienam. Bet kas zina, cik daudz ēnkāju gaida otrpus kalnam? Viņi pārgrupēsies un saplānos jaunu uzbrukumu, un mums ir jādara tas pats un jāsagatavojas.

-    Jā, ser, Teita kungs atbild un aizjāj.

Es pieliecos tuvāk Angaradai, piespiežu viņai vaigu, bet joprojām redzu visu notikušo savā Troksnī karavīrus, ēnkājus, kauju, uguni, nāvi, nāvi, nāvi -

-    Tu turējies labi, Tod, mērs saka, piejājot pie manis.

-     Ļoti labi.

-     Tas bija… es iesāku, bet apklustu. Jo kā tad tas bija?

-     Es ar tevi lepojos, viņš saka.

Pagriežos pret mēru. Mana seja pauž pilnīgu pārsteigumu.

Viņš smejas par manu sejas izteiksmi. Nudien lepojos. Tu nesalūzi ļoti smagā situācijā. Nezaudēji galvu. Savaldīji ievainotu zirgu. Un galvenais, Tod, tu turēji vārdu.

Es ieskatos viņam acīs, viņa tumšajās, akmens aukstajās acīs.

-     Tā ir vīra cienīga rīcība, Tod, vīra cienīga rīcība. Un viņa balss skan patiesi, viņa vārdi šķiet patiesi. Bet tā jau vienmēr liekas, vai ne?

-     Es pret jums jūtu tikai naidu, es saku. Viņš pasmaida.

-     Varbūt tagad tev tā nešķiet, Tod, mērs pravieto,

-     bet reiz tu atskatīsies uz šo dienu un sapratīsi, ka tieši šodien kļuvi par vīru. Viņa acis uzmirdz. Tu to atcerēsies kā dienu, kad mainījies.

[viola]

-    Šķiet, kauja beidzas, Bredlijs saka, lūkojoties uz projekciju.

Zonde parāda līkloču ceļu kalna virsotnē. Mēra vīri atkāpjas, ēnkāji bēg, un starp abām armijām paliek kalns. Tagad mēs redzam visu mēra armiju, redzam lielgabalus, kurus viņš sazin kur dabūjis, redzam viņa karavīrus, kas sāk stāties ierindā kalna I lakājē. Viņi atkal stājas ierindā, lai gatavotos nākamajai kaujai par to nav šaubu.

Un tad es pamanu Todu.

Es skaļi saucu viņa vārdu, un Bredlijs pietuvina attēlu tajā vietā, uz kuru es norādu. Mana sirds auļo, redzot, kā Tods ir .ītbalstījies pret Angaradu, un viņš ir dzīvs, ir dzīvs, ir dzīvs -

-   Tas ir tavs draugs? Simona jautā.

-   Jā, es saku. Tas ir Tods, viņš ir…

Es sastingstu, ieraugot, ka tuvojas mērs.

Viņš piejāj pie Toda parunāties, it kā šī būtu parasta diena.

-    Un vai tas nav jūsu tirāns, ko? Simona jautā.

Es nopūšos. Tas ir sarežģīti.

-    Jā, Bredlijs novelk. Man jau radās tāds priekšstats.

-    Nē, es stingri nosaku. Ja jūs jebkad šaubīsieties, ja nezināsiet, ko domāt un kam uzticēties, uzticieties Todam. To atcerieties.

-    Labi, Bredlijs man uzsmaida, mēs to atcerēsimies.

-   Tomēr jautājums paliek, Simona saka, ko mums darīt tagad?

-    Mēs bijām domājuši, ka atradīsim tevi un tavus vecākus vienus pašus izmirušu apmetņu vidū, Bredlijs saka. Tā vietā mēs dabūjām diktatoru, revolucionāri un vietējās cilts iebrucējus.

-    Cik liela ir ēnkāju armija? es jautāju, pievēršoties attēlam. Vai vari uzlidot augstāk un parādīt?

-   Daudz augstāk nesanāks, Bredlijs saka, bet viņš piespiež dažas pogas, un zonde uzlido augšup pa līkumoto ceļu, nokļūst kalna galā un -

-   Ak Dievs, es izdvešu un dzirdu, kā Simona noelšas.

Abu mēnešu, ugunskuru un aizdegto lāpu gaismā -

Šķiet, ka visa ēnkāju tauta ir sapulcējusies pie upes ielejā

virs ūdenskrituma, tā ir daudz lielāka par mēra armiju, ēnkāju ir tik daudz, ka viņi varētu mūs noslīcināt kā plūdos, tik daudz, ka mēs nekad, nekad nevarēsim viņus uzveikt.

Tūkstošiem.

Desmitiem tūkstošu.

-   Milzīgs skaits karavīru, Bredlijs secina, pret ļoti jaudīgu tehniku. Nebeidzams slaktiņš.

-   Koila kundze sacīja, ka esot valdījis pamiers, es ierosinu. Ja jau tāds ir bijis pirms tam, mēs to varētu atkārtot.

-    Un kā ar tām abām cilvēku armijām? Simona jautā.

-   Te jārunā drīzāk par abu armiju ģenerāļiem, es saku. Ja mēs tiktu galā ar tiem abiem, būtu daudz vieglāk.

-    Varbūt mums vajadzētu iesākumā satikt tavu Todu, Bredlijs man saka.

Viņš atkal piespiež pogas uz pults un pietuvina attēlu, lai redzētu vīrus uz zirgiem un Todu blakus Angaradai.

Tad Tods paceļ acis, paskatās uz zondi, tieši ekrānā -

Tieši man acīs.

Mēs pamanām, ka arī mērs ir ieraudzījis zondi un pacēlis galvu.

-    Viņi ir atcerējušies par mums, Simona saka, dodoties uz kosmosa kuģa rampu. Es atnesīšu zāles tavām potītēm, Viola, un tad sazināšos ar konvoju. Lai gan īsti nezinu, kā lai sāk izskaidrot…

Viņa ieiet kuģī. Bredlijs pienāk pie manis un apskauj manus plecus. Es pat nespēju izteikt, cik ļoti man žēl par taviem vecākiem.

Es samirkšķinu acis, lai neraudātu ne tikai par to, ka mamma ar tēti gāja bojā avārijā, bet arī par to, cik labs pret mani ir Bredlijs, -

Un tad atceros, ka tieši Bredlijs uzdāvināja man dāvanu, kas izrādījās tik noderīga, ugunskura kastīti, kas tumsā iededza gaismu un uzspridzināja tiltu, glābjot mani un Todu.

-   Tās mirgo, es saku.

-    Kas tad? viņš jautā, paceļot acis.

-            Toreiz kosmosa kuģī, es saku, tu teici, ka man tev noteikti būs jāpastāsta, kā ugunskura gaismā izskatās nakts debesis, jo es būšu pirmā, kas to redzēs. Tagad es zinu. Tās mirgo.

Vīrietis pasmaida, atceroties šo sarunu, un dziļi ieelpo.

Tad šādi smaržo svaigs gaiss, Bredlijs saka, jo, protams, šī ir pirmā reize, kad viņš to ir ieelpojis. Arī viņš visu mūžu ir pavadījis uz kosmosa kuģa. Citādi, nekā es biju domājis. Viņš palūkojas uz mani. Spēcīgāk.

-    Te daudz kas ir citādi, nekā mēs gaidījām.

Viņš apskauj mani ciešāk. Tagad mēs esam klāt, Viola, Bredlijs saka. Tu vairs neesi viena.

Es noriju siekalas un palūkojos uz projekciju. Es nebiju viena.

Bredlijs nopūšas un arī palūkojas turpat, kur es. Tās mfsļo, viņš saka.

-              Mums jāsakur ugunskurs, lai tu pats tās redzētu, es saku.

-    Ko redzētu?

-    Ka tās tiešām mirgo.

Viņš apmulsis skatās uz mani. Tas, par ko tu pirmīt runāji?

-    Nē, es saku, tu tikko kā sacīji -

"IV ko Viņa omā? Bredlijs jautā.

Tomēr viņš to neizrunā.

Un man vēderā viss sagriežas.

Nē.

Ak nē.

-             Vai tu to dzirdēji? viņš jautā, izskatoties vēl vairāk apjucis, un lūkojas apkārt. Tā izklausījās pēc manas balss…

kā č,&amp;Ytā Varētu būf tvi^ha? Bredlijs domā un pēkšņi

apklust.

Paskatās uz mani.

Un saka Viola?

Bet viņš to saka savā Troksnī.

Viņš to saka savā gluži jaunajā Troksnī.

[tods]

Es esmu piespiedis saites pie brūces Angaradas sānā, lai zāles uzsūktos ķēves asinsritē. Viņa joprojām klusē, bet es viņu glāstu un saucu vārdā.

Zirgi nespēj būt vieni, un man visu laiku viņai jāatgādina, ka es esmu daļa no viņas bara.

-    Atgriezies, Angarada, es čukstu viņai ausī, atgriezies pie manis, meitenīt.

Es paskatos uz mēru, kas sarunājas ar saviem vīriem, un mēģinu saprast, kā viss tik tālu nonācis.

Mēs taču bijām viņu uzvarējuši. Mēs to izdarījām. Mēs bijām viņu sakāvuši, sasējuši un uzvarējuši.

Bet tagad…

Tagad mērs staigā riņķī kā kungs un saimnieks, it kā viņš atkal pārvaldītu šo nolādēto pasauli, it kā tas, ka es viņu sakāvu, nebūtu nekas svarīgs.

Bet es viņu uzveicu. Un to izdarīšu atkal.

Es atbrīvoju briesmoni, lai glābtu Violu.

Un tagad man viņš jātur īsā pavadā.

-    Tā acs debesīs joprojām ir turpat, viņš saka, pienākot pie manis un palūkojoties uz gaismas punktiņu, kas, pēc mēra domām, ir kaut kāda zonde. Mēs to pamanījām aptuveni pirms stundas, kad mērs deva pavēles kapteiņiem, liekot uzbūvēt nometni kalna pakājē, izsūtīt spiegus, lai redzētu, pret ko mēs karojam, un aizsūtīt pāris vienību, lai noskaidrotu, kas noticis ar Atbildes armiju.

Bet līdz šim neviens vēl nav aizsūtīts uz izlūku kuģi.

-    Viņi mūs jau novēro, mērs saka, lūkojoties augšup.

Kad ieceļotāji gribēs mūs satikt, viņi vienkārši ieradīsies,

vai ne?

Viņš palūkojas uz mums, uz vīriem, kas iekārto nometni uz nakti.

-     Ieklausies balsīs, mērs nočukst.

Gaiss ir pilns ar vīru Troksni, bet skatiens mēra acīs liek aizdomāties, ka viņš runā par kaut ko citu.

-    Kādās balsīs? es jautāju.

Viņš samirkšķina acis, it kā būtu pārsteigts, ka arī es te esmu. Vīrietis pasmaida un pastiepj roku, lai noglāstītu Angaradas krēpes.

-             Nepieskarieties viņai, es brīdinu un tik nikni blenžu uz mēru, ka viņš atrauj roku.

-     Es zinu, kā tu jūties, Tod, viņš klusi saka.

-    Nezināt vis.

-              Zinu, viņš uzstāj. Es atceros savu pirmo kauju Ēnkāju karā. Tu domā, ka tūlīt mirsi. Tu domā, ka tas ir ļaunākais, ko jebkad esi pieredzējis, un kā tu varēsi dzīvot pēc tam, kad esi to pieredzējis. Kā kāds vispār var dzīvot, kad ir ko tādu pieredzējis?

-    Aizvācieties no manas galvas, es brīdinu.

-    Es tikai runāju, Tod, neko vairāk.

Es neatbildu. Tikai čukstu Angaradai: Esmu šeit, meitenīt.

-             Bet ar tevi viss būs kārtībā, mērs saka. Un ar tavu zirgu ari. Jūs abi tikai kļūsiet stiprāki. Labāki.

Es palūkojos uz mēru. Kā gan pēc kaut kā tāda kāds var kļūt labāks? Kā gan pēc kaut kā tāda var kļūt par vīru?

Mērs pieliecas man tuvāk. Jo tas bija arī aizraujoši, vai ne?

Es neatbildu.

(jo tas bija -)

(uz mirkli -)

Bet tad es atceros, kā mira tas karavīrs, kas Troksnī tiecās pēc sava mazā dēliņa, kurš viņu nekad vairs neredzēs, -

-   Kad mēs dzināmies viņiem pakaļ, tu izjuti šo sajūsmu, mērs saka. Es to redzēju. Tā dega tavā Troksnī kā uguns. Visi karavīri izjuta to pašu, Tod. Kaujā tu esi visdzīvākais.

-     Un pēc kaujas visbeigtākais, es atcērtu.

-     Ak filosofija, mērs pasmaida. Nezināju, ka tevī tā mīt.

Es novēršos no mēra un pagriežos pret Angaradu.

Un tad es to dzirdu.

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Es apcērtos un situ viņam ar VIOLA.

Mērs saraujas, bet turpina smaidīt. Tieši tā, Tod, viņš saka. Kā jau es teicu. Kontrolē savu Troksni, un tu kontrolēsi sevi. Kontrolē sevi…

-     Un tu kontrolēsi pasauli, es pabeidzu. Jā, es jau to esmu dzirdējis. Es gribu kontrolēt tikai sevi, paldies. Par pārējo pasauli man nav nekādas daļas.

-    Tā saka visi. Līdz sajūt varas garšu. Viņš palūkojas uz zondi. Nez vai Violas draugi varētu mums pateikt, pret cik lielu pārspēku būs jācīnās.

-    Pret pārāk lielu, es noskaldu. Tur noteikti ir savākušies visi šīs pasaules ēnkāji. Jūs nevarat nobendēt viņus visus.

-     Lielgabali pret bultām, manu zēn, mērs cieši mani nopēta. Pat ņemot vērā ugunsmetēju un tos dīvainos, baltos kokus, viņiem nav lielgabalu. Viņiem nav… mērs pamāj uz austrumiem, kur nolaidās izlūku kuģis, … kosmosa kuģu. Es teiktu, ka mūsu spēku samēri ir līdzīgi.

-    Tas ir vēl viens iemesls, lai šo karu izbeigtu, es saku.

-    Vēl viens iemesls, lai turpinātu cīnīties, mērs iebilst. Uz šīs planētas ir vieta tikai vienai dominējošai pusei, Tod.

-     Nē, ja mēs…

-    Nē, mērs vēl stingrāk noskalda. Tu mani atbrīvoji viena iemesla dēļ lai es padarītu šo planētu par drošu vietu, kur jums ar Violu dzīvot.

Es neko nesaku.

-    Es piekritu taviem nosacījumiem, un tagad tev jāļauj man darīt visu, kas jādara. Tu ļausi man padarīt šo pasauli par drošu vietu, kur jums un mums pārējiem dzīvot. Tu ļausi man to darīt tavā vietā, jo pats to nespēj.

Un es atceros, kā karavīri izpildīja katru mēra komandu, kā viņi metās cīņā un gāja bojā tikai tāpēc, ka viņš tā lika.

Un viņam ir taisnība, es nekad neko tādu nespētu izdarīt.

Man viņš ir vajadzīgs. Man tas riebjas, tomēr tā ir.

Es novēršos no mēra. Aizveru acis un piespiežu pieri pie Angaradas sāna.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, es domāju.

Ja es spēšu kontrolēt savu Troksni, es spēšu kontrolēt sevi.

Un, ja es spēšu kontrolēt sevi, -

Varbūt es spēšu kontrolēt viņu.

-    Varbūt, mērs saka. Es teiktu, ka tev ir liels spēks.

Es palūkojos uz viņu.

Mērs Prentiss joprojām smaida.

-    Tagad iekārto savu zirgu naktsguļai, viņš saka, un ari pats nedaudz atpūties.

Prentiss ieelpo nakts gaisu, sajūtot, cik tas ir auksts, tagad, kad mēs ik minūti nedomājam par miršanu, un palūkojas uz kalna virsotni, no kuras atmirdz ēnkāju ugunskuri.

-    Mēs esam uzvarējuši pirmajā kaujā, Tod, mērs saka, bet karš ir tikai sācies.

2 NODAĻA Un trešais

ZEME GAIDA. ES GAIDU KOPĀ AR VIŅIEM.

)

Šīs gaidas mani dedzina.

Jo mēs taču bijām uzvarējusi ienaidnieku. Viņu kalna pakājē, pie viņu pilsētas vārtiem, mēs bijām ielenkuši cilvēku armiju, viņi bija mūsu žēlastībā. Viņi bija satriekti un apjukuši, gatavi pakļauties -

Kauja jau bija gandrīz uzvarēta. Mēs bijām viņus sakāvuši.

Bet tad zeme mums zem kājām uzsprāga un mūsu ķermeņi lidoja gaisā.

Un mēs atkāpāmies. Mēs steidzāmies pāri klintsbluķiem un saārdītajam ceļam līdz kalna virsotnei, kur apkopām brūces un apraudājām mirušos.

Bet mēs bijām tik tuvu uzvarai. Tik tuvu, ka es 4&gt;čju to gandrīz sagaršot.

Es joprojām Sķēju to sagaršot, kad skatos uz ieleju, kur cilvēki ierīko nometni, apkopj savas brūces un apglabā savus mirušos, atstājot mūsu kritušos guļam kaudzēs.

Es atceros kādu citu līķu kaudzi citā vietā.

Un šīs atmiņas mani dedzina.

Tad es kaut ko pamanu kalna malā, tieši tur, kur upe pārvēršas ūdenskritumā. Es pamanu gaismu, kas spīd gaisā.

Es pieceļos kājās un dodos meklēt Debesis.

Eju lejup pa ceļu gar upi, tālāk nometnē, kur nakts tumsu izgaismo ugunskuri. No garām plūstošās upes paceļas migla, un ugunskuru gaismā visa apkārtne mirdz. Zeme mani vēro, kamēr es eju viņiem garām, viņu sejas ir draudzīgas, lai gan kaujā nogurušas, viņu balsis atvērtas.

Debesis? es ejot parādu savā balsī. Kur ir Debesis?

Par atbildi viņi man parāda ceļu gar ugunskuriem un nojumēm, gan ēdienu novietnēm un nožogojumu kaujas nezvēriem -

Kaujas nezvēri, es dzirdu čukstu, tajā atskan šoks un pat riebums, jo šo vārdu nelieto Zemes valodā, tas ir ienaidnieku vārds, Izcirtuma vārds, tāpēc es padaru savu balsi vēl skaļāku, lai to nomāktu, un rādu Debesis?

Zeme tikai rāda man ceļu.

Bet vai aiz šīs izpalīdzības es samanu šaubas?

Jo kas es galu galā esmu?

Vai es esmu varonis? Glābējs?

Vai varbūt es esmu salūzis? Varbūt es nesu briesmas?

Vai es esmu sākums vai gals?

Vai es tiešām esmu viens no Zemes?

Atklāti sakot, es pats nezinu atbildi.

Es eju pa ceļu, un viņi rāda man, kā nokļūt pie Debesīm, un es jūtos kā lapa, kas peld upē un turas uz ūdens virsmas.

Bet es varbūt neesmu daļa no upes.

Un tad viņi sāk sūtīt ziņas par manu tuvošanos.

Atgriešanās tuvojas, viņi rāda cits citam. Atgriešanās tuvojas.

Tā viņi mani sauc. Atgriešanās.

Bet man ir arī cits vārds.

Man bija jāmācās, kā Zeme sauc visu, kas mums apkārt, bija jāizvilina šie vārdi no viņu bezvārdu valodas, no plašās, vienotās Zemes balss, lai es varētu viņus saprast. Viņi paši sevi sauc par Zemi, vienmēr ir sevi tā saukuši, jo vai tad viņi nav šīs pasaules Zeme, ko uzrauga Debesis?

Cilvēki nesauc viņus par Zemi. Viņi ir izdomājuši mums vārdu, kas balstīts uz pirmo neveiksmīgo saziņas mēģinājumu, un nekad nav painteresējušies vairāk. Varbūt tieši tur sākās visas mūsu problēmas.

Zeme cilvēkus sauc par "Izcirtumu" jo viņi ir parazīti, kas ieradušies no nekurienes un vēlas padarīt šo vietu par tādu pašu nekurieni, nogalinot Zemes ļaudis lielos daudzumos un ar pamieru piespiežot mums atkāpties, lai Zeme un Izcirtums vienmēr paliktu šķirti.

Izņemot to Zemes daļu, kas palika iepakaļ. Zemi, kas saskaņā ar pamiera nosacījumiem kļuva par Izcirtuma vergiem. Zeme, ko vairs nesauca par Zemi. Zeme, kas vairs nebija Zeme, kas bija spiesta pārņemt Izcirtuma valodu. Zeme, kas tika atstāta verdzībā par kaunu visai Zemei, un šis kauns tika nosaukts par Nastu.

Līdz Izcirtums vienā pēcpusdienā iznīcināja visu Nastu.

Un te esmu es, Atgriešanās. Mani tā sauc ne tikai tāpēc, ka esmu vienīgais, kas no Nastas atgriezās dzīvs, kas atgriezās pie Zemes, bet ari tāpēc, ka mana atgriešanās lika Zemei atgriezties kalna galā pēc visiem šiem pamiera gadiem gatavībā uzbrukt Izcirtumam ar labākiem ieročiem, lielāku skaitu karavīru un labākām Debesīm.

Viņus visus šeit atveda Atgriešanās. Es.

Bet vini vairs neuzbrūk. ]

Atgriešanās tuvojas, rāda Debesis; viņš sēž, uzgriezis muguru, un runā ar Ceļiem, kas pusaplī sēž viņam pretī. Viņš rāda ziņas, kas jānodod Zemei, ziņas, kas tiek nodotas tik ātri, ka es pat nespēju izsekot.

Atgriešanās iemācīsies Zemes valodu, parāda Debesis, pabeidzis sarunu ar Ceļiem un nākdams pie manis. Ar laiku.

Viņi saprot manus vārdus, es parādu, skatoties uz Zemi, kas vēro, kā es runāju ar Debesīm. Viņi paši lieto šos vārdus, kad runā par mani.

Izcirtuma vārdi glabājas Zemes atmiņā, parāda Debesis, saņemot mani aiz rokas un vedot nostāk. Zeme neaizmirst.

Bet jūs aizmirsāt par mums, es parādu, un aiz maniem vārdiem ir tāda kvēle, kuru es nespēju apslāpēt. Mēs jūs gaidījām. Mēs jūs gaidījām līdz pat nāvei.

Tagad Zeme ir šeit, viņš rāda.

Zeme ir atkāpusies, es dedzīgi rādu. Zeme sēž kalna galā, bet mēs taču jau šobrīd varētu iznīcināt Izcirtumu, tieši šobrīd, šo pašu nakti. Mūsu pusē ir pārspēks. Pat ar viņu jaunajiem ieročiem mēs -

Tu esi jauns, viņš man parāda. Tu esi redzējis daudz, pārāk daudz, bet tu vēl neesi pieaudzis. Tu nekad neesi dzīvojis starp Zemes ļaudīm. Zemes sirds asiņo, jo tā nespēja glābt savu Nastu, -

Es viņu pārtraucu tā ir neredzēta rupjība uz Zemes un saku Jūs pat nezinājāt -

Bet Zeme līksmo, ka Atgriešanās tika pasargāts, viņš turpina, it kā neko nebūtu redzējis. Zeme līksmo, ka var atriebt Nastas piemiņu.

Neviens te neko neatriebj!

Un manu balsi piepilda atmiņas, un tikai te un tagad, kad sāpes ir tik lielas, kad es nespēju parunāt Nastas valodā, tikai tagad es runāju īstajā Zemes valodā, valodā bez vārdiem, tās ir manas jūtas, kas plūst no manis. Es neSpēju neparādīt savu zaudējumu, neparādīt to, ka Izcirtums izturējās pret mums kā pret dzīvniekiem, viņi uzskatīja mūsu un savas balsis par lāstu, kā kaut ko tādu, kas jāārstē, un es nespēju nerādīt Zemei savas atmiņas par Nastas nāvi no Izcirtuma rokas, par lodēm un asmeņiem, un klusējošo kliegšanu, par līķu kaudzi -

Par to, ko esmu zaudējis.

Debesis savā balsī mēģina mani mierināt tāpat kā Zeme mums apkārt, līdz es attopos balsu jūrā, tās tiecas pie manis un pieskaras man, lai mierinātu un dziedētu, un es nekad iepriekš neesmu tik ļoti juties kā Zemes daļa, es nekad neesmu juties tik ļoti mājās, tik mierīgs, tik vienots ar Zemes balsi -

Un es samirkšķinu acis, saprotot, ka tas notiek tikai tad, kad es jūtu tik lielas sāpes, ka aizmirstu par sevi.

Bet tas viss pāries, rāda Debesis. Tu pieaugsi un tiksi izdziedēts. Tev būs daudz vieglāk būt kopā ar Zemi -

Man būs vieglāk, es parādu, kad Izcirtums būs prom uz visiem laikiem.

Tu runā Nastas valodā, viņš parāda. Tā ir arī Izcirtuma valoda, tā ir to cilvēku valoda, ar kuriem mēs cīnāmies, un, lai gan mēs tevi sveicam kā brāli, kas atgriezies pie Zemes, pirmais, kas tev ir jāiemācās pat ja es tev to saku valodā, kuru tu sapratīsi, ir tas, ka nepastāv es un tu. Ir tikai Zeme.

Es neko neatbildu.

Tu meklēji Debesis? viņš beidzot prasa.

Es ieskatos viņa acīs, kas ir mazas Zemes ļaudīm bet ne tik atbaidoši mazas kā Izcirtuma acis, tās mazās, ļaunās acis, kas visu slēpj, slēpj, slēpj, Debesu acis joprojām ir pietiekami lielas, lai atspoguļotu abus mēnešus, ugunskurus un mani.

Un es zinu, ka viņš mani gaida.

Jo es visu mūžu esmu dzīvojis Izcirtuma vidū un daudz mācījies no viņiem.

Ieskaitot to, kā paslēpt kādas domas aiz citām, kā neparādīt, ko es jūtu un domāju. Kā panākt, lai manu balsi būtu grūtāk nolasīt.

Tāpēc es neesmu pilnībā vienots ar Zemes balsi.

Vēl ne.

Es lieku viņam vēl mazliet pagaidīt un tad atveru savu balsi, lai parādītu gaismas objektu, ko redzēju gaisā un kas tas, manuprāt, ir. Viņš nekavējoties saprot.

Mazāks tā lidojošā priekšmeta modelis, ko Zeme redzēja, maršējot šurp, viņš parāda.

Jā, es parādu un atceros. Gaismas debesīs, viena no viņu mašīnām, kas lidoja lejup pa ceļu tik augstu, ka to varēja drīzāk dzirdēt, nevis saredzēt.

Tad Zemei ir jāatbild, viņš parāda, saņem mani aiz rokas un ved atpakaļ uz kalna malu.

Kamēr Debesis vēro gaismas objektu virs kalna, es skatos uz Izcirtumu, kas iekārtojas naktsguļai. Skatos uz viņu smieklīgi mazajām sejām virs īsajiem, resnajiem rumpjiem, kas ir neveselīgi rozā un brūnā krāsā.

Debesis zina, ko es meklēju.

Tu meklē viņu, viņš parāda. Tu meklē Nazi.

Es redzēju viņu kaujas laukā, bet biju pārāk tālu.

Paša Atgriešanās drošības labad, Debesis parāda.

Viņš ir mans -

Bet es apklustu.

Jo es viņu pamanu.

Pašā nometnes vidū viņš ir pieliecies pie sava zvēra, sava zirga, un runājas ar to, bez šaubām, paužot savas jūtas, izjūtot ciešanas par to, ko viņš tikko ir redzējis.

Nav šaubu, ka viņš vēršas pie zirga ar lielām rūpēm, emocijām un labestību.

Un tieši tāpēc Atgriešanās ienīst Nazi, Debesis parāda.

Viņš ir sliktāks par tiem citiem, es atbildu. Viņš ir vissliktākais no visiem.

Jo-

Jo viņš zināja, ka rīkojas nepareizi. Viņš izjuta sāpes -

Bet viņš neko nedarīja, lai notiekošo mainītu, parāda Debesis.

Pārējie ir tikpat vērti, cik dzīvnieki, es parādu, bet tas, kurš zina, ka tā rīkoties ir slikti, tomēr tik un tā neko nedara, ir pats ļaunuma iemiesojums.

Nazis atbrīvoja Atgriešanos, Debesis rāda.

Viņam vajadzēja mani nogalināt! Viņš pirms tam bija nogalinājis vienu no Zemes, to viņš nespēja noslēpt savā balsi. Bet viņš bija pārāk gļēvs, lai izdarītu man šo pakalpojumu.

Ja viņš būtu darījis, ko tu vēlies, un nogalinājis tevi, Debesis mani uzrunā tā, ka mans skatiens pievēršas viņam, tad Zeme nekad nebūtu ieradusies šeit.

Jā, kā tad, es atcērtu. Ieradušies, lai neko nedarītu. Mēs gaidām un skatāmies, nevis cīnāmies.

Gaidīšana un vērošana ir daļa no cīņas. Kopš pamiera noslēgšanas Izcirtums ir kļuvis stiprāks. Viņu vīri ir niknāki, viņiem ir jauni ieroči.

Bet arī Zeme ir nikna, es parādu. Vai tad ne?

Debesis kādu laiku lūkojas man acīs, tad pagriežas un ierunājas Zemes valodā, sūtot ziņu, kas tiek nodota no cita citam, līdz sasniedz vienu no Zemes, kura, kā es redzu, ir sagatavojusi loku ar degošu bultu. Viņa izšauj bultu augstu gaisā.

Visa Zeme vēro to lidojam vai nu savām acīm, vai citu balsīs līdz bulta trāpa gaismas objektam, kas uzvirpuļo un iegāžas upē.

Šodien bija viena kauja, Debesis man parāda, kad mēs dzirdam no Izcirtuma nometnes kliedzienu. Bet karā ir daudz kauju.

Tad viņš pagriežas un saņem manu roku, to, kurai esmu uzaudzējis biezu ķērpju piedurkni, to, kas sāp, kas nekad nesadzīs. Es atraujos, bet viņš pastiepj roku vēlreiz, un šoreiz es ļauju Debesu garajiem, baltajiem pirkstiem viegli pacelt piedurkni, atstumjot to no delma.

Un mēs neaizmirsīsim, kāpēc esam šeit, Debesis parāda.

Un šī ziņa izplatās Nastas valodā, valodā, no kuras Zeme baidās tās apkaunojuma dēļ, tā izplatās visapkārt, līdz es dzirdu viņus visus, jūtu viņus visus.

Jūtu visu Zemi sakām Mēs neaizmirsīsim.

Kad viņi visi redz manu roku Debesu acīm. Kad viņi visi redz metāla aproci ar Izcirtuma valodā rakstīto uzrakstu.

Kad viņi redz zīmi, manu patieso vārdu, kas mani uz mūžu atšķir no viņiem. 1017.

2 DAĻA OTRĀS IESPĒJAS

..

3 NODAĻA MIERS

[VIOLA]

BREDL1JA TROKŠŅA neatliekamība ir briesmīga.

$kaļs

Tas ir +tk skaļš

Simona un Viola skaiās uz mani, if kā es mirtu Vai es mirstu?

NolaidāmieS kara Vidū 55 dienas, līdz ieradīsies kosmosa kuģi

Vai ir kāda cita Vie+a, kurp do+ies? 55 dienas, lūdz ieradīsies mediķi ar zā!ērv\par55 dienas, ko gaidīt nāVi

Vai es mirstu?

-    Tu nemirsti, es saku, guļot gultā, kamēr Simona man injicē kaulus saaudzējošas zāles. Bredlij…

-    Nē, viņš saka, paceļot rokas, lai mani apklusinātu. Es jūtos… Kailskailskails Es nespēju izteikt, cik atkailināts jūtos.

Simona ir pārvērtusi izlūku kuģa guļamtelpu par medicīnas punktu. Vienā gultā guļu es, otrā Bredlijs, acis plati iepletis, rokas piespiedis pie ausīm, viņa Troksnis kļūst arvien skaļāks un skaļāks…

-   Vai esi droša, ka ar viņu viss būs kārtībā? Simona man pačukst, kad ir beigusi injicēt zāles un sāk aptīt manas potītes. Es dzirdu sasprindzinājumu viņas balsī.

-   Es zinu tikai to, čukstu pretī, ka vīrieši šeit pakāpeniski iemācās ar to sadzīvot, un -

-   Pret to bija zāles, viņa mani pārtrauc. Kuras mērs sadedzināja.

-   Jā, es piekrītu, bet tas vismaz nozīmē, ka tādas zāles atkal var pagatavot.

"beidziet par mani sačukstēties, Bredlija Troksnis pieprasa.

-   Atvaino, es saku.

-     Par ko tu atvainojies? viņš paraugās manī un saprot. -Vai jūs, lūdzu, varētu mani uz mirkli atstāt vienu?

Un viņa Troksnis saka DieVa dēļ, aizvācieties no šejienes un ļaujiet man nedaudz atpūsties!

-    Es tikai pabeigšu ārstēt Violu, Simona saka. Viņai trīc balss, un sieviete mēģina neskatīties uz Bredliju, kamēr viņas pirksti aptin ap manu potīti pēdējo saiti.

-    Vai vari paķert vēl vienu? es klusi jautāju.

-    Kāpēc?

-    Pastāstīšu ārā. Negribu viņu vēl vairāk satraukt.

Simona mani aizdomīgi nopēta, bet paņem no atvilktnes

vēl vienu saiti, un mēs izejam pa durvīm, atstājot Bredliju ar viņa Troksni, kas piepilda visu telpu.

-     Es joprojām nesaprotu, Simona brīnās, mums kāpjot lejup pa rampu. Es to dzirdu ar ausīm, bet šie vārdi skan man galvā. Vārdi, viņa paskatās uz Bredliju, acis iepletusi, un ainas.

Viņai ir taisnība, tagad no Bredlija nāk arī ainas, attēli, kas vienlaikus ir viņa galvā un mums priekšā, -

Ainas, kurās mēs vērojam, kā viņš guļ gultā, -

Tas, ko viņš redzēja zondes projekcijā, kad ēnkāja bulta trāpīja zondei un signāls izdzisa, -

Un tad ainas no izlūku kuģa, kas nolaižas no orbītas, planēta, kas tuvojas, milzīgs, zilgani zaļš okeāns, kura krastos aug meži, un viņi pat nebija iedomājušies par ēnkāju armiju, kas soļoja gar upi, kamēr kuģis riņķoja virs Jaunās Prentistaunas, -

Un tad citas ainas -

Simonas attēli -

Attēli, kuros ir Simona un Bredlijs, -

-    Bredlij! Simona izsaucas, šokā atkāpjoties.

-   Lūdzu.' viņš noelšas. Atstājiet mani vienu. Tas ir neizturami!

Ari es esmu šokā, jo attēli ar Bredliju un Simonu ir ļoti skaidri, un, jo vairāk Bredlijs mēģina tos noslēpt, jo skaidrāki tie kļūst, tāpēc es satveru Simonu aiz elkoņa un izvelku ārā, aizverot aiz mums durvis, kas apslāpē Troksni vien tik lielā mērā, cik apslāpētu ļoti skaļu balsi.

Mēs dodamies ārā. Meitenīt? Akorns jautā, pienākot pie mums.

-   Un dzīvnieki arī, Simona saka, kamēr es noglāstu Akornam purnu. Kas šī ir par vietu?

-    Informācijas planēta, es saku, atceroties, kā Bens aprakstīja Jauno pasauli ieceļotāju acīm, runājot ar mani un Todu tonakt kapsētā. Šķiet, tas notika ļoti sen. Informācijas plūsma, kas nekad nebeidzas, vai nu tu to gribi, vai ne.

-    Viņš šķiet tik nobijies, sievietes balss aizlūst. Un tas, ko viņš domāja… Simona aizgriežas, un man ir kauns jautāt, vai Bredlija Troksnī redzamās ainas bija atmiņas vai tas, ko viņš vēlētos…

-   Viņš joprojām ir tas pats Bredlijs, es saku. Tas tev jāatceras. Iedomājies, kā būtu, ja ikviens varētu dzirdēt visu, ko tu domā!

Simona nopūšas, palūkojoties uz abiem mēnešiem augstu debesīs. Kuģos ir divi tūkstoši vīriešu, Viola. Divi tūkstoši. Kas notiks, kad mēs viņus visus pamodināsim?

-   Viņi ar laiku pieradīs, es saku. Vīrieši pierod.

Simona nošņaukājas. Un sievietes?

-    Nu, tas šeit ir ļoti sarežģīts jautājums.

Viņa atkal pašūpo galvu un tikai tad pamana sev rokā medicīnas saites. Kam tev tās bija vajadzīgas?

Es iekožu lūpā. Tu tikai nepārbīsties.

Es uzloku uz augšu piedurkni un parādu aproci uz rokas. Āda ir vēl sarkanāka nekā iepriekš, un mēness gaismā var redzēt manu numuru. 1391.

-   Ak, Viola, Simona saka pavisam klusā balsī. Vai tas vīrietis tev to nodarīja?

-    Man nē, es saku, bet lielākajai daļai sieviešu gan. Es noklepojos. Šo es sev uzliku pati.

-    Pati?

-   Man bija ļoti svarīgs iemesls. Klau, es paskaidrošu vēlāk, bet šobrīd man patiešām noderētu saite.

Viņa aptin saiti man ap roku, nenovēršoties no manām acīm. Saites radītais vēsums nekavējoties uzlabo pašsajūtu. Mīļā, Simona saka tik maigi, ka es nespēju uz viņu palūkoties, vai tev tiešām viss kārtībā?

Mazliet pasmaidu, lai aizgaiņātu raizes. Man tev daudz kas jāpastāsta.

-   Man arī tā šķiet, Simona saka, nostiprinot saiti. Un varbūt tev vajadzētu sākt tūlīt.

Es papurinu galvu. Nevaru. Man jānokļūst pie Toda.

Simona sarauc pieri. Kā tu to domā… tūlīt? Viņa izslējās. Tu nevari klīst apkārt viena kara laikā!

-    Kauja uz brīdi ir norimusi. Mēs taču redzējām.

-   Mēs redzējām divas milzīgas armijas savos ierakumos, un tad mūsu zondi sašāva lupatās! Tu nekādā gadījumā nedosies turp!

-   Tur ir Tods, es saku. Un tur man ir jāiet.

-    Nav vis. Kā misijas komandieris es aizliedzu tev iet, un tas arī viss.

Es samirkšķinu acis. Tu man aizliedz?

Patiešām pārsteigta jūtu, kā no pakrūtes kāpj dusmas.

Simona redz manu sejas izteiksmi un mēģina runāt pielaidīgāk. Viola, tas, ka tu esi izdzīvojusi pēdējos piecus mēnešus, ir vairāk nekā apbrīnojami, bet tagad mēs esam šeit. Es tevi pārāk mīlu, lai ļautu tev pakļaut sevi tādām briesmām. Tu nevari iet. Nekādā gadījumā nevari.

-Ja gribam mieru, mēs nevaram ļaut, lai karš uzņem apgriezienus.

-    Un kā tu un tas puika domājat to apturēt?

Un tad manī patiešām uzmutuļo dusmas, un es mēģinu atcerēties, ka viņa nezina. Viņa nezina, ko es esmu pārdzīvojusi, ko mēs ar Todu esam paveikuši. Viņa nezina, ka man jau sen neko nevar aizliegt.

Es satveru Akorna pavadu, un zirgs nometas ceļos.

-   Viola, nē, Simona sauc, metoties pie manis, -

PakļAUties! Akoms satraukti zviedz.

Simona pārsteigta atkāpjas. Es pārmetu sāpošo, bet sadzijušo kāju pāri segliem.

-    Neviens vairs nenoteiks man, ko darīt, Simona, es klusi saku, mēģinot runāt mierīgi, bet jūtoties pārsteidzoši stipra. Ja mani vecāki būtu izdzīvojuši, tad, iespējams, būtu citādi. Bet viņi neizdzīvoja.

Izskatās, ka Simona grib man tuvoties, bet viņa patiešām baidās no Akorna. Tas, ka tavu vecāku te nav, nenozīmē, ka citi par tevi negrib rūpēties, ka nav palikuši cilvēki, kas varētu par tevi parūpēties.

-    Lūdzu, es saku. Uzticies man.

Simona skumji skatās uz mani, viņa ir satriekta. Tu pārāk ātri esi pieaugusi.

-   Jā, es attraucu, bet dažreiz mums nav izvēles. Akoms pieceļas, gatavs doties. Es būšu atpakaļ, cik ātri vien varēšu.

-Viola…

-    Man jātiek pie Toda. Tas arī viss. Un tagad, kad kauja ir beigusies, man jāsatiek arī Koila kundze, iekams viņa atkal sāk visu spridzināt.

-    Tev nevajadzētu doties vienai, Simona iebilst. Es iešu tev līdzi…

-     Bredlijam tu būsi vajadzīga vairāk nekā man, atbildu. Lai arī viņa prātā ir daudz kas tāds, ko tu negribētu zināt, tu tik un tā esi viņam vajadzīga.

-   Viola…

-     Nav tā, ka es par katru cenu gribētu jāt uz kaujas lauku, mazliet maigāk saku, mēģinot atvainoties, saprotot, cik nobijusies esmu. Es paraugos uz izlūku kuģi. Varbūt tu vari sūtīt vēl vienu zondi, lai tā man seko.

Simona kādu mirkli domā un tad paziņo: Man ir labāka ideja.

[tods]

-      Mēs esam savākuši segas no visām apkārtējām mājām, O'Hāras kungs saka mēram. Un ari ēdienu. Mēs jums to pēc iespējas ātrāk atgādāsim.

-    Paldies, kaptein, mērs saka. Lūdzu, parūpējieties, lai pietiek arī Todam.

O'Hāras kungs asi paceļ skatienu. Resursi ir ierobežoti, ser…

-    Ēdienu Todam, mērs stingrāk piekodina, un segu. Kļūst auksts.

O'Hāras kungs dziļi ieelpo un atbildot nešķiet pārāk laimīgs. Jā, ser.

-     Un manam zirgam arī, es pieprasu.

O'Hāras kungs nikni pablenž uz mani.

-    Viņa zirgam ari, kaptein, mērs saka.

O'Hāras kungs pamāj un metas prom.

Mēra vīri ir attīrījuši nelielu zemes pleķīti vienā nometnes malā. Te kuras ugunskurs, tālāk tiek uzslietas teltis, kur gulēt mēram un viņa virsniekiem. Es sēžu mazliet nostāk, bet pietiekami tuvu, lai viņu vērotu. Man līdzās ir Angarada. Ķēves galva joprojām ir nokārta un Troksnis klusē. Es mierinu un glāstu Angaradu, bet viņa neko nesaka, vispār neko.

Līdz šim man nav bijis nekas sakāms arī mēram. Viņam visu laiku pienāk ziņojumi, Teita kungs un O'Hāras kungs ziņo par šo un to. Un sakaunējušies karavīri nemitīgi uzrodas, lai apsveiktu mēru ar uzvaru, it kā būtu aizmirsuši, ka tieši mērs visu šo iesāka.

Es piespiežu vaigu pie Angaradas. Ko lai es tagad daru, meitenīt? čukstu.

Jo ko lai es tagad daru? Es atbrīvoju mēru, un viņš uzvarēja pirmajā kaujā, padarot šo pasauli drošāku Violai tieši to es liku viņam apsolīt.

Bet mēram ir armija, kas darīs visu, ko viņš teiks, viņi mirs mēra dēļ. Kāda nozīme tam, ka es varu viņu uzveikt, ja te ir tik daudz vīru, kas pat neļaus man to pierādīt?

-    Prezidenta kungs? ierodas Teita kungs, nesot vienu no ēnkāju baltajiem šķēpiem. Pirmais ziņojums par jaunajiem ieročiem.

-     Stāstiet, kapteini, mērs izskatās ieinteresēts.

-    Šķiet, tās ir skābes šautenes, Teita kungs saka. Šķēpos ir krātuve, kur iepildītas divas vielas, liekas, no dabas līdzekļiem. Viņš parāda uz caurumu baltajā kokā. Ir kāds ventilis, ar ko šķidrums tiek dozēts un pēc tam sajaukts ar trešo vielu, kas aizdedzina pirmās divas, vīrietis norāda uz šķēpa galu. Izšauta no šejienes, tā ir kā tvaiks, bet vienlaikus pietiekami bieza. Kad tā trāpa mērķim…

-     Tad degošais tvaiks ir pietiekami korozlvs, lai nodedzinātu tev roku, mērs pabeidz. Iespaidīgs darbs tik īsā laikā, kaptein.

-      Es pamudināju mūsu ķīmiķus strādāt ātri, Teita kungs nosaka, pretīgi smīnot.

-     Ko tas viss, pie velna, nozīmē? es jautāju mēram, kad Teita kungs ir prom.

-     Vai tad tu neesi mācījies ķīmiju?

-     Jūs slēdzāt visas skolas un sadedzinājāt grāmatas, pirms es sāku ko apgūt.

-      Ak pareizi. Mērs palūkojas uz kalna virsotni, uz gaismām, kuras plīvo virs ūdenskrituma; tie ir ēnkāju nometnes ugunskuru atspulgi. Viņi bija mednieki un vācēji, Tod, un viņiem bija ierobežota naturālā saimniecība. Viņi nu nebija nekādi zinātnieki.

-     Un ko tas nozīmē?

-      Tas nozīmē, mērs saka, ka mūsu ienaidnieks kopš pēdējā kara ir pavadījis trīspadsmit gadus, klausoties mūsos, mācoties no mums, kas uz šīs informācijas planētas nebūt nav grūti izdarāms. Viņš pakasa zodu. Nez kā viņi to visu iemācījušies? It kā viņiem visiem būtu viena liela balss.

-    Ja jūs nebūtu nogalinājis visus pilsētas ēnkājus, es norādu, jūs būtu varējis viņiem to pavaicāt.

Prentiss mani ignorē. Tas viss liecina tikai par to, ka mūsu ienaidnieks ar katru mirkli kļūst spēcīgāks.

Es saraucu pieri. Jūs izklausāties gandrīz vai laimīgs.

O'Hāras kungs atgriežas pie mums ar pilnām rokām un skābu ģīmi. Segas un ēdiens, ser, viņš saka. Mērs pamāj, liekot O'Hāras kungam pašam pasniegt man visu atnesto. Viņš tā ari dara un nikni aizmetas prom, lai gan tāpat kā ar Teita kungu nav iespējams dzirdēt viņa Troksni un redzēt, kāpēc viņš ir tik nikns.

Es uzsedzu Angaradai segu, bet viņa joprojām klusē. Brūces pamazām dzīst, tā ka tas nevarētu būt iemesls. Ķēve stāv, galvu nokārusi, un skatās uz zemi; ne ēd, ne dzer, ne reaģē uz manis teikto.

-    Tu varētu viņu piesiet blakus citiem zirgiem, Tod, mērs ierosina. Viņai tur būtu siltāk.

-    Es viņai esmu vajadzīgs, saku. Man jāpaliek kopā ar viņu.

Prentiss pamāj. Tava uzticība ir apbrīnas vērta. Tā ir viena no tavām labākajām īpašībām.

-    Ja ņem vērā, ka jums tā vispār nepiemīt?

Bet mērs par atbildi atkal pasmaida to savādo smaidu, kura dēļ gribas viņam noraut galvu. Paēd un izgulies, kamēr vēl vari, Tod. Nekad nevar zināt, kad būs nākamā kauja.

-    Kauja, kuru jūs sākāt, es atkal iekarstu. Mums te nevajadzētu atrasties, ja ne jūs…

-    Un te nu tu atkal sāc, mērs saka mazliet skarbākā balsī. Tev vienreiz jābeidz vaidēt par to, kas būtu varējis notikt, un jāsāk domāt par to, kas ir.

Un tas mani drusku sadusmo -

Un es paskatos uz viņu -

Un domāju par to, kas ir, -

Es domāju par to, kā mērs gulēja katedrāles drupās pēc tam, kad biju viņu uzveicis ar Violas vārdu. Es domāju par to, kā viņš, ilgi nedomājot, nošāva savu dēlu, -

-    Tod…

Es domāju par to, kā viņš vēroja Violu cīnāmies par dzīvību Jautājumu birojā, kamēr pats viņu spīdzināja, turot zem ūdens. Domāju par savu mammu, par to, ko viņa bija rakstījusi par mēru savā dienasgrāmatā, kuru Viola man nolasīja priekšā, un par to, ko mērs bija nodarījis sievietēm Vecajā Prentistaunā…

-     Tas nav tiesa, Tod, viņš saka. Tā nenotika…

Es domāju par abiem vīriešiem, kas mani uzaudzināja, kas mīlēja mani, es domāju par to, kā Kiliāns mira, lai aizkavētu mēra vīrus un dotu man laiku aizbēgt, par to, kā Deivijs nošāva Benu pa ceļam uz šejieni tieši tāda paša iemesla dēļ. Es domāju par Mančiju, savu gudro suni, kas gāja bojā, glābjot man dzīvību…

-     Tam nav nekāda sakara ar mani…

Es domāju par Tāltekas ieņemšanu. Par visiem tiem cilvēkiem, kurus nošāva pēc mēra pavēles. Es domāju par….

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Viņš sūta to tieši man galvā.

-     Izbeidziet! es izsaucos, atliecoties atpakaļ.

-     Tu pārāk daudz atklāj, Tod Hjūit, viņš uzbļauj, nu jau gandrīz dusmīgs. Kā tu domā reiz vadīt cilvēkus, ja tik plaši atklāj visiem savu sirdi?

-     Es nemaz negrasos nevienu vadīt, atcērtu.

-     Bet, kad biji mani sasējis, tu biji gatavs uzņemties armijas vadību. Ja tāda diena vēlreiz pienāks, tev būs jārīkojas tā, kā tu uzskatīsi par pareizu, vai ne? Vai esi vingrinājies, kā es tev mācīju?

-     Man nav vajadzīgs nekas no tā, ko jūs varētu man iemācīt.

-    Ak, ir gan. Viņš sper soli man tuvāk. Es to teikšu tik bieži, līdz tu noticēsi: tevī ir spēks, Tod Hjūit, spēks, ar kuru tu varētu valdīt pār šo planētu.

-     Spēks, kas man ļautu valdīt pār jums.

Mērs atkal pasmaida, bet tas ir līdz baltkvēlei nokaitēts smaids. Vai tu zini, kā es panāku, ka manu Troksni nevar dzirdēt, Tod? viņš jautā bīstami klusā balsī. Vai tu zini, kā es panāku, ka neviens nedzird manus noslēpumus?

-     Nē…

Viņš pieliecas tuvāk. Turklāt tas ir pavisam viegli. Es saku: Atkāpieties, bet… Man galvā atkal skan ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES, -

Bet šoreiz tas ir citādi Tik viegli -

Elpu aizraujoša sajūta Es jūtos tik viegli, ka sagriežas galva, Es došu tev šo dāvanu, Prentiss saka, un viņa balss peld manā galvā kā uguns mākonis. To pašu dāvanu, ko esmu devis saviem kapteiņiem. Izmanto to. Izmanto to, lai sakautu mani. Es tevi izaicinu.

Es ieskatos viņa acīs, to tumsā, kas mani aprij, ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES. Un šajā pasaulē nav vairs nekā cita.

[VIOLA]

Pilsēta ir savādi klusa, kamēr mēs ar Akornu soļojam tai cauri; vietām valda pilnīgs klusums, jo Jaunās Prentistaunas iedzīvotāji ir aizbēguši aukstajā naktī. Nespēju iztēloties, cik pārbiedēti viņi noteikti jūtas, nesaprotot, kas notiek un kas viņus varētu sagaidīt.

Es atskatos, jājot pa tukšo laukumu pie katedrāles. Augstu debesīs virs zvanu torņa, kas joprojām nav sagruvis, dreifē vēl viena zonde, turoties pa gabalu no ēnkāju bultām un vērojot mani.

Bet tas nav viss.

Mēs ar Akornu izsoļojam no laukuma un dodamies prom pa ceļu, kas ved uz kaujas lauku arvien tuvāk armijai. Pietiekami tuvu, lai redzētu viņus gaidām. Karavīri noskatās, kā es jāju šurp, viņi ir sasēdušies uz guļammaisiem, sapulcējušies pie ugunskuriem. Vīru sejas ir nogurušas, bet, kad viņi paskatās uz mani, tajās redzams šoks, it kā es būtu spoks, kas iznācis no tumsas.

-   Ak, Akorn, es nervozi nočukstu, to es nebiju paredzējusi.

Viens no karavīriem pieceļas kājās, tuvojas un notēmē uz mani ar ieroci. Apstājies, viņš saka. Tas ir jauns puisis ar netīriem matiem, viņam uz sejas ir svaiga brūce, kas ugunskura gaismā izskatās slikti sadzijusi.

-    Es gribu satikt mēru, mēģinu runāt mierīgi.

-    Ko?

-    Kas tur ir? jautā vēl kāds karavīrs, pieceļoties kājās; arī viņš ir ļoti jauns, varbūt pat tik jauns kā Tods.

-   Viena no teroristēm, pirmais saka. Ieradusies uzstādīt kādu spridzekli.

-   Es neesmu teroriste, saku, palūkojoties pāri viņu galvām un mēģinot saskatīt Todu, mēģinot saklausīt viņa Troksni šajā RĒKOŅĀ, -

-    Nokāp no zirga, karavīrs saka. Tūlīt.

-    Mani sauc Viola Eade, es saku, Akornam neveikli sagrozoties. Mērs jūsu prezidents mani pazīst.

-    Man vienalga, kā tevi sauc, viņš saka. Nost no zirga.

MeitenĪt? Akoms mani brīdina -

-    Es teicu: nokāp no zirga!

Dzirdu šautenes klikšķi un saucu Tod!

-    Es neatkārtošu, saka karavīrs, un arī kāds cits no viņiem jau ceļas kājās -

-    TOD.' es atkal saucu -

Tobrīd karavīrs saķer Akorna pavadu, un visi pārējie sāk tuvoties. PakļAUtiesJ Akoms noņurd, atiezis zobus, bet karavīrs iesit viņam pa galvu ar šauteni -

-TOD!

Mani grib satvert svešas rokas, Akoms zviedz PAkļAuties, pAkļAUties!, bet karavīri mēģina izraut mani no segliem, lai gan es turos, cik stipri vien varu, -

-    Laid viņu vaļā, saka kāda balss, tā atskan pāri visām citām, lai gan šis cilvēks nemaz nerunā skaļi.

Karavīri palaiž mani vaļā, un es apsēžos taisnāk seglos.

-    Esi sveicināta, Viola, mērs saka, kad karavīri pakāpjas malā.

-    Kur ir Tods? es prasu. Ko jūs esat ar viņu izdarījis?

Un es dzirdu viņa balsi -

-   Viola?

-   viņš ir soli aiz mēra, tagad jau steidzas viņam garām, pagrūžot vīrieti malā, lai tiktu pie manis, viņa acis ir plaši ieplestas un aizmiglotas, bet te nu viņš ir -

-    Viola, viņš saka, pastiepjot rokas man pretī, un arī es pasmaidu un tiecos pie viņa -

Bet uz mirkli, uz pavisam īsu mirkli viņa Troksnī ir kaut kas savāds, kaut kas viegls, gaistošs -

Uz mirkli es to gandrīz nedzirdu -

Un tad sajūtas ņem virsroku, un tas atkal ir mans Tods, viņš cieši apskauj mani un saka: Viola.

[tods]

-     Un tad Simona sacīja: man ir labāka doma, Viola saka un atver savu jauno somu. Viņa izņem no tās divus plakanus metāla priekšmetus. Tie mazliet atgādina akmeņus, bet ir izliekti un spīdīgi un perfekti iegulst plaukstā. Saziņai, viņa saka. Mēs varēsim sarunāties, lai arī kur atrastos.

Viola pastiepj roku un ieliek vienu akmeni man plaukstā -

-     un es jūtu viņas pirkstu pieskārienu, un mani pārņem atvieglojums, ka es viņu atkal redzu, ka viņa ir šeit, man blakus, lai gan Violas klusums mani joprojām mazliet sāpina, lai gan viņa mani aizdomīgi nopēta -

Es zinu, ka viņa skatās manā Troksnī.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es. Viņš ielika šo domu man galvā, tā bija pavisam viegla un gaistoša. Sacīja, ka tā esot "tehnika", kaut kas tāds, ko es varot praktizēt, lai kļūtu tikpat kluss kā viņš un viņa kapteiņi.

Un uz mirkli, uz mirkli man likās, ka es -

-     Pirmā saziņas ierīce, Viola saka, un metāla priekšmets manā rokā iegaismojas kā plaukstas lieluma ekrāns, kurā redzama viņas smaidošā seja.

It kā es viņu turētu rokā.

Meitene iesmejas un parāda savu saziņas ierīci, kurā redzama mana pārsteigtā seja.

-     Signāls tiek raidīts caur zondi, viņa saka, norādot uz pilsētu, kur virs ceļa gaisā lidinās gaismas punktiņš. Simona neļauj zondei lidot tālāk, lai arī šo nesašautu.

-      Gudrs gājiens, saka mērs no savas vietas. Vai varu to apskatīt?

-     Nē, Viola attrauc, pat nepaskatoties uz vīrieti. Ja tu izdari šādi, viņa man saka, piespiežot pogu saziņas ierīces sānos, tu vari sazināties ar izlūku kuģi. Simona?

-    Klausos, saka sieviete, parādoties blakus Violai ekrānā man rokā. Vai viss kārtībā? Vienu mirkli man likās…

-     Viss ir labi, Viola viņu pārtrauc. Esmu ar Todu. Starp citu, tas ir viņš.

-     Priecājos iepazīties, Tod, sieviete saka.

-     A, es novelku. Sveika.

-    Es atgriezīšos, cik ātri vien varēšu, Viola viņai sola.

-     Es jūs vērošu. Un Tod?

-    Jā-a? Es lūkojos sievietes sejā.

-    Parūpējies par Violu. Vai dzirdi?

-     Neraizējieties par to, es atbildu.

Viola atkal piespiež pogu, un sejas pazūd. Viņa smagi nopūšas un uzsmaida man nogurušu smaidu. Es atstāju tevi tikai uz piecām minūtēm, un tu jau uzsāc karul viņa saka it kā jokojot, bet es prātoju -

Es prātoju, vai tāpēc, ka esmu redzējis tik daudz nāves, viņa man šķiet mazliet citāda. Daudz reālāka, daudz klātesošāka, it kā tas būtu pats lielākais brīnums pasaulē, ka mēs abi joprojām esam dzīvi, un es jūtu, kā krūtis kaut kas sažņaudzas, un domāju Viņa ir šeit, šeit ar mani, mana Viola, viņa ieradās pie manis, viņa ir šeit -

Un domāju par to, ka vēlos saņemt viņas roku un nekad nelaist vaļā, sajust viņas ādas siltumu, turēt viņas roku cieši un -

Tavs Troksnis ir jocīgs, viņa atkal savādi mani nopēta. Tas ir tik neskaidrs. Es jūtu, ka tajā ir emocijas, viņa novēršas, un mana seja bez jebkāda iemesla piesarkst, bet es tās nevaru skaidri nolasīt.

Jau grasos pastāstīt viņai par mēru, par to, kā uz mirkli atslēdzos, bet, kad atjēdzos, mans Troksnis bija vieglāks, bija klusāks -

Es jau gribu viņai to izstāstīt Bet viņa pieklusina balsi un pieliecas man tuvāk. Vai tas ir tāpat kā ar tavu zirgu? viņa jautā, redzot, cik klusa ir Angarada. Akornam pat neizdevās izdabūt no ķēves tradicionālo zirgu bara sasveicināšanās zviedzienu. Vai tas ir tā visa dēļ, kas tev bija jāpiedzīvo?

Un ar to pietiek, lai manās domās atkal uzmutuļotu kauja, lai atgrieztos visas šausmas, un, kaut ari mans Troksnis ir neskaidrs, viņa noteikti to tik un tā redz, jo maigi saņem manu roku, un tajā ir tādas rūpes un miers, ka es vēlos, kaut varētu saritināties viņai plaukstā un palikt tur mūžīgi, un raudāt, un manas acis pieplūst asarām, un Viola to redz, viņa noelšas "Tod" ar tādu maigumu, ka man atkal jānovēršas, un beigās iznāk tā, ka mēs abi skatāmies uz mēru, kas stāv pie ugunskura, vērojot mūs.

Es dzirdu nopūtu. Kāpēc tu viņu atbrīvoji, Tod? viņa čukst.

-    Man nebija citas izvēles, es atčukstu. Ēnkāji nāca uzbrukumā, un armija ietu kaujā tikai ar viņu.

-    Bet, visticamāk, tieši viņš ir tas, kuru ēnkāji grib dabūt rokā. Viņi uzbrūk tikai genocīda dēļ.

-     Nu, es par to nebūtu tik drošs, saku un pirmo reizi aizdomājos par 1017, par to, kā es dusmās salauzu viņam roku, kā izvilku viņu no mirušo ēnkāju kaudzes, kā neatkarīgi no tā, ko es darīju labu vai sliktu -, viņš tik un tā vēlējās manu nāvi.

Es paskatos uz Violu. Ko lai mēs tagad darām, Viola?

-    Tagad mēs apturēsim karu, viņa paziņo. Koila kundze apgalvo: reiz esot bijis pamiers, tāpēc mums jāmēģina to atjaunot. Varbūt Bredlijs un Simona varētu parunāt ar ēnkājiem. Pastāstīt, ka mēs visi neesam tādi.

-     Bet ja nu viņi uzbruks, pirms jūs paspēsiet ar viņiem parunāt? Mēs palūkojamies uz mēru, kas pamāj. Mums viņš ir vajadzīgs, lai neļautu ēnkājiem tikmēr mūs nogalināt.

Viola sarauc pieri. Tātad mēram atkal nebūs jāmaksā par saviem noziegumiem. Un tikai tāpēc, ka viņš mums ir vajadzīgs.

-    Viņam ir armija, es aizrādu. Karavīri seko viņam, nevis man.

-     Un viņš seko tev?

Es nopūšos. Tāds bija plāns. Līdz šim viņš ir turējis vārdu.

-     Līdz šim, meitene klusi atkārto, nožāvājas un paberzē plakstiņus ar pirkstu kauliņiem. Nespēju atcerēties, kad būtu pēdējo reizi gulējusi.

Es palūkojos uz savu roku, kas vairs netur Violas plaukstu, un atceros, ko viņa teica Simonai. Tātad tu atgriezīsies?

-    Man tas jādara, viņa saka. Jāatrod Koila kundze, lai viņa to visu vēl nepasliktinātu.

Es nopūšos. Labi. Bet atceries, ko teicu. Es tevi nekad nepametīšu. Vienmēr domāšu par tevi.

Un tad Viola saņem manu roku, viņa neko nesaka, bet nekas arī nav jāsaka, jo es viņu zinu, es viņu pazīstu, un viņa pazīst mani, un mēs varam tā vienkārši sēdēt, bet laiks rit, un tad viņai ir jāiet. Viola stīvi ceļas kājās. Akorns pēdējo reizi piebiksta Angaradai ar purnu un tad pienāk pie Violas.

-    Es ziņošu, kā man iet, meitene saka, paceļot gaisā saziņas ierīci. Ziņošu, kur esmu. Un atgriezīšos, cik ātri vien varēšu.

-    Viola? mērs saka, atkāpjoties no ugunskura, kamēr Viola raušas seglos.

Meitene izbola acis. Kas ir?

-     Vai tu, lūdzu, varētu, viņš saka tik ikdienišķi, it kā gribētu palūgt kaimiņiem sāli, pateikt izlūku kuģa ļaudīm, ka es labprāt ar viņiem satiktos, kad vien viņiem būtu laiks.

-    Kā tad, par to nu es nešaubos, viņa atcērt. Un par atbildi klausies šito. Viola norāda uz zondi, kas dreifē debesīs kaut kur tālumā. Mēs jūs vērojam. Ja kaut pirkstu piedursiet Todam… uz kuģa ir tādi ieroči, kuri jūs saraus gabalos, ja vien es likšu saviem ļaudīm tā darīt.

Un es zvēru, ka mērs pasmaida vēl platāk.

Viola pēdējo reizi zīmīgi paskatās uz mani, bet tad jau viņa dodas prom, atpakaļ uz pilsētu, lai atrastu Koila kundzes paslēptuvi.

-     Tā tik ir meitene! Mērs nostājas man blakus.

-     Jums nav atļauts par viņu runāt, es noskaldu. Vispār nekad.

Prentiss izliekas, ka nav to dzirdējis. Ir jau gandrīz ausma, viņš saka. Tev vajadzētu mazliet atpūsties. Šī bija liela diena.

-     Diena, kādu es nekad vairs negribētu piedzīvot.

-     Baidos, ka to mēs nevarēsim ietekmēt.

-     Varēsim gan, es atcērtu, tagad jūtoties labāk, jo Viola sacīja, ka izeja varbūt ir. Mēs panāksim pamieru ar ēnkājiem. Jums tikai līdz tam laikam viņi jāattur.

-     Vai tiešām? mērs jautā, izklausoties uzjautrināts.

-    Jā, es nopietni atbildu.

-     Tā tas nenotiek, Tod. Viņi nebūs ieinteresēti runāt ar jums, ja domās, ka viņu pusē ir pārspēks. Kāpēc lai viņi gribētu slēgt mieru, ja var noslaucīt mūs no zemes virsas?

-     Bet…

-     Neraizējies, Tod. Es zinu, kas ir karš. Es zinu, kā šajā karā uzvarēt. Vajag parādīt ienaidniekam, ka vari viņu uzveikt, un tad vari slēgt mieru.

Es vēl gribu kaut ko teikt, bet esmu pārāk noguris, lai strīdētos. Nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi būtu gulējis.

-     Zini ko, Tod? mērs jautā. Varu apzvērēt, ka tavs Troksnis ir mazliet klusāks.

Un -

ES ESMU APLIS, UN APLIS IR TAS, KAS ES.

Viņš atkal sūta šo domu man galvā ar to pašu savādo vieglumu -

Ar to sajūtu, kas liek Troksnim pazust, -

Sajūtu, par kuru es Violai nestāstīju, -

(jo tā liek pazust arī kara šausmām, un man vairs nav atkal un atkal tas jāredz -)

(un tur ir vēl kas cits, vai ne?)

(aiz viegluma ir klusināta dūkoņa -)

-     Nelieniet man galvā, es saku. Es taču teicu, ja mēģināsiet mani kontrolēt, es…

-    Bet es neesmu tavā galvā, Tod, mērs atbild. Tur jau tas āķis. Tas viss ir tavās rokās. Praktizē to! Tā ir dāvana.

-     Es negribu no jums nekādas dāvanas.

-    Tam nu es ticu, mērs joprojām smaida.

-     Prezidenta kungs? mūs pārtrauc Teita kungs.

-     Ak jā, kaptein, Prentiss saka, vai jau pienākušas pirmās ziņas no izlūkiem?

-     Vēl ne, Teita kungs atbild. Gaidām tās tikai pēc saullēkta.

-     Un viņi mums pateiks, ka ziemeļos pie upes, vietā, kur straume ir pārāk plata, lai ēnkāji to šķērsotu, nekāda kustība nenotiek, tāpat ari dienvidos pie kalniem, kas atrodas pārāk tālu, lai no tiem uzbruktu, mērs atskatās uz kalniem. Nē, viņi uzbruks no šejienes. Par to es nešaubos.

-    Ne jau tāpēc esmu ieradies, ser. Teita kungs pastiepj salocītas drānas. Pagāja kāds laiks, lai atrastu to katedrāles drupās, bet tā ir gandrīz nebojāta.

-      Lieliski, kaptein, mērs saka, paņemot apģērbu no Teita kunga rokām, viņš izklausās patiešām iepriecināts. Nudien lieliski.

-    Kas tas ir? es prasu.

Mērs atritina drēbes un paceļ tās izstieptās rokās. Tā ir eleganta žakete un pieskaņotas bikses.

-     Mana ģenerāļa forma, viņš saka.

Mēs ar Teita kungu un pārējiem karavīriem pie ugunskuriem noskatāmies, kā viņš novelk savu asinīm un putekļiem klāto žaketi un tās vietā uzvelk perfekti piegriezto tumšzilo ģenerāļa mundieri ar zelta svītrām uz piedurknēm. Viņš nogludina audumu un mirdzošām acīm palūkojas manī.

-     Lai kauja par mieru sākas!

[VIOLA]

Mēs ar Akornu dodamies prom pa ceļu, pāri laukumam, kamēr tālumā debesis iekrāsojas rozā, jo tuvojas saullēkts.

Jājot prom, es skatījos uz Todu, cik ilgi vien varēju. Es raizējos par viņu, raizējos par viņa Troksni. Pat tad, kad devos prom, tas joprojām bija neskaidrs, Troksnī bija grūti saskatīt detaļas, bet tajā bija gana spēcīgi nolasāmas jūtas -

(pat tās jūtas, tās, kas parādījās, iekams viņš nokaunējās, gandrīz fiziskas sajūtas bez vārdiem, kas koncentrējās uz manu ādu, tas, kā viņš vēlējās man pieskarties, un šīs jūtas man lika gribēt -)

-    un es atkal prātoju, vai Tods ir tikpat šokēts kā Angarada, vai tas, ko viņš redzēja kaujā, bija tik briesmīgs, ka tas ir padarījis viņu nespējīgu redzēt pat paša Troksnī, un man lūst sirds, par to iedomājoties, -

Vēl viens iemesls, lai izbeigtu šo karu.

Es ciešāk ietinos mētelī, ko Simona man iedevusi. Ir auksts, un es trīcu, vienlaikus svīstot aukstus sviedrus. Cik atceros no dziedniecības, tas nozīmē, ka man ir drudzis. Pavelku augstāk kreisās rokas piedurkni un palūkojos zem saites. Āda ap aproci ir sarkana.

Un lejup no tās virzienā uz plaukstas locītavu stiepjas sarkanas svītras.

Es zinu, ka šīs svītras nozīmē infekciju. Nopietnu infekciju.

Infekciju, kuru nav apturējusi ārstnieciskā saite.

Es nopurinu piedurkni atpakaļ un mēģinu par to nedomāt. Mēģinu nedomāt par to, ka noklusēju Todam, cik slikti viss izskatās.

Jo man joprojām jāatrod Koila kundze.

-    Nu, es saku Akornam, viņa vienmēr ir runājusi par okeānu. Nez vai viņa tiešām būtu devusies tik tālu…

Salecos, kad man kabatā atskan pīkstiens.

-   Tod? es automātiski jautāju. Bet tā ir Simona.

-    Labāk pasteidzies atpakaļ, viņa saka.

-    Kāpēc? es uztraukta jautāju. Kas noticis?

-    Esmu atradusi tavu Atbildi.

4 NODAĻA Pirmsākums

JAU GATAVOJAS LĒKT SAULE, kad paņemu mazliet ēdiena, kas pagatavots uz ugunskura. Zeme vēro, kā satveru pannu un piepildu savu bļodu ar sautējumu. Viņu balsis ir atvērtas viņi nevarētu vienlaikus būt noslēgti un būt daļa no Zemes -, tāpēc es dzirdu, kā viņi apspriež mani, viņu domas pārvietojas no cita pie cita, veidojot viedokli, pretēju viedokli un atkal atgriežoties pie pirmā, turklāt tik ātri, ka tik tikko spēju tam izsekot.

Un tad viņi nonāk pie lēmuma. Viena no Zemes pieceļas kājās un piedāvā man lielu koka karoti, lai man nebūtu jādzer sautējums no bļodas, un aiz viņas es dzirdu Zemes balsis, viņu balsi, kas piedāvā man draudzību.

Es pastiepju roku, lai to paņemtu.

Paldies, es saku Nastas valodā -

Un atkal sajūtu nepatiku pret valodu, kurā runāju, pretīgumu pret kaut ko tik svešu, tik individuālu, tik attēlojošu, tik apkaunojošu. Tas tiek ātri aizskalots, atskan iebildumu virpulis, bet uz mirkli šīs jūtas bija redzamas.

Es nepaņemu karoti. Dzirdu, kā balsis sauc man nopakaļ atvainošanos, kamēr eju prom, bet es nepagriežos. Es dodos pa taku, kuru esmu atradis, un sāku soļot uz akmeņaino kalnu ceļa malā.

Lielais vairums Zemes ir iekārtojuši nometni līdzenumā pie ceļa, bet redzu, ka daži ir apmetušies arī piekalnē viņi nāk no vietām, kur Zeme dzīvo kalnos, tāpēc ir raduši pie stāvākām vietām. Un lejā es redzu tos Zemes iedzīvotājus, kas dzīvo pie upes, jo viņi ir iekārtojušies ātri pagatavotās laivās.

Bet Zeme taču ir viena, vai ne? Zemei neeksistē citi, nav izprotami vārdi tie un viņi.

Ir tikai viena Zeme.

Un es vienīgais esmu ārpusē.

Sasniedzu vietu, kur kalns ir tik stāvs, ka man jāķeras pie zemes ar rokām, lai tiktu tālāk. Es redzu izcilni, kur varētu sēdēt un vērot Zemi tur, apakšā, tāpat kā Zeme var palūkoties pāri kalna malai un vērot Izcirtumu.

Vieta, kur es varu pabūt viens.

Man nevajadzētu būt vienam.

Ir kāds, kam vajadzētu būt kopā ar mani, ēst kopā ar mani, gaidot saullēktu, cīnoties ar miegu, un gaidīt nākamo kauju plecu pie pleca.

Bet mana vienīgā te nav.

Jo manu vienīgo nogalināja Izcirtums, kad Nasta pirmo reizi tika sapulcināta no pagalma puses dārziem un pagrabiem, no slēgtām istabām un kalpotāju būdām. Mēs ar manu vienīgo dzīvojām dārza mājiņā, un, kad būdiņas durvis tonakt tika atvērtas, es redzēju savu vienīgo cīnāmies. Cīnāmies par mani. Cīnāmies, lai mani neaizvestu.

Un viņu notrieca ar smagu zobenu.

Mani aizvilka prom, un es Spēju tikai klikšķināt tā bija vienīgā saziņas forma, ko Izcirtums bija mums atstājis, piespiežot dzert "zāles" skaņa, kas neizteica neko no tā, ko nozīmēja tikt aizrautam prom un iesviestam Nastas barā, kuriem bija pavēlēts turēt mani ciet un neļaut skriet atpakaļ uz būdu.

Lai arī mani nenogalinātu.

Es par to ienīdu Nastu. Ienīdu par to, ka neļāva man todien aiziet bojā, jo manas bēdas nespēja mani uz vietas nogalēt. Es ienīdu viņus par to, ka tie -

Par to, ka mēs pieņēmām savu likteni, ka gājām tur, kur mums lika iet, ēdām to, ko mums deva, gulējām, kur mums ļāva. Visā šajā laikā mēs vienreiz cīnījāmies pretī, tikai vienreiz. Pret Nazi un to, kas bija kopā ar viņu, to skaļo, kas bija lielāks, bet šķita jaunāks. Mēs cīnījāmies, kad Naža draugs apmeta aproci vienam no mūsējiem ap kaklu, lai sagādātu sev tīru, nežēlīgu prieku.

Uz mirkli pilnīgā klusumā Nasta atkal sapratās. Uz mirkli mēs atkal bijām kā viens, vienoti.

Nevis vieni.

Un mēs cīnījāmies.

Un daži no mums gāja bojā.

Un mēs vairs necīnījāmies.

Pat tad ne, kad Izcirtums atgriezās ar šautenēm un zobeniem. Pat tad ne, kad viņi nostādīja mūs ierindā un sāka nogalināt. Šāva mūs un dūra mūs, izdvešot tās dīvainās skaņas, ko paši sauc par smiekliem. Nogalināja vecus un jaunus, mātes un bērnus, tēvus un dēlus. Ja mēs mēģinātu pretoties, mūs būtu nogalinājuši. Ja mēs nebūtu pretojušies, mūs būtu nogalinājuši. Ja mēs mēģinātu bēgt, mūs būtu nogalinājuši. Ja mēs nebūtu bēguši, mūs būtu nogalinājuši.

Citu pēc cita, citu pēc cita.

Nedodot pat iešķēju izrādīt bailes. Bez jebkādas iespējas sazināties un mēģināt sevi aizstāvēt. Bez ieSķējas saņemt mierinājumu pirms nāves.

Un mēs mirām vieni. Katrs no mums.

Visi, izņemot vienu.

Visi, izņemot 1017.

Pirms slaktiņa viņi noskatīja visas mūsu aproces, līdz atrada mani, aizvilka mani pie sienas un lika skatīties.

Skatīties, kā Nastas klikšķi kļūst arvien retāki un retāki, zāle kļūst slapjāka no mūsu asinīm, līdz es biju vienīgais dzīvais Nastas pārstāvis šajā pasaulē.

Un tad viņi iesita man pa galvu un es pamodos līķu kaudzē, kur skatījos uz sejām, kuras biju pazinis, rokām, kas bija mani mierinot apskāvušas, mutēm, kas bija dalījušās ar mani ēdienā, acīm, kas bija mēģinājušas paust savas šausmas.

Es pamodos viens starp mirušajiem, un viņi mani spieda, draudot nosmacēt. Un tur bija Nazis.

Viņš ir te -

Viņš velk mani ārā no Nastas līķu kaudzes Mēs nogāžamies uz zemes, un es aizripoju Mēs skatāmies viens uz otru, mūsu elpas gaisā zīmē mākoņus -

Viņa balss ir plaši atvērta, tajā ir sāpes un šausmas, ko iedveš redzētais, -

Sāpes un šausmas, kuras viņš izjūt vienmēr, Sāpes un šausmas, kas draud viņu nosmacēt, Bet tā nekad nenotiek.

Tu esi dzīvs, viņš saka, un viņš ir tik atvieglots, tik laimīgs redzēt mani dzīvu šajā mirušo jūrā, kur esmu palicis viens, viens pats uz mūžu, viņš ir tik laimīgs, ka es zvēru viņu nogalināt, -

Un tad viņš man jautā par savu vienīgo Jautā, vai dienā, kad ir nogalināti visi manējie, es neesmu redzējis vienu no viņējiem -

Un mans zvērests vairs nav laužams -

Es parādu, ka nogalināšu viņu, -

Savā vājajā balsī es parādu, ka nogalināšu viņu, -

Un es to izdarīšu -

Es to izdarīšu tūlīt, es to izdarīšu tieši tagad Tu esi drošībā, saka kāda balss -

Es pielecu kājās, paniski vicinot dūres.

Un tās satver Debesu lielās plaukstas, un, atjēdzoties no sapņa, es sagrīļojos un gandrīz nogāžos no klints. Viņam atkal mani jāsatver, bet viņa roka pieskaras aprocei, un es iekliedzos sāpēs, kamēr viņš uzrauj mani kājās, un viņa balss nekavējoties aptver manas sāpes, ietin tās, mazina, tur mani, līdz uguns vairs nededzina manu roku.

Vai tas joprojām tik ļoti sāp? Debesis maigi prasa Nastas valodā.

Es smagi elpoju no pārsteiguma, ka esmu pamodies, no pārsteiguma, ka Debesis ir man blakus, no pārsteiguma, ka joprojām tik ļoti sāp. Jā ir vienīgais, ko varu šobrīd parādīt.

Man ļoti žēl, ka mēs joprojām neesam Spējuši to izārstēt, viņš rāda. Zeme dubultos savas pūles.

Labāk lai Zeme pūlas citā virzienā, es parādu. Tā ir Izcirtuma inde, paredzēta viņu lopiem. Acīmredzot tikai viņu ipēkos ir to izārstēt.

Zeme daudz ko mācās no Izcirtuma, Debesis parāda. Mēs dzirdam viņu balsi, pat ja viņi nedzird mūsējo. Un mēs mācāmies. Viņa balsī uzbango jūtas. Mēs izglābsim Atgriešanos.

Mani nevajag glābt, es atcērtu.

Tu negribi, lai tevi glābj, un tas ir pavisam kas cits. Arī tas Zemi uztrauc.

Sāpes rokā norimst, un es paberzēju seju, mēģinot pamosties.

Es negribēju iemigt, es parādu. Es vēlētos nekad negulēt, līdz Izcirtums būs iznīcināts.

Un vai tad tavos sapņos būs miers? Debesis jautā.

Tu nesaproti, es uzstāju. Tu nespēj.

Un es atkal jūtu viņa labestību mierinām manu balsi. Atgriešanās nav taisnība. Debesis var izjust Atgriešanās pagātni viņa balsī, tā ir Zemes balss daba, visu mūsu pieredze ir vienota, nekas netiek aizmirsts, viss ir -

Tas ir citādi, es pārtraucu, apzinoties, ka izturos rupji. Atmiņas nav tikai tas, ko mēs atceramies.

Debesis kādu brīdi klusē, bet viņa labestība nezūd. Iespējams, ka nav, viņš parāda.

Ko tu vēlies? es mazliet par skaļu parādu, jūtoties apkaunots viņa laipnības dēļ.

Viņš uzliek roku man uz pleca, un mēs lūkojamies uz Zemi, kas stiepjas zem mums lejup pa ceļu, pa labi līdz pat kalnam, no kura var nolūkoties uz Izcirtumu, pa kreisi līdz apvārsnim, garām upes līkumam un vēl aiz tā, cik es zinu.

Zeme atpūšas, parāda Debesis. Zeme gaida. Gaida Atgriešanos.

Es neatbildu.

Tu esi viens no Zemes, viņš parāda. Lai arī cik nošķirts tu justos šobrīd. Bet nejau tikai tamdēļ Zeme gaida šo dienu.

Es paskatos uz Debesīm. Vai ir kādas pārmaiņas? Vai būs uzbrukums?

Vēl ne, skan atbilde, bet ir daudz veidu, kā cīnīties.

Un viņš atver savu balsi un parāda man, kas ir redzams Zemes acīm, -

Uzlecošās saules gaismā, kas iesilda ieleju, -

Un es redzu.

Es redzu, kas notiks.

Un sajūtu sevī iespīdam saules staru.

5 NODAĻA VĒTRA

[VIOLA]

-    VAI TU VARĒTU IEDOMĀTIES drošāku vietu, meitiņ? Koila kundze jautā.

Pēc Simonas zvana mēs ar Akornu traucāmies atpakaļ uz kalnu.

Atbilde tur pašlaik iekārto nometni.

Aukstā saule uzaust pār lauku, kurš tagad ir pilns ar ratiem un ļaudīm, kas kurina ugunskurus. Viņi jau ir uzslējuši lielu telti, kurā Nadari kundze un Losona kundze krāmē krājumus un dala ēdienu. Uz viņu drēbēm priekšpusē joprojām ir uzrakstīts zils A, tāds pats kā uz dažu ļaužu sejām. Magnuss un vēl daži vīri, ko es pazīstu, sāk celt teltis, un es pamāju Viltam, kas rūpējas par Atbildei piederošajiem dzīvniekiem. Viņa sieva Džeina ir kopā ar viņu un māj man tik enerģiski, ka, šķiet, tūlīt izmežģīs roku.

-    Iespējams, tavi draugi negrib iesaistīties karā, Koila kundze paziņo, ēdot brokastis. Sieviete sēž uz ratu malas, kuros viņai ierīkota guļvieta. Šie rati ir novietoti tieši pie izlūku kuģa durvīm. Bet, ja mērs vai ēnkāji uzbruks, manuprāt, viņi aizstāvēsies.

-    Tev nu gan ir nekaunība, es nikni saku, joprojām sēžot zirga mugurā.

-Jā, tā ir, viņa piekrīt, apēdot vēl vienu putras karoti, un tikai tāpēc man ir izdevies nosargāt savus ļaudis.

-    Līdz brīdim, kad tu atkal izlemsi kādu no viņiem upurēt.

Dziednieces skatiens uzliesmo. Tu domā, ka mani pazīsti.

Tu sauc mani par ļaunu nelieti, par tirāni. Jā, es esmu pieņēmusi smagus lēmumus, bet tiem visiem ir bijis tikai viens mērķis, Viola. Lai atbrīvotos no tā vīrieša un Patvērumā atgrieztos tā dzīve, kāda te bija iepriekš. Bez nejēdzīgiem slaktiņiem. Bez cilvēku upurēšanas. Mums patiesībā ir vienots mērķis, meitiņ. Miers.

-    Bet tu to mēģini panākt diezgan kareivīgi.

-    Es to mēģinu panākt, rīkojoties kā pieaugušie, dziedniece norāda. Tas nav ne jauki, ne skaisti, bet vajadzīgais tiek panākts.

Viņa palūkojas man pār plecu. Labrīt!

-     Labrīt, Simona atņem, iznākot no izlūku kuģa.

-     Kā viņam klājas? es jautāju Simonai.

-    Viņš runā ar kosmosa kuģi, sieviete atbild, mēģina atrast kādas zāles. Viņa sakrusto rokas uz krūtīm. Līdz šim tas nav izdevies.

-    Mums vairs nav zāļu, Koila kundze saka, bet ir dažas dabas veltes, kas palīdz mazināt sākotnējo ietekmi.

-     Nemaz nedomā tuvoties viņam, es uzsaucu.

-     Es esmu dziedniece, Viola, Koila kundze saka. Vai nu tev tas patīk, vai ne. Es labprāt dziedinātu arī tevi, jo redzu, ka tev ir drudzis.

Simona noraizējusies palūkojas uz mani. Viņai taisnība, Viola! Tu neizskaties labi.

-    Šī sieviete nekad vairs man nepieskarsies, es noskaldu. Nekad vairs.

Koila kundze smagi nopūšas. Pat ne tālab, lai tev palīdzētu, meitiņ? Pat ne tālab, lai spertu pirmo soli pretī izlīgumam?

Es palūkojos uz Atbildes vadītāju, prātojot un atceroties, cik viņa ir laba dziedniece, cik smagi viņa cīnījās, lai glābtu Korinnu, kā viņa ar savu gribasspēku pārveidoja dziednieču un pilsētnieku baru par armiju, kam būtu bijis pa spēkam gāzt mēru, ja vien nebūtu iejaukusies ēnkāji.

Bet es atceros arī spridzekļus.

Atceros pēdējo bumbu.

-    Tu mēģināji mani nogalināt.

-     Es mēģināju nogalināt viņu, dziedniece iebilst. Tā ir liela atšķirība.

-    Vai jums atradīsies vieta arī man? saka kāda balss mums aiz muguras.

Mēs visi pagriežamies. Tur stāv putekļiem klāts vīrs skrandainā uniformā ar viltīgu skatienu acīs. Es pazīstu šo skatienu.

-    Ivan? es bilstu.

-    Es atjēdzos pie katedrāles, un bija sācies karš, karavīrs saka.

Es redzu aiz viņa arī citus vīrus, viņi dodas uz ēdiena telti. Tie ir vīri, kas bija mēģinājuši palīdzēt mums ar Todu gāzt mēru, tie, kurus mērs notrieca zemē ar Troksni. Pēdējais, kas padevās, bija Ivans.

-     Tods saka, ka tu vienmēr iesi tur, kur ir vara, es saku.

Viņa acis uzdzirkstī. Tieši tāpēc es joprojām esmu dzīvs.

-    Laipni lūgts pie mums, Koila kundze saka, it kā viņa te būtu noteicēja. Ivans pamāj un dodas pēc ēdiena. Es atskatos un redzu viņu smīnam par manis sacīto.

Jo viņš taču nav atnācis pie Koila kundzes, vai ne?

[TODS]

-     Tas ir prātīgs gājiens, mērs saka. Es viņas vietā rīkotos tieši tāpat. Mēģinātu dabūt ieceļotājus savā pusē.

Viola man uzreiz piezvanīja un pastāstīja par Atbildi, parādot, kā tagad izskatās kalna virsotnē. Es mēģināju to noslēpt no mēra, mēģināju padarīt savu Troksni vieglu, gandrīz nedzirdamu.

Tomēr viņš mani dzirdēja.

-    Te nav nekādu dažādu pušu, es aizrādu. Tādas vairs nedrīkst būt. Mums visiem jāapvienojas pret ēnkājiem.

Mērs tikai dziļi rīklē novelk hmm.

-      Prezidenta kungs? ierunājas O'Hāras kungs, kas ieradies ar kārtējo ziņojumu. Mērs to paķer un alkatīgi izlasa.

Jo līdz šim nekas nav noticis. Manuprāt, viņš bija gaidījis, ka līdz ar gaismu sāksies jauna kauja, bet saule uzausa, un kauja nesekoja, un tagad ir jau gandrīz dienas vidus, bet joprojām nekas nenotiek. It kā vakardienas slaktiņa nemaz nebūtu bijis -

(lai gan tas bija -)

(lai gan tas joprojām turpinās man galvā -)

(Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es es domāju, cik vien viegli varu -)

-     Nav pārāk izsmeļoši, mērs aizrāda O'Hāras kungam.

-     Tiek ziņots par iespējamo kustību dienvidos…

Mērs iegrūž papīrus O'Hāras kungam rokās, pārtraucot

viņu pusvārdā. Vai tu zināji, Tod, ka tad, ja viņi izlems uzbrukt pilnā skaitā, mēs neko vairs nevarēsim izdarīt? Mūsu ieročiem pietrūks munīcijas, mūsu karavīri ies bojā, bet viņu vēl būs pietiekami daudz, lai mūs noslaucītu līdz ar zemi. Vīrietis sakož zobus. Tad kāpēc viņi neuzbrūk? Mērs pagriežas pret O'Hāras kungu. Liec izlūkiem pietuvoties.

O'Hāras kungs izskatās pārsteigts. Bet, ser…

-     Mums jāzina, mērs noskalda.

O'Hāras kungs kādu mirkli blenž uz viņu un tad saka:

-     Jā, ser, pirms dodas prom, bet skaidri var redzēt, ka viņam šis lēmums nav pie sirds.

-      Varbūt ēnkāji domā citādi nekā jūs, es ierunājos.

-     Varbūt viņu mērķis nav tikai karš.

Viņš iesmejas. Atvaino, Tod, bet tu mūsu ienaidnieku nepazīsti.

-     Varbūt jūs arī ne. Vai vismaz ne tik labi, cik domājat. Prentiss kādu brīdi klusē un tad paziņo: Es viņus jau

vienreiz sakāvu un sakaušu vēlreiz, pat ja viņi ir labāki, pat ja viņi ir gudrāki. Viņš notrauš putekļus no savām ģenerāļa biksēm. Viņi uzbruks, piemini manus vārdus, un, kad tas notiks, es viņus sakaušu.

-     Un tad mēs noslēgsim mieru, es stingri saku.

-     Jā, Tod, mērs piekrīt, kā teiksi.

-     Ser? Šoreiz tas ir Teita kungs.

-     Kas ir? Mērs pagriežas pret viņu.

Bet Teita kungs neskatās uz mums, viņš skatās mums garām, pāri armijai, kur armijas RĒKOŅA mainās, līdzko vīri pamana, kas notiek.

Arī mēs ar mēru pagriežamies, lai paskatītos. Un es neticu savām acīm.

[VIOLA]

-   Manuprāt, tev vajadzētu to parādīt Koila kundzei, Viola, Losona kundze saka, pārsienot man roku.

-    Jums arī labi padodas, es attraucu.

Mēs esam nelielajā improvizētajā ārstniecības telpā uz izlūku kuģa. Rīta gaitā es tiešām sajutos slikti un meklēju palīdzību pie Losona kundzes, kas gandrīz apgāzās, ieraugot, kādā stāvoklī es esmu. Tik tikko palūgusi atļauju Simonai, viņa ierāva mani kosmosa kuģī un sāka lasīt instrukcijas visiem jaunajiem medikamentiem.

-   Šīs ir visstiprākās antibiotikas, kādas es atradu, viņa saka, apsienot jauno saiti. Tā ir patīkami vēsa, kamēr zāles iesūcas ādā, lai gan sarkanās svītras tagad stiepjas abpus aprocei. Tagad mēs varam tikai gaidīt.

-    Paldies, es saku, bet dziedniece mani tik tikko dzird, tik aizrāvusies viņa ir ar jauno medikamentu izpēti. Losona kundze vienmēr ir bijusi jaukākā no dziedniecēm, maza auguma un apaļīga, bērnu dziednīcas vadītāja pilsētā viņa vienmēr vairāk par visu vēlējās mazināt ciešanas.

Es atstāju viņu strādājam un izeju pa kuģa durvīm uz kalna virsotni, kur Atbildes nometne jau izskatās gandrīz uzslieta; pār to stiepjas izlūku kuģa ēna, kas līdzinās vanagam. Te ir kārtīgās rindās uzceltas teltis un iekurti ugunskuri, pārtikas noliktavas un sanāksmes vietas. Maigajā rīta gaismā tā izskatās ļoti līdzīga nometnei raktuvēs, kur es pirmo reizi pievienojos Atbildei. Daži no viņiem mani priecīgi sveicina, kad eju caur telšu rindām; daži nemaz nerunā, jo nezina, kāda ir mana loma notiekošajā.

Es arī nezinu, kāda te ir mana loma.

Lūdzu Losona kundzei mani apārstēt, jo gatavojos doties pie Toda, lai gan esmu tik nogurusi, ka baidos aizmigt seglos. Es jau divas reizes šorīt runāju ar viņu pa saziņas iekārtu. Toda balss tajā izklausās smalka un tāla, un viņa Troksnis ir slāpēts, to pārmāc apkārtējo karavīru Trokšņi.

Bet man patīk redzēt viņa seju.

-    Vai tie visi ir tavi draugi? Bredlijs jautā, nākot lejup pa rampu.

-    Sveiks! Es viņu apskauju. Kā jūties?

viņa Troksnis saka, un Bredlijs pasmaida. Viņa smaids šodien ir mazliet mierīgāks, tajā ir mazāk panikas.

-    Tu pieradīsi, es saku. Apsolu.

-     Lai arī cik ļoti man to negribētos.

Viņš atglauž man no acīm matu šķipsnu. Tik pieaugusi, viņa Troksnis saka. Un tik bāU. Un viņš parāda man ainu, kāda es izskatījos pagājušajā gadā uz kosmosa kuģa, mācoties matemātiku. Es tajā izskatos tik maza un tīra, ka jāsmejas.

-     Simona runā ar kuģi, viņš saka. Visi piekrīt mierīgai līdzdarbībai. Mēs mēģināsim satikties ar tiem ēnkājiem un piedāvāt humanitāro palīdzību, bet vismazāk vēlamies iesaistīties karā, ar kuru mums nav nekāda sakara. Bredlijs uzliek roku man uz pleca. Tev bija taisnība, kad ieteici mums neiejaukties, Viola.

-    Kaut es zinātu, ko darīt, es aizgriežos. Atceros, cik tuvu biju lēmumam izšaut raķeti. Es mēģināju runāt ar Koila kundzi par to, kā tika panākts pamiers, bet…

Es apklustu, un mēs abi ieraugām kādu skrienam pāri kalnam. Viņš skatās visapkārt, visās sejās, tad pamana kuģi, pamana mani un skrien arvien ātrāk -

-    Kas viņš ir? Bredlijs jautā, bet es jau esmu izrāvusies no viņa apskāviena -

Jo tas ir -

-     LĪ! es saucu un metos viņam pretī -

Viola, viņa Troksnis saka, Viola, Viola, Viola, un viņš paceļ mani un apgriež riņķī, saspiežot tik cieši, ka roka iesmeldzās. Paldies Dievam!

-    Vai ar tevi viss kārtībā? es jautāju. Kur tu…

-     Upe! viņš izdveš, smagi elpojot. Kas notiek ar upi?

Viņš palūkojas uz Bredliju un tad uz mani. Lī Troksnis uzmutuļo, un viņa balss kļūst skaļāka: Vai tad jūs neesat redzējuši upi?

[tods]

-     Bet kā? es jautāju, blenžot uz ūdenskritumu -

Kamēr tas kļūst arvien mazāks un mazāks -

Kamēr tas pilnībā izsīkst -

Ēnkāji aizdambē upi.

-     Ļoti gudri, mērs pie sevis saka. Tiešām ļoti gudri.

-     Kas ir gudri? es gandrīz uzkliedzu. Ko viņi dara?

Tagad visi armijas karavīri vēro notiekošo, un viņu

RĒKOŅA kļūst arvien skaļāka, it kā viņi nespētu noticēt savām acīm, ka ūdenskritums raujas atpakaļ, it kā kāds būtu izrāvis vannas aizbāzni un upe izžūst, atstājot vien dubļainus krastus.

-     No mūsu izlūkiem ne vārda, kapteini O'Hāra? mērs jautā. Viņa balss neskan priecīgi.

-     Nē, ser, O'Hāra atbild. Ja viņi uzcēluši dambi, tas noteikti ir pietiekami tālu.

-     Tad mums tas jāuzzina precīzi, vai ne?

-     Tūlīt, ser?

Mērs pārskaities palūkojas uz kapteini, kurš salutē un pazūd no redzesloka.

-     Kas te notiek? es izsaucos.

-      Viņi grib mūs aplenkt, Tod, mērs saka. Kaujas vietā viņi noslēgs ūdens piegādi un pagaidīs, līdz būsim kļuvuši tik vārgi, ka pilsētu varēs ieņemt bez kaujas. Viņa balss skan nikni. Viņiem nebija tā jārīkojas, Tod! Un mēs neļausim viņiem izsprukt sveikā. Kapteini Teit!

-Jā, ser, Teita kungs atsaucas. Visu šo laiku viņš tepat vien bija gaidījis un mūs vērojis.

-     Liec vīriem nostāties kaujas pozīcijās.

Teita kungs izskatās pārsteigts. Ser?

-     Vai ir kāda problēma, kaptein?

-     Doties kaujā augšup pa kalnu, ser… jūs pats teicāt…

-      Tas bija, vēl pirms ienaidnieki atteicās spēlēt pēc noteikumiem. Viņa balss izskan gaisā, tā virpuļo apkārt un ieslīd visu galvās, izplešas pa nometni -

-     Katrs karavīrs lai pilda savu pienākumu, mērs saka.

-      Ikviens cīnīsies, līdz kauja būs uzvarēta. Viņi negaidīs mūsu uzbrukumu, un tieši pārsteiguma moments ļaus mums uzvarēt. Skaidrs?

Teita kungs saka: Jā, ser, un dodas pie armijas, izkliedzot pavēles, un karavīri, kas stāv mums tuvāk, sāk kārtoties ierindā.

-     Sagatavojies, Tod. Mērs noskatās, kā kapteinis aiziet.

-     Šodien mēs parādīsim, kurš te ir galvenais.

[VIOLA]

-    Kā? Simona jautā. Kā viņi to izdarīja?

-    Vai nevarat aizsūtīt zondi augšup pa upi? Koila kundze jautā.

-    Viņi to atkal nobliezīs zemē, Bredlijs iebilst, spiežot pogas uz pults. Mēs esam sapulcējušies ap trīsdimensiju attēlu, kas tiek projicēts uz kuģa spārna mestas ēnas. Es, Simona, Bredlijs, Lī, Koila kundze un vēl citi Atbildes pārstāvji ir sapulcējušies tam apkārt.

-    Lūk, Bredlijs saka, un projekcija kļūst vēl lielāka.

Pūlis noelšas. Upe ir gandrīz pilnībā izžuvusi. Ūdenskrituma vairs nav. Zonde uzlido mazliet augstāk, bet mēs redzam tikai to, ka arī otrpus ūdenskritumam upe izžūst, un pie ceļa saskatām ēnkāju armiju baltā un māla krāsā.

-    Vai mums ir citi ūdens avoti? Simona jautā.

-     Daži, Koila kundze attrauc, šur un tur ir daži strauti un dīķi, bet…

-    Mums ir nepatikšanas, vai ne? Simona jautā.

Lī pārsteigts palūkojas uz sievieti. Un jūs domājat, ka nepatikšanas sākas tikai tagad?

-     Es teicu, lai nevērtējat viņus par zemu, Koila kundze saka Bredlijam.

-    Nē, Bredlijs atcērt, jūs teicāt, lai mēs uzmetam viņiem bumbu, pat nemēģinot pirms tam mierīgi vienoties.

-    Un jūs uzskatāt, ka man nebija taisnība?

Bredlijs liek zondei pacelties vēl augstāk, parādot tūkstošskaitlīgo ēnkāju armiju, kas apmetusies izžūstošās upes krastos. Aiz mums vēl vairāki cilvēki noelšas, jo Atbilde pirmo reizi redz, cik liela ir ēnkāju armija.

-    Mēs nevarētu viņus visus nogalināt, Bredlijs saka. Mēs tikai pasteidzinātu mūsu pašu bojāeju.

-     Ko tas mērs dara?! es izsaucos.

Bredlijs atkal maina projekcijas leņķi, un mēs redzam, ka armija stājas ierindā.

-    Nē, Koila kundze nočukst, nevar būt.

-     Kas nevar būt? es izsaucos. Kas?

-    Viņi uzbrūk, viņa saka. Bet tā taču ir pašnāvība!

Mana saziņas iekārta iepīkstas, un es nekavējoties atbildu.

-Tod?

-    Viola? Ekrānā parādās viņa raižu māktā seja.

-    Kas notiek? es prasu. Vai viss kārtībā?

-    Upe, Viola, upe ir…

-    Mēs zinām, mēs tieši šobrīd…

-    Ūdenskritums! viņš saka. Viņi ir zem ūdenskrituma!

[tods]

Zem izzūdošā ūdenskrituma parādās gaismas, kas spīd no klintsradzes, uz kuras mēs ar Violu slēpāmies no Arona; tā ir slapja, akmeņaina dzega, kas ved uz baznīcu klintī. Uz klints sienas bija attēlots balts aplis un divi mazāki apļi, kas simbolizēja šo planētu un abus tās mēnešus, un arī tagad šo zīmējumu var redzēt spīdam virs savādajām gaismām, kas tagad saskatāmas uz slapjās klints.

-     Vai jūs viņus redzat? es jautāju Violai.

-     Pagaidi, viņa atbild.

-     Vai tev joprojām ir tas binoklis, Tod? mērs jautā. Es jau biju aizmirsis, ka atņēmu binokli mēram. Aizskrienu pie savām mantām, turpat, kur stāv Angarada, kas joprojām klusē.

-      Neraizējies, es saku ķēvei, rakņājoties somā. Es tevi pasargāšu.

Es atrodu binokli, bet neatgriežos pie mēra, iekams neesmu pats tajā ielūkojies. Piespiežu pāris pogu un pietuvinu attēlu -

-     Tagad mēs viņus redzam, Tod, Viola saka saziņas ierīcē. Uz klints dzegas, pa kuru mēs skrējām, ir bars ēnkāju -

-     Zinu, es atsaucos, es arī šos redzu.

-     Ko tu redzi, Tod? mērs jautā, tuvojoties man.

-     Kas viņiem rokās? Viola prasa.

-     Kaut kas līdzīgs lokiem, es atbildu, bet tie neizskatās īsti pēc…

-     Tod! viņa izsaucas, un es paceļu skatienu… Viena gaismas strēle pamet ūdenskritumu, uzlido gaisā

no baznīcas simbola un lēnām nolaižas upes gultnē -

-     Kas tas ir? mērs jautā. Pārāk liels, lai būtu bulta. Es paskatos binokli, mēģinot saskatīt gaismu, kas ar

katru mirkli tuvojas, Te tā ir -

Izskatās, ka gaismas viļņojas un zib, Mēs pagriežamies un noskatāmies, kā strēle met loku virs upes gultnes, atspīdot atlikušajās ūdens lāmās, -

-     Tod? Viola saka.

-     Kas tas ir, Tod? mērs man uzrūc. Un es skatos binokli -

Kā gaisma apmet loku gaisā Un sāk virzīties uz armijas pusi -

Mums virsū Tā nemirgo Tā griežas -

Un tā nemaz nav gaisma Tā ir uguns -

-    Mums jāatkāpjas, es nenolaižu binokli, jāatgriežas pilsētā.

-     Tā lido tieši tev virsū, Tod! Viola kliedz -

Mērs vairs nevar nociesties un mēģina izraut binokli man no rokas -

-     Eu! es uzkliedzu -

Un iegāžu viņam pa seju -

Viņš sagrīļojas, vairāk no pārsteiguma nekā no sāpēm Un kliedziens liek mums pagriezties Virpuļojošā uguns ir sasniegusi armiju Karavīru rinda mēģina pašķirties, viņi mēģina atkāpties, kamēr liesmas lido viņiem virsū Lido mums virsū Lido man virsū -

Bet ceļā ir pārāk daudz karavīru, pārāk daudz ļaužu Un uguns lido viņiem cauri Acu augstumā -

Un pirmie, kam uguns trāpa, tiek pārrauti uz pusēm -

Un tas neapstājas -

Tas, sasodīts, neapstājas -

Pat nesamazina ātrumu -

Gāž karavīrus no kājām kā sērkociņus -

Iznīcina visu dzīvo savā ceļā -

Un ietin vīrus baltās, biezās liesmās -

Un savādais ritenis joprojām lido -

Tikpat ātri -

Tieši man virsū -

Tieši man un mēram virsū -

Un mums nav kur bēgt -

-     Viola! es saucu -

-[VIOLA]

-    Tod! es kliedzu saziņas ierīcē, kamēr mēs vērojam, kā uguns ritenis slaidā lokā piezemējas karavīru vidū, -

Tas lido cauri karavīru grupai -

Mums aiz muguras atskan kliedzieni, Atbildei vērojot, kas notiek kaujas laukā, -

Uguns šķeļ armiju tik viegli, kā zīmulis slīd pa papīra lapu, metot loku, raujot karavīrus gabalos, lidinot viņus uz visām pusēm, visu savā tuvumā pārklājot ar liesmām, -

-     Tod! es saucu saziņas ierīcē. Bēdz prom no turienes.'

Bet es vairs neredzu viņa seju, trīsdimensiju projekcijā redzams tikai uguns asmens, kas laužas uz priekšu, nogalinot visus sev ceļā, un tad -

Uguns paceļas -

-    Kas, pie velna… Lī man blakus nomurmina -

Uguns asmens paceļas virs armijas, prom no pūļa, prom no ļaudīm, ko tas nogalināja, -

-    Uguns met loku, Bredlijs saka.

-    Kas tas ir? Simona prasa Koila kundzei.

-    Nekad iepriekš neko tādu neesmu redzējusi, Koila kundze atbild, nenolaižot acis no projekcijas. Ēnkāji šo gadu gaitā acīmredzot nav snauduši.

-    Tod? es saku savā saziņas iekārtā.

Bet viņš neatbild.

Bredlijs ar īkšķi iezīmē ekrānā kvadrātu, kas ietver lidojošo ugunīgo ieroci, palielinot to. Viņš piespiež vēl dažas pogas, un lidojošais priekšmets palēnina gaitu. Uguns deg uz S veida asmens, kas visu laiku griežas un izskatās tik spožs un draudīgs, ka bail skatīties, -

-    Tas lido atpakaļ uz ūdenskritumu! Lī norāda uz kaujas lauka attēlu, kur ugunīgais asmens ir izlidojis no armijas, joprojām metot loku un mežonīgi ātri griežoties. Mēs vērojam, kā tas paceļas gaisā, uzzīmējot otro milzīga apļa daļu un paceļoties virs līkumotā ceļa. Tas lido uz klints dzegu, joprojām liesmojot. Tagad mēs tur saskatām ēnkājus, dučiem ēnkāju, kas gatavi izšaut citus liesmojošus asmeņus. Viņi pat nesaraujas, kad liesmojošais ierocis lido uz viņu pusi, un mēs redzam vienu ēnkāji ar tukšu loku, to, kurš izšāva pirmais, -

Mēs vērojam, kā viņš parauj loku augšup, atklājot tā apakšā āķi, tieši īstajā laikā notver lidojošo asmeni, ar ievingrinātu kustību pagriež loku, un tas jau ir gatavs izšaut atkal; loks ir tik garš, cik garš ir pats ēnkājis.

Uguns atblāzmā mēs redzam, ka ēnkāju plaukstas, rokas un ķermeņi ir klāti ar biezu, elastīgu mālu, kas sargā viņus no apdegumiem.

-   Tod? es jautāju saziņas ierīcē. Vai tu tur esi? Tev jābēg, Tod, jābēg…

Un lielajā ekrānā mēs redzam, ka visi ēnkāji paceļ lokus, -

-    Tod! es kliedzu. Atbildi!

Un visi kā viens -

Viņi izšauj -

[TODS]

-      VIOLA! es saucu -

Bet man vairs nav ne saziņas ierīces, ne binokļa -

Tie izkrita man no rokām, kad virsū triecās bēgošo karavīru rindas, vīri kliedza un grūstījās kā bez prāta -

Un dega -

Virpuļojošā uguns izmeta loku cauri karavīriem man priekšā, nogalinot viņus tik ātri, ka viņi tik tikko saprata, kas notiek, aizdedzinot vēl divas rindas man pa labi un pa kreisi, -

Un, kad uguns grasījās skart manu galvu, Tā pacēlās Gaisā Metot loku -

Lidojot atpakaļ uz klints dzegu, no kuras bija nākusi, Es apcērtos, lai redzētu, kurp varu bēgt, Un tad pāri karavīru aurošanai Dzirdu Angaradas kliedzienus Un metos atpakaļ, grūžot karavīrus malā, lai nokļūtu pie sava zirga, -

-     Angarada! es kliedzu. ANGARADA! Un es viņu nekur neredzu -

Bet dzirdu viņu šausmās kliedzam Es skrienu vēl ātrāk -

Un jūtu, ka mani kāds satver aiz apkakles, -

-     Nē, Tod! mērs sauc, raujot mani atpakaļ, -

-     Man jānokļūst pie viņas. Es izraujos no tvēriena -

-     Mums jābēg! viņš kliedz -

Un tas nu gan ir kas tāds, ko mērs nekad neteiktu, tāpēc es apgriežos, lai palūkotos uz viņu, Bet viņš skatās uz ūdenskritumu Un es ari paskatos Un Un -

Ak Dievs -

No klints dzegas paceļas vesela liesmu arka Ēnkāji ir izšāvuši no visiem lokiem Dučiem ēnkāju -

Dučiem uguns asmeņu, pēc kuru uzlidojuma no šīs armijas pāri paliks tikai pelni un kauli, -

-      Nāc! mērs sauc, atkal saķerot mani. Atpakaļ uz pilsētu!

Bet es redzu, kā karavīru rindas pašķiras, Es redzu Angaradu šausmās slejamies pakaļkājās Viņas acis ir plati ieplestas, redzot, kā svešas rokas mēģina viņu saķert, Un es metos pie viņas Prom no mēra Mums pa vidu maisās karavīri -

-    Es jau nāku, meitenīt, saucu, mēģinot tikt uz priekšu, -

Bet Angarada tikai kliedz un kliedz Es nokļūstu pie ķēves un nogrūžu zemē karavīru, kas mēģina ielēkt viņas seglos, Un uguns asmeņi tuvojas -

Tie šoreiz met lokus gan no augšas, gan no apakšas Lido no abām pusēm -

Un karavīri skraida visos virzienos atpakaļ uz pilsētu, upes gultnē un pat augšup pa kalnu Un es saku: Tev jābēg, meitenīt! Un uguns asmeņi jau ir klāt -

[VIOLA]

-   Tod! es atkal izsaucos un redzu ugunīgos asmeņus lidojam pāri upei un kalnam -

Tie lido virsū armijai no abām pusēm -

-    Kur viņš ir?! es saucu. Vai tu viņu redzi?

-    Es tajā sajukumā neredzu vispār neko, Bredlijs atbild.

-    Mums kaut kas jādara! es noskaldu.

Koila kundze ieskatās man acīs. Viņa raugās ļoti ilgi, kaut ko meklējot, -

-    Tod? es saucu saziņas ierīcē. Atbildi, lūdzu!

-    Uguns asmeņi jau ir sasnieguši armiju! Lī izsaucas.

Un mēs visi paskatāmies uz projekciju -

Virpuļojošie asmeņi trāpa karavīriem, kuri skrien visos virzienos, -

Tie sasniegs Todu -

Nogalinās viņu -

Nogalinās ikvienu karavīru tur lejā -

-    Mums tas jāpārtrauc! es saku.

-    Viola, Bredlijs brīdinoši iesāk.

-    Bet kā lai mēs to izdarām? Simona jautā, un es redzu, ka viņa par to prāto.

-     Nudien, Viola, Koila kundze piebalso, skatoties man acis. Kā?

Es palūkojos uz projekciju, uz degošajiem un mirstošajiem karavīriem -

-    Viņi nogalinās tavu zēnu, Koila kundze saka, it kā lasot manas domas. Šoreiz par to nevar būt ne šaubu.

Un viņa vēro mani -

Redz, kā es apsveru, -

Apsveru -

-    Nē, es nočukstu, mēs nevaram…

Vai varam?

[tods]

ŠVĪKS!

Viens liesmojošais asmens palido man garām, un es redzu, kā tas nošķeļ galvu karavīram, kas nepaspēj pieliekties, -

Es velku Angaradu aiz grožiem, bet viņa slejas pakaļkājās, acis šausmās iepletusi, viņas Troksnis ir tik spalgs kliedziens, ka es gandrīz nespēju to izturēt, -

Vēl viens ugunīgs asmens ŠVĪKS lido mums pretī, visur spļaujot liesmas, un Angarada ir tik pārbiedēta, ka parauj mani gaisā aiz grožiem, un mēs iekrītam karavīru pūlī -

-     ŠURP! es dzirdu saucam man aiz muguras.

Tas ir mērs, kas mēģina vadīt armiju, redzot, ka mums aiz muguras uguns siena jau ir aprijusi rindu karavīru, Un līdz ar šo kliedzienu es sajūtu tādu kā vilkmi kājās, es gandrīz pagriežos pret viņu -

Bet piespiežu sevi palikt pie Angaradas -

-    Nāc nu, meitenit, es saucu, mēģinot piespiest ķēvi kustēties, vienalga kurp, vienalga kā -

-    TOD! ATSTĀJ VIŅU!

Es pagriežos un redzu mēru, viņš Morfeta mugurā auļo starp karavīriem, izvairoties no ugunim, kas atkal paceļas gaisā, -

-     UZ PILSĒTU! mērs kliedz karavīriem Iedēstot šo domu viņu Trokšņos Iemānot to man galvā -

Tā dūc un dun Un es prātā viņu atgrūžu Bet karavīri mēram blakus skrien vēl ātrāk Es paceļu galvu un redzu ugunīgos asmeņus lidojam debesīs kā plēsīgus putnus -

Bet tie lido atpakaļ uz klints dzegu Visapkārt ir degoši cilvēki, bet dzīvie ir pamanījuši, ka ugunīgais uzbrukums atkāpjas, -

Mums ir tikai pāris sekunžu laika, līdz liesmas atkal tuvosies, -

Un karavīri skrien pilsētas virzienā, pirmie jau ir uz ceļa, skrienot, ko kājas nes, un mērs auro -

-    TOD! TEV JĀBĒG!

Bet Angarada joprojām kliedz, joprojām šausmās raujas prom no manis -

Un mana sirds lūst -

-    NĀC, MEITENĪT!

-    TODI auro mērs Bet es nepametīšu Angaradu -

-     ES VIŅU NEPAMETĪŠU! es kliedzu Pie velna, nepametīšu vis Es pametu Mančiju Atstāju viņu Pametu viņu Es to neatkārtošu -

-     TOD!

Un es atskatos -

Mērs jau ir prom, viņš jāj uz pilsētu Kopā ar pārējiem karavīriem Un mēs ar Angaradu paliekam vieni pamestajā nomet

nē -

[VIOLA]

-    Mēs nešausim raķetes, Bredlijs paziņo. Viņa Troksnis rēc. Šis lēmums jau ir pieņemts.

-   Jums ir raķetes? Li izsaucas. Kāpēc, pie velna, jūs tās neizmantojat?

-Jo mēs gribam, lai starp visām rasēm valdītu miers! Bredlijs sauc. Ja izšausim, sekas var būt graujošas!

-   Tieši šobrīd tās ir graujošas, Koila kundze aizrāda.

-   Graujošas armijai, pret kuru jūs gribējāt pierunāt mūs cīnīties! Bredlijs aizrāda. Armijai, kas pati izsauca šo uzbrukumu.

-    Bredlij, Simona iesāk.

Vīrietis pagriežas pret Simonu, un viņa Troksnī ir iepriekš nedzirdēti rupji vārdi. Mēs atbildam par gandrīz 5000 cilvēkiem. Vai tiešām tu vēlies, lai viņi pamostas, ierauti nebeidzamā karā?

-   Jūs jau esat ierauti karā! Lī sauc.

-   Neesam vis! Bredlijs atcērt. Un tikai tāpēc, ka mēs šobrīd nekarojam, mēs varētu palīdzēt jums izbeigt šo karu!

-   Jums tikai jāparāda ēnkājiem, ka ir šis tas nopietnāks, par ko tiem būtu jāraizējas, nevis tikai daži lielgabali. Dīvaini. Koila kundze to saka man, nevis Bredlijam vai Simonai. -Toreiz mums izdevās noslēgt pamieru, jo mēs bijām stiprāki. Tā tas notiek, tā tiek slēgts pamiers. Mēs pierādām, ka mums ir lielāks spēks, nekā viņi bija domājuši, un tad viņi piekrīt noslēgt mieru.

-    Un tad atgriežas pēc pieciem gadiem, kad viņi ir kļuvuši stiprāki, un nogalina visus šejienes ļaudis, Bredlijs atcērt.

-   Piecu gadu laikā mēs varam nostiprināt sadarbību un pārliecināt ēnkājus, ka jauns karš nav nepieciešams, Koila kundze turas pie sava viedokļa. Jūsu fantastiskais ieguldījums šobrīd ir ļoti labi redzams!

-    Ko jūs gaidāt? Šaujiet! Ivans no pūļa sauc, un citi viņam piebalso.

-   Tod, es pie sevis nočukstu un palūkojos projekcijā -

Degošie asmeņi lido atpakaļ uz ūdenskritumu, ēnkāji tos

notver un pārlādē -

Un es ieraugu viņu -

-    Viņš ir viens! es izsaucos. Viņi atstājuši Todu iepakaļ!

Armija bēg pa ceļu uz pilsētu, garām Todam un pazūd kokos -

-   Viņš mēģina glābt savu zirgu! Lī secina.

Es atkal un atkal mēģinu viņu sazvanīt. Nolādēts, Tod! Atbildi man!

-    Manu meitiņ! Koila kundze mēģina pievērst sev manu uzmanību. Šis atkal ir izšķirošs brīdis. Tev un taviem draugiem ir dota otra iespēja pieņemt pareizo lēmumu.

Bredlija Troksnis nikni rūc, un viņš vēršas pie Simonas, bet sievietes acis vēro cilvēku baru mums apkārt, viņi pieprasa izšaut raķeti. Nav jau tā, ka mums būtu liela izvēles iespēja, Simona saka. Ja neko nedarīsim, visi šie ļaudis ies bojā.

-   Un, ja mēs kaut ko uzsāksim, šie ļaudis tik un tā ies bojā, visur atplaiksnī Bredlija pārsteigums. Tāpat kā mēs un visi, kas ieradīsies ar kosmosa kuģiem. Šī nav mūsu cīņa!

-    Bet kādu dienu būs, Simona iebilst. Mēs tikai demonstrēsim spēku. Tā mēs varēsim piespiest viņus sadarboties tū/Ft.

-   Simona! Bredlijs saka, bet viņa Troksnis sauc ļoti rupjus vārdus. Kosmosa kuģa vadība vēlas, lai mēs meklētu mierīgu…

-     Kosmosa kuģa vadība neredz to, kam esam liecinieki mēs, Simona iebilst.

-   Viņi atkal šauj! es izsaucos.

No klints dzegas paceļas vēl viena liesmojošu asmeņu arka -

Un es domāju: Ko Tods gribētu, lai es daru?

Pirmām kārtām viņš vēlētos, lai es būtu drošībā, -

Es zinu, ka viņš to gribētu, -

Pat ja viņa šajā pasaulē vairs nebūtu -

Bet viņš joprojām ir tur, kaujas laukā -

Viens pats, tieši krustugunīs -

Un ir vēl kāda doma, kuru es nevaru izmest no prāta karš vai miers, doma, kura ir patiesa, Patiesa, bet nepareiza Patiesa, bet bīstama Ja viņi Todu nogalinās Ja nodarīs viņam pāri -

Tad ar visiem šī kuģa ieročiem nepietiks, lai liktu ēnkājiem par to samaksāt.

Es paskatos uz Simonu, un viņa mani saprot bez vārdiem.

-    Es sagatavošu raķeti, viņa saka.

[tods]

-     Nu taču, meitenīt, lūdzu, es saku.

Mums apkārt kaudzēs sakrituši degoši karavīri, daži no viņiem joprojām kliedz -

-     Nu taču! es saucu -

Bet Angarada pretojas, mētājot galvu uz visām pusēm, raujoties prom no uguns un dūmiem, no liķiem, no tiem dažiem karavīriem, kas aizkavējušies skrien mums garām, -

Un tad viņa nokrīt Uz sāniem -

Noraujot mani sev līdzi Es nokritu viņai pie galvas -

-     Angarada! es kliedzu ķēvei ausī. LŪDZU, celies kājās!

Un viņa pagriež galvu Pakustina ausis Paskatās uz mani Patiešām paskatās uz mani -

Un -

Kumeļ?

Mazs, kluss vārds -

Pavisam klusā, pārbiedētā balsī -

Bet tas skan no viņas -

-     Es esmu šeit, meitenīt! Kumeļ?

Un mana sirds cerīgi salecas -

-     Saņemies, meitenīt! Celies, celies, celies, celies!

Un es esmu uz ceļiem, raujot grožus no visa spēka, -

-     Lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu… Un viņa paceļ galvu -

Un paskatās uz ūdenskritumu Kumeļ! viņa izsaucas Un es atskatos -

Mums tuvojas vēl viena liesmojošu asmeņu arka -

-     Celies!

Angarada grīļīgi pieceļas kājās, paklūpot pār dūmojošu līķi mums līdzās, -

Kumeļ! viņa joprojām kliedz -

-    Mums jābēg, meitenīti es saku, mēģinot tuvoties, Mēģinot tikt seglos -

Bet šurp jau lido liesmojošie asmeņi Kā plēsīgi, ugunīgi ērgļi Viens pārlido pāri Angaradas mugurai Tieši tur, kur būtu atradusies mana galva, ja es būtu seglos, -

Un pēkšņi viņa šausmās metas uz priekšu Es, ieķēries grožos, skrienu pakaļ Pa ceļam paklūpot -

Pa pusei skrienot, pa pusei tiekot rauts nopakaļ -

Un lidojošās liesmas mūs ielenc no abām pusēm -

It kā visas debesis būtu aizdegušās -

Mana roka ir ieķērusies grožos -

Un Angarada kliedz Kumeļ!

Un es krītu -

Mani rauj uz priekšu -

Kumeļ !

-     Angarada!

Un es dzirdu pakĻaujies!

Cita zirga balss -

Un, guļot uz zemes, ieraugu vēl vienus pakavus, vēl vienu zirgu -

Tas ir mērs, kas jāj Morfeta mugurā, Viņš apmet drēbes gabalu Angaradai ap galvu Aizsedzot viņai acis, neļaujot saskatīt uguns lietu, Viņš noliecas un satver mani aiz rokas Pierauj mani kājās -

Un vietā, kur es pirms tam biju gulējis, trāpa uguns asmens, izdedzinot zemi, -

-     NĀC! viņš sauc -

Es steidzos pie Angaradas, satveru viņu aiz grožiem, lai vadītu, -

Un mērs riņķo mums apkārt -

Izvairoties no lidojošajām ugunim -

Pieskatot mani -

Pieskatot, lai es būtu drošībā, -

Viņš atgriezās, lai izglābtu mani, -

Atgriezās, lai izglābtu mani, -

-    ATPAKAĻ UZ PILSĒTU, TOD! viņš sauc. ŠAUŠANAS ATTĀLUMS IR IEROBEŽOTS, TAS NESNIEDZAS LĪDZ…

Un viņš pazūd dūmu mutulī, vienam no asmeņiem ietriecoties Morfeta platajās krūtīs, -

[VIOLA]

-   Domā, ko tu dari! Bredlijs brīdina, un viņa Troksnis Simonai aiz muguras saka stulbā, saVfī^ā kuce. Viņa ir apsēdusies vadības sēdeklī.

-   Atvaino, viņš caur sakostiem zobiem izgrūž, bet mums nevajag to darīt!

Mēs visi esam te saspiedušies, Bredlijs un Koila kundze viņa stāv aiz manis -, un Lī, un viņi nepārtraukti kāpj cits citam uz kājām.

-     Mums ir telemetrija, Simona stāsta. Atveras neliels panelis, atklājot kantainu, zilu pogu. Tu nevari palaist raķetes no skārienjutīgā ekrāna. Tai jābūt fiziskai rīcībai. Tev tas tiešām ir jāgrib. Atradīšu mērķi, Simona saka.

-   Lauks jau pamazām kļūst tukšs, Bredlijs iebilst, norādot uz ekrānu virs sēdekļa. Neizskatās, ka viņi spētu šaut liesmas vēl tālāk'.

Simona neatbild, viņas pirksts ir sastindzis gaisā virs zilās pogas -

-    Tavs puisis joprojām ir tur, meitiņ, Koila kundze saka, runājot ar mani, it kā es būtu par to atbildīga, -

Bet tā ir taisnība, viņš joprojām ir tur, mēģinot piecelt kājās Angaradu. Mēs joprojām spējam viņu saskatīt tajos dūmos un ugunī, viņš izskatās pavisam mazs un vientuļš un neatbild uz maniem zvaniem -

-    Es zinu, ko tu domā, Viola, Bredlijs mēģina runāt mierīgi, kaut arī viņa Troksnis ārdās, bet tā ir viena dzīvība pret tūkstošiem.

-    Pietiek runāt! Lī iebļaujas. Šaujiet tak vienreiz!

Bet ekrānā es redzu, ka kaujas lauks tiešām ir daudz tukšāks, tur ir tikai Tods un vēl daži karavīri, un es domāju: ja viņam izdotos, ja viņš pats tiktu prom, tad varbūt Bredlijam būtu taisnība, varbūt mērs tad saprastu, ka pret tik jaudīgiem ieročiem viņš neko nespēj, jo kas gan spētu cīnīties ar ko tādu? Kas to varētu?

Bet Todam ir jātiek prom -

Jātiek -

Un viņa zirgs auļo, raujot Todu līdzi, -

Un viņiem apkārt lido liesmas -

Nē, nē -

Simonas pirksts joprojām ir gaisā virs pogas -

-    Tod, es skaļi saku -

-   Viola, Bredlijs mani uzrunā, piesaistot manu uzmanību, -

Es pagriežos pret viņu -

-    Es saprotu, cik daudz viņš tev nozīmē, mans bijušais skolotājs saka, bet mēs nedrīkstam to darīt, pārāk daudz dzīvību ir likts uz spēles -

-    Bredlij, es iesāku -

-   Ne jau viena cilvēka dēļ, viņš saka, tu nedrīksti padarīt šo karu personisku -

-    SKATIETIES! Koila kundze izsaucas -

Un es pagriežos pret lielo projekciju -

Un redzu -

Uguns asmens trāpa tieši zirgam krūtīs -NĒ!-es kliedzu. NĒ! Un ekrānu aizsedz uguns uzliesmojums Es mežonīgi iekliedzos, metos garām Simonai un triecu dūri pa zilo pogu -

[tods]

Morfetam pat nav laika iekliegties Zirga ceļi saļimst, kad uguns asmens iztriecas tam cauri, -

Es lecu malā, raujot Angaradu aiz grožiem, velkot viņu prom no uguns, kas paceļas mums pāri galvām, -

Tagad, kad Angaradas acis ir aizsegtas, viņa pakļaujas daudz vieglāk, un ķēves Troksnis mēģina atrast ceļu, kur likt kājas, -

Un uguns asmens lido tālāk, šķiežot liesmas uz visām pusēm, -

Bet no lielā ugunskura atdalās vēl kaut kas Tas nogāžas uz sāniem un atsitas pret zemi Mērs, kas ripo uz manu pusi, Es paķeru segu no Angaradas un uzmetu viņam, dzēšot liesmas no ģenerāļa uniformas, -

Viņš vārtās pa zemi, un es skraidu riņķi, dzēšot lielākos uguns laukumus, -

Es puslīdz apzinos, ka liesmas atkal atgriežas uz klints dzegas, -

Mums ir pāris sekunžu laika, lai bēgtu, Mērs pieceļas kājās, joprojām dūmojot, viņa seja ir melna no sodrējiem, mati apsviluši, bet citādi viņam nekas liels nekaiš -

Citādi ir ar nabaga Morfetu, kurš pārvērties par kūpošu gaļas čupu, -

-     Par to viņi samaksās, mērs saka, un viņa balss ir dūmos aizsmakusi -

-    Nāciet! es kliedzu. Ja skriesim, mēs varam izglābties!

-    Tā tam nevajadzēja notikt, Tod, Prentiss nikni saka, kad mēs steidzamies ceļa virzienā. Tomēr viņi nevar aizsniegt pilsētu, un, manuprāt, ir ari zināmi vertikāli ierobežojumi, kālab viņi nešāva no kalna virsotnes, -

-    Aizverieties un skrieniet! es uzsaucu, velkot Angaradu līdzi, domājot par to, ka mēs nepaspēsim aizbēgt, līdz mūs sasniegs nākamā liesmu krusa, -

-   Es tev to stāstu, lai tu nedomātu, ka mēs esam sakauti, mērs sauc. Viņi nav uzvarējuši! Tā ir tikai atkāpšanās, mēs viņus sakausim, mēs varam -

Un pēkšņi mums virs galvām atskan spalga skaņa, kas aizlido lodes ātrumā, un -

BUM !

-    visa kalna mala pazūd putekļos un ugunī, sprādziena vilnis notriec mani, mēru un Angaradu zemē, un mums pāri nolīst akmeņu lietus, blakus atripo lieli laukakmeņi, kas varētu sašķaidīt mums galvas, -

-     Kas tas?! mērs izsaucas, palūkojoties pār plecu, Klints, kur kādreiz bija ūdenskritums, sagrūst sausajā

upes gultnē, aizraujot līdzi ēnkājus, kas šauj uguni, putekļi un dūmi paceļas debesīs, kad sagrūst ari kalns, pa kuru ved līkloču ceļš, visa kalna mala gāžas lejup, atstājot aiz sevis šķautņainu akmens graustu, -

-    Vai tie bija jūsējie? es saucu, ausim dūcot. Vai tā bija artilērija?

-     Mums nebija laika to sagatavot, mērs attrauc, vērojot postažu. Un mums nav tik varenu ieroču.

Pirmie dūmu mākoņi sāk izklīst, atklājot lielu, piltuvei līdzīgu caurumu vietā, kur bija klints dzega, visur mētājas sašķelti akmeņi, kalna sānā iecirsta dziļa rēta -

Un Viola, es nodomāju -

-    Tieši tā, mērs saka, saprotot to pašu, ko es, un viņa balsī ieskanas prieks. Un, stāvot kaujas laukā, kur ir neskaitāmi daudz mirušu karavīru, laukā, kas ir klāts ar sadegušiem cilvēkiem, kurus pirms desmit minūtēm es vēl redzēju staigājam un runājam, vīrus, kas cīnījās un mira viņa dēļ, cīnījās kaujā, kuru viņš sāka, -

Stāvot tam visam pa vidu -

Mērs saka: Tavi draugi ir iesaistījušies karā.

Un pasmaida.

6 NODAĻA Kara ieroči

TRIECIENS TRĀPA MUMS VISIEM.

Kalns, kas slejas pār pilsētu, tiek atrauts no zemes. Zemes strēlnieki tiek nogalināti uz vietas tāpat kā visi tie no Zemes, kas bija tuvāk kalna malai, kad tas uzsprāga, un mēs ar Debesīm paglābāmies tikai par mata tiesu.

Un sprādziens turpinās, tas atbalsojas Zemes balsī, aizstiepjas līdz upei, atkārtojas un daudzkāršojas, līdz šķiet nebeidzams, un sprādziena radītais šoks mūs skar atkal un atkal, un atkal, un visa Zeme ir apdullusi un prāto, ko gan tik milzīgs sprādziens nozīmē.

Prāto, kas sekos.

Prāto, vai tas būs gana liels, lai nogalinātu mūs visus.

Debesis apstājās pie upes neilgi pēc saullēkta. Caur Ceļiem viņš sūtīja ziņu Zemei, kas būvēja dambi upes augštecē, liekot uzcelt pēdējās sienas, nomest pēdējos akmeņus, pagriezt upi atpakaļ. Upe sāka izžūt, sākumā lēnām, tad arvien ātrāk un ātrāk, līdz varavīksne, kas pacēlās virs ūdenskrituma, izgaisa un upe kļuva par dubļainu gravu. Kad ūdens šalkoņa upē pazuda, mēs sadzirdējām Izcirtuma balsis, kas pacēlās no ielejas, apmulsuma un baiļu pilnas.

Un tad nāca strēlnieku stunda, un mēs vērojām notiekošo viņu acīm. Viņi bija paslīdējuši zem ūdenskrituma tumsas aizsegā, nogaidījuši, līdz uzaust saule un izsīkst upe.

Un tad viņi pacēla lokus un izšāva.

Visa Zeme vēroja, kā tas notiek, ar strēlnieku acīm raugoties, kā degošie asmeņi cērt Izcirtumu, viņiem skrienot, kliedzot un ejot bojā. Mēs visi kā viens vērojām, kā gūstam uzvaru, vērojām, kā viņi bezpalīdzīgi bēg, -

Un tad kaut kas pāršķēla gaisu, šņākoņa, kaut kam kustoties tik ātri, ka mēs to drīzāk sajūtām, nevis saredzējām, un tad pēdējais uzliesmojums, kas piepildīja Zemes prātu, dvēseli un balsi, signalizējot, ka mūsu šķietamā uzvara būs gūta par bargu cenu, ka Izcirtumam ir varenāki ieroči, nekā mēs domājām, ka tagad viņi tos izmantos, lai iznīcinātu mūs visus, -

Bet vēl viens sprādziens neseko.

* * *

Tā mašīna, kas pārlidoja mums pāri, es parādu Debesīm, kad Zeme sāk lēnām slieties kājās. Viņš palīdz man piecelties no vietas, kur sprādziens ir mani aizmetis, mēs esam guvuši tikai nelielas skrambas, bet visapkārt guļ mirušie.

Mašīna, Debesis piekrīt.

Mēs ķeramies pie darba, baidoties, ka jebkurā brīdī nāks nākamais trieciens. Debesis liek Zemei pārgrupēties, un es palīdzu viņam aizgādāt ievainotos līdz dziednieku nojumēm. Tiek gatavota jauna nometne tālāk upes krastā, tās organizēšana sākās jau dažus mirkļus pēc sprādziena, jo tieši tā Debesis bija pavēlējis, tā būs vieta, kur Zeme atkal varēs sapulcēties un kļūt par vienu veselu.

Bet nometne nav pārāk tālu. Debesis vēlas, lai Izcirtums joprojām būtu saskatāmā attālumā, lai gan kalns tagad ir tā sapostīts, ka armija pa to vairs nevar nokāpt, ja nu vienīgi daži izlūki.

Ir citi ceļi, viņš man parāda, un es jau dzirdu šo ziņu aizskanam tālāk pa Ceļiem, ziņu, kas sasniedz Zemes lielāko daļu, ziņu, kas liek virzīties uz takām, par kurām Izcirtums nenojauš.

Tas ir savādi, Debesis parāda pēc vairākām stundām, kad mēs beidzot esam apstājušies, lai paēstu, jo otrs sprādziens tā arī nav sekojis. Izšaut vienreiz, ne vairāk.

Varbūt viņiem bija tikai viens ierocis, es rādu. Vai arī viņi saprot, ka ar šādu ieroci pret izžuvušu upi nekas nebūs līdzams. Ja viņi mūs iznīcinās, mēs palaidīsim vaļā upi, un tā viņus noslaucīs no zemes virsas.

Abpusēji garantēta iznīcība, Debesis saka, un šie vārdi viņa balsī savādi ķeras, it kā būtu svešķermeņi. Viņš klusē, ieklausoties Zemes balsī, meklējot atbildes.

Tad viņš pieceļas. Debesis tagad pametīs Atgriešanos.

Pametīs? es izsaucos. Bet mums vēl tik daudz jādara!

Ir lietas, kas Debesīm vispirms jāizdara vienatnē. Viņš noskatās uz manu dusmīgo seju. Satiksimies krēslā pie ragaiņa aploka.

Tava ragaiņa? es rādu, bet viņš jau iet prom.

Kad pēcpusdiena ir aizritējusi, es rīkojos, kā Debesis ir licis, dodos gar izžuvušo upi, garām ēdienu gatavošanas ugunskuriem un dziedniecības nojumēm, garām Zemes karavīriem, kas atgūstas pēc sprādziena, asina ieročus, gatavojas nākamajam uzbrukumam un sēro par kritušajiem.

Bet Zemei jādzīvo tālāk, un, kad esmu ticis gana tālu gar upi, paeju garām Zemei, kas no materiālu atlūzām būvē jaunas mājas, un dažas būdas jau slejas pret dūmakainajām vakara debesīm. Es soļoju garām Zemei, kas baro baltputnus un nogāzes kaijas. Šie putni ir daļa no mūsu pārtikas rezervēm. Paeju garām nojumēm, kurās sakrauti graudi, zivju baseiniem, kuros savākts ūdens no izžuvušās upes. Paeju garām Zemei, viņi rok notekgrāvjus, un pat izspraucos cauri jauno bariņam viņi dzied dziesmas, kas iemācīs tiem izlasīt Zemes vēsturi no daudzajām balsīm, iemācīs sagriezt, savērpt, saaust šo skaņu masu vienā balsī, kas viņiem atklās, kas viņi paši ir, allaž un mūžam.

Dziesmu valodā, kurā man joprojām ir grūtības runāt, lai gan Zeme runā ar mani tikpat lēni, cik ar šiem bērniem.

Es izeju cauri dziesmai un attopos pie kaujas nezvēru aploka.

Kaujas nezvēri.

Man viņi vienmēr ir šķituši leģendāri zvēri, redzēti tikai Nastas balsīs, sapņos, nostāstos un mūsu pasaules vēsturē, kuras rezultātā attapāmies pie Izcirtuma. Man šķita, ka tie ir izdomāti, pārspīlēti radījumi, kas vai nu vispār neeksistē, vai arī eksistē, bet dzīvē ir daudz parastāki.

Man nebija taisnība. Viņi ir izcili. Lieli un balti tikai šobrīd tērpti māla bruņās. Pat bez šīm bruņām viņu āda ir bieza, tā klāj ķermeni kā ar cietām plāksnēm. Viņi ir gandrīz tik plati, cik es esmu garš, ar platām mugurām, uz kurām var viegli stāvēt, un Zeme izmanto tradicionālos kājseglus, lai noturētos ragaiņu mugurā kaujas laikā.

Debesu ragainis ir lielāks par visiem pārējiem. Rags, kas slejas tam no deguna, ir garāks nekā es. Tam ir arī otrs rags, kas ir ļoti reta parādība, tāds ir tikai ganāmpulka vadonim.

Atgriešanās, dzīvnieks parāda, kad es tuvojos ganību žogam. Esmu drošs, ka tas ir vienīgais vārds Nastas valodā, ko ragainis zina, un ari to, bez šaubām, viņam iemācījis Debesis. Atgriešanās, tas parāda, un šis vārds ir laipns, aicinošs. Es pastiepju roku un uzlieku to dzīvniekam uz deguna starp ragiem, maigi pabužinot. Ragainis tīksmē aizver acis.

Tas ir Debesu dzīvnieka vājais punkts, Debesis smaidot parāda, pienākot no aizmugures. Nē, turpini vien.

Vai ir kādas jaunas ziņas? es parādu, atraujot roku. Vai esi pieņēmis lēmumu?

Viņš nopūšas, dzirdot manu nepacietību. Izcirtuma ieroči ir spēcīgāki par mūsējiem, viņš parāda. Ja viņiem ir vēl daudz tādu, Zeme ies bojā lielā skaitā.

Viņi šo gadu laikā jau ir nogalinājuši tūkstošiem mūsējo. Viņi nogalinās vēl, ja mēs neko nedarīsim.

Mēs turpināsim sākotnējo plānu, Debesis parāda. Esam atklājuši savu špēku un piespieduši viņus atkāpties. Mēs kontrolējam upi, tas neļauj viņiem iegūt ūdeni, un viņi zina, ka mēs varam viņus noslīcināt, ja pēkšņi atbrīvosim upi. Tagad paskatīsimies, kā viņi uz to atbildēs.

Es izslienos un ierunājos skaļāk. "Paskatīsimies, kā viņi uz to atbildēs?" Kas gan labs no tā var…

Es apklustu, jo man prātā ienāk kāda doma, kas izstumj no galvas visu citu.

Tu taču nedomā, es saku, šķerot soli viņam tuvāk, tu nevari domāt, ka mēs paskatīsimies, vai viņi nenāks piedāvāt mierīgu risinājumu…

Viņš pamīņājas uz vietas. Debesis nekad neko tādu nav rādījis.

Tu apsolīji, ka viņi tiks iznīcināti! es kliedzu. Vai tad Naftas noslepkavošana tev tiešām neko nenozīmē?

Nomierinies, vadonis parāda, un pirmo reizi viņa balsī ieskanas pavēle. Es uzklausīšu tavu padomu un tavu pieredzi, bet rīkošos tā, kā nāks par labu Zemei.

Reiz par labāko tika atzīts pamest Naftu pie Izcirtuma. Kā vergus!

Toreiz Zeme bija citāda, viņš rāda, un Debesis bija cits, mums bija citas prasmes un ieroči. Tagad mēs esam labāki. Stiprāki. Mēs esam daudz iemācījušies.

Un jūs tik un tā slēgtu mieru -

To es nekad neesmu rādījis, jaunais draugs. Viņa balss kļūst rāmāka, tā mani mierina. Bet šurp lido vēl citas mašīnas, vai ne?

Es pārsteigumā samirkšķinu acis.

Tu pats mums to teici. Tu sadzirdēji to Naža balsī. Ierodas kosmosa kuģujlote, un tiem visiem būs tādi ieroči, kādus mēs redzējām šodien. Tas jāņem vērā, ja gribam, lai Zeme vēl ilgi pastāv.

Es neatbildu. Klusēju.

Tāpēc no šodienas mēs pārcelsim Zemes galvenos Spēkus izdevīgākā pozīcijā un gaidīsim. Debesis pieiet pie sava zvēra un pakasa tam degungalu. Viņi drīz vien sapratīs, ka nešpēj dzīvot bez ūdens. Viņi izdarīs savu gājienu, un, pat ja tas būs tāds ierocis kā šodien, mēs būsim gatavi. Viņš pagriežas pret mani. Un Atgriešanās nebūs vīlies.

Krēsla pārvēršas naktī, un mēs atgriežamies Debesu nometnē. Tā kā Zeme un Debesis dodas gulēt, tā kā Izcirtums nemaz nedomā Spert nākamo soli, es noslēpju savu balsi tā, kā esmu mācījies, dzīvojot kopā ar Izcirtumu, un apsveru divas lietas.

Abpusēji izdevīga iznīcība, Debesis bija parādījis.

Kuģujlote, Debesis bija atklājis.

Tie ir vārdi no Nastas valodas, vārdi no Izcirtuma valodas.

Bet tās ir frāzes, ko es nezinu, vārdi, kurus es nekad neesmu lietojis.

Vārdi, kas nav Zemes atmiņā.

Tie ir jauni vārdi. Es gandrīz varu saost, cik tie ir jauni.

Naktij ritot un sākoties aplenkumam, es mēģinu tos noslēpt savā balsī.

Debesis mani šodien atstāja vienu, kā jau viņš dažkārt dara. Būt vienam ir nepieciešams katram, kas ir Debesis.

Bet viņš atgriezās ar jauniem vārdiem.

Kur viņš tos dzirdēja?

3 DAĻA KONTROLĒ sevi

..

7 NODAĻA LEJUP PA IELEJU

[VIOLA]

-    ES DOMĀJU, KA TEV TRĀPĪJA, saku, paslēpjot seju rokās. Es redzēju, kā viens no tiem asmeņiem trāpa jātniekam un zirgam, un domāju, ka tas biji tu. Paskatos uz Todu, trīcot no noguruma. Es domāju, ka viņi ir tevi nogalinājuši, Tod.

Tods mani apskauj, un es piespiežos viņam, un viņš tur mani cieši, kamēr es izraudos. Mēs sēžam pie ugunskura, ko mērs ir sakūris pilsētas galvenajā laukumā, kur karavīri iekārto jauno armijas nometni no tā, kas ir palicis pāri pēc liesmojošo asmeņu uzlidojuma.

No uzbrukuma, kas tika pārtraukts, kad es izšāvu raķeti.

Pēc sprādziena es lēcu Akornam mugurā un traucos uz pilsētu, auļoju pa laukumu un saucu Toda vārdu, līdz viņu atradu. Un te nu viņš bija, viņa Troksnis pēc pārdzīvotā šķita šokēts un vēl neskaidrāks, bet viņš bija dzīvs.

Dzīvs.

Un es apgriezu pasauli kājām gaisā, lai par to pārliecinātos.

-    Es būtu darījis to pašu, Tods saka man pakausī.

-   Nē, tu nesaproti, es mazliet paceļu galvu. Ja viņi būtu tevi savainojuši, ja būtu nogalinājuši… Es noriju kamolu kaklā.

-    Es būtu nogalinājusi visus ēnkājus.

-   Es būtu izdarījis to pašu, Viola, viņš atkārto. Pat nepadomājot.

Noslauku degunu piedurknē. Es zinu, Tod, saku. Bet vai tas nepadara mūs par ļoti bīstamiem cilvēkiem?

Lai gan to ir grūti skaidri saskatīt, viņa Troksnis šķiet apjucis. Kā tu to domā?

-    Bredlijs apgalvo: karš nedrīkst būt personisks, es saku.

-    Bet es ievilku viņus šajā karā tevis dēļ.

-   Viņi paši taču agrāk vai vēlāk būtu izšķīrušies mums palīdzēt, ja tiešām ir kaut uz pusi tik jauki, cik tu saki…

Es paceļu balsi. Bet es nedevu viņiem iespēju…

-    Izbeidz, Tods saka un apskauj mani vēl ciešāk.

-   Vai viss kārtībā? mērs prasa, pienākot pie mums.

-    Ejiet prom, Tods noskalda.

-   Vismaz atļauj man pateikties Violai…

-    Es teicu…

-   Viņa taču izglāba mums dzīvību, Tod. Mērs nu jau stāv pavisam tuvu. Ar šo rīcību viņa visu mainīja. Es nespēju vien izteikt, cik ļoti to novērtēju.

Es Toda rokās sastingstu.

-    Ejiet prom, Tods saka. Tūlīt.

Mēs visi kādu brīdi klusējam, un tad mērs saka: Lai notiek, Tod. Es būšu tepat, ja jums mani ievajadzēsies.

Es paskatos uz Todu, kamēr mērs iet prom. Ja mani ievajadzēsies?

Tods parausta plecus. Viņš būtu varējis ļaut man nomirt. Viņam būtu daudz vieglāk, ja es nebūtu līdzās. Bet viņš tā nedarīja. Viņš mani izglāba.

-    Viņam noteikti ir kāds iemesls tā rīkoties, es brīdinu,

-    un tas nav labs.

Tods neatbild, tikai paskatās uz mēru, kas runā ar saviem vīriem, bet vienlaikus vēro mūs.

-   Tavu Troksni joprojām ir grūti nolasīt, es saku, pat vēl grūtāk nekā iepriekš.

Tods neskatās man acīs. Pie vainas tā kauja, viņš noņurd. -Visi tie kliedzieni…

Es dzirdu viņa Troksnī kaut ko savādu, kaut kur dziļi izskan vārdi par apli -

-    Bet kā ir ar tevi? Tods jautā. Tu neizskaties labi, Viola.

Un tagad es esmu tā, kas novēršas, neapzināti mēģinot no-

rullēt zemāk piedurkni.

-    Neesmu izgulējusies, es saku.

Bet tas ir savāds brīdis, it kā starp mums būtu nostājies kaut kas nepatiess.

Es pastiepju roku pēc somas. Ņem šo, es pasniedzu Todam savu saziņas ierīci. Tavas vietā. Es dabūšu jaunu, kad atgriezīšos kuģī.

Viņš izskatās pārsteigts. Tu atgriezīsies?

-   Man tas jādara. Mēs esam pieteikuši ēnkājiem karu, un tā ir mana vaina. Es izšāvu raķeti. Man jāvērš viss uz labu…

Un es atkal apklustu, jo man no prāta nepagaist šī aina. Tods, kas ir drošībā, nevis miris, armija, kas izbēg no liesmojošajiem asmeņiem.

Cīņa jau bija galā.

Bet es tik un tā izšāvu.

Un ievilku Simonu, Bredliju un visu kosmosa kuģu floti karā, kas tagad varbūt būs vēl desmitkārt briesmīgāks.

-    Es būtu rīkojies tieši tāpat, Viola, Tods vēlreiz saka.

Un es zinu, ka tā ir taisnība.

Bet, kad viņš mani uz atvadām cieši apskauj, es nespēju atkauties no kādas domas.

Ja mēs arTodu esam gatavi darīt ko tādu viens otra dēļ, vai tas nozīmē, ka mums ir taisnība?

Vai tas vienkārši padara mūs bīstamus?

[tods]

Turpmākās dienas ir biedējoši klusas.

Pēc liesmotā uzbrukuma paiet nakts un diena, un vēl viena nakts, bet nekas nenotiek. No kalna neparādās neviens ēnkājis, lai gan mēs naktīs redzam viņu ugunskurus. Nekādas ziņas no izlūku kuģa. Viola noteikti ir viņiem pastāstījusi, kas par cilvēku ir mērs. Laikam jau viņi nogaidīs, kad mērs gribēs ķerties viņiem klāt, un tad sūtīs ziņu caur mani. Bet nešķiet, ka mērs steigtos. Un kāpēc ne? Viņš ir dabūjis to, ko gribēja, un pat bez prasīšanas.

Šajā laikā viņš ir novietojis sardzi pie Jaunās Prentistaunas lielā ūdens rezervuāra, kas atrodas netālu no galvenā laukuma. Viņš ir pavēlējis karavīriem savākt visu ēdienu, kas ir pilsētā, un sakraut to vecā stallī blakus ūdens rezervuāram, lai ierīkotu tur ēdiena izdales punktu. Protams, viņš to kontrolē, un ēdiena izdales punkts atrodas viņa jaunās nometnes malā.

Arī tā atrodas laukumā.

Es domāju, ka viņš ievāksies kādā no tuvākajām mājām, bet mērs paziņoja, ka viņam patīkot dzīvot teltī pie ugunskura, ka tikai zem klajas debess viņš jūtoties kā kārtīgā karā, jo visapkārt dzirdot karavīru RĒKOŅU. Viņš pat paņēma no Teita kunga vienu no uniformām un pārveidoja to par greznu ģenerāļa tērpu.

Bet Prentiss lika uzstādīt telti arī man blakus viņa un kapteiņu teltīm. It kā es būtu viens no viņa nozīmīgākajiem virsniekiem. It kā es tiešām būtu tik nozīmīgs, ka viņam bija mani jāglābj. Pat pavēlēja ienest manā teltī gultu, lai es varētu gulēt, beidzot izgulēties pēc tam, kad nomodā pavadītas divas kara dienas. Šķita gandrīz apkaunojoši gulēt kara laikā.

Bet es biju tik noguris, ka uzreiz aizmigu.

Un sapņoju par viņu.

Sapnī es redzēju, kā Viola ierodas meklēt mani pēc raķetes sprādziena, kā es viņu apskauju, kad viņa sāk raudāt, kā smaržo viņas mati, viņas drēbes ir sasvīdušas, viņa šķiet nosalusi un vienlaikus deg kā ugunīs, bet tā ir viņa…

-    Viola, es pamostoties nočukstu, un mana elpa gaisā veido mazu mākonīti.

Dziļi ieelpoju, pieceļos un dodos ārā no telts. Eju taisnā ceļā pie Angaradas un piespiežu seju pie viņas siltā sāna.

-     Labrīt, es dzirdu.

Paceļu galvu. Jaunais karavīrs, kas kopš nometnes iekārtošanas dienas nes Angaradai sienu, ieradies ar brokastīm zirgiem.

-     Labrīt, es atņemu.

Viņš īsti neskatās uz mani. Puisis ir vecāks par mani, bet tik un tā manā klātbūtnē kautrējas. Viņš noliek klēpi siena Angaradai un otru Džuljetai, Morgana kunga ķēvei, kuru mērs pēc Morfeta nāves pievāca sev. Tā ir pašapzinīga ķēve, kas sprauslo uz visiem, kas iet garām.

PAkļAujies, viņa saka karavīram.

-    Pati pakļaujies, es dzirdu karavīru nomurminām un iesmejos, jo arī es vienmēr atbildu ķēvei to pašu.

Es noglāstu Angaradas sānu, sakārtojot segu tā, lai viņai būtu silti. Kumeļ, viņa zviedz. Kumeļ.

Viņa joprojām nav atguvusies. Gandrīz nemaz nepaceļ galvu, un es pat neesmu mēģinājis ar viņu jāt, kopš esam atpakaļ pilsētā. Tomēr Angarada vismaz runā. Un viņas Troksnis vairs nekliedz.

Nekliedz par karu.

Es aizveru acis.

(Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, nodomāju viegli, viegli -)

(jo tu vari apklusināt Troksni ari savā galvā -)

(apklusināt kliedzienus, apklusināt nāvi -)

(izdzēst visu, ko esi redzējis, bet nevēlies atcerēties -)

(un fonā skan neliela dūkoņa, drīzāk izjusta, nevis sadzirdēta -)

-    Domā, kaut kas drīz sāksies? jaunais karavīrs man prasa.

Es atveru acis. Ja nekas nenotiek, es atbildu, neviens vismaz neies bojā.

Puisis pamāj un novērš skatienu. Džeimss, karavīrs saka, un viņa Troksni es dzirdu, ka viņš cer mēs varētu būt draugi kā cilvēks, kuram visi draugi ir miruši.

-    Tods, es saku.

Viņš uz mirkli ieskatās man acīs, tad novēršas un metas prom, lai pildītu savus nākamos uzdevumus.

Jo no savas telts iznāk mērs.

-     Labrīt, Tod, viņš saka, izstiepjot gaisā rokas.

-     Kas tad te tik labs?

Prentiss pasmaida savu stulbo smaidu. Es zinu, ka gaidīt ir grūti. īpaši ar nosacījumu, ka upe var mūs kuru katru brīdi noslīcināt.

-   Tad kāpēc mēs nedodamies prom? es jautāju. Viola man stāstīja, ka pie upes ir senas apmetnes, mēs varētu palikt tur…

-Jo šī ir mana pilsēta, Tod, mērs saka, ielejot sev tasi kafijas, kas uzvārījusies uz ugunskura. Un pamest to nozīmētu, ka viņi ir uzvarējuši. Tādi ir šīs spēles noteikumi. Viņi nelaidīs mums virsū upi, jo tad mēs izšausim raķetes. Un tāpēc mēs meklēsim citus ceļus, kā cīnīties šajā karā.

-    Tās nav jūsu raķetes.

-     Bet tās ir Violas, mērs man uzsmaida. Un mēs esam redzējuši, uz ko viņa ir spējīga, lai aizstāvētu tevi.

-     Prezidenta kungs? tas ir Teita kungs, viņš ir ieradies no apgaitas. Teita kungs nāk kopā ar vecu viru, kuru es nekad neesmu redzējis. Pārstāvis lūdz viņu pieņemt.

-     Pārstāvis? mērs tēlo pārsteigumu.

-     Jā, ser, saka vecais vīrs, turot rokā cepuri un īsti nezinot, kur skatīties. No pilsētas.

Mēs ar mēru neviļus paskatāmies uz ēkām, kas ieskauj laukumu, un uz ielām, kas stiepjas tālāk. Kopš ēnkāju uzbrukuma pilsēta ir bijusi pamesta. Bet paraugieties vien tagad. Uz galvenā ceļa, kas ved garām sagrautajai katedrālei, stāv cilvēki, lielākoties vecāki ļaudis, bet ir ari dažas jaunas sievietes, viena tur rokās bērnu.

-      Mēs nesaprotam, kas notiek, vecais vīrs stāsta. Dzirdējām sprādzienu kaujas laukā un bēgām…

-    Norisinās karš, mērs saka. Tiek rakstīta mūsu nākotne.

-      Nūjā, vecais vīrs novelk, bet tā upe ir izžuvusi…

-    Un tagad jūs domājat, vai pilsēta tomēr ir visdrošākā vieta, saka mērs. Kāds ir jūsu vārds, pārstāvi?

-     Šovs, vecais vīrs atbild.

-      Šova kungs, mērs saka, šajās smagajās stundās jūs esat vajadzīgs savai pilsētai un armijai.

Šova kunga acis nervozi klejo no manis pie Teita kunga un atpakaļ pie mēra. Mēs pilnīgi noteikti esam gatavi atbalstīt drosmīgos karotājus kaujā. Viņš nervozi ņurca cepuri rokās.

Mērs it kā iedrošinot pamāj. Bet jums nav elektrības, vai ne? Kopš pilsēta tika pamesta. Nav siltuma. Nav iespējas pagatavot ēdienu.

-    Tā ir, ser, Šova kungs atbild.

Mērs kādu brīdi klusē. Es teikšu jums, lūk, ko, Šova kungs, viņš saka. Likšu dažiem vīriem salabot elektrostaciju, varbūt mēs varēsim atjaunot elektrību vismaz daļā pilsētas.

Šova kungs izskatās pārsteigts. Es zinu, kā viņš jūtas.

-    Paldies, prezidenta kungs, viņš izdveš. Es tikai gribēju vaicāt, vai mēs drīkstam…

-     Protams, mērs saka. Kā labā tad vēl mēs karojam, ja ne jūsu dēļ? Tā kā tas ir norunāts, es vēlētos zināt, vai varu rēķināties ar jūsu un citu pilsētnieku atbalstu, lai sagādātu to, kas nepieciešams uz frontes līnijas? Es runāju par ēdienu, bet mums noderētu ari ūdens. Mēs cīnāmies visi kopā, Šova kungs, un armija bez apgādes nav nekas.

-     Ē, protams, prezidenta kungs! Šova kungs ir tik pārsteigts, ka tik tikko spēj parunāt. Paldies.

-     Kapteini Teit? mērs saka. Aizsūtiet, lūdzu, inženieru komandu līdzi Šova kungam, lai viņi paraugās, vai varam pasargāt šos cilvēkus no nosalšanas!

Es pārsteigts palūkojos uz mēru. Teita kungs aiziet kopā ar Šova kungu.

-    Kā jūs varat apsolīt viņiem elektrību, ja mēs paši sildāmies pie ugunskuriem? es prasu. Vai jums ir cilvēki, ko sūtīt labot spēkstaciju?

-     Zini, Tod, mērs saka, mēs cīnāmies vairāk nekā vienā karā. Viņš nolūkojas, kā Šova kungs pievienojas citiem pilsētniekiem. Un es domāju uzvarēt tajos visos.

[viola]

-    Tātad, Losona kundze saka, atkal aptinot manu roku,

-    mēs zinām, ka šī aproce ir paredzēta tam, lai ieaugtu dzīvnieku ādā un uz mūžu tur paliktu, un, ja mēs to noņemtu, ķīmiskās vielas neļaus brūcei sadzīt un mēs nespēsim apturēt asiņošanu. Ja aproci atstāj vietā, ādai vajadzētu sadzīt, bet ar tevi tas nu nekādi nenotiek.

Es atkal guļu izlūkkuģa medpunktā, vietā, kur, kopš atgriezos no tikšanās ar Todu, esmu pavadījusi daudz vairāk laika, nekā man gribētos. Losona kundzes zāles neļauj infekcijai izplatīties, bet tas arī viss. Man joprojām ir drudzis, aproce joprojām dedzina roku, turklāt tik stipri, ka atkal un atkal atgriežos šajā gultā.

It kā pēdējās dienas nebūtu bijušas gana grūtas.

Tas, kā cilvēki mani sagaidīja, bija pārsteidzoši. Bija jau tumšs, kad es ierados, bet ugunskuru gaismā Atbildes ļaudis mani saskatīja.

Un viņi man uzgavilēja.

Cilvēki, kas mani pazīst, Magnuss, Nadari kundze un Ivans pienāca klāt, lai noglāstītu Akornam sānus un pateiktu man "Tu viņiem parādīji!" un "Labi darīts!". Viņuprāt, raķetes izšaušana bija labākais, kas vien varēja notikt. Pat Simona man teica, lai neraizējos.

Lī tāpat.

-   Ja mēs neparādīsim, ka varam cīnīties pretī, šie tikai nāks mums virsū, viņš sacīja, kad mēs vakarā sēdējām uz koka stumbra un ēdām vakariņas.

Es paskatījos uz Lī viņa garie, blondie mati jau sniedzās līdz uniformas apkaklei, lielajās, zilajās acīs spīdēja mēness gaisma, un āda uz kakla izskatījās tik maiga -

Lai nu paliek.

-   Varbūt viņi tagad uzbruks vēl niknāk, es teicu mazliet par skaļu.

-   Tev tas bija jādara. Tev tas bija jādara Toda dēļ.

Un es Lī Troksnī redzēju, ka viņš ļoti vēlas mani apskaut.

Bet viņš to neizdarīja.

Savukārt Bredlijs vispār ar mani nerunāja. Tomēr viņam nemaz nevajadzēja runāt. fpaVtī^ā meitene un tūkstošiem zaudētu dzMbu, un bērns ievilka mūs karā, un citas vēl rupjākas frāzes no viņa Trokšņa gāzās man pāri, kad vien es piegāju

tuvāk.

-    Es vienkārši esmu nikns, viņš sacīja, man ļoti žēl, ka tev tas jādzird.

Bet Bredlijs nesacīja, ka viņš nožēlo, un neatklāja man arī to, ka vakar visu dienu bija pavadījis, stāstot konvojam, kas noticis. Un izvairoties no manis.

Es jau todien biju nogulējusi gultā daudz ilgāk, nekā būtu gribējusi, tik ilgi, ka pat nebiju paspējusi parunāt ar Koila kundzi.

Simona izgāja ārā, lai atvestu dziednieci pie manis, un visu dienu pavadīja, palīdzot organizēt izlūkus, kam vajadzētu atrast ūdens avotus, šķirojot ēdienu un ierīkojot tualeti, kam bija nepieciešamas ķimikālijas no izlūku kuģa (savulaik tās bija paredzētas pirmo ieceļotāju labierīcībām).

Tāda nu ir Koila kundze. Paņems no tevis visu, ko vien var.

Un tonakt drudzis atkal pieņēmās spēkā, un no rīta es joprojām esmu šeit, lai gan man būtu tik daudz darāmā, man tik daudz jāpaveic, lai atkal savestu pasauli kārtībā.

-   Jums nevajadzētu tik daudz laika tērēt tikai man, Losona kundze, es saku. Es taču izvēlējos uzlikt šo aproci. Es zināju, ka tas ir riskanti, un ja…

-   Ja jau tev ir tik ļauni, viņa saka, tad es baidos domāt, kā klājas tām sievietēm, kas slēpjas, kam nebija nekādas izvēles un ārstēšanās iespēju…

Es samirkšķinu acis. Jūs taču nedomājat…

VIOLA, es dzirdu gaitenī. Viola RAĶeTE Viola SIMONA Stulbais Troksnis -

Bredlijs pabāž galvu pa durvīm. Manuprāt, jums vajadzētu nākt man līdzi, viņš paziņo. Abām.

Es pieceļos gultā sēdus, jūtoties tik apdullusi, ka man mazliet jāpagaida, lai varētu piecelties. Kad esmu gatava iet, Bredlijs jau ved Losona kundzi ārā pa durvīm.

-    Viņi sāka ierasties šeit pirms kādas stundas, viņš saka. Sākumā pa diviem un pa trim, bet tagad…

-    Kas tad? es jautāju, sekojot viņiem līdzi laukā un lejup pa rampu, pievienojoties Lī, Simonai un Koila kundzei kalna galā. Es palūkojos apkārt.

Kalna virsotnē ir sapulcējušies trīstik daudz cilvēku, cik vakar. Te ir noskranduši dažāda vecuma ļaudis, dažiem joprojām mugurā ir naktskrekli, jo tobrīd, kad sākās ēnkāju uzbrukums, viņi gulēja.

-   Vai kādam no viņiem nepieciešama medicīniskā palīdzība? jautā Losona kundze un, nemaz nesagaidījusi atbildi, dodas pie prāvākā atnācēju bara.

-    Kāpēc viņi nāk šurp? es jautāju.

-   Esmu ar dažiem parunājis, Lī saka. Cilvēki īsti nesaprot, vai drošāk ir gaidīt aizsardzību no kosmosa kuģa vai palikt pilsētā un paļauties uz armiju. Viņš palūkojas uz Koila kundzi. Tad viņi padzirdēja, ka te ir arī Atbilde, un dažiem tas palīdzēja izlemt.

-    Kam par labu? es jautāju.

-   Te ir aptuveni piecsimt cilvēku, Simona saka. Mums nav tik daudz ēdiena un ūdens.

-   Atbildei ir pietiekami daudz pārtikas, bet tikai īstermiņā, Koila kundze paskaidro. Varu derēt, ka ieradīsies vēl vairāk ļaužu. Viņa pagriežas pret Bredliju un Simonu. Man būs vajadzīga jūsu palīdzība.

It (cājums būtu jālūdz, Bredlija Troksnis burkšķ. Konvojs piekrīt, ka mūsu primārā misija šeit ir humānisms, viņš saka, paskatās uz mani un Simonu, un viņa Troksnis nejauki noblarkšķ.

Koila kundze pamāj. Mums vajadzētu pārrunāt labākos risinājumus. Es sasaukšu dziednieces un…

-    Un mēs šo jautājumu pievienosim sarunai par to, kā noslēgt pamieru ar ēnkājiem, es pabeidzu teikumu.

-   Tas nav tik vienkārši, meitenīt. Tu nevari vienkārši ieklīst viņu nometnē un sākt runāt par mieru.

-    Un ari jūs nevarat te sēdēt un gaidīt, kad sāksies nākamā kauja. Es no Bredlija Trokšņa noprotu, ka viņš manī klausās.

-     Mums jāatrod iespēja, kā visiem uz šīs pasaules sadzīvot.

-    Tie ir ideāli, meitiņ, Koila kundze nosaka. Vienmēr ir vieglāk tiem noticēt nekā īstenot dzīvē.

-    Bet, ja jūs pat nemēģināt tos īstenot dzīvē, Bredlijs saka,

-    tad nav nekādas jēgas dzīvot.

Koila kundze viņu nopēta. Tas ir vēl viens ideāls.

-     Atvainojiet, mūs uzrunā kāda sieviete, kas tuvojas kuģim. Viņa nervozi nopēta mūs visus pēc kārtas, pirms vēršas pie Koila kundzes. Jūs esat dziedniece, vai ne?

-    Esmu, Koila kundze atbild.

-   Viņa ir dziedniece, es piebilstu, viena no daudzām.

-   Vai varat man palīdzēt? sieviete jautā.

Un viņa atloka piedurkni, parādot tik inficētu aproci, ka pat man ir skaidrs, ka viņai būs jāzaudē roka.

[tods]

-    Viņi nāca visu nakti, Viola man saka saziņas ierīcē.

-     Tagad te ir trīstik daudz cilvēku.

-     Te tāpat, es atbildu.

Ir bridis pirms ausmas, nākamā diena, kopš Šova kungs runāja ar mēru, diena pēc tam, kad Violas kalnā sāka parādīties pilsētnieki, un te sākās tas pats. Tomēr pilsētā galvenokārt atgriežas vīrieši, bet uz kalnu nāk sievietes. Ne tikai, bet galvenokārt.

-    Tā nu mērs ir dabūjis to, ko gribēja, Viola nopūšas, un pat mazajā ekrāniņā es redzu, cik bāla un nogurusi viņa izskatās. Vīrieši un sievietes ir nošķirti.

-     Vai ar tevi viss kārtībā? es jautāju.

-     Viss ir labi, viņa mazliet par ātru attrauc. Piezvanīšu vēlāk, Tod. Man šodien ir daudz darba.

Viņa noliek klausuli, un es iznāku no telts, kur mērs jau mani gaida ar divām tasēm kafijas. Viņš pasniedz man vienu. Pēc brīža es to paņemu. Mēs tur stāvam un dzeram kafiju, mēģinot kaut nedaudz sasildīties, kamēr debesis iekrāsojas sārtas. Pat šajā laikā pilsētā joprojām deg gaisma dažās ēkās, kur mēra karavīri pieslēguši elektrību, lai pilsētnieki varētu tur sapulcēties un sasildīties. Un pēkšņi es saprotu šajās pāris minūtēs, kamēr mēra armija vēl guļ, kamēr var dzirdēt viņu aizmigušo RĒKOŅU, tālumā atskan vēl kaut kas. Ari no ēnkājiem skan RĒKOŅA.

-    Tā ir viņu balss, mērs saka. Man šķiet, ka viņiem visiem ir viena balss, kas attīstījusies, lai perfekti iederētos šajā pasaulē, lai savienotu viņus visus. Viņš iemalko kafiju. Dažkārt klusās naktis to var dzirdēt. Visi tie indivīdi, kas runā kā viens. It kā šīs pasaules balss skanētu tev galvā.

Viņš turpina blenzt uz kalnu, tāpēc es jautāju: Jūsu spiegi taču nav uzzinājuši viņu plānus, vai ne? Mērs iedzer vēl vienu malku kafijas, bet neatbild.

-    Viņi nevar pieiet ēnkājiem tuvāk, vai ne? es prasu.

-     Citādi viņi uzzinās mūsu plānus.

-    Tieši tā, Tod.

-     O'Hāras kungam un Teita kungam nav Trokšņa.

-     Es jau esmu zaudējis divus kapteiņus, mērs saka.

-     Nevaru riskēt zaudēt vēl vienu.

-    Bet jūs taču nesadedzinājāt visas zāles, vai ne? Vienkārši iedodiet tās spiegiem.

Viņš neatbild.

-    Jūs taču to neizdarījāt, es novelku, bet tad saprotu.

-     Izdarījāt gan!

Viņš joprojām klusē.

-     Kāpēc? es jautāju, skatoties uz karavīriem mums apkārt. Tagad, kad viņi mostas, RĒKOŅA pieņemas spēkā.

-     Ēnkāji var mūs sadzirdēt. Mums taču būtu priekšrocības…

-      Man ir citas priekšrocības, mērs mani pārtrauc.

-    Turklāt drīz vien mums var pievienoties cilvēki, kas noderēs spiegošanā.

Es saraucu pieri un noskaldu: Es nestrādāšu jūsu labā! Nemaz neceriet.

-     Tu jau strādā manā labā, puisīt, viņš saka. Jau vairākus mēnešus, ja atmiņa neviļ.

Es jūtu, kā mani pārņem dusmas, bet neko nesaku, jo mums tuvojas Džeimss, kas nes ēdienu Angaradai. Es paņemšu, saku, noliekot malā kafiju. Viņš pasniedz man maisu ar graudiem, un es to uzlieku Angaradai kaklā. Kumeļ? viņa jautā.

-     Viss ir kārtībā, es saku ķēvei ausī, noglāstot viņu.

-     Ēd, meitenīt. Paiet vēl kāda minūte, bet tad es redzu, ka viņas žokļi sāk kustēties. Ķēve sāk ēst. Varena meitene, es viņu paslavēju.

Džeimss vēl ir turpat, viņa skatiens ir tukšs, rokas sastingušas kā brīdī, kad viņš atdeva man maisu. Paldies, Džeims, es saku.

Viņš tur joprojām stāv, acis nemirkšķinot, rokas pacēlis.

-     Es teicu paldies.

Un tad es to sadzirdu.

Ir grūti saklausīt citu Trokšņu RĒKOŅU, pat Džeimsa, kurā maļas domas par to, kā viņš dzīvoja kopā ar tēvu un brāli, kā pievienojās armijai, kas maršēja garām, jo izvēle bija vai nu pievienoties, vai mirt. Un te nu viņš ir karā pret ēnkājiem, bet tagad viņš ir laimīgs laimīgs, ka var cīnīties, laimīgs, ka var kalpot prezidentam, -

-   Vai ne, karavīr? mērs saka, iedzerot vēl vienu malku kafijas.

-    Jā, Džeimss atbild, joprojām nemirkšķinot. Ļoti laimīgs.

Fonā es dzirdu nelielu dūkoņu, kas nāk no mēra Trokšņa, tā iesūcas Džeimsa Troksnī, vijas ap to kā čūska, pieņem tādu formu, kas Džeimsam nav gluži sveša, tomēr nav ari daļa no viņa.

-     Vari iet, mērs saka.

-    Paldies, ser, Džeimss atsaucas, nolaižot rokas. Viņš man uzsmaida un atgriežas nometnē.

-    Nevar būt! es pievēršos mēram. Ne jau viņus visus. Jūs teicāt, ka tikai mācāties kontrolēt cilvēkus. Jūs tā teicāt.

Mērs neatbild, tikai pagriežas pret kalnu.

Es blenžu uz viņu, turpinot prātot. Bet jūs kļūstat stiprāks, es skaļi prātoju. Un ja viņi saņemtu zāles…

-   Izrādījās, ka zāles visu tikai sarežģī, viņš saka. Teiksim tā: kļūst grūtāk viņiem piekļūt. Ir vajadzīgs pamats, lai apstrādātu vīriešus. Un Troksnis ir labs pamats.

Es palūkojos apkārt. Bet jums taču tas nav jādara, es saku. Viņi jau jums seko.

-Jā, Tod, bet tas nenozīmē, ka viņi nebūtu gatavi ieklausīties citos piedāvājumos. Tu taču pamanīji, cik ātri viņi izpildīja manas pavēles kaujas laikā.

-     Jūs mēģināt iemācīties kontrolēt visu armiju, es noelšos. Visu pasaulil

-      No tavas mutes tas izklausās tik draudīgi, mērs novelk un pasmaida. Es to izmantotu tikai mūsu visu labā.

Pēkšņi mums aiz muguras atskan soļi. Tas ir O'Hāras kungs, viņš strauji elpo un ir piesarcis.

-     Viņi uzbrukuši mūsu spiegiem, kapteinis izdveš. Gan no ziemeļiem, gan dienvidiem atgriezās tikai pa vienam vīram. Acīmredzot atstāti dzīvi, lai varētu mums pastāstīt, kas noticis. Pārējos ēnkāji noslaktējuši.

Mērs saviebjas un paskatās uz kalna virsotni. Tātad tā viņi spēlē šo spēli, viņš novelk.

-     Ko tas nozīmē? es prasu.

-     Uzbrukumi no ziemeļu ceļa un kalniem dienvidos, viņš atbild. Pirmie soļi ceļā uz nenovēršamo.

-     Kādu nenovēršamo?

Viņš sarauc vienu uzaci. Nu protams viņi mūs ielenc.

[viola]

Meitenīt, Akorns mani sveicina, kad es iedodu viņam ābolu, ko esmu nozagusi ēdiena teltī. Zirgs ir piesiets netālu no kokiem, kur Vilfs nomitinājis Atbildes vēršus.

-   Vai viņš tevi pārāk neapgrūtina, Vilf? es jautāju.

-     Nē tak', Vilfs atbild, uzkarot dažiem vēršiem kaklā graudu tarbas. Vilf, tie ēdot saka. Vilf, Vilf, Vilf, Akorns atkārto, pārbaudot, vai man kabatā nav vēl kāda ābola.

-    Kur ir Džeina? es jautāju, palūkojoties riņķī.

-    Palīdz, ku' dziedniec's izdal' pārtik', Vilfs attrauc.

-   Jā, tā ir Džeina, es pasmaidu. Klau, vai neesi redzējis Simonu? Man ar viņu jāparunā.

-    Viņ' aizgāj' medīt ar Magnus'. Dzirdēj', kā Koil' kundze šai to ieteic'.

Kopš sāka ierasties pilsētnieki, mūsu lielākās rūpes ir ēdiens. Losona kundze, kas, kā parasti, ir atbildīga par inventāru, ir noorganizējusi pārtikas izdales punktu, kur tiek izsniegts ēdiens visiem, kas ierodas pie mums, bet Atbildes ēdiena krājumi nav neizsmeļami. Magnuss organizē medības, lai tos papildinātu.

Koila kundze savukārt ir medicīnas teltī, viņa dziedina sievietes. Aproču radītā iekaisuma pakāpes ir dažādas. Dažas sievietes ir tik drudža novājinātas, ka nespēj nostāvēt, citām ir vien daži izsitumi. Tomēr visām sievietēm ir zināmas komplikācijas. Tods saka, ka mērs sniedz medicīnisko palīdzību arī tām dažām sievietēm, kas ir pilsētā; tagad viņš ir noraizējies par aprocēm, kuras pats pavēlēja uzlikt, un apgalvo, ka darīs visu, kas nepieciešams, lai palīdzētu sievietēm, jo viņš nav gribējis tādu postu.

Tas liek man justies vēl sliktāk.

-    Laikam biju medpunktā, kad viņa aizgāja, es saku, jūtot, kā aproce dedzina roku, un prātoju, vai drudzis atkal atgriežas. Būs jārunā ar Bredliju.

Dodos atpakaļ uz izlūku kuģi un dzirdu Vilfu sakām: Lab' veiksm'!

Es ieklausos, līdz sadzirdu Bredlija Troksni tas joprojām ir skaļāks nekā citiem vīriešiem , un pamanu viņa kājas rēgojamies zem kosmosa kuģa priekšgala. Tam ir noņemts panelis, un visur mētājas instrumenti.

Motors, viņš domā. Motors un karš, un raķete, un trūkst ēdiena, un 5&gt;imona uz mani pat nepaskatīsies, un kas tur ir?

-    Kas tur ir? Bredlijs jautā, izlienot ārā.

-   Tikai es, atsaucos.

Viola, viņš domā. Kā es varu tev palīdzēt? Bredlijs jautā, bet vārdi skan atsvešināti.

Es pastāstu Bredlijam, ko Tods man ir teicis par ēnkājiem un mēra spiegiem, par to, ko ēnkāji, iespējams, iecerējuši.

-     Paskatīšos, vai nevaram padarīt zondes efektīvākas, viņš saka un palūkojas uz nometni. Tagad to no visām pusēm ietver kosmosa kuģi līdz pat mežam; zem kokiem jau tiek slietas dažas teltis.

-    Tagad mums viņi ir jāaizsargā, Bredlijs saka. Tas ir mūsu pienākums. Tagad, kad esam paaugstinājuši likmes.

-   Man ļoti žēl, Bredlij, es saku, bet es nevarēju rīkoties citādi.

Viņš uzmet man asu skatienu. Varēji gan. Bredlijs pieceļas kājās un pasaka to vēlreiz. Jā, varēji gan. Ir situācijas, kur pieņemt lēmumu ir ļoti grūti, bet ne neiespējami.

-    Un ja Toda vietā būtu bijusi Simona? es jautāju.

Un Simona ir pārņēmusi visu viņa Troksnī, to pārņēmušas viņa dziļās jūtas pret sievieti, jūtas, kas, manuprāt, paliek neatbildētas.

-    Tev taisnība, Bredlijs saka. Es nezinu. Es domāju, ka izdarītu pareizo izvēli. Viola, izvēle vienmēr ir. Pasludinot, ka tev nav izvēles, tu atsakies no atbildības, un godīgs cilvēks tā nerīkojas. Bērns, viņa Troksnis saka, BĒRNS, un viņš ierunājas laipnāk: Un es ticu, ka tu esi godīgs cilvēks.

-   Tiešām? es jautāju.

-    Protams, Bredlijs atbild.

Es atceros Todu sakām Nav svarīgi, kā mēs krītam. Svarīgākais ir tas, kā mēs atkal pieceļamies.

-    Zinu, es attraucu. Es mēģinu visu labot.

-    Es ticu, Bredlijs atbild. Es arī to mēģinu. Tu palaidi raķeti, bet mēs tev devām šādu izdevību. Un es atkal dzirdu viņa Troksnī Simona, šoreiz jau skarbāk. Saki, lai Tods nodod ziņu mēram, ka mēs palīdzēsim tikai tāpēc, lai glābtu dzīvības, ka strādājam, lai panāktu mieru.

-    Es jau viņam to pateicu.

Laikam jau mana sejas izteiksme ir tik nopietna, ka Bredlijs pasmaida. Izrādās, esmu to tik ļoti gaidījusi, ka mana sirds priekā salecas. Jo viņa Troksnis arī smaida. Mazliet.

Mēs redzam Koila kundzi iznākam no medicīnas telts, uz viņas priekšauta ir asinis.

-    Diemžēl man šķiet, Bredlijs novelk, ka ceļš uz mieru ved caur šo sievieti.

-   Jā, bet viņa vienmēr ir tik aizņemta, tik aizņemta, ka pat parunāt nav laika.

-    Varbūt tev arī jākļūst aizņemtai, Bredlijs ierosina, ja tu to vēlies.

-   Vienalga, ko es vēlos. Man tas ir jādara. Es paskatos uz Vilfu, kas gādā par dzīvniekiem. Turklāt zinu, ko es aicināšu palīgā.

[tods]

Mans mīļais dēls, es lasu. Mans mīļais dēls.

Vārdi, ar kuriem mana mamma sāk katru dienasgrāmatas lappusi, vārdi, kas rakstīti pirms un neilgi pēc manas dzimšanas, stāsta par to, kas noticis ar viņu un manu tēti. Es sēžu telti, mēģinot tos izlasīt.

Mans mīļais dēls.

Bet tie ir gandrīz vienīgie vārdi, kurus varu izlasīt. Es pārlaižu pirkstus pār lappusi, tad pār nākamo, kur kā nebeidzama upe plūst vārdi.

Mana mamma, kas runā un runā.

Bet es viņu nedzirdu.

Es šur tur varu izlasīt savu vārdu. Un Kiliāna vārdu. Un Bena vārdu. Un man iesāpas sirds. Es gribu dzirdēt, kas mammai ir sakāms par Benu. Benu, kas mani uzaudzināja, Benu, kuru es divreiz zaudēju. Es gribu atkal dzirdēt viņas balsi -

Bet nevaru -

(stulbais, sasodītais idiots)

Un tad es dzirdu ĒDIENs?

Nolieku dienasgrāmatu un izbāžu galvu no telts. Uz mani lūkojas Angarada. Ēdiens, Tod?

Es pielecu kājās, metos pie viņas, gribu palīdzēt.

Jo šī ir pirmā reize, kad Angarada ir pateikusi manu vārdu, kopš -

-    Protams, meitenīt, es saku. Tūlīt tev kaut ko sagādāšu.

Viņa pabaksta mani ar purnu, gandrīz rotaļīgi, un man acis pieplūst aizkustinājuma asarām. Es tūlīt atgriezīšos, saku. Palūkojos apkārt, bet nekur neredzu Džeimsu. Dodos pie ugunskuriem, kur mērs, pieri saraucis, lasa kārtējo Teita kunga ziņojumu.

Viņam gan nav brīvu karavīru, bet pēc šīrīta uzbrukuma spiegiem mērs paziņoja, ka viņam neesot citas izvēles, un aizsūtīja nelielas vienības uz ziemeļiem un dienvidiem, pavēlot tuvoties ēnkājiem, līdz var sadzirdēt viņu RĒKOŅU, un uzcelt tur nometni, lai liktu pretiniekiem saprast, ka viņi nevarēs vienkārši iesoļot šeit un mūs visus piebeigt. Viņi vismaz paziņos, ja sāksies iebrukums, pat ja paši nespēs to apturēt.

Es ienirstu armijas rindās, raugoties pāri laukumam uz vietu, kur var saskatīt ūdens rezervuāru, kas paceļas pāri pārtikas nojumei; tās ir ēkas, kurām es nekad nebiju pievērsis uzmanību, līdz tas kļuva par dzīvības un nāves jautājumu.

Redzu Džeimsu nākam no tās puses un iegriežamies laukumā.

-    Sveiks, Džeims! es viņam uzsaucu. Angaradai nepieciešams ēdiens.

-     Vēl? Zēns izskatās pārsteigts. Viņa jau šodien ir pabarota.

-Jā, bet viņa vēl nav atguvusies no kaujas radītā šoka. Turklāt, es pakasu sev aiz auss, šī ir pirmā reize, kad viņa tiešām ir lūgusi ēdienu.

Puisis zinoši pasmaida. Uzmanies, Tod. Zirgi zina, kā izmantot izdevību. Ja tu barosi ķēvi katru reizi, kad viņa to prasīs, šī sāks prasīt ēdienu visu laiku.

-    Jā, bet…

-    Tev jāparāda, kurš ir noteicējs. Pasaki savai ķēvei, ka viņa jau šodien ir dabūjusi ēst un nākamo devu saņems rīt no rīta, kā jau parasts.

Zēns joprojām smaida, viņa Troksnis ir draudzīgs, bet es sāku īgņoties. Parādi, kur stāv ēdiens, un es pats viņai to aiznesīšu.

Džeimss sarauc pieri. Tod…

-    Viņai tas ir vajadzīgs, es paceļu balsi. Viņai jāatkopjas pēc ievainojuma…

-     Man tāpat, puisis saka un paceļ kreklu, parādot apdegumus, kas plešas pa visu vēderu. Un es šodien esmu ēdis tikai vienreiz.

Es viņu saprotu un redzu, ka viņš runā draudzīgi, bet manā Troksni mutuļo Kumeļ? un es atceros, kā Angarada kliedza, kad viņai trāpīja bulta, atceros klusumu, kurā ķēve bija iegrimusi, un tos dažus vārdus, kurus viņa kopš tā laika ir pateikusi, bet tas ir sīkums salīdzinājumā ar to, kāda viņa reiz bija. Ja Angarada grib ēst, tad lai esmu nolādēts, ja nevaru viņu pabarot, un šim sīkajam, sasodītajam stulbenim jādara tas, ko es gribu, jo es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, -

-    Es tev to sadabūšu, Džeimss saka.

Un viņš skatās uz mani -

Un nemirkšķina -

Un es jūtu, ka gaisā kaut kas vijas, kā neredzama saite -

Starp manu un viņa Troksni -

Un kaut kas klusināti dūc -

-    Es to nekavējoties atnesīšu, Džeimss nemirkšķinot saka. Tūlīt.

Un viņš pagriežas un dodas atpakaļ uz ēdiena noliktavu.

Es jūtu dūkoņu joprojām šaudāmies manā Troksnī, tai ir grūti izsekot, to ir grūti noformulēt, tā ir kā ēna, kas parādās visur, kurp vien es raugos, -

Bet tam nav nozīmes -

Es gribēju, lai viņš to izdara, es gribēju, lai tā notiek, -

Un tā notika.

Es viņu kontrolēju. Tieši tāpat kā mērs.

Es noskatos, kā Džeimss aiziet, viņš dodas uz noliktavu, it kā tā būtu bijusi viņa ideja.

Man trīc rokas.

Nolādēts.

[viola]

-   Tu zini visvairāk par pamiera noslēgšanu, es saku. Tolaik tu biji Jaunās Prentistaunas vadītāja, un nav iespējams…

-    Es biju Patvēruma vadītāja, meitiņ, Koila kundze mani pārtrauc, pat nepaceļot galvu no ēdiena, ko mēs izdalām garai pilsētnieku rindai. Man ar šo Jauno Prentistaunu nav nekāda sakara.

-    Lūdz'! Džeina burtiski uzkliedz, ieliekot nelielu dārzeņu un žāvētas gaļas porciju šķīvjos, ko cilvēki atnesuši no pilsētas. Rinda stiepjas pāri visam kalnam, kur ir tik daudz telšu, ka pat zāli vairs neredz. Šī vieta faktiski ir izveidojusies par baiļu un bada pārņemtu pilsētiņu.

-    Bet tu teici, ka šo to zini par pamieru, es atgādinu.

-    Protams, zinu, Koila kundze attrauc. Es palīdzēju to noslēgt.

-    Tad tu varētu to paveikt vēlreiz. Vismaz pastāsti, kā jūs sākāt.

-    Kas te pa' daudz runā? Džeina izsaucas, pieliecoties mums tuvāk, pieri saraukusi. Pa' maz izsniedz pārtik'?

-   Atvaino, es saku.

-    Dziedniec's visu laik' paliek nikn's, ka pa' daudz runā, Džeina saka, pagriežoties pret nākamo sievieti rindā; viņai pie rokas turas meita. Man tamdēļ vienādiņ sanāk nepatikšan's.

Koila kundze nopūšas un ierunājas klusāk. Mēs tik nežēlīgi sakāvām ēnkājus, ka viņiem bija jāpiekrīt pamieram, meitiņ. Tā tas notiek.

-    Bet…

-   Viola, viņa saka, pagriežoties pret mani. Vai atceries, kādas bailes izjuta tie cilvēki, kas bēga, dzirdot ēnkāju kaujas tauri?

-Jā, bet…

-Tāpēc, ka pagājušo reizi mūs gandrīz noslaucīja no zemes virsas. Kaut ko tādu neaizmirst.

-   Tāpēc vēl jo svarīgāk ir nepieļaut, ka tas atkārtojas, es saku. Mēs esam parādījuši ēnkājiem, cik mums ir liels spēks, un…

-   Tas nepārspēj postu, ko viņi varētu nodarīt, pēkšņi pārraujot dambi, Koila kundze aizrāda. Pēc tam pilsētu būtu pavisam viegli ieņemt. Tas ir strupceļš.

-   Bet mēs taču nevaram te sēdēt un vienkārši gaidīt nākamo kauju! Tas dod ēnkājiem vēl lielākas priekšrocības, dod mēram lielākas priekšrocības…

-   Tā nebūt nav, meitiņ.

Un viņas balss skan savādi.

-    Ko tu ar to gribi teikt? es jautāju.

Dzirdu, kā Džeina man blakus novaidas. Viņas sejā ir šausmas. Tev būs nepatikšan's, viņa man skaļi čukst.

-   Piedod, Džeina, bet es tomēr domāju, ka drīkstu parunāt ar Koila kundzi.

-   Viņ' i' tā, kas i' visniknāk' no visām.

-   Jā, Viola, Koila kundze apliecina. Es tiešām esmu visniknākā.

Es sakniebju lūpas. Ko tad tas nozīmē? pavisam klusi uzšņācu, lai netracinātu Džeinu. Kas notiks ar mēru?

-    Pagaidi tikai, Koila kundze saka, un tu redzēsi.

-    Pagaidi, un redzēsi, bet cilvēki tikmēr iet bojā?

-    Cilvēki neiet bojā. Dziedniece norāda uz garo rindu, no kuras uz mums veras izbadējušās sejas; tās pārsvarā ir sievietes, bet te ir arī daži vīrieši un bērni, visi daudz noskrandušāki un netīrāki nekā kādreiz, bet Koila kundzei ir taisnība, viņi nemirst. Gluži pretēji, viņa saka. Cilvēki dzīvo, viņi izdzīvo kopā, ir atkarīgi cits no cita. Tieši to mēram vajag.

Es samiedzu acis. Par ko tu runā?

-    Paskaties visapkārt, viņa saka. Šeit kopā ar mums ir puse planētas iedzīvotāju, bet otra puse ir pie mēra.

-Un?

-    Un viņš taču mūs te neatstās, vai ne? Koila kundze pašūpo galvu. Mēs viņam esam vajadzīgi, lai gūtu pilnvērtīgu uzvaru. Mērs grib ne tikai izlūku kuģa ieročus, bet arī mūs visus lai pēc tam būtu, pār ko valdīt, un, protams, arī kosmosa kuģu konvoju. Tā nu viņš domā. Viņš tur lejā cer, ka mēs nāksim pie viņa, bet pagaidi vien. Pienāks diena, meitiņ, drīz pienāks tāda diena, kad viņš nāks pie mums.

Viņa man uzsmaida un dodas tālāk pie ēdiena izdales.

-    Un, kad tā notiks, es viņu jau gaidīšu.

[TODSļ

Ir nakts vidus, bet es joprojām grozos no vieniem sāniem uz otriem, tāpēc izeju ārā sasildīties pie ugunskura. Nespēju gulēt pēc tā savādā notikuma ar Džeimsu.

Es viņu kontrolēju.

Uz īsu brīdi es viņu kontrolēju.

Man nav ne jausmas, kā man tas izdevās.

(bet es jutos -)

(es jutos spēcīgs -) (es jutos labi -) (aizveries)

-     Nevari aizmigt, Tod?

Aizkaitināts nopūšos. Izstiepju rokas pret ugunskuru un redzu, ka mērs mani vēro.

-      Vai nevarat mani kaut uz brīdi atstāt mierā? es jautāju.

Viņš iesmejas. Un atteikties no tā, ko piedzīvoja mans dēls?

Mans Troksnis pārsteigumā izsaucas. Nerunājiet ar mani par Deiviju, es brīdinu. Nemaz neuzdrošinieties!

Mērs paceļ rokas par miera zīmi. Es tikai gribēju pieminēt to, kā tu viņu ietekmēji.

Es joprojām niknojos, bet šie vārdi mani pārsteidz.

-    Ietekmēju?

-    Tu viņu mainīji, Tod Hjūit, mērs saka, kā neviens cits. Viņš bija nekam nederīgs lupata, bet tu gandrīz padarīji viņu par vīru.

-    To nu mēs nekad neuzzināsim, es noņurdu, jo jūs Deiviju nogalinājāt.

-     Karā tā notiek. Jāpieņem smagi lēmumi.

-     Bez šī jūs varējāt iztikt.

Mērs ieskatās man acīs. Varbūt arī varēju, viņš saka,

-    un tieši tāpēc man esi vajadzīgs tu, Tod, lai to visu laiku atgādinātu.

Es saraucu pieri. Nekas šajā pasaulē nespētu mainīt

jūs.

Un tobrīd gaisma visā pilsētā izdziest. Gaismas spīdēja vienā pilsētas laukuma malā, liekot iedzīvotājiem justies droši, Un tās vienā mirklī izdziest.

Un no pretējās puses atskan šāviens -

Tas ir tikai viens ierocis, pavisam vientuļš -

Blīkš un atkal blīkš -

Mērs jau ir paķēris ieroci, un es neatpalieku, jo šāvieni skan no elektrostacijas puses, no sānu ceļa, kas ved uz izžuvušo upi, un daži karavīri jau skrien turp, ari O'Hāras kungs. Pilsētā ir kļuvis pavisam tumšs, vairs neskan ne šāviena -

Un tad mēs esam klāt.

Pie elektrostacijas bija tikai divi sargi, patiesībā tie pat nebija karavīri, bet inženieri, jo kurš gan gribētu uzbrukt elektrostacijai, ņemot vērā armiju un ēnkājus, -

Bet pie elektrostacijas durvīm guļ divi ēnkāju līķi. Viņi guļ līdzās vienam no sargiem, vīrieša ķermenis ir sarauts trijās daļās, acīmredzot ēnkāji izmantojuši skābes ieroci. Elektrostacija ir izpostīta, visas iekārtas kūst, aplietas ar spēcīgo skābi, kas iznīcina priekšmetus tāpat kā cilvēkus.

Otro sargu atrodam simts metrus tālāk upes gultnē, viņš no turienes bija apšaudījis ēnkājus.

Viņam ir nošķelta puse galvas.

Mērs ir pārskaities. Kas tad šitā cīnās, viņš norūc zemā, draudīgā balsī. Viņi ložņā apkārt kā notekas žurkas! Uzbrūk naktī no slēpņa, nevis dodas kārtīgā kaujā!

-    Dabūšu ziņojumus no mūsu izlūku grupām, O'Hāras kungs saka. Paskatīsimies, kur ir robs aizsardzībā.

-     Dariet tā, kaptein, mērs atbild. Bet, visticamāk, viņi apliecinās, ka vispār neko nav pamanījuši.

-     Ēnkāji gribēja novērst mūsu uzmanību, es spriežu. Lai mēs nemēģinām viņiem pietuvoties. Tāpēc nogalināja spiegus.

Mērs mani vērīgi nopēta. Tieši tā, Tod. Viņš pagriežas pret pilsētu, kas tagad ir daudz tumšāka, un naktskreklos tērpušies iedzīvotāji jau ir ielās, viņi nesaprot, kas notiek.

Lai tā būtu, es dzirdu mēru nočukstam. Ja viņi grib šādu karu, tad viņi to dabūs.

8 NODAĻA Zemes apskāviens

ZEME IR ZAUDĒJUSI daļu no sevis, Debesis parāda, atverot acis. Bet darbs ir padarīts.

Es jūtu tukšumu, kas atbalsojas visā Zemē, sērojot par tiem, kas zaudēti, veicot nelielo uzbrukumu Izcirtuma vidū, par tiem, kas devās savā uzdevumā, zinot, ka, visticamāk, neatgriezīsies, tomēr cerot līdz ar viņu upuri Zemes balss skanēs arī turpmāk.

Es būtu gatavs atdot savu balsi, parādu Debesīm, kamēr mūs aukstajā naktī silda ugunskurs, ja vien tas nozīmētu Izcirtuma beigas. I

Bet tas būtu liels zaudējums, ja Atgriešanās balss uz mūžu apklustu, viņš parāda, pietuvojoties man ar savu balsi. Tu esi mērojis tik tālu ceļu, lai mums pievienotos.

Mērojis tālu ceļu, es domāju.

Es tiešām esmu mērojis tālu ceļu.

* * *

Pēc tam kad Nazis bija mani izvilcis no Nastas līķu kaudzes, pēc tam kad biju parādījis viņam zvērestu viņu nogalināt, pēc tam kad biju sadzirdējis zirgu pakavu klaboņu uz ceļa un viņš bija man lūdzis bēgt -

Es bēgu.

Pilsētas ēkas daudzviet dega, visur valdīja apjukums un kūpēja dūmi, un tas ļāva man nepamanītam izlavīties pa dienvidu ieliņām.

Es slēpos līdz naktij un tad devos prom no pilsētas. Turoties pie krūmiem, līdu augšup kalnā ceļa līkumu pēc ceļa līkuma, līdz man vairs nebija aizsega, un piecēlos kājās un skrēju, būdams labi saskatāms, gaidot, ka kuru katru brīdi no ielejas uzlidos lode un ieurbsies man pakausī, -

Nāve, pēc kuras es alku un no kuras baidījos, -

Bet man izdevās nokļūt līdz kalna galam un tālāk.

Un es skrēju.

Skrēju pie stāsta, pie leģendas, kas dzīvoja Nastas balsī. Mēs bijām daļa no Zemes, bet daudzi no mums to nekad nebija redzējuši, īpaši tik jauni kā es, kas bija dzimuši kara laikā, kad Nasta tika paturēta verdzībā, bet Zeme apsolījās nekad neatgriezties. Un tā nu Zeme, tāpat kā ragainie zvēri, kļuva par ēnu un leģendu, par stāstu un čukstu, un sapni, ka reiz Zeme atgriezīsies, lai mūs atbrīvotu.

Daži no mums atmeta cerību. Daži nekad nebija ticējuši, nekad nebija piedevuši Zemei, ka tā mūs pameta.

Daži kā mans vienīgais, kas, lai gan bija tikai pāris mēnešu vecāks par mani un nekad nebija redzējis Zemi, maigi rādīja, ka jāatmet cerība uz glābiņu, uz citu dzīvi un jādzīvo tepat, Izcirtuma vidū. Mans vienīgais to stāstīja naktīs, kad es baidījos, stāstīja, ka mūsu diena reiz pienāks un tā būs mūsu diena, un tai nebūs nekāda sakara ar Zemi, kas ir mūs aizmirsusi.

Bet tad manu vienīgo saņēma ciet.

Tāpat kā pārējo Nastu.

Un es biju vienīgais, kam bija jāizmanto šī iedēja.

Kāda gan izvēle man varēja būt kā vien skriet baumu virzienā?

Es negulēju. Es skrēju pa mežiem un līdzenumiem, augšup un lejup pa kalniem, bridu pāri strautiem un peldēju pāri upēm. Es skrēju caur Izcirtuma nodedzinātajām un pamestajām apmetnēm, šīs pasaules rētām, kur tai bija pieskāries

Izcirtums. Saule ausa un norietēja, bet es joprojām negulēju, neapstājos pat tad, kad manas kājas jau klāja tulznas un asinis.

Bet es nevienu neredzēju. Ne no Izcirtuma, ne no Zemes.

Nevienu pašu.

Sāku domāt, ka varbūt esmu ne tikai pēdējais no Nastas, bet arī pēdējais no Zemes, ka Izcirtums ir panācis savu mērķi un noslaucījis mūs no pasaules virsas.

Ka esmu viens.

Un torīt, kad es tā nodomāju, torīt, kad stāvēju upes krastā, lūkojoties apkārt un redzot tikai sevi, tikai 1017 ar dedzinošo aproci, -

Es sāku raudāt.

Es nokritu zemē un sāku raudāt.

Un tad mani atrada.

* * *

Viņi iznāca no koku aizsega viņpus ceļam. Sākumā četri, tad seši, tad desmit. Es dzirdēju viņu balsis, bet savu balsi vēl nebiju pilnībā atguvis, tā tikai mazpamazām atgriezās, palīdzot man saprast, kas es esmu, kopš Izcirtums bija man to atņēmis. Sākumā domāju, ka sarunājos pats ar sevi. Domāju, ka pats runāju par savu nāvi.

Es biju ar mieru mirt.

Bet tad es viņus ieraudzīju. Viņi bija garāki nekā Nasta, platākiem pleciem, viņiem rokās bija šķēpi, un es zināju, ka tie ir karavīri, karavīri, kas palīdzēs man atriebties Izcirtumam, palīdzēs atmaksāt par visu ļauno, kas bija nodarīts Nastai.

Bet tad viņi sūtīja man sveicienu, kuru bija grūti uztvert, tomēr viņi parādīja, ka viņu šķēpi ir tikai zivju žebērkļi un viņi ir parasti zvejnieki.

Zvejnieki.

Nebūt ne karavīri. Nebūt ne karavīri, kas iznākuši atriebties Izcirtumam. Viņi nemaz negrasījās atriebt Nastas nāvi.

Viņi bija parasti zvejnieki, kas atnākuši zvejot uz šo upi, jo bija padzirdējuši, ka Izcirtums šo vietu pametis.

Un tad es pateicu viņiem, kas esmu. Es runāju ar viņiem Nastas valodā.

No viņiem uzvilnīja šoks, pārsteigums, ko es varēju sajust, bet ne tikai -

Viņiem riebās mana spalgā balss un valoda, kurā runāju.

Gaisā virmoja bailes un kauns par to, kas esmu, ko nozīmē mana klātbūtne.

Un viņi vairākkārt uz īsu brīdi apstājās, iekams pārnāca pāri ceļam pie manis, iekams piedāvāja savu palīdzību. Bet viņi nāca pie manis, palīdzēja piecelties kājās un prasīja, lai izstāstu savu stāstu, kuru es izstāstīju Nastas valodā, un viņi klausījās manī, izskatīdamies norūpējušies, klausījās ar šausmām un dusmām, klausījās, vienlaikus kaļot plānus, kur mani vest un kas varētu notikt, un vienlaikus apliecinot man, ka esmu viens no viņiem, ka es esmu atgriezies, ka esmu drošībā.

Ka es vairs neesmu viens.

Bet pirms tam viņos bija šoks, pretīgums, bailes un kauns.

Beidzot es biju atradis Zemi. Un tā baidījās man pieskarties.

Cauri bieziem mežiem un pāri kalnu grēdām viņi aizveda mani uz nometni dienvidos. Simtiem mūsējo te dzīvoja slepenās nojumēs, viņu bija tik daudz, viņi bija tik skaļi un ziņkārīgi, ka es gandrīz pagriezos un bēgu.

Es nemaz neizskatījos pēc viņiem, es biju īsāks, smalkāks, mana āda bija citā tonī, ķērpji, kas aug man uz ādas apģērba vietā, bija pavisam citādi. Es nepazinu lielāko daļu viņu ēdiena, es nezināju viņu dziesmas, un man nebija pierasts viņu veids gulēt visiem kopā. Vārgas atmiņas Nastas balsī mēģināja mani pārliecināt, ka tā ir pareizi, bet es jutos atšķirīgs, es biju atšķirīgs.

Visvairāk atšķīrās mūsu valodas. Viņu valodai gandrīz nebija vārdu, un viņi tajā sazinājās tik ātri, ka es nekad nespēju izsekot sarunas gaitai, it kā viņiem visiem būtu viens prāts.

Protams, tā bija. Zemei bija viens prāts.

Kamēr es atpūtos un ēdu, kamēr dziedināja manus ievainojumus, izņemot sāpīgo 1017 aproci, Zemes balsī izplatījās ziņa, kas sasniedza Ceļu, pa kuru tā tika nodota Debesīm ātrāk nekā jebkurā citā veidā.

Debesis ir ieradies pie Atgriešanās, viņš parādīja, dodot man vārdu un vienlaikus apliecinot, ka esmu atšķirīgs, pirms vēl bija mani redzējis.

Un tad viņš uz mani palūkojās, un viņam bija karavīra acis, ģenerāļa un vadoņa acis.

Tās bija Debesu acis.

Un tās skatījās uz mani tā, it kā mani pazītu.

Mēs iegājām kādā nojumē, kas bija īpaši atbrīvota mums, apaļas sienas un griesti pacēlās augstu virs mūsu galvām. Es izstāstīju Debesīm savu stāstu, atldājot visas detaļas no savas dzimšanas Nastas vidū līdz visu mūsējo nonāvēšanai.

Un, kamēr es runāju, viņa balss mani ietvēra skumjā dziesmā, kas raudāja bēdās, un šo dziesmu pārņēma visa Zemes nometne un, cik vien es Sķēju aptvert, vispār visa Zeme. Mani tajā ietina, nostādīja šīs dziesmas centrā, es biju viņu balsīs, viņu vienotajā balsī, un uz mirkli, uz pavisam īsu brīdi -

Es vairs nejutos viens.

Mēs tevi atriebsim, parādīja Debesis.

Un tas bija vēl labāk.

Un Debesis tur savu vārdu, viņš man rāda.

Tā ir, es parādu. Paldies.

Šis ir tikai sākums, viņš saka. Būs vēl daudz tāda, kas iepriecinās Atgriešanos.

Ieskaitot iespēju cīņas laukā satikties ar Nazi?

Viņš mirkli skatās uz mani. Ar laiku.

Un es vēroju, kā viņš pieceļas kājās, un vēl joprojām daļēji šaubos, vai mūsu vadītājs tomēr ir atstājis iedēju mierīgam izlīgumam, kas nozīmētu atteikties no taisnīgās Izcirtuma iznīcināšanas, bet viņa balss neatbild manām šaubām, un man sametas kauns par to, ka esmu ļāvies šādām domām, īpaši pēc uzbrukuma, kurā tika ziedota daļa Zemes.

Atgriešanās ir domājis arī par to, vai man ir kāds cits ziņu avots, Debesis parāda.

Es strauji paceļu galvu.

Tu daudz ko pamani, viņš turpina. Bet Debesis tāpat.

Kur? es jautāju. Kā tad pārējā Zeme to nezina? Kā Izcirtums…

Debesis lūdz Atgriešanos viņam uzticēties, viņš saka, un viņa balss rāda, ka šī nav patīkama saruna. Tas ir arī brīdinājums. Tam jābūt tavam zvēreštam. Tev jāapsola uzticēties Debesīm, lai arī ko tu redzētu un dzirdētu. Tev jātic, ka ir lielāks plāns, kas tev nav zināms. Augstāks mērķis, kas ietver ari Atgriešanos.

Tomēr es dzirdu arī viņa dziļāko balsi.

Es taču visu dzīvi esmu dzīvojis kopā ar Izcirtumu, kas slēpj savas balsis, tās savij un sasien mezglos, lai gan patiesība ir daudz redzamāka, nekā viņi domā, un man ir daudz lielāka pieredze ieraudzīt apslēpto nekā pārējai Zemei.

Un viņa balsī es redzu, ka Debesis māk apslēpt savu balsi tāpat kā Atgriešanās, es redzu arī daļu no tā, ko viņš slēpj, -

Tev man jāuzticas, viņš atkārto, parādot man savus tuvāko dienu plānus, -

Bet viņš neparāda man savu informācijas avotu.

Jo zina, cik nodots es jutīšos brīdī, kad to uzzināšu.

9 NODAĻA aplenkums

[TODS]

VISUR IR ASINIS.

Visā piemājas dārzā, uz mazās taciņas, kas ved uz māju, uz grīdas. Asiņu ir daudz vairāk nekā, manuprāt, varētu iztecēt no viena cilvēka.

-     Tod? mērs jautā. Vai tev viss kārtībā?

-     Nē, es attraucu, blenžot uz asinīm. Kā gan kaut kas varētu būt kārtībā?

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, es domāju.

Ēnkāju uzbrukumi turpinās. Katru dienu kopš pirmā uzbrukuma elektrostacijai, astoņas dienas pēc kārtas. Viņi uzbrūk un nogalina karavīrus, kas mēģina rakt akas, lai mēs tiktu pie tik nepieciešamā ūdens. Viņi uzbrūk un nogalina sargus uz pilsētas robežām. Viņi pat nodedzināja veselu ielu. Neviens negāja bojā, bet viņi aizdedzināja vēl vienu ielu, kamēr mēra ļaudis dzēsa uguni pirmajā.

Un visu šo laiku nav bijis ne ziņas no vienībām, kas tika aizsūtītas uz ziemeļiem un dienvidiem. Gan jau viņi abi tur vienkārši sēž un sit knipjus, neredzot nevienu ēnkāji, kas viņiem garām nemanāmi iezogas pilsētā, lai īstenotu jaunus uzdevumus. Arī Violas zondes klusē viņi it kā vienmēr ir kaut kur citur, tikai ne tur, kur tu skaties.

Un tagad viņi ir izdarījuši kaut ko jaunu.

Pilsētas iedzīvotāju grupiņas, parasti kopā ar vienu vai diviem karavīriem, cita pēc citas ir apsekojušas apkārtējās mājas, meklējot ēdienu pilsētas noliktavai.

Šo grupu pārsteidza ēnkāji.

Gaišā dienas laikā.

-     Viņi mūs pārbauda, Tod, mērs sarauc pieri, mums stāvot pie mājas uz austrumiem no katedrāles. Viņiem noteikti ir kāds plāns. Piemini manus vārdus.

Pie mājas un pagalmā vāļājas trīspadsmit ēnkāju līķi. Mums pie kājām priekšnamā guļ miris karavīrs, es redzu divu vecāku vīru mirstīgās atliekas pieliekamajā, un sieviete ar bērnu ir nogalināti vannas istabā. Otrs karavīrs guļ dārzā, ārsts mēģina sniegt viņam palīdzību, bet karavīram vairs nav vienas kājas, un man šķiet, ka šajā pasaulē viņš vairs ilgi neuzkavēsies. Mērs pieiet pie viņa un nometas zemē. Ko tu redzēji, kareivi? viņš jautā klusā un gandrīz līdzjūtīgā balsī. Pastāsti man, kas notika.

Kareivja elpa ir saraustīta, acis plaši ieplestas, un viņa Troksnis ir tik briesmīgs, ka uz to ir grūti skatīties, tajā ir ēnkāju uzbrukums, mirstošie karavīri un pilsētnieki, bet visvairāk vīra Troksnī ir redzams, ka viņam vairs nav vienas kājas, un tas nekad nemainīsies, un arī viņa paša šajā pasaulē drīz vairs nebūs.

-     Nomierinies, mērs saka.

Es dzirdu kluso dūkoņu. Tā ievijas kareivja Troksnī, mēģinot viņu nomierināt, likt viņam koncentrēties.

-     Viņi nāca un nāca, kareivis smagi elpo, tomēr runā. Mēs šāvām. Viņi krita. Un katra kritušā vietā nāca nākamais.

-      Bet jūs taču noteikti tikāt brīdināti, kareivi, mērs saka. Jūs noteikti viņus dzirdējāt.

-      Visur, kareivis gārdz, atgāžot galvu jaunā sāpju lēkmē.

-    Visur? mērs pārjautā, viņa balss joprojām ir mieriga, bet dūkoņa kļūst skaļāka. Kā tu to domā?

-      Visur, karavīrs sēc, tverot pēc gaisa, it kā runātu pret savu gribu. Visticamāk, tā arī ir. Viņi nāca. No visurienes. Pārāk ātri. Skrēja. Pilnā ātrumā. Šāva ar šķēpiem. Mana kāja. Mana KĀJA!

-     Kareivi, mērs pastiprina dūkoņu -

-     Viņi nāca visu laiku! Viņi nāca -

Un viņa vairs nav, viņa Troksnis dziest, līdz apstājas pavisam. Viņš nomirst tieši mūsu acu priekšā.

(Es esmu Aplis -)

Mērs pieceļas kājās, seju saviebis, vēlreiz nopēta notikuma vietu un līķus, domājot par uzbrukumiem, kurus viņš nespēj ne paredzēt, ne apturēt. Mēram apkārt stāv vīri, gaidot, kad viņš dos pavēles, vīri, kas izskatās arvien nervozāki, jo dienas rit, bet viņiem nav kaujas.

-     Nāc, Tod! mērs beidzot saka un slāj prom pie zirgiem, un es skrienu viņam pakaļ, pirms esmu padomājis, ka viņam nav nekādu tiesību mani izrīkot.

[VIOLA]

-    Jums tiešām nav nekādu jaunumu? Tods jautā saziņas ierīcē. Viņš jāj Angaradas mugurā aiz mēra, prom no piepilsētas mājas, kurā noticis astotais uzbrukums pēc kārtas, un, lai gan ekrāns ir ļoti mazs, es redzu viņa sejā raizes un nogurumu.

-    Viņus ir grūti izsekot, es saku, atkal guļot medpunkta gultā, mani atkal moka drudzis, un tāpēc es neesmu bijusi spējiga šo dienu laikā apciemot Todu. Dažkārt mēs viņus šur tur pamanām, bet tas nav nekas noderīgs, mēs šiem signāliem nevaram sekot. Es ierunājos klusāk. Turklāt Simona un Bredlijs tur zondes tuvāk kalnam. Pilsētnieki to pieprasa.

Tā patiešām ir. Tagad te ir tik piebāzts, ka gandrīz nav, kur pārvietoties. Ir uzslietas daudzas šaubīgas teltis, tās ir pagatavotas no segām un pat atkritumu maisiem, un savādā pilsētiņa stiepjas līdz pat ceļam, kas ved gar izžuvušo upi. Turklāt sāk trūkt pārtikas. Netālu no apmetnes ir divi strauti, un Vilfs no tiem divreiz dienā ved ūdeni, tāpēc mums nav tik lielu problēmu ar ūdeni kā pilsētā. Tomēr mums ir tikai tik daudz pārtikas, cik Atbilde bija iekrājusi saviem 200 biedriem, lai gan tagad jāpabaro aptuveni 1500 cilvēku. Lī un Magnuss dodas medībās, bet tas ir nieks salīdzinājumā ar tām pārtikas rezervēm, kas tiek glabātas Jaunajā Prentistaunā un ko cieši apsargā karavīri.

Viņiem ir pietiekami daudz ēdiena, bet drīz pietrūks ūdens.

Mums ir pietiekami daudz ūdens, bet drīz pietrūks ēdiena.

Tomēr ne mērs, ne Koila kundze pat nedomā atstāt savus cietokšņus.

Turklāt vietās, kur ir tik daudz iedzīvotāju, neizbēgami rodas baumas, un kopš uzbrukumiem pilsētā cilvēki sākuši tenkot, ka nākamais uzbrukums būs vērsts pret mums, ka viņi mūs ielenc, gatavojoties uzbrukt no visām pusēm. Tas nav tiesa tuvumā nav manīts neviens ēnkājis, bet cilvēki visu laiku prašņā, ko mēs plānojot darīt, lai viņus pasargātu, un apgalvo, ka mūsu pienākums esot pirmām kārtām pasargāt visus, kas atrodas kalnā, un tikai pēc tam domāt par pilsētu.

Daži no viņiem pat sākuši sēdēt pusaplī pie izlūkkuģa durvīm. Viņi nerunā, tikai vēro, ko mēs darām, un pēc tam ziņo par redzēto citiem.

Ivans vienmēr sēž pirmajās rindās. Viņš jau iesaucis Bredliju par "Humānistu".

-    Es tevi ļoti labi saprotu, Tods saka. Ari pie mums lejā neiet labāk.

-     Došu ziņu, ja kaut kas mainīsies.

-    Es tāpat.

-    Kas jauns? Koila kundze jautā, ienākot telpā, tiklīdz Tods ir nolicis klausuli.

-    Nav pieklājīgi noklausīties citu personiskās sarunas.

-     Uz šīs planētas vispār nav nekā personiska, meitiņ. Tur jau tā problēma. Viņa man uzmet rūpju pilnu skatienu. Kā tava roka?

Sāp. Antibiotikas vairs neiedarbojas, un sarkanās svītras atkal sākušas izplesties. Losona kundze bija uzlikusi kombinētus pārsējus, bet bija skaidri redzams, ka viņa ir nobažījusies.

-     Nav tava darīšana, es atcērtu. Losona kundze lieliski tiek galā.

Koila kundze nolaiž skatienu. Zini, man ir vērā ņemami panākumi cīņā ar ielaistām infekcijām -

-     Esmu pārliecināta, ka Losona kundze darīs visu, kas jādara, es viņu pārtraucu. Ko tu vispār gribēji?

Dziedniece smagi nopūšas, it kā būtu manī vīlusies.

Tā nu te notiek pēdējās astoņas dienas. Koila kundze dara tikai to, ko pati grib. Viņa ir tik aizņemta, skraidot pa nometni izdalot ēdienu, dziedinot sievietes, ļoti daudz laika pavadot ar Simonu -, ka viņai nekad nav laika parunāt par pamieru. Kad vien man izdodas viņu noķert brīžos, kad neesmu piesaistīta slimības gultai, viņa attrauc, ka jānogaida, ka pamieru var slēgt tikai īstajā brīdī, ka ēnkāji izdarīs savu gājienu, mērs savējo, un tikai tad mēs varēsim iesaistīties ar miera sarunām.

Tomēr man allaž šķiet, ka tas nebūs tāds miers, kādu mēs visi vēlamies.

-    Es gribēju ar tevi parunāt, meitiņ, viņa saka, skatoties man acīs, iespējams, gaidot, kad es novērsīšos.

Es nenovēršos. Es arī gribu ar tevi runāt.

-    Tad ļauj man sākt, meitiņ.

Un tad Koila kundze pasaka ko tādu, ko es nemūžam nebūtu no viņas gaidījusi.

[TODS]

-     Ugunsgrēki, ser, O'Hāras kungs saka. Nav pagājusi ne minūte, kopš es runāju ar Violu.

-    Es neesmu akls, kaptein, mērs atcērt. Milzīgs paldies, ka kārtējo reizi norādījāt uz acīm redzamo.

Mēs esam apstājušies uz ceļa, kas ved atpakaļ uz pilsētu no tās nolādētās mājas, jo pie horizonta liesmo ugunskuri. Dažas no pamestajām ēkām ielejas ziemeļos ir aizdedzinātas.

Es vismaz ceru, ka tās bija pamestas.

O'Hāras kungs mūs ir panācis kopā ar citiem divdesmit karavīriem, kas izskatās tik noguruši, cik noguris es jūtos. Vēroju karavīrus, lasot viņu Trokšņus. Viņi ir dažāda vecuma gan veci, gan jauni -, bet visu skatiens ir vecišķs. Neviens no šiem vīriešiem nebija vēlējies kļūt par karavīru, viņus bija piespiedis mērs, atrāvis no ģimenēm, no fermām, veikaliem un pat no skolas.

Un kopš tā brīža viņiem visiem katru dienu bija jāskatās acīs nāvei.

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, nodomāju.

Es to nemitīgi atkārtoju, tiecoties pēc klusuma, piespiežot domām un atmiņām izgaist, un lielākoties šis teikums palīdz aizgaiņāt ari apkārt notiekošo. Cilvēki vairs nedzird manu Troksni, es dzirdu, ka viņi mani nedzird tāpat kā Teita kungu un O'Hāras kungu un man šķiet, ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc mērs man šo paņēmienu parādīja, viņš cer padarīt mani par vienu no saviem vīriem.

It kā tas jebkad varētu notikt.

Tomēr es neko neesmu teicis Violai. Nezinu, kāpēc.

Varbūt tāpēc, ka neesmu viņu saticis, un tieši tas man pēdējo astoņu dienu laikā ir visvairāk riebies. Viņa ir palikusi kalna galā, lai paturētu acis Koila kundzi, bet katru reizi, kad es Violai piezvanu, viņa guļ gultā un izskatās arvien bālāka un vājāka, un es zinu, ka viņa ir slima un kļūst tikai sliktāk, un viņa man par to nestāsta, visticamāk, tāpēc, lai es neraizētos, bet tas liek man raizēties vairāk jo, ja Violai kļūtu sliktāk, ja ar viņu kaut kas notiktu, -

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es.

Un viss mazliet pieklust.

Es neesmu viņai to teicis. Negribu, lai viņa raizējas. Es visu kontrolēju.

Kumeļ? Angarada nervozi jautā.

-     Viss kārtībā, meitenīt, es saku. Drīz būsim mājās. Es nebūtu devies izjādē, ja būtu zinājis, ka šī vieta ir tik briesmīga. Ķēve tikai pirms pāris dienām beidzot ļāva man kāpt seglos, un viņa joprojām saraujas pie vismazākā trokšņa.

-    Es varu sūtīt vīrus uz notikuma vietu, O'Hāras kungs saka.

-     Nav jēgas, mērs attrauc. Lai deg.

PAkļAUjics! Džuljeta iezviedzas, nevēršoties ne pie

viena konkrēti.

-     Man vajag jaunu zirgu, mērs noņurd.

Un tad viņš kaut kā dīvaini paceļ galvu.

-     Kas ir? es noprasu.

Bet viņš tikai atskatās, vispirms uz taku, kas ved atpakaļ uz to sasodīto māju, tad uz ceļu, kas ielīkumo pilsētā.

Nekas nav mainījies.

Izņemot mēra sejas izteiksmi.

-     Kas ir? es atkārtoju.

-     Vai tu nedzirdi?

Viņš apraujas.

Un es tiešām dzirdu -

Troksni -

Troksni, kas nav cilvēku Troksnis, -

Nākam no visām pusēm -

No visurienes, gluži kā teica karavīrs -

-     Viņi ne… Mērs ir niknumā savilcis seju. Viņi neuzdrošinātos.

Bet tagad ari es to skaidri dzirdu.

Mēs esam ielenkti.

Ēnkāji dodas uzbrukumā.

[VIOLA]

Koila kundze man saka: Es tā arī neesmu atvainojusies par to spridzekli tavā mugursomā.

Es neatbildu.

Esmu pārāk pārsteigta.

-     Es nemēģināju tevi nogalināt, viņa turpina. Tāpat arī neuzskatīju, ka tava dzīvība būtu mazāk vērta nekā jebkura cita.

Es noriju kamolu kaklā. Vācies prom! es uzsaucu, pārsteidzot pati sevi. Laikam runāju drudža iespaidā. Tūlīt pat'.

-     Es cerēju, ka tavu somu pārmeklēs prezidents, viņa stāsta. Viņš paņemtu spridzekli rokā, un visas mūsu problēmas beigtos. Bet es sapratu, ka tas notiktu tikai tad, ja tevi sagūstītu. Un, ja tevi sagūstītu, tad tu tik un tā būtu pagalam.

-    Tev nebija nekādu tiesību pieņemt šādu lēmumu.

-     Bija gan, manu meitiņ.

-    Ja tu būtu man pajautājusi, es pat varbūt būtu -

-    Tu nebūtu darījusi neko tādu, kas varētu kaitēt tavam puisim. -Viņa gaida, ka es iebildīšu. Protams, es klusēju. Līderiem dažkārt jāpieņem briesmīgi lēmumi, viņa skaidro, un mans briesmīgākais lēmums bija šāds: ja tu iesi bojā misijā, kuru pati esi uzņēmusies, tad es riskēšu, lai tava nāve būtu tā vērta.

Es jau jūtu, kā mana seja piesarkst, un sāku trīcēt no drudža un tīrām, karstām dusmām.

-   Tā bija tikai viena no iespējām. Varēja notikt vēl daudz kas tāds, kas mani un Lī būtu sarāvis gabalos.

-     Tad jūs būtu miruši mocekļu nāvē par taisnīgu lietu, Koila kundze pārliecinoši saka, un mēs būtu cīnījušies tālāk ar jūsu vārdu uz lūpām. Viņa cieši ielūkojas man acīs. Tev nav ne jausmas, kāds spēks ir mocekļa tēlam.

-    Tā var runāt tikai teroriste…

-    Lai nu kā, Viola, es tikai gribēju pateikt, ka tev bija taisnība.

-    Man vienreiz pietiek…

-    Ļauj man pabeigt, viņa mani pārtrauc. Spridzeklis bija mana kļūda. Lai gan, izmisīgi mēģinot dabūt rokā tirānu, mani vadīja cēls mērķis, tas vienalga neattaisnoja tādu riskēšanu ar kāda cita dzīvību.

-    Sasodīts jā -

-    Un man žēl, ka tā rīkojos.

Kad Koila kundze ir pateikusi šos vārdus, iestājas klusums, smags klusums, kas nepāriet un nepāriet, un tad viņa ceļas kājās, lai ietu.

-    Ko tu gribi panākt? es ierunājos, lai viņu apturētu. Vai tu patiešām gribi mieru vai vienkārši vēlies sakaut mēru?

Dziedniece paceļ vienu uzaci. Te vienam bez otra neiztikt.

-     Bet, ja nu, gribot īstenot abus mērķus, tu paliksi tukšā?

-    Mums jāpanāk miers, kura dēļ ir vērts dzīvot, Viola, viņa saka. Ja viss atkal ieies vecajās sliedēs, tad kāda gan jēga? Kā labā mūsējie būtu gājuši bojā?

-     Šurp lido kosmosa kuģu flote gandrīz 5000 cilvēku. Nepavisam vairs nebūs tā kā agrāk.

-    Es zinu, meitiņ…

-     Iedomājies, cik ietekmīga tu kļūtu, ja spētu nodrošināt jaunu pamieru! Cilvēks, kas būtu padarījis pasauli par mierīgu vietu ieceļotājiem.

Kādu brīdi Koila kundze šķiet domīga, tad viņa nopēta durvju rāmi, lai tikai neskatītos uz mani.

-    Es jau reiz teicu, ka tev ir liels potenciāls. Vai atceries?

Noriju kamolu kaklā, jo man jādomā par Mediju, kura tika

nošauta manu potenciāli izcilo ideju dēļ. Jā.

-    Es joprojām tā domāju. Pat vairāk. Koila kundze joprojām neskatās uz mani. Es šajā pasaulē nekad neesmu bijusi maza meitene. Kad nolaidāmies, jau biju pieaugusi, un mēs kopā ar citiem mēģinājām izveidot zvejnieku ciematu. Dziedniece sakniebj lūpas. Mums neizdevās. Zivis apēda vairāk cilvēku, nekā mēs apēdām zivju.

-   Jūs varētu mēģināt vēlreiz, es saku. Kopā ar jaunajiem ieceļotājiem. Jūs teicāt, ka okeāns nemaz nav tik tālu, tikai pāris dienu zirgu mugurā…

-   Viena diena, dziedniece izlabo. Ja zirgs ir ātrs, tad tikai pāris stundu. Es teicu divas dienas, lai tu man nesekotu uz okeānu.

Es saviebjos. Atkal meli…

-    Bet es kļūdījos arī šajā jautājumā, meitiņ. Tu būtu ieradusies, pat ja okeāns būtu mēneša gājiena attālumā. Tieši tāpēc mani tā pārsteidz tevis paveiktais. Kā tu izdzīvoji, kā tu saglabāji savas vērtības, kā tu tagad vienpersoniski mēģini panākt mieru.

-    Tad palīdzi man, es atcērtu.

Viņa vienreiz vai divreiz pabungo pa durvju rāmi it kā domājot.

-     Es tikai prātoju, meitiņ, Koila kundze saka, vai tu esi gatava…

-    Gatava kam?

Bet tad viņa pagriežas un dodas prom, vairs nesakot ne vārda.

-    Gatava kam? es saucu viņai pakaļ, tad pagriežos gultā, nolieku kājas uz grīdas un pieceļos -

Bet reibonis liek man iekrist atpakaļ gultā. Es dziļi ieelpoju, līdz galva vairs negriežas. Pieceļos kājās un dodos viņai pakaļ.

[TODS]

Karavīri paceļ šautenes un lūkojas apkārt, bet ēnkāju RĒKOŅA skan no visām pusēm, viņi, šķiet, ielenc mūs Arī mērs ir pacēlis šauteni. Es tāpat, lai gan ar vienu roku joprojām glaudu Angaradu, lai ķēvi nomierinātu, bet mēs neko neredzam, vismaz pagaidām ne -

Un tad karavīrs, kas stāv tālāk uz ceļa, nokrīt zemē, kliedzot un ķerot pie krūtīm, Tur! sauc mērs -

Un pēkšņi vesela ēnkāju vienība, vairāki duči, skrien laukā no meža pie ceļa. Viņi raida baltos skābes šķēpus uz karavīriem, kas krīt, šaujot pretī, -

Un mērs aizauļo man garām, šaujot un pieliecoties, lai izvairītos no bultas, -

Kumeļ! Angarada kliedz, un es gribu jāt prom, dabūt viņu prom -

Ēnkāji visapkārt krīt no lodēm Bet, tiklīdz viens krīt, tā vietā stājas cits ATPAKAĻ! Es dzirdu savā Troksnī Tas ir mērs, kas sūta pavēli, PIE MANIS!

Viņš to pat neizkliedz, es nedzirdu nekādu dūkoņu, šie vārdi vienkārši skan man galvā Un es redzu Lai gan nespēju noticēt -

Visi divpadsmit karavīri, kas palikuši dzīvi, sapulcējas PIE MANIS!

Kā aitu bars, kas klausa ganu sunim, VISI!

Viņi kustas, nepārtraukti šaujot, bet tuvojas mēram, viņu kājas sper soļus vienā ritmā, visi šie karavīri pēkšņi izskatās tik vienoti, it kā būtu kā viens vīrs, viņi kāpj pāri kritušajiem, it kā tie tur nemaz negulētu, PIE MANIS! PIE MANIS!

Un pat es jūtu, kā parauju grožus, lai nostātos aiz mēra, -

Kopā ar viņiem -

Kumeļ?

Es nolamājos un pagriežu ķēvi prom no galvenās cīņas vietas -

Bet karavīri joprojām tuvojas mēram, lai gan viens vai otrs krīt, viņi atkāpjas divās rindās, šaujot unisonā, Un ēnkāji mirst, saļimst uz zemes Un karavīri atkāpjas -

Un man blakus ir O'Hāras kungs, arī viņš šauj vienlaikus ar pārējiem, un es redzu ēnkāji iznākam no meža mums blakus, tas paceļ balto šķēpu pret O'Hāras kungu PIELIECIES! Es nodomāju Es nodomāju, bet nesaku -

Un dzirdu no manis uz viņu aizlidojam dūkoņu, kas ir ātrāka par domu, -

Viņš pieliecas, un skābes šāviens aizlido viņam pāri galvai -

O'Hāras kungs izslējās, nošauj ēnkāji un pagriežas pret mani -

Bet viņš nesaka paldies, viņa acis ir naids Un pēkšņi iestājas klusums -

Ēnkāji ir prom. Es pat nepamanīju, ka viņi bēgtu vai atkāptos, viņi vienkārši ir prom, un uzbrukums ir beidzies, zemē guļ miruši karavīri un miruši ēnkāji, un kauja ir ilgusi tikai minūti -

Izdzīvojušie karavīri stāv divās perfektās rindās, vienādi pacēluši šautenes un skatīdamies tur, no kurienes pirmo reizi parādījās ēnkāji, gatavi šaut atkal -

Gaidīdami nākamo mēra pavēli.

Es redzu viņa seju, kurā atspoguļojas tāda koncentrēšanās un cīņas spars, ka tajā ir grūti skatīties.

Un es zinu, ko tas nozīmē.

Viņam arvien labāk padodas citus kontrolēt.

Viņš kļūst ātrāks, stiprāks un asāks.

(Bet es tāpat, es domāju, es tāpat.)

-     Tik tiešām, mērs saka, tā ir, Tod.

Un es saprotu lai gan mans Troksnis vairs nav dzirdams, viņš tik un tā var mani nolasīt -

-    Atgriezīsimies pilsētā, Tod, mērs saka, atkal pasmaidot. Manuprāt, pienācis laiks izmēģināt kaut ko jaunu.

[VIOLA]

-     Lieliski, Vilf! es dzirdu Bredliju sakām, iznākot no kosmosa kuģa un lūkojoties pēc Koila kundzes. Vilfs ir piebraucis ratus ar lielām svaiga ūdens mucām blakus kosmosa kuģim, gatavs ūdeni izdalīt.

-    Tas i' sīkums, Vilfs saka Bredlijam. Es tik' dar', kas i' jādar'.

-    Labi, ka vismaz kāds to saprot, dzirdu aiz muguras. Tas ir Lī, kas agri atgriežas no dienas medībām.

-    Vai redzēji, kur aizgāja Koila kundze? es jautāju.

-     Sveika! Lī man uzsmaida. Viņš parāda nošautās meža vistas. Resnāko pietaupīšu mums. Simona un Humānists var ēst to liesāko.

-    Nesauc viņu tā, es saraucu pieri.

Li palūkojas uz Bredliju, kas dodas atpakaļ uz kuģi. Ļaudis, kas sēž pusaplī kuģa priekšā un mūs vēro šodien viņu ir vēl vairāk -, kaut ko murmina, un dažu vīriešu, arī Ivana, Troksnī var lasīt -humānists.

-    Viņš mēģina mūs glābt, es saku ļaudīm. Mēģina panākt, lai cilvēki, kas drīz vien atlidos, varētu šeit dzīvot mierā ar ēnkājiem.

-    Kā tad, Ivans novelk. Un vienlaikus neredz, ka ieroči, kas ir viņa rīcībā, atnestu mieru daudz ātrāk nekā jebkādas humānas darbības.

-    Humāna rīcība var nodrošināt tev ilgāku dzīvi, Ivan, es skaidroju, turklāt labāk tu būtu nodarbojies ar savām darīšanām.

-    Manuprāt, izdzīvošana ir mūsu darīšana, Ivans attrauc, un sieviete viņam blakus piekrītoši pamāj ar galvu un pasmīn. Lai gan viņa ir tikpat pelēka no drudža kā es, lai gan viņai ir tāda pat aproce kā man, es tik un tā vēlos pieiet pie viņas un iesist, sist un sist, līdz no viņas sejas pazustu tas stulbais smīns.

Bet Lī saņem mani aiz rokas un ved prom, apkārt uz tālāko kuģa galu pie motoriem, kas joprojām nedarbojas, joprojām atdziest, bet šeit neviens nevēlas celt telti.

-    Stulbie, aprobežotie ļautiņi, es ņurdu.

-    Man ļoti žēl, Viola, Lī saka, bet es viņiem daļēji piekrītu.

-    Li!

-    Prezidents Prentiss nogalināja manu māti un māsu, viņš paliek pie sava. Es piekristu visam, kas palīdzētu apturēt viņu un ēnkājus.

-    Tu esi tikpat slikts, cik Koila kundze, es nošņācu. Un viņa mēģināja nogalināt tevi.

-    Es tikai saku, ka mums ir ieroči un mēs varētu nodemonstrēt spēku -

-    Un garantēt paši savu iznīcību!

Viņš kaitinoši pasmaida. Tu izklausies pēc Bredlija. Viņš te ir vienīgais, kas šitā runā.

-    Jā, jo te ir salasījušies nobijušies un izsalkuši ļautiņi, kas nemaz nedomā racionāli…

Un es apklustu, jo Lī vienkārši skatās uz mani. Skatās uz manu degunu, to es zinu, jo redzu sevi viņa Troksnī, redzu, kā es saraucu degunu, kā jau parasti, kad dusmojos, un redzu, kā tas viņā izraisa siltas jūtas, -

Un pēkšņi viņa Troksnī parādās aina, kurā mēs esam kopā, cieši apskāvušies, mums mugurā nav drēbju, un es redzu blondos matiņus viņam uz krūtīm, lai gan dzīvē nekad neesmu tos redzējusi, tie stiepjas lejup līdz pat viņa nabai, un vēl zemāk un -

-    Sasodīts, viņš atkāpjoties izdveš.

-     Lī? es saku, bet viņš jau ir pagriezies un soļo prom, viņa Troksni pārplūdina spilgti dzeltens kauns. Lī skaļi paziņo: Es došos atpakaļ medīt, un iet prom vēl ātrāk.

Es dodos meklēt Koila kundzi, apjaušot, ka mana āda ir neaptverami karsta, it kā es atkal un atkal nosarktu, -

[tods]

Kumeļ? Angarada bubina, mums atgriežoties pilsētā pēc ēnkāju uzbrukuma; viņa rikšo ātrāk, nekā esmu licis. Kumeļ?

-     Gandrīz esam galā, es saku.

Es iejāju nometnē aiz mēra, kas joprojām burtiski mirdz priekā par to, kā viņam bija izdevies kontrolēt karavīrus uz ceļa. Viņš nolec no Džuljetas, pasniedzot grožus Džeimsam, kas mūs jau gaida, un ari es piejāju pie viņa.

-     Tev viņa jāpabaro, es ātri pieprasu. Un jāiedod padzerties.

-     Ēdiens jau ir sagatavots, Džeimss atbild, kamēr es vedu Angaradu piesiet netālu no savas telts. Bet ūdens ir maz, tāpēc…

-    Nē. Es noņemu seglus, cik ātri vien varu. Tu nesaproti. Angaradai vajag ūdeni. Mēs tikko…

-     Vai viņa atkal tev uzkundzējas? Džeimss jautā.

Es pagriežos pret viņu, acis iepletis. Zēns smaida, neapjēdzot, ko mēs tikko esam pārdzīvojuši, domājot, ka es ļauju zirgam mani izrīkot, nezinot, ka es saprotu, kā par viņu rūpēties, ka esmu viņai vajadzīgs -

-    Viņa ir skaistule, zēns saka, atpiņķerējot Angaradas krēpes, bet tu esi saimnieks.

Un es redzu, kā Džeimss domā par savu fermu, par zirgiem, kas viņam un tēvam piederēja, trīs brūni skaistuļi baltām pierēm. Viņš domā par to, kā armija zirgus paņēma, un kopš tā laika viņš tos nav redzējis, visticamāk, tie gājuši bojā kaujā -

To dzirdot, Angarada noraizējusies sprauslā Kumeļ? -

Un es kļūstu dusmīgs -

-     Nē, es saku Džeimsam. Tūlīt pat atnes viņai ūdeni.

Un, tik tikko to apzinoties, es cieši paskatos uz zēnu,

mēģinot ar savu Troksni satvert viņējo, -

Es to pārņemu -

Es viņu kontrolēju -

Un Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, -

-     Ko tu dari, Tod? viņš saka, novicinot roku, it kā mēģinot atgaiņāt no sejas mušu.

-     Ūdeni, es saku. Tūlīt.

Un es jūtu, kā atskan dūkoņa, jūtu, kā tā šķeļ gaisu, -

Es svīstu, lai gan ir auksts, -

Ari Džeimss ir nosvīdis -

Nosvīdis un apjucis -

Viņš sarauc pieri. Tod?

Viņš to pasaka tik skumji tā, it kā es būtu viņu nodevis, it kā es būtu iejaucies viņa dzīvē un tur visu sajaucis -, ka es gandrīz pārtraucu. Gandrīz pārtraucu koncentrēties, gandrīz palaižu viņu vaļā -

Bet tikai gandrīz.

-     Atnesīšu viņai daudz ūdens, Džeimss saka, un viņa skatiens ir apstulbis. Tūlīt pat.

Un viņš dodas pie ūdens rezervuāra.

Es dziļi ieelpoju.

Es to izdarīju.

Es to atkal izdarīju.

Un es jutos labi.

Es jutos varens.

-     Ak, palīgā, nočukstu. Es tik ļoti trīcu, ka man ir jāapsēžas.

[VIOLA]

Es atrodu Koila kundzi mazā sieviešu grupiņā pie dziedniecības teltīm, viņa ir uzgriezusi man muguru.

-    Ei! es uzsaucu, piesoļojot pie viņām. Mana balss ir ļoti skaļa, īpaši pēc tā, kas nupat notika ar Lī, bet jūtos tik vārga, ka baidos tūlīt pat nokritīšu zemē.

Koila kundze pagriežas, un es ieraugu, ar ko viņa runā. Nadari kundze un Braitvaita kundze, neviena no viņām nav pateikusi man ne vārda, kopš Atbilde apmetās šajā kalnā. Bet es neskatos uz viņu.

Es skatos uz Simonu.

-    Tev vajadzētu būt gultā, meitiņ, Koila kundze saka.

Es nikni palūkojos uz dziednieci. Tu nedrīksti pajautāt, vai es esmu gatava, un tad vienkārši aiziet prom.

Koila kundze paskatās uz pārējām sievietēm, ieskaitot Simonu, kas pamāj. Labi, meitiņ. Ja jau tu par katru cenu gribi zināt.

Es joprojām smagi elpoju, bet no Koila kundzes toņa noprotu, ka man nemaz nepatiks tas, ko viņa pateiks. Dziedniece pastiepj roku, it kā vēlētos apskatīt manu roku. Es to viņai neļauju, bet eju līdzi prom no dziedniecības telts; abas pārējās dziednieces un Simona mums seko kā tādi miesassargi.

-    Mēs mēģinām izstrādāt teoriju, Koila kundze saka.

-    Mēs? es jautāju, palūkojoties uz Simonu, kura joprojām klusē.

-   Teoriju, kas ar katru dienu izrādās arvien patiesāka, Koila kundze turpina.

-   Vai nevari runāt par lietu? es jautāju. Šī bijusi gara diena, turklāt es nejūtos īsti labi.

Dziedniece pamāj. Labi, meitiņ. Viņa apstājas un palūkojas uz mums. Mēs sākam domāt, ka pret aprocēm varbūt nav zāļu.

Es instinktīvi satveru savu roku. Ko?

-     Šīs aproces mums jau ir desmitiem gadu, dziedniece saka. Tās bija jau Vecajā pasaulē, un, protams, dažos cietsirdīgos gadījumos tās tika apliktas kādam cilvēkam. Bet mēs nevarējām atrast kaut vienu šai infekcijai līdzvērtīgu saslimšanu pat visā Simonas plašajā datubāzē.

-    Bet kā…?

Un apklustu, nojaušot, ko dziedniece grib pateikt.

-    Tu domā, ka mērs šīm aprocēm pievienojis vēl kādu sastāvdaļu.

-Tas būtu veids, kā nogalināt ļoti daudz sieviešu, nevienam nenojaušot, kāds ir viņa patiesais mērķis.

-    Bet mēs būtu par kaut ko tādu padzirdējušas, es iebilstu, vīru Trokšņos noteikti būtu baumas -

-     Padomā pati, meitiņ, Koila kundze saka. Padomā par vēsturi. Vecajā Prentistaunā taču tika nogalinātas visas sievietes.

-    Viņš apgalvo, ka viņas visas izdarīja pašnāvību, vārgi iebilstu.

-    Mēs esam atradušas tādas ķīmiskas vielas, kuras pat es nespēju identificēt, Viola, ierunājas Simona. Pastāv reālas briesmas. Smagas sekas.

Man vēderā viss sagriežas, izdzirdot vārdu sekas. Kopš kura laika tu tik ļoti ieklausies dziednieču vārdos?

-     Kopš uzzināju, ka tev un visām pārējām sievietēm, kam apliktas aproces, draud briesmas, Simona saka.

-    Piesargies, es brīdinu. Koila kundze ļoti labi prot dabūt no cilvēkiem visu, ko grib. Paskatos uz dziednieci. Puslokā apsēdinot tos, kuri tiesās citus.

-    Meitiņ! Koila kundze izsaucas. Es to neesmu…

-     Ko jūs gribat no manis? es jautāju. Ko jūs gribat, lai es daru?

Koila kundze nikni nošņācās. Mēs gribam zināt, vai tavs Tods zina ko vairāk. Varbūt viņš kaut ko tev nestāsta.

Es pašūpoju galvu. Viņš būtu man pateicis, tiklīdz ieraudzīja aproci man ap roku.

-     Bet varbūt Tods var noskaidrot? Koila kundze turpina. Vai viņš varētu mums palīdzēt to uzzināt?

Es sākumā nesaprotu, bet tad…

-    Ak, tagad man ir skaidrs.

-    Kas skaidrs? dziedniece noprasa.

-    Jums ir vajadzīgs spiegs. Mana balss kļūst skaļāka, jo kļūstu arvien dusmīgāka. Vecie triki, vai ne? Tā pati vecā Koila kundze, kas meklē iespēju iegūt lielāku varu.

-     Nē, meitiņ, Koila kundze atbild, mēs atradām ķimikālijas…

-   Tu kaut ko plāno, es viņai uzbrūku. Visu šo laiku, atsakoties man stāstīt par pirmo pamieru, gaidot mēra gājienu, un tagad tu gribētu izmantot Todu, tāpat kā izmantoji mani…

-    Tā ir nāvējoša, meitiņ, viņa saka. Infekcija ir nāvējoša.

[tods]

-      Kauns ar laiku pazūd, Tod, mērs saka, parādoties aiz manis un noskatoties, kā Džeimss iet cauri armijas nometnei, lai atnestu Angaradai vēl ūdeni.

-    Jūs man to nodarījāt, es saku, joprojām trīcot. Jūs to ielikāt man galvā, jūs man likāt…

-     Nekā tamlīdzīga, viņš attrauc. Es tikai parādīju tev ceļu. Tu pats pa to aizgāji.

Es neatbildu. Jo zinu, ka tā ir taisnība.

(bet dzirdu dūkoņu -)

(kuru iztēlojos nedzirdam -)

-      Es tevi nekontrolēju, Tod, mērs saka. Mēs taču vienojāmies, un es turu vārdu. Tu tikai esi atradis spēku, kas jau visu laiku bija tevī. Tā bija tava vēlme. Tu gribēji, lai tā notiktu. Tas arī ir visa pamatā.

-     Nav vis, es iebilstu. Visi taču kaut ko vēlas, bet ne visi spēj kontrolēt citus cilvēkus.

-     Jo vairums ļaužu vēlas, lai citi viņiem pateiktu, ko darīt. Mērs paskatās uz pilsētas laukumu, kas ir noklāts ar teltīm, kur karavīri un pilsētnieki saspiedušies kopā. Ļaudis saka, ka viņi vēlas brīvību, bet patiesībā viņi vēlas būt brīvi no raizēm. Ja es atrisinu viņu problēmas, viņi nemaz neiebilst darīt to, ko lieku.

-     Daži ļaudis, es iebilstu. Ne jau visi.

-      Nē, ne visi. Mērs piekrīt. Ne tu. Un tas ļauj tev labāk kontrolēt citus. Šajā pasaulē ir divu veidu cilvēki, Tod. Viņi, viņš norāda uz armiju, un mēs.

-     Neiekļaujiet mani vārdā mēs.

Bet mērs atkal pasmaida. Esi pārliecināts? Manuprāt, ēnkāji savā Troksnī ir vienoti, visi kā viena balss. Kāpēc tev šķiet, ka ar cilvēkiem ir citādi? Mēs ar tevi, Tod, esam līdzīgi, jo zinām, kā izmantot šo balsi.

-     Es nebūšu tāds kā jūs, noskaldu. Es nekad nebūšu tāds kā jūs.

-     Nē, mērs saka, acīm mirdzot. Manuprāt, tu būsi vēl labāks.

Un tad kaut kur uzzib gaisma Spožāka nekā elektrība Tā apspīd visu laukumu -

Tik tuvu armijai, cik vien var pietuvoties, neienākot laukumā, -

-     Ūdens rezervuārs, mērs sauc, traucoties tā virzienā.

-     Viņi ir uzbrukuši ūdens rezervuāram!

[VIOLAj-

-     Nāvējoša? es pārjautāju.

-    Lidz šim mirušas jau četras sievietes, Koila kundze saka.

-    Vēl septiņas neizvilks ne nedēļu. Mēs par to klusējam, lai neizceltos panika.

-   Tikai desmit no tūkstoša, es saku. Varbūt viņas jau bija novārdzinātas vai slimas…

-    Vai gribi riskēt ar savu dzīvību? Vai ar visu iezīmēto sieviešu dzīvību? Pat roku amputēšana nelīdz, Viola! Vai tā tev šķiet normāla infekcija?

-   Ja tu gribi zināt, vai es ticu, ka tu spētu melot, lai es darītu to, ko tu gribi, kā gan tev šķiet, ko atbildēšu?

Koila kundze dziļi izelpo, it kā cenšoties saglabāt mieru.

-     Es šeit esmu labākā dziedniece, meitiņ, viņa saka emociju pārņemtā balsī, un es nespēju izārstēt tās sievietes. Viņa palūkojas uz manu iekaisušo roku. Iespējams, nespēšu izglābt arī citas, kas ir iezīmētas.

Es pieskaros aprocei un jūtu, kā āda deg.

-    Viola, Simona klusi ierunājas, tās sievietes tiešām ir ļoti slimas.

Nē, es domāju. Nē.

-    Tu nesaproti, es pašūpoju galvu. Viņa tā rīkojas. Mazu daļiņu patiesības sagroza par lieliem meliem, lai dabūtu to, ko vēlas.

-    Viola! Koila kundze iesaucas.

-     Nē, es saku vēl skaļāk, jo esmu kaut ko sapratusi. Es taču nevaru riskēt, ka tev izrādīsies taisnība, vai ne? Ja tie ir meli, tad gudri meli, jo, ja man nav taisnība, mēs visas mirsim, tāpēc labi, es pajautāšu Todam.

-    Paldies, Koila kundze sirsnīgi saka.

-    Bet, es turpinu, es nelūgšu viņam spiegot tavā labā, un arī tu izdarīsi man pakalpojumu.

Koila kundze nopēta mani, lai redzētu, cik nopietni es to visu domāju.

-     Ko tad? viņa beidzot jautā.

-    Beigsi mani atraidīt un soli pa solim izstāstīsi visu, ko zini par pamieru ar ēnkājiem, es saku. Un tad palīdzēsi man pamieru atjaunot. Nekādu atrunu, nekādas gaidīšanas. Sāksim rīt.

Es redzu, kā dziednieces smadzenes cītīgi prāto, kādu labumu varētu iegūt no šīs situācijas. Es apsolu, ka pastāstīšu, ko…

-     Nekādu darījumu, es viņu pārtraucu. Tu darīsi, kā es saku, vai arī neko neuzzināsi.

Viņa klusē pavisam īsu brīdi. Sarunāts.

No izlūku kuģa atskan kliedziens. Bredlijs skrien lejup pa rampu, viņa Troksnis ārdās.

-    Pilsētā notiek kaut kas slikts!

[tods]

Mēs skrienam pie ūdens rezervuāra. Karavīri, kas stāv mums priekšā, metas malā, lai dotu ceļu, lai gan vēl nemaz

nav mūs redzējuši, -

Un es dzirdu, kā mērs ielaužas viņiem galvā, liekot pavirzīties malā, liekot dot ceļu, Un, kad esam klāt, mēs redzam Ūdens rezervuārs grīļojas -

Viena no tā kājām ir saspridzināta, iespējams, ar to liesmojošo asmeni, jo baltas, biezas liesmas izplatās pa ūdens rezervuāra koka daļām Un visur ir ēnkāji -

Šautenes šauj visos virzienos, ēnkāji izmanto savus baltos šķēpus, un karavīri krīt, un ēnkāji krīt, bet tas nav ļaunākais -

-    UGUNS! mērs izsaucas, ieliekot šo vārdu visu apkārt stāvošo galvās. DZĒSIET UGUNI!

Un viri sāk kustēties -

Bet kaut kas noiet greizi, kaut kas noiet pavisam greizi Karavīri, kas cīnījās pirmajās rindās, nomet šautenes, lai ietu pēc ūdens spaiņiem, -

Karavīri, kas atradās pašā cīņas karstumā, kas bija tieši pretī ēnkājiem, -

Viņi vienkārši pagriežas un dodas prom, it kā pēkšņi nekādas kaujas vairs nebūtu, -

Bet ēnkāji nav apstulbuši, viņi turpina šaut, un vīri krīt, pat neredzot, kas viņus nogalinājis, -

-     BEIDZIET! es dzirdu mēru domājam. CĪNIETIES! Taču notiek kaut kāda aizķeršanās, daži karavīri paķer

ieročus un atsāk cīnīties, bet citi stāv kā sastinguši, nesaprotot, ko darīt, -

Un tad arī viņi krīt no ēnkāju ieročiem Un es redzu mēra seju, teju vai sašķobītu no milzīgās koncentrēšanās, viņš mēģina panākt, lai vieni karavīri darītu vienu, bet citi pavisam ko citu, tomēr panāk tikai to, ka neviens neko nedara, un arvien vairāk vīru tiek nogalināti, un ūdens rezervuārs tūlīt kritīs -

Prezidenta kungs?! O'Hāras kungs sauc, traucoties pie mums, un viņu gandrīz nekavējoties apstulbina mēra pretrunīgās pavēles -

Un ēnkāji redz, ka armija ir dezorientēta, ka mēs nedarām to, ko mums vajadzētu darīt, ka tikai daži karavīri šauj, un neviens nedzēš uguni, kas izplatās uz ēdiena noliktavām, -

Un es jūtu ēnkāju Troksni, pat ja tajā nav vārdu, ka viņi saož lielāku uzvaru, nekā bija gaidījuši, varbūt pat pēdējo uzvaru -

Un es neesmu sastindzis -

Nezinu, kāpēc, bet laikam esmu vienīgais, ko mērs nekontrolē, -

Varbūt viņš patiešām mani nekontrolē Bet es nevaru izbeigt domāt par to, ko tas nozīmē, Es saķeru šauteni un iebliežu mēram tieši pa ausi Viņš iekliedzas un streipuļo uz sāniem Ari karavīri tepat tuvumā iekliedzas, it kā arī viņi būtu saņēmuši sitienu, -

Mērs noslīgst uz viena ceļa, ar rokām saķēris galvu, pa pirkstu starpām viņam līst asinis, no viņa Trokšņa gaisā paceļas vaids -

Bet es jau esmu pagriezies pret O'Hāras kungu un saucu: Nostādi vīrus ierindā, lai viņi šauj. Tūlīt, tūlīt, TŪLĪT!

Un es sadzirdu ldusu dūkoņu, bet nesaprotu, vai nostrādā mani vārdi vai ari kapteinis pats saprot, ka kaut kas jādara; viņš liek tuvāk esošajiem karavīriem stāties ierindā, pacelt savas nolādētās šautenes un ŠAUT -

Un atkal atskan šāvieni, un ēnkāji krīt, atkāpjoties un gāžoties cits pār citu, nesaprotot, kas noticis, un es redzu Teita kungu pieskrienam pie mums un neļauju viņam pat ierunāties -

-     DZĒSIET ugunsgrēku! es kliedzu.

Viņš paskatās uz mēru, kas joprojām ir noslldzis uz viena ceļa, joprojām asiņo, un pamāj, saucot otru karavīru grupu, lai nes spaiņus, lai glābj ūdens un pārtikas krājumus -

Un pasaule mums apkārt atkal atdzīvojas, skan kliedzieni, viss virpuļo un griežas, karavīru rinda soļo uz priekšu, padzenot ēnkājus no ūdens rezervuāra, -

Es stāvu pie mēra, kas joprojām ir uz ceļiem, saķēris galvu, asinis rit, bet es nenoliecos pie viņa, nepārliecinos, vai ar viņu viss būs kārtībā, es nedaru neko, lai viņam palīdzētu.

Bet ari neeju prom.

-    Tu man iesiti, Tod, Prentiss saka, viņa balss ir tikpat bieza kā viņa asinis.

-    Jūs bijāt to pelnījis, muļķi! Jūs būtu panācis, ka mēs visi ejam bojā!

Viņš paskatās uz mani, joprojām saķēris galvu. Jā, viņš piekrīt. Tev bija visas tiesības mani apturēt.

-     Un kā vēl!

-      Bet tu to izdarīji, Tod, mērs saka, smagi elpojot. Uz pāris minūtēm, kad bija tāda nepieciešamība. Tu biji vadonis.

Un ūdens rezervuārs sagāžas.

[VIOLA]

-    Noticis liels uzbrukums, Bredlijs sauc, kamēr mēs skrienam pie viņa.

-    Cik liels? es prasu, stiepjot roku pēc telefona.

-    Vienā no zondēm bija redzams liels uzliesmojums, un tad…

Viņš apklust, jo mēs dzirdam vēl kādu skaņu. Kliedzienus no meža puses.

-     Kas tad vēl? Simona noelšas.

No meža malas atskan vēl vairāk kliedzienu, un cilvēki, kas sēž pie ugunskuriem, pieceļas kājās Un LīLī-

Streipuļo cauri nometnei Viss vienās asinīs Turot rokas priekšā sejai -Lī!

Un es skrienu pie viņa, cik ātri vien varu, lai gan drudzis padara mani lēnāku un es nespēju ievilkt elpu, un Bredlijs ar Koila kundzi jau ir man garām, viņi satver Lī un nogulda zemē, un Koila kundzei ar varu jāatlauž viņa rokas no asiņainās sejas Tad pūlī vēl kāds iekliedzas Un mēs redzam Lī acis To vairs nav Vienkārši nav Ir tikai asiņaini acu dobumi Kā izdedzināti ar skābi -

-    Lī! es saucu, nometoties ceļos viņam blakus. Lī, vai tu mani dzirdi?

-    Viola? viņš saka, pastiepjot asiņainās rokas pēc manis. Es tevi neredzu! Es neredzu!

-    Esmu šeit! es cieši satveru viņa rokas. Šeit!

-    Kas notika, Lī? Bredlija balss ir zema un mierīga. Kur ir pārējie mednieki?

-    Miruši, Lī atbild. Ak Dievs, viņi visi ir pagalam! Magnuss ir miris.

Un mēs zinām, ko viņš teiks, jo redzam to viņa Troksnī, -

-     Ēnkāji, Lī saka. Ēnkāji nāk.

[tods]

Ūdens rezervuāra kājas salūst, un lielais metāla trumulis ar ūdeni nogāžas, gandrīz pārāk lēni, lai mēs spētu noticēt, -

Tas atsitas pret zemi, nospiežot vismaz vienu karavīru, Un no tā gāžas ūdens kā milzīga siena Tieši mums virsū -

Mērs joprojām grīļojas un ir dezorientēts SKRIENIET! es kliedzu, sūtot šo ziņu ar savu Troksni, tajā pašā laikā saķerot mēru aiz vērtīgās uniformas un paraujot malā, -

Ūdens ieplūst ielā un tad laukumā, nogāžot no kājām karavīrus un ēnkājus, sajaucot teltis un gultas vienā lielā zupā, -

Tas gan nodzēš uguni pārtikas šķūnī, bet tas bija viss mūsu ūdens -

Un es velku mēru sev līdzi, lai tiktu prom no ūdens straumes, es uzkliedzu PAVIRZIETIES! karavīriem, kas stāv mums priekšā, Un viņi pavirzās -

Un mēs uzkāpjam pa mājas pirmajiem pakāpieniem Un ūdens aizplūst mums garām, samērcējot līdz ceļiem, bet aizplūst garām; ar katru mirkli straume kļūst lēnāka un seklāka, tā iesūcas zemē Līdz ar mūsu nākotnes izredzēm. Gandrīz tikpat ātri, cik ātri ūdens parādījās, tas pazūd, un pilsētas laukums ir telšu un līķu pilns -

Es ievelku elpu, paskatoties uz apkārtējo haosu, uz mēru man līdzās, kas pamazām atgūstas, Un ieraugu Ak nē -

Tur, zemē, ūdens atnests -

Nē -

Džeimss.

Džeimss, kas guļ uz muguras un tukšām acīm blenž debesīs, -

Ar caurumu kaklā.

Gandrīz neapzināti nometu šauteni un skrienu pie viņa, šļakstinot ūdeni, un nometos ceļos.

Džeimss, kuru es kontrolēju. Džeimss, kuru es aizsūtīju pēc ūdens tikai savas iegribas dēļ, -

Džeimss, kuru es aizsūtīju nāvē.

Ak nē.

Lūdzu, nē.

Žēl gan, mērs saka, izklausoties patiess, izklausoties gandrīz laipns. Man ļoti žēl par tavu draugu. Bet tu izglābi mani, Tod. Divreiz. Vienreiz no manis paša muļķības un otrreiz no ūdens sienas.

Es neko nesaku. Es nenovēršu skatienu no Džeimsa sejas, kas joprojām ir tik nevainīga, tik jauka, atvērta un draudzīga, lai gan no viņa nenāk ne skaņas.

Kauja beidzas. O'Hāras kunga vadīto karavīru ieroči šauj attālās ielās. Bet kāda jēga?

Viņi ir iznīcinājuši ūdens rezervuāru.

Viņi ir nogalinājuši mūsējos.

Un es tik tikko dzirdu mēru nopūšamies. Man šķiet, ka pienācis pēdējais laiks mums tikties ar taviem draugiem ieceļotājiem, Tod, viņš saka. Un mums beidzot vajadzētu kārtīgi parunāt ar Koila kundzi.

Es aizspiežu Džeimsa acis, atceroties, kā to pašu biju darījis ar Deiviju Prentisu, jūtot to pašu tukšumu Troksnī, un nespēju pat nodomāt Man ļoti žēl, jo ar to nepietiktu, ar to nepietiktu pat tad, ja es to atkārtotu visu atlikušo dzīvi.

Izrādās, ēnkāji ir teroristi, Tod, mērs saka, lai gan es īsti viņā neklausos. Un, iespējams, būtu labāk, ja teroristi cīnītos cits pret citu.

Un tad mēs abi to sadzirdam. Pāri laukumā valdošajam haosam atskan vēl viens RĒCIENS, pavisam citāds rēciens šajā rēkoņas pasaulē.

Mēs palūkojamies uz austrumiem, pāri sagrautajai katedrālei, pāri zvanu tornim, kas joprojām stāv par spīti visam.

Izlūku kuģis paceļas gaisā.

10 NODAĻA Uz kraujas

ES SAPLŪSTU ar Zemes balsi.

Es uzbruku Izcirtumam, jūtot, kā man rokā šauj ieroči, redzot, kā mirst karavīri, dzirdot kaujas kliedzienus un trokšņus. Esmu kalna galā, vērojot ieleju, bet vienlaikus atrodos kaujas laukā, dzīvojot caur uzbrucēju balsīm, to balsīm, kas ir gatavi atdot savu dzīvību par Zemi.

Es vēroju, kā krīt ūdens muca, lai gan tie, kas vēroja šo skatu, drīz vien mirst no Izcirtuma rokas, katra nāve paliek kā briesmīgs plīsums Zemes balsī, pēkšņs zaudējums, kas vēl ilgi sāp, -

Bet tas ir nepieciešams -

Tikai nelielos daudzumos, Debesis man parāda, vērojot notiekošo. Nepieciešams, lai glābtu pārējo Zemi.

Nepieciešams, lai pabeigtu šo karu, pirms ierodas konvojs, es parādu, īpaši uzsverot svešo vārdu, ko nekad neesmu viņam mācījis.

Mums ir laiks, Debesis rāda, viņš joprojām koncentrējas uz ielejā notiekošo, balsīm, kas no turienes paceļas; tagad viņu ir mazāk, viņi bēg.

Vai tiešām? es pārsteigts jautāju, prātojot, vai tiešām Debesis zina, -

Bet atlieku šaubas malā, jo Debesu balss atceras, lai atgādinātu man, kas šonakt vēl notiks, kad ūdens muca ir apgāzta.

Tā vai citādi šonakt karš mainīsies.

Ūdens bija tikai pirmais solis. Pilnīga invāzija būs otrs.

Zeme šo pēdējo dienu laikā nav slinkojusi. Mēs esam uzbrukuši Izcirtumam negaidīti, dažādās malās un dažādos laikos, pārsteidzot viņus izolētās vietās. Zeme ir daudz tuvāk zālei un kokiem, tāpēc Spēj daudz labāk nomaskēties, un Izcirtuma attālās gaismas neuzdrošinās mums tuvoties, lai Zeme tās nenotriektu.

Izcirtums varētu izšaut vēl kādu no lielajiem ieročiem, trāpot pat Debesīm, lai gan viņi nevar zināt, ka viņš atrodas tiem tik tuvu.

Bet, ja viņi izšautu, upe noslīcinātu viņu pilsētu.

Vēl jau ir iespējami arī citi iemesli. Kāpēc gan Izcirtums neizmanto tik varenu ieroci, ja jau tas ir viņu rīcībā? Kāpēc viņi pieļauj, ka viņiem atkal un atkal uzbrūk, arvien niknāk, bet nedod atbildes triecienu?

Ja vien, kā mēs tik tikko uzdrošināmies cerēt, viņiem bija tikai viens šāds ierocis.

Es vēlos būt tur, lejā, parādu, kamēr mēs vērojam Zemes balsi. Es vēlos šaut ar šauteni. Nošaut Nazi.

Nē, Debesis parāda klusā un domīgā balsī. Viņi tagad būs izmisuši. Mēs esam nonākuši tik tālu tāpēc, ka viņi nav devuši koordinētu atbildi.

Un tu to vēlies, es parādu.

Debesis vēlas, lai Izcirtums parādās.

Mēs varētu uzbrukt tagad, es ieminos ar lielāku sajūsmu. Pie viņiem valda haoss. Ja mēs rīkotos tūlīt…

Mēs nogaidīsim, Debesis uzstāj, līdz dzirdēsim balsis no tālākā kalna.

Tālākais kalns. Mūsu attālās balsis, tie, kas bija devušies vākt informāciju, parādīja, ka Izcirtums ir sadalījies divās nometnēs. Viena atrodas pilsētā, otra kalna galā. Mēs bijām likuši kalna gala iemītniekus mierā, jo likās, ka tie ir tie, kas aizbēguši no kaujas, kas negrib cīnīties. Bet mēs zinām arī, ka tur ir nolaidies kosmosa kuģis un, visticamāk, lielie ieroči tika izšauti no turienes.

Mēs nebijām spējuši pielavīties tuvāk, lai redzētu, vai viņiem ir vēl kādi ieroči.

Bet šonakt mēs to uzzināsim.

Zeme ir gatava, es parādu, nespējot valdīt sajūsmu. Zeme ir gatava uzbrukt.

Jā, Debesis atbild. Zeme ir gatava.

Un es redzu viņus Debesu balsī.

Zemes piederīgos pilsētas ziemeļos un dienvidos, kur viņi pamazām šo dienu gaitā bija sapulcējušies pa ceļiem, kas Izcirtumam nav zināmi, un turējušies pa tik lielu gabalu, lai Izcirtums viņus nesadzirdētu.

Un Debesu balsī es redzu vēl vienu mūsējo grupu, kas paslēpusies, bet gatava uzbrukt gaida pie attālā kalna.

Tieši tagad, tieši šajā brīdī Zeme ir gatava pilnā sparā uzbrukt Izcirtumam,

Un nonāvēt viņus visus.

Mēs nogaidīsim ziņas no tālā kalna, Debesis atkal parāda, šoreiz daudz stingrāk. Pacietību. Karavīrs, kas uzbrūk pārāk ātri, ir zaudētājs.

Un ja šīs balsis mums parādīs to, ko mēs vēlamies, lai tās parāda?

Viņš paskatās uz mani ar mirdzošām acīm, un tas ir tāds mirdzums, kas apspīd viņa balsi, kas pārņem visu pasauli mums apkārt, parādot, kas notiks, parādot, kā viss pavērsīsies, parādot visu, uz ko es tik ļoti ceru.

Ja, viņš parāda, balsis no kalna liecinās, ka Izcirtumam tiešām vairs nav lielo ieroču, -

Tad karš beigsies šonakt, es turpinu. Ar uzvaru.

Viņš uzliek roku man uz pleca, ietinot mani savā balsi, sasildot mani, pietuvinot mani visai Zemei.

Tikai tad, ja tā notiks, viņš parāda.

Tikai tad, ja tā notiks, es atbalsoju.

Un pavisam klusi, iespējams, tik klusi, ka to sadzirdu tikai es, Debesis parāda Vai tagad Atgriešanās uzticas Debesīm?

Jā, es nevilcinoties atbildu, man ļoti žēl, ka šaubījos.

Un es jūtu, ka vēderā kņudina, es paredzu nākotni, paredzu, kas notiks šonakt, ka tas tiešām notiks, ka viss, ko vēlos no likteņa, ir šeit, manā priekšā, mūsu priekšā, ka Nasta tiks atriebta, ka mans vienīgais tiks atriebts, ka es tikšu atriebts, -

Kas ir? es parādu, bet jūtu, ka Debesu balss joprojām meklē, izplešoties naktī, viņš skatās, gaida kādu skaņu vai sajūtu, bailes par to, ka viņiem ir vēl kādi ieroči, ka mēs esam maldījušies, ka -

Tur, viņš parāda.

Tālumā, pavisam tālu no otra kalna virsmas -

Gaisā paceļas izlūku kuģis.

Mēs noskatāmies, kā tas paceļas nakts debesīs gluži kā gulbis, kas savicina spārnus un uzlido, -

Vai mēs nevaram to apskatīt tuvāk? Debesis jautā, izsūtot šo jautājumu tālu un plaši. Vai tuvumā ir kāda balss?

Kuģis, kas tālumā atgādina tikai gaismas punktiņu, sāk lēnām mest lokus ap kalnu, līkumos pagriežoties, un mēs redzam nelielus gaismas uzliesmojumus, kas atdalās no tā un iekrīt mežā, un koki uzliesmo, un pēc kāda brīža pāri ielejai atskan dunoņa.

Un šurp atlido arī balsis no kalna -

Debesis iekliedzas, un mēs pēkšņi atrodamies zem gaismas uzliesmojumiem, zem kuģa, un cauri kokiem laužas sprādzieni, visās malās eksplodē bumbas, no kurām nav iedējams aizbēgt, visa pasaule šķīst gabalos, Zemes acis redz šos uzliesmojumus, jūt sāpes un tad izdziest kā ugunskurs -

Un es dzirdu Debesis sūtām komandu atkāpties.

Nē! es izsaucos.

Debesis uzmet man asu skatienu. Vai tu labāk vēlētos, lai viņi visi iet bojā?

Viņi ir ar mieru mirt! Un šī ir mūsu iespēja -

Debesis iesit man pa seju.

Es atkāpjos, pavisam apjucis, jūtot sāpes.

Tu teici, ka uzticies Debesīm, vai tad ne? Viņš parāda, un dusmas viņa balsī man trāpa tā, ka tas sāp.

Tu man iesiti!

VAI TAD TU TĀ NETEICI? Viņa balss iztriec man no galvas visas domas.

Es blenžu uz Debesīm, jūtot, kā mani pārņem dusmas. Tomēr es parādu: Teicu.

Tad tagad tu man uzticēsies. Viņš pagriežas pret Ceļiem, kas gaida aiz viņa. Atsauciet Zemi no tālākā kalna. Lai tie, kas atrodas ziemeļos un dienvidos, gaida manas pavēles.

Ceļi nekavējoties dodas izplatīt Debesu ziņu Zemei, kas to jau gaida.

Šīs pavēles tika dotas Nastas valodā, lai ari es tās skaidri saprastu.

Pavēles atkāpties.

Nevis uzbrukt.

Debesis neskatās uz mani, viņš ir uzgriezis man muguru, bet esmu labāks lasītājs nekā citi Zemes piederīgie, varbūt Zemei vispār nav paredzēts tik labi izprast Debesis.

Tu jau to gaidīji, es parādu. Tu domāji, ka viņiem ir vairāk nekā viens ierocis.

Viņš joprojām neskatās uz mani, bet viņa balss mainās, parādot, ka man ir taisnība. Debesis nemeloja, viņš parāda. Ja viņiem nebūtu bijis šādu ieroču, mēs šobrīd jau būtu viņus sakāvuši.

Bet tu zināji, ka šādi ieroči būs. Tu ļāvi man ticēt -

Tu ticēji tam, kam gribēji ticēt, Debesis parāda. Nekas, ko es būtu sacījis, to nemainītu.

Manā balsī joprojām skan sitiena sāpes.

Piedod, ka tev iesitu, viņš saka.

Un tieši tobrīd es to redzu. Uz pavisam īsu brīdi.

Kā sauli caur mākoņiem, kā gaismas staru.

Es redzu viņa miermīlīgo dabu.

Tu vēlies mieru, es parādu. Tu labprāt noslēgtu pamieru.

Viņa balss kļūst stingra. Vai tad es neesmu pierādījis pretējo?

Bet tu pieļauj ari šo iešpēju.

Neviens gudrs līderis nerīkotos citādi. Tu arī to iemācīsies. Tev jāiemācās.

Kāpēc? Es pārsteigts samirkšķinu acis.

Bet viņš jau skatās uz ieleju, uz tālo kalnu, ap kuru joprojām riņķo gaisa kuģis.

Mēs esam atmodinājuši nezvēru, viņš parāda. Paskatīsimies, cik nikns tas kļūs.

4 DAĻA SABIEDROTIE

..

11 NODAĻA RUNĀ AR IENAIDNIEKU

[VIOLA]

MANA SAZIŅAS IERĪCE IEPĪKSTAS. Es zinu, ka zvana Tods, bet atrodos izlūku kuģa medpunktā ar Lī galvu klēpī un spēju domāt tikai par viņu.

-    Turi viņu stabili, Viola, Koila kundze norīko, sazvārojoties, kad kuģis pagriežas.

-   Vēl viena bombardēšana, un tad mēs nolaižamies, Simona saka kuģa saziņas sistēmā.

Mēs dzirdam attālus būkšķus, kuģa lūka atveras, un Simona izsviež laukā hūperus mazas, ar magnētiem kopā sastiprinātas bumbas, kas kritiena laikā izsējas, ietinot mežu sprādzienu segā.

Mēs vēlreiz spridzinām ēnkājus.

Pēc tam kad Lī mums paziņoja, ka ēnkāji nāk uzbrukumā, es palīdzēju ienest viņu izlūku kuģī, kur Koila kundze un Losona kundze sāka dziedināšanu. Pat caur aizvērtām durvīm mēs dzirdējām pilsētnieku kliedzienus. Dzirdējām viņu bailes un dusmas. Es varēju tikai iztēloties, kā novērotāju pusaplī sēdošie ar Ivanu priekšgalā jautā, ko Simona un Bredlijs taisās darīt tagad, kad mums ir uzbrukts.

-   Viņi varētu būt JEBKUR! es dzirdu Ivanu kliedzam.

Un, kad Koila kundze bija iedevusi Lī miega zāles un Losona kundze izmazgājusi viņa acu dobumus, kas nebeidza asiņot, mēs dzirdējām, ka Simona un Bredlijs uzkāpj uz klāja, skaļi strīdoties. Simona iegāja pilota kabīnē, bet Bredlijs nostājās medpunkta durvīs un paziņoja: Mēs paceļamies.

-    Es operēju, Koila kundze noskaldīja, pat nepaskatoties. Bredlijs pacēla paneli un izņēma nelielu ierīci. Žiroskopis-

kais skalpelis, viņš saka. Nenotrīcēs, pat ja kosmosa kuģis apgrieztos otrādi.

-   Ak tad redz, kas tas ir, Losona kundze noteica.

-   Vai laukā ir nemieri? es jautāju.

Bredlijs tikai sarauca pieri, bet viņa Troksnī bija redzami cilvēki, kas apsaukā viņu par Humānistu. Daži no tiem spļauj viņa sejā.

-    Bredlij, es iesāku.

-   Turieties, viņš sacīja un apsēdās pie mums, nepievienojoties Simonai pilota kabīnē.

Koila kundze un Losona kundze turpināja drudžaini strādāt. Es jau biju aizmirsusi, cik aizraujoši ir vērot Koila kundzi dziedināšanas darbā. Viņa rīkojās dedzīgi un bija pilnībā koncentrējusi visu uzmanību Lī glābšanai ari tad, kad ierūcās motori, kad mēs jutām kosmosa kuģi paceļamies gaisā, tam metot apļus ap kalnu un izsviežot pirmos spridzekļus. Bet Koila kundze turpināja strādāt. Tagad Simona lido pēdējo apli un es jūtu Bredlija Troksnī mutuļojam domas par to, kā mūs sagaidīs atpakaļ kalnā.

-    Tik slikti? Koila kundze jautā, uzmanīgi sašujot pēdējo šuvi.

-    Viņi pat negribēja savākt kritušo līķus, Bredlijs saka.

-    Viņi tikai gribēja, lai mēs dodamies pretuzbrukumā un tūlīt pat.

Koila kundze dodas pie sienā iebūvētās izlietnes un sāk mazgāt rokas. Viņi būs apmierināti. Jūs izpildījāt savu pienākumu.

-    Ak tad tāds ir mūsu pienākums, ko? Bredlijs izsaucas.

-    Spridzināt ienaidnieku, kuru mēs nekad neesam satikuši?

-    Jūs iesaistījāties karā, Koila kundze saka, un tagad nevarat vienkārši izstāties. Ne tad, ja uz spēles liktas dzīvības.

-    Tieši to jūs gribējāt.

-   Bredlij, es brīdinoši ierunājos. Mans telefons atkal iepīkstas, bet es vēl nespēju palaist vaļā Lī. Viņi uzbruka mums.

-    Pēc tam kad mēs bijām uzbrukuši viņiem, Bredlijs iebilst.

-    Pēc tam kad viņi bija uzbrukuši mums, jo mēs bijām uzbrukuši viņiem, un tā tālāk, līdz mēs visi būsim pagalam.

Es palūkojos uz Lī seju, vismaz uz to daļu, ko redzu zem apsaitējumiem, uz viņa degungalu, pavērto muti, blondajiem matiem, kuros ir asinis. Es jūtu viņu savās rokās, ievainotās ādas karstumu, nesamaņā esošā ķermeņa smagumu.

Viņš nekad vairs nebūs tāds kā agrāk, nekad vairs. Man kaklā iesprūst kamols un sirds iesāpas.

To cilvēkiem nodara karš. Tieši šeit, manās rokās. Tas ir karš. Manā kabatā atkal iepīkstas telefons.

[TODSj

-      Neitrālā vietā? mērs jautā, paceļot vienu uzaci.

-     Nez kur gan tāda būtu?

-     Koila kundzes vecā dziednīca, es saku. Tā teica Viola. Koila kundze un ļaudis no izlūku kuģa mūs tur gaidīs līdz ar saullēktu.

-     Tā nu nav īsti neitrāla vieta, vai ne? mērs saka.

-    Tomēr gudrs gājiens.

Viņš mirkli izskatās domīgs, tad palūkojas uz Teita un O'Hāras kungu ziņojumiem, kuros teikts, cik viss ir ļauni. Mums tiešām iet slikti.

Laukums ir sapostīts. Pusi telšu ir aizskalojis ūdens. Par laimi, manējā bija pietiekami nomaļus, tāpēc arī Angaradai nekas nekaiš, bet viss pārējais ir tīrais haoss. Ūdens dēļ ir sabrukusi viena pārtikas noliktavas siena, un mērs tagad ir aizsūtījis turp karavīrus, kas pārskata pārpalikumus, lai redzētu, cik drīz mums būs beigas.

-     Viņi mums ir pamatīgi iegriezuši, Tod, mērs saka, sarauktu pieri pētot pierakstus. Ar vienu gājienu viņi ir iznīcinājuši deviņdesmit piecus procentus mūsu ūdens krājumu. Pat izdalot ļoti mazos daudzumos, šī ūdens mums pietiks ilgākais sešām dienām, bet līdz kosmosa kuģa ierašanās brīdim vēl ir sešas nedēļas.

-     Un kā ar ēdienu?

-    Ar to mums ir vairāk paveicies, mērs atbild, pasniedzot man ziņojumu. Paskaties pats.

Es blenžu uz papīriem viņa rokā un redzu tur tikai Teita un O'Hāras kungu rokraksta melnos ķeburus, tie bariem vien skraidelē pa lappusi kā mazās, melnās žurkas, kas dzīvoja mūsu fermā. Tās skrēja un slēpās tik ātri, ka tad, kad pacēlu dēli, zem tā vairs nebija ne miņas no izveicīgajiem grauzējiem. Es skatos uz papīra lapām un prātoju, kā gan, pie velna, kāds vispār spēj izlasīt šos dīvainos ķeburus, kas izskatās tik atšķirīgi, bet vienlaikus tik līdzīgi, -

-    Piedod, Tod, mērs saka, noliekot papīrus malā, man aizmirsās.

Es pagriežos pret Angaradu. Labi zinu, ka mērs neko neaizmirst.

-    Zini, viņš laipni piedāvā, es varētu iemācīt tev lasīt.

Šie vārdi man liek vēl vairāk nosarkt no kauna un dusmām, kas ir tik lielas, ka es varētu noraut kādam galvu, -

-    Tas būs vieglāk, nekā tu domā, mērs saka. Esmu izgudrojis, kā mācīt cilvēkus, izmantojot Troksni, un -

-     Gribat pateikties par dzīvības glābšanu, ko? es skaļi jautāju. Nepatīk būt man parādā?

-    Manuprāt, šajā ziņā mēs varētu būt kviti, Tod. Turklāt tev nav jākaunas -

-     Aizverieties, labi?

Viņš ilgi lūkojas mani. Labi, mērs beidzot mierīgi saka. Es negribēju tevi sadusmot. Pasaki Violai, ka esmu ar mieru tikties viņu izraudzītajā vietā. Vīrietis pieceļas kājās. Kā ari to, ka ieradīšos tikai kopā ar tevi.

[VIOLA]

-   Tas izklausās aizdomīgi, es saku saziņas ierīcē.

-   Zinu, Tods atbild. Domāju, ka mērs mēģinās strīdēties, bet viņš visam piekrita.

-    Koila kundze jau no sākta gala skandināja, ka viņš reiz nāks pie mums. Laikam jau viņai bija taisnība.

-    Nez kāpēc man no tā nekļūst mierīgāk ap sirdi…

Es iesmejos, un smiekli pārvēršas klepū.

-    Kā tev ar veselību? Tods prasa.

-    Normāli, attraucu. Es šobrīd vairāk uztraucos par Lī.

-    Kā viņam ir?

-    Stāvoklis ir stabils, bet slikts. Losona kundze ļauj viņam būt pie samaņas tikai tik ilgi, lai pabarotu.

-Jēziņ, Tods novelk. Pasveicini viņu no manis. Es redzu, ka viņš palūkojas pa labi. Jā, velns, pagaidi minūti! Tad viņš atkal runā ar mani. Man jāiet. Mērs grib parunāt par rītdienu.

-    Esmu pārliecināta, ka Koila kundze gribēs to pašu, es saku. Tiksimies rīt.

Viņš kautrīgi pasmaida. Priecājos, ka beidzot tevi satikšu. Personiski. Pagājis jau ļoti ilgs laiks. Pārāk ilgs.

Es atvados un nolieku klausuli.

Lī guļ blakusgultā, cieši aizmidzis. Losona kundze sēž stūrī un ik pēc piecām minūtēm kuģa monitoros pārbauda puiša veselības stāvokli. Viņa pārbauda arī mani, izmēģina Koila kundzes jaunos līdzekļus infekcijas mazināšanai, jo šķiet, ka tā ir izplatījusies līdz plaušām.

Koila kundze bija nosaukusi infekciju par nāvējošu.

Nāvējošu.

Ja viņa saka taisnību, ja vien viņa nepārspīlē, lai piespiestu mani palīdzēt…

Un laikam jau tāpēc es neesmu pateikusi Todam, cik slima esmu. Ja viņš pārāk uztrauktos un es zinu, ka tieši tā notiktu, man būtu jāsāk domāt, ka varbūt Koila kundzei ir taisnība, -

Koila kundze ienāk pa durvīm. Kā jūties, meitiņ?

-    Labāk, es meloju.

Viņa pamāj un pieiet pie Lī. Vai viņi ir devuši ziņu?

-    Mērs ir visam piekritis, es atkal noklepojos. Viņš ieradīsies kopā ar Todu.

Koila kundze sausi iesmejas. Cik pašpārliecināts! Viņš nešaubās, ka nenodarīsim viņam pāri, un sarīko izrādi.

-    Es teicu, ka mēs rīkosimies tāpat. Tikai tu, es, Simona un Bredlijs. Mēs aizslēgsim izlūku kuģi un jāsim turp.

-    Lielisks plāns, meitiņ. Viņa pēta monitorus. Protams, mūs netālu gaidīs dažas apbruņotas Atbildes sievietes.

Es saraucu pieri. Tātad mēs jau no sākta gala izrādīsim neuzticēšanos?

-    Kad tu vienreiz kaut ko iemācīsies? Koila kundze nopūšas. Labi nodomi neko nenozīmē, ja tu neesi spēka pozīcijā.

-   Tas ir ceļš uz nebeidzamu karu.

-   Iespējams, dziedniece attrauc, tomēr tā ir vienīgā taka uz mieru.

-    Neticu, es atcērtu.

-   Vari neticēt, viņa mierīgi attrauc. Kas zina, varbūt kādu dienu tas atmaksāsies. Dziedniece pagriežas, lai ietu. Līdz rītam, meitiņ.

Un es dzirdu viņas balsī ilgas.

Ilgas pēc dienas, kad mērs ieradīsies pie viņas.

[TODS]

Es un mērs jājam pa ceļu uz dziednīcu aukstā, tumšā rītā pirms ausmas, jājam garām kokiem un ēkām, kurus es skatīju katru dienu, kad mēs ar Deiviju strādājām klosterī.

Šī ir pirmā reize, kad mēroju šo ceļu bez viņa.

Kumcļ, Angarada domā, un es redzu viņas Troksnī Akornu, ar kuru vienmēr jāja Deivijs, mēģinot saukt zirgu par Nāvnesi, Akornu, ar kuru tagad jāj Viola un kuru mēs, visticamāk, šodien redzēsim.

Bet Deivija te nebūs. Deivija nekad vairs nebūs kopā ar mums.

-     Tu domā par manu dēlu, mērs saka.

-    Nerunājiet par viņu! es gandrīz automātiski uzkliedzu, bet tad jautāju: Kā jūs joprojām varat mani nolasīt? Nevienam citam tas neizdodas.

-     Es neesmu neviens cits, Tod.

Ko jūs visu laiku to atkārtojat, es nodomāju, lai redzētu, vai viņš dzird ari to.

-     Tomēr tev taisnība. Viņš pievelk Džuljetai grožus. Tu esi paveicis izcilu darbu. Attīstījis savas spējas daudz ātrāk nekā mani kapteiņi. Kas zina, uz ko tu būsi spējīgs?

Un viņš man gandrīz lepni uzsmaida.

Saule vēl nav uzlēkusi, un ceļš, pa kuru mēs jājam, grimst tumsā, pie debesīm ir saskatāma tikai neliela rozā gaismas strēlīte. Mērs uzstāja, lai mēs ierastos pirmie, lai sagaidītu viņus tur.

Es, viņš un vīri, kas mums seko.

Mēs sasniedzam abus šķūņus, kas iezīmē pagriezienu uz dziednīcu un ved uz izžuvušo upi. Debesis joprojām ir tumšas, kad nogriežamies ceļa līkumā un redzam, kas mūs gaida.

Nav tā, kā mēs gaidījām. Dziednīcas mājīgo sienu vietā pretī slejas tikai apsvilis koka rāmis, jumts ir nodedzis, un zālienu klāj atlūzas. Sākumā es domāju, ka šo vietu nodedzinājuši ēnkāji, bet tad atceros, ka Atbilde ienākot spridzināja visu pēc kārtas, pat savas ēkas. Laikam jau tas, ka mērs šo vietu bija padarījis par cietumu, līdzēja Atbildei izlemt, ka viņi te nekad vairs negribēs dziedināt ļaudis.

Mēs neesam rēķinājušies arī ar to, ka viņi jau ir klāt, gaida mūs uz piebraucamā ceļa. Viola Akorna mugurā blakus vēršu vilktiem ratiem, kuros sēž tumšādains vīrietis un ļoti barga liela auguma sieviete, kas var būt tikai Koila kundze. Mērs tātad nav bijis vienīgais, kas gribējis ierasties pirmais.

Es jūtu, kā mērs sabožas, bet viņš ātri noslēpj savu patieso noskaņojumu, tiklīdz esam klāt. Labrīt, viņš saka. Viola, es, protams, pazīstu slaveno Koila kundzi, bet ar šo kungu man nav bijusi izdevība tikties.

-     Aiz mums kokos slēpjas bruņotas sievietes, Viola saka pat nesasveicinājusies.

-     Viola! Koila kundze izsaucas.

-    Un mums seko piecdesmit vīriešu, es atbildu. Man lika teikt, ka tā esot aizsardzība pret ēnkājiem.

Viola pamāj Koila kundzes virzienā. Viņa tikai teica, lai melojam par to, ka esam vieni.

-    Tas būtu diezgan sarežģīti, mērs iesaistās sarunā, ņemot vērā, ka es šīs sievietes ļoti skaidri redzu ši kunga Troksnī, ar kuru, atkārtošu, mani neviens vēl nav iepazīstinājis.

-     Bredlijs Trenčs, vīrietis saka.

-    Prezidents Deivids Prentiss, mērs atbild. Priecājos iepazīties.

-     Un tu noteikti esi Tods, Koila kundze man saka.

-     Un jūs noteikti esat tā, kas mēģināja nogalināt mūs ar Violu, es saku, raugoties sievietei acīs.

Viņa pasmaida. Nedomāju, ka es šeit būtu vienīgā ar šādu noziegumu uz sirds.

Viņa ir mazāka, nekā es biju iedomājies. Vai ari es vienkārši esmu izaudzis. Pēc tam kad Viola man pastāstīja, ko Koila kundze ir darījusi vadījusi armiju, uzspridzinājusi pusi pilsētas, bijusi Patvēruma vadītāja, es biju domājis, ka sastapšu milzīgu sievu. Viņa ir diezgan plecīga, protams, kā jau daudzi šīs planētas iedzīvotāji, tā izskatās, ja katru dienu smagi strādā, lai izdzīvotu. Bet viņai ir tādas acis, kas droši raugās pretī, kas nenovēršas un neļaujas šaubām pat tad, kad vajadzētu. Varbūt tādas galu galā izskatās varena cilvēka acis.

Es piejāju blakus Akomam, lai varētu kārtīgi sasveicināties ar Violu, izbaudot patīkamo, silto jūtu uzplūdu, kā jau ikreiz viņas klātbūtnē, bet es redzu ari to, cik viņa ir bāla, cik slima, -

Meitene skatās uz mani apjukusi, viņa pieliec galvu.

Un es saprotu, ka viņa mēģina mani nolasīt.

Bet nevar.

[VIOLA]

Es blenžu uz Todu. Skatos un skatos.

Un neko nedzirdu.

Vispār neko.

Es domāju, ka tas ir tikai kara šausmu dēļ, ka viņš ir traumēts, šokēts līdz apjukumam, bet tas ir kaut kas cits.

Tas gandrīz vai ir klusums.

Tāds klusums kā mēram.

-    Viola? viņš nočukst.

-    Vai pareizi sapratu, ka jūs bijāt plānojuši ierasties četratā? mērs jautā.

-    Simona izlēma palikt pie kuģa, Bredlijs paskaidro, un, lai gan es neesmu novērsusi skatienu no Toda, Bredlija Troksnī dzirdu Ivanu un citus, kas draudēja sarīkot dumpi, ja mēs pametīsim viņus neaizsargātus.

Simonai bija jāpiekrīt palikt nometnē. Protams, būtu bijis loģiskāk, ja būtu palicis Bredlijs, kura skaļais Troksnis mūs visu laiku nodod, bet ļaudis neparko nebija ar mieru, ka viņus atstāj kopā ar Humānistu.

-    Ļoti žēl, mērs saka. Pilsētnieki ilgojas pēc stingra vadītāja.

-   Tas ir viens skatījums, Bredlijs iebilst.

-    Un te nu mēs esam, mērs turpina, sanāksmē, kas noteiks šīs planētas turpmāko virzību.

-    Te nu mēs esam, Koila kundze piebalso. Varbūt sāksim?

Un tad viņa izsper ko tādu, ka es pat novēršu skatienu no Toda.

-   Jūs esat noziedznieks un slepkava, viņa mierīgā un aukstā balsī saka mēram. Jūs nogalinājāt visus ēnkājus, izraisot šo karu. Jūs ieslodzījāt, paverdzinājāt un uz mūžu iezīmējāt visas sievietes, kam vien tikāt klāt. Jūs neesat spējis apturēt ēnkāju armiju, bet esat zaudējis pusi savu karavīru, un tas ir tikai laika jautājums, līdz viņi sacelsies pret jums un izlems pievienoties mums, lai vismaz kaut kā izdzīvotu atlikušās nedēļas, līdz ieradīsies kosmosa kuģu flote.

Dziedniece visas šīs runas laikā smaida par spīti tam, kā mēs ar Bredliju uz viņu skatāmies, kā Tods uz viņu skatās, -

Bet tad es pamanu, ka ari mērs smaida.

-   Tad kāpēc lai mēs vienkārši nenogaidītu, kamēr jūs pats sevi iznīcināt? Koila kundze jautā.

[TODS]

-Jūs, mērs saka Koila kundzei pēc ilga klusuma brīža, esat noziedzniece un teroriste. Jūs negribējāt sadarboties ar mani un padarīt Jauno Prentistaunu par paradīzi jaunajiem ieceļotājiem, toties mēģinājāt visu uzspridzināt, jo drīzāk vēlējāties redzēt pilsētu iznīcinātu nekā varējāt pieļaut, ka tā vairs nav jūsu rokās. Jūs nogalinājāt karavīrus un nevainīgus pilsētniekus, to skaitā gandrīz nolēmāt nāvei arī Violu, meklējot veidu, kā gāzt mani, lai pati varētu kļūt par Koilvillas pārvaldītāju. Viņš pamāj uz Bredlija pusi. Redzams, ka izlūku kuģa ļaudis jūs atbalsta negribīgi, un jūs noteikti manipulējāt ar Violu, piespiedāt viņu izšaut to raķeti. Un cik daudz ieroču viņiem vispār ir? Vai pietiekami, lai tiktu galā ar simtiem tūkstošu, varbūt pat miljonu ēnkāju, kas uzbruks un uzbruks, līdz mēs visi būsim pagalam? Jums ir jāatbild par tikpat daudziem pārkāpumiem, cik man.

Viņi joprojām smaida viens otram.

Bredlijs skaļi nopūšas. Nūjā, tas nu gan bija jautri. Vai mēs tagad varētu ķerties pie lietas?

-    Un kas tad šī lieta būtu? mērs viņam jautā tā, it kā sarunātos ar bērnu.

-    Kā būtu, ja mēs atteiktos no dzīvības iznīcināšanas? Bredlijs saka. Ja mēs pieņemtu, ka uz šīs planētas ir pietiekami daudz vietas visiem, arī jums abiem? Pēc četrdesmit dienām ieradīsies kosmosa kuģi. Kā būtu, ja mēs viņiem sarūpētu pasauli, kurā valda miers? Jums abiem ir vara. Koila kundzei ir uzticama sekotāju grupa, lai gan tā ir mazāka un sliktāk bruņota nekā armija. Mūsu pozīcijas ir daudz vieglāk aizstāvēt nekā jūsu, bet mums nav vietas, lai atbalstītu visus civiliedzīvotājus, kuru skaits ar katru dienu pieaug. Tikmēr jums uzbrūk spēki, kurus nevarat uzveikt, -

-    Jā, mērs viņu pārtrauc, protams, militāri pareizs lēmums būtu mūsu spēkus apvienot.

-     Ne jau par to es runāju, Bredlijs iebilst, viņa balss kļūst skaļāka, viņa Troksnis ari tas ir asāks un dīvaināks nekā jebkura cita vīrieša Troksnis, ko esmu redzējis. Tas dūc pārliecībā par savu taisnību, Bredlijs ir tik ļoti pārliecināts, ka rīkojas pareizi, ka aizstāvēs savu viedokli par katru cenu.

Šķiet, ka man viņš patīk.

-      Es vispār nerunāju par militāru sadarbību, vīrietis skaidro. Es saku, ka man ir raķetes un man ir bumbas un es esmu gatavs pamest jūs ar visu jūsu sīko konfliktu, ja jūs man nepiekritīsiet, ka mums šodien jānolemj, kā apvienot spēkus, lai beigtu šo karu, nevis lai uzvarētu tajā.

Un mēra smaids uz mirkli nozūd.

-     Tas taču būtu vienkārši, Viola saka un noklepojas. Mums ir ūdens, jums ir ēdiens. Apmainīsimies ar šīm pirmās nepieciešamības precēm. Parādīsim ēnkājiem, ka esam vienoti, ka mēs paliksim uz šīs planētas, ka mēs gribam mieru.

Bet, klausoties Violā, es redzu tikai to, cik ļoti viņa aukstumā trīc.

-    Piekrītu, Koila kundze izklausās apmierināta ar šādu rezultātu. Un kā pirmais pārrunu jautājums varētu būt tas, ka prezidents pastāstītu, kā tikt vaļā no tās infekcijas, kas pamazām nogalina visas iezīmētās sievietes tāds, visticamāk, bija jūsu mērķis jau no sākta gala.

[VIOLA]

-    KO? Tods izsaucas.

-    Man nav ne jausmas, par ko viņa runā, mērs aši saka, bet Toda seja deg dusmās.

-  Tā ir tikai teorija, es paskaidroju. Viņām nav pierādījumu.

-    Un tu jūties pavisam vesela, vai ne? Koila kundze jautā.

-    Nē, bet es ari nemirstu.

-   Jo tu esi jauna un stipra, Koila kundze atcērt. Ne visām sievietēm tā veicas.

-    Šīs aproces ir ņemtas no Patvēruma saimniecības piederumu noliktavas, mērs saka. Ja jūs gribat apgalvot, ka esmu tās apstrādājis, lai nogalinātu iezīmētās sievietes, tad jūs smagi maldāties, un es ļoti apvainošos…

-    Neuzdrošinieties pacelt pret mani balsi, Koila kundze brīdina. Jūs nogalinājāt visas sievietes vecajā Prentistaunā…

-    Vecās Prentistaunas iedzīvotājas izdarīja pašnāvību, mērs saka, jo zaudēja karā, ko pašas bija uzsākušas.

-   Ko? Tods izsaucas, apcērtoties un palūkojoties uz mēru, un ir pilnīgi skaidrs, ka viņš pirmo reizi dzird mēra versiju par šiem notikumiem.

-    Piedod, Tod, mērs saka, bet es jau tev teicu, ka tu nezini patiesību…

-    Bens mums pastāstīja, kas notika! Tods kliedz. Nemēģiniet te tagad izlocīties! Es neesmu aizmirsis, kas jūs esat par cilvēku, un ja jūs nodarīsiet pāri Violai…

-    Es neko neesmu nodarījis Violai, mērs stingri saka. Es neesmu tīšuprāt darījis pāri nevienai sievietei. Tu taču atceries, ka es sāku likt aproces tikai pēc tam, kad Koila kundze uzsāka savus teroraktus, pēc tam, kad viņa sāka nogalināt nevainīgus pilsētniekus, pēc tam, kad mums bija kaut kas jādara, lai paturētu acīs uzbrucējus. Ja arī kāds ir vainojams šo identifikācijas aproču lietā…

-    Identifikācijas aproču? Koila kundze iebrēcas.

-… tad tā ir viņa. Ja es būtu gribējis nogalināt sievietes ko es nekad neesmu gribējis -, tad es būtu varējis to izdarīt brīdī, kad armija ienāca pilsētā, bet tas nav nedz tas, ko es gribēju toreiz, nedz tas, ko gribu tagad!

-    Un tomēr, Koila kundze tiepjas, es esmu labākā šīs planētas dziedniece, bet nespēju izārstēt šo infekciju. Vai tas jums šķiet ticami?

-    Labi, mērs skatās uz viņu. Lai tā būtu mūsu pirmā vienošanās. Jums tiks sniegta pilnīga informācija par aprocēm un to, kā mēs pilsētā ārstējam sievietes, kuras, man jāatzīst, ir cietušas, bet ne tik briesmīgi, kā jūs stāstāt.

Es paskatos uz Todu, bet viņš acīm redzami nezina, kas no tā visa ir taisnība. Mazliet dzirdu viņa Troksni, tajā skan raizes un viņa jūtas pret mani, bet Troksnis nav skaidrs, nav tāds kā agrāk.

Ir tā, it kā tas vairs nebūtu mans Tods.

[TODS]

-     Vai ar tevi tiešām viss kārtībā? es jautāju Violai, piejājot tuvāk un ignorējot pārējo sarunas. Vai esi droša?

-     Par to nav jāraizējas, viņa saka, un es redzu, ka meitene melo, lai es justos labāk, un tas man liek justies tikai sliktāk.

-    Viola, ja kaut kas nav labi, ja ar tevi kaut kas ir noticis…

-    Koila kundze tikai grib mani iebiedēt, lai es viņai palīdzu, tas ari viss…

Bet es ieskatos meitenei acīs un nojaušu, ka tā nav taisnība, un man vēderā viss sagriežas. Ja ar viņu kaut kas notiktu, ja es viņu zaudētu, ja viņa…

Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, nodomāju.

Un tas pazūd, noklust, un es saprotu, ka esmu aizvēris acis, un, kad atkal tās atveru, Viola pārbiedēta skatās uz mani.

-     Ko tu tikko izdarīji? viņa jautā. Tas mazumiņš tava Trokšņa, ko es dzirdēju, nupat pazuda.

-    Tagad es to protu. Novēršu skatienu. Padarīt sevi klusu.

Viņa pārsteigta sarauc pieri. Un tu to gribi?

-    Tas ir noderīgi, Viola, es attraucu, mazliet nosarkstot. Beidzot man var būt daži noslēpumi.

Bet viņa tikai pašūpo galvu. Es domāju, ka tavs Troksnis apklusa pēc tam, kad tu redzēji kaut ko ļoti briesmīgu. Es nezināju, ka to dari speciāli.

Noriju siekalas. Es redzēju daudz ko ļoti briesmīgu. Šādi es varu to izdzēst no atmiņas.

-    Bet kur tu to iemācījies? Viņš ir vienīgais, kas to prot, vai ne?

-     Neuztraucies, es saku. Es visu kontrolēju.

-     Tod…

-     Tas ir tikai paņēmiens. Skaiti šos vārdus, koncentrējies, domā par to, ko vēlies, un…

-     Izklausās pēc viņa, Viola klusāk saka. Prentiss domā, ka tu esi īpašs, Tod. Vienmēr ir tā domājis. Viņš var mēģināt panākt, ka tu dari to, ko nevēlies, kaut ko bīstamu.

-     Domā, es nezinu, ka nevaru viņam uzticēties? es asi jautāju. Viņš nespēj mani kontrolēt, Viola, es esmu pietiekami stiprs, lai viņu uzveiktu…

-    Vai tu vari kontrolēt citus? viņa tikpat asi vaicā. Ja tu vari apklusināt savu Troksni, vai šis nav nākamais solis?

Un es atkal atceros Džeimsu, kas miris guļ pilsētas laukumā, un uz mirkli jūtu, ka mani pārņem tāds kauns, ka man kļūst nelabi, un es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es, -

-    Nē, es to nevaru, es saku. Tas ir slikti, un es nemaz negribētu to prast.

Viņa mudina Akornu pienākt tuvāk, lai ieskatītos man sejā.

-    Tu nevari viņu labot, Tod, meitene mazliet maigāk saka, bet es, dzirdot vārdu labot, saraujos. Nevari. Jo viņš pats to negrib.

-     Zinu, es saku, neskatoties uz Violu. Zinu.

Mēs kādu bridi vērojam Koila kundzes un mēra Prentisa ķīviņu.

-Jums ir daudz vairāk! Koila kundze brēc. Mēs taču no zondēm redzam jūsu noliktavu apmērus…

-     Bet vai jūs varat redzēt, kas tajās iekšā, kundze? Jo šādas tehnoloģijas pārsteigtu pat mani…

Viola noklepojas. Vai ar tevi tiešām viss kārtībā, Tod?

Es par atbildi jautāju: Un vai aproces infekcija tevi tiešām neapdraud?

Un neviens no mums neatbild.

Un rīts šķiet aukstāks.

[VIOLA]

Sarunas ilgst stundām, visu rītu, līdz saule ir augstu pie debesīm. Tods neko daudz nerunā, un katru reizi, kad es mēģinu viņam ko piebilst, man uznāk klepus lēkme. Bet Bredlijs, mērs un Koila kundze visu laiku strīdas, strīdas un strīdas.

Tomēr par ļoti daudz ko tiek nolemts. Piemēram, apmaiņu ar medicīnisko informāciju, reisiem, kas tiks nodrošināti divreiz dienā, sūtot vienā virzienā ūdeni, bet otrā pārtiku, un mērs apsola dot arī savu transportu un karavīrus, kas to apsargās. Būtu daudz saprātīgāk mums visiem vienkārši apmesties vienuviet, bet mērs atsakās pamest pilsētu un Koila kundze kalnu, tāpēc mēs vienkārši vedīsim ūdeni desmit kilometrus vienā virzienā, bet pārtiku desmit kilometrus uz pretējo pusi.

Tomēr tas ir sākums.

Bredlijs un Simona katru dienu izlidos virs pilsētas un kalna, cerot, ka šādi atturēs ēnkājus no uzbrukuma. Nogurdinošās dienas beigās Koila kundze apliecina, ka sniegs labāko Atbildes sieviešu ekspertīzi, lai palīdzētu mēram cīnīties pret ēnkāju slepenajiem uzbrukumiem.

-    Bet tikai aizsardzības nolūkā, es uzstāju. Jums jāpierāda viņiem, ka gribat mieru. Citādi nekā laba nebūs.

-    Nevar gluži vienkārši pārtraukt cīnīties un saukt to par mieru, meitiņ, Koila kundze aizrāda. Arī laikā, kad notiek pārrunas ar ienaidnieku, karš joprojām turpinās.

To sakot, viņa lūkojas uz mēru.

-   Tieši tā, mērs piebalso, skatoties uz dziednieci. Tā vienmēr ir bijis.

-    Un kā būs šoreiz? Bredlijs jautā. Vai jūs dosiet mums vārdu?

-   Tas nav par daudz prasīts, mērs saka, vismaz apmaiņā pret mieru. Prentiss pasmaida. Un, kad miers būs panākts, kas zina, kur mēs visi būsim?

-    īpaši tad, ja būsiet kļuvis par miera nesēju neilgi pirms kosmosa kuģu nolaišanās, Koila kundze iebilst. Cik lielu ietekmi tas uz viņiem atstātu…

-   Un cik pateicīgi viņi būs jums, kundze, par to, ka esat spējusi pierunāt mani uz miera sarunām.

-   Ja viņiem būtu kāds jāapbrīno, Tods iejaucas, tad tā būtu Viola.

-    Vai Tods, Bredlijs iejaucas, pirms esmu paspējusi ko pateikt. Pateicoties viņiem, mēs šodien esam satikušies. Bet, atklāti runājot, ja kāds no jums vēlas nākotnē kaut ko sasniegt, jums vajadzētu sākt atbilstoši uzvesties, jo šobrīd jebkurš objektīvs vērotājs teiktu, ka prezidents ir masu slepkava, bet Koila kundze teroriste.

-    Es esmu ģenerālis, mērs iebilst.

-    Un es cīnos par brīvību, Koila kundze iejaucas.

Bredlijs sāji pasmaida. Manuprāt, mums vajadzētu beigt

sarunas, viņš saka. Esam vienojušies par to, kas notiks šodien un rīt. Ja mēs šādi noturēsimies vēl četrdesmit dienas, iespējams, šai planētai tomēr būs nākotne.

[TODSļ

Koila kundze satver grožus un uzsit vēršiem, kas saka Vitf? Tu nāc? Koila kundze uzsauc Violai.

-    Brauciet, meitene atbild. Es gribu parunāt ar Todu. Izskatās, ka dziedniece to jau ir gaidījusi. Priecājos

tevi beidzot satikt, Tod. Viņa uzmanīgi mani nopēta, kad rati jau ir sakustējušies.

Mērs pamāj ardievas: Kad vien tu būsi gatavs, Tod, un aizjāj ar Džuljetu, atstājot mani divatā ar Violu.

-      Domā, mums izdosies? viņa jautā, skaļi noklepojoties.

-     Pēc sešām nedēļām kosmosa kuģi būs klāt, es saku. Varbūt vēl ātrāk.

-     Piecarpus nedēļas, un viss atkal mainīsies.

-     Piecarpus nedēļas, un mēs būsim kopā. Bet viņa neatbild.

-     Vai tu saproti, ko dari ar mēru, Tod? viņa jautā.

-     Kopā ar mani viņš ir citāds, Viola. Viņš vairs nav tik plānprātīgi ļauns kā kādreiz. Domāju, ka varu viņu noturēt tādā noskaņojumā, lai viņš mūs visus nenogalina.

-     Neļauj viņam krāmēties pa tavu galvu! Viola saka neparasti nopietni. Tur viņš var nodarīt lielāko postu.

-     Viņš mani nekontrolē, es skaidroju. Es protu par sevi parūpēties. Un tev jāparūpējas par sevi. Nesekmīgi mēģinu pasmaidīt. Tev jāizdzīvo, Viola Eade! Jāizveseļojas! Ja šī Koila kundze var tevi izdziedināt, tad dari visu, lai piespiestu viņu to izdarīt.

-    Es nemirstu, viņa iebilst. Ja tā būtu, es tev pateiktu. Mēs kādu mirkli klusējam, un tad Viola saka: Tu man

esi vissvarīgākais, Tod. Visu šīs planētas iedzīvotāju vidū tu esi vienīgais, kas man ir nozīmīgs.

Es noriju kamolu kaklā. Un tu man.

Mēs zinām, ka esam teikuši viens otram patiesību, bet, kad šķiramies un viņa aizjāj uz vienu pusi un es uz otru, varu derēt, ka abi domājam, vai tikai otrs nav melojis par kaut ko svarīgu.

-    Nu tātad, mērs vaicā, kad es viņu panāku pa ceļam uz pilsētu, ko tu no tā visa secināji, Tod?

-Ja infekcija no aproces nogalinās Violu, atbildu, es jums nodarīšu ko tādu, ka lūgsieties nāvi.

-    Ticu, mērs atsaucas, kamēr mēs jājam blakus, pilsētas RĒKOŅAI lidojot mums pretī, un tieši tāpēc tev jātic, ka es nekad neko tādu nebūtu darījis.

Es varu zvērēt, ka viņš to pasaka ļoti patiesi.

-    Jums jātur vārds ari par to, par ko šodien vienojāmies, stingri piekodinu. Mēs mēģināsim panākt mieru. Patiešām.

-    Tu domā, ka es gribu karu tikai kara dēļ, Tod, mērs attrauc, bet tā nav. Es gribu uzvaru. Un dažkārt uzvara nozīmē mieru, vai ne? Iespējams, ieceļotājiem nepatiks viss, ko esmu darījis, bet man ir aizdomas, ka viņi ieklausīsies cilvēkā, kas uzvarējis neapskaužamā situācijā.

Situācijā, kuru jūs pats radījāt, es domāju.

Bet to nesaku.

Jo izklausās, it kā viņš teiktu patiesību.

Varbūt es patiešām velti viņam visu pārmetu.

-      Un tagad palūkosimies, Prentiss saka, kā mēs varam veidot pasauli, kurā valdīs miers.

12 NODAĻA Ceļu gals

ES NOGLUDINU TIKKO UZAUGUŠOS ĶĒRPJUS pār aproci, maigi tai pieskaroties. Ir kārtējais vakars, un es viens pats sēžu uz sava klints izciļņa. Roka zem aproces joprojām sāp, tā man katru dienu atgādina, kas es esmu, no kurienes nāku.

Lai gan brūce nedzīst, esmu atteicies no Zemes piedāvātās dziedniecības. Zinu, ka tas ir neloģiski, bet esmu sevi pārliecinājis, kas sāpes pāries tikai tad, ka Izcirtums būs padzīts no šīs zemes.

Vai tikai tad Atgriešanās ļaus sevi izdziedināt? Debesis parāda, viņš ir uzkāpis pie manis. Nāc, viņš turpina, ir laiks.

Kam?

Viņš nopūšas, dzirdot manu naidīgo toni. Laiks parādīt,

kāpēc mēs uzvarēsim šajā karā.

* * *

Ir pagājušas septiņas naktis kopš Izcirtuma gaisa kuģa uzlidojumiem Zemei, septiņas naktis, kopš Debesis atsauca uzbrukumu. Septiņas naktis, kuru laikā mēs neesam darījuši neko citu kā vien vērojuši mūsu tālākās balsis, kas ziņoja, ka abas Izcirtuma grupas atkal ir sākušas sadarboties, apmainīties ar pārtiku un ūdeni un gaisa kuģis atkal pacēlās, lai pārlidotu visu ieleju, un tā katru dienu.

Septiņas naktis, kuru laikā Debesis ļāva Izcirtumam pieņemties 4pēkā.

Septiņas naktis, kuru laikā viņš gaidīja miera piedāvājumu.

Atgriešanās nezina, viņš parāda, mums ejot caur Zemes nometni, ka Debesis valda viens.

Es skatos Zemes sejās, mums ejot viņiem garām, viņu balsis savijas cita ar citu pavisam viegli, lai gan man joprojām to ir tik grūti izdarīt. Es to zināju gan, parādu.

Viņš apstājas. Nezināji vis. Joprojām nezini.

Un viņš atver savu balsi, parādot, ko viņš ar to ir domājis, parādot, ka tikt sauktam par "Debesīm" ir tāda pati trimda kā tikt sauktam par "Atgriešanos" ka viņš to neizvēlējās, ka viņš bija tikai viens no Zemes, līdz viņu izraudzījās par Debesīm.

Un, lai kļūtu par Debesīm, viņam bija jāatdalās no balss.

Es redzu, cik laimīgs viņš bija pirms tam, laimīgs kopā ar saviem tuvajiem, savu ģimeni, saviem medību biedriem, savu vienīgo, ar kuru viņš bija gribējis ievīties Zemes balsī, bet tad viņš tika atrauts no savas vienīgās, atrauts no visiem mīļajiem, atdalīts, paaugstināts, un es redzu, cik viņš toreiz bija jauns, ne vecāks -

Ne vecāks par Atgriešanos, viņš parāda. Viņš stāv man līdzās bruņas saulē nocietinātas, ķivere balstās uz platajiem pleciem un kakla, bet viņš tur galvu augstu paceltu. Zeme ieskatās dziļi savējo vidū, lai atraštu jaunas Debesis, un atteikties nedrīkst. Tava iepriekšējā dzīve ir beigusies un ir jāatstāj aiz muguras, jo Zemei ir nepieciešamas Debesis, kas par to rūpētos, un Debesīm nekad neviens nedrīkst būt tuvāks par Zemi.

Un es redzu Debesis viņa paša balsī, pieņemot šo lomu līdz ar vārdu "Debesis" un vienlaikus attālinoties no tiem, pār kuriem viņš valda.

Tu valdi viens, es saku, sajūtot, cik smaga ir šī nasta.

Bet es ne vienmēr esmu bijis vientuļš, Debesis parāda. Tāpat kā Atgriešanās.

Viņa balss pēkšņi pastiepjas man pretī, un, pirms es to apzinos, -

Esmu atgriezies pagātnē -

-    kopā ar savu vienīgo būdā, kur mēs dzīvojām, ieslēgti uz nakti. Būdas durvis ir aizslēgusi mūsu Izcirtuma saimniece, kurai mēs pļaujam mauriņu, audzējam puķes un dārzeņus. Es nekad neesmu pazinis savus vecākus, mani atdeva saimniecei pārāk agri, pirms man vēl bija radušās kādas atmiņas, un es vienmēr vistuvāk esmu pazinis tikai savu vienīgo, nedaudz vecāku par mani, kas parādīja man, kā labi darīt darbu, lai mūs pārāk bieži neslānītu, kas parādīja man, kā iekurt uguni, berzējot koku pret koku un tādējādi nodrošinot mums vienīgo siltuma avotu, -

-     kopā ar savu vienīgo, kas ļāva man klusēt, kad vedām saimnieces dārzeņus uz tirgu un tikāmies ar citiem Nastas locekļiem, kuru balsis mūs draudzīgi sveicināja. Es to dēļ izjutu tikai kaunu, bet biju kopā ar savu vienīgo, kas pievērsa visu uzmanību sev un ļāva man būt kautrīgam, cik ilgi vien es to gribēju, -

-     kopā ar savu vienīgo, kas klepo man blakus, ciešot no infekcijas un drudža ļaunākās Nastas slimības pazīmes, kuras dēļ mūsējos aizstiepj pie Izcirtuma veterinārārstiem, no kuriem neviens tā arī neatgriežas. Es piespiežos tuvāk, lūdzot dubļus, akmeņus un būdas sienas lūdzu, lai temperatūra krītas, lūdzu, lai tā krītas, -

-     kopā ar savu vienīgo kādā vasaras naktī, kad esam jau ilgi dzīvojuši kopā. Mēs mazgājamies ūdens mucā, kuru saimniece reizi nedēļā mums atvēl; mazgājamies paši, mazgājam viens otru un pēkšņi atklājam, ka ir iespējama vēl lielāka tuvība, -

-     kopā ar savu vienīgo klusējot pēc tam, kad Izcirtums ir atņēmis mums balsis, pēc tam, kad stāvam atrauti viens no otra kā pretējos upes krastos, un pāri upei nav iedējams sasaukties, kopā ar savu vienīgo, kas lēni un maigi ar klikšķiem un žestiem mēģina likt man saprast, -

kopā ar savu vienīgo, kad šķūņa durvis tiek atrautas vaļā un tajās stāv Izcirtums ar ieročiem un nažiem, un es redzu savu vienīgo atkal aizstāvam mani, aizstāvam mani pēdējo reizi -

Debesis palaiž mani vaļā, kad es iekliedzos, un manā balsī atkal skan šausmas, it kā tas viss notiktu šobrīd, it kā tas viss atkārtotos, -

Tev viņa pietrūkst, Debesis parāda. Tu viņu mīlēji.

Viņi nogalināja manu vienīgo, es parādu, mani dedzina sāpes, un es atkal mazliet mirstu. Atņēma man viņu.

Tieši tāpēc es tevi pazinu, tiklīdz ieraudzīju, Debesis parāda. Mēs esam līdzīgi, Debesis un Atgriešanās. Debesis runā Zemes vārdā, Atgriešanās runā Naštas vārdā. Un, lai to darītu, mums jābūt vieniem.

Es joprojām smagi elpoju. Kāpēc tu liec man to atcerēties?

Jo ir ļoti būtiski, lai tu saprastu, kas ir Debesis, viņš parāda. Ir svarīgi atcerēties.

Es paceļu galvu. Kāpēc?

Bet viņš tikai parāda: Seko man.

Mēs soļojam pa nometni, līdz sasniedzam mazu, necilu taciņu, kas ved starp kokiem. Tur stāv divi Ceļu sargi, kas goddevīgi paklanās Debesīm un ļauj mums doties tālāk. Taciņa pēkšņi noved pie biezas audzes, kas mūs gandrīz nekavējoties apslēpj. Mēs kāpjam augšup pa kalnu, šķiet, līdz augstākajam punktam šajā ielejā, un taciņa ir tik šaura, ka pa to varam iet tikai viens aiz otra.

Ir ļoti grūti, bet nepieciešami paturēt šo to noslēpumā no Zemes, Debesis rāda, mums kāpjot augstāk. Tikai tā mēs varam uzturēt cerību dzīvu.

Vai tāpēc viņi izrauga Debesis? es parādu, sekojot viņam pa klinšaino taku. Lai nestu to smagumu, kas ir jānes?

Jā, tieši tāpēc. Arī tajā mēs esam līdzīgi. Viņš paskatās uz mani. Mēs abi esam iemācījušies glabāt noslēpumus. Nonākam pie efeju aizkara, kas karājas no koka zara. Debesis paceļ roku un pašķir to malā, lai parādītu, ko tas slēpj.

Izcirtumā aplī stāv Ceļi Zemes ļaudis ar ļoti plašām balsīm; viņi jau bērnībā tiek izraudzīti būt par Debesu ziņnešiem visā Zemē, un viņu balsis kļūst arvien varenākas. Bet šie skatās uz centru, koncentrējas cits uz citu, veidojot noslēgtu apli.

Ceļu gals, Debesis man parāda. Viņi šeit dzīvo visu mūžu, un kopš dzimšanas viņu balsis tiek apmācītas šim vienam uzdevumam.

Noliekot kādu noslēpumu apļa vidū, tas tur droši paliek, līdz tev to atkal ievajagas. Šeit Debesis atstāj domas, kas būtu pārāk bīstamas, ja tās uzzinātu visi.

Viņš pagriežas pret mani. Un ne tikai domas.

Debesis paceļ balsi pret Ceļa galu, aplis mazliet pavirzās, izveidojot ieeju.

Un es ieraugu, kas slēpjas aplī.

Apļa vidū ir akmens gulta.

Un tajā guļ kāds vīrs.

Izcirtuma vīrs, viņš ir bezsamaņā.

Viņš sapņo.

Tavs informācijas avots, es klusi parādu, kad mēs ieejam aplī un tas aiz mums atkal noslēdzas.

Karavīrs, Debesis man parāda. Mēs viņu atradām ceļa malā, domājām, ka viņš jau ir miris no ievainojumiem. Bet pavisam attāli sadzirdējām viņa balsi. Mēs neļāvām tai pazust.

Neļāvāt? es izsaucos, blenžot uz vīru, kura balsi apslēpj Ceļu balsis, atdalot to no Zemes balss tā, ka šis noslēpums nekad nepamet apli.

Ja vien tu vari sadzirdēt balsi, to vēl var izārstēt, Debesis parāda, pat ja balss ir tālu no ķermeņa. Un viņa balss bija ļoti tālu. Mēs apkopām viņa brūces un sākām saukt viņa balsi atpakaļ.

Atgriežot viņu dzīvē, es parādu.

Jā. Un visu šo laiku viņa balss mums ir pastāstījusi tādas lietas, kas mums ir devušas lielu priekšrocību attiecībā pret Izcirtumu, un šīs ziņas izrādījušās vēl vērtīgākas, kopš tu esi atgriezies pie Zemes.

Es paceļu galvu. Jūs gribējāt uzbrukt Izcirtumam, pirms es atgriezos?

Debesu pienākums ir aizsargāt Zemi no jebkāda apdraudējuma.

Atskatos uz Avotu. Un tieši tāpēc tu apgalvoji, ka mēs uzvarēsim. Avota balss mums saka, ka Izcirtuma vadonis ir vīrs, kas neprot sadarboties. Ka viņš valdīs viens, lai arī kādus īslaicīgus līgumus noslēgtu ar tālo kalnu. Ka viņš nodos savus sabiedrotos, nevilcinoties ne mirkli. Šī ir vājība, ko Zeme var izmantot. Mūsu uzbrukumi atsāksies rītausmā. Paskatīsimies, kā viņu savienība izturēs šo spiedienu.

Es skatos uz Debesīm. Bet tu tik un tā vēlies noslēgt ar viņiem mieru. Es to redzu.

Jā, ja tas glābtu Zemi, viņš atbild. Un tāpat rīkotos ari Atgriešanās.

Viņš man pat nejautā. Viņš man saka, ko es darītu.

Bet tieši tāpēc es tevi atvedu šurp, viņš parāda, atkal pievēršot manu uzmanību vīrietim. Ja tiks noslēgts miers, ja tā notiks, tad es tev atdošu Avotu. Tu varēsi darīt ar viņu, ko vēlies.

Es pārsteigts paskatos Debesīs. Atdosi?

Viņš jau ir gandrīz izdziedināts, Debesis parāda, mēs turam viņu aizmidzinātu tikai tāpēc, lai klausītos viņa balsī, bet varam pamodināt jebkurā brīdī.

Es atkal lūkojos uz vīrieti. Kāpēc tu domā, ka tā būtu laba atriebība? Kāpēc…

Debesis pamāj Ceļu galam, un viņu balsis paver vīrieša balsi -

Lai es to varētu dzirdēt.

Viņa balss -

Es pieeju pie akmens gultas un noliecos pie vīrieša nogurušās sejas, ko klāj mati tāpat kā pusei Izcirtuma. Es redzu viņam uz krūtīm Zemes dziedinošās zāles, es nopētu viņa nodilušās drēbes.

Un visu laiku viņu dzirdu.

Mērs Prentiss, viņš saka.

Un ieroči.

Un aitas.

Un Prentistauna.

Un agri no rīta.

Un tad viņš saka i

Viņš saka -

To'd.

Es apcērtos un palūkojos uz Debesīm. Bet tas taču ir -

Jā, Debesis piekrīt.

Es esmu redzējis viņu Naža balsī -

Jā, Debesis atkal saka.

Šo vīrieti sauc Bens, es saku, un mana balss pārsteigumā ir pavērta. Viņš Nazim ir gandrīz tikpat svarīgs, cik viņa vienīgā.

Un, ja mēs vienosimies par mieru, Debesis rāda, tad kā atmaksu par Izcirtuma nodarītajām ciešanām tu saņemsi šo vīru.

Es pagriežos pret viņu.

Pret Benu.

Viņš ir mans, es domāju. Ja tiks noslēgts miers, viņš būs manās rokās.

Un es viņu nogalināšu.

13 NODAĻA MIERA PRO cess

[tods]

MĒS DZIRDAM VIŅUS koku aizsegā, tālu, bet nākam arvien tuvāk.

-     Nogaidi, mērs čukst.

-     Viņi uzskries mums virsū! es iebilstu.

Prentisa seju apspīd pirmie dūmakainie rīta saules stari, kad viņš pagriežas pret mani. Šāds risks mums ir jāuzņemas, Tod.

Kumeļ? Angarada nervozi bubina.

-     Viss ir labi, meitenlt, es saku, lai gan pats tam neticu.

P^kļAujics! Džuljeta mums līdzās zviedz.

-     Aizveries, mēs ar mēru vienlaikus uzsaucam ķēvei.

Mērs man uzsmaida.

Uz mirkli es pasmaidu pretī.

Pagājušā nedēļa salīdzinājumā ar citām ir bijusi diezgan laba. Ēdiens un ūdens tika piegādāti pārsteidzoši kārtīgi; ne mērs, ne Koila kundze neko nebija izstrādājuši, un es sapratu, ka ir daudz vieglāk būt laimīgam, ja tev nav jāraizējas par slāpēm. Ari nometnēs viss ir mierīgi, pilsēta arvien vairāk sāk atgādināt pilsētu, un Viola saka ari kalnā esot mierīgāk. Viņa pat apgalvo, ka jūtas labāk, bet es nevaru pateikt, vai tā ir taisnība, jo redzu meiteni tikai saziņas ierīcē, un viņa katru dienu atrod jaunus aizbildinājumus, lai mums nebūtu jātiekas, un es raizējos, es domāju, vai -

(Es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es)

Esmu ļoti aizņemts, strādājot kopā ar mēru, kas pēkšņi kļuvis ļoti draudzīgs. Viņš sācis apmeklēt karavīrus, apjautāties par viņu ģimenēm un vecajām mājām, par to, ko viņi gribētu darīt pēc kara, ko viņi gaida no jaunajiem ieceļotājiem, un tā tālāk, un tā joprojām. Viņš runā arī ar pilsētniekiem.

Un vēl viņš ļoti labi izturas pret mani. Piemēram, liek īgnajam O'Hāras kungam iekārtot manu telti daudz ērtāku, atnest mīkstāku gultu un vairāk segu, lai man nesaltu. Viņš vienmēr pārliecinās, vai Angaradai ir pietiekami daudz siena un ūdens. Un katru dienu man stāsta, ko viņa ārsti mēģina darīt, lai ārstētu aproču brūces, lai Violai nedraudētu nekādas briesmas.

Tas ir savādi.

Bet labi.

Lai gan viss labais, kas ir noticis, bijis iespējams tikai tāpēc, ka ēnkāji visu nedēļu nav uzbrukuši. Tas gan nav atturējis mūs no plānu kalšanas. Izmantojot zondes, Bredlijs un Simona ir noskaidrojuši pāris ceļu, pa kuriem ēnkāji ielavās pilsētā, un mērs sāk domāt, kā padarīt šos ceļus par mērķiem. Tā kā mums ir jaunas sabiedrotās, kurām nav Trokšņa un kuras naktī var doties izlūkos, mēs esam šo to sagatavojuši.

Šobrīd liekas labi vien ir, ka esam sagatavojušies.

Mēs skatāmies uz nelielu taku, kas vijas caur mežu pilsētas dienvidos, un dzirdam ēnkājus nākam tieši no tās puses, kur mēs domājām.

Un viņu Troksnis nāk arvien tuvāk.

-    Mums nav, par ko raizēties. Mērs palūkojas augšup, kur debesīs zum zonde. Viss rit saskaņā ar plānu.

Ēnkāju Troksnis kļūst skaļāks un nemierīgāks, pārāk straujš, lai tajā varētu kaut ko nolasīt.

Tot&gt;, Angarada kļūst arvien nervozāka. Tot&gt;!

-     Nomierini savu zirgu, mērs pavēl.

-    Viss ir kārtībā, meitenīt, es noglāstu viņai sānu. Bet arī pavelku grožus, lai viņa būtu mazliet nomaļus no akas rakšanas ekipējuma, kuru mēs ar mēru it kā sargājam.

Es ieslēdzu saziņas ierīci. Vai kaut ko redzi zondē?

-     Neko skaidri, Viola atbild. Ir kaut kāda kustība, bet tik miglaina, ka tas tikpat labi varētu būt vējš.

-     Tas nav vējš.

-     Zinu, meitene saka un noklepojas. Turies. Ēnkāju Troksnis kļūst arvien skaļāks -

Un vēl skaļāks -

-     Viss notiek, Tod, mērs saka. Re, kur viņi ir!

-    Mēs esam gatavi, es dzirdu saziņas ierīcē, bet tā nav Violas balss. Runā Koila kundze.

Un tad no ēnām parādās ēnkāji, kas plūst kā upe, Uz takas, mums pretī -

-     Gaidi, mērs man saka un notēmē Viņi ir uz takas -

Divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit Un mēs ar mēru divatā -

-     Gaidi, viņš atkārto Ēnkāju Troksnis piepilda gaisu Un viņi turpina nākt -

Līdz ir šāviena attālumā -

Un atskan dūkoņa, ar kādu tiek izšauts no baltā šķēpa, -

-     Viola! es izsaucos -

-      Tagad! dzirdu Koila kundzes balsi saziņas ierīcē -

BUM!

Koki abpus takai uzsprāgst miljons degošos gabaliņos, tie triecas cauri ēnkājiem, un mēs ar mēru streipuļojam atpakaļ. Es cieši turu Angaradas grožus, lai viņa neauļotu prom un nenomestu mani zemē, -

Kad pagriežos pret notikuma vietu, dūmi sāk izklīst, un mēs redzam kritušos kokus un to degošos stumbrus -

Bet ne miņas no ēnkājiem -

Tikai līķi uz takas -

Daudz līķu.

-      Kas, pie velna, tas bija?! es kliedzu saziņas ierīcē. Sprādziens bija daudz spēcīgāks, nekā jūs teicāt!

-     Noteikti kāda kļūda spridzekļa sagatavošanā, Koila kundze saka. Būs jāparunā ar Braitvaita kundzi.

Bet es redzu, ka sieviete ekrānā smaida.

-     Iespējams, viņa mazliet pārspīlēja, mērs piejāj pie manis, un ari viņš plati smaida, bet miera process ir sācies!

Mēs sadzirdam vēl kādu skaņu. Karavīri, kas bija palikuši uz ceļa, gadījumā ja nu kaut kas noietu greizi un mums būtu vajadzīga palīdzība, maršē pie mums, viņi ir ātri un laimīgi -

Un sauc urrā!

Un mērs triumfējot jāj viņiem pretī, it kā tieši to būtu gaidījis.

[VIOLA]

-    Tas bija slaktiņš, Bredlijs nikni saka. Kā gan kaut kas tāds var vēstīt par mieru?

-    Mēs mazliet pārdozējām eksplozīvo vielu, Koila kundze attrauc, paraustot plecus. Tas bija tikai pirmais mēģinājums. Mēs no tā mācīsimies.

-     Nākamreiz… Bredlijs iesāk, bet viņa jau ir prom no pilota kabīnes, kur mēs visi vērojam notiekošo uz lielā ekrāna. Simona ir ārā, kur projicē notiekošā trīsdimensiju attēlu, lai to varētu vērot visi klātesošie.

Kad atskanēja sprādziens, Atbilde un pilsētnieki uzgavilēja. Un vēl lielākus aplausus izpelnās Koila kundze, kad iznāk no kosmosa kuģa.

-    Viņa to izdarīja tīšām, Bredlijs saka.

-    Protams, es atbildu. Tā viņa rīkojas. Iedod viņai mazo pirkstiņu, un viņa paņems visu roku.

Es pieceļos no krēsla -

Un atkal apsēžos, jo galva griežas.

-     Kā jūties? Bredlijs jautā, un viņa Troksnis ir noraizējies.

-    Kā vienmēr, es atbildu, lai gan tā nav taisnība. Koila kundzes zāles kādu laiku labi darbojās, bet šorīt drudzis atgriezās ar jaunu spēku un nav atkāpies. Ir nomirušas vēl sešas sievietes, vecākas un vārgākas par mani, bet daudzām pamazām kļūst sliktāk. Dažkārt pietiek tikai ieskatīties sievietei sejā, lai zinātu, vai viņai ir aplikta aproce vai ne.

-    Vai mēra sniegtajā informācijā nebija nekā noderīga? Bredlijs jautā.

Es pašūpoju galvu un ieklepojos. Ja viņš vispār ir kaut ko atklājis.

-    Pēc trīsdesmit trim dienām ieradīsies kosmosa kuģu konvojs ar aptieku, Bredlijs saka. Tu taču izturēsi?

Es pamāju, bet tikai tāpēc, ka klepus dēļ nevaru parunāt.

Pagājusī nedēļa ir bijusi nepatīkami klusa. Vilfs brauc uz pilsētu ar ūdens mucām un atgriežas ar pārtikas pilniem ratiem, tur nav nekādu problēmu. Mērs pat sūta viņam līdzi karavīrus, lai gādātu par drošību, un inženierus, lai uzlabotu ūdens ieguvi.

Viņš ir pieņēmis palīdzību no Nadari kundzes un Losona kundzes, lai veiktu pārtikas inventarizāciju un izdali.

Koila kundze izskatās laimīgāka nekā jebkad agrāk. Viņa pat ir sākusi runāt ar mani par pamiera organizēšanu. Acīmredzot tā ietvaros ļoti daudz kas jāuzsper gaisā. Braitvaita kundze, kas mani apmācīja par Atbildes kareivi pirms, šķiet, veselas mūžības, liek bumbas kokos, cerot parādīt ēnkājiem, ka esam par viņiem viltīgāki, kā arī mēģina noķert kādu, kurš nebūtu nonāvēts un kuru varētu aizsūtīt atpakaļ ar ziņu, ka mēs turpināsim viņus spridzināt, ja šie nepiekritīs miera sarunām.

Koila kundze zvēr, ka tieši tā viņi panākuši pamieru pagājušoreiz.

Mana saziņas ierīce iepīkstas. Zvana Tods, lai pastāstītu par uzbrukumu.

-     Neviens neizdzīvoja, vai ne? es jautāju, vēlreiz noklepojoties.

-    Nē, viņš atbild, izskatoties noraizējies. Viola, vai tu…?

-    Viss kārtībā, tas ir tikai klepus, es mēģinu runāt mierīgi.

Pēdējās nedēļas laikā esmu redzējusi Todu tikai saziņas ierīces ekrānā. Es neesmu gājusi pie viņa, un viņš nav nācis pie manis. Mēģinu sev iestāstīt, ka esmu pārāk aizņemta.

Mēģinu iestāstīt, ka tas nav tāpēc, ka Tods bez Trokšņa liek man justies -

Šķiet, it kā -

-    Mēs mēģināsim rīt, es saku. Un vēl un vēl, līdz mums izdosies.

-    Jā, Tods piekrīt. Jo ātrāk mēs sāksim miera sarunas, jo ātrāk tas viss būs beidzies. Tad mēs varēsim tevi kārtīgi ārstēt.

-   Tad tu tiksi prom no viņa, es paziņoju, pārāk vēlu saprotot, ka esmu to pateikusi skaļi. Stulbais drudzis.

Tods sarauc pieri. Ar mani viss ir kārtībā, Viola. Zvēru. Mērs ir jaukāks nekā jebkad agrāk.

-    Jauks? es izsaucos. Kad viņš vispār ir bijis jauks?

-    Viola…

-    Trīsdesmit trīs dienas, es saku. Mums jāiztur tikai tik daudz. Tikai trīsdesmit trīs dienas.

Bet man šķiet, ka tā ir vesela mūžība.

[TODS]

Ēnkāju uzbrukumi turpinās, un mēs tos ikreiz apturam. PļAWjies! mēs dzirdam Džuljetu kliedzam. PAKĻAvjlES!

Un mēs dzirdam mēra smieklus. Tumsā skan smagu pakavu klaudzoņa, un mēness gaismā uzmirdz mēra zobi. Var redzēt, kā spīd zelta uzšuves uz viņa uniformas piedurknēm.

-     Tagad, TAGAD! viņš sauc.

Riebumā paklakšķinot mēli, Braitvaita kundze nospiež pults pogu, un ceļš aiz mēra uzsprāgst, sadedzinot ēnkājus, kas dzenas viņam pakaļ, ēnkājus, kas domāja, ka ir ieraudzījuši vientuļu karavīru, un iekrita šķietami acīm redzamās lamatās.

Bet tās patiesībā nemaz nebija lamatas. Tāds vientuļais karavīrs patiešām bija.

Šis ir piektais uzbrukums, kuru esam apturējuši piecu dienu laikā. Mēs kļūstam arvien viltīgāki, un viņi tāpat, mēs uzstādām viltus lamatas un viltus lamatu lamatas, cīnāmies uz dažādām takām un tā tālāk.

Tas patiesībā ir diezgan patīkami, jo mēs beidzot kaut ko darām, it kā mēs beidzot (uzvarētu -) (uzvarētu karā -) (tas ir reibinoši -) (aizveries)

(bet tā ir -)

Džuljeta pieauļo blakus Angaradai, un mēs novērojam, kā liesmas paceļas augšup dūmu mākoni, kas izgaist aukstajās nakts debesīs.

-    Uz priekšu! mērs uzsauc, un šie vārdi dūc aiz mums stāvošo karavīru Trokšņos, kad viņi metas uz priekšu pēc ēnkājiem, kas varētu būt izdzīvojuši sprādzienā.

Bet liesmas ir tik varenas, ka es šaubos, vai ari šodien būs izdzīvojušie.

Mērs vairs nesmaida, redzot, cik pamatīgi ir sapostīts ceļš.

-      Un atkal, viņš saka, pagriežoties pret Braitvaita kundzi, jūsu spridzeklis nezin kāpēc ir pārāk spēcīgs, lai mēs varētu cerēt uz izdzīvojušajiem.

-     Vai tad jūs labāk būtu gribējis, lai šie novāc jūs? Braitvaita kundze jautā tādā toni, ka ir pilnīgi skaidrs: viņai būtu vienalga.

-Jūs tikai negribat, lai mēs pirmie noķertu kādu ēnkāji, es saku. Jūs gribat, lai tas izdotos Koila kundzei.

Viņa man uzmet nāvējošu skatienu. Nerunā ar pieaugušajiem šādā toni, puika!

Mērs skaļi iesmejas.

-     Es runāšu, kā gribēšu, kundze, atcērtu. Es pazīstu jūsu vadītāju, un nav nekādas vajadzības izlikties, ka viņa kaut ko neplāno.

Braitvaita kundze palūkojas uz mēru tikpat naidīgi kā uz mani.

-     Apbrīnojami, viņa saka.

-     Toties patiesi, mērs attrauc, kā jau vienmēr.

Es jūtu, kā mans Troksnis no negaidītās uzslavas mazliet nosarkst.

-     Lūdzu, ziņojiet savai vadītājai par kārtējo veiksmi, mērs saka Braitvaita kundzei, kā ari par kārtējo neveiksmi.

Braitvaita kundze kopā ar Nadari kundzi dodas uz pilsētu, raidot pret mums niknus skatienus.

-      Es viņas vietā rīkotos tieši tāpat, Tod, mērs bilst, kad karavīri atgriežas no dūmu mākoņa bez neviena izdzīvojušā ēnkāja. Neļautu pretiniekam gūt jebkādas priekšrocības.

-    Mums taču jāsadarbojas, es iebilstu. Jāstrādā kopā, lai noslēgtu mieru.

Neizskatās, ka mērs par to pārāk uztrauktos. Viņš skatās uz karavīriem, kuri soļo mums garām, smejas un joko, priecājoties par kārtējo uzvaru, kas nākusi pēc tik daudzām sakāvēm. Un būs vēl daudzi, kas gribēs mēru apsveikt, kad atgriezīsimies pilsētas laukumā.

Viola saka, ka arī Koila kundzi uzskata par varoni. Tagad viņi cīnās par to, kurš pirmais panāks mieru.

-     Manuprāt, tev taisnība, Tod, mērs saka.

-     Kādā ziņā? es jautāju.

-      Ka mums jāsadarbojas. Mērs pagriežas pret mani un pasmaida. Iespējams, mums jāpamēģina cita pieeja.

[VIOLA]

-     Kas tagad notiek? Li jautā, pakasot šuves zem apsēja.

-    Izbeidz, es uzsaucu, rotaļīgi uzsitot viņam pa pirkstiem, lai gan šī kustība izraisa briesmīgas sāpes rokā.

Mēs esam kosmosa kuģa medpunktā, un ekrāni uz sienām rāda ielejas debesīs izkaisītās zondes.

Pēc Braitvaita kundzes pārspīlētā uzbrukuma vakardien mērs mūs visus pārsteidza, ierosinot, ka nākamo misiju varētu vadīt Simona. Koila kundze piekrita, un Simona sāka plānot uzbrukumu, koncentrējoties uz viena ēnkāja sagūstīšanu, lai pēc tam to aizsūtītu atpakaļ ar miera vēsti.

Tas šķiet dīvains pavērsiens pēc tam, kad mēs esam uzspridzinājuši tik daudz viņējo, bet nav jau nekāds brīnums, jo šis karš taču nekad nav bijis loģisks. Mēs nogalinām viņus, lai pateiktu, ka vairs negribam viņus nogalināt.

Briesmoņvīrieši, es nodomāju. Un sievietes.

Tātad šodien Simona realizēja vēl lielāku diversiju izsūtīja zondes gaišā dienas laikā, lai izskatītos, ka mēs gaidām ēnkāju uzbrukumu no dienvidiem. Tur Braitvaita kundze ir uzstādījusi dažas bumbas, kas sprāgs dienas laikā, lai izskatītos, ka mēs esam pieļāvuši kļūdu, bet uz takas ziemeļos gaidīs Atbildes sievietes ar Simonu priekšgalā un mēģinās noķert ēnkājus, cerot, ka viņu klusums tos pārsteigs.

-    Kāpēc tu man neko nestāsti? Lī jautā, atkal pakasot apsēju.

-    Vai nebūtu labāk, ja pie tevis pasēdētu Bredlijs? es vaicāju. Tu varētu redzēt notiekošo caur viņa Troksni.

-    Es labāk gribu būt ar tevi, puisis saka.

Un es redzu sevi viņa Troksnī. Tas nav nekas pārāk intīms, tikai es izskatīgāka, tīrāka, nomazgājusies un labā formā, nevis drudzī degoša, pārlieku tieva un nogurusi, kāda esmu bijusi pēdējo nedēļu laikā.

Lī nav runājis par savu aklumu citādi kā tikai jokojot, un, kad vien blakus ir kāds cits vīrietis, viņš var redzēt notiekošo šī vīrieša Troksnī. Tas esot gandrīz tikpat labi kā redzēt pašam. Bet ļoti bieži viņam blakus esmu tikai es, jo, šķiet, mēs abi esam apmetušies medpunktā uz pastāvīgu dzīvi. Es redzu, kā lielākā daļa Lī dzīves ir pēkšņi zudusi, viņš vēro pasauli tikai atmiņās un citu skatījumā. Un viņš pat nespēj raudāt.

-     Kad tu šādi klusē, Lī saka, es zinu, ka tu mani lasi.

-    Piedod, es novēršos un ieklepojos. Es raizējos. Šoreiz ir jāizdodas.

-    Tev jābeidz domāt, ka esi par to visu atbildīga, draugs saka. Tu tikai aizstāvēji Todu, tas arī viss. Ja man būtu jāuzsāk karš, lai glābtu mammu un māsu, es nebūtu vilcinājies.

-    Bet karu nedrīkst padarīt personisku, es iebilstu. Citādi mēs nekad nevarēsim pieņemt pareizos lēmumus.

-    Kā gan tu vari būt cilvēks un nepieņemt personiskus lēmumus? Visi kari kaut kādā ziņā ir personiski. Tie sākas viena cilvēka dēļ. Lielākoties kara iemesls ir naids.

-    LI…

-   Todam ir ļoti paveicies, jo kāds viņu mīl tik ļoti, ka ir gatavs viņa dēļ uzsākt karu. Puiša Troksnis nemierīgi sagrozās, prātojot, kā es izskatos, kā reaģēju. Neko citu es negribēju teikt.

-    Arī viņš to darītu manis dēļ, es klusi saku.

Arī es io curīfu tevis dēļ, Lī Troksnis pauž.

Un es zinu, ka tā ir patiesība.

Bet tie ļaudis, kas gāja bojā mūsu lēmumu dēļ, vai tad viņiem nebija neviena, kas viņus mīlētu tik ļoti, ka būtu ar mieru viņu dēļ nogalināt?

Kam tad galu galā ir taisnība?

Es paslēpju seju rokās. Galva šķiet ļoti smaga. Katru dienu Koila kundze izmēģina ko jaunu pret infekciju, un katru dienu es uz mirkli jūtos labāk, bet tad nelabums atgriežas ar jaunu spēku.

Nāvējoša, es nodomāju.

Un ir vēl jāgaida tik daudzas nedēļas, līdz ieradīsies konvojs, ja viņi vispār spēs palīdzēt…

Pēkšņi kosmosa kuģa saziņas iekārtu sistēma iedarbojas, un mēs salecamies. Viņi ir to izdarījuši, Bredlija balss pārsteigti saka.

Es palūkojos uz viņu. Ko tad?

-    Noķēruši vienu, Bredlijs saka. Ziemeļos.

-    Bet, es lūkojos no viena ekrāna otrā, ir par agru. Vēl nebija…

-    Ne jau Simona, Bredlija balss ir tikpat apjukusi, cik mana. Prentiss. Viņš notvēra ēnkāji, pirms mēs vispār īstenojām savu plānu.

[tods]

-     Koila kundze ārdīsies, es saku, kamēr mērs spiež rokas karavīriem, kas ierodas viņu apsveikt.

-     Nez kāpēc es par to pārāk neraizējos, Tod, viņš paziņo, izbaudot kārtējo uzvaru. Izrādās, ziemeļos bija palikusi viena karavīru vienība, vai tad ne? Viņi tur sēdēja un žāvājās, par viņiem smējās ēnkāji, kas pa šo ceļu katru dienu lavījās uz pilsētu, lai veiktu uzbrukumus.

Koila kundze bija par šo vienību aizmirsusi. Tāpat arī Bredlijs un Simona. Un arī es.

Mērs gan ne.

Viņš bija noskatījies, kā Simona plāno šīvakara uzbrukumu, un saskaņojis vietu, kur Braitvaita kundze uzstādīs viltus bumbu. Kad ēnkāji saprata, ka ziemeļu ceļš ir brīvs, jo mēs izlikāmies, ka esam aizņemti dienvidos, viņi sūtīja nelielu izlūku grupu no ziemeļiem, tieši tā, kā mēs bijām gaidījuši. Viņi lavījās garām karavīriem, kā bija darījuši jau neskaitāmas reizes, -

Tikai šoreiz karavīri nebija ar to mierā.

Mērs bija pārcēlis vīrus uz īsto vietu. Viņi ielenca ēnkāju grupu, nogrieza atpakaļceļu un apšāva viņus, iekams šie vispār saprata, kas notiek.

Tika nogalināti visi ēnkāji, izņemot divus, un šos abus atveda uz pilsētu, armijai skaļi RĒCOT. Teita kungs un O'Hāras kungs aizveda ēnkājus uz zirgu staļļiem pie katedrāles, kur tos ieslēdza, kamēr mērs saņem apsveikumus no visas Jaunās Prentistaunas. Es lēnām sekoju viņam cauri pūlim, un ļaudis spiež mēram roku, uzgavilē un sit viņam uz pleca.

-    Jūs varējāt man pateikt, es mēģinu pārkliegt aurošanu.

-    Tev taisnība, Tod. Prentiss apstājas un palūkojas uz mani. Vajadzēja. Piedod. Nākamreiz pateikšu.

Brīnums, bet izklausās, ka viņš patiešām tā domā.

Mēs soļojam caur pilsētu, līdz nonākam pie staļļiem.

Tur gaida dažas pārskaitušās dziednieces.

-     Es pieprasu, lai jūs mūs ielaistu! Nadari kundze brēc, un Losona kundze piekrītoši pamāj.

-    Drošība vispirms, dāmas, mērs smaida. Mums nav ne jausmas, cik bīstami var būt notverti ēnkāji.

-    Nekavējoties! Nadari kundze uzbļauj.

Bet mērs joprojām smaida.

Un viņam seko smaidoši karavīri.

-     Pirms laižu jūs iekšā, man jāpārliecinās par drošību, vai ne? viņš saka, un karavīru rinda aizkavē kundzes, kamēr mērs ieiet stallī. Es viņam sekoju.

Un mans vēders sagriežas.

Jo stallī ir divi ēnkāji, kas man ļoti pazīstamā veidā ir piesieti pie krēsliem.

(bet neviens no viņiem nav 1017, un es nezinu, vai jūtos atvieglots vai uztraukts, -)

Viena ēnkāja balto ādu klāj sarkanas asinis, jo viņa ķērpja apģērbs ir norauts un nosviests zemē. Tomēr ēnkāja galva ir pacelta, acis atvērtas, un zvēru viņa Troksnis rāda, ka mēs samaksāsim par to, ko esam nodarījuši, -

Bet ēnkājis viņam līdzās -

Tas vairs īsti neizskatās pēc ēnkāja.

Es jau gribu kliegt, bet, man par pārsteigumu, mērs pirmais izsaucas: Kas, pie velna, tas ir?

Arī karavīri ir pārsteigti.

-     Es viņu izjautāju, O'Hāras kungs saka, viņa rokas un dūres ir asinīs. īsā laikā esam ļoti daudz uzzinājuši. Viņš pamāj uz salauzto ēnkāji. Bet tad šis nobeidzās no ievainojumiem…

Atskan tā dīvainā šņākoņa, ko es kādu laiku nebiju dzirdējis, sitiens, Trokšņa bulta, kas šaujas no mēra, un O'Hāras kunga galva pasitas atpakaļ, viņš nokrīt zemē un raustās.

-     Mēs te mēģinām panākt mierul mērs kliedz uz citiem vīriem, kas izskatās nokaunējušies. Es nebiju atjāvis spīdzināšanu!

Teita kungs noklepojas. Šis savukārt izrādījās izturīgāks, viņš norāda uz dzīvo ēnkāji. Ļoti izturīgs eksemplārs.

-     Par laimi jums, kaptein, mērs nikni atcērt.

-    Es pasaukšu dziednieces, ierosinu. Viņas var ēnkāji apārstēt.

-     Nē, mērs iebilst. Mēs laižam viņu vaļā.

-     Ko?

-     Ko? Arī Teita kungs brīnās.

Mērs nostājas aiz ēnkāja krēsla. Mums bija jāsagūsta ēnkājis un jāsūta atpakaļ ar ziņu, ka gribam mieru. Viņš izņem nazi. Un tieši to mēs arī darīsim.

-     Prezidenta kungs…

-     Atveriet sētas durvis, lūdzu, mērs norīko.

Teita kungs izslējās. Sētas durvis?

-     Nekavējoties, kaptein.

Teita kungs dodas pie staļļu aizmugures durvīm, kas ved prom no laukuma, un atver tās -

Durvis, pie kurām nav dziednieču.

-     Ei! es izsaucos. Jūs nedrīkstat tā darīt! Mēs vienojāmies.

-    Es taču nepārkāpju vienošanos, Tod. Viņš pieliecas ēnkājim pie auss. Es pieņemu, ka balss zina mūsu valodu.

Balss? es domāju.

Bet no mēra pret ēnkāji jau plūst Troksnis, dziļš, tumšs un tik straujš, ka neviens no klātesošajiem nespēj tam izsekot.

-    Ko jūs sakāt? es jautāju, sperot soli uz priekšu. Ko jūs viņam sakāt?

Mērs atskatās uz mani. Es stāstu viņam, cik ļoti mēs vēlamies mieru, Tod. Vīrietis piešķiebj galvu. Vai tad tu man neuzticies?

Es noriju siekalas.

Un vēlreiz noriju sieklas.

Es zinu, ka mērs grib nodibināt mieru, lai iegūtu sev no tā labumu.

Es zinu, ka viņš ir kļuvis labāks, kopš izglābu viņu pie ūdens rezervuāra.

Es zinu, ka viņš nav labojies.

Es zinu, ka viņu nav iespējams labot.

(vai ne?)

Bet viņš uzvedas labāk.

-     Ari tu vari viņam kaut ko pateikt, mērs saka.

Prentiss skatās uz mani un ar nazi pārgriež auklas. Ēn-

kājis noliecas, pārsteigumā jūtot, ka vairs nav piesiets. Viņš lūkojas apkārt, gaida, kas tagad notiks, līdz ierauga mani, -

Un es mēģinu padarīt savu Troksni smagāku, skaļāku, un tas ir tik sāpīgi, it kā es darbinātu muskuļus, kas sen nav kustināti, tomēr mēģinu viņam skaidri parādīt visu, ko mēs patiešām vēlamies, lai arī ko mērs būtu teicis, mēģinu parādīt, ka mēs ar Violu vēlamies mieru, ka mēs gribam, lai karš beigtos, -

Bet ēnkājis man uzšņāc -

Es redzu sevi viņa Troksnī -

Un dzirdu -

Viņš mani pazīst?

Un es dzirdu vārdu -

Vārdu mūsu valodā -

Es dzirdu -

Nazis.

-     Nazis? es jautāju.

Bet ēnkājis tikai atkal nošņācās un metas ārā pa durvīm, skrienot prom, prom, prom, -

Aiznesot saviem ļaudīm sazin kādu vēsti.

[VIOLA]

-    Kāda nekaunība, Koila kundze šņāc caur sakostiem zobiem. Un kā armija viņu apbrīnoja! Kā pašā sākumā, kad viņš ieradās pilsētā.

-    Es vēlos, kaut man būtu bijusi iespēja parunāt arēnkāji, Simona atzīstas, kad ir atgriezusies no pilsētas kopā ar citām kundzēm. Lai varētu pateikt, ka ne visi cilvēki ir vienādi.

-   Tods esot pateicis ēnkājim, ko mēs patiešām vēlamies, es stāstu, briesmīgi klepojot. Mēs varam cerēt, ka viņi šo ziņu uzklausīs.

-   Tikai tādā gadījumā, Koila kundze paziņo, Prentiss apgalvos, ka tas ir viņa nopelns.

-    Nav taču svarīgi, kura nopelns tas ir, Bredlijs aizrāda.

-   Vai tiešām? Koila kundze izsaucas. Vai tiešām tu vēlies, lai šis vīrietis būtu noteicējs, kad ieradīsies konvojs? Vai tādu apmetni tu vēlies iekārtot?

-   Jūs runājat tā, it kā mēs varētu viņu atcelt no posteņa, Bredlijs saka. It kā mēs varētu iesoļot pilsētā un pakļaut visus savai gribai.

-    Un kāpēc jūs to nevarat? Lī jautā. Tas cilvēks ir slepkava. Viņš nogalināja manu māsu un māti.

Bredlijs neatbild, bet Simona saka: Piekrītu. Tas liek Bredlija Troksnim uzbangot. Ja viņa rīcība apdraud cilvēku dzīvības…

-    Mēs esam šeit, Bredlijs viņu pārtrauc, lai ierīkotu dzīvesvietu vairāk nekā pieciem tūkstošiem cilvēku, kas nav pelnījuši pamosties uz kara plosītas planētas.

Koila kundze smagi nopūšas, it kā viņai būtu apnicis klausīties. Labāk iešu ārā un paskaidrošu, kā tas nākas, ka tos ēnkājus nenoķērām mēs, viņa saka, dodoties prom. Un, ja tas Ivans kaut ko iebildīs, zvēru es viņam sadošu pa ģīmi.

Bredlijs lūkojas uz Simonu, viņa Troksnī mutuļo jautājumi un iebildumi, un vēl citas lietas, ko viņš vēlētos zināt. Viņa Troksnī parādās dažādas ainas, un mēs redzam, cik ļoti viņš vēlas Simonai pieskarties, -

-    Izbeidz šito vienreiz, lūdzams, Simona novēršas.

-   Piedod, Bredlijs atkāpjas, tad pagriežas un iziet no kosmosa kuģa, vairs nesakot ne vārda.

-    Simona, es iesāku.

-    Es vienkārši nespēju pie tā pierast! sieviete izsaucas.

-    Es zinu, ka man vajadzētu, ka ar laiku nāksies, bet tas ir tik…

-   Tas nemaz nav tik slikti, es spriežu, domājot par Todu.

-    Būt tik tuviem.

(Bet es viņu vairs nedzirdu -)

Atkal noklepojos un izspļauju zaļas gļotas.

-   Tu izskaties nogurusi, Viola, Simona saka. Varbūt gribi nomierinošu līdzekli, kas palīdzēs tev izgulēties?

Es pamāju. Viņa pieiet pie atvilktnes un izņem nelielu plāksterīti, ko pielīmē man zem zoda. Dod viņam iespēju, es nomurminu, jūtot, kā zāles iedarbojas. Viņš ir labs cilvēks.

-   Zinu, Simona saka, tikmēr mani plakstiņi jau kļūst smagi.

-    Zinu.

Es ieslīdu tumsā, miega zāļu radītā tumsā, neko nejūtot, iegrimstot melnā tumsā, kurā nav nekā, Bet tā beidzas Un es joprojām guļu Un sapņoju Sapņoju par Todu -

Viņš ir tepat, bet nesasniedzams -

Un es viņu nedzirdu -

Nedzirdu viņa Troksni -

Nedzirdu, ko viņš domā.

Viņš skatās uz mani kā tukša čaula -

Kā nedzīva statuja -

It kā viņš būtu miris -

Ak nē -

Viņš ir miris -

Viņš ir miris -

-   Viola, es dzirdu savu vārdu. Atveru acis. Lī mēģina mani pamodināt, viņa Troksnī ir raizes, bet arī vēl kas cits -

-    Kas noticis? es jautāju, jūtot, kā mirkstu sviedros, cik izmirkušas ir manas drēbes un palagi, -

(Tods no manis aizslīd -)

Es redzu Bredliju stāvam pie manas gultas. Viņa ir kaut ko izdarījusi, viņš saka. Koila kundze ir aizgājusi un kaut ko izdarījusi.

[tods]

Skaņa ir pavisam klusa, man to nemaz nevajadzētu dzirdēt nometnes aizmigušā Trokšņa vidū. Bet es šo skaņu pazīstu. Sīkšana. Gaisā.

Kumcļ? Angarada nervozi bubina, kad es iznāku no telts rītausmā. Ar katru dienu kļūst arvien aukstāk.

-     Tā ir treisera bumba, es saku ķēvei, mazliet trīcot un skatoties uz dienvidiem, redzot karavīrus, kas pamazām mostas. Arī viņi skatās turp un pazīst bumbu, un viņu Trokšņi uzbango, redzot, kā tā paceļas no upes gultnes un met loku uz bijušo ūdenskritumu. Bumba lido uz ziemeļiem, kur lielākā daļa ēnkāju armijas slēpjas kalnos, -

-     Ko, pie velna, viņas dara? mērs pēkšņi man blakus iesaucas; viņš uzmanīgi vēro bumbu. Prentiss pagriežas pret O'Hāras kungu, kas samiegojies lien ārā no telts. Atrodiet Braitvaita kundzi. Tūlīt!

O'Hāras kungs metas prom, pat īsti nesaģērbies.

-     Treisera bumba ir pārāk lēna, lai nodarītu lielu ļaunumu, mērs saka. Tā noteikti ir diversija. Viņš palūkojas uz uzspridzināto kalnu. Vai tu, lūdzu, varētu piezvanīt Violai, Tod?

Es dodos uz telti pēc saziņas ierīces un, kad nāku ārā, tālumā dzirdu blīkšķi, bumbai atsitoties pret kokiem.

Bet mēram ir taisnība pat vērsis varētu aizbēgt no šis bumbas; tā ir paredzēta tikai ēnkāju uzmanības novēršanai.

No kā?

Mērs joprojām skatās uz kalna galu, no kurienes ēnkāji bija nākuši, uz kalnu, no kura armija vairs nespētu nedz nokāpt -

Nedz uzkāpt -

Bet viens cilvēks varētu gan -

Viens cilvēks varētu uzrāpties augšup -

Cilvēks bez Trokšņa -

Mēra acis ieplešas, un es zinu, ka viņš domā to pašu.

Un tieši tad tas notiek -

BUM!

Kalna galā.

[VIOLA]

-    Kā viņa to paveica? Bredlijs jautā, medpunkta lielajos ekrānos vērojot treisera bumbu; Lī notiekošo redz Bredlija Troksnī. Kā viņa to izdarīja, mums nezinot?

Iezvanās mana saziņas ierīce, un es to paceļu, sakot: Tod?

Bet tas nav Tods.

-    Es jūsu vietā aizsūtītu vienu zondi uz kalna galu, Koila kundze smaida ekrānā.

-    Kur ir Tods? es krekšķinu. Kā tu dabūji saziņas ierīci?

Manu uzmanību piesaista Bredlija Troksnis. Es redzu, kā

viņš atceras: Simona blakusistabā cilāja rezerves telefonus, sakot, ka veic inventarizāciju. Viņa taču nebūtu to darījusi, viņš mulst, nepabrīdinot mani.

-    Paskatīsimies uz kalna galu, es ierosinu.

Bredlijs izveido savienojumu ar zondi un aizsūta to uz kalna galu, ieslēdzot nakts režīmu; mēs visu redzam melnu un zaļu. Kas mums jāierauga?

Man ienāk prātā kāda doma. Meklē ķermeņa siltumu.

Viņš piespiež vēl vienu pogu un -

-    Tur, es norādu.

Mēs redzam cilvēka figūru, kas rāpjas augšup pa kalnu, turoties pie krūmiem, bet virzās pietiekami ātri, lai to nevarētu skaidri saskatīt.

-   Tā var būt tikai mūsu dziedniece, es secinu. Ja tas būtu vīrietis, viņš būtu sadzirdēts.

Bredlijs pietuvina attēlu, lai mēs varētu redzēt arī kalna virsotni. Ēnkāji stāv pie nogāzes malas un skatās uz ziemeļiem, kur ietriecās treisera bumba.

Viņi neskatās uz dziednieci, kas dodas lejup pa kalnu.

Un ekrānus piepilda milzīgs uzliesmojums, sensoriem uztverot tā karstumu; pēc tam skaļruņos atskan blīkšķis.

Tobrīd mēs sadzirdam gaviles no skatītāju pūļa pie kosmosa kuģa.

-   Vai viņi vēro notiekošo? Lī pārsteigts jautā.

Es atkal redzu Bredlija Troksnī Simonu un viņai veltītos rupjos vārdus. Ieslēdzu saziņas ierīci. Ko tu izdarīji?

Bet Koila kundze vairs nerunā.

Bredlijs iestātā ekrānu tā, lai apkārtējie mūs redzētu. Viņa Troksnis ārdās, tas ar katru mirkli kļūst skaļāks un izlēmīgāks.

-    Bredlij, es ierunājos, ko tu…

-    Atbrīvojiet laukumu, viņš saka, un es dzirdu, kā viņa balss atskan kalna virsotnē. Izlūku kuģis paceļas.

[tods]

-     Kuce, es dzirdu mēru sakām. Viņš lasa apkārtējo karavīru Troksni. Laukumā valda haoss. Neviens nesaprot, kas notiek. Mēģinu sazvanīt Violu, bet man neizdodas.

-     Parasti vīrietis sauc sievieti šādā vārdā tikai tad, no ratiem laukuma malā atskan skaļa balss, kad viņa ir izdarījusi kaut ko pareizi.

Koila kundze mums uzsmaida, izskatoties kā kaķis pie krējuma poda.

-    Mēs taču jau nosūtījām ziņu par mieru, mērs uzbrēc.

-     Kā jūs uzdrošinājāties…

-     Nerunājiet ar mani tādā tonī! viņa bļauj pretī. Es tikai esmu parādījusi ēnkājiem, ka tie, kam nav Trokšņa, var uzbrukt jebkurā mirklī pat viņu pašu nometnē.

Mērs kādu laiku smagi elpo, bet tad viņa balss kļūst bīstami zīdaina. Vai esat ieradusies pilsētā viena, Koila kundze?

-     Nē, viņa norāda uz zondi, kas lido virs nometnes.

-     Man ir draugi augstākās vietās.

Un tad mēs dzirdam attālu, pazīstamu dunoņu pakalnos austrumu pusē. Gaisā paceļas izlūku kuģis, un Koila kundze nepagūst maskēt pārsteigumu.

-    Vai visas jūsu draudzenes bija iesaistītas šajā plānā, kundze? mērs atkal izklausās priecīgs.

Mana saziņas ierīce iepīkstas, un es redzu Violas seju.

-     Viola…

-     Turieties, viņa saka. Mēs jau lidojam.

Viņa noliek ierīci, un es atkal dzirdu pēkšņu armijas rēkoņu mums visapkārt. O'Hāras kungs iesoļo laukumā no galvenā ceļa, stumjot pa priekšu Braitvaita kundzi, kas nemaz neizskatās sajūsmināta par šādu apiešanos. Vienlaikus Teita kungs parādās no noliktavas puses kopā ar Nadari kundzi un Losona kundzi; viņš izstieptā rokā tur mugursomu.

-     Lieciet saviem vīriem laist šīs sievietes vaļā, Koila kundze noskalda. Nekavējoties.

-     Mēs pret viņām izturēsimies atbilstoši, mērs saka. Galu galā mēs taču visi esam sabiedrotie.

-     Noķēru viņu kalna pakājē, O'Hāras kungs sauc, nākot tuvāk. Ar visiem pierādījumiem.

-      Un šīs divas savā teltī slēpa sprāgstvielas, Teita kungs pasniedz mēram mugursomu.

-       Sprāgstvielas, kuras mēs izmantojām, lai palīdzētu jums, idiot, Koila kundze izsaucas.

-    Tas nolaižas. Es pielieku roku pie acīm, lai pasargātu tās no vēja, ko saceļ izlūku kuģis. Vienīgā vieta, kur kuģis var nolaisties, ir laukums, karavīru pilns, bet viņi tagad mūk malā. Kuģis neizstaro milzīgu karstumu vai tamlīdzīgi, bet tas ir sasodīti liels. Es novēršos, lai pasargātu seju no milzīgā vēja, -

Un, to darot, pagriežos pret kalnu.

Tur pulcējas gaismiņas -

Kosmosa kuģa durvis atveras, pirms tas ir pilnībā nosēdies, un tajās parādās Viola, turoties pie kuģa sienas. Viņa izskatās slima, vēl slimāka nekā pirms tam, vēl slimāka, nekā es biju domājis, vāja un tieva, viņa tik tikko turas kājās. Viola pat neatspiežas ar roku, ap kuru aplikta aproce; man nevajadzēja viņu pamest, man nevajadzēja pamest

viņu vienu. Ir pagājis pārāk ilgs laiks, un es skrienu garām mēram, kas cenšas mani apturēt, bet es izvairos Un es skrienu pie Violas Viņa ieskatās man acīs Un viņa saka Viola man saka:

Viņi nāk, Tod. Nāk lejup no kalna.

14 NODAĻA Bezbalsīgās

NAV TA, KA IZSKATĀS, Debesis parāda, kamēr mēs vērojam savādo priekšmetu metam pusloku gaisā virzienā uz ziemeļiem, kur Zeme jau laikus bēg malā no vietas, kur tas varētu nokrist.

Vērojiet, Debesis parāda Zemei. Vērojiet visi.

Izcirtums sāka demonstrēt špēku. Ritā, kad mēs atsākām uzbrukumus, viņi pēkšņi zināja, no kurienes mēs nāksim. Mēs visi vērojām šo pirmo uzbrukumu caur Zemes uzbrucēju acīm, vērojām, lai redzētu, kā Izcirtums ir pārgrupējies, kur slēpjas tā jaunais špēks.

Visas šīs balsis aprāvās uguns un šķembu uzliesmojumā.

Te ir tikai viens izskaidrojums, Debesis parādīja turpmākajās stundās.

Bezbalss Izcirtuma ļaudis, es atbildēju.

Un mēs ar Debesīm atgriezāmies Ceļu galā.

Ceļu gals apklusina to balsis, kas tajā atrodas.

Zināt, kas ir Avots, zināt, ka viņš ir Naža tēvs, pēc kura viņš ilgojas, domājot, ka neviens viņu nedzird, zināt, ka šis cilvēks visu laiku ir bijis rokas stiepiena attālumā mana iespēja trāpīt Nazim pašā sirdī -

Šīs jūtas liesmoja manī tik spožas un spēcīgas, ka tās nebūtu iespējams noslēpt no Zemes. Bet Debesis pavēlēja Ceļu galam runāt vienā balsi, apvijot mūsu balsis, lai viss, ko mēs runātu, paliktu apslēpts. Šis domas izlido no mūsu balsīm, bet tās nekad nenonāk līdz Zemei. Tās vienmēr paliks Ceļu galā.

Mēs domājām, ka bezbalsīgās ir apspiegtas, parādīja Debesis, kamēr stāvējām pie Avota pirmajā uzbrukuma naktī, bet tagad viņas ir iesaistījušās kaujā.

Viņas ir bīstamas, es parādīju, domājot par savu saimnieci, kas mēdza pielavīties klusējot un bez brīdinājuma sist. Tie Izcirtuma ļaudis, kam ir balss, art neuzticas viņām.

Debesis izstiepj roku virs Avota krūtīm. Tagad mums jāzina.

Viņa balss izplešas, aptverot Avota balsi.

Un Avots savā nebeidzamajā miegā sāk runāt.

Tonakt mēs klusējot pametām Ceļu galu, klusējot nokāpām no kalna, izgājām cauri nometnei un nonācām kalna malā.

Neko tādu es nebiju gaidījis, Debesis beidzot parādīja.

Ne? es pārjautāju. Viņš teica, ka bezbalsīgās bija bīstamas cīnītājas, ka viņas pēdējā kara laikā palīdzēja nospiest Zemi uz ceļiem.

Bet viņš teica, ka viņas bijušas galvenās miera slēdzējas, Debesis saka, nobraukot zodu. Un Izcirtuma balsīgā daļa nolēma viņas nāvei. Viņš palūkojās uz mani. Nesaprotu, ko lai domā.

Domā, ka Izcirtums ir vēl bīstamāks nekā iepriekš, es parādīju. Ka tagad ir īstais laiks uz visiem laikiem viņus iznīcināt. Mēs varētu atbrīvot upi un noslaucīt viņus no zemes virsas, it kā viņi nekad nebūtu te bijuši.

Un ko iesāksim ar tiem, kas tikai ieradīsies? Debesis jautāja. Un tiem, kas ieradīsies pēc viņiem? Jo tur, kur ir divi, būs arī trešais.

Parādīsim, kas ar viņiem notiks, ja šie neklausīs Zemi.

Un viņi izmantos savus ieročus, lai nogalinātu mūs no gaisa, kur mēs nevaram viņus sasniegt! Debesis palūkojās uz Izcirtumu. Tas neatrisina mūsu problēmas.

Un tā nu mēs katru dienu sūtījām jaunus reidus, lai atkal pārliecinātos par viņu s'pēkiem.

Mūs katru reizi apmuļķoja un sakāva.

Un šodien Izcirtums notvēra vienu no mums.

Un atsūtīja atpakaļ ar divām dažādām ziņām.

Tukšums.

To mums parādīja tas, kurš atgriezās, tas, kurš tika spīdzināts, būdams spiests noskatīties biedra nāvē, un atsūtīts atpakaļ, nesot Izcirtuma vadoņa ziņu par to, ko mēs gaidījām.

Ziņu par tukšumu, par klusumu, par visu balsu apklusināšanu.

Viņš tev to parādīja? Debesis jautā, uzmanīgi vērojot ziņnesi.

Viņš mums atkal parādīja ziņu.

Parādīja tās tukšumu un klusumu.

Bet vai viņš tiešām to vēlas? Debesis jautāja. Vai varbūt viņš mums parādīja sevi? Debesis pagriezās pret mani. Tu teici, ka viņi uzskata savas balsis par lāštu, kā kaut ko tādu, ko vajag "izārstēt" Iespējams, viņš vēlas tikai to.

Viņš grib mūs iznīcināt, es parādīju. To tas nozīmē. Mums jāuzbrūk. Mums viņi jāsakauj, iekams viņi kļūst pārāk stipri, -

Tu tīšuprāt aizmirsti otru ziņu.

Es saraucu pieri. Otru ziņu bija sūtījis Nazis, kas acīmredzot ari bija sācis dzert "zāles" pret balsi un slēpties, būdams gļēvulis. Debesis jautāja tam, kurš atgriezās, lai tas vēlreiz parāda Naža ziņu, un te nu tā bija -

Viņa šausmas par to, kā viņējie ir izturējušies pret Zemi, tās pašas vecās, nederīgās šausmas, kuras es jau tik labi zinu, un tas, ka viņš un citi, ari tie no lidojošā kuģa, un Naža vienīgā nemaz negrib karot, ka viņi vairāk par visu vēlas pasauli, kurā visi ir laipni gaidīti, kur visi var mierīgi dzīvot.

Pasauli, kurā valda miers.

Nazis nerunā visu vārdā, es parādīju. Viņš nespēj -

Bet es i'edzēju šo domu Debesu balsī.

Viņš devās prom, liekot man palikt tepat, kad mēģināju sekot.

Es gaidīju stundām ilgi, zinot, ka viņš noteikti ir devies uz Ceļu galu, lai apsvērtu, kā noslēgt mieru. Kad viņš atgriezās aukstajā, tumšajā naktī, viņa balss joprojām zumēja.

Nu? Es nikni jautāju. Ko mēs tagad darīsim?

Un tad gaisā iesīcās savādi lēna raķete.

Visi vērojiet, Debesis atkal parāda, un mēs raugāmies, kā raķete met loku, liecoties pretī zemei. Mēs vērojam gaisu virs ielejas, gaidot lielāku raķeti vai kosmosa kuģa pacelšanos, vai armiju maršējam, gaidām, vērojam un prātojam, vai šis ir negadījums vai neveiksmīgs uzbrukums.

Mēs vērojam visu apkārtni, izņemot kalnu mums zem kājām.

Eksplozija izraisa šoku, piepildot Zemes acis un ausis, mutes un degunus, jo daļa mūsējo tajā iet bojā, tiek sarauti gabalos, kad kalna mala atkal sprāgst. Zemes ļaudis mirst, sūtot mums ziņu par savu nāvi dziestošajā balsī, lai mēs visi mirtu kopā ar viņiem, tiktu ievainoti kopā ar viņiem, visi tiktu apklāti ar tiem pašiem dūmiem, zemi un akmeņu atlūzām, kas notriec no kājām ari mani un -

Debesis, es dzirdu -

Debesis? skan manā ķermenī. Debesis? Šis jautājums izšaujas cauri Zemei, jo uz mirkli, uz pavisam īsu mirkli -

Debesu balss bija apklususi.

Debesis? Debesis?

Un mana sirds saraujas, mana balss paceļas līdz ar citām, es pieceļos kājās un cīnos ar dūmiem, cīnos ar paniku, saucot Debesis! Debesis!

Līdz -

Debesis ir šeit, viņš parāda.

Es veļu malā akmeņus, kas viņam trāpījuši. Piesteidzas arī citi, mēs rokam viņu ārā no drupām, viņam uz sejas un rokām ir asinis, bet bruņas ir Debesis pasargājušas, un viņš pieceļas, dūmiem un putekļiem virmojot apkārt, -

Atvediet ziņnesi, viņš parāda.

Debesis sūta ziņnesi pie Izcirtuma.

Tikai ne mani, es lūdzos.

Viņš sūta to, kas bija notverts un atbrīvots. Mēs visi vērojam caur viņu, kā Ceļi seko viņam lejup pa kalna malu, ik pa laikam apstājoties, lai Zemes balss varētu aizsniegties līdz Izcirtumam kā mēle, kas runā caur vienu izraudzīto.

Mēs vērojam viņa acīm, kā viņš ienāk Izcirtuma vidū, vērojam Izcirtumu atkāpjamies, dodot ceļu, nepieskaroties viņam, neuzgavilējot kā iepriekš, un viņu balsīs viņš dzird pavēli, ko devis vadītājs, lai ziņnesis nonāktu pie viņa neskarts.

Tagad mums vajadzētu palaist upi, es rādu.

Bet Debesis mani atstumj.

Un Zeme iet pa ielām, atstājot Ceļus aiz sevis, Sperot pēdējos soļus līdz centrālajam laukumam pie viņu vadītāja, vīra, ko Nastas valodā sauc par Prentisu. Viņš tur stāv un mūs sagaida, it kā būtu Izcirtuma Debesis.

Bet te ir arī citi. Trīs Izcirtuma bezbalsīgās, ieskaitot Naža vienīgo, kuras seju Naža balsī esmu redzējis tik bieži, ka pazīstu to gandrīz tikpat labi kā savu. Nazis stāv viņai blakus, kluss kā vienmēr, bet pat tagad ir redzamas viņa raizes.

Labdien, saka kāda balss.

Tā nav viņu vadītāja balss.

Tā ir viena no bezbalsīgajām. To sakot, viņa ir nostājusies Izcirtuma vadītāja priekšā, izstiepusi roku, ko sniedz pretī mūsu ziņnesim. Bet Prentiss sagrābj viņas roku, un viņi abi kādu bridi cīnās.

Un tad Nazis Sper soli uz priekšu, dodas viņiem garām.

Pienāk pie ziņneša.

Vadītājs un bezbalsīgā viņu vēro, neļaujot viens otram izkustēties no vietas.

Un Nazis saka: Miers. Mēs gribam mieru. Lai ari ko šie divi jums teiktu, mēs gribam mieru.

Un es jūtu Debesis sev blakus, jūtu viņa balsi uzklausām Naža vārdus, pieņemot, kā viņš to ir pateicis, un jūtu, ka viņš tiecas pretī ziņnesim, ka viņa balss ieskanas Izcirtuma vidū, dziļi skarot Naža klusējošo balsi.

Nazis noelšas.

Un Debesis klausās.

Zeme nedzird to, ko dzird Debesis.

Ko tu dari? es parādu.

Bet Debesis jau sūta atbildi pa Ceļiem -

Sūta Zemes atbildi vienotā balsī lejup no kalna, pa ceļu un pāri laukumam, runājot ar ziņneša muti, -

Tik ātri, ka Debesis to noteikti jau sen ir plānojis, -

Vienu vienīgu vārdu -

Vārdu, kas liek manai balsij niknumā sacelties, -

Miers, Debesis parāda Izcirtumam. Miers.

Debesis piedāvā viņiem mieru.

Es metos prom no Debesīm, prom no Zemes, skrienu augšup kalnā uz savu vietu -

Bet no Zemes jau nevar aizbēgt, vai ne? Zeme ir pati pasaule, un vienīgais veids, kā to pamest, ir aiziet no pasaules.

Es palūkojos uz aproci, kas ir man uz rokas, tā liek man justies vēl atstumtākam, un es zvēru.

Ar Naža Bena nogalināšanu nepietiks, lai gan es to izdarīšu un parūpēšos, lai Nazis uzzina, ka es to izdarīju, Es izdarīšu daudz vairāk.

Es apturēšu miera procesu kaut vai par savas dzīvības cenu.

Nasta tiks atriebta. Es tikšu atriebts. Nebūs nekāda miera.

5 DAĻA vēstnesis

..

15 NODAĻA DELEGĀCIJA

[tods]

-    TAS TAČU IR ACĪM REDZAMI, MĒRS SAKA. Iešu es.

-    Tikai pār manu līķi, Koila kundze izsaucas.

Mērs pasmīn. Pieņemu šo nosacījumu.

Mēs visi esam saspiedušies mazajā pilota kabīnē. Es, mērs, Koila kundze, Simona un Bredlijs. Vienā gultā sēž Lī, kura seju sedz briesmīgas saites, un otrā Viola, arī viņa izskatās briesmīgi. Te notiek nozīmīgākā saruna Jaunās pasaules vēsturē. Telpā, kurā smird pēc slimības un sviedriem.

Miers, sacīja ēnkājis. Miers izskanēja skaļi un skaidri, kā prasība, kā atbilde uz mūsu jautājumu.

Miers.

Bet tur bija arī kas cits, kas tāds, kas ieslīdēja man prātā gluži kā mēra ziņas, tikai daudz ātrāk un pieglaudīgāk. Tas nenāca no ēnkāja, kas stāvēja manā priekšā. Man bija tāda sajūta, it kā tas būtu kādas citas būtnes prāts, kas sasniedza mani caur ziņnesi un lasīja mani, lasīja visu patiesību, lai gan mans Troksnis taču bija apklusis, -

It kā visā pasaulē būtu tikai viena balss un tā runātu tikai ar mani -

Tā dzirdēja, ka es domāju to, ko saku.

Un tad ēnkājis teica Rīt no rīta. Kalna galā. Sūtiet divus. Viņš palūkojās uz mums visiem, un mērs bridi sastinga, cieši veroties ēnkāja acīs. Tad viņš pagriezās un devās prom, pat nepagaidot, lai redzētu, vai mēs piekrītam.

Un tad sākās strīdi.

-Jūs ļoti labi saprotat, Deivid, Koila kundze saka, ka jāiet kādam no izlūku kuģa ļaudīm. Tas nozīmē, ka ir vieta tikai vienam no mums…

-     Un tā nebūsiet jūs, mērs noskalda.

-      Varbūt tās ir lamatas, Li saka, Troksnim dūcot.

-     Tādā gadījumā es ieteiktu sūtīt prezidentu.

-    Varbūt vajadzētu iet Todam, Bredlijs ierosina. Citplanētieši taču runāja ar viņu.

-     Nē, mērs iejaucas. Tods paliks pilsētā.

Es apcērtos. Jūs nenoteiksiet, ko man darīt!

-    Ja tu nebūsi šeit, Tod, mērs saka, kurš tad apturēs mūsu mīļo dziednieci, ja viņa sadomās ielikt spridzekli manā teltī?

-     Cik lieliska doma! Koila kundze pasmaida.

-     Pietiek plēsties, Simona iejaucas. Mēs ar Koila kundzi būtu ideāli…

-     Es iešu, klusā balsī ierunājas Viola, liekot visiem apklust.

Mēs visi palūkojamies uz meiteni. Nekādā gadījumā, iesāku, bet viņa pašūpo galvu.

-     Viņi grib tikties ar diviem no mums, viņa turpina,

-     un mēs visi zinām, ka tie nedrīkst būt ne mērs, ne Koila kundze.

Mērs nopūšas. Kāpēc jūs abi joprojām saucat mani par…

-     Un tas nevar būt arī Tods, viņa turpina. Kādam jāpaliek te, lai neļautu šiem abiem mūs visus nobeigt.

-     Bet tu esi slima… iebilstu.

-     Es izšāvu pirmo raķeti pret kalnu, Viola klusi saka.

-     Man tas ir jālabo.

Es noriju kamolu kaklā. Bet skaidri redzu, ka viņa neatkāpsies no sava lēmuma.

-      Tam es varētu piekrist, Koila kundze ierunājas.

-    Viola būtu labs nākotnes simbols. Un Simona var iet kopā ar viņu, lai vadītu sarunas.

Simona izslējās, bet Viola saka: Nē, un noklepojas.

-     Bredlijs.

Bredlija Troksnis pārsteigumā uzšvirkst. Ja Simonai būtu Troksnis, tas noteikti reaģētu līdzīgi. H nav tava izvēle, Viola, viņa saka. Es esmu misijas komandiere, un es…

-     Viņi varēs nolasīt Bredliju, Viola saka.

-     Tieši tā!

-    Ja mēs aizsūtīsim divus cilvēkus bez Trokšņa, meitene turpina, kā gan tas izskatīsies? Viņi nolasīs Bredliju un redzēs, ka mēs patiešām gribam mieru. Tods var palikt tepat kopā ar mēru. Simona un Koila kundze var lidot izlūku kuģī virs kalna, lai garantētu mums drošību, bet mēs ar Bredliju piedalīsimies sarunās.

Viņa atkal noklepojas. Bet tagad jums visiem jāiet prom, lai es varētu atpūsties.

Mēs visi klusējot pārdomājam šo ideju.

Man tā riebjas.

Tomēr tajā ir zināma loģika.

-     Nu tad lai tā arī būtu, Bredlijs beidzot saka.

-     Labi, mērs piekrīt, varbūt atradīsim kādu vietu, lai parunātu par miera nosacījumiem?

-     Katrā ziņā, Koila kundze attrauc.

Viņi iet ārā no telpas, un mērs pēdējo reizi palūkojas visapkārt. Lielisks kuģis, viņš saka un pazūd durvīs.

Arī Lī dodas prom, vērojot apkārtni Bredlija Troksnī. Viola saka, ka viņš var palikt, bet man šķiet, ka puisis tīšuprāt atstāj mūs divatā.

-     Vai esi pārliecināta? es jautāju, kad visi ir prom. Tu taču nezini, kas tevi tur sagaida.

-    Man arī tas ne pārāk patīk, viņa atbild, bet tā nu tam ir jānotiek.

Meitene to pasaka diezgan skarbi un tad tikai skatās uz mani un klusē.

-     Kas ir? es jautāju. Kas noticis?

Viola pašūpo galvu.

-     Kas ir? es atkārtoju.

-     Tavs Troksnis, Tod, viņa saka. Man riebjas, ka tā vairs nav. Piedod. Vienkārši riebjas.

[VIOLA]

Viņš apjucis skatās uz mani.

Bet viņš neizklausās apjucis. Viņa Troksnī nav dzirdams nekas.

-    Tas taču ir labi, ka esmu kluss, Viola, viņš saka. Tas mums palīdzēs, palīdzēs man, jo es tagad varu…

Viņš apklust, palūkojoties man sejā.

Man jānovērš skatiens.

-    Tas joprojām esmu es, viņš klusi saka. Es joprojām esmu tas pats Tods.

Bet nav vis. Viņš nav tas pats Tods, kura domas riņķoja viņam apkārt lielā, krāsainā mākonī, tas Tods, kurš nespēja melot, pat ja no tā būtu atkarīga viņa dzīvība, kas nemeloja, kad no tā bija atkarīga viņa dzīvība. Tas Tods, kas izglāba manu dzīvību vairāk nekā vienreiz, tas Tods, kura katru domu es dzirdēju, uz kuru es varēju paļauties, kuru es pazinu, -

Kuru es -

-    Es neesmu mainījies, viņš saka. Esmu līdzīgāks tev, līdzīgāks tiem vīriešiem, ar kuriem kopā tu uzaugi, kāds kādreiz bija Bredlijs.

Joprojām neskatos uz Todu, cerot, ka viņš nepamanīs, cik novārgusi jūtos, cik ļoti man sāp roka, cik smagi mani moka drudzis. Es esmu ļoti nogurusi, Tod, saku. Parūpējies, lūdzu, lai mērs un Koila kundze neuzurpē varu pilsētā.

Viņš blenž uz mani. Es nezinu, ko nozīmē uzurpēt.

Tobrīd viņš tik ļoti līdzinās manam Todam, ka es pasmaidu. Ar mani viss būs kārtībā. Man tikai jāizguļas.

Viņš joprojām nenovērš no manis skatienu. Vai tu mirsti, Viola?

-    Ko? es izsaucos. Nē, es ne…

-    Vai tu esi uz nāvi slima, tomēr slēp to no manis? viņš jautā, cieši raugoties uz mani. Toda skatiens ir raižu pilns.

Bet es joprojām viņu nedzirdu.

-    Man nekļūst labāk, paskaidroju, bet tas nenozīmē, ka es drīz miršu. Koila kundze ir apņēmusies atrast kādas zāles, bet, ja viņai tas neizdosies, uz kosmosa kuģiem ir daudz labākas zāles nekā uz izlūku kuģiem. Es varu līdz tam paciesties.

Tods joprojām nenovērš no manis acis. Es nespētu izturēt, ja… viņa balss ir aizsmakusi. Es to nespētu izturēt, Viola. Vienkārši nespētu.

Un tad tas parādās -

Viņa Troksnis joprojām ir ļoti kluss, bet tas kvēlo, tajā ir redzamas visas viņa jūtas, tik patiesas, viņš tik ļoti raizējas par mani, un es to dzirdu, pavisam klusi, tomēr dzirdu -

Un tad es saklausu ī$ esrv_ftplis -

Un viņa Troksnis atkal apklust, tas ir kluss kā akmens.

-    Es nemirstu, saku, novēršoties no Toda.

Viņš tur stāv un skatās. Es būšu laukā, viņš beidzot nomurmina. Zvani, ja tev ko vajag. Tikai piezvani man, un es tev visu sagādāšu.

-    Apsolu, es saku.

Viņš pamāj un sakniebj lūpas. Un atkal pamāj.

Tad viņš dodas prom.

Es sēžu pavisam klusi, klausoties armijas RĒKOŅĀ pilsētas laukumā, kur joprojām strīdas mērs, Koila kundze, Simona, Bredlijs un Lī.

Bet es nedzirdu Toda balsi.

[tods]

Bredlijs skaļi nopūšas. Mēs jau vairākas stundas drebinādamies sēžam pie ugunskura un ķīvējamies. Tātad esam vienojušies? viņš jautā. Mēs piedāvājam nekavējoties abpusēji izbeigt vardarbību, aizmirstot par visiem pagātnes nodarījumiem. Pēc tam atrisinām jautājumu par upi un tad sākam sarunas par to, kā nākotnē varēsim dzīvot līdzās.

-     Piekrītu, mērs saka. Viņš pat neizskatās noguris.

-     Lai nu tā būtu, Koila kundze novelk. Viņa vaidot stīvi slienas kājās. Ķersimies tam klāt rit no rīta. Tagad mums jādodas atpakaļ.

-    Atpakaļ? es izsaucos.

-      Ari ļaudīm kalna galā jāuzzina, kas notiek, Tod, dziedniece skaidro. Turklāt vajag, lai Vilfs atved uz ieleju Violas zirgu, jo uzkāpt kalnā viņa noteikti nevarēs. Ne jau ar tādu drudzi.

Es atskatos uz izlūku kuģi, cerot, ka Viola guļ, ka viņa jutīsies kaut nedaudz labāk, kad pamodīsies.

Prātojot, vai viņa meloja par miršanu.

-    Kā viņai patiesībā ir? es jautāju, sekojot Koila kundzei. Cik slima viņa ir patiesībā?

Sieviete uz mani ilgi skatās. Violai ir ļoti slikti, Tod, viņa nopietni atbild. Es ceru, ka visi dara, ko var, lai viņai palīdzētu.

Un tad viņa dodas prom. Es atskatos uz mēru, kurš vēro, kā Koila kundze aiziet. Tad viņš pienāk pie manis.

-     Tu raizējies par Violu, mērs saka. Tas nav jautājums.

-    Jāpiekrīt, ka viņa ir izskatījusies labāk.

-Ja tās aproces dēļ viņai kas notiks, es draudu, zvēru pie Dieva, es…

Prentiss mani apklusina. Tod, es zinu daudz vairāk, nekā tu domā. Un viņa balss atkal skan gluži patiesi.

-     Likšu saviem ārstiem strādāt divtik centīgi. Neraizējies. Nepieļaušu, ka ar Violu notiek kas slikts.

-     Es arī ne, saka Bredlijs, padzirdējis mūsu sarunu.

-     Viola ir cīnītāja, Tod, un, ja viņa domā, ka ir pietiekami stipra, lai rit dotos uz kalnu, tad mums viņai jātic. Ari es tur būšu un parūpēšos, lai ar viņu nekas neatgadītos. Tici man!

Es dzirdu vīrieša Troksnī, ka viņš patiešām tā domā. Bredlijs nopūšas. Tas laikam nozīmē, ka arī man vajadzēs zirgu. Lai es jāt, viņa Troksnis noraizējies

atklāj.

-    Es palūgšu Angaradai, lai viņa tevi aizvizina. Skatos uz ķēvi, kas mierīgi ēd sienu. Viņa jūs abus pieskatīs.

Bredlijs pasmaida. Zini, Viola man reiz teica: ja mēs kādreiz nesapratīšot, kas te notiek, mēs vienmēr varēšot paļauties uz tevi.

Es jūtu, kā nosarkstu, un nomurminu: Nūjā… Viņš draudzīgi uzsit man uz pleca. Mēs atlidosim rītausmā, Bredlijs saka. Un kas zina? Varbūt līdz dienas beigām jau būs panākts miers. Viņš piemiedz man ar aci.

-     Un tad tu man varētu pamācīt, kā pieklusināt Troksni.

Bredlijs, Lī, Simona un Koila kundze dodas atpakaļ uz kuģi, atstājot vēršu pajūgu tepat, lai Vilfs to vēlāk savāktu.

Bredlijs skaļruņos paziņo, lai visi atkāpjas. Karavīri viņam paklausa, motori ierūcas, un kosmosa kuģis paceļas gaisā.

Es dzirdu mēra balsi, iekams tas vēl ir pusceļā līdz kalnam.

-     Kungi! mērs sauc, un viņa balss atskan tuvāk stāvošajos vīros un atbalsojas arvien tālāk, aizskanot pa visu laukumu.

-     Es jums ziņoju par UZVARU! viņš sauc.

Un tad sākas urravas, kas skan ļoti, ļoti ilgi.

[viola]

Es pamostos, kad izlūku kuģis nosēžas kalna galā un tiek atvērtas durvis.

Dzirdu Koila kundzi saucam sagaidītāju pūlim: Mēs esam UZVARĒJUŠI!

Un pat caur kosmosa kuģa biezajām metāla sienām dzirdu gaviles.

-   Tas nav labi, Lī saka no blakusgultas, un viņa Troksnī ir Koila kundze gaisā paceltām rokām. Cilvēki uz pleciem viņu nes goda aplī.

-    Droši vien kaut kas līdzīgs patiešām notiek, es mazliet pasmejos. Tad man ir ilgi jāklepo.

Atveras durvis, un pa tām ienāk Bredlijs un Simona.

-   Tu palaid garām izcilu šovu, Bredlijs sarkastiski novelk.

-    Lai viņa izbauda šo brīdi, Simona iebilst. Koila kundze daudzējādā ziņā ir lieliska sieviete.

Es gribu ko teikt, bet atkal sāku klepot, turklāt tik stipri, ka Bredlijs izņem no aptieciņas zāles un ieliek man mutē. Medikamenti nekavējoties atvēsina, un es lēni ieelpoju, piepildot plaušas ar vēsumu.

-    Kāds ir plāns? es jautāju. Cik daudz laika mums ir?

-    Pāris stundu, Bredlijs atbild. Tad mēs lidosim atpakaļ uz pilsētu un Simona uzstādīs projektorus pilsētā un kalnā, lai visi varētu sekot līdzi notiekošajam. Viņa lidos virs ēnkāju nometnes līdz tikšanās beigām.

-    Es jūs pieskatīšu, Simona paziņo. Jūs abus.

-    Priecājos to dzirdēt, Bredlijs klusi, bet sirsnīgi saka un tad vēršas pie manis: Vilfs aizvedīs uz pilsētu Akornu, lai tu varētu jāt kalnā, un Tods iedos man savu zirgu.

Es pasmaidu. Vai tiešām?

Arī Bredlijs par atbildi smaida. Laikam jau tas nozīmē, ka viņš man uzticas.

-   Tas nozīmē, ka viņš ir pārliecināts tu atgriezīsies.

Mēs dzirdam vēl divu cilvēku soļus un sveicienus, kas paceļas gaisā, tiesa, nu jau retāk.

Nācēji strīdas.

-    Manuprāt, tas nav pieņemami, kundze, Ivans saka. Viņam pa priekšu telpā ienāk Koila kundze.

-    Un kas tev liek domāt, ka tavs viedoklis šajā jautājumā ir nozīmīgs? viņa atcērt tik nikni, ka no šī toņa vien sarunu biedram vajadzētu sarauties.

Tomēr Ivanu tas pārāk neietekmē. Es runāju cilvēku vārdā.

-   Es runāju viņu vārdā, Ivan, dziedniece atcērt, ne jau tu.

Ivans palūkojas uz mani un Bredliju. Jūs sūtāt mazu meiteni un Humānistu runāt ar ienaidnieku, kas ir gana stiprs, lai mūs visus noslaktētu, vīrietis noskalda. Nevaru piekrist, ka tā būtu lielākās ļaužu daļas izvēle, kundze.

-    Dažkārt ļaudis nezina, kas viņiem nāks par labu, Ivan, dziedniece attrauc. Dažkārt tas viņiem jāiestāsta. Tāds ir līdera uzdevums. Nevis bļaustīties, iztopot visām tautas iegribām.

-   Es ceru, ka jums ir taisnība, kundze, Ivans novelk. Jūsu pašas labā.

Uzmetis pēdējo skatienu mums visiem, viņš iziet no telpas.

-    Vai viss kārtībā? Simona jautā.

-   Protams, protams, Koila kundze attrauc, lai gan ir skaidri redzams, ka viņa domā par gluži ko citu.

-   Viņi atkal uzgavilē, Lī saka.

Mēs visi to dzirdam.

Šīs gaviles nav Koila kundzei.

[tods]

KUmeļ, Angarada bubina, piebikstot man ar purnu. Un tad viņa saka: Jā, kumeļ.

-     Patiesībā mēs to darām viņas labā, es paskaidroju. Ja kaut kas notiek, es gribu, lai viņš spēj dabūt Violu prom, pat ja viņam meitene jānes lejā no kalna.

Kumeļ, ķēve piespiežas man tuvāk.

-    Vai esi droša, meitenīt? Vai esi pārliecināta, ka jūties labi? Jo es tevi nekur nesūtīšu, ja tā nav…

TOD, viņa saka. tevis dēļ.

Es jūtu kamolu kaklā un pāris reižu noriju siekalas, pirms spēju atbildēt: Paldies, meitenīt, mēģinot nedomāt par pagājušo reizi, kad lūdzu kādam dzīvniekam kaut ko izdarīt manā labā.

-    Tu esi neparasts jauns cilvēks, vai tu to zināji? es dzirdu aiz muguras.

Es nopūšos. Te nu viņš atkal ir. Es tikai runājos ar savu ķēvi, atcērtu.

-    Nē, Tod, mērs saka, nākot laukā no savas telts. Ir šis tas, ko es vienmēr esmu gribējis tev pateikt, un vēlos to izdarīt tagad, pirms pasaule ir mainījusies.

-     Pasaule mainās visu laiku. Es aplieku Angaradai grožus. Vismaz man.

-    Paklausies, Tod, mērs ļoti nopietni saka. Tev jāzina, cik ļoti es tevi cienu. Es novērtēju, kā tu cīnījies, kā biji man līdzās visās briesmās, kā ari to, kā iestājies pret mani, kad neviens cits nebūtu uzdrošinājies, kā tu panāci šo mieru, kamēr visi pārējie bija zaudējuši galvu.

Viņš maigi noglauda Angaradas sānu. Ķēve mazliet sagrozās, bet neatraujas.

Tāpēc ari es neiebilstu.

-    Manuprāt, tu būsi tas, ar kuru ieceļotāji gribēs runāt, Tod, Prentiss saka. Aizmirsti mani un Koila kundzi viņi gribēs tevi par līderi.

-     Kā tad, es novelku. Labāk pagaidīsim, lai miers tiek noslēgts, un tad skatīsimies, kam pienākas nopelni.

No mēra elpas gaisā ceļas mākonīši. Es gribu tev kaut ko uzdāvināt, Tod.

-     Es no jums neko negribu, atcērtu.

Bet viņš pastiepj man papīra gabalu.

-     Paņem, mērs saka.

Es vilcinos, tomēr paņemu papīru. Uz tā kārtīgā līnijā ir uzrakstīti vairāki vārdi, melni un neizprotami.

-     Labi, viņš saka.

Tagad es patiešām sadusmojos. Jūs gribat dabūt pa degunu?

-     Lūdzu, pamēģini, viņš bilst, un tas izklausās tik maigi un patiesi, ka es gandrīz pret savu gribu nolaižu skatienu. Tie joprojām ir nepazīstami vārdi, šķiet, mēra rokrakstā, tumša, bieza burtu līnija kā horizonts, kam tu netiec tuvāk.

-     Paskaties uz vārdiem, viņš saka, un nolasi, kas tur rakstīts.

Ugunskura gaismā papīrs mirdz. Neviens no vārdiem nav pārāk garš, un es beidzot saprotu, ka divi no tiem apzīmē manu vārdu, -

Pat tāds muļķis kā es to zina -

Un pirmais vārds ir -

Mans vārds ir Tods Hjūits, un es esmu Jaunās Prentistaunas vīrs.

Samirkšķinu acis.

Tieši tā tur ir rakstīts, šie vārdi skaidri kvēlo kā saule.

Mans vārds ir Tods Hjūits, un es esmu Jaunās Prentistaunas vīrs.

Paceļu skatienu. Mēra sejā redzama koncentrēšanās, viņš cieši skatās uz mani, bet mani nekontrolē, gaisā skan tikai klusa dūkoņa.

(tā pati skaņa, ko es dzirdu, kad domāju Es esmu Aplis…)

-     Kas tur ir rakstīts? viņš jautā.

Es palūkojos uz lapu -

Un izlasu -

Izlasu šos vārdus skaļi.

Mans vārds ir Tods Hjūits, un es esmu Jaunās Prentistaunas virs.

Viņš nopūšas, un dūkoņa pazūd. Un tagad?

Es atkal paskatos uz vārdiem. Tie joprojām ir uz lapas, bet to nozīmes vairs nav tik skaidras, tās gandrīz pazūd -

Bet tikai gandrīz.

Mans vārds ir Tods Hjūits, un es esmu Jaunās Prentistaunas vīrs.

Tā tur ir rakstīts.

tā tur joprojām ir rakstīts.

-    Mans vārds ir Tods Hjūits, vēlreiz lasu, šoreiz lēnāk, mēģinot saprast vārdu nozīmi, un es esmu Jaunās Prentistaunas virs.

-     Tieši tā, mērs apliecina.

Palūkojos uz mēru. Tomēr tā nav lasīšana. Jūs vienkārši ielikāt šos vārdus man prātā.

-     Nē, mērs iebilst. Es visu laiku domāju par to, kā ēnkāji mācās, kā nodod informāciju cits citam. Viņiem nav rakstītās valodas, bet, ja viņi visu laiku ir saistīti, tā viņiem nav vajadzīga. Viņi apmainās ar informāciju tieši. Viņu

Troksnī tiek saglabāta informācija par to, kas viņi ir un ko zina, un tas viss savijas vienotā balsī. Iespējams, visai šai pasaulei ir vienota balss.

Es domāju. Viena balss. Ēnkājis, kas bija ieradies laukumā. Šī viena balss, kas izklausījās tā, it kā runātu visa pasaule. Runātu ar mani.

-    Es neieliku tev prātā šos vārdus, Tod, mērs skaidro,

-     es tikai nodevu savas zināšanas par to, kā lasīt, un tu šīs zināšanas pārņēmi tieši tāpat kā prasmi palikt klusam. Manuprāt, tā ir iespēja sazināties plašāk tā, kā to prot ēnkāji, tā ir saikne. Pašlaik šis process vēl ir neveikls un neapstrādāts, bet to noteikti var uzlabot. Iedomājies, ko mēs varētu sasniegt, ja to iemācītos, Tod, ar cik plašām zināšanām varētu dalīties, turklāt pavisam vienkārši.

Es atkal paskatos uz papīra lapu. Mans vārds ir Tods Hjūits, pavisam klusi lasu, joprojām spējot saprast visus vārdus.

-    Ja tu man ļautu, mēra balss skan atvērti un godīgi,

-     es varētu tev iemācīt, kā izlasīt tavas mātes dienasgrāmatu, pirms ierodas ieceļotāji.

Es domāju. Manas mammas grāmata. Tajā joprojām redzams Ārona naža dūriens, tā joprojām ir paslēpta, lasīta tikai vienreiz Violas balsī…

Es neuzticos mēram, nekad neuzticēšos, viņš nav labojams…

Bet es viņu redzu mazliet citādā gaismā kā cilvēku, nevis briesmoni.

Ja mēs esam kaut kādā veidā vienoti, ja esam viena balss, -

(tā dūkoņa -)

Varbūt tā ir divpusēja saikne.

Varbūt viņš man visu ko māca -

Savukārt es viņu padaru par labāku cilvēku.

Mēs dzirdam attālu dunoņu, pazīstamo skaņu no kuģa gaisā. Austrumos saule un kuģis paceļas debesis.

-    Mums vēl būs laiks atgriezties pie šis sarunas, Tod, mērs saka. Tagad ir jānoslēdz miers.

[VIOLA]

-    Šī ir liela diena, meitiņ, Koila kundze man saka. Mēs esam sapulcējušies medpunkta telpā, kamēr Simona lido uz pilsētu. Tev un mums visiem.

-    Zinu, es klusi attraucu. Bredlijs monitoros vēro kuģa lidojumu. Lī ir palicis kalna galā, lai klausītos, ko Ivans dienas gaitā mēģinās sadarīt.

Es dzirdu Koila kundzi klusībā smejamies. Kas ir? jautāju.

-   Ak, viņa attrauc, ja tā padomā, ir ļoti ironiski likt visas cerības uz meiteni, kas mani tik ļoti ienīst.

-    Es tevi neienīstu, atcērtu, saprotot, ka, par spīti visam notikušajam, tā ir taisnība.

-   Var jau būt, meitenīt, viņa daudz nopietnāk saka, tomēr tu man neuzticies.

Te nu man nav ko piebilst.

-   Noslēdz mieru, Viola, dziedniece mudina. Noslēdz kārtīgu mieru. Izdari to tik labi, lai visi zinātu, ka tas ir tavs nopelns, nevis tā vīrieša pirksts. Es zinu, ka tu nevēlies pasauli ar mani kā noteicēju, bet tu arī noteikti negribi, lai pie varas būtu viņš, vai ne?

Koila kundze mani uzmanīgi nopēta. Tam jābūt mūsu galvenajam mērķim, lai ari kas.

Es noriju siekalas. Darīšu, ko varēšu.

Dziedniece pašūpo galvu. Zini, tevi pavada veiksme. Tu esi tik jauna. Tev ir tik daudz iespēju, tu varētu kļūt daudz labāka vadītāja nekā es. Tāda, kāda es būtu bijusi, ja nebūtu spiesta ķerties pie vardarbības.

Nudien nezinu, ko lai viņai atbildu. Koila kundze…

-   Neraizējies, meitiņ, dziedniece saka, ceļoties kājās, kad kuģis sāk nolaisties. Tev nav jābūt manai draudzenei. Viņas acis uzdzirkstī. Tev tikai jābūt tā vīra ienaidniecei.

Un mēs jūtam, kā kuģis piezemējas.

Ir laiks.

Es pieceļos no gultas un dodos uz durvīm. Pirmais, ko redzu, durvīm atveroties, ir Tods, viņš stāv skatītāju pirmajās rindās blakus Angaradai un Vilfam, kas tur Akornu.

Un visā tajā RĒKOŅĀ, kas mūs ieskauj, turpat ir mērs skaisti izgludinātā uniformā, un vīrietis smaida to smaidu, kura dēļ viņu tā vien gribētos iepļaukāt. Gaisā lido zondes, kas projicē notiekošo visiem kalnā sēdošajiem. Man aiz muguras sastājas cilvēki, mēs esam gatavi spert izšķirošo soli -

Tam visam pa vidu stāv Tods, viņš redz tikai mani un saka: -Viola.

Tikai tad es sajūtu, cik smagu nastu esam uzņēmušies.

Es dodos lejup pa rampu, visi planētas iedzīvotāji mūs vēro, es paeju garām mēram, kas ir pastiepis sveicienam roku, un ļauju viņam sasveicināties ar pārējiem.

Eju taisnā ceļā pie Toda, kas tur stāv pie zirgiem.

-    Sveika, viņš šķībi pasmaida. Vai esi gatava?

-    Cik vien tas vispār ir iespējams, atbildu.

Zirgi mums virs galvām sarunājas. Kumeļ, meitene, VAt&gt;i, seko, un viņu balsīs skan visa tā sirsnība, kādu viena bara dzīvnieki izjūt cits pret citu, divi vairogi, kas mūs uz brīdi paslēpj no pūļa.

-   Viola Eade, Tods saka. Miera nesēja.

Es nervozi iesmejos. Esmu tik nobijusies, ka tik tikko spēju paelpot.

Šķiet, kopš mūsu pēdējās sarunas Tods mazliet kautrējas, tomēr viņš saņem manu roku. Tu zināsi, ko darīt, viņš saka.

-    Kā tu vari būt tik drošs? es jautāju.

-    Jo tu vienmēr esi zinājusi. Tu vienmēr esi rīkojusies pareizi.

Tikai ne tad, kad izšāvu raķeti, es nodomāju, un viņš laikam to saskata manā sejā, jo ciešāk saspiež manu roku, bet ar to nepietiek. Lai gan man joprojām riebjas, ka es viņu nedzirdu, lai gan tas ir kā runāt ar Toda fotogrāfiju, es aplieku rokas viņam ap kaklu, un viņš mani apskauj. Tods iegremdē seju man matos, saožot velns zina kādu sviedru un drudža smaku, bet man pietiek ar to, ka esam tik tuvu, ka es jūtu viņa apskāvienu, viņš ir tepat man līdzās, lai gan nevaru viņu sadzirdēt, -

Man vienkārši jātic, ka tas joprojām ir mans Tods.

Un tad kaut kur tepat netālu mērs sāk savu nolādēto runu.

[TODS]

Mērs ir uzrāpies uz ratiem blakus kosmosa kuģim, lai redzētu pāri pūlim.

-     Šodien ir jauns sākums! viņa balss atskan karavīru Troksnī un ari pārējo vīriešu Trokšņos, kas ir sapulcējušies laukumā. Troksnis pastiprina viņa balsi daudzkārtīgi, tā ka visi viņu dzird, visi uz viņu atskatās noguruši, bet cerību pilni, pat sievietes. Dažām no viņām pie rokas ir bērni, kurus parasti slēpj. Visi klātesošie gan jauni, gan veci vēlas, lai mēra sacītais būtu taisnība.

-     Mēs esam cīnījušies ar lielu izveicību un drosmi, viņš turpina, un esam nospieduši savu ienaidnieku uz ceļiem!

Atskan gaviles, lai gan visi zina, ka tā nebūt nebija.

Koila kundze vēro mēru, rokas uz krūtīm sakrustojusi, un dodas pie ratiem.

-     Ko viņa dara? Bredlijs izbrīnīts jautā, pienācis pie manis un Violas.

Mēs skatāmies, kā dziedniece uzkāpj ratos blakus mēram. Viņš uzmet sievietei nāvējošu skatienu, bet nepārtrauc runu. Šo dienu atcerēsies jūsu bērni un bērnubērni!

-     LABIE ĻAUDIS! Koila kundze viņu pārkliedz. Viņa neskatās uz ļaudīm pilsētas laukumā, bet gan uz zondi, kas translē visu notiekošo kalnā. ŠO DIENU MĒS ATCERĒSIMIES MŪŽĪGI!

Ari mērs ierunājas skaļāk: PATEICOTIES JŪSU DROSMEI UN UPURIEM…

-    IR BIJUŠI GRŪTI LAIKI, KURUS JŪS ESAT VARONĪGI IZTURĒJUŠI, auro Koila kundze.

-     MĒS ESAM PANĀKUŠI NEIESPĒJAMO, mērs sauc.

-     IECEĻOTĀJI IERAUDZĪS JAUNO PASAULI, KĀDU MĒS VIŅIEM ESAM SAGATAVOJUŠI…

-     MĒS ESAM RADĪJUŠI ŠO PASAULI AR SAVĀM ASINĪM UN APŅĒMĪBU…

-     Mums jāiet, Viola saka.

Mēs ar Bredliju pārsteigti palūkojamies uz meiteni, bet es vīrieša Troksni pamanu nebēdnīgu dzirkstelīti. Palūdzu Angaradai un Akornam nomesties ceļos un palīdzu Violai uzkāpt zirga mugurā. Vilfs palīdz Bredlijam apsēsties mugurā Angaradai. Viņš neizskatās pārāk pārliecināts par sevi.

-     Neraizējies, es apsolu, viņa par tevi parūpēsies.

Kumc), ķēve nobubina.

-     Angarada, es saku.

-     Tod, Viola piebalso.

Es palūkojos uz meiteni un saku: Viola.

Tikai viņas vārdu.

Un mēs saprotam, kas te notiek.

Tas sākas.

-     IZCILS MIERA NOSLĒGŠANAS BRĪDIS…

-     MĒS ESAM JUMS IZCĪNĪJUŠI IZCILU UZVARU…

Zirgi soļo prom pa laukumu, garām ratiem, cauri karavīru rindām, prom pa ceļu, kas ved ēnkāju apdzīvotajā kalnā.

Mēra balss nedaudz aizlūst, kad viņš pamana, kas notiek. Koila kundze turpina aurot, jo viņa skatās zondē un neredz viņus aizjājam, bet mērs izsaucas: UN MĒS AR GAVILĒM SŪTĀM SAVUS MIERA VĒSTNEŠUS CEĻĀ!

Pūlis uzgavilē, pārtraucot Koila kundzi pusvārdā, un viņa neizskatās pārāk priecīga.

-     Ar Viol' viss būs lāb', Vilfs apgalvo, mums vērojot viņus aizjājam pa ceļu. Viņ' allažiņ tiek sveikā caur'.

Pūlis joprojām gavilē, bet mērs nolec no ratiem un pienāk pie manis un Vilfa. Tur nu viņi aizjāj, viņš mazliet aizkaitināts saka. Stipri vien agrāk, nekā es biju domājis.

-    Jūs būtu norunājuši visu rītu, es atcērtu. Ja ēnkājiem būtu pārāk ilgi jāgaida, sūtņiem varētu draudēt briesmas.

-     Prezidenta kungs, Koila kundze saviebjas, paejot mums garām un dodoties uz izlūku kuģi.

Es vēroju Violu un Bredliju, līdz viņi pazūd no laukuma, tad pievēršos lielajai projekcijai, kuru Simona uzstādīja, kamēr gāja vaļā runas. Tā ir skaidri saskatāma virs katedrāles aina, kādu viņi redz kalna galā: Viola un Bredlijs jāj pa ceļu kaujas lauka virzienā.

-     Nav par ko raizēties, Tod, mērs saka.

-    Zinu, es attraucu. Ja viņi kaut ko izstrādās, izlūku kuģis saspers visus ēnkājus gabalu gabalos.

-     Tieši tā, mērs apliecina, bet viņa balss skan tā, it kā viņš zinātu kaut ko vairāk.

-     Kas ir? es noņurdu. Ko jūs atkal esat izdarījis?

-    Tod, kāpēc tu vienmēr domā, ka es kaut ko esmu izdarījis? mērs jautā.

Bet viņš joprojām smaida.

[viola]

Mēs jājam ārā no pilsētas pāri plašajam laukam, ko klāj apsvilušie ķermeņi, kuri te guļ kopš uzbrukuma ar degošajiem asmeņiem, tie guļ zemē kā krituši koki.

-    Šajā skaistajā, daudzsološajā vietā, Bredlijs lūkojas apkārt, mēs atkārtojam tās pašas kļūdas. Vai mēs tik ļoti ienīstam paradīzi, ka par katru cenu cenšamies to padarīt par atkritumu kaudzi?

-   Vai tā tu domā uzlabot man garastāvokli? es jautāju.

Bredlijs iesmejas. Domā par to kā par solījumu vērst visu

uz labu.

-    Paskat, es rādu, viņi mums ir attīrījuši ceļu.

Mēs tuvojamies kalna pakājei, lai dotos kalnā. Akmens bluķi ir novelti malā, tāpat arī ēnkāju līķi un viņu zvēru atliekas, kas te gulējušas kopš mēra uzbrukuma, mūsu raķetes un Koila kundzes spridzekļa, mēs visi te esam pielikuši roku.

-    Tā noteikti ir laba zīme, Bredlijs saka. Viņi padarījuši mūsu ceļu šurp vieglāku.

-    Varbūt tikai tāpēc, lai mēs vieglāk iekristu lamatās, es noburkšķu, paraujot Akorna grožus.

Bredlijs mēģina pirmais jāt kalnā, bet Akorns izraujas viņam priekšā, jūtot, ka Angarada vilcinās, ar savu pārliecību mēģinot viņu iedrošināt. Seko, viņa Troksnis ļoti laipni saka. Seko.

Un ķēve seko. Mēs kāpjam augšup.

Jājot kalnā, dzirdam motoru rūkoņu, kad Simona paceļ kosmosa kuģi gaisā. Tas mūs novēros kā vanags, gatavs mesties cīņā, ja kaut kas noies greizi.

Mana saziņas ierīce iepīkstas. Izņemu to no kabatas un redzu Toda seju. Viss kārtībā? viņš prasa.

-    Es taču tikai pirms mirkļa devos prom, smaidu. Un Simona jau ir gaisā.

-   Jā, viņš novelk. Mēs jūs redzam vēl lielākus nekā dzīvē. It kā jūs būtu filmas galvenie varoņi.

Es mēģinu pasmieties, bet tikai skaļi noklepojos.

-   Ja jūs pamanāt briesmas, Tods ļoti nopietni saka, jebkādas briesmas, nekavējoties dodieties prom!

-    Neraizējies, es atbildu un piebilstu: Tod?

Viņš skatās uz mani saziņas ierīces ekrānā un zina, ko es gribu teikt. Ar tevi viss būs kārtībā, viņš saka.

-   Ja ar mani kaut kas notiks…

-    Tā nenotiks.

-    Bet ja nu…

-    Nekas tāds nenotiks, viņa balss skan gandrīz dusmīgi. Es neatvadīšos no tevis, Viola, nemaz nemēģini mani pierunāt! Uzjāj tajā kalnā, noslēdz mieru un atgriezies, lai mēs varam tevi izārstēt. Viņš pieliecas tuvāk. Uz drīzu tikšanos, labi?

Es noriju kamolu kaklā. Labi.

Viņš noliek klausuli.

-    Vai viss kārtībā? Bredlijs jautā.

Es pamāju. Darīsim to!

Mēs jājam augšup pa nedrošo taku, arvien tuvojoties kalna virsotnei. Kosmosa kuģis jau ir pietiekami augstu, lai redzētu, kas mūs tur gaida. Izskatās pēc mierīgas sagaidīšanas, Simona saka, piezvanījusi Bredlijam. Atklāts lauks, kura vidū redzams viņu vadonis uz kaujas nezvēra.

-    Kādi draudi? Bredlijs jautā.

-    Nekas pārāk aizdomīgs nav redzams. Bet tur ir ļoti daudz citplanētiešu.

Mēs jājam tālāk pa sapostīto kalnu, un es saprotu, ka esam tikuši līdz vietai, kur mēs ar Todu bēgām no Ārona, lecot uz dzegas zem ūdenskrituma. Tā ir tā pati dzega, uz kuras sastājās ēnkāji ar saviem liesmojošajiem ieročiem, bet tagad tās tur vairs nav, jo es to uzspridzināju ar savu raķeti, -

Mēs turpinām ceļu, līdz nokļūstam vietā, kur mani sašāva un Tods piekāva Deiviju Prentisu junioru, -

Un, kad mēs uzjājam vēl augstāk, kur kalna gals ir gandrīz nopostīts, esam tuvu tai vietai, kur mēs ar Todu domājām, ka esam nokļuvuši drošībā, lūkojoties lejup uz to, ko uzskatījām par Patvērumu.

Tomēr esam nonākuši, lūk, cik tālu.

-   Viola? Bredlijs klusi jautā. Kā tu jūties?

-   Man šķiet, ka atkal ceļas temperatūra, es atbildu. Nedaudz zaudēju realitātes izjūtu.

-    Mēs jau gandrīz esam klāt, viņš maigi saka. Es viņus sveicināšu. Esmu drošs, ka uz manu sveicienu atbildēs.

un tadjau redzēsim, noliks tālāk, saka viņa Troksnis.

Mēs pieveicam pēdējo posmu pa zigzaga ceļu un nokļūstam kalna galā.

Tieši ēnkāju nometnē.

[TODS]

-     Viņi ir gandrīz klāt, es ziņoju.

Es un Vilfs, mērs un visi pārējie esam sapulcējušies pagalmā un vērojam lielo projekciju virs katedrāles drupām. Redzam, ka Viola, Bredlijs un abi zirgi ēnkāju lokā pēkšņi izskatās pavisam mazi.

-    Tas noteikti ir viņu līderis, mērs norāda uz ēnkāji, kas stāv uz paša lielākā kaujas nezvēra pirmajā rindā. Mēs vērojam, kā viņš pamana Violu un Bredliju uzjājam kalnā, un ēnkāju pusaplis neļauj viņiem doties nekur citur kā vien atpakaļ lejā.

-     Sākumā viņi sasveicināsies, mērs komentē, nenolaižot acis no notiekošā. Tā tas vienmēr notiek. Un tad abas puses paziņos, cik tās ir stipras, kā arī atklās savus nosacījumus. Tas viss ir ļoti formāli.

Mēs vērojam Bredliju projekcijā darām tieši to, ko mērs bija paredzējis.

-     Ēnkāji ir pasveicināti, es saku.

Viņu vadonis lēni, bet graciozi nokāpj no dzīvnieka. Viņš nostājas uz zemes un noņem to bruņucepurei līdzīgo priekšmetu no galvas, pasniedzot to ēnkājim, kas stāv viņam blakus.

Tad viņš soļo pāri laukumam.

-     Viol' kāpj nostan no zirg', Vilfs saka.

Un tieši tā arī notiek. Akorns nometas ceļos, lai ļautu meitenei nokāpt, un viņa nedroši sper pirmos soļus. Viola pagriežas prom no Akorna, gatava sazināties ar ēnkāju vadoni, kas nāk viņai pretī, roku pastiepis, -

-    Viss norisinās labi, Tod, mērs saka. Patiešām labi.

-     Nesakiet neko! es noņurdu.

-     Re! Vilfs pēkšņi izsaucas, paliecoties uz priekšu, Un es to redzu -

Un karavīru vidū atskan murdoņa, jo arī viņi redz, -

No pusloka izskrien viens ēnkājis -

Viņš skrien tieši pie vadoņa -

Tieši viņam virsū -

Ēnkāju vadonis pagriežas -

It kā būtu pārsteigts -

Un aukstajā rīta gaismā mēs redzam -

Skrienošajam ēnkājim rokā ir asmens -

-     Viņš nogalinās savu vadoni, es izsaucos, ceļoties kājās, -

Un pūlī uzbango RĒKOŅA -

Un skrienošais ēnkājis jau ir pie vadoņa, asmeni pacēlis, -

Viņš ir klāt Un viņam garām -

Garām līderim, kurš mēģina viņu aizkavēt, Bet viņš izvairās Un turpina skriet Pie Violas -

Un tad es viņu pazīstu -

-     Nē! es izsaucos. Nē! Tas ir 1017 -

Viņš skrien tieši pie Violas -

Ar nazi rokā -

Viņš viņu nogalinās -

Viņš viņu nogalinās, lai sodītu mani, -

-     Viola! es kliedzu -

-     VIOLA!

16 NODAĻA Vienīga

AUST GAISMA, Debesis parāda. Viņi drīz būs klāt.

Viņš stāv manā priekšā pilnā apbruņojumā, māla bruņas klāj viņa krūtis un rokas. Šīs bruņas ir pārāk skaistas un smalki rotātas, lai tiktu uzvilktas kaujas laukā. Ceremoniālā bruņucepure slejas Debesīm uz galvas kā piramīda, un viņam pie sāniem ir ceremoniālais zobens.

Tu izskaties smieklīgi, es parādu.

Es izskatos pēc vadoņa, viņš atbild, nemaz nesadusmojoties.

Mēs pat nezinām, vai viņi ieradīsies.

Viņi ieradīsies, Debesis apliecina. Ieradīsies.

Viņš ir dzirdējis manu zvērestu izjaukt miera sarunas. Es zinu, ka ir. Biju pārāk nikns, lai mēģinātu to noslēpt, lai gan viņš, iespējams, tāpat būtu to uzzinājis. Bet viņš tik un tā paturējis mani sev līdzās, laikam uzskatot, ka esmu tik nenozīmīgs, ka mani nav vērts uztvert kā draudu.

Nedomā, ka mēs slēdzam šīs miera sarunas tāpat vien, viņš parāda. Nedomā, ka viņi varēs ar šo pasauli izrīkoties, kā vēlas. Nastas liktenis neatkārtosies. Es to nepieļaušu, kamēr vien būšu Debesis.

Un es dziļi viņa balsī redzu kaut ko paslēptu.

Tev ir plāns, es pasmīnu.

Teiksim tā es neiesaistos šajās sarunās, nesagatavojies visiem iespējamiem pavērsieniem.

Tu tā saki tikai tāpēc, lai mani apklusinātu, es parādu. Viņi dabūs visu, ko varēs, un pārējo paņems ar Spēku. Viņi neapstāsies, līdz būs mums visu atņēmuši.

Debesis nopūšas. Debesis atkal lūdz Atgriešanos viņam uzticēties. Un, lai to pierādītu, tu esi aicināts stāvēt man blakus, kad mēs sagaidīsim Izcirtumu.

Es pārsteigts palūkojos uz viņu. Viņa balss skan tik patiesi -

(un mana balss tik ļoti vēlas ar to saskarties, vēlas uzticēties, zināt, ka viņš rīkojas manā labā, Nastas labā, Zemes labā, es tik ļoti vēlos viņam uzticēties, ka man sāp sirds, -)

Mans solījums Tev paliek spēkā, viņš parāda. Avots būs tavā rīcībā. Vari darīt ar viņu, ko vēlies.

Es viņu vēroju, lasu viņa balsi, lasu to milzīgo atbildību, ko viņš izjūt par Zemi. Tā nospiež viņu gan nomodā, gan miegā; rūpes par mani, par to, kā mani grauž naids un atriebības alkas; raizes par turpmākajām dienām, nedēļām un mēnešiem, kad neatkarīgi no šodien notikušā Zeme mainīsies. Tā jau tagad neatgriezeniski mainās. Un es redzu ja es viņu uz to piespiedīšu, Debesis rīkosies bez manis, atstās mani malā, ja tas nāks par labu Zemei.

Bet es redzu, ka tas viņu skumdinātu.

Un es ari redzu, ka Debesīm ir plāns, lai gan tas ir labi paslēpts Ceļu galā.

Es ieradīšos, parādu.

Horizonts sāk sārtoties. Debesis stāv sava kaujas nezvēra seglos. Augstākie virsnieki, ari ģērbušies ceremoniālās bruņās, ar zobeniem pie sāniem stāv plašā puslokā, kas stiepjas līdz pat uzspridzinātajai kalna malai. Izcirtums drīkstēs uzkāpt tikai tik tālu.

Zemes balss ir atvērta, un viņi visi vēro kalna malu Debesu acīm. Mēs runāsim visi kā viens, Debesis parāda, sūtot šo ziņu tālāk. Mēs esam Zeme, un mēs runāsim kā viens.

Zeme atkārto viņa teikto, un visi saslēdzas vienotā saiknē, kas ir nepārraujama ienaidnieka priekšā.

Mēs esam Zeme, un mēs runājam kā viens.

Izņemot Atgriešanos, es nodomāju, jo aproce man uz rokas atkal sāp. Es pastumju malā ķērpjus, lai palūkotos uz to āda visapkārt aprocei ir nostiepta, tā mēģina apaugt apkārt, tā ir pietūkuši un iekaisusi un sāp tāpat kā tajā dienā, kad man to uzlika.

Bet fiziskās sāpes nav nekas salīdzinājumā ar sāpēm manā balsī.

Jo to man nodarīja Izcirtums. To man nodarīja Nazis. Tā iezīmē mani kā Atgriešanos, nošķir mani no Zemes, kas laimīgi skandē savu mantru man apkārt, noformulējot savu sakāmo valodā, kādu saprot Izcirtums.

Mēs esam Zeme, un mēs runājam kā viens.

Izņemot Atgriešanos, kas runā par sevi.

Tu nerunā viens, Debesis parāda, nolūkojoties uz mani no sava zvēra. Atgriešanās ir daļa no Zemes, un Zeme ir Atgriešanās.

Zeme ir Atgriešanās, man visapkārt atskan vārdi.

Pasaki to, Debesis man norāda. Pasaki, lai Izcirtums zinātu, ar ko viņiem ir darīšana. Pasaki, lai mēs visi runātu kopā.

Viņš pastiepj roku un mēģina man pieskarties, bet viņš ir pārāk tālu un augstu sava kaujas nezvēra mugurā. Pasaki, lai tu būtu daļa no Zemes.

Un viņa balss pastiepjas man pretī, tā ietin mani, aicina mani līdzi pievienoties Zemei, kļūt par daļu no kaut kā lielāka, dižāka, kas varētu, -

Gaisā pēkšņi paceļas Izcirtuma kuģis, tas tur paliek lidināmies un gaidām.

Debesis palūkojas uz to, fonā skanot Zemes vārdiem. Ir laiks, viņš parāda. Viņi nāk.

Es tūlīt pat viņu pazīstu. Mans pārsteigums ir tik skaļš, ka Debesis palūkojas lejup uz mani.

Viņi ir atsūtījuši to meiteni, es parādu.

Viņi ir atsūtījuši Naža vienīgo.

Mana balss uzbango. Vai viņš būtu varējis atnākt līdzi? Vai viņš būtu…

Bet nē, tas ir kāds cits no Izcirtuma. Viņa balss, kā jau tiem visiem, ir skaļa un haotiska. Un tajā haotiski jaucas domas par mieru. Viņš tik ļoti vēlas panākt mieru. Tur skan viņa cerības, bailes un drosme.

Viņi vēlas noslēgt mieru, Debesis parāda, un Zemes balsī ieskanas neticība.

Bet es skatos uz Debesīm. Un arī viņā redzu vēlmi pēc miera.

Izcirtuma pārstāvji izjāj pusloka vidū savu zvēru mugurā, bet apstājas pa gabalu, nervozi lūkojoties uz mums. Vīrieša balss ir skaļa un cerīga, bet meitene ir bezbalsīga.

-     Mani sauc Bredlijs Trenčs, viņš saka ar savu muti un balsi. Un šī ir Viola Eade.

Vīrietis nogaida, mēģinot saprast, vai mēs saprotam viņa valodu, un pēc tam, kad Debesis ir viņam pamājis, turpina: Mēs esam ieradušies, lai noslēgtu mieru, lai izbeigtu šo karu, lai vairs nebūtu nekādas asinsizliešanas, lai mēģinātu labot pagātnes kļūdas un radīt jaunu nākotni, kur mūsu ļaudis varētu dzīvot līdzās.

Debesis ilgu laiku neko nesaka, viņam apkārt skan Zemes vienotā mantra.

Es esmu Debesis, viņš beidzot parāda Nastas valodā.

Izcirtuma vīrietis izskatās izbrīnīts, bet viņa balsī redzams, ka viņš ir sapratis pareizi. Es skatos uz Naža vienīgo. Viņa raugās uz mums, izskatās bāla un trīc aukstajā gaisā. Pirmā meitenes izdotā skaņa ir klepus, ko viņa mēģina apslāpēt dūrē. Un tad viņa ierunājas.

-     Mūs atbalsta visi cilvēki, viņa saka, ar muti klikšķinot vārdus, un Debesis mazliet paver savu balsi, lai meiteni saprastu. Viola norāda uz lidaparātu, kas planē debesīs, gatavs likt lietā ieročus, ja mēs neuzvedīsimies kārtīgi. Atbalsta mūsu miera noslēgšanas misiju, viņa piebilst.

Miers, es rūgti nodomāju. Miers, kas mūs padarīja par vergiem.

Klusu, Debesis man parāda. Tā ir pavēle, pavisam klusa un īsa, bet patiesa. Un tad viņš kāpj nost no kaujas nezvēra. Viņš pārmet kāju pāri un smagi nokāpj zemē. Noņem bruņucepuri, pasniedzot to blakus stāvošajam karavīram, un dodas pretī Izcirtuma pārstāvjiem. Pie vīra, kas, kā varu izlasīt viņa balsī, ir nesen ieradies, viņš pārstāv tos, kuri vēl atlidos. Tos, kuri ieradīsies, lai padzītu Zemi no viņu pašu planētas. Ieradīsies, lai mūs visus padarītu par Nastu. Un, bez šaubām, viņiem sekos vēl citi. Un vēl.

Es domāju, ka labāk mirstu nekā pieļauju kaut ko tādu.

Viens no karavīriem, kas stāv vistuvāk, šokēts pagriežas pret mani un Zemes valodā parāda, lai es apklustu.

Ieraugu ceremoniālo zobenu, kas viņam ir pie sāniem.

Debesis dodas pie Izcirtuma lēni un svinīgi kā īsts vadonis.

Viņš iet pie Naža vienīgās.

Nazis, kas tā trīcēja un drebēja par šo mieru lai gan viņš, protams, gribēja rīkoties pareizi, atsūtīja savu vienīgo, jo baidījās pats stāties mums pretī, -

Un es domāju par to, kā viņš izvilka mani no Nastas kaudzes, -

Domāju par savu zvērestu viņu nogalināt -

Un nodomāju Nē.

Es jūtu Zemes balsi sev apkārt, kā tā stiepjas man pretī, lai apklusinātu manu balsi šajā svarīgajā brīdī.

Un es atkal nodomāju Nē.

Nē, tas nevar būt.

Naža vienīgā nokāpj no sava zvēra, lai sasveicinātos ar Debesīm.

Un es jau skrienu, pirms esmu paspējis vēlreiz padomāt.

Es paķeru ceremoniju zobenu no tuvākā karavīra tik ātri, ka viņš pat nepretojas, tikai pārsteigts noelšas, un paceļu to augstu gaisā. Mana balss ir savādi skaidra, es redzu tikai to, kas ir man priekšā, akmeņus uz ceļa, sauso upes gultni, Debesu roku, kas mēģina mani apturēt, bet viņa greznās bruņas ierobežo kustības Es skrienu viņai pretī -

Mana balss kļūst skaļāka, tas ir kā kliedziens, bezvārdu kliedziens Nastas un Zemes valodā -

Es zinu, ka mūs vēro no lidaparāta, ka mūs vēro mazās gaismiņas, kas lidinās līdzās, Ceru, ka Nazis mani redz, Redz, kā es metos nogalināt viņa vienīgo, Man rokās ir smagais asmens Viņa redz, kā es tuvojos, un Sper soli atpakaļ Izcirtuma vīrs kaut ko kliedz, viņa dzīvnieks mēģina nostāties starp mani un Naža vienīgo -

Bet es esmu pārāk ātrs, un attālums ir pārāk mazs Arī Debesis man aiz muguras kaut ko kliedz Viņa balss, visas Zemes balss kliedz uz mani, mēģinot apturēt, -

Bet balss nevar apturēt ķermeni Un viņa krīt atmuguriski -

Krīt savam zvēram zem kājām, un arī tas mēģina viņu aizstāvēt, bet paklūp Viņiem nav laika Te esmu tikai es Tikai mana atriebība Es paceļu zobenu Es atliecu zobenu Tas ir smags un gatavs krist Es Speru pēdējos soļus Un atvēzējos, lai tuvinātu beigas, Un meitene paceļ roku, lai aizstāvētos, -

17 NODAĻA KAULĒŠANĀS

[VIOLA]

UZBRUKUMS NAK NEGAIDĪTI. Ēnkāju vadonis Debesis, kā viņš pats sevi sauc, tikko nāca mums pretī, laipni sveicot, Bet pēkšņi kāds cits no viņiem metas viņam pretī ar akmens asmeni rokā, tas ir nospodrināts un smags Viņš noteikti nogalinās Debesis Nogalinās pats savu vadoni Tas notiks miera sarunu laikā -

Debesis pagriežas, ierauga skrienam savējo ar zobenu rokā un cenšas viņu apturēt Bet tas otrs veikli izvairās Izvairās un skrien tieši pie manis un Bredlija Skrien pie manis Viola! Bredlijs sauc -

Un viņš pagriež Angaradu, lai viņa nostātos starp mums, bet viņi ir vismaz divus soļus aiz manis Starp mani un skrienošo ēnkāji nav nekā Es atkāpjos un sapinos Akorna kājās MeitenĪt! Akorns sauc Es kritu Vairs nav laika Ēnkājis jau ir klāt Asmens ir augstu gaisā -

Es paceļu roku, izmisīgi mēģinot sevi aizstāvēt, -

Bet asmens nekrīt -

Asmens nekrīt.

Es paceļu skatienu.

Ēnkājis blenž uz manu roku.

Krītot man ir atlocījusies piedurkne, un aproce tagad ir skaidri redzama. Viņš uz to skatās -

Uz sarkano, iekaisušo ādu un aproci ar numuru 1391 Un tad es redzu -

Uz viņa rokas, kas ir tikpat iekaisusi un rētaina kā mana, Aproce ar numuru 1017 -

Tas ir Toda ēnkājis tas, kuru viņš izglāba no mēra sarīkotā genocīda klosterī, un arī viņu aproce ir inficējusi -

Ēnkājis ir sastindzis, asmeni pacēlis augstu gaisā, un ir gatavs to nolaist. Viņš blenž uz manu roku -

Tobrīd viņam krūtīs trāpa divi pakavi un viņš atmuguriski nogāžas zemē -

[TODS]

-     VIOLA!

Es auroju pilnā balsī un lūkojos apkārt pēc kāda zirga vai mašīnas, vai jebkā cita, kas mani uznestu kalnā, -

-     Viss kārtībā, Tod! mērs sauc, skatoties projekcijā. Nomierinies! Tavs zirgs viņu paspēra malā.

Es palūkojos uz projekciju tieši laikā, lai redzētu 1017 atsitamies pret zemi vairākus metrus tālāk un Angaradas kājas nolaižamies uz zemes -

-    Ak, laba meitenei es saucu. Labs zirgs! Un paķeru savu saziņas ierīci un kliedzu: Viola! Viola, vai tu tur esi?

Es redzu, kā Bredlijs nometas ceļos pie Violas un kā ēnkāju vadonis saķer 1017 un teju vai aizsviež viņu pie pārējiem ēnkājiem, kas aizvelk šo prom, un es redzu, kā Viola izvelk no kabatas saziņas ierīci, -

-     Tod? viņa saka.

-     Kā tu jūties? es jautāju.

-      Tas bija tavs ēnkājis, Tod! viņa noelšas. Tas, ko tu palaidi vaļā!

-     Zinu, es norūcu. Ja es viņu vēlreiz redzēšu, es…

-     Viņš sastinga, kad ieraudzīja manu aproci.

-      Viola? sarunai no izlūku kuģa pieslēdzas Simona.

-     Nešauj! Viola izsaucas. Nešauj!

-     Mēs tevi dabūsim prom, Simona saka.

-    NĒ! Viola atcērt. Vai tad jūs neredzat, ka viņi neko' tādu nebija plānojuši?

-     Lai viņa ved tevi prom, Viola! es iebjaujos. Tur nav droši. Es jau zināju, ka man nevajadzēja tevi laist…

-      Paklausieties, jūs abi! viņa saka. Tas ir pagājis, vai jūs nevarat…

Meitene apklust, un mēs projekcijā redzam, ka ēnkāju vadonis ir pienācis tuvāk, izstiepis rokas draudzīgā žestā.

-      Viņš pauž nožēlu, Viola saka. Ne jau to viņi bija gribējuši…

Meitene uz mirkli apklust. Viņa Troksnis ir vairāk bildes nekā vārdi, bet, manuprāt, viņš grib pateikt, ka tas tur ir jucis vai tamlīdzīgi.

Es sajūtu tādu kā dūrienu. 1017 ir traks. 1017 ir sajucis prātā.

Nu protams! Kurš gan, pārdzīvojis ko tādu, būtu spējis palikt pie pilna prāta.

Bet tas nenozīmē, ka viņš drīkst uzbrukt Violai, -

-      Viņš saka, ka vēlas turpināt miera sarunas, Viola stāsta, un… ak…

Projekcijā ir redzams, ka ēnkāju vadonis saņem Violu aiz rokas un pieceļ kājās. Viņš pamāj ēnkājiem, kas stāv pusaplī. Tie pašķiras, un daži citi ēnkāji iznes krēslus, kas ir savīti no tievām koka sloksnītēm, katram vienu.

-     Kas notiek? es prasu saziņas ierīcē.

-     Manuprāt, viņš… Viola apklust, kad pusaplis atkal pašķiras un ārā iznāk vēl viens ēnkājis, kuram ir pilnas rokas ar augļiem un zivīm, bet viņam seko vēl viens ar koka galdiņu rokās. Viņi piedāvā mums ēdienu, Viola stāsta, un tieši tagad Bredlijs saka paldies.

-     Manuprāt, miera sarunas atsākas, Viola paziņo.

-     Viola…

-     Nē, Tod, tiešām! Domā, mums ir daudz citu iespēju?

Es brīdi nikni klusēju, bet Violas balsī skan spītība.

Labi, bet tikai neatslēdz saziņas ierīci, ja?

-    Tieši tā, Simona piekrīt. Un pasaki viņu vadonim cik tur trūka, lai viņi visi būtu pazuduši gruvešu kaudzē.

Tad projekcijā kādu bridi valda klusums, un ēnkāju vadonis cienīgi apsēžas savā krēslā.

-     Viņš saka, ka saprot, Viola attrauc, un ka…

Un tad mēs tos dzirdam vārdus mūsu valodā, balsī, kas ir līdzīga mūsu balsij, bet tā ir kā viena balss, kurā miljons balsu saka vienu un to pašu.

Zemei loti žēl par Atgriešanās rīcību, tā saka.

Es paskatos uz mēru. Ko tad tas nozīmē?

[VIOLA]

-    Atklāti sakot, Bredlijs stāsta, mēs nevaram doties prom. Tas ir vienvirziena ceļojums, kas ir ildzis daudzas desmitgades. Mūsu izlūki atzina šo planētu par labāko apmešanās vietu un kosmosa zondes… viņš noklepojas, lai gan viņa Troksnī jau skan nākamie vārdi, šīs zondes neatrada uz šīs planētas nekādas inteliģentas dzīvības pazīmes, tāpēc…

Tātad Izcirtums nevar doties prom, Debesis saka, paskatoties uz izlūku kuģi debesīs. Izcirtums nevar doties prom.

-    Atvainojiet, kas? Bredlijs pārjautā.

Bet Izcirtumam ir par daudz ko jāatbild, Debesis turpina, un viņa Troksnis parāda mums ainu ar to ēnkāji, kas skrēja man virsū ar zobenu, to ēnkāji, kam ap roku ir aproce, to, kuru pazīst Tods, -

Un tad mēs sajūtam jā, tieši sajūtam, nevis sadzirdam vārdos lielas skumjas. Ne jau par mums vai par izjauktajām miera sarunām, bet par to vienu, kas mums uzbruka. Skumjas, kas izpaužas ainās, kurās redzams ēnkāju genocīds, kurā 1017 izdzīvoja. Izmisumu, ar kādu viņš atrada pārējos ēnkājus, citādības izjūtu, to, ko mēs viņam esam nodarījuši, -

-    Es neattaisnoju to, kas ir izdarīts, viņu pārtraucu, bet tie nebijām mēs.

Debesis palūkojas uz mani. Un man ir tāda sajūta, it kā uz mani skatītos visi šīs planētas ēnkāji.

Es ļoti uzmanīgi izvēlos vārdus.

-   Mēs ar Bredliju tikai nesen ieradāmies, es saku, un mēs nevēlamies atkārtot tās kļūdas, ko pieļāva pirmie ieceļotāji.

Kļūdas? jautā Debesis, un viņa Troksnis atkal paveras, rādot ainas no pirmā ēnkāju kara ,-

Tik daudz kritušo, cik es pat nespēju iedomāties, -

Ainas ar tūkstošiem mirušu ēnkāju -

Ainas ar cilvēku zvērībām -

Ainas, kurās tiek nogalināti bērni un zīdaiņi, -

-   Mēs tur vairs neko nevaram līdzēt, es mēģinu novērsties, bet viņa Troksnis ir visur. Tomēr mēs varam panākt, lai nekas tāds vairs neatkārtotos.

-    Piemēram, noslēgt pamieru, Bredlijs piebilst. Viņš pēc visa redzētā izskatās ļoti nospiests. Mēs varētu par to vienoties. Mēs jums vairs neuzbruksim, un jūs neuzbruksiet mums.

Debesis tikai atkal paver savu Troksni, parādot ūdens sienu desmit vīru augumā, kas traucas pa izkaltušo upi, noslaukot visas ēkas, izdzēšot Jauno Prentistaunu no pasaules kartes.

Bredlijs nopūšas un atver savu Troksni, parādot, kā raķetes no izlūku kuģa pārvērš visu kalna virsmu pelnos, parāda vēl citas raķetes, kas tiek izšautas no ēnkājiem nesasniedzama augstuma, iznīcinot visu viņu rasi un nodedzinot planētu.

Debesis izskatās apmierināts, it kā mēs būtu apstiprinājuši to, ko viņš jau ir zinājis.

-   Tā nu tas ir, es noklepojos. Un ko mēs tagad darīsim?

Iestājas ilga pauze, un tad Debesis atkal paver savu Troksni.

Mēs sākam pārrunas.

[TODS]

-     Viņi runā jau stundām ilgi, es norūcu, sēžot pie ugunskura un vērojot projekciju. Ko tik ilgi var runāt?

-    Paklusē, Tod. Mērs mēģina saklausīt ik teikto vārdu manā saziņas ierīcē. Ir svarīgi, lai viss tiktu apspriests.

-     Kas te ko runāt? es iesaucos. Mēs beigsim karot un dzīvosim mierā.

Mērs man uzmet zīmīgu skatienu.

-     Nu labi, varbūt tik viegli nebūs, es atcērtu, bet Viola nejūtas labi. Viņa nevar tur sēdēt aukstumā augu dienu.

Mēs tagad esam pie ugunskura es, mērs, Teita kungs un O'Hāras kungs un vērojam notiekošo. Arī visi pārējie vēro, bet ar mazāku interesi, jo skatīties, kā citi stundām ilgi runā, nav pārāk aizraujoši, lai ari cik nozīmīgi tas būtu. Vilfs kādā brīdī paziņo, ka viņam jāatgriežas pie Džeinas, un Koila kundzes vēršu pajūgā aizbrauc uz kalnu.

-     Viola? mēs dzirdam saziņas iekārtā. Runā Simona.

-Jā? Viola atsaucas.

-Es tikai gribu ziņot par degvielu, mīļā, Simona paziņo. Mēs varam noturēties gaisā vēl daļu vakara, bet pēc tam jums jāvienojas, ka atgriezīsieties rīt.

Es piespiežu saziņas ierīces pogu. Nemaz nedomājiet viņu tur pamest, es brīdinu. Pamanu, ka ēnkāju vadonis un Bredlijs pārsteigti skatās. Neizlaidiet viņu no acīm!

Bet man atbild Koila kundze. Neraizējies, Tod, viņa saka. Mēs pierādīsim, cik stipri un apņēmīgi esam, pat ja mums vajadzēs iztērēt pēdējo benzīna lāsi.

Es apjucis palūkojos uz mēru.

-     Adresēts ļaudīm kalna galā, vai ne, kundze? viņš paceļ balsi tā, lai viņu varētu dzirdēt saziņas ierīcē.

-    Vai jūs visi nevarētu aizvērties? Viola uzšņāc. Citādi es šo ierīci atslēgšu!

To pateikusi, viņa atkal sāk klepot, un es redzu, cik bāla, tieva un smalka viņa izskatās šajā projekcijā. Tik maza! Viņa augumā allaž ir bijusi mazāka nekā es.

-    Zvani, ja tev kaut kas ir vajadzīgs, es saku. Jebkas.

-    Labi, meitene atbild.

Un tad atskan pīkstiens un mēs neko vairs nedzirdam.

Mērs pārsteigts palūkojas uz projekciju. Bredlijs un Viola turpina runāt ar ēnkāju vadoni, bet mēs neko vairs nedzirdam. Viņa ir izslēgusi skaņu.

-     Liels tev paldies, Tod, Koila kundze saziņas iekārtā sarkastiski saka.

-     Viņa nerunāja par mani, es atcērtu. Tie bijāt jūs visi, kas mēģināja iejaukties.

-    Stulbā, sīkā skuķe, dzirdu O'Hāras kungu nomurminām ugunskura otrā pusē.

-      KO tu teici? es izsaucos, pielecot kājās un nikni blenžot uz viņu.

O'Hāras kungs arī pieceļas kājās. Viņš nikni šņāc un izskatās gatavs kautiņam. Tagad mēs vairs nedzirdam, kas notiek, vai ne? Te nu bija gudrība sūtīt skuķi…

-     Aizverieties! es nikni saku.

Viņa nāsis ieplešas un dūres sažņaudzas. Vai arī kas, puikiņ?

Un es redzu, ka mērs gatavojas iejaukties, -

Bet saucu: Panāc tik šurp!

Mana balss ir mierīga, mans Troksnis ir pavisam viegls -

Es esmu Aplis -

Un O'Hāras kungs sper soli uz priekšu -

Tieši ugunskurā.

Viņš tur paliek stāvam, nekādi nereaģējot. Tad sāpēs iebrēcas un palecas gaisā, viņa bikšu gali ir aizdegušies, un viņš skrien pie ūdens, lai tos nodzēstu. Es dzirdu mēru un Teita kungu smejamies.

-    Jā, Tod, mērs nosaka, tas bija ļoti iespaidīgi.

Es samirkšķinu acis. Es trīcu.

Es būtu varējis nodarīt viņam pāri.

Tik vienkārši, tikai ar domām.

(bet es jutos tik labi -)

(aizveries -)

-     Mums tik un tā jāgaida, kad beigsies sarunas, mērs joprojām smejas, tad varbūt tu gribētu kaut ko palasīt?

Un tikai tad, kad esmu atguvis elpu, es saprotu, ko viņš ar to bija gribējis teikt.

•ļ VIOLAI

-    Nē, Bredlijs iebilst, atkal pašūpojot galvu. No viņa elpas gaisā ceļas balti mākonīši. Mēs nevaram sākt ar sodīšanu. Iesākums noteiks visu turpmāko notikumu attīstību.

Es aizveru acis un atceros, kā mans bijušais skolotājs to pašu teica man. Šķiet, tas bija pirms veselas mūžības. Un viņam bija taisnība. Mēs sākām ar katastrofu, un tikpat katastrofāli viss arī attīstījās.

Es paslēpju galvu rokās. Esmu ļoti nogurusi… Zinu, ka atkal ir sācies drudzis, kaut arī esmu iedzērusi tik daudz zāļu, un, lai gan ēnkāji līdz ar vakara iestāšanos mums līdzās ir iekūruši ugunskuru, joprojām trīcu un klepoju.

Tomēr šodien viss ir norisinājies ļoti labi, pat labāk, nekā bijām cerējuši. Esam par daudz ko vienojušies ka sarunu laikā valdīs pamiers, ka mēs ievēlēsim padomi, kas vadīs visas diskusijas, varbūt pat izveidos līguma pamatnosacījumus, kā mums visiem šajā zemē dzīvot.

Bet ir arī bijis viens klupšanas akmens.

Noziegumi, Debesis saka mūsu valodā. Tā tos sauc Izcirtuma mēlē. Noziegumi pret Zemi.

Mēs jau esam sapratuši, ka Zeme ir viņi, bet Izcirtums mēs un ka viņiem pat mūsu vārds ir noziegums. Tomēr tas ir daudz sarežģītāk. Ēnkāji grib, lai mēs nododam viņu rokās mēru un viņa karavīrus, lai tie tiktu sodīti par noziegumiem, kas pastrādāti pret ēnkājiem, kurus viņi sauc par Nastu.

-    Bet jūs nogalinājāt cilvēkus, es iebilstu. Simtiem cilvēku.

Izcirtums sāka šo karu, viņš saka.

-    Tomēr arī ēnkāji nav nevainīgi, es turos pretī. Abas puses ir darījušas ļaunu.

Un Debesu Troksnī nekavējoties parādās ainas, kurās redzami mēra nogalinātie ēnkāji, -

Ieskaitot to ainu, kurā Tods iet garām līķu kaudzēm pie 1017, -

-    NĒ! es izsaucos, un Debesis apmulsis apraujas. Viņam ar to visu nebija nekāda sakara. Jūs nezināt -

-    Labi, labi, Bredlijs saka, paceļot rokas. Ir jau vēls. Vai mēs varam vienoties, ka šīs bija ļoti vērtīgas pirmās dienas sarunas? Paskatieties, cik tālu mēs esam tikuši! Sēžam pie viena galda, ēdam vienu ēdienu un kopā strādājam ar vienu mērķi.

Debesu Troksnis mazliet pierimst, bet man ir sajūta, ka visi ēnkāji mūs vēro.

-   Tiksimies atkal rīt, Bredlijs turpina. Mēs parunāsim ar saviem ļaudīm, jūs ar saviem. Un tad palūkosimies uz visu no jaunas perspektīvas.

Debesis kādu laiku domā. Izcirtums un Debesis šonakt paliks tepat, viņš saka. Izcirtuma ļaudis būs mūsu viesi.

-    Ko? es satraukta izsaucos. Nē, mēs nevaram… Bet ēnkāji jau ir atnesuši trīs teltis, tā ka ir skaidrs, ka tas bija plānots jau no paša sākuma.

Bredlijs uzliek roku man uz augšdelma. Varbūt mums vajadzētu palikt, viņš klusā balsī saka. Varbūt tā mēs pierādītu, ka uzticamies viņiem.

-    Bet izlūku kuģis…

-   Kuģim vairs nav jālido virs kalna gatavībā izšaut ieročus, viņš saka mazliet skaļāk, lai Debesis varētu dzirdēt, un vadoņa Troksnis liecina, ka viņš ir sadzirdējis.

Es ieskatos Bredlijam acīs, ieskatos viņa Troksnī un redzu tur laipnību un cerību kā jau allaž. To nav izdzēsusi ne šī planēta, ne Troksnis, ne karš, ne kas cits. Un drīzāk tāpēc, lai saglabātu viņa labestību, mazāk citu iemeslu dēļ, es piekrītu: Labi.

Teltis, kas, šķiet, ir pagatavotas no cieši austām sūnām, tiek uzslietas pāris minūtēs, un Debesis mums norunā garu, formālu atvadu runu, pirms dodas uz savu telti. Mēs ar Bredliju pieceļamies un ejam pie zirgiem, kas mūs sveic ar laipniem zviedzieniem.

-   Viss norisinājās diezgan labi, es novelku.

-   Manuprāt, tas uzbrukums tev nospēlēja mums par labu, Bredlijs nosaka. Tas lika viņiem izrādīt piekrišanu.

Viņš ierunājas vēl klusāk: Vai tev bija tāda sajūta, ka tevi novēro visi šīs planētas ēnkāji?

-   Jā, es atbildu. Man visu dienu tā likās.

-     Manuprāt, Troksnis citplanētiešiem ir ne tikai saziņas līdzeklis, Bredlijs čukst, un viņa balsī izskan apbrīns. Tā ir viņu būtība. Man šķiet, ka viņi ir šī balss. Un ja mēs iemācītos runāt tā kā viņi, ja mēs varētu iemācīties būt par daļu no šīs balss…

Bredlijs apklust, bet viņa Troksnis turpina mirdzēt.

-    Kas? es jautāju.

-    Nu, viņš turpina, iespējams, tad mēs varētu kļūt par vienu tautu.

[TODS]

Projekcijā vēroju, kā Viola guļ. Es iebildu pret to, ka viņa tur augšā paliek pa nakti, tāpat ari Koila kundze un Simona. Bet viņa tik un tā palika kalnā, un kuģis, naktij iestājoties, aizlidoja. Viola ir atstājusi vaļā telts durvis, lai sildītos pie ugunskura, un es redzu viņu tur gultā guļam, klepojam un nemierīgi grozāmies. Es jūtu, cik ļoti pēc viņas ilgojos, cik ļoti vēlos būt viņai blakus. Prātoju, par ko gan meitene domā. Nez vai par mani? Mēģinu saprast, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai mēs atkal varētu dzīvot mierā, varētu viņu izārstēt. Kad pienāks tāds laiks, kad es varēšu par viņu rūpēties un dzirdēt viņas balsi sev blakus ne tikai saziņas ierīcē, kad viņa man atkal lasīs manas mammas dienasgrāmatu.

Vai arī es varētu to lasīt priekšā viņai.

-     Tod? mērs ierunājas. Es esmu gatavs.

Es pamāju un ieeju savā teltī. Izņemu no somas grāmatu un noglāstu tās vākus, kā jau allaž, pārlaižot pirkstus pāri Arona naža atstātajam iegriezumam, pār vākiem, kas todien izglāba man dzīvību. Es atveru dienasgrāmatu un palūkojos uz lappusēm, ko klāj vārdi. Tas ir manas mammas rokraksts, viņa ir rakstījusi šos vārdus neilgi pēc manas piedzimšanas, pirms tika nogalināta Ēnkāju karā vai mira no mēra rokas, vai ari izdarīja pašnāvību, kā mērs mēģina man iestāstīt. Un es atkal sadusmojos uz viņu, sadusmojos uz burtiem, kas klāj lappuses biezā slāni, un jau sāku pārdomāt to, ko esmu izlēmis darīt, un -

Mans mīļais dēls, es lasu, vārdi pēkšņi pavisam skaidri parādās grāmatas lappusē. Tu neesi vēl ne mēnesi vecs, bet dzīve jau sagādājusi tev pārbaudījumus!

Noriju kamolu kaklā, mana sirds sitas, rīkli dedzina asaras, bet es nenovēršu skatienu no lappusēm, jo te viņa ir, te viņa ir -

Graudu raža nav padevusies, dēliņ. Jau otro gadu pēc kārtas, un tas ir slikti, jo labību ēd Bena un Kiliāna aitas, bet no viņu aitām pārtiekam mēs visi -

Es dzirdu klusu dūkoņu, jūtu mēru stāvam man aiz muguras pie telts. Viņš ieliek man galvā zināšanas, dalās savā lasltprasmē ar mani -

-    un, it kā ar to vēl nepietiktu, dēliņ, mūsu mācītājs Arons ir sācis vainot ēnkājus, šos kautrīgos, mazos radījumus, kas vienmēr izskatās izkāmējuši. Mēs dzirdam ziņas no Patvēruma, ka arī viņiem esot problēmas ar ēnkājiem, bet mūsu militārais līderis Deivids Prentiss apgalvo mums viņijācienot un mēs nedrīkstot meklēt grēkāžus tik vienkāršā ķibelē kā nepadevusies raža -

-    Jūs tā teicāt? es jautāju, neatraujot skatienu no lapām.

-     Ja jau tava māte tā saka, mērs izklausās mazliet sasprindzis. Mēs tā ilgi nevaram turpināt. Piedod, bet tā ir pārāk liela piepūle -

-     Vēl mirkli, es lūdzu.

Bet es dzirdu, ka tu jau atkal esi pamodies. Cik jocīgi, ka tu vienmēr sauc mani no otras istabas, kamēr es ar tevi runāju šeit, dienasgrāmatas lappusēs. Tomēr tas tikai nozīmē, ka es visu laiku varu ar tevi sarunāties, dēliņ, un tas dara mani ļoti laimīgu. Kā jau vienmēr tev, mans stiprais puika, -

Un tad vārdi pazūd no lapas, pazūd manu acu priekšā, un es šokā noelšos, lai gan redzu, kas seko (pieder visa mana mīlestība, viņa saka, māte apgalvo, ka viņa mīl tikai mani), lasīt kļūst arvien grūtāk, vārdu mežs manā priekšā sakļaujas.

Es pagriežos pret mēru, kas ir galīgi nosvīdis, un saprotu, ka ari mana piere ir mitra, (un gaisā joprojām skan dūkoņa -) (bet tā mani netraucē, nemaz netraucē -)

-     Piedod, Tod, mērs saka, es vairs ilgāk nespēju. Viņš pasmaida. Bet es mācos.

Es neko nesaku, tikai smagi elpoju. Man ir tāda sajūta, it kā krūtis spiestu akmens un mammas vārdi gāztos man galvā kā ūdenskritums. Te viņa bija, viņa runāja ar mani, runāja ar mani, sacīja, ka vēl man visu to labāko, ka mīl mani, -

Es noriju siekalas. Un vēlreiz noriju siekalas.

-     Paldies, beidzot izmoku.

-     Viss kārtībā, Tod, mērs runā pavisam klusi. Nav par ko.

Un tieši šobrīd, mums abiem stāvot manā teltī, es saprotu, cik esmu garš varu ieskatīties mēram tieši acīs Un es atkal redzu savā priekšā parastu cilvēku (dzirdu nelielu dūkoņu, kas ir gandrīz patīkama, -) Cilvēku, nevis briesmoni. Viņš noklepojas. Zini, Tod, es varētu -

-     Prezidenta kungs? mēs dzirdam.

Mērs iziet no manas telts, un es sekoju viņam, lai pirmais uzzinātu, vai kaut kas ir noticis.

-     Ir laiks, Teita kungs salutējot saka. Es paskatos projekcijā, bet nekas nav mainījies. Viola joprojām guļ savā telti, viss ir tāpat kā iepriekš.

-     Laiks? es jautāju.

-     Laiks uzvarēt stridā, mērs izslienas.

-     Kas? es atkal jautāju. Ko jūs ar to gribat teikt, kādā vēl strīdā? Ja Violai draud briesmas…

-     Tā ir, Tod, mērs saka. Bet es viņu izglābšu.

[viola]

-    Viola, es dzirdu. Atveru acis un bridi prātoju, kur gan atrodos.

Es jūtu, kā manas kājas silda ugunskurs tas ir patīkami, un es guļu gultā, kas šķiet noausta no skaidām, nebūtu iespējams izstāstīt, cik tā ir mīksta.

-   Viola, Bredlijs atkal čukst, te kaut kas notiek.

Es strauji pieceļos sēdus, un man sagriežas galva. Man ir jānoliecas uz priekšu un jāaizver acis, lai atgūtu elpu.

-      Debesis pirms desmit minūtēm pamodās un devās prom, viņš turpina, un nav atgriezies.

-   Varbūt vienkārši aizgāja uz tualeti, es attraucu, sajūtot spēcīgas galvassāpes. Domāju, ka arī viņiem tas ir vajadzīgs.

Ugunskurs izgaismo tikai nelielu ēnkāju loku, kas ir nolikušies gulēt. Es ciešāk ietinos segās. Šķiet, ka tās ir austas no ķērpjiem tieši tāpat kā ēnkāju apģērbs un rada tādu sajūtu, it kā tas būtu smags un ļoti silts audums.

-    Ir vēl kas, Bredlijs saka, es redzēju kaut ko viņu Troksnī. Tikai tēlu. Tas bija straujš un apslēpts, bet nepārprotams.

-    Kas tas bija?

-   Ēnkāju vienība, viņš atbild. Apbruņoti līdz zobiem. Viņi lavās uz pilsētu.

-    Bredlij, es iebilstu, Troksnis tā nedarbojas. Tajā ir arī fantāzijas un atmiņas, un vēlmes un realitāte pastāv blakus izdomām. Paiet ilgs laiks, līdz tu iemācies atšķirt, kas varētu būt patiesība, nevis tas, ko cilvēki vēlētos saukt par… patiesību. Troksnis galvenokārt ir liels haoss.

Bredlijs neko nesaka, bet tēls, ko viņš ir redzējis, parādās viņa paša Troksnī. Tas ir tieši tāds, kā viņš stāstīja. Šī doma izlido plašāk, pie pusaplī guļošajiem ēnkājiem.

-   Tas noteikti ir sīkums, es saku. Vai atceries to ēnkāji, kas mums uzbruka? Varbūt viņš nav vienīgais, kas ir pret mieru, -

Skaļš pīkstiens liek mums palēkties. Es pastiepju roku zem segas un izvelku telefonu.

-   Viola! atskan Toda balss. Tev draud briesmas! Jums jātiek prom!

[TODS]

Mērs izsit man saziņas ierīci no rokām.

-      Tā rīkojoties, tu viņu vēl vairāk apdraudēsi, viņš noskalda, kad es metos tai pakaļ. Ierīce neizskatās sabojāta, bet saruna ir pārtrūkusi, un es jau spiežu pogas, lai atkal sazvanītu Violu. Es nejokoju, Tod, mērs saka tik stingri, ka es sastingstu un palūkojos uz viņu. Ja viņi nojautls, ka mēs zinām, kas notiek, es nevarēšu garantēt viņas drošību.

-    Tad pasakiet man, kas notiek, es pieprasu. Ja Violai draud briesmas…

-     Tā ir, mērs apstiprina. Mums visiem draud briesmas. Bet, ja tu man tici, Tod, es varēšu mūs visus izglābt. Viņš pagriežas pret Teita kungu, kas nav izkustējies no vietas. Viss sagatavots, kaptein?

-    Jā, ser, Teita kungs atbild.

-     Kam sagatavots? Es skatos uz viņiem abiem.

-     Tas ir labs jautājums, Tod, mērs vēršas pie manis.

Man rokā iezvanās ierīce. Tod? es dzirdu. Tod, vai

tu tur esi?

-     Vai tu man uzticies, Tod? mērs jautā.

-     Pasakiet man, kas notiek, es pieprasu.

Bet viņš atkal jautā: Vai tu man uzticies?

-     Tod? skan Violas balss.

[viola]

-    Viola? es beidzot dzirdu viņa balsi.

-   Tod, kas notiek? Es noraizējusies palūkojos uz Bredliju. Ko tu gribi teikt ar to, ka mums draud briesmas?

-   Vienkārši… Tods vilcinās. Gaidiet. Un viņš noliek ierīci.

-    Es iešu pēc zirgiem, Bredlijs saka.

-    Pagaidi, es viņu apturu. Tods teica, lai gaidām.

-   Un vēl viņš teica, ka mums draud briesmas, Bredlijs atgādina. Ja tas, ko es redzēju, ir patiesība…

-   Kā tev šķiet, cik tālu mēs tiktu, ja viņi gribētu mūs novākt? Mēs redzam, ka daži ēnkāji no pusapļa mūs vēro, viņu acīs

atmirdz uguns liesmas. Viņi nešķiet biedējoši, bet es cieši satveru rokā saziņas ierīci, cerot, ka Tods zina, ko dara.

-    Un ja nu tāds jau no sākta gala bija viņu plāns? Bredlijs ļoti klusu jautā. Ievilkt mūs sarunā un tad parādīt, uz ko viņi ir spējīgi.

-    Runājot ar Debesīm, man neradās sajūta, ka mēs būtu apdraudēti, es saku. Ne reizi. Kāpēc lai viņš kaut ko tādu darītu? Kāpēc tā riskēt?

-    Lai izlīdzinātu nodarīto.

Es sastingstu, saprotot, ko tas nozīmē. Lai sodītu cilvēkus. Bredlijs pamāj. Varbūt viņi ir devušies sagūstīt prezidentu. Es atkal pieslienos sēdus, atceroties, kā ēnkāji rādīja genocīda ainas. Tas nozīmē, ka viņi taisnā ceļā dodas pēc Toda.

[tods]

-     Pabeidziet sagatavošanas darbus, kaptein.

-    Jā, ser, Teita kungs salutē.

-     Un pamodiniet kapteini O'Hāru.

Teita kungs pasmaida. Jā, ser, viņš atkārto un dodas prom.

-     Pastāstiet, kas te notiek, es pieprasu, vai ari es pats došos kalnā un dabūšu Violu prom. Pagaidām jums uzticos, bet tas neturpināsies…

-     Es visu kontrolēju, Tod, mērs saka. Tu būsi pārsteigts, uzzinot, cik lielā mērā kontrolēju.

-    Kā gan? es jautāju. Kā jūs varat zināt, kas notiek?

-    Teiksim tā, viņš attrauc, acīm mirdzot. Mūsu sagūstītais ēnkājis pastāstīja vairāk, nekā viņam pašam likās.

-     Ko tad? es neliekos mierā. Ko viņš pastāstīja? Mērs pasmaida, it kā nespētu noticēt savai veiksmei.

-    Viņi nāks mums pakaļ, Tod, viņš izklausās uzjautrināts.

-     Viņi nāks sagūstīt mani un tevi.

[viola [

-   Kas mums jāmeklē? Simona jautā no izlūku kuģa, kas joprojām atrodas kalna galā.

-   Jebkas neparasts, ko var atklāt zondes. Es palūkojos uz Bredliju. Bredlijs domā, ka ēnkāju Troksnī ir redzējis uzbrukuma vienību.

-     Tā ir spēku demonstrācija, Koila kundze saka. Viņi mēģina pierādīt, ka ir uzvarējuši.

-    Mēs domājam, ka ēnkāji grib tikt klāt mēram, es saku.

-    Viņi visu laiku prasīja, lai nododam šo vīru viņu rokās, tā viņi varētu sodīt mēru par viņa noziegumiem.

-    Un vai tad tas būtu slikti? Koila kundze atkal iejaucas.

-    Ja viņi dabūs rokā Prentisu, Bredlijs ieskatās man acīs,

-    viņam līdzās būs arī Tods.

-   Ak tā, Koila kundze novelk. Un tas nu gan nebūtu labi, vai ne?

-    Mēs neko skaidri nezinām, es atcērtu. Iespējams, tas ir pārpratums. Viņu Troksnis nelīdzinās mūsējam, tas ir…

-    Pag, Simona izsaucas. Es kaut ko pamanīju!

Es palūkojos lejup no kalna un redzu vienu no zondēm lidojam uz pilsētas dienvidiem. Ēnkāju Troksnī dzirdu, ka arī viņi ir to pamanījuši. Simona?

-   Gaismas, viņa saka. Viņi maršē uz pilsētu.

[tods]

-    Seri O'Hāras kungs saka. Viņa seja ir aizpampuši, it kā viņš tikko būtu pamodies. Pilsētas dienvidos redzamas gaismas! Ēnkāji tuvojas!

-     Vai tiešām? mērs izliekas pārsteigts. Tad jau jūs noteikti esat aizsūtījis mūsu karavīrus stāties pretī ienaidniekam, vai ne, kaptein?

-     Esmu pavēlējis divīzijām sagatavoties kaujai, ser, O'Hāras kungs saka, izskatoties ļoti apmierināts ar sevi un nicīgi smīnot.

-     Lieliski, mērs attrauc. Gaidīšu jūsu ziņojumu.

-     Tieši tā, ser! O'Hāras kungs salutē un dodas prom pie divīzijām, gatavs vest vīrus kaujā.

Es saraucu pieri. Te kaut kas nav kārtībā.

Manā saziņas ierīcē atskan Violas balss. Tod! Simona saka, ka uz dienvidu ceļa redzamas gaismas. Ēnkāji tuvojas!

-    Jā, es palūkojos uz Prentisu. Mērs sūta karavīrus viņiem pretī. Vai tev viss kārtībā?

-     Neviens no ēnkājiem mūs neaiztiek, bet mēs jau kādu laiku neesam redzējuši viņu vadītāju. Tad Viola ierunājas klusāk: Simona gatavojas uzlidot. Viņa ir sagatavojusi ieročus. Es viņas balsī dzirdu vilšanos. Izskatās, ka beigu beigās miera mums tomēr nebūs.

Jau gribu kaut ko atbildēt, kad dzirdu mēru sakām Teita kungam, kurš visu laiku ir pacietīgi gaidījis: Tagad, kaptein.

Teita kungs izvelk no ugunskura degošu pagali.

-     Ko tagad? es jautāju. Viņš paceļ pagali virs galvas.

-     Ko tagad? es atkal prasu. Un pasaule uzliesmo.

[ VIOLA]

BUM

Pāri ielejai aizrīb eksplozija, atkal un atkal atbalsojoties, dunot kā pērkons. Bredlijs palīdz man piecelties kājās, un mēs palūkojamies ārā. Sudraba mēneši spīd pie debesīm, un mēs spējam saskatīt tikai pilsētas ugunskurus.

-     Kas notika? Bredlijs prasa. Kas tas bija?

Es dzirdu pieaugošu Troksni un pagriežu galvu. Pusaplī gulošie ēnkāji ir pamodušies, viņi ceļas kājās, nāk tuvāk, lai no kalna malas palūkotos uz ieleju, -

No tās paceļas dūmi.

-     Bet… Bredlijs iesāk -

Debesis izskrien cauri ēnkāju rindai. Mēs viņu dzirdam, vēl pirms esam pamanījuši, viņa Troksnis ir skaņu un ainu jūklis -

Tajā ir pārsteigums -

Viņš ir pārsteigts -

Debesis aizsoļo līdz pašai kalna malai un palūkojas uz lejā dusošo pilsētu -

-    Viola? telefonā atskan Simonas balss.

-    Vai to izdarīji tu? es jautāju.

-    Nē, mēs vēl nebijām gatavi…

-    Kas tad sarīkoja sprādzienu? Koila kundze grib zināt.

Un kur? Bredlijs piebalso.

Jo dūmi neceļas no dienvidiem, kur vēl tagad mēs redzam gaismas kokos; tām pretī no pilsētas dodas vēl viens gaismu pulks.

Sprādziena dūmi nāk no upes ziemeļiem, no kalna pie pamestajiem augļu dārziem.

Un atskan vēl viens sprādziens.

[TODS]

BUM

Otrais sprādziens ir tikpat skaļš, cik pirmais, un tas izgaismo nakts debesis pilsētas ziemeļos un rietumos. Karavīri, to dzirdot, lien ārā no teltīm un redz, kā pret debesīm ceļas dūmi.

Manuprāt, vēl ar vienu pietiks, kaptein, mērs saka. Teita kungs pamāj un atkal paceļ lāpu. Sagrautās katedrāles zvanu tornī stāv vēl kāds vīrs, viņš iededza lāpu reizē ar Teita kungu, un ari viņš paceļ lāpu augstu gaisā, padodot ziņu nākamajam, kas stāv upes krastā, -

Tie ir vīri, kas sazinās ar mēra artilēristiem, Artilērija, kuru vairs neizmantoja, jo pēkšņi mūsu rīcībā bija izlūku kuģis ar daudz lielākiem un labākiem ieročiem, Bet šī artilērija joprojām ir kaujas gatavībā -

BUM

Es atkal paceļu savu saziņas ierīci, kurā tagad skan daudzas balsis, arī Violas. Viņi mēģina saprast, kas notiek, -

-     Tas ir mēra darbs, es saku.

-   Kur viņš šauj? meitene jautā. Nejau tur, no kurienes nāca gaismas…

Un tad mērs izrauj man no rokas saziņas ierīci, viņš burtiski staro sajūsmā -

-     Jā, bet tieši tur ēnkāji patiesībā slēpjas, meitenīt, Prentiss saka, neļaujot man atņemt viņam saziņas ierīci. Pavaicā savam Debesu draugam, viņš tev visu izstāstīs.

Es beidzot atņemu viņam saziņas ierīci, bet mēra smaids ir tik kaitinošs, ka nespēju uz viņu skatīties.

Viņš smaida tā, it kā būtu uzvarējis. It kā tā būtu pati lielākā uzvara.

[VIOLA \par-    Ko viņš ar to gribēja teikt? saziņas ierīcē paniski skan Koila kundzes balss. Viola, ko tas nozīmē?

Debesis pagriežas pret mums, bet viņa Troksnī tik strauji virpuļo dažādas ainas un izjūtas, ka mēs neko nespējam nolasīt.

Viņš neizskatās priecīgs.

-    Es aizsūtīju zondes turp, kur šāva prezidents, Simona ziņo. Ak Dievs!

-    Tūlīt redzēsim, Bredlijs paņem no manis ierīci. Viņš iedarbina kādu programmu, un pēkšņi projicējas trīsdimensiju attēls, ļoti līdzīgs tam, ko rāda lielais projektors kalna galā. Tas atrodas gaisā, ierīces izgaismots, -

Līķi.

Ēnkāju līķi. Viņiem rokās ir tie ieroči, ko Bredlijs redzēja Trokšņa uzplaiksnījumā. Dučiem ēnkāju, pietiekami, lai radītu pilsētā haosu, -

Pietiekami daudz, lai saņemtu gūstā Todu un mēru, lai nogalinātu viņus abus, -

Viņi pielavītos pilnīgā tumsā.

-   Ja šie tika nogalināti kalnos ziemeļos, es saku, tad kas

tās par gaismām dienvidos?

[tods]

-      Nekā! O'Hāras kungs sauc, ieskrienot nometnē. Tur nekā nav! Zemē iespraustas dažas lāpas, bet neviena vairs nav.

-    Jā, kaptein, mērs mierīgi attrauc, es zinu. O'Hāras kungs apstulbst. Jūs zinājāt?

-   Protams, mērs atbild un pagriežas pret mani. Vai es, lūdzu, drīkstētu vēlreiz izmantot tavu saziņas ierīci, Tod?

Viņš pastiepj roku. Es nedodu viņam ierīci.

-    Es apsolīju izglābt Violu, vai ne? mērs turpina. Kā tev šķiet, kas ar meiteni būtu noticis, ja ēnkāji šonakt būtu izcīnījuši savu mazo uzvaru? Kas, tavuprāt, būtu noticis ar mums?

-    Kā jūs zinājāt, ka viņi uzbruks? es jautāju. Kā jūs zinājāt, ka tas ir viltus gājiens?

-    Tu gribi jautāt, kā es mūs visus izglābu? viņš mani kaitina, vēl aizvien izstiepis roku. Es tev jautāšu vēlreiz, Tod. Vai tu man uzticies?

Es ieskatos viņa sejā, šajā neuzticamajā sejā. (un pavisam attāli dzirdu dūkoņu -) (jā, es saprotu -)

(es zinu, ka viņš ir manā prātā, -)

(es jau neesmu stulbs -)

(bet viņš mūs izglāba -)

(un ļāva man lasīt mammas dienasgrāmatu -)

Es pasniedzu viņam saziņas ierīci.

■ [viola]

Debesu Troksnis virpuļo kā viesulis. Mēs visi redzam projekciju. Mēs visi dzirdam karavīrus pilsētā uzgavilējam, dzirdam attālo izlūku kuģa rūkoņu, tam paceļoties gaisā un šķērsojot ieleju.

Es prātoju, kas gan tagad notiks ar mani un Bredliju. Un vai tas notiks ātri.

Tomēr Bredlijs joprojām strīdas. Jūs mums uzbrukāt, viņš saka. Mēs ieradāmies ar labiem nodomiem, bet jūs…

Tad iezvanās saziņas ierīce, šoreiz daudz skaļāk.

-    Manuprāt, tagad jums vajadzētu uzklausīt mani, Bredlij.

Tas atkal ir mērs, un tagad projekcijā redzama viņa seja,

liela un mirdzoša, un tā karājas gaisā kā savāda lode. Viņš pat ir pagriezies pret Debesīm.

It kā spētu ieskatīties ēnkāju vadonim tieši acīs.

-    Jūs domājāt, ka esat kaut ko uzzinājuši, vai ne? viņš prasa. Domājāt, ka mūsu sagūstītais karavīrs ieskatījās manī un redzēja, ka es spēju lasīt Troksni tikpat labi, cik jūs, vai ne? Tāpēc jūs domājāt, ka varat to izmantot.

-    Kā viņš to dara? mēs dzirdam Koila kundzes balsi. Viņš parādās projekcijā arī kalna galā -

-   Tāpēc jūs atsūtījāt to pašu karavīru pie mums kā miera vēstnesi, mērs turpina, it kā nebūtu dzirdējis dziednieces balsi, un likāt viņam parādīt man tikai tik daudz, lai es noticētu, ka esmu atklājis jūsu plānu uzbrukt no dienvidiem. Bet dziļāk paslēpts bija cits plāns, vai ne? Pārāk dziļi, lai kāds no… viņš ietur dramatisku pauzi, kāds no Izcirtuma spētu to nolasīt.

Debesu Troksnis liesmo.

-    Atņem viņam to ierīci! Koila kundze auro. Izslēdz to!

-    Bet jūs neaprēķinājāt manas spējas, mērs turpina, jūs nezinājāt, ka es spēju lasīt domas dziļāk nekā jebkurš ēnkājis, pietiekami dziļi, lai redzētu īsto plānu.

Debesu seja ir pavisam mierīga, bet viņa Troksnis ir skaļš un atvērts, un tajā mutuļo dusmas.

Viņš vārās dusmās, zinot, ka mēra teiktais ir patiesība.

-    Es ieskatījos jūsu miera vēstneša acīs, mērs aizrautīgi klāsta, un visu izlasīju. Es dzirdēju jūsu balsi, redzēju, kā jūs uzbruksiet. Mērs pieliecas tuvāk ierīcei, lai viņa seja projekcijā izskatītos vēl lielāka. Tāpēc paturiet to prātā un ielāgojiet labi: ja mēs vēl kādreiz cīnīsimies, uzvara būs mana!

Tad viņš nozūd. Viņa seja vairs nerādās gaisā, tāpēc Debesis skatās tikai uz mums. Mēs dzirdam izlūku kuģa motoru dūkoņu, bet tas vēl ir tālu ielejā. Ēnkāji ir tepat, viņi ir labi apbruņoti, bet tam nav pārāk lielas nozīmes, jo ēnkāju vadonis viens pats varētu pieveikt mūs ar Bredliju, ja būtu tāda nepieciešamība.

Bet Debesis nekustas, viņa Troksnis griežas un mutuļo kā melna upe, un man atkal ir tāda sajūta, ka viņa acīm mūsos noraugās visi ēnkāji, ka viņi visi kopā prāto, kas gan noticis, -

Un vienojas par nākamo soli.

Un tad viņš sper soli uz priekšu.

Es, pati to nemaz neapjaušot, atkāpjos un uzgrūžos virsū Bredlijam, viņš apliek roku man ap pleciem.

Lai notiek, Debesis saka.

Un piebilst: Miers.

[TODS]

Miers, mēs dzirdam no ēnkāju vadoņa Trokšņa, tas atbalsojas pāri laukumam gluži kā mēra balss pirmīt, ari viņa seja aizpilda visu projekciju -

Un mums apkārt atskan skaļi uzvaras saucieni.

-     Kā jūs to izdarījāt? es prasu, blenžot uz savu saziņas ierīci.

-    Tu taču dažkārt guli, vai ne, Tod? mērs jautri attrauc.

-      Kas gan var mani vainot, ja interesējos par jaunajām tehnoloģijām?

-     Apsveicu, ser! Teita kungs paspiež mēram roku.

-     Mēs viņiem parādījām!

-     Paldies, kaptein, mērs attrauc. Viņš pagriežas pret O'Hāras kungu, kas izskatās sapīcis par to, ka aizsūtīts ķert vēju.

-Jūs arī labi pastrādājāt, mērs viņu uzslavē. Mums bija jāizskatās pārliecinoši. Tāpēc es nevarēju jums neko teikt.

Protams, ser, O'Hāras kungs saka, tomēr neizklausās, ka viņam notikušais ļoti patiktu.

Un tad jau ap mums drūzmējas karavīri, katrs grib paspiest mēram roku, viņi visi kā viens slavē mēru par to, kā tas apmuļķojis ēnkājus, visi kā viens apgalvo, ka tieši mērs ir panācis mieru pat bez izlūku kuģa palīdzības, ka viņš šiem patiešām parādījis velnu. Vai tad ne?

Un mērs to visu noklausās.

Katru vārdu, kas slavina viņa uzvaru.

Un uz mirkli, pavisam īsu mirkli -

Es jūtos lepns.

18 NODAĻA Es paceļu nazi

ES PACEĻU NAZI, kuru nozagu kādā virtuvē pa ceļam uz šejieni, nazi, ar kuru nogalina medījumu. Tas ir garš, smags, ass un nāvējošs.

Es paceļu nazi pār Avotu.

Es būtu varējis padarīt šo mieru neiespējamu, es būtu varējis padarīt šo karu nebeidzamu, es būtu varējis izraut Nazim sirdi no krūtīm -

Bet es to neizdarīju.

Es ieraudzīju viņas aproci.

Redzēju sāpes, ko var saskatīt pat bezbalsīgo Izcirtuma būtņu sejās.

Ari viņa ir iezīmēta tāpat kā Nasta, un šķiet, ka uz viņu šī aproce atstāj tādu pašu iespaidu.

Un es atceros tās sāpes, kas ne tikai dedzināja manu roku, bet ietekmēja mani kā personu. Šī aproce pazemoja un padarīja mani mazsvarīgu, lai Izcirtums nekad vairs neskatītos uz mani pašu, bet tikai uz aproci, ne uz manu seju vai balsi, kas man arī bija atņemta, -

Atņemta, lai mēs līdzinātos Izcirtuma bezbalslgajām būtnēm.

Un es neSpēju viņu nogalināt.

Viņa bija tāda pati kā es. Viņa bija iezīmēta tāpat kā es.

Un tad tas nezvērs pacēlās pakaļkājās un notrieca mani zemē, visticamāk, salaužot pāris ribu, jo krūtis joprojām sāp, bet tas neatturēja Debesis sagrābt mani un iesviest Zemes rokās, parādot man: Ja tu nerunā ar Zemi, tad tas ir tāpēc, ka tu pats tā esi izvēlējies.

Un es sapratu. Es tieku izraidīts. Atgriešanās nav iespējama. Zeme mani aizveda tālu nometnē un sūtīja prom.

Bet es negrasījos doties prom, iekams nebūšu piepildījis Debesu pēdējo solījumu.

Es nozagu nazi un devos šurp -

Un te nu es stāvu, gatavs nogalināt Avotu.

Es paceļu galvu, redzot, ka Ceļu galā uzliesmo ziņas par Debesu plānu slepeni uzbrukt Izcirtumam. Tātad tāds bija viņa plāns, kas pierādītu Izcirtumam, cik nāvējoši ienaidnieki mēs esam, ka mēs varam ienākt viņu cietoksni pat miera sarunu laikā, sagūstīt savus ļaunākos ienaidniekus un spriest pār viņiem taisnu tiesu. Miera sarunas, kas notiktu pēc tam, diktētu tikai un vienīgi mēs.

Tieši tāpēc Debesis lūdza man viņam uzticēties.

Bet viņš ir izgāzies. Viņš ir pieņēmis sakāvi. Viņš ir lūdzis mieru. Un Zeme atkal lieksies Izcirtuma priekšā, un šis nebūs Zemes diktēts miers, tas liecinās par mūsu vājumu -

Un es stāvu virs Avota ar nazi rokā. Esmu gatavs atriebībai, kas man tik sen ir bijusi liegta.

Esmu gatavs viņu nogalināt.

Es zināju, ka tu nāksi šurp, Debesis parāda, ienākot Ceļu galā aiz manis.

Vai tad tev nav jāslēdz miers? Es nemaz neizkustos no vietas. Vai tad tev šobrīd nav jānodod Zeme?

Un vai tev šobrīd nav jānogalina? viņš parāda.

Tu man apsolīji, es atcērtu. Tu apsolīji, ka viņš būs mans un es varēšu darīt ar viņu, ko gribēšu. Es to izdarīšu un tad došos prom.

Un tad Atgriešanās mums būs zudis uz visiem laikiem, Debesis rāmi atbild. Un viņš būs zudis arī sev.

Es pagriežos pret Debesīm, norādot ar nazi uz savu aproci. Esmu sev zudis, kopš viņi man uzlika šo. Es nomiru kopā ar pārējiem no NaSlas. Es esmu staigājošs rēgs kopš dienas, kad Debesis atteicās mani atriebt.

Tad atriebies tagad, Debesis saka. Es tevi neapturēšu.

Es lūkojos viņā, viņa balsī, viņa sakāvē.

Un šeit, Ceļu galā, kur mīt visi noslēpumi, es redzu, ka tā ir vēl lielāka sakāve.

Tu gribēji man atdot Nazi, es apbrīnā nočukstu. Tas bija tavs noslēpums. Tu būtu sagūstījis un atvedis man Nazi.

Manā balsī izgaismojas atskārsme. Ka es būtu varējis dabūt Nazi, es būtu varējis dabūt pašu Nazi -

Bet tu izgāzies, es nikni parādu.

Tāpēc tu vari atriebties, nogalinot Avotu, līderis man saka. Kā jau solīju, es tevi neapturēšu.

Nē, es šos vārdus gandrīz izspļauju, neapturēsi vis.

Un es pagriežos pret Avotu -

Un paceļu nazi -

Viņš tur guļ, balsij sapņaini burbuļojot. Šeit, Ceļu galā, šis cilvēks ir atklājis mums visus savus noslēpumus, guļot šeit daudzas nedēļas un mēnešus, viņš ir bijis atvērts un izmantojams, viņš ir atradies uz klusuma sliekšņa, ietverts Zemes balsī.

Avots. Naža tēvs.

Kā Nazis raudās, kad par to uzzinās! Kā viņš auros un gaudos, un vainos sevi, un ienīdīs mani, jo es esmu atņēmis viņam tik dārgu cilvēku, -

(Un es jūtu, kā Debesis man rāda manu vienīgo, bet kāpēc tagad…?)

Es atriebšos -

Es likšu, lai Nazis cieš tāpat, kā cietu es, -

Es to izdarīšu -

Es to izdarīšu tūlīt pat -

Un -

Un -

Un es iekliedzos -

Es atveru savu balsi un izleju to pasaulē, es kliedzu ar visu savu būtību, ar savu balsi, ar visām savām jūtām un sāpēm, brūcēm un rētām, es kliedzu par savām atmiņām, par to, cik pazudis jūtos, par savu vienīgo Es kliedzu par sevi Par savu vājumu Jo-

Es nespēju to izdarīt Es nespēju to izdarīt Es esmu tikpat slikts kā Nazis. Es nespēju to izdarīt.

Es nokritu zemē, un mans kliedziens atbalsojas Ceļu galā, atskan Debesu balsī, man šķiet, tas atbalsojas visā Zemē, parāda to melno tukšumu, kas atvēries manī, tukšumu, kas ir tik liels, ka draud mani aprit, -

Un tad es jūtu Debesu balsi gluži maigu Es jūtu, kā viņš uzmanīgi pieceļ mani kājās, Es jūtu siltumu. Sapratni. Es jūtu mīlestību.

Es atraujos un paeju malā. Tu zināji, es parādu. Debesis nezināja, viņš attrauc. Bet cerēja. Tu to izdarīji, lai liktu arī man izgāzties. Tā nav sakāve, viņš parāda, bet gan panākums.

Es paceļu skatienu. Panākums?

Jo tagad tu esi pilnībā atgriezies, viņš parāda. Tagad tavs vārds ir patiess, tieši tagad, kad tam vairs nav jēgas. Jo tu esi atgriezies pie Zemes. Tu vairs neesi Atgriešanās.

Es neticīgi palūkojos uz Debesīm. Par ko tu runā?

Tikai Izcirtums nogalina naida dēļ, tikai viņi cīnās, personisku iemeslu vadīti. Ja tu būtu to izdarījis, tu būtu kļuvis par vienu no viņiem. Un tad tu nekad nebūtu atgriezies pie Zemes.

Bet tu esi nogalinājis Izcirtumu! es izsaucos. Tu esi nogalinājis simtiem viņu!

Tikai tāpēc, lai glābtu Zemi.

Bet tu piekriti mieram.

Es gribu tikai to labāko Zemei, viņš skaidro. Tieši tā Debesīm vienmēr jādomā. Kad Izcirtums mūs nogalināja, es cīnījos pret viņiem, jo tas bija labākais risinājums Zemei. Kad Izcirtums gribēja mieru, es piekritu, jo tobrīd tas bija labākais risinājums Zemei.

Bet tu šonakt viņiem uzbruki, es pārsteigts parādu.

Lai atvestu tev Nazi un sauktu viņu vadītāju pie atbildības par to, ko viņš nodarīja NaStai. Ari tas ir Zemes interesēs.

Es skatos uz Debesīm un prātoju. Bet ir taču iespējams, ka Izcirtums mums vēl atdod savu vadoni. Mēs esam redzējuši strīdus viņu vidū. Iespējams, ka tieši viņa noziegumu dēļ Izcirtums būs ar mieru šo vīru izdot mums.

Debesis prāto par manis teikto. Iespējams.

Bet Nazis… es parādu, viņi būtu cīnījušies, lai dabūtu viņu atpakaļ. Ja tu būtu viņu šurp atvedis -

Tu nebūtu viņu nogalinājis. Tu tikko to pierādīji.

Bet es būtu varējis viņu nogalināt. Un tad karam nebūtu gala. Kāpēc tu biji gatavs tā riskēt? Riskēt ar visu manis dēļ?

Ja mēs būtu apžēlojuši Nazi, Izcirtums redzētu, ka esam žēlsirdīgi. Tas pierādītu, ka mēs nenogalinām, pat ja mums ir pamatots iemesls to darīt. Tas būtu mūsu varenības apliecinājums.

Es blenžu uz viņu. Bet tu taču nezini, ko es būtu darījis.

Debesis palūkojas uz Avotu, kas tur joprojām guļ, joprojām dzīvs. Es ticēju, ka tu to neizdarīsi.

Kāpēc? es neliekos mierā. Kāpēc tam, ko es daru, ir tik liela nozīme?

Jo šīs zināšanas tev būs vajadzīgas, kad tu būsi Debesis, viņš attrauc.

Ko tu teici? pēc ilga klusuma brīža jautāju.

Bet viņš jau ir man garām, viņš ir pie Avota, ar abām rokām aizklājis viņa ausis, cieši skatās viņam sejā.

Kad es būšu Debesis? es jautāju. Ko tu ar to gribēji teikt?

Manuprāt, Avots ir savu izdarījis, Debesis saka, pagriežoties pret mani. Viņa balss skan savādi. Manuprāt, ir laiks viņu pamodināt.

Bet tu taču esi Debesis, es izsaucos. Vai tu dosies prom? Vai tu esi slims?

Nē, viņš attrauc, atkal pievēršoties Avotam, bet kādu dienu manis vairs nebūs.

Es paveru muti. Un kad tu -

Mosties, saka Debesis, un viņa balss iekrīt Avota balsī kā akmens ūdenī -

Pagaidi! es rādu -

Bet Avota acis atveras, viņš dziļi ievelk elpu. Tad viņš sāk elpot straujāk, viņš pamazām atmostas, vēlreiz samirkšķina acis, ar pārsteigumu lūkojoties uz mani un Debesīm, -

Bet viņa balsī nav baiļu.

Viņš pieslienas sēdus, sākumā sagrīļojoties, bet Debesis pietur viņu aiz elkoņa, un vīrietis vēlreiz mūs nopēta. Viņš uzliek roku uz rētas krūtīs, viņa balsī parādās atmiņas, un viņš atkal palūkojas uz mums.

Man bija pavisam dīvains sapnis, viņš parāda.

Un, lai gan viņa vārdi ir Izcirtuma valodā, -

Viņš nepārprotami runā Zemes balsī.

6 DAĻA DZĪVE MIERA LAIKA

..

19 NODAĻA SLAVAS DIENAS

[VIOLA]

-    IEKLAUSIES TIKAI, Bredlijs saka, kad mēs pat no šāda attāluma sadzirdam pilsētas RĒKOŅU. Tā ir tik skaļa, ka viņam jāpaceļ balss. Beidzot viņi priecājas par kaut ko labu1 .

-   Vai tu domā, ka snigs? es jautāju, paskatoties debesīs. Ir savilkušies mākoņi šajā aukstajā, bet skaidrajā ziemā rets skats. Es nekad neesmu redzējusi sniegu.

Bredlijs pasmaida. Es arī ne. Un arī viņa Troksnis smaida par manu bērnišķīgo piebildi.

-    Piedod, es saku. Man ir drudzis.

-   Mēs jau gandrīz esam klāt, viņš mierina. Tūlīt tevi sasildīsim un izārstēsim.

Mēs jājam lejup pa līkloču ceļu, kas ved uz pilsētas galveno laukumu.

Dodamies mājup pēc pagājušās nakts apšaudes.

Pēc rīta, kad esam noslēguši mieru. Šoreiz pa īstam.

Mēs to panācām. Pat ja to panāca mērs par to Koila kundze it nemaz nebūs laimīga -, mēs tomēr to izdarījām. Pēc divām dienām notiks pirmā cilvēku un ēnkāju sapulce, kurā vienosimies par visām detaļām.

Pagaidām padomē esmu es, Bredlijs, Simona, Tods, mērs un Koila kundze, un mums kaut kā jāsadarbojas, lai kopā ar ēnkājiem radītu jauno pasauli.

Jāatrod iespēja strādāt kopā.

Tomēr es vēlos, kaut justos labāk. Te nu ir tas miers, kuru tik ļoti vēlējos, bet man tik ļoti sāp galva, un es tik briesmīgi klepoju -

-    Viola? Bredlijs noraizējies mani uzrunā.

Tur, ceļa galā, parādās Tods, viņš skrien mums pretī, bet drudzis ir tik spēcīgs, ka man izskatās viņš peld uz liela viļņa. Visa pasaule sagrīļojas, un man ir jāaizver acis. Tods jau ir blakus, rokas pastiepis man pretī, -

-    Es tevi nedzirdu, es saku.

Un noveļos no Akorna muguras tieši Todam rokās -

[tods]

-     Šī ir nozīmīga diena, skan mēra balss. Diena, kad esam sakāvuši ienaidnieku un sākuši jaunu ēru.

Pūlis uzgavilē.

-     Kā man tas ir apriebies, es nomurminu Bredlijam, balstot Violu; mēs sēžam uz soliņa ratos. Esam ļaužu pilnā laukumā, projekcija mums aiz muguras rāda mēra seju, turklāt tā tiek atainota arī uz namu sienām. Arī to viņš bija izdomājis. Bredlijs rauc pieri, bet mērs tikai runā tālāk. Koila kundze un Simona sēž mums otrā pusē un rauc pieri vēl niknāk.

Es jūtu, ka Viola pagriež galvu. Tu esi nomodā, čukstu.

-     Vai es biju aizmigusi? viņa jautā. Kāpēc neviens nenolika mani gulēt?

-     Gluži manas domas, es piebalsoju. Mērs teica, ka tev pirms tam jāparādās šeit, bet, ja viņš runās vēl kaut pāris sekunžu, es…

-    Mūsu miera nesēja ir atguvusies! Mērs palūkojas uz mums. Viņam priekšā nolikts mikrofons, bet es esmu pārliecināts, ka tas ir gluži lieks. Pateiksimies Violai par to, ka viņa ir izglābusi mūs visus un beigusi šo karu!

Pēkšņi ir tāda sajūta, ka mēs noslīksim pūļa RĒKOŅĀ.

-     Kas te notiek? Viola man jautā. Kāpēc viņš par mani tā runā?

-    jo viņam ir vajadzīgs varonis, un tā nevaru būt es, Koila kundze nošņācās.

-     Protams, mēs nedrīkstam aizmirst arī Koila kundzes nopelnus, mērs saka. Vīna mums ļoti palīdzēja cīņā pret ēnkāju nemierniekiem.

Koila kundzes seja kļūst tik sarkana, ka, šķiet, uz tās varētu cept olas. Palīdzēja? viņa burtiski izspļauj šo vārdu.

-     Pirms es dodu vārdu pašai Koila kundzei, mērs turpina, man ir vēl viens paziņojums. Es vēlējos, lai Viola to dzird.

-     Kāds paziņojums? meitene man jautā.

-     Nav ne jausmas, es attraucu.

Man nudien nav ne jausmas.

-     Mēs esam piedzīvojuši nozīmīgu pavērsienu, mērs saka, spēruši lielu soli pretī briesmīgajai problēmai ar identifikācijas aprocēm.

Es ciešāk apskauju Violu, pats to neapzinoties. Pūlis ir tik kluss, cik vien iespējams. To, kas šeit notiek, zondes pārraida ari kalna galā.

Visi šīs planētas iedzīvotāji uzmanīgi klausās mērā.

Un viņš paziņo: Mēs esam atraduši zāles.

-    KO? es izsaucos, bet manu balsi nomāc pūļa aurošana.

-    Cik jauki, ka tas notika tieši tajā dienā, kad tika noslēgts miers, mērs turpina. Cik lieliski, ka, stāvot uz jaunā laikmeta sliekšņa, es jums varu paziņot, ka slimība, ko izraisa aproces, ir uzveikta!

Viņš to saka zondēm, skatoties tieši uz kalnu, kur sapulcējies vairums sieviešu, dziednieces nav spējušas viņas izārstēt.

-    Nav laika kavēties, mērs saka. Mēs tūlīt pat sāksim izdalīt zāles.

Tad viņš atkal pagriežas pret mani un Violu. Un sāksim ar tevi, miera nesēja.

[VIOLA]

-   Viņš ir piesavinājies v/sus nopelnus! Koila kundze sauc, nikni stampājot pa izlūku kuģa medpunkta telpu, kamēr mēs lidojam atpakaļ. Un viņi ēd tam no rokas!

-   Jūs pat neizmēģināsiet tās zāles? Bredlijs jautā.

Koila kundze palūkojas uz Bredliju tik nosodoši, it kā viņš būtu piedāvājis viņai publiski izģērbties. Tu tiešām domā, ka viņš tās tikai tagad atklāja? Viņam tās zāles bija visu laiku! Ja tās vispār ir zāles, nevis kārtējā bumba ar laika degli.

-    Kāpēc lai viņš ko tādu darītu, Bredlijs atgādina, ja, izārstējot visas sievietes, viņš kļūtu vēl populārāks?

-   Viņš ir ģēnijs. Koila kundze joprojām soļo uz priekšu un atpakaļ. Pat man tas jāatzīst. Nolādēti briesmīgs, mežonīgi brutāls ģēnijs.

-    Ko tu domā, Viola? Lī no blakusgultas jautā.

Es spēju tikai klepot. Koila kundze aizstājās man priekšā, kad mērs gribēja pasniegt jaunos apsējus, un neļāva vīrietim man pieskarties, līdz viņa un citas dziednieces nebūs rūpīgi pārbaudījušas jaunās saites.

Pūlis bija saniknots, visi klātesošie ūjināja.

īpaši pēc tam, kad mērs uzveda uz improvizētās skatuves trīs sievietes ar aprocēm un viņām nebija nekādu infekcijas pazīmju. Mēs vēl neesam noskaidrojuši, kā droši var noņemt aproces, mērs saka, bet rezultāti ir acīm redzami.

Ar to viss it kā beidzās, un Koila kundze pat netika pie runas teikšanas, lai gan viņa tik un tā, visticamāk, būtu izsvilpta. Kad mēs nokāpām no ratiem, Tods paziņoja, ka nav zinājis vairāk par mums. Koila kundze taču var veikt savas pārbaudes, viņš man sacīja, un es arī mēģināšu kaut ko noskaidrot.

Bet viņš bija ļoti cieši satvēris manas rokas vai nu ar cerībām, vai baiļu dēļ.

Jo es īsti nedzirdēju, ko viņš saka.

Tad mēs beidzot iekāpām izlūku kuģī, un Losona kundze nāca mums līdzi, lai palīdzētu pārbaudīt jaunās zāles.

-    Es nesaprotu, kam ticēt, saku, tomēr, manuprāt, mūs izglābt būtu viņa interesēs.

-    Tātad mums vajadzētu pieņemt lēmumus, vadoties pēc viņa interesēm? Koila kundze izsaucas. Izcili, vienkārši izcili!

-    Mēs gatavojamies nolaisties, Simona paziņo skaļruņu sistēmā.

-    Es jums teikšu, lūk, ko, Koila kundze turpina, tad, kad mēs satiksimies padomē, tas vīrietis beidzot sapratīs, ka vairs nevar mani pārspēt. Kuģis notrīc, mums nolaižoties. Un tagad, viņa satraukti paziņo, man ir jāsaka sava runa.

Pirms motori ir izslēgti, dziedniece jau ir izmaršējusi no istabas ārā pa durvīm pie pūļa, kas mūs jau gaida, pie pūļa, ko es redzu monitoros.

Viņu sagaida daži "urrā!".

Bet tikai daži.

Nemaz nelīdzinās tam triumfam, kādu mērs piedzīvoja pilsētā.

Un tad pūlis ar Ivanu priekšgalā sāk viņu izsvilpt. [tods]

-    Kāpēc lai es darītu pāri sievietēm? mērs jautā. Mēs sēžam pie ugunskura, un nakts nolaižas pār viņa uzvaras dienu. Pat ja tu joprojām tici, ka es gribētu nogalināt visas sievietes, kāpēc lai es to darītu tagad, savā triumfa brīdi?

-     Tad kāpēc jūs man neko neteicāt? es jautāju. Ka jau esat tik tuvu zāļu izgatavošanai.

-    Jo negribēju redzēt tavu vilšanos, ja man neizdotos.

Mērs ilgi uz mani skatās, mēģinot nolasīt, ko domāju,

bet es esmu jau tik labi apguvis klusuma mākslu, ka, manuprāt, pat viņš to vairs nevar.

-     Vai drīkstu minēt? Prentiss beidzot saka. Manuprāt, tu gribi, lai Viola pēc iespējas ātrāk dabūtu tās zāles. Un tu raizējies, ka Koila kundze pārāk nesteigsies ar savām pārbaudēm, jo viņa negribēs, lai man izrādītos taisnība.

Es tieši tā arī domāju. Tieši tā.

Es tik ļoti vēlos, lai šis zāles palīdzētu.

Bet tās atklāja mērs.

Tomēr tās varētu glābt Violu.

Bet tas ir mērs -

-    Un vēl man šķiet, ka tu gribi man ticēt, vīrietis turpina, tam, ka es patiešām esmu to izdarījis. Ja ne viņas, tad tevis dēļ.

-     Manis dēļ? es jautāju.

-    Es laikam esmu sapratis, kas ir tavs slepenais talants, Tod Hjūit. Man to vajadzēja nojaust jau agrāk, vērojot sava dēla uzvedību.

Man vēderā viss sagriežas no dusmām un bēdām kā jau allaž, kad tiek pieminēts Deivijs.

-    Tu padarīji viņu labāku, mērs klusi turpina. Gudrāku un laipnāku, tādu, kas apzinās šo pasauli un savu vietu tajā. Viņš noliek malā kafijas krūzi. Un, vai nu man tas patīk, vai ne, tu esi to pašu paveicis ari ar mani.

Un atskan klusa dūkoņa -

Kas mūs savieno -

(es zinu, ka tā ir tepat, tomēr mani neietekmē -)

(neietekmē -)

-     Man ļoti žēl, ka ar Deividu tā notika, mērs saka.

-    Jūs viņu nošāvāt, es atcērtu. Nekas cits ar viņu nenotika.

Prentiss pamāj. Un ar katru dienu es to arvien vairāk nožēloju. Ar katru dienu, ko pavadu blakus tev, Tod. Ar katru dienu tu padari mani labāku. Es sāku apzināties, ka tu vēro visu, ko es daru. Vīrietis nopūšas. Pat šodien, kad panācu savu lielāko uzvaru, mana pirmā doma bija: Ko Tods par to domās?

Viņš pamāj uz tumšajām debesīm mums virs galvas. Šī pasaule, Tod, viņš saka, tā runā, un tās balss ir skaļa. Mērs ļauj skatienam klejot. Dažkārt tas ir vienīgais, ko tu dzirdi, un šī balss mēģina likt tev izgaist, pazust tajā, padarīt tevi par neko. Tagad viņa balss skan gandrīz čukstus. Bet tad es sadzirdu tavu balsi, Tod, un tā atved mani atpakaļ.

Es īsti nesaprotu, par ko viņš runā, tāpēc jautāju: Vai jums visu laiku bija zināmas zāles pret infekciju? Vai jūs šo informāciju vienkārši turējāt pie sevis?

-    Nē, viņš attrauc. Es liku saviem vīriem strādāt bez atelpas, lai glābtu Violu tevis dēļ, Tod. Lai pierādītu, cik daudz tu man nozīmē. Mēra balss tagad skan spēcīgi, emocionāli. Tu esi panācis, ka es mainos, Tod Hjūit. Tu esi mani labojis, lai gan neviens neticēja, ka tas ir iespējams. Viņš pasmīn. Patiesībā daudzi to pat negribēja.

Es joprojām neko nesaku. Jo viņš taču nav labojams. Pat Viola tā teica.

Bet -

-    Viņas pārbaudīs, Prentiss turpina, un noskaidros, ka tās zāles darbojas, un tad tu redzēsi, ka es esmu teicis patiesību. Tas ir tik svarīgi, ka es pat nelūgšu, lai tu man notici.

Viņš gaida, ka kaut ko teikšu, bet es klusēju.

-    Un tagad, mērs uzsit sev pa ceļiem, ir laiks gatavoties pirmajai padomes sanāksmei.

Viņš pēdējo reizi palūkojas uz mani un dodas atpakaļ uz telti. Ari es pēc minūtes ceļos un dodos pie Angaradas, kas kopā ar Džuljetu ir piesieta netālu pie manas telts; ķēves ēd sienu un ābolus pēc sirds patikas.

Viņa tur, kalnā, izglāba Violas dzīvību. Es nekad to neaizmirsīšu.

Un tagad mērs piedāvā izdarīt to pašu.

Es vēlos, kaut varētu viņam noticēt. Es gribu viņam ticēt.

(mainījies)

(bet kādā mērā?)

Kumeļ, Angarada piebāž purnu man pie krūtīm.

PakļAujies! Džuljeta uzbļauj, acis iepletusi.

Un, pirms es paspēju kaut ko pateikt, Angarada viņai uzkliedz PAKĻAVJ1ES!

Un Džuljeta nokar galvu.

-    Meitenīt, es apbrīnas pilnā balsī saku. Braša meitene!

Kumeļ, ķēve atkal saka, un es apskauju viņu, jūtot, kā siltā zirga smarža kņudina man nāsis.

Es turos pie sava zirga un domāju par labošanos.

[VIOLA]

-    Tu nebūsi padomē ar ēnkājiem, Ivan, Koila kundze paziņo, bet Ivans pārliecinoši rāpjas viņai pakaļ izlūku kuģī. Un tu nedrīksti te atrasties.

Ir pagājusi diena kopš mūsu atgriešanās, un es joprojām guļu gultā. Jūtos draņķīgāk nekā jebkad, drudzis nereaģē uz Losona kundzes jaunajām antibiotiku kombinācijām.

Ivans paliek tur stāvam, viņš kareivīgi lūkojas uz Koila kundzi, mani un Lī otrā gultā, un uz Losona kundzi, kas ņem nost Lī apsējus. Jūs uzvedaties tā, it kā jums te būtu kāda teikšana, dziedniec, Ivans saka.

-   Man ir teikšana, Ferova kungs, Koila kundze atcērt. Cik zinu, tevi neviens nav iecēlis par vadītāju.

-    Un kāpēc tad cilvēki atgriežas savās pilsētas mājās? viņš jautā. Kāpēc puse pilsētas sieviešu jau ir saņēmušas mēra zāles?

Koila kundze apcērtas riņķī un palūr uz Losona kundzi. Ko?

-    Es tās iedevu tikai mirstošajām, Nikola. Losona kundze izskatās nokaunējusies. Ja jāizvēlas starp drošu nāvi un iespējamu nāvi, tad nav ko domāt.

-   Tagad vairs nav runa tikai par mirstošajām, Ivans neatkāpjas. Kad pārējās ieraudzīja, cik labi zāles iedarbojas…

Koila kundze ignorē viņu. Un tu man nepateici?

Losona kundze nolaiž skatienu. Es zināju, cik satriekta tu būsi. Es mēģināju viņas atrunāt…

-     Citas dziednieces jau apšauba jūsu autoritāti, Ivans iejaucas.

-    Aizveries, Ivan Ferov, Losona kundze noskalda.

Ivans aplaiza lūpas, vēlreiz nopēta mūs visus un dodas

prom pie pūļa, kas gaida ārā. Losona kundze nekavējoties sāk atvainošanos: Nikola, man ļoti žēl…

-    Nē, Koila kundze viņu pārtrauc. Protams, tu rīkojies pareizi. Tās, kurām bija vissliktāk, kurām tāpat vairs nebija, ko zaudēt… Viņa paberzē pieri. Vai cilvēki tiešām atgriežas pilsētā?

-    Ne jau tik daudzi, kā viņš saka, Losona kundze attrauc.

Daži.

Koila kundze pašūpo galvu. Viņš uzvarēs.

Un mēs visi saprotam, ka viņa runā par mēru.

-   Jums taču joprojām paliek padome, es saku. Jums tur veiksies labāk nekā viņam.

Koila kundze atkal pašūpo galvu. Viņš noteikti šobrīd atkal kaut ko plāno. Dziedniece skaļi nopūšas un tad dodas prom, vairs neteikusi ne vārda.

-    Mērs nav vienīgais, kas kaut ko plāno, Lī saka.

-   Un mēs esam redzējuši, cik labi viņas plāni ir nostrādājuši, es piebilstu.

-   Paklusējiet, jūs abi, Losona kundze uzsauc. Pateicoties viņai, šodien tik daudzi ir dzīvi.

Viņa noplēš pēdējo apsēju no Lī sejas daudz enerģiskāk, nekā tas būtu nepieciešams. Tad dziedniece iekož apakšlūpā un palūkojas uz mani. Virs Lī deguna ir tikai iesārta rēta, acu dobumi klāti ar ādu, un viņa zilās acis nekad vairs nelūkosies mums pretī.

Lī dzird, cik aizdomīgi mēs klusējam. Tik traki?

-   Li… es iesāku, bet puiša Troksnis saka, ka viņš nav gatavs par to runāt, tāpēc mēs mainām tematu.

-    Vai tu izmēģināsi zāles? Lī jautā.

Es redzu, kādas ir viņa jūtas pret mani, tās ir viņa Troksnī. Tur ir arī manas ainas, es tajās izskatos daudz labāk, nekā jebkad spētu izskatīties.

Bet tā nu Lī mani turpmāk redzēs vienmēr.

-    Nezinu, es atbildu.

Un es patiešām nezinu. Man nekļūst labāk, ne mazdrusciņ, un kosmosa kuģi ieradīsies tikai pēc vairākām nedēļām. Nav arī teikts, ka atbraucēji vispār spēs man palīdzēt. Nāvējoša, es domāju, un tagad man vairs nešķiet, ka Koila kundze vienkārši mēģināja mani iebiedēt. Prātoju, vai esmu viena no tām, par kurām Losona kundze teica jāizvēlas starp drošu nāvi un iespējamu nāvi.

-    Nezinu, es atkārtoju.

-   Viol'? no durvju ailas atskan Vilfa balss.

-   Ui, Lī noelšas, kad viņa Troksnis saskaras ar Vilfa Troksni, un viņš ierauga to, ko redz Vilfs, savas rētām klātās acis.

-    Fū, puisis saka, bet viņa balsī var dzirdēt nervozitāti, uzspēlētu bravūru. Nav nemaz tik slikti. Jūs abas izturējāties tā, it kā es būtu bezmaz vai ēnkājis.

-    Es atved' Akorn' no pilsēt's, Vilfs man saka. Piesēj', ku' man' vērš'.

-    Paldies, Vilf, es saku.

Viņš pamāj. Zin' ko, Lī, vīrietis turpina, ja tev ievaig's kādu, kas va' skatīt's tavā vietā, tu tik pasauc' man'.

Lī Troksnī uzvirmo pārsteigums un aizkustinājums pietiekami spilgti, lai Vilfs to saskatītu.

-    Klau, Vilf, es saku, un man prātā ienāk kāda doma, kas ar katru mirkli šķiet arvien labāka.

-    Kas i'? viņš attrauc.

-   Vai tu gribētu būt mūsu jaunajā padomē?

[tods]

-    Tā ir sasodīti laba doma, es saku, vērojot Violu saziņas ierīcē. Katru reizi, kad viņi gribēs darīt kaut ko muļķīgu, Vilfs neteiks nē, viņš tikai parādīs, kas mums patiesībā būtu jādara.

-    Es domāju tieši tāpat, viņa attrauc un tad atkal klepo.

-     Kā viņām iet ar zāļu pārbaudēm? es jautāju.

-     Sievietēm, kas šīs zāles ir izmēģinājušas, līdz šim nav konstatētas nekādas problēmas, bet Koila kundze grib vēl kaut ko pārbaudīt.

-     Viņa nekad neteiks, ka tās zāles ir labas, vai ne?

Viola nesaka nē. Ko tu par to domā?

Dziļi ievelku elpu. Es neuzticos viņam, atbildu, lai arī kā viņš zvērētu, ka ir labojies.

-     Viņš tā saka?

Es pamāju.

-Jā, kaut ko tādu no viņa varētu sagaidīt.

-     Aha.

Viņa gaida, ka es turpināšu. Bet…?

Es ieskatos Violai acīs, viņa ir tik tuvu un vienlaikus tik tālu, kalna galā. Izskatās, ka es viņam esmu vajadzīgs, Viola. Nezinu, kāpēc, bet man ir tāda sajūta, it kā es viņam būtu nozīmīgs.

-     Toreiz, kad mēs cīnījāmies, viņš nosauca tevi par dēlu. Sacīja, ka tev piemītot spēks.

Es pamāju. Neticu, ka mērs to dara no labas sirds vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam nemaz nav sirds. Noriju kamolu kaklā. Manuprāt, viņš to dara tāpēc, lai dabūtu mani savā pusē.

-     Vai tas ir pietiekami labs iemesls, lai ar visu riskētu?

-    Tu mirsti, es saku un, dzirdot, ka Viola iebilst, turpinu: Tu mirsti, bet melo man, ka viss ir kārtībā. Ja ar tevi kaut kas notiktu, Viola, ja ar tevi kaut kas notiktu, -

Man aizraujas elpa, it kā mani kāds žņaugtu.

Un es vairs nespēju parunāt.

(Es esmu Aplis -)

-    Tod? viņa beidzot saka, pirmo reizi nenoliedzot, ka ir slimāka, nekā visu laiku izlikās.

-     Tod, ja tu man teiksi, ka varu izmantot tās zāles, es to darīšu. Es negaidīšu Koila kundzes atļauju.

-     Bet es taču nezinu, taisnojos; manas acis pieplūst ar asarām.

-     Mēs lidosim uz pilsētu rīt no rīta, viņa saka. Lai dotos uz pirmo padomi.

-     Ak tā?

-   Ja tu gribi, lai es to daru, Viola turpina, tad es gribu, lai tu pats man uzliec apsējus.

-     Viola…

-   Ja to izdarīsi tu, Tod, viņa turpina, tad nekas slikts man nenotiks. Ja tu to izdarīsi, es zināšu, ka esmu drošībā.

Un es gaidu.

Un es nezinu, ko teikt.

Un es nezinu, ko darīt.

[VIOLA]

-   Tātad ari tu izmēģināsi tās zāles? Koila kundze jautā, kad esmu nolikusi klausuli. Es jau gribu aizrādīt, ka ir nepieklājīgi noklausīties svešas sarunas, bet viņa tik bieži tā rīkojas, ka es pat nedusmojos. Tas vēl nav izlemts.

Mēs esam palikušas divatā. Simona un Bredlijs gatavojas rītdienas sanāksmei, Lī ir laukā kopā ar Vilfu un mācās par vēršiem, kuru Troksni spēj saskatīt.

-    Kādi ir izpētes rezultāti? es jautāju.

-   Izcili, dziedniece atbild, joprojām stāvot ar sakrustotām rokām. Agresīvas antibiotikas savienojumā ar alveju, kuru Prentiss it kā esot atklājis ēnkāju ieročos. Tā ļauj antibiotikām iedarboties desmit vai piecpadsmit reižu ātrāk, nekā tas bija iespējams pirms tam. Iznīcina baktērijas tik ātri, ka tās nespēj pārgrupēties. Patiesībā tā ir izcili laba doma. Viņa ieskatās man tieši acīs, un es zvēru, ka redzu tajās skumjas. Revolucionāra pieeja.

-    Bet tu joprojām tai neuzticies.

Dziedniece smagi nopūšas un apsēžas uz manas gultas malas. Kā gan es to varētu? Pēc visa, ko viņš ir izdarījis? Es varu tikai sēdēt un raizēties par visām tām sievietēm, kas tik izmisīgi meklē glābiņu, ka var ieskriet tieši lamatās. Viņa iekož lūpā. Un tagad ari tu.

-    Tikai varbūt, es saku.

Viņa dziļi ieelpo un izelpo. Tomēr ne visas sievietes izmanto šos apsējus. Ir dažas patiesībā diezgan daudz tādu, kas gaida, kad es atradīšu viņām labākas zāles. Un zini es tādas zāles atradīšu. Tā notiks.

-    Es ticu, atbildu. Bet vai tas būs gana ātri?

Viņas sejā iegulst tik savādi neiederīga izteiksme, ka es to pat sākumā nepazīstu. Koila kundze izskatās sakauta.

-    Tu esi tik slima, viņa saka, un ieslodzīta šajā mazajā istabiņā, ka nemaz nesaproti, kāda varone esi ārpasaules ļaužu acīs.

-    Es neesmu nekāda varone! pārsteigta izsaucos.

-   Nu padomā, Viola! Tu devies pašā ēnkāju midzenī un uzvarēji viņus visus. Visi vēlas tev līdzināties. Mūsu nākotnes simbols. Viņa atspiežas pret sienu. Ne tāda kā mēs, pagātnes relikti.

-   Tā nu gan nav…

-    Tu devies tajā kalnā kā meitene, bet atgriezies kā ietekmīga sieviete, viņa saka. Man simtiem reižu dienā jāatbild uz jautājumiem, kā klājas Miera nesējai.

Tikai tagad es saprotu, kāpēc dziedniecei ir tik svarīgi ar mani izrunāties.

-   Ja es sākšu lietot mēra zāles, es secinu, tavuprāt, arī pārējās sievietes sekos manam piemēram.

Koila kundze neko nesaka.

-    Un tad viņš būs pilnībā uzvarējis, es turpinu. Vismaz tu tā domā.

Viņa joprojām klusē un skatās zemē. Bet, kad dziedniece ierunājas, viņa pasaka kaut ko gluži neparastu: Man pietrūkst okeāna. Ja man būtu zirgs, es varētu doties prom un saulrietā jau būt tur. Kopš neveiksmes ar zvejnieku ciema izveidi neesmu bijusi pie okeāna. Pārcēlos uz Patvērumu, atpakaļ neskatīdamās. Sievietes balss ir klusa kā vēl nekad. Toreiz man likās, ka dzīve ir beigusies. Un man likās, ka Patvērumā būs kaut kas cīņas vērts.

-   Tev joprojām ir, par ko cīnīties, es saku.

-    Manuprāt, es jau esmu uzveikta, Viola.

-    Bet…

-    Man bija jāzaudē jau agrāk, meitiņ. Es zinu, kāda ir tā sajūta. Bet vienmēr esmu zinājusi, ka spēšu atkal atgūties.

Viņa pagriežas un palūkojas manī ar skumju, neizprotamu skatienu. Bet tu vēl neesi uzveikta, meitiņ. Vēl ne.

Tad sieviete pamāj, it kā sarunātos ar sevi, un dodas prom.

-    Kurp tu ej? es saucu viņai pakaļ.

Bet Koila kundze pat neatskatās.

[TODS]

Es turu rokās mammas grāmatu. Gribu izlasīt noslēgumu.

Mērs paceļ acis no ziņojumiem. Noslēgumu?

-    Es gribu uzzināt, kas ar viņu notika, skaidroju. Lai viņa pati man to pastāsta.

Mērs atgāžas krēslā. Un tu domā, ka es baidos no tā, ko tu tur varētu izlasīt?

-     Vai tā ir? es atbildu ar pretjautājumu, ieskatoties viņam acīs.

-     Es tikai baidos, ka tas tevi skumdinās, Tod.

-     Mani?

-    Tie bija briesmīgi laiki, viņš saka. Un nevienai šīs vēstures lappusei ne manai, ne Bena, ne tavas mātes nebūs laimīgu beigu.

Es joprojām lūkojos uz mēru.

-     Lai notiek, viņš beidzot saka. Ver vaļā tās grāmatas beigas.

Vēl kādu bridi viņu uzmanīgi vēroju, tad atveru dienasgrāmatu un atšķiru pēdējās lappuses. Man nedaudz salecas sirds, kad iedomājos, ko uzzināšu. Vārdi klāj lapu parastajā ņudzeklī, tie izskatās kā akmeņu birums (lai gan dažus no tiem es jau pazīstu), un manas acis aizklīst līdz pāris pēdējām rindkopām, pēdējiem vārdiem, ko viņa man ir uzrakstījusi, -

Un tad pēkšņi, pirms es vēl esmu gatavs, šis karš, mans mīļais dēls, (te viņa atkal ir -)

Es ienīstu šo karu, jo tas apdraud tavu nākotni, Tod. Bija jau gana slikti, kad mums bija jācīnās pret ēnkājiem, bet tagad mūsu pilsētā ir divas naidīgas puses vienā ir Deivids Prentiss, mūsu mazās armijas ģenerālis, un otrā Džesika Elizabete, mūsu mērs. Viņa savā pusē dabūjusi sievietes un daudzus vīriešus, arī Benu un Kiliānu. Viņa iebilst pret to, kā norisinājās karš.

-    Jūs sašķēlāt pilsētu divās daļās? es jautāju.

-     Ne jau es viens pats, mērs atcērt.

Un man lūst sirds, Tod, redzot, ka mēs šādi sašķeļamies. Tas notika, pirms mēs noslēdzām mieru, un es prātoju, kā gan šī var būt patiesi Jaunā pasaule, ja mēs tajā ienesam visas savas vecās ķildas.

Mērs elpo pavisam mierīgi, un es saprotu, ka šoreiz viņam nav tik smagi palīdzēt man, cik iepriekš, (un gaisā ir klusā dūkoņa -) (es zinu, ka viņš ir man pieslēdzies, -) Bet visam pa vidu esi tu, mans dēls, šobrīd jaunākais pilsētas iedzīvotājs, varbūt pat jaunākais uz visas šīs planētas, un tev būs visi šie strīdi jānolīdzina, dzirdi? Tu esi dzimis Jaunajā pasaulē, tāpēc nedrīksti atkārtot Vecās pasaules kļūdas. Tu spēsi atteikties no pagātnes un varbūt bet tikai varbūt padarīt šo vietu par īstu paradīzi.

Man sagriežas vēders, jo tieši to māte man ir vēlējusi jau kopš dienasgrāmatas pirmās lappuses.

Bet šodien pietiek par pienākumiem, vai ne? Man jāiet uz slepeno tikšanos, ko sasaukusi Elizabete.

Ak, mans skaistais puisēn, es baidos, ko viņa ierosinās.

Un tas arī viss.

Tālāk tikai tukšas lappuses.

Vairs nekā.

Es paskatos uz mēru. Ko Elizabete ierosināja?

-     Uzbrukt man un armijai, Tod, viņš atbild. Šajā uzbrukumā viņi zaudēja, lai gan mēs centāmies nenodarīt pārāk lielu ļaunumu. Tomēr, lai iegrūstu mūs postā, viņi izdarīja pašnāvību. Man ļoti žēl, bet tā tiešām notika.

-    Nē, tā nenotika vis, es atcērtu. Mana mamma man neko tādu nenodarītu. Bens sacīja…

-     Es nespēju tevi pārliecināt, Tod, mērs mani skumji pārtrauc. Nekas no tā, ko es teikšu, neliks tev mainīt domas. Tagad es saprotu, ka tolaik pieļāvu kļūdas, kas noveda pie tādām sekām, kādas nekad nebiju gribējis. Tā notika. Mērs pieliecas man tuvāk. Bet tas bija toreiz, Tod. Tagad ir citādi.

Man acīs joprojām ir asaras, domājot par to, kā mamma rakstīja šos vārdus.

Baidoties no nākotnes.

Lai ari kāda tā bija.

Jo te nav atbilžu. Te nav uzrakstīts, kas notika patiesībā. Es par mēru nezinu neko vairāk kā pirms tam.

-     Es esmu slikts cilvēks, Tod, mērs atzīst. Bet es labojos.

Pieskaros ar pirkstiem dienasgrāmatas vākam, sajūtot naža atstāto iegriezumu. Es neticu mēra stāstam, neticu un nekad nenoticēšu.

Tomēr esmu pārliecināts, ka viņš pats tam tic.

Iespējams, viņš pat nožēlo.

-    Ja jūs kaut ko nodarīsiet Violai, brīdinu, es jūs nogalināšu. To jūs zināt.

-    Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es nekad to nedarītu.

Es noriju siekalas. Vai zāles viņai palīdzēs? Izglābs

viņai dzīvību?

-    Jā, Tod. Un tas ir viss. Viņš neko vairs nesaka.

Es palūkojos debesis. Ir kārtējā aukstā nakts, mākoņaina, bet vēl nesnieg. Kārtējā nakts, kurā neviens negulēs, nakts pirms padomes pirmās sanāksmes. Nakts pirms rīta, kad mēs patiešām sāksim iekārtot Jauno pasauli.

Tieši tā, kā teica mana mamma.

-     Atnesiet man apsējus, es saku. Es pats viņai tos uzlikšu.

No mēra puses atskan neartikulēta skaņa, kas gandrīz līdzinās Troksnim, un viņa sejā uzplaukst smaids patiess, plats smaids.

-     Paldies, Tod, mērs saka.

Un izklausās, it kā viņš runātu no sirds.

Es ļoti ilgi gaidu, lai pateiktu, -

Tomēr nepasaku.

-     Nav par ko.

-      Prezidenta kungs? mēs dzirdam O'Hāras kunga balsi. Viņš stāv netālu un gaida, kad varēs kaut ko paziņot.

-    Kas ir, kaptein? mērs jautā, joprojām lūkojoties uz mani.

-    Ir kāds vīrs, O'Hāras kungs turpina, kas visu nakti mēģina sarunāt ar jums tikšanos. Grib piedāvāt savu atbalstu.

Mērs pat nemēģina slēpt aizkaitinājumu. Ja man vajadzētu klausīties katrā virā, kas grib izteikt man atbalstu…

-     Lika man pateikt, ka viņu sauc Ivans Ferovs, kapteinis turpina.

Tagad gan mērs izskatās pārsteigts.

Un viņam sejā iezogas pavisam cits smaids.

Ivans Ferovs. Vīrs, kas vienmēr dodas turp, kur ir vara.

[VIOLA]

-    Paskat, cik skaisti, skaļrunī atskan Simonas balss, izlūku kuģim lēnām paceļoties gaisā. Un pēkšņi visos medpunkta telpas ekrānos parādās sārtā saule, kas uzaust virs tālā okeāna.

Tā ir redzama tikai īsu brīdi, iekams mākoņi to atkal apsedz.

-   Saullēkts, Bredlijs saka, un viņa Troksnis parāda to ari Lī.

-    Laba zīme, Lī attrauc. Saule pelēkā rītā.

-    Mēs lidojam iedibināt jaunu pasaules kārtību, Bredlijs saka, un viņa Troksnis ir silts un sajūsmināts. Šoreiz mēs patiešām radīsim jaunu pasauli. Telpu izgaismo viņa smaids.

Vienīgais, kas nelido kopā ar mums, ir Vilfs, jo viņš jāj uz pilsētu ar Akornu un sagaidīs mūs tur. Koila kundze sēž krēslā blakus manai gultai. Viņa bija nozudusi visu nakti bez šaubām, plānojot, kā atkal gūt virsroku pār mēru.

Vai varbūt samierinoties ar sakāvi.

Pārsteidzoši, cik ļoti šī atziņa mani skumdina.

-    Vai tu jau esi izdomājusi par zālēm, Viola? dziedniece man pavisam klusi jautā.

-    Nezinu, es attraucu. Man jāparunā ar Todu. Bet, lai arī kāds būtu mans lēmums, tas netiks pieņemts, lai iespītētu tev. Tas neko nemainīs -

-   Mainīs gan, meitiņ, viņa iebilst. Lūdzu, nepārproti mani. Es jau esmu samierinājusies. Būt vadītājai nozīmē saprast, kad jānodod varas groži citās rokās.

Es mēģinu pieslieties sēdus. Es negrasos pārņemt nekādus grožus…

-    Cilvēki tev tic, Viola. Ar vajadzīgajām iemaņām tu varēsi iemantot lielu autoritāti.

Es noklepojos. Nudien, es nejūtos…

-    Šai pasaulei tu esi vajadzīga, meitiņ, Koila kundze turpina. Man vienalga, ja tu esi opozīcijas seja ja vien opozīcijai vispār ir seja…

-    Es tikai mēģinu padarīt pasauli tik labu, cik vien varu.

-   Tad tā arī turpini, dziedniece attrauc, un viss būs kārtībā.

Pēc tam viņa tikai klusē, un mēs drīz vien nolaižamies pilsētas laukumā, un mūs sagaida pūļa RĒKOŅA.

-   Ēnkāji gaida mūsu ierašanos pusdienlaikā, Simona saka, mums kāpjot ārā no kuģa. Bredlijs man palīdz. Prezidents ir apsolījis mums visiem zirgus, kā arī ir noorganizējis sanāksmi, lai mēs pārrunātu galvenos sarunas jautājumus.

-   Tods saka, ka mērs esot apsolījies teikt pavisam īsas uzrunas, stāstu Koila kundzei. Un šoreiz viņš ļaušot teikt runu arī jums.

-    Paldies, meitiņ, dziedniece atbild. Padomā, ko tu pati gribēsi teikt.

-    Es? Man pārsteigumā ieplešas acis. Es taču ne…

-     Un tur jau viņš ir, dziedniece saka, palūkojoties uz rampu.

Cauri pūlim pie mums nāk Tods.

Viņam rokās ir jaunie apsēji.

Es dzirdu Koila kundzi nočukstam: Lai notiek tā.

[tods]

-     Es nemaz nezinu, kā tas pareizi jādara. Atritinu saites, ko man iedeva mērs.

-     Aptin tās man ap roku, Viola pamāca. Cieši, bet ne pārāk.

Mēs sēžam manā teltī uz gultas, un pasaule ārpusē RĒC un mutuļo. Mērs, Koila kundze, Bredlijs, Simona, Vilfs un Lī, kas arī kaut kā pamanījās iekļūt padomē, strīdas par to, kuram pirmajam vajadzētu runāt ar ēnkājiem, kas būtu jāsaka, un tā tālāk.

-    Ko tu domā? Viola jautā, stingri skatoties uz mani.

Es pasmaidu. Domāju, ka īsti nesaprotu, ko daru.

Arī viņa viegli pasmaida. Ja tagad tu būsi šāds, tev jāpierod pie tamlīdzīgiem jautājumiem.

-     Tev tas vairs neriebjas?

-     Mazliet, bet tā jau ir mana problēma.

-    Es joprojām esmu tas pats, apliecinu. Es joprojām esmu Tods.

Viola novērš skatienu un palūkojas uz saiti. Vai esi pārliecināts? viņa jautā. Vai esi drošs, ka mums atkal nemelo?

-    Prentiss zina, ka es viņu nogalināšu, ja viņš tev kaut ko nodarīs, atbildu. Un viņš izturas tā, it kā…

Viola strauji paceļ galvu. Bet tā noteikti ir tikai spēle…

-     Man šķiet, ka es viņu mainu, Viola, atzīstos. Vismaz tik daudz, lai manis dēļ viņš būtu ar mieru glābt tevi.

Viola cieši raugās mani, mēģinot mani nolasīt.

Es nezinu, ko viņa spēj saskatīt.

Un pēc mirkļa viņa pastiepj roku.

-     Lai notiek, es saku. Sākam.

Es ritinu nost vecās saites. Noņemu vienu, tad otru, un tur parādās aproce 1391. Brūce izskatās slikti, daudz sliktāk, nekā es biju gaidījis. Ada ap aproci ir sarkana un iekaisusi, un cieši nostiepta; tā ir iekrāsojusies savādos violetos un dzeltenos toņos, turklāt es saožu infekcijas smaku.

-    Jēziņ, Viola, es nočukstu.

Meitene neatbild, bet es redzu viņu norijām siekalas, tāpēc vienkārši paņemu jauno apsēju un uztinu to virs aproces. Meitene noelšas, kad zāles sāk iedarboties.

-     Vai sāp? es satraukts jautāju.

Viola iekož lūpā un pamāj, lai es turpinu. Es atritinu ari otro un trešo apsēju, aptinot tos abās pusēs pirmajam, gluži kā mērs man lika darīt, un meitene atkal noelšas.

-    Paskaties, Tod. Viņa smagi elpo. Tumši violetās svītras uz viņas rokām sāk bālēt mūsu acu priekšā, mēs gluži vai varam saredzēt, kā zāles iedarbojas, cīnoties ar infekciju viņai zem ādas.

-     Kāda ir sajūta? es gribu zināt.

-     It kā grieztu ar nažiem, Viola saka, un viņai pār vaigu norit asara.

Es pastiepju roku -

Pieskaros ar īkšķi viņas vaigam -

Pavisam viegli -

Notraucot vienu asaru -

Es jūtu viņas ādu -

Jūtu, cik tā ir silta un maiga, -

Un man šķiet, ka es vēlētos viņai pieskarties mūžīgi, -

Un nokaunos par savām domām -

Un saprotu, ka viņa tās nedzird, -

Un iedomājos, cik slikti viņa noteikti tāpēc jūtas, -

Un jūtu, kā viņa pieglaužas manai rokai, -

Pagriež galvu, ieliekot vaigu man plaukstā, -

Es vienkārši turu savu roku -

Viņai pār vaigu norit vēl viena asara -

Un viņa vēlreiz pagriež galvu -

Tā, ka viņas lūpas pieskaras manai delnai, -

-     Viola, es nočukstu -

-    Mēs esam gatavi iet, atskan Simonas balss, un viņa iebāž galvu telti.

Es ātri atrauju roku, lai gan zinu, ka mēs nedarām neko sliktu.

Pēc savāda klusuma brīža Viola paziņo: Es jau jūtos labāk.

[VIOLA]

-    Iesim? mērs jautā. Viņam sejā rotājas plats smaids, un uniforma ar zeltainajām svītrām uz piedurknēm izskatās gluži kā jauna.

-    Kas jādara, jādara, Koila kundze novelk.

Vilfs ir mums pievienojies, un mēs esam sapulcējušies sagrautās katedrāles priekšā, stāvam aiz mūsu skatuves ratiem, uz kuriem uzstādīti mikrofoni, lai pūlis varētu dzirdēt Koila kundzes runu. Notiekošais tiek projicēts gan kalna galā, gan uz māju sienām, gan virs drupām mums aiz muguras.

Pūlis jau uzgavilē.

-   Viola? Mērs pastiepj man roku, lai palīdzētu uzkāpt uz improvizētās skatuves. Tods mums seko.

-    Ja nevienam citam nav iebildumu, Koila kundze saka,

-    vai mēs ar prezidenta kungu varētu iztikt ar īsām uzrunām?

Mērs izskatās pārsteigts, bet es ierunājos pirmā: Tā ir laba doma. Tā mēs ātrāk tiksim uz priekšu.

-    Viola, mērs iesāk.

-    Turklāt es vēlētos vēl kādu laiciņu pasēdēt un pagaidīt, līdz iedarbojas zāles.

-    Paldies, Koila kundze uzsver. Tu kādu dienu kļūsi par ļoti labu līderi, Viola Eade. Un tad, it kā to sacītu tikai sev:

-    Jā, tā būs.

Mērs joprojām mēģina izdomāt, kā visu izdarīt pa savam, bet ne Simona, ne Bredlijs nemaz nedomā kustēties, tāpēc viņš samierinās.

-    Lai notiek, viņš piedāvā Koila kundzei ielikt roku viņam elkonī. Dosimies runāt ar tautu!

Koila kundze ignorē pasniegto roku un raušas augšā uz skatuves. Mērs viņai seko, lai varētu paspraukties garām un tad ļautu pūlim redzēt, cik galanti viņš palaiž sievieti pa priekšu.

-    Kas tas atkal par teātri? Tods novelk, noskatoties, kā viņi aiziet.

-     Jā, Bredlijs noņurd, un viņa Troksnis ir neizpratnē.

-    Kopš kura laika tu ļauj tai sievietei diktēt nosacījumus?

-    Esiet mazliet jaukāki pret Koila kundzi, lūdzu, Simona iejaucas. Manuprāt, es saprotu, ko Viola dara.

-    Un ko tad viņa dara? Tods noprasa.

-   Jaunās pasaules labie ļaudis, mēs dzirdam Koila kundzes balsi skaļruņos. Mēs esam nogājuši tālu ceļu.

-    Koila kundze uzskata, ka viņas kā vadītājas dienas ir skaitītas, Simona saka. Šādi viņa atvadās.

Vilfs izskatās apjucis. Atvadās?

-   Prezidents Prentiss ir mūs aizvedis tālu, Koila kundze turpina. Mēs esam nokļuvuši tādās vietās, par kurām pat nebijām sapņojuši.

-    Bet viņa taču joprojām būs vadītāja, Lī, sēžot mums aiz muguras, saka. Ir daudz cilvēku, īpaši sieviešu -

-   Tomēr pasaule mainās, es norādu. Un viņa nav vienīgā, kuras rokās ir šīs izmaiņas.

-   Tagad viņa grib aiziet pēc saviem noteikumiem, Simonas balsī ir dzirdams aizkustinājums. Es viņu par to apbrīnoju. Par spēju saprast, kad ir pienācis laiks pateikt ardievas.

-   V/ņš ir aizvedis mūs no vienas bezdibeņa malas līdz otrai, Koila kundze turpina.

-   Ardievas? Vilfs atkārto, vēl vairāk uztraucies.

Es pagriežos pret vīrieti, dzirdot uztraukumu viņa balsī.

-    Kas ir, Vilf?

Bet tagad arī Tods ir sapratis, un viņa acis ieplešas.

-    Viņš ir nogalinājis, lai mūs aizstāvētu, Koila kundze turpina. Nogalinājis un nogalinājis, un nogalinājis.

Pūlī atskan neapmierināta murdoņa, kas kļūst mazliet skaļāka.

-   Viņa domā, ka visam beigas, Viola, Tods satrauktā balsī saka. Viņa domā, ka šīs ir beigas.

Es pagriežos pret skatuvi.

Un pārāk vēlu saprotu, ko Koila kundze ir izdarījusi. [TODS]

Iekams vēl esmu sapratis, kāpēc, es jau skrienu, zinot, ka man jātiek uz skatuves, pirms -

-     Tod! es dzirdu Violu saucam man aiz muguras, redzu, kā Bredlijs satver viņu aiz pleciem, lai noturētu uz vietas, un Simona un Vilfs metas man pakaļ uz skatuves pusi -

Tur pūļa neapmierinātība ar Koila kundzes runu arvien pieaug -

-   Šis ir asinīs mērkts miers, viņa saka mikrofonā. Miers, kas bruģēts ar sieviešu līķiem…

No pūļa atskan svilpieni. Es jau esmu pie skatuves malas -

Mērs uzsmaida Koila kundzei tas ir bīstams smaids, es to ļoti labi pazīstu. Viņš ļaus viņai turpināt un pašai sevi pazudināt -

Bet ne jau tas mani uztrauc -

Es uzlēcu uz skatuves. Koila kundze ir man priekšā pa labi, mērs pa kreisi -

Simona ir aiz manis, un Vilfs viņai seko -

-    Miers, dziedniece turpina, ko sagrābušas divas asiņainas dūres -

Un mērs skatās, ko es te daru, -

Tieši tobrīd Koila kundze pagriežas pret viņu -

Viņa saka: Bet ir vēl palikuši cilvēki, kam šī pasaule ir pietiekami dārga, lai neļautu kaut kam tādam notikt Un viņa atpogā mēteli -

Atklājot skatienam bumbu, piesprādzētu viņai pie vidukļa, -

[VIOLA]

-     Laidiet mani! es auroju, mēģinot izlocīties no Bredlija tvēriena, kamēr Tods jau uzlēcis uz skatuves, un viņam uz pēdām min Simona un Vilfs.

Jo arī es to esmu sapratusi -

"Tu būtu pārsteigta, ja zinātu, cik varens ir mocekļa tēls," Koila kundze man reiz teica -

Viņa stāstīja, kā ļaudis cīnās mirušo vārdā, -

Un es dzirdu pūli noelšamies, kad viņi paskatās projekcijā, -

Arī mēs ar Bredliju to redzam -

Koila kundze tur stāv tik mierīga un pārliecināta ar vaļā atpogātu mēteli, atklājot pie vidukļa piesprādzētu bumbu, gana eksplozīvu, lai nogalinātu sevi, lai nogalinātu mēru, Nogalinātu Todu -

-    TOD! es kliedzu -

[TODS]

-    TOD! es dzirdu Violu kliedzam -

Bet mēs esam pārāk tālu no Koila kundzes Es nepaspēšu viņu apturēt, skatuve ir pārāk plata Un viņas roka pastiepjas pie pogas -

-     LECIET! es kliedzu. NOST NO SKATUVES! Un es jau lecu -

Prom no skatuves -

Pāri malai -

Saķerot Simonu aiz jakas, lai parautu viņu līdzi, -

-   Jaunās pasaules vārdā! Koila kundze sauc mikrofonā. Labākas pasaules vārdā!

Un viņa piespiež pogu -

[VIOLA]

BUM!

Bumba sprāgst, un sprādziena vilnis lido uz visām pusēm, triecot mani pret Bredliju, kas sāpēs vaid, kad mans pakausis trāpa viņam pa zodu, bet es vēl stāvu kājās un mēģinu noturēties pretī trieciena vilnim, es redzu, kā mums pāri līst uguns lietus, un kliedzu: TOD! jo es redzēju tikai to, kā viņš nolec no skatuves, raujot kādu sev līdzi, un lūdzu, lūdzu, lūdzu, un sprādziens izkūp dūmos un ugunī, rati deg, un cilvēki kliedz, un Troksnis ārdās, un es beidzot izraujos no Bredlija rokām un skrienu -

-TOD!

[TODS]

-    TOD! es atkal dzirdu Violas balsi, man ausis zvana, drēbes gruzd -

Bet es domāju par Simonu -

Es viņu saķēru un norāvu no ratiem, iekams apkārt uzliesmoja uguns. Mēs noripojām zemē, un es zinu, ka viņa

ir apdegusi, uguns Simonai tomēr trāpīja. Es dzēšu uguni viņai no drēbēm un rauju tās nost, dūmi kož man acīs, un es kliedzu: Simona! Vai tev viss kārtībā? Simona! Un beidzot atskan: Tod? Un -

Tā nav Simonas balss. Dūmi izklīst. Tā nav Simona.

-     Tu mani izglābi, Tod, saka mērs, guļot zemē. Viņa seju un rokas klāj apdegumi, drēbes gruzd. Tu izglābi man dzīvību.

Un viņa acis ir neticības pilnas Ka pirmais cilvēks, kuru es izvēlējos glābt, Tas, kuru es izvēlējos nedomājot, (jo viņam pat nebija laika mani kontrolēt -) (viņam nebija laika mani piespiest to izdarīt -) … bija mērs.

-     TOD! es dzirdu Violu saucam Pagriežos, lai palūkotos uz viņu, -

Vilfs ceļas kājās, arī viņš ir paspējis novelties no skatuves -

Un Viola skrien pie mums -

Viņa pamana mani un mēru, kas guļ zemē, mēru, kas joprojām elpo, joprojām runā, Bet Simonas nekur nav -

Simona bija tieši Koila kundzei priekšā, kad bumba eksplodēja, -

Simona bija rokas stiepiena attālumā no manis -

-     Tod? Viola jautā, apstājoties pāris soļu no mums. Vilfs klepo, bet ari viņš jau skatās uz mani, un šurp skrien Bredlijs -

Visi ir redzējuši, ka es izglābu mēru, -

Nevis Simonu Un Viola atkal jautā -Tod?

Un viņa nekad nav izskatījusies tik tāla.

Avots

SKATOTIES NO CEĻU GALA, mēs uz bridi pamanām pirmos sārtos saulrieta starus iznirstam austrumos, pirms tie pazūd aiz pelēkās mākoņu segas, kas pēdējo pāris dienu laikā klāj debesis.

Pelēkas debesis, kas klājas pār mani un Avotu, kamēr mēs gaidām miera padomi.

Tāda bija Debesu griba lai es palieku tepat, kamēr viņš gatavojas padomei, lai pabaroju Avotu un palīdzu viņam piecelties kājās, lai viņš pamazām atgūtu Spēkus, lai palīdzu viņam nomazgāties, apģērbties un noskūties pēc Izcirtuma modes, vienlaikus parādot, kas ar viņu noticis, kopš viņš kļuva par Zemes Avotu.

Izskatās, ka pa šo laiku viņš ir kļuvis par vienu no Zemes.

Viņš atver savu balsi, parādot man citus saullēktus, kurus ir redzējis, saullēktus, kas zeltīja laukus, kad viņš un viņa vienīgais pārtrauca rīta darbus, lai noskatītos šajā dabas dāvanā, tās ir pavisam ikdienišķas atmiņas, tomēr tajās ir prieks un zaudējuma sāpes, mīlestība un skumjas -

Un cerība.

Viņš to visu parāda Zemes balsī un ir tikpat jautrs kā allaž kopš pamošanās.

Un tad viņa balsī atklājas cerību iemesls. Šodien Avots tiks atdots Izcirtumam, pierādot mūsu labo gribu.

Viņš atkal redzēs Nazi.

Viņš paskatās uz mani, un viņa balsi pārplūdina siltas jūtas, kurām arī es neSpēju pretoties.

Es strauji pielecu kājās, lai attālinātos no šīm jūtām. Es sagādāšu mums brokastis, parādu.

Paldies, viņš atbild, kad es dodos pie ugunskura.

Es neatbildu.

Mēs visus šos mēnešus esam klausījušies viņa balsī, Debesis man parādīja pirmajā naktī, kad atmodinājām Avotu. Un viņš klausījās mūsos, mācījās runāt mūsu balsī, pielāgojās un beidzot to pieņēma. Debesu balss tobrīd mainījās. Debesis cerēja, ka tāpat notiks ar Atgriešanos.

Es esmu to pieņēmis, atbildēju. Cik vien es spēju.

Avots runā Zemes valodā tā, it kā tā būtu viņa dzimtā, bet tu joprojām turies pie Nastas valodas.

Tā ir mana pirmā valoda, es atbildēju un novērsos. Tā bija valoda, kurā runāja mans vienīgais.

Ari toreiz es stāvēju pie ugunskura, gatavojot Avotam pirmo kārtīgo maltīti, jo viņš mēnešiem ilgi tika barots ar šķidrumu caur zondi rīklē. Tomēr tas, ka viņš runā mūsu balsī, nenozīmē, ka viņš ir viens no mums, es parādīju.

Vai tad ne? Debesis jautāja. Kas gan cits ir Zeme, ja ne tās balss?

Es pārsteigts paskatījos uz viņu. Tu taču negribi teikt…

Es tikai gribēju teikt -ja šis cilvēks Spēj tik ļoti iekļauties Zemē, tik dziļi mūs izprast un justies kā daļa no Zemes -

Vai tad tas nepadara viņu bīstamu? es parādīju. Vai tas nepadara viņu par draudu?

Bet varbūt par sabiedroto? Debesis jautāja. Iespējams, tas dod mums cerības uz labāku nākotni… Ja viņš Spēja to iemācīties, varbūt arī pārējie var? Vai ir iespējama lielāka sapratne?

Man nebija, ko atbildēt, tāpēc viņš devās prom.

Ko tu toreiz domāji, sakot, ka es kādreiz kļūšu par Debesīm? es jautāju. Kāpēc es no visiem Zemes ļaudīm?

Sākumā man likās, ka Debesis neatbildēs, tomēr atbildēja gan.

Jo tu vienīgais no Zemes saproti Izcirtumu, viņš paskaidroja. Tu vislabāk saproti, ko nozīmētu uzaicināt viņus pievienoties mūsu balsij, ja tas jebkad notiktu. Tu esi vienīgais no visas Zemes, kas drīzāk izvēlētos karu, nevis mieru. Un, ja tu izvēlēsies mieru, tas būs pats lielākais apsolījums.

Es aiznesu Avotam brokastis zivju sautējumu, kādu nekad neesmu redzējis Izcirtuma galdā, bet viņš nesūdzas.

Viņš ne par ko nesūdzas.

Nesūdzas par to, ka visu šo laiku esam turējuši viņu kā gūstekni. Nē vīrietis mums visiem saka paldies, arī man, it kā es pats būtu pielicis roku, lai izdziedinātu viņu pēc šāviena. Man par lielu brīnumu izrādās, ka viņu sašāva Naža skaļais draugs, tas pats, kas aplika man aproci.

Viņš nesūdzas ari par to, ka mēs pie katras izdevības lasām viņa balsi. Skumstot, ka tik daudz cilvēku krituši karā, Avots tomēr priecājas, ka esam izmantojuši viņa balsi, lai sakautu Izcirtuma vadītāju, un tādējādi tuvinājuši miera iestāšanos.

Es nesūdzos, jo esmu pārveidots, viņš parāda, kad pasniedzu brokastis. Es dzirdu Zemes balsi. Tas ir pavisam dīvaini, jo es joprojām esmu es pats, joprojām esmu personība, bet vienlaikus esmu viens no daudziem, daļa no kaut kā lielāka. Viņš apēd karoti sautējuma. Manuprāt, daudziem cilvēkiem tā varētu būt nākamā evolūcijas pakāpe. Tāpat kā tev.

Es salecos. Man?

Tu esi viens no Zemes, viņš rāda, bet tu proti noslēpt un saduļķot savas domas kā cilvēks. Tu esi no Zemes, bet runā manā valodā labāk nekā es pats, labāk nekā citi no tavas cilts. Tu un es mēs esam kā tilts starp mūsu tautām.

Es aizsvilstos. Ir tilti, kurus nekad nevajadzētu šķērsot.

Bet viņš tik un tā smaida. Tieši šāda domāšana ir ilgā kara pamatā.

Beidz visu laiku būt tik laimīgs, es atcērtu.

Ak jā, viņš attrauc, bet padomā tik, šodien es atkal redzēšu Todu.

Nazi. Viņš man ir atkal un atkal rādījis Nazi tik bieži, ka man jau šķita, viņš kopā ar mums stāv Ceļu galā. Un cik lielisks viņš izskatās Avota balsī, tik jauns, skaists un stiprs. Tik ļoti mīlēts.

Es esmu izstāstījis Avotam visu, kas noticis līdz viņa pamošanās brīdim, ieskaitot visu, ko darīja un nedarīja Nazis, bet Avots nav viņā vīlies. Viņš ir lepns. Par to, kā Nazis ticis galā ar grūtībām. Viņš saprot Naža kļūdas un skumst par to, kas viņam bijis jāpiedzīvo, un katru reizi, kad Avots domā par Nazi, šīs domas pavada savāda Izcirtuma melodija, dziesma, ko viņš dziedāja Nazim bērnībā, dziesma, kas saista Avotu ar -

Lūdzu, sauc mani par Benu, Avots saka. Un Nazi sauc par Todu.

Zeme neizmanto šādus vārdus, es parādu .Ja jau tu mūs tik labi saproti, tad tev jāzina art tas.

Vai tiešām Atgriešanās tā domā? viņš parāda, pasmaidot ar pilnu muti sautējuma.

Un manā balsī atkal parādās siltums un humors, kuru es nemaz nevēlos sajust.

Tu esi apņēmies par katru cenu mani ienīst, vai ne? vīrietis parāda.

Mana balss skan skarbi. Jūs nogalinājāt manu tautu! Nogalinājāt un padarījāt par vergiem!

Viņš maigi pieskaras man ar savu balsi tik uzmanīgi, cik es no Izcirtuma nekad nebūtu gaidījis. Tikai daži no mūsējiem bija tādi. Vīrietis, pret kuru jūs cīnāties, nogalināja manu vienīgo, tāpēc es cīnīšos pret viņu kopā ar jums.

Es ceļos kājās, lai ietu prom, bet viņš saka: Lūdzu, pagaidi. Es apstājos. Es zinu, ka mēs mani ļaudis esam darījuši jums pāri. Un daudzi teiktu, ka ari jūs esat darījuši man pāri, tik ilgu laiku turot pie sevis. Es personiski neesmu darījis jums neko ļaunu. Un arī jūs neesat neko nodarījuši man.

Mēģinu aizslaucīt no savas balss atmiņas, kurās es turu nazi virs gulošā vīrieša.

Un tad vairs to nemēģinu. Skaidri parādu, ko varēju viņam nodarīt. Ko es gribēju nodarīt -

Tomēr tu apstājies, viņš parāda. Un man šķiet, ka tas, kas ir starp mums, saprašanās, balss, ar kuru cilvēks tiecas uz to pašu Zemes balsi, tas pavisam noteikti ir sākums īstam mieram.

Tā tiešām ir, parāda Debesis, ienākot Ceļu galā. Tas ir vislabākais sākums no visiem.

Avots noliek malā savu maltīti. Vai ir laiks? viņš jautā.

Ir laiks, Debesis atbild.

Avots laimīgi nopūšas, un viņa balsī atkal parādās Nazis. Tod, viņš saka savā savādajā Izcirtuma balsī.

Un tobrīd mēs tālumā dzirdam sprādzienu.

Mēs visi pavēršamies pret horizontu, lai gan savām acīm neko neSpētu tur saskatīt.

Kas noticis? ]autā Avots. Vai mums uzbrūk?

Mums? es ironiski atkārtoju.

Pagaidi, parāda Debesis. Tas tuvojas -

Un pēc brīža līdz Ceļu balsīm nonāk Zemes vēstījums, tas parāda mums sprādzienu pilsētas centrā, liela Izcirtuma pūļa priekšā. Tie, kuru acīm mēs visu vērojam, stāv kraujas malā un redz pilsētu no augšas, tāpēc mēs saskatām uguns uzliesmojumu un dūmu stabu.

Vai to izdarīja Zeme? Avots jautā. Vai tas ir Zemes darbs?

Nē, Debesis parāda. Viņš pagriežas un dodas prom no Ceļu gala, pamājot, lai sekojam. Mēs nokļūstam līdz stāvajai kraujai, kur man jāpalīdz vēl aizvien vārgajam Avotam nokāpt lejā, un, kad mēs nokļūstam tik tālu, es jūtu, ka Avota balsi pārplūdina vienas emocijas -

Bailes.

Ne jau par sevi, ne par miera sarunām Bailes par Nazi. Viņa balss rāda, cik ļoti Avots baidās zaudēt Nazi brīdī, kad viņi teju, teju satiksies, bailes, ka ir noticis sliktākais, ka viņš ir zaudējis dēlu, savu mīļoto dēlu, un es jūtu, cik ļoti viņam sāp sirds, kā tā sāp no mīlestības un rūpēm, Es pazīstu šīs sāpes, esmu tās izjutis Sāpes, ko es izjūtu kā savas, palīdzot Avotam nokāpt no klints, Nazis Tods -

Viņš parādās manā balsī tik īsts un trausls, un viņa dzīvība pēkšņi ir tikpat vērtīga, cik pārējās, Un es negribu tā justies. Negribu.

20 NODAĻA ŠĶELŠANĀS

[TODS]

MĒRS NOELŠAS, kad Losona kundze uzliek apsējus viņam uz galvas. To klāj patiešām šaušalīgi apdegumi.

-     Smagi, bet sekli, Losona kundze paziņo savu spriedumu. Viss notika tik strauji, ka apdegumi nav pārāk dziļi. Jums būs rētas, bet ievainojumi sadzīs.

-     Paldies, dziedniec, mērs saka, kad viņa ir noklājusi vīrieša seju ar caurspīdīgu ziedi. Seja ir cietusi mazāk nekā pakausis.

-      Es tikai daru savu darbu, Losona kundze atcērt. Bet tagad man jāaprūpē ari citi.

Viņa iziet no kosmosa kuģa medpunkta, paķerot līdzi kaudzi saišu. Es sēžu krēslā blakus mēram, manas rokas klāj apdegumu ziede. Otrā gultā guļ Vilfs, kuram ir pamatīgi sejas un krūšu apdegumi; viņš ir dzīvs tikai tāpēc, ka lēca tajā brīdī, kad sprāga bumba.

Aiz kosmosa kuģa sienām ir gluži cita realitāte. Izmantojot pūļa Troksni, LI mēģina palīdzēt vairākiem dučiem cilvēku, kas ir apdeguši vai citādi cietuši Koila kundzes uzspridzināšanās laikā.

Ir ari mirušie. Pieci vīrieši un viena sieviete.

Protams, ari Koila kundze.

Un Simona.

Viola kopš sprādziena nav ar mani runājusi. Viņa un Bredlijs kaut ko slepenibā dara.

-     Viss būs labi, Tod, mērs saka, redzot, kā es skatos uz durvīm. Viņi sapratīs, ka tas bija mirkļa lēmums, un es biju tuvāk -

-     Nebijāt vis, es sažņaudzu rokas un saviebjos sāpēs. Lai jūs satvertu, man bija jāpasniedzas tālāk.

-     Un tu mani satvēri, mērs ar nelielu apbrīnu balsī saka.

-     Jā, jā, tieši tā, es saku.

-     Tu mani izglābi -

-     Jā, es zinu -

-     Nē, Tod, Prentiss mani pārtrauc, pieslienoties gultā sēdus, lai gan viņam acīm redzami sāp. Tu izglābi mani. Lai gan tev tas nebija jādara. Es nespēju izteikt vārdos, cik daudz tas man nozīmē.

-     Tomēr jūs centīsieties.

-     Es nekad neaizmirsīšu, ka tu mani uzskatīji par glābšanas vērtu. Un es tāds esmu, Tod. Tu mani esi par tādu padarījis.

-     Izbeidziet šitā runāt, es atcērtu. Ir cilvēki, kas ir miruši. Cilvēki, kurus es neizglābu.

Viņš tikai pamāj, ļaujot man kārtējo reizi justies kā mēslam, jo es neizglābu Simonu.

Un tad mērs saka: Viņa nav mirusi velti, Tod. Mēs parūpēsimies, lai tā būtu.

Un viņš izklausās tik patiess, cik allaž.

(šķiet, ka viņš ir patiess, -)

(un klusā dūkoņa -)

(tā priekā mirdz -)

Es paskatos uz Vilfu. Viņš blenž griestos, cauri apsējiem var redzēt sodrējainu seju. Man šķiet, ka tu izglāb' man' ar'! Tu teic': Lec! Tu teic': Prom no rat'!

Es noklepojos. Tā nu gan nebija nekāda glābšana, Vilf. Ja jau Simonai tas nelīdzēja.

-     Es dzirdēj' tav' bals' sev iekš galv', Vilfs saka. Tu teic': Lec! un man's kāj's lec', pirms es vēl bij' šām ko teic's. Tu lik' man lēkt! Viņš pārsteigts lūkojas uz mani.

-     Kā tu to izdarīj'?

Es novēršos. Visticamāk, tieši tā tas arī notika. Es biju kontrolējis Vilfu, un, tā kā Simonai nav Trokšņa, uz viņu tas vienkārši neiedarbojās.

Bet uz mēru taču kontrole būtu iedarbojusies! Man nemaz nevajadzēja viņu saķert.

Mērs tobrīd noliek abas kājas uz zemes un ar grūtībām pieceļas.

-     Kur tad jūs esat sataisījies? es noprasu.

-     Runāt ar pūli, viņš attrauc. Jāpasaka viņiem, ka miera sarunas netiek pārtrauktas vienas sievietes neprāta dēļ. Mums viņiem jāparāda, ka es joprojām esmu dzīvs un Viola tāpat. Vīrietis uzmanīgi tausta apsvilušo kaklu.

-     Miers ir trausls. Ļaudis ir trausli. Mums viņiem jāpasaka, ka nevajag atmest cerību.

Es saviebjos, izdzirdot pēdējo vārdu.

Pa durvīm iesperas Teita kungs, nesot drēbju kaudzi.

-     Kā lūdzāt, ser. Viņš pasniedz tās mēram.

-     Jūs vilksiet mugurā jaunas drēbes? es jautāju.

-     Tu tāpat. Mērs pasniedz man pusi no drēbju kaudzes. Mēs nevaram iet laukā pie cilvēkiem apdegušās lupatās.

Es paskatos uz savām drēbēm vai vismaz uz to, kas no tām ir atlicis pēc tam, kad Losona kundze noplēsa sadegušo audumu man no ādas.

-     Velc mugurā, Tod, mērs saka. Tu būsi pārsteigts, cik labi jutīsies.

(un klusa dūkoņa -)

(tāda priecīga -)

(un es vairs nejūtos tik briesmīgi -)

Es sāku vilkt mugurā jaunās drēbes.

[VIOLA]

-    Skaties, Bredlijs norāda uz ekrānu pilota kabīnē. Viņš ir tuvāk Simonai, bet Prentiss ir tuvāk ratu malai.

Bredlijs palēnina ierakstu un aptur to brīdī, kad Koila kundze gatavojas piespiest pogu.

Brīdī, kad Simona turpina tuvoties dziedniecei, bet Vilfs jau lec nost no ratiem.

Un Tods jau stiepj roku pēc mēra.

-   Viņam noteikti nebija pat laika apdomāties, Bredlijs piesmakušā balsī skaidro, kur nu vēl izvēlēties.

-    Viņš pastiepa roku tieši pēc mēra, es saku. Pat nedomājot.

Mēs vēlreiz noskatāmies sprādziena ierakstu, kas tika translēts ļaudīm, kuri mūs vēroja kalna galā un tagad domā Dievs vien zina ko.

Mēs vēlreiz noskatāmies, kā mērs tiek izglābts.

Bet Simona ne.

Bredlija Troksnis ir tik skumjš, tik salauzts, ka es pat nespēju uz to paskatīties.

-    Tu man teici, viņš aizver acis, ka es varu šaubīties par visiem citiem, bet Tods ir tas, kuram var pilnībā uzticēties. Tu tā teici, Viola! Un līdz šim tev vienmēr bija bijusi taisnība.

-    Izņemot šo reizi. Es varu nolasīt Bredlija Troksni, tāpēc redzu, ko viņš patiesībā domā. Arī tu viņu vaino.

Bredlijs novēršas, un es redzu, kā viņš cīnās ar sevi. Tods acīm redzami nožēlo notikušo, viņš saka. Tas viņam ir uz pieres rakstīts.

-    Bet es to nevaru dzirdēt! Tas nav viņa Troksnī. Es nedzirdu patiesību.

-    Vai esi ar Todu runājusi?

Es nenovēršu skatienu no ekrāna, kas atklāj skatienam uguni un haosu pēc Koila kundzes uzspridzināšanās.

-    Viola…

-    Kāpēc viņa tā izdarīja? man izlaužas, šie vārdi izskan mazliet par skaļu, bet nespēj aizpildīt Simonas prombūtnes radīto tukšumu. Kāpēc tagad, kad mēs bijām noslēguši mieru?

-     Iespējams, viņa cerēja, Bredlijs skumji saka, ka situācijā, kad viņi abi būs miruši, šo planētu varēsi vadīt, piemēram, tu.

-    Es nemaz negribu tādu atbildību! Nekad neesmu pēc tādas ilgojusies.

-     Bet, iespējams, tev būtu tā jāuzņemas, Bredlijs atbild.

-    Un tu šo varu izmantotu gudri.

-     Kā tu zini? es izsaucos. Pat es to nezinu! Tu teici, ka karš nedrīkst kļūt personisks, bet ar mani nekad nav bijis citādi! Ja es nebūtu izšāvusi to raķeti, mēs līdz tam nemaz nebūtu nonākuši. Simona joprojām būtu -

-     Paklau, Bredlijs mani pārtrauc, jūtot, ka es arvien vairāk uzvelkos. Man jāsazinās ar kosmosa kuģi, jāpaziņo par notikušo. Viņa Troksni nomāc skumjas. Jāpasaka, ka esam viņu zaudējuši.

Es pamāju. Manas acis pieplūst asarām.

-    Un tev jāparunā ar savu zēnu. Bredlijs pastiepj roku un satver mani aiz zoda. Ja viņš ir jāglābj, tev tas jādara. Vai tad tieši tā jūs abi vienmēr nerīkojaties?

Es ļauju pār vaigiem noritēt vēl dažām asarām un pamāju.

-    Atkal un atkal.

Bredlijs mani cieši apskauj, un es dodos prom, ļaujot viņam vienatnē sazināties ar kosmosa kuģiem. Eju pa gaiteni līdz medpunktam, cik lēni vien varu. Jūtos tā, it kā mani kāds būtu pārrāvis uz pusēm. Nespēju noticēt, ka Simona ir mirusi. Nespēju noticēt, ka Koila kundze ir mirusi.

Un nespēju noticēt, ka Tods izglāba mēru.

Bet tas tik un tā ir Tods. Mans Tods, kuram es uzticētu savu dzīvību. Vārda tiešajā nozimē. Es viņam uzticējos, ļaujot man uzlikt šos apsējus, un, atklāti sakot, jūtos labāk nekā pēdējo mēnešu laikā.

Un noteikti ir kāds iemesls, kāpēc viņš izglāba mēru. Tādam jābūt.

Es nostājos pie medpunkta durvīm un dziļi ievelku elpu.

Jo šis iemesls taču ir labestība, vai ne? Vai tad tieši tā nav Toda raksturīgākā īpašība? Par spīti visām kļūdām, par spīti tam, ka viņš nogalināja to ēnkāji pie upes, par spīti mēram, Tods ir caurcaurēm labs cilvēks, es to zinu, esmu to pieredzējusi, jutusi viņa Troksnī -

Bet tagad to vairs nejūtu.

-     Nē, es nočukstu, tas taču ir Tods. Tods.

Es atveru durvis.

Un ieraugu Todu un mēru vienādos formas tērpos. [TODS]

Es redzu Violu stāvam durvju ailā, redzu, cik labi viņa izskatās, -

Redzu, ka viņa nopēta manas un mēra drēbes, tās ir identiskas līdz pēdējai zelta uzšuvei uz piedurknes.

-      Nav tā, kā tu domā, es saku, vienkārši manas drēbes sadega…

Bet viņa jau sper soli atpakaļ, prom no durvīm -

-      Viola, mērs uzsauc gana pavēloši, lai viņu aizkavētu. Es zinu, ka tev šobrīd ir smagi, bet mums jārunā ar tautu. Jāpārliecina viņi, ka miera sarunas turpināsies. Un, tiklīdz tas būs iespējams, mums jāsūta delegācija pie ēnkājiem, lai pārliecinātu viņus par to pašu.

Viola ieskatās viņam acīs. Jums tas viss šķiet tik viegli.

Mērs pasmaida par spīti apdegumiem. Ja mēs tagad nerunāsim ar cilvēkiem, Viola, viss var izjukt. Iespējams, Atbilde izdomās pabeigt, ko Koila kundze ir sākusi, un izmantos šo haosa bridi, lai panāktu savu. Tā paša iemesla dēļ ēnkāji var izšķirties par pēkšņu uzbrukumu. Ari maniem vīriem var ienākt prātā, ka esmu nāvīgi ievainots, un viņi var mēģināt sagrābt varu. Manuprāt, tu negribētu, lai kaut kas no tā visa notiek.

Un es redzu, ka arī viņa to saprot.

No mēra strāvo savāds prieks.

-     Ko jūs viņiem teiksiet? Viola prasa.

-     Ko tu gribētu, lai es saku? Prentiss jautā. Saki, un es atkārtošu to vārds vārdā.

Meitene samiedz acis. Ko jūs tagad tēlojat?

-     Neko netēloju, mērs attrauc. Es šodien varēju aiziet bojā, bet tā nav noticis. Tikai tāpēc, ka Tods mani izglāba. Viņš sper soli uz priekšu, runājot sajūsmas pilnā balsi. Iespējams, tu to nevēlējies, bet, ja jau Tods mani izglāba, tad esmu glābšanas vērts, vai ne? Un, ja es esmu glābšanas vērts, tad tāds ir ikviens no mums, visa šī pilsēta, visa planēta.

Viola lūdzoši paskatās uz mani.

-      Manuprāt, viņš joprojām ir šokā, es paskaidroju.

-      Iespējams, tev ir taisnība, mērs piekrīt, bet es nemaldos par uzrunu tautai, Viola. Mums tā ir jāsaka. Pēc iespējas ātrāk.

Viola tagad raugās uz mani, uz uniformu, kas man ir mugurā; viņa meklē patiesību. Es mēģinu padarīt savu Troksni smagnējāku, lai viņa redzētu, kā es jūtos, lai parādītu viņai, ka esmu visu salaidis dēli, ka negribēju, lai tā notiek, bet, ja reiz tā ir noticis, tad labākais -

-     Es tevi nedzirdu, viņa saka.

Un es atkal mēģinu atvērt savu Troksni, bet šķiet, ka to kaut kas bloķē, -

Viņa paraugās uz Vilfu un vēl vairāk sarauc pieri.

-     Lai notiek, Viola saka, neskatoties uz mani. Iesim un runāsim ar cilvēkiem.

[VIOLA]

-    Viola, Tods sauc man pakaļ, kad kāpju lejup pa rampu. -Viola, piedod! Kāpēc tu man neļauj atvainoties?

Un es atkal apstājos, mēģinot viņu nolasīt.

Bet dzirdu tikai klusumu.

-    Vai tu patiešām nožēlo? es jautāju. Ja tev atkal būtu jāizvēlas, vai tu nedarītu tieši tāpat?

-    Kā tu vari tā prasīt? viņš izsaucas.

-    Vai tu pēdējā laikā esi redzējis, kas tev ir mugurā? es jautāju, palūkojoties uz mēru. Viņš lēnām nāk lejup pa rampu, uzmanīgs ievainojumu dēļ, bet, vienalga, smaidot pa visu seju, ko joprojām klāj pretapdegumu gēls. Viņam mugurā ir tradicionālā nedabiski tīrā uniforma.

Tāda pati kā Todam.

-    Jūs varētu būt tēvs un dēls.

-     Nesaki tā!

-    Tomēr tā ir. Paskaties vien uz sevi un uz viņu!

-    Viola, tu taču mani pazīsti! No visiem vēl dzīvajiem uz šīs planētas tu mani pazīsti vislabāk.

Bet es pašūpoju galvu. Iespējams, vairs ne. Kopš es tevi vairs nedzirdu…

Tagad viņš patiešām saviebjas. Ak tad to tu gribi? Viss ir kārtībā, kamēr tu dzirdi manas domas, bet citādi ne? Mēs esam draugi tikai tik ilgi, kamēr tev ir visa vara?

-    Nav runa par varu, Tod, bet par uzticēšanos -

-   Un vai tad es neesmu darījis pietiekami, lai tu man uzticētos? viņš izsaucas, norādot uz mēru. Viņš tagad cīnās par mieru, Viola. Un viņš to dara manis dēļ. Jo es esmu viņu mainījis.

-     Kā tad, es norādu uz Toda uniformas zelta svītrām. Un kā viņš ir mainījis tevi? Pietiekami, lai tu glābtu viņu, nevis Simonu?

-   Viņš nav mani mainījis, Viola, -

-   Vai tu kontrolēji Vilfu, lai viņš nolēktu no ratiem?

Tods iepleš acis.

-    Es to redzēju viņa Troksnī, es saku. Un, ja Vilfu tas uztrauc, tas nevar būt nekas labs.

-    Es izglābu viņam dzīvību! Tods izsaucas. Es to darīju laba mērķa vārdā -

-   Vai tad tas ir pieļaujams? Lai gan pirms tam teici, ka nemaz nespēj kontrolēt! Tu teici, ka neko tādu nedarītu! Cik vēl cilvēku tu esi kontrolējis viņu pašu labad?

Redzu, kā šie vārdi Todu sāpina, redzu viņa acīs nožēlu par kaut ko noklusētu, bet es tik un tā visu redzu par spīti Trokšņa trūkumam -

-   Es to visu daru tevis dēj! Tods beidzot kliedz. Es mēģinu padarīt šo pasauli drošāku tev!

-    Un es to pašu esmu darījusi tevis dēļ, Tod! es kliedzu pretī. Lai tagad uzzinātu, ka tu varbūt vairs neesi tu pats!

Un viņa sejā ir redzamas lielas dusmas un vienlaikus šausmas, viņš izskatās tik šokēts un sāpināts par maniem vārdiem, ka es gandrīz -

Uz mirkli es gandrīz varu -

-TAS IR VIŅŠ!

Pāri pūļa RĒKOŅAI atskan viena balss.

-TAS IR PREZIDENTS!

Tai pievienojas vēl dažas balsis, tad jau vairāki simti un tūkstoši, un RĒKOŅA kļūst arvien plašāka un skaļāka, līdz šķiet, ka mēs peldam Trokšņa okeānā, kas ieskauj izlūku kuģi un paceļ mēru viļņa galotnē. Viņš lēni kāpj lejup, galvu pacēlis, sejai spīdot, pastiepj rokas pret pūli, lai parādītu, ka ar viņu viss būs kārtībā, ka viņš ir izdzīvojis, ka viņš joprojām ir vadonis.

Joprojām noteicējs. Joprojām uzvarētājs.

-    Nāciet, Tod un Viola, mērs saka. Pasaule gaida.

[tods]

-     Pasaule gaida, mērs saka, saņemot mani aiz rokas un velkot prom no Violas, tomēr nenovēršot skatienu no pūļa, kas uzgavilē viņam, ieklausoties RĒKOŅĀ, un es pamanu, ka projekcijas joprojām darbojas, zondes joprojām ir ieprogrammētas mums sekot, sekot viņam, un mūsu attēli atkal ir uz namu sienām centrālajā laukumā. Mērs dodas uz priekšu, vedot mani līdzi. Viola vēl aizvien stāv pie rampas, gaidot, kad lejā nokāps Bredlijs un Vilfs, -

-    Ieklausies, Tod, mērs saka, un es atkal dzirdu dūkoņu -

Prieka pilnu dūkoņu -

Es to jūtu pat pūļa RĒKOŅA -

-     Mēs patiešām to spējam, viņš saka, kad pūlis mūsu priekšā pašķiras, dodot iespēju uzkāpt uz jaunās skatuves, ko Teita kungs un O'Hāras kungs laikam ātri sameistarojuši. Mēs varam valdīt pār šo pasauli, mērs turpina. Mēs varam to padarīt labāku.

-     Laidiet mani vaļā, es noņurdu.

Bet viņš nelaiž.

Viņš pat nepaskatās uz mani.

Es pagriežos pret Violu. Viņa nav izkustējusies no rampas pakājes. No pūļa iznāk Lī un pieiet pie meitenes, un viņi visi vēro, kā mērs mani velk prom, mēs abi attālināmies, mums mugurā ir vienādas uniformas -

-     Laidiet mani vaļā! Es mēģinu izrauties.

Mērs pagriežas un cieši satver mani aiz pleciem, kamēr pūlis nostājas starp mani un Violu, -

-     Tod, mērs iesāk, un savādā dūkoņa staro kā saule, Tod, vai tad tu neredzi? Tu esi to paveicis! Tu esi mēģinājis mani labot, un tev tas ir izdevies!

Pūlis joprojām RĒC skaļāk nekā parasti, jo mērs jau ir viņu vidū. Viņš izslienas, palūkojas uz karavīriem, vīriešiem un pat sievietēm, kas uzgavilē, un, plati pasmaidījis, saka: Klusumu, lūdzu.

[VIOLA]

-    Kas tas, pie velna? es izsaucos, kad pūļa RĒKOŅA gandrīz nekavējoties pazūd, klusums izplatās apļos kā no ūdenī iemesta akmens, un šī vieta ir gandrīz brīva no Trokšņa. Pat sievietes apraujas, redzot, cik klusi ir kļuvuši vīrieši.

-    Es to dzirdēju, Bredlijs nočukst.

Un Vilfs viņam pievienojas: Es ar'.

-    Ko dzirdējāt? es noprasu, un mana balss šajā klusumā izskan neparasti skaļi. Cilvēki pagriežas un čukst man kuš.

-    Vārdus Klusumu, lūdzu, Bredlijs attrauc. Tieši man galvā. Es varu zvērēt, ka mans Troksnis ir kļuvis daudz klusāks.

-    Mans arī, Lī apliecina. Ir tā, it kā es otrreiz būtu kļuvis akls.

-    Kā?! es izdvešu. Kā gan viņam var būt tik liela vara?

-    Kopš tā sprādzien' ar viņ' notic's kauč kas savāds, Vilfs saka.

-   Viola, Bredlijs ierunājas, uzliekot man roku uz pleca, ja viņš ko tādu spēj izdarīt ar tūkstoš cilvēkiem vienlaikus, -

Es palūkojos uz skatuvi un pamanu, kā mērs tur stāv pretī Todam, lūkojoties viņam tieši acīs.

Es laužos cauri pūlim.

[tods]

-    Esmu gaidījis šo brīdi visu mūžu, mērs saka, un es saprotu, ka nespēju novērsties.

Ka es nemaz negribu novērsties.

-     Es pat nenojautu, Tod, viņš turpina, ka vēlējos pakļaut visu šo planētu un, ja man tas neizdotos, to iznīcināt. Ja tā nevarēja piederēt man, tā nedrīkstēja piederēt nevienam citam.

Troksnis mums apkārt ir gandrīz apklusis. Kā jūs to darāt? es prasu.

-    Bet man nebija taisnība! mērs saka. Kad es pamanīju, ko darīs Koila kundze, kad es sapratu, ka neko tādu netiku paredzējis, kamēr tu to nojauti, Tod, tu mani izglābi… Mērs apklust, un man šķiet, ka tas ir tikai tāpēc, ka viņš ir pārāk satraukts, lai runātu tālāk. Kad tu mani izglābi, Tod, viss mainījās. Viss pēkšņi nostājās savās vietās.

(un dūkoņa, kas man galvā spīd kā bāka, -)

(tas prieks -)

(tik patīkama sajūta -)

-     Mēs varam padarīt šo pasauli labāku, viņš paziņo. Mēs kopā varētu visu vērst par labu. Ar tavu labestību, Tod, ar tavu spēju just sāpes un līdzjūtību, ar tavu atteikšanos krist, lai ari kādus pārbaudījumus dzīve tev uzlikusi, savienojumā ar manām spējām vadīt ļaudis, kontrolēt viņus -

-     Viņi negrib tikt kontrolēti, es iebilstu.

Viņa acis, es nespēju novērst skatienu -

-    Ne jau tā, Tod, mērs saka, tā būtu mierīga kontrole, labprātīga pakļaušanās -

Un prieks -

Es to jūtu -

-     Tāda kontrole ēnkāju vadonim ir pār viņa tautu, mērs paskaidro. Tā ir balss, ko es visu laiku dzirdu.

Vienota balss. Viņi visi ir viens, tauta ir vadonis, un vadonis ir tauta, tā viņi izdzīvo, tā viņi mācās, aug un pastāv. Mēra elpa tagad ir smaga, un spīdums uz sejas liek viņam izskatīties kā no ūdens iznirušam. Es arī varu būt tāds vadonis, Tod. Es varu būt viņu balss. Un tu vari man palīdzēt. Tu vari palīdzēt man kļūt labākam. Tu vari palīdzēt man kļūt labam.

Un es domāju -

Es varētu palīdzēt viņam -

Varētu -

(nē-)

-     Laidiet mani vaļā, es saku -

-     Es jau Prentistaunā zināju, ka tu esi īpašs, mērs turpina, bet tikai šodien, kad tu mani izglābi, es sapratu, tieši kāpēc.

Viņš sagrābj mani vēl ciešāk.

-    Tu esi mana dvēsele, Tod, viņš paziņo, un pūlis noelšas, viņu Troksnis atbalso šo paziņojumu un atbild uz to. Tu esi mana dvēsele, ko es, pats nenojauzdams, biju visu laiku meklējis. Prentiss man starojoši uzsmaida. Un es esmu atradis tevi, Tod, esmu atradis tevi -

Pēkšņi kaut kur pūļa tālākajā galā atskan kāda savāda skaņa, visu Troksnis to uztver un nes pie mums.

-     Ēnkājis, mērs nočukst, iekams vēl esmu pamanījis pārsteidzoši skaidru ainu pūļa Troksni.

Uz kaujas nezvēra mums tuvojas ēnkājis.

-    Un… Mērs apklust, sarauc pieri un mēģina kaut ko saskatīt.

-     Un kas vēl? es jautāju -

Bet tad es to redzu pūļa Troksnī -

Ēnkājis nav viens -

Šurp nāk divi kaujas nezvēri -

Un tad es to sadzirdu -

Skaņu, kas apgriež pasauli ar kājām gaisā, -

[VIOLA]

Es laužos cauri pūlim, un man ir vienalga, ka mīcos citiem pa kājām un grūžu viņus prom no ceļa īpaši tāpēc, ka viņi, šķiet, to nemaz nepamana. Pat sievietes ir apbūris šis mirklis, viņu sejās redzama tā pati dīvainā sajūsma -

-   Malā, es ņurdu caur sakostiem zobiem.

Jo beidzot es visu saprotu pārāk vēlu, pārāk vēlu ka mērs, protams, ir iekļuvis Toda galvā. Nu, protams, viņam tas ir izdevies! Iespējams, Tods ir viņu mainījis, protams, mainījis uz labu, tomēr mērs vienmēr ir bijis stiprāks, gudrāks, un izmaiņas uz labo pusi nenozīmē, ka viņš jebkad būs labs. Un, protams, arī viņš ir mainījis Todu, protams, tā ir, kā gan es varēju būt tik stulba un to neredzēt, nepateikt viņam Neizglābt viņu -

-   Tod!es saucu -

Bet manu balsi pēkšņi nomāc pūļa Troksnis. No tālākās malas uzplaiksni ainas, tās tiek nodotas no cilvēka cilvēkam, tās izplatās pūlī -

Troksnī redzams, ka pa ceļu mums tuvojas divi ēnkāji, Divi ēnkāji kaujas nezvēru mugurās, un viens no viņiem sēž, nevis stāv -

Pēkšņi es saprotu, ka stāvošais ir tas ēnkājis, kas man uzbruka, -

Bet man nav laika izjust dusmas, jo Troksnis pēkšņi mainās, Tas, kurš sēž nezvēra mugurā, nav ēnkājis Tas ir cilvēks -

Un pūļa Troksnī, kas lido no cilvēka pie cilvēka, es dzirdu Vīrieti dziedam -

[tods]

Man vēderā viss sagriežas, rīkle aizžņaudzas un kājas trīc, es atraujos no mēra tvēriena, lai gan viņš nemaz negrib mani laist vaļā, Bet es jau skrienu Ak Dievs, kā es skrienu, -

-    Tod! viņš sauc man nopakaļ, viņa balsi izskan šoks un sāpes, ka es bēgu prom no viņa, -

Bet es tikai skrienu Mani nekas neapturēs -

-    MALĀ! es uzkliedzu -

Un viri un kareivji manā priekšā pašķiras, it kā paši to neizlemtu, Jo tā ari ir -

-     Tod! es dzirdu aiz muguras. Mērs mani sauc, bet viņš jau ir tālu -

Jo man priekšā -

Jēziņ, es tam neticu, neticu -

-    MALĀ TAČU!

Un es mēģinu ieklausīties, mēģinu atkal sadzirdēt šo skaņu, mēģinu saklausīt dziesmu -

Un pūlis metas malā, ļaudis pajūk uz visām pusēm, it kā es būtu uguns, -

Ļaužu Troksni parādās ari ēnkājis Tas ir 1017 -

Tas ir ēnkājis numur 1017 -

-     NĒ! es saucu un skrienu vēl ātrāk Jo es nudien nesaprotu, kāpēc te ir 1017 Bet pūļa Troksnī viņš ir skaidri saskatāms -

Jo tuvāk mēs esam, jo skaidrāks kļūst viņa attēls Tas ir daudz skaidrāks nekā parastie Trokšņa attēli -

-     Tod! es aiz muguras dzirdu balsi Bet neapstājos -

Jo tagad pat pūļa Troksnis nespēj to noslēpt Dziesmu -

Tā ir dzidra kā gaiss Tā lauž man sirdi Tā ir mana dziesma -

Agri no rīta, kad saule lēca…

Man acīs sariešas asaras, pūlis priekšā pašķiras, cilvēki pazūd no ceļa, tāpat kā paraujas malā, dodot ceļu abiem viesiem, -

Vairs tikai daži cilvēki Vēl daži -

Un tad arī tie ir prom Un tur viņš ir Manu acu priekšā Un man jāapstājas -

Man jāapstājas, jo šķiet kājas mani vairs netur Un viņa vārds izskan kā čuksts Bet es zinu, ka viņš to dzird, Es zinu, ka dzird, -

-     Ben.

[VIOLA]

Tas ir Bens.

Pūļa Troksnī es viņu redzu tik skaidri, it kā viņš stāvētu manā priekšā. Kopā ar viņu ir arī ēnkājis numur 1017, kas mēģināja mani nogalināt. Viņš jāj šurp kaujas nezvēra mugurā, Bens viņam seko uz otra zvēra, un es skaidri dzirdu, ka vīrietis dzied

Es dzirdēju meiteni ielejā saucam Bet viņa mute nekustas -

Tas noteikti ir kāds pūļa Trokšņa triks Tomēr tas ir viņš, kas jāj pie mums, un, tā kā neviens šeit nevar Benu pazīt, tam ir jābūt precīzam viņa sejas attēlojumam. Tas noteikti ir Bens -

Es jūtu, kā manā asinsritē ieplūst mēra jaunās zāles, un lieku lietā spēku, lai izlauztos cauri ļaužu pūlim, -

Jo apkārtējo Troksnī es redzu, ka arī mērs traucas uz priekšu, -

Redzu, ka Tods jau ir pie Bena, -

Redzu to tik skaidri, it kā tas notiktu manu acu priekšā, Es jūtu visu, kas notiek, jo Toda Troksnis ir atvēries, viņš tagad ir tālāk no mēra un tuvāk Benam, un Toda Troksnis kļūst tikpat plašs kā kādreiz. To pārplūdina pārsteigums un prieks, un tik liela mīlestība, ka uz to visu ir grūti noskatīties. Šīs jūtas pāršalc pūli, un ļaudis sagrīļojas no mīlestības spēka, kas strāvo no Toda, -

Viņš pārraida savas jūtas un domas ļaudīm tieši tāpat kā mērs -

[tods]

Es nespēju neko pateikt, vienkārši nespēju, man trūkst vārdu, bet es skrienu pie viņa, skrienu garām 1017. Bens jau kāpj nost no sava kaujas nezvēra, un viņa Troksnis, mani sveicinot, atveras tik plaši, ka es tajā redzu visu, kas viņš ir, visu, ko es par viņu esmu zinājis kopš mazotnes, visu, kas viņu padara par Benu, Viņš to nesaka vārdos -

Viņš paplēš rokas, un es metos viņam ap kaklu. Trieciens ir tik spēcīgs, ka mēs nogāžamies un atsitamies pret kaujas nezvēru un -

Kā tu esi izaudzis, viņš saka Ben! es izdvešu. Jēziņ, Ben\parTu esi tikpat garš, cik es, Bens saka. Pieaudzis vīrietis.

Es tik tikko pamanu, ka viņš to saka nedaudz savādi, jo esmu tik cieši Benu apskāvis un tik traki raudu, ka gandrīz vai nevaru parunāt. Es spēju tikai just, ka viņš ir šeit, tieši šeit, ka tas tiešām ir viņš, un viņš ir dzīvs, dzīvs, dzīvs -

-    Kā? es beidzot jautāju, mazliet atraujoties no Bena, bet joprojām nelaižot viņu vaļā. Es nespēju pateikt neko vairāk, bet viņš zina, ko es gribu sacīt, -

Ēnkāji mani atrada, viņš attrauc, Deivijs Prentiss mani sašāva -

-     Zinu, es viņu pārtraucu, un manās krūtīs iegulst smagums, krūtis slīgst lejup, un ari mans Troksnis kļūst smagāks, daudz smagāks nekā jebkad pēdējā laikā. Bens to redz un saka -

Parādi!

Un es paklausu, iekams vēl esmu spējis atbildēt. Es jau rādu visas tās šausmas, kas notika pēc tam, kad mēs viņu pametām, un zvēru, ka Bens man palīdz to visu parādīt palīdz man parādīt Arona nāvi, Violas ievainojumu, laiku, kad bijām šķirti, Atbildes uzbrukumus, ēnkāju iezīmēšanu, sieviešu iezīmēšanu, ēnkāju nāvi. Tad es paskatos uz 1017, kas joprojām stāv kaujas nezvēra mugurā, un parādu Benam visu par šo ēnkāji, un ari to pārējo Deiviju Prentisu, kas labojās, bet gāja bojā no mēra rokas, un karu, un nāvi -

Viss ir labi, Tod, Bens saka. Tas ir beidzies. Karš ir beidzies.

Un es zinu -

Es zinu, ka viņš man piedod.

Bens man piedod par visu, vienlaikus apliecinot, ka es neesmu izdarījis neko tādu, par ko man būtu jālūdz piedošana, ka esmu paveicis labāko, ko spēju, ka esmu pieļāvis kļūdas, bet kļūdīšanās jau padara mūs par cilvēkiem, un svarīgas ir ne jau manas kļūdas, bet gan tas, ko esmu mācījies no tām. Es jūtu, kā Bena Troksnis man saka: tagad viss ir beidzies, vari sevi vairs nemocīt, viss būs labi -

Un es saprotu, ka Bens man to nesaka vārdos. Viņš man to sūta tieši galvā nē, patiesībā nē -, viņš ietin mani šajos vārdos, ļauj man būt tiem pašā vidū, ļauj man izjust, ka šeit ir piedošana un vārds, ko es līdz šim neesmu zinājis, bet tagad pēkšņi saprotu, grēku atlaišana, ka viņš man atlaiž visus manus grēkus, ja es tā vēlos, -

-     Ben? es saku, jūtoties apjucis, vairāk nekā apjucis. Kas notiek? Tavs Troksnis -

Mums par daudz ko jāparunā, viņš saka, bet atkal ne ar lūpām, un es sāku justies savādi, tomēr mani joprojām ieskauj siltums. Tas taču ir Bens un mana sirds atkal atveras, un es viņam uzsmaidu, un smaids, ko viņš man velta, -

-     Tod? es dzirdu aiz muguras.

Mēs pagriežamies.

No pūļa ir izlauzies mērs. Viņš tur stāv un mūs vēro.

[VIOLA]

-    Tod? es dzirdu mēru sakām, kad nostājos tieši viņam blakus, -

Jo tas ir Bens, patiešām ir. Es nezinu, kā tas ir iespējams, bet tas nudien ir viņš -

Bens un Tods pagriežas, abus apņem laimes pilns Troksnis, tas izplešas un ieskauj arī mūs un ēnkāji, kas joprojām stāv uz kaujas nezvēra. Es tuvojos Benam, izjūtot savādu pacilātību, -

Bet, steidzoties garām mēram, es ieskatos viņa sejā -

Un pamanu sāpes. Tās tikai mirkli nozib viņa sejā, kas ir noziesta ar gelu, un tad pazūd; es ieraugu tik labi pazīstamo masku. Tas atkal ir uzjautrinātais un pavēlošais mērs -

-    Ben! es iesaucos, un viņš pastiepj man pretī rokas. Tods atkāpjas, bet Bena jūtas ir tik patiesas un spēcīgas, ka jau pēc brīža mēs visi trīs apskaujamies, un es jūtos tik laimīga, ka sāku raudāt.

-   Mūra kungs, mērs pa gabalu uzsauc. Izskatās, ka ziņas par jūsu nāvi ir pārspīlētas.

Tāpat kā ziņas par jūsu nāvi, Bens atbild, bet savādi neizrunājot vārdus, ar Troksni. Viņš to izmanto precīzāk, nekā es jebkad esmu dzirdējusi, -

-   Tas ir negaidīts, bet iepriecinošs notikumu pavērsiens, mērs uzmet skatienu Todam. Nudien jūtos ļoti priecīgs.

Bet es viņa smaidā neredzu īpaši lielu prieku.

Tods, šķiet, to nemaz neievēro. Kas noticis ar tavu Troksni? viņš jautā Benam. Kāpēc tu šādi runā?

-    Man ir zināmas aizdomas, mērs iejaucas.

Bet Tods viņā vispār neklausās.

-    Es visu paskaidrošu, Bens pirmo reizi runā ar vārdiem, bet viņa balss skan ķērkstoši, kā ierūsējusi, it kā viņš gadiem ilgi to nebūtu lietojis. Tikai vispirms (aujiet man pateikt, viņš turpina savu sakāmo ar Troksni, vēršot to pret mēru un pūli, ka miers joprojām ir spēkā. Zeme grib mieru. Mēs visi varam radīt īstu, jaunu pasauli. Tieši to es ierados jums pateikt.

-   Vai tiešām? mērs ar akmens aukstu smaidu jautā.

-   Ko viņš te dara? Tods pamāj uz 1017 pusi. Viņš mēģināja nogalināt Violu. Viņam nospļauties par mieru.

Atgriešanās pieļāva kļūdu, Bens saka, un mums viņam jāpiedod.

-    Kas ko pieļāva? Tods pārsteigts jautā.

Bet 1017 jau ir pagriezis kaujas nezvēru prom no ceļa. Pat nesasveicinājies ar mums, viņš jāj prom no pilsētas.

-    Nu, tādā gadījumā, mērs saka, un viņa seju joprojām rotā sastindzis smaids. Bens un Tods atkal ir apskāvušies, un ap viņiem virmo tāda mīlestība, ka jūtu viļņi aizsniedz arī mani, liekot justies labi par spīti visām raizēm. Tādā gadījumā, mērs mazliet skaļāk atkārto, mēģinot pievērst sev uzmanību, es ļoti labprāt uzklausītu, kas Benam ir sakāms.

Par to es nešaubos, Deivid, Bens atbild ar Troksni. Bet pirms tam man jāizrunājas ar savu dēlu.

Un es redzu, cik laimīgs jūtas Tods, -

Tik laimīgs, ka nepamana sāpes mēra sejā.

[tods]

-    Es tomēr nesaprotu, kārtējo reizi brīnos. Vai tagad tu esi ēnkājis vai kā tamlīdzīgi?

Nē, Bens atbild, un viņa Troksnī šie vārdi izskan daudz skaidrāk, nekā tiktu izrunāti ar lūpām. Ēnkāji runā šīs planētas balsī. Viņi dzīvo tajā. Un tāpēc, ka es tik ilgi biju šīs balss sastāvdaļa, arī es to Spēju. Es esmu saistīts ar viņiem.

Atkal šis vārds saistīts.

Mēs sēžam manā teltī, tikai es un Bens, un telts priekšā ir piesieta Angarada. Es zinu, ka mērs, Viola, Bredlijs un visi pārējie gaida, kad mēs iznāksim ārā un paskaidrosim, kas te, pie velna, notiek.

Bet lai viņi pagaida.

Es tikko esmu atguvis Benu un negrasos tik ātri no viņa šķirties.

Kādu brīdi padomāju un saku: Es tomēr nesaprotu.

-    Manuprāt, tas varētu būt mūsu visu turpmākais ceļš, Bena balss čerkst. Viņš noklepojas un atkal sāk runāt ar Troksni. Ja mēs visi Spētu iemācīties šādi sarunāties, tad starp mums un ēnkājiem vairs nebūtu nekādas šķelšanās, nebūtu arī šķelšanās ļaužu vidū. Tāds ir šīs planētas noslēpums, Tod. Patiesa, atklāta sazināšanās, lai mēs reizi par visām reizēm cits citu izprastu.

Es noklepojos. Sievietēm nav Trokšņa. Kas tad notiktu ar viņām?

Bens apklust. Par to es biju aizmirsis, viņš pēc brīža saka. Es tik sen nebiju redzējis nevienu sievieti. Tad viņš atkal pasmaida. Ēnkāju sievietēm ir Troksnis. Un, ja paštāv veids, kādā vīrieši var apklusināt savu Troksni, viņš zīmīgi palūkojas uz mani, tad noteikti ir iespējams to aktivizēt sievietēs.

-     Ņemot vērā nesenos notikumus, es šaubos, vai tavai idejai būs daudz piekritēju, es izsaku viedokli.

Mēs kādu brīdi sēžam klusumā. Nu ne jau pilnīgā klusumā, jo Bena Troksnis visu laiku ir klātesošs, tas sarunājas ar manu Troksni un sajaucas ar to, it kā tas būtu pavisam dabisks process, un es vienā mirklī uzzinu visu par viņu, saprotu visu. Es uzzinu, ka pēc tam, kad Deivijs bija Benu sašāvis, viņš iegāzās krūmos, lai nomirtu, un gulēja tur augu diennakti, līdz ēnkāji, kuri bija devušies medībās, viņu atrada. Pēc tam daudzus mēnešus Bens pavadīja uz nāves sliekšņa, aizmidzis, maldoties savādā pasaulē, kurā skanēja vienota balss. Viņš uzzināja visu ēnkāju vēsturi un zināšanas, apguva jaunus vārdus, daudz ko izjuta un saprata.

Tad viņš pamodās, jau mainījies.

Viņš joprojām bija tas pats Bens.

Un es atveru savu Troksni tik brīvi, cik brīvi pēdējā laikā neesmu spējis to atvērt, un mēģinu pastāstīt Benam par visu, kas noticis pēdējo mēnešu laikā, par to, ka es joprojām nesaprotu, kāpēc man mugurā ir šī uniforma, -

Bet viņš tikai pajautā: Kāpēc Viola nav kopā ar mums?

[VIOLA]

-    Vai tu nejūties atstumta? mērs jautā, jau atkal soļojot ap ugunskuru.

-     Ne gluži. Es uzmanīgi vēroju vīrieti. Tas taču ir viņa tēvs!

-    Bens nav viņa īstais tēvs, mērs nikni iebilst.

-    Pietiekami īsts.

Mērs tikai turpina soļot, un viņa sejas izteiksme atgādina akmeni.

-   Ja vien jūs negribat teikt… es iesāku.

-    Ja viņi vispār jebkad izlīdīs laukā, viņš nošņāc, pamājot uz telti, kurā Bens ar Todu sarunājas un ap kuru redzams neparasti spilgts un piesātināts Trokšņa mākonis, atsūti Todu man pakaļ.

Un mērs dodas prom. Savam vadonim seko kapteinis O'Hāra un kapteinis Teits.

-    Kas viņam vainas? Bredlijs noprasa, skatoties, kā mērs aiziet.

Vilfs viņam atbild. Viš' domā, ka i' zaudēj's sav' dēl'.

-    Savu dēlu? Bredlijs jautā.

-   Mērs nez kāpēc ir ieņēmis galvā, ka Tods viņam tagad būs Deivija vietā, es skaidroju. Tu taču redzēji, kā viņš runāja ar Todu.

-    Es šo to no teiktā dzirdēju pūļa Troksnī, Lī saka, apsēžoties blakus Vilfam. Kaut ko par to, ka Tods esot viņu pārveidojis.

-    Un tagad ieradās Toda īstais tēvs, es turpinu.

-    Pašā nepiemērotākajā brīdī, Lī piebilst.

-Vai arī pašā piemērotākajā, es iebilstu.

Telts durvis paveras, un Tods pabāž laukā galvu.

-    Viola? viņš saka.

Un es pagriežos, lai paskatītos uz viņu, -

Un es atkal varu sadzirdēt visu, ko viņš domā.

Visu.

Vēl skaidrāk nekā iepriekš, skaidrāk, nekā tas šķistu iespējams, -

Es nemaz nezinu, vai drīkstētu to darīt, bet ieskatos viņam acīs un redzu -

Pat pēc mūsu strīdiem -

Pat pēc tam, kad esmu par viņu šaubījusies, -

Pat pēc tam, kad esmu viņu sāpinājusi, -

Es redzu, cik ļoti viņš mani mīl.

Bet es redzu vēl arī daudz ko citu.

[tods]

-    Un kas tagad notiks? Viola jautā Benam, sēžot man blakus uz gultas. Es esmu saņēmis viņas roku. Saņēmu to savējā bez kādiem paskaidrojumiem, un viņa man lāva.

Tagad iestāsies miers, Bens stāsta. Debesis ir atsūtījis mani noskaidrot visu par sprādzienu un to, vai miers joprojām var tikt noslēgts. Viņš atkal pasmaida un ieskauj mūs savā laimīgajā Troksnī, tā ka ir grūti neatbildēt viņam ar smaidu. Un miers ir iespējams. Tieši to Atgriešanās šobrīd stāsta Debesīm.

-    Vai 1017 ir uzticams? es j autāj u. Viņš taču uzbruka Violai!

Es saspiežu meitenes roku.

Viņa saspiež manu.

Es viņu pazīstu, Bens skaidro. Es dzirdu viņa balsi, dzirdu viņa iekšējos konfliktus, dzirdu, ka viņš grib kļūt labāks. Viņš ir tāds pats kā tu, Tod. Viņš nespēj nogalināt.

Es noduru skatienu, to dzirdot.

-     Manuprāt, tev vajadzētu parunāt ar mēru, Viola saka Benam. Neizskatās, ka viņš būtu pārāk priecīgs par tavu atgriešanos.

Nē, Bens attrauc. Man arī tā likās, lai gan viņu ir ļoti grūti nolasīt, vai ne? Vīrietis pieceļas kājās. Bet mēram jāzina, ka karš ir beidzies, viņš sēcoši piebilst.

Bens vēlreiz palūkojas uz mani un Violu, pasmaida un iziet no telts.

Mēs kādu minūti klusējam.

Un tad vēl.

Un tad es viņai izstāstu, kas man uzreiz ienāca prātā, atkal ieraugot Benu.

[VIOLA]

-    Es vēlos atgriezties Vecajā Prentistaunā, Tods saka.

-    Ko? es pārsteigta izsaucos, lai gan jau biju redzējusi šo domu viņa Troksnī.

-     Nu, varbūt ne tieši Vecajā Prentistaunā, viņš izlabo,

-    tomēr es gribētu doties prom no šejienes.

Es izslienos. Tod, mēs tikko esam sākuši…

-    Jā, bet tas drīz notiks. Viņš joprojām tur manu roku.

-    Kuģi ieradīsies, ieceļotāji pamodīsies, un tad šī būs gluži jauna pilsēta. Tajā dzīvos jauni ļaudis. Viņš novēršas. Pēc tam kad kādu laiku esmu te padzīvojis, es nevaru teikt, ka man ļoti patiktu pilsētas.

Tagad, kad Bens ir prom, Toda Troksnis atkal kļūst klusāks, bet es joprojām redzu, kādu viņš iztēlojas dzīvi pēc konvoja ierašanās viss atkal ritēs savu gaitu, cilvēki atkal iekārtos pilsētas pie upes. Un tu vēlies doties prom, es saku.

Tods palūkojas uz mani. Es gribu, lai tu nāc man līdzi. Un Bens arī. Varbūt vēl Vilfs un Džeina. Ja Bredlijs gribētu, viņš varētu pievienoties, tāpat Losona kundze viņa šķiet gluži jauka. Kāpēc mēs nevarētu uzbūvēt jaunu pilsētu? Kaut kur tālu prom no šīs. Tods nopūšas. Tālu prom no mēra.

-    Bet viņš ir jāuzmana…

-    Te būs 5000 jaunu cilvēku, un viņi zinās, kāds ir mērs. Tods atkal nodur skatienu. Turklāt man šķiet, ka nespēju viņam vairāk palīdzēt. Un es esmu noguris.

Tas, kā Tods to pasaka, liek man aptvert, ka arī es esmu nogurusi, nogurusi no šī visa. Un cik nogurušam jābūt Todam, cik nomocījies viņš izskatās. Par to domājot, man kaklā sakāpj kamols.

-    Es gribu tikt prom no šejienes, viņš čukst. Un vēlos, lai tu nāc man līdzi.

Mēs vēl kādu laiku sēžam klusumā.

-    Viņš tevi kontrolēja, Tod, es beidzot atklāju. Es to redzēju. Jūs it kā bijāt saistīti.

Tods nopūšas, dzirdot vārdu saistīti. Zinu, viņš saka. Un tieši tāpēc gribu doties prom. Es neesmu aizmirsis, kas esmu, lai gan ir bijuši tādi brīži… Bet Bens man visu atgādināja. Un, jā, atzīstu es kaut kā esmu saistīts ar mēru, bet esmu viņu atrunājis no visas šitās karošanas.

-   Vai tu redzēji, ko viņš darīja ar pūli?

-   Tas drīz beigsies, Tods saka. Iestāsies miers, Prentiss būs dabūjis savu uzvaru, es viņam vairs nebūšu nepieciešams, lai gan viņš domā, ka būšu. Kad ieradīsies konvojs, mērs būs varonis, bet pārspēks būs pārāk liels, un mēs varēsim mierīgi nozust, labi?

-Tod…

-   Viss ir gandrīz beidzies, viņš atkārto. Tik ilgi es vēl varēšu noturēties.

Tad viņš paskatās uz mani mazliet citādi.

Viņa Troksnis kļūst klusāks, bet es tik un tā pamanu -

Pamanu, kā viņš sajūt manas ādas pieskārienu, kā viņš vēlas saņemt manu roku un piespiest sev pie lūpām, kā viņš vēlas ieelpot manu smaržu, cik skaista es viņam šķietu, cik spēcīga pēc atveseļošanās, cik ļoti viņš vēlas pieskarties manam kaklam, jā, tieši šeit, viņš vēlas mani apskaut un -

-   Ak Dievs! Tods strauji novēršas. Piedod, Viola, es negribēju -

Bet es apviju rokas viņam ap kaklu -

Un viņš saka: Viola?

Un es pievelku viņu tuvāk -

Un noskūpstu viņu.

Beidzot

[tods]

-     Es pilnībā piekritu, mērs saka Benam.

Tiešām? viņš pārsteigts jautā.

Mēs visi esam sapulcējušies pie ugunskura, Viola sēž man blakus.

Viņa tur manu roku.

It kā nekad vairs negribētu laist to vaļā.

-     Protams, mērs attrauc. Kā jau daudzkārt esmu apliecinājis, es vēlos mieru. Es to patiesi vēlos. Ja nespējat man noticēt, varat domāt, ka man tas vienkārši ir izdevīgi.

Lieliski, Bens atbild. Tad turpināsim veidot padomi, kā plānots. Tas ir, ja ievainojumi ļaus tev piedalīties.

Mēra jautājums izskan asi. Kas tie par ievainojumiem, Mūra kungs?

Iestājas klusums, un mēs visi vērojam viņa apdegumiem klāto seju, apsaitēto kaklu un galvu.

Tomēr neizskatās, ka viņš justu sāpes.

-     Bet tagad, mērs saka, vēl šis tas ir jāizdara, ir jāsaka dažas runas.

-     Kādas runas? Viola izsaucas.

-     Cilvēkiem, kas gaida kalna galā, protams, mērs attrauc. Iespējams, viņi vēl nav izveidojuši Mocekles vārdā nosaukto armiju, bet es nebrīnītos, ja Koila kundze būtu atstājusi Braitvaita kundzei zināmas norādes, kā rīkoties, ja viņas plāns izgāzīsies. Kādam jādodas uz kalna galu un tas viss jānokārto.

-     Es došos turp, Losona kundze saka. Dziednieces manī ieklausīsies.

-    Es ari, Ii piebilst, neļaujot savam Troksnim pavērsties uz manu un Violas pusi.

-     Mūsu draugs Vilfs viņus aizvedis, mērs saka.

Mēs visi paceļam galvas. Es viņus aizvedīšu, Bredlijs

piedāvā.

-    Un paliksi prom visu nakti? mērs jautā, stingri paskatoties uz Bredliju (nez vai ari viņš dzird to dūkoņu, es iedomājos). Atstāsi mūs bez apdegumu zālēm līdz pat ritam? Turklāt man šķiet, ka tev, Bredlij, vajadzētu jau šodien atgriezties pie ēnkājiem kopā ar Benu un Violu.

-    Ko? Viola izsaucas. Mēs esam vienojušies par rītdienu -

-    Līdz rītdienai Koila kundzes shēmas jau būs uzņēmušas apgriezienus, mērs skaidro. Bet kā būtu, ja tu, mūsu pirmo sarunu varone, šovakar atgrieztos, visu nokārtojusi? Piemēram, būtu panākusi, ka upe lēnām plūst atpakaļ savā gultnē?

-    Es ari gribu iet kopā ar Benu, paziņoju. Es negrasos -

-    Man ļoti žēl, Tod, mērs mani pārtrauc, tiešām ļoti žēl, bet tev būs jāpaliek kopā ar mani, kā jau parasti, lai pārliecinātos, ka nedaru neko sliktu.

-    Nē, Viola pārsteidzoši skaļi iebilst.

-     Pagājis tik ilgs laiks, un tu pēkšņi izrādi raizes? mērs viņai smaidot jautā. Tas būs tikai uz pāris stundām, Viola, un, tā kā Koila kundzes vairs nav, uzvara karā skaitās pilnībā mans nopelns. Man ir pietiekami daudz iemeslu uzvesties labi. Konvojs, iespējams, kronēs mani par karali.

Mēs visi ldusējam un lūkojamies cits uz citu, apsverot nupat dzirdēto.

Man jāsaka, ka tas izklausās sakarīgi, Bens beidzot paziņo. Protams, ja neņem vērā pēdējo teikumu par karali.

Un es vēroju mēru, kamēr visi sāk pārspriest dzirdēto. Viņš skatās man acis. Esmu gatavs tajās ieraudzīt naidu.

Bet redzu tikai skumjas.

Un saprotu -

Viņš atvadās.

[VIOLA]

-    Bena Troksnis ir apbrīnojams, Lī saka, kamēr es palīdzu viņam iekāpt ratos, kas vedīs viņu atpakaļ uz kalnu. Tajā it kā ir visa pasaule, tas ir tik skaidrs.

Pēc neilgām pārrunām mēs izlēmām turēties pie mēra plāna. Mēs ar Bredliju un Benu tūlīt pat jāsim kalnā pie ēnkājiem.

Lī, Vilfs un Losona kundze atgriezīsies kalna galā, lai nomierinātu savējos. Tods ar mēru paliks pilsētā, lai nokārtotu visu šeit. Un mēs visi mēģināsim atgriezties, cik ātri vien varēsim.

Tods domā, ka mērs tikai vēlas no viņa atvadīties personiski tagad, kad Bens ir atgriezies, un ka viņam nebūt šeit būtu daudz bīstamāk. Es negribēju tam piekrist, līdz Bens ar Todu vienojās, ka šīs ir pēdējās stundas pirms miera noslēgšanas un ka tam sekos ilgstošs miers, un ka Toda spēja pozitīvi ietekmēt mēru šobrīd ir ļoti nozīmīga. Tomēr es tik un tā raizējos.

-    Viņš apgalvo, ka ēnkāji šādi sarunājoties, es saku Lī. Tādi viņi esot, tāda esot viņu evolūcija. Viņi perfekti saderot ar šo planētu.

-    Un mēs ne?

-    Bens apgalvo, ka mēs varētu iemācīties šādi sazināties, ja jau viņam tas ir izdevies.

-    Un sievietes? Lī jautā. Kas būtu ar viņām?

-    Un kā tad ar mēru? Viņam taču vairs nav Trokšņa.

-    Todam arī ne, Lī piebilst, un viņam ir taisnība. Jo tālāk Tods attālinās no Bena, jo klusāks viņš kļūst. Un tad es redzu Todu Lī Troksnī, redzu sevi un Todu viņa teltī, redzu mūs abus -

-    Paklau! es izsaucos, pietvīkusi sarkana. Nekas tāds nenotika!

-     Kaut kas tomēr notika, Lī nomurmina. Jūs tur bijāt tik ilgi!

Es neko neatbildu, tikai vēroju, kā Vilfs iejūdz vēršus un Losona kundze krāmē ratos mantas, ko grib aizvest uz kalnu.

-    Viņš man lūdza doties prom kopā ar viņu, es pēc ilga klusuma brīža saku.

-    Kad? Lī izsaucas. Uz kurieni?

-    Kad tas viss būs beidzies, es saku. Līdzko varēsim.

-    Un vai tu dosies viņam līdzi?

Es neatbildu.

-   Viņš tevi mīl, muļķe, Lī skarbi saka. Tas pat aklajam ir redzams.

-   Zinu, es nočukstu, paskatoties uz ugunskuriem, kurTods seglo Angaradu, lai Bredlijs ar viņu varētu jāt kalnā.

-    Gatavs i', Vilfs paziņo, pienākot mums klāt.

Es viņu apskauju. Lai veicas, Vilf, es saku. Tiksimies rīt.

-   Tev ar', Viol'.

Es apskauju Lī, un viņš iečukst man ausī: Man tevis pietrūks, kad tu dosies prom.

Atraujos no puiša un pat apskauju Losona kundzi. Tu izskaties pilnīgi vesela, dziedniece saka. Kā no jauna piedzimusi!

Vilfs noplīkšķina grožus, un rati sāk ripot garām katedrāles drupām, garām vientuļajam zvanu tornim, kas joprojām nav sagāzies.

Es noskatos, kā viņi pazūd skatienam.

Un tad man uz deguna nokrīt pirmā sniegpārsla.

[tods]

Es smaidu kā muļķis, ķerot krītošās sniegpārsliņas. Tās izskatās kā mazi kristāliņi un izkūst, pieskaroties manai rokai, ko joprojām klāj apdegumu rētas.

-     Pirmo reizi daudzu gadu laikā, mērs saka, tāpat kā visi pārējie skatoties uz sniegpārsliņām, kas krīt no debesīm kā pūkas, tās ir mums visapkārt, visapkārt, visapkārt.

-    Vai nav lieliski? es smaidu. Klau, Ben! Es dodos pie tēva, kas iepazīstina Angaradu ar kaujas nezvēru.

-     Pagaidi, Tod, mērs iesaucas.

-    Kas ir? nepacietīgi jautāju, jo vēlos savā priekā par pirmo sniegu dalīties ar Benu, nevis ar mēru.

-    Es laikam zinu, kas ar viņu ir noticis, mērs saka, un mēs abi palūkojamies uz Benu, kas runājas ar Angaradu un citiem zirgiem.

-    Nekas ar viņu nav noticis, es atcērtu. Tas joprojām ir Bens.

-    Vai tiešām? mērs jautā. Ēnkāji ir viņu pārveidojuši. Mēs nezinām, ko viņi var nodarīt cilvēkam.

Es saraucu pieri, jūtot, kā vēderā viss sagriežas. Tās ir dusmas.

Kopā ar bailēm.

-     Viņam nekas nekaiš, es pastāvu uz savu.

-    Es tā runāju, raizējoties par tevi, Tod, mērs izklausās patiess. Redzu, cik tu esi laimīgs, ka Bens ir atgriezies. Redzu, cik tev ir svarīgi atgūt tēvu.

Es blenžu uz mēru, mēģinot viņu izprast, cenšoties saglabāt savu Troksni gaišu; mēs esam kā divi akmeņi, kas neko neizpauž.

Akmeņi, kas pamazām apsnieg.

-     Domājat, ka viņam var draudēt briesmas? es beidzot jautāju.

-     ŠI planēta ir informācija, mērs paskaidro. Tā ir nebeidzama informācijas straume. Tā var sniegt tev informāciju, kā ari atņemt tavas zināšanas un izsniegt visiem citiem. Un, manuprāt, uz to var reaģēt divos veidos. Tu vari kontrolēt, cik daudz informācijas tai dod, kā mēs ar tevi, izslēdzot savus Trokšņus, -

-    Vai ari vari pilnībā atvērt tai savu balsi. Es atskatos uz Benu. Viņš sajūt manu skatienu un uzsmaida.

-    Jāskatās, kurš risinājums būs pareizāks, mērs novelk. Bet es tavā vietā uzmanītu Benu. Viņa paša labā.

-    Par to jums nav jāraizējas. Uzgriežu mēram muguru. Es visu dzīvi nenolaidīšu acis no Bena.

To sakot, es smaidu, vēl aizvien Bena smaida sasildīts, bet ar acs kaktiņu vēroju, kā izskatās mērs.

Viņa sejā nozib sāpes.

Tikai uz mirkli, tad tās ir prom.

-     Ceru, ka tu pieskatīsi ari mani, mērs bilst ar savu parasto auksto smaidu. Lai neļautu man novirzīties no pareizā ceļa.

Es noriju siekalas. Jums veiksies labi, es saku, ar mani vai bez manis.

Un atkal es pamanu sāpes. Jā, viņš novelk. Laikam jau.

[VIOLA]

-    Tu izskaties tā, it kā būtu vārtījies miltos, es uzsaucu Todam. Viņš no lejas nāk pie mums.

-   Tu tāpat, viņš attrauc.

Es papurinu galvu, un sniega pārslas uzvirpuļo man apkārt. Es jau sēžu Akornam mugurā un dzirdu, kā zirgi sasveicinās ar Todu, īpaši Angarada, kuras mugurā sēž Bredlijs.

Viņa ir īsta skaistule, Bens saka, sēžot kaujas nezvēra mugurā. Un man šķiet, ka viņai kāds ir iepaticies.

Kumeļ, Angarada nodur galvu un novēršas.

-     Ierosinu jums sākumā viņus vēlreiz pārliecināt, ka mēs vēlamies mieru, mērs saka, pienācis klāt. Pavēstiet, ka mūsu apņemšanās noslēgt mieru nekad nav bijusi tik stipra. Būtu labi, ja viņi savu labo gribu pierādītu ar darbiem.

-    Piemēram, ļautu upei ieplūst ielejā, Bredlijs bilst. Piekrītu. Mums vajadzētu dot cilvēkiem cerību.

-    Darīsim, ko varēsim, es apsolu.

-   Ticu, Viola, mērs saka. Tu vienmēr esi tā rīkojusies.

Bet es pamanu, ka viņš nenovērš skatienu no Toda un Bena,

kas atvadās.

Sarunas ilgs tikai pāris stundu, es dzirdu Benu sakām, viņa Troksnis ir gaišs, silts un pārliecinošs.

-    Uzmanies, Tods viņu brīdina. Es nevēlos tevi zaudēt trešo reizi.

Tā nu gan būtu neveiksme, vai ne? Bens pasmaida.

Tad viņi apskaujas tas ir silts un sirsnīgs apskāviens, gluži kā tēva un dēla.

Es vēroju mēra seju.

-    Lai veicas! Tods pienāk pie maniem segliem. Viņš ierunājas klusāk: Padomā par to, ko es teicu, labi? Padomā par mūsu nākotni. Viņš kautrīgi pasmaida. Tagad, kad mums tiešām ir nākotne.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka man jābrauc? es jautāju. Es varu palikt, Bredlijs savukārt…

-    Es jau tev teicu, Tods mani pārtrauc, manuprāt, mērs vienkārši grib atvadīties. Tāpēc viss šķiet tik savādi. Patiesībā viss ir beidzies.

-   Vai esi pārliecināts, ka viss būs kārtībā?

-    Protams, Tods attrauc. Esmu līdz šim ticis ar viņu galā. Vēl pāris stundu es izturēšu.

Un mēs atkal sadodamies rokās.

-    Es to darīšu, Tod, es nočukstu. Došos prom kopā ar tevi.

Viņš neko nesaka, tikai paspiež man roku un tad pieliek to pie lūpām, it kā gribētu mani ieelpot.

[tods]

-     Snieg arvien stiprāk, es saku.

Viola, Bens un Bredlijs jau kādu laiku ir ceļā, un es projekcijā vēroju, kā viņi dodas augšup pa kalnu pie ēnkājiem. Laikapstākļi neļauj virzīties ātrāk. Viola sacīja, ka viņa man piezvanīs, kad būs galā, bet nenāktu par sliktu pārliecināties, kā viņiem klājas arī tagad, vai ne?

-    Sniegpārslas ir pārāk lielas, lai vajadzētu raizēties par laikapstākļiem, mērs saka. Sliktākais putenis ir tad, kad no debesīm nāk ass, sasalušam lietum līdzīgs sniegs. Viņš notrauc sniegu no piedurknes. Šīs pārslas ir kā viltus solījums.

-    Tas tik un tā ir sniegs, es atcērtu, pa gabalu vērojot zirgus un kaujas nezvēru.

-    Nāc, Tod, mērs saka. Man vajadzīga tava palīdzība.

-     Palīdzība?

Viņš norāda uz savu seju. Es gan saku, ka man nav nekādu ievainojumu, tomēr šo domu palīdz uzturēt pretapdegumu zāles.

-     Bet Losona kundze -

-     Ir devusies atpakaļ uz kalnu, mērs mani pārtrauc. -Turklāt tu varēsi sasmērēt ari savas rokas. Ziede labi palīdz.

Es palūkojos uz savām rokām; tās sāk smelgt, kad zāles zaudē iedarbību. Labi, es piekritu.

Mēs dodamies uz izlūku kuģi, kas stāv laukuma stūrī, uzkāpjam augšā pa rampu un ieejam medpunkta telpā, kur mērs apsēžas uz gultas, novelk žaketi, saloka to un noliek sev blakus. Tad viņš sāk tīt nost apsējus no kakla un galvas.

-     Tos nevajag noņemt, es aizrādu. Tie vēl ir svaigi.

-    Tie ir uzlikti pārāk cieši, mērs iebilst. Es labprāt gribētu aptīt tos nedaudz brīvāk.

Es nopūšos. Labi. Pieeju pie atvilktnēm un izņemu dažus pretapdegumu apsējus, kā ari trauciņu ar ziedi mēra sejai. Izņemu apsējus no paciņām un lieku mēram noliekties uz priekšu, lai uzliktu tos uz briesmīgajām apdeguma brūcēm viņam uz galvas. Neizskatās labi, es saku, cenšoties darboties maigi.

-     Būtu vēl sliktāk, ja tu nebūtu mani izglābis, Tod. Viņš noelšas, kad zāles sāk iedarboties. Mērs izslienas, joprojām smaidot, un šis smaids viņa apdegumiem klātajā sejā šķiet gandrīz skumjš.

-     Atceries, kā es uzliku apsējus tev, Tod? viņš jautā. Tas bija pirms tik daudziem mēnešiem.

-     To nu es nespēšu aizmirst, es atbildu, klājot ziedi mēram uz pieres.

-     Manuprāt, toreiz mēs pirmo reizi tā īsti sapratām viens otru, mērs turpina. Tu pamanīji, ka es varbūt nemaz neesmu tik ļauns.

-     Varbūt, es nomurminu, ar diviem pirkstiem iemasējot ziedi viņa sarkanajos vaigos.

-     Tieši toreiz viss sākās.

-     Man viss sākās daudz ātrāk.

-     Un tagad tu esi tas, kas liek man apsējus, mērs saka. Bridi, kad viss beidzas.

Es sastingstu rokām gaisā. Kas beidzas?

-     Bens ir atgriezies, Tod. Es saprotu, ko tas nozīmē.

-       Ko tad tas nozīmē? Piesardzīgi nopētu mēru.

Prentiss atkal pasmaida, un šoreiz tas ir patiešām

skumjš smaids. Es joprojām varu tevi nolasīt, viņš saka. Neviens cits to nespēj, bet uz šis planētas jau nav neviena, kas līdzinātos man, vai ne? Es varu tevi nolasīt, pat ja tu esi kluss kā kaps.

Es atraujos no mēra.

-    Tu gribi doties prom kopā ar Benu. Viņš nodrebinās. Saprotams. Kad viss beigsies, tu paņemsi Benu un Violu un sāksi jaunu dzīvi kaut kur tālu prom. Mērs mazliet saviebjas. Prom no manis.

Viņa vārdi nav draudīgi, patiesībā tās ir atvadas, ko biju gaidījis, bet istabā ir savāds troksnis, savāda sajūta -

(un dūkoņa -)

(es pirmo reizi pa īstam saprotu -)

(tā vairs neskan man galvā -)

(tas ir vēl biedējošāk nekā tad, kad es to vēl dzirdēju, -)

-     Es neesmu jūsu dēls, es paziņoju.

-    Tu būtu varējis par tādu kļūt, mērs atbild, viņa balss izskan kā čuksts. Un kas tu būtu par dēlu! Man beidzot bija kāds, kam es varētu nodot visu savu mūža darbu. Kāds, kura Troksnī bija vara.

-     Es neesmu tāds kā jūs, atcērtu. Es nekad nebūtu kļuvis tāds kā jūs.

-     Nebūtu gan, mērs piekrīt. Vismaz ne tagad, kad ir ieradies tavs īstais tēvs. Lai gan mums ir vienādas uniformas, vai ne, Tod?

Es paskatos uz uniformu. Viņam ir taisnība. Man mugurā ir gandrīz tāda paša izmēra uniforma kā mēram. Tad Prentiss pagriež galvu un skatās man garām. Tagad vari nākt ārā, kareivi. Es zinu, ka tu tur slēpies.

-     Ko? es izsaucos, pagriežoties pret durvīm.

Tieši laikā, lai redzētu, ka telpā ienāk Ivans. Rampa bija nolaista, viņš nokaunējies saka. Es tikai gribēju pārliecināties, ka te nav nevienas nepiederošas personas.

-    Tu vienmēr meklē ļaudis, kam ir vara, kareivi Ferov. Mērs skumji smaida. Baidos, ka te tās vairs nav.

Ivans uzmet man bailīgu skatienu. Nu tad es iešu.

-     Jā, mērs saka, laikam jau tu beidzot pazudīsi.

Viņš lēni pastiepj roku pēc savas žaketes, kas, glīti salocīta, ir nolikta uz gultas. Mēs ar Ivanu noskatāmies, kā mērs izņem no kabatas pistoli un, nepakustinot ne vaibstu, iešauj Ivanam galvā.

[VIOLA]

Mēs jau gandrīz esam kalna galā, kad to sadzirdam. Speram pirmos soļus ēnkāju nometnē, kur mūs jau gaida 1017.

Es pagriežos seglos, skatoties uz pilsētu.

-   Vai tas bija šāviens? es jautāju.

[TODSļ

-    Jūs esat traks. Pacēlis rokas, es virzos uz durvīm, kur guļ Ivana līķis. No tā plūst asinis. Viņš nepakustējās, pat nesarāvās, kad mērs pacēla pistoli, viņš nedarīja neko, lai novērstu savu nāvi.

Un es zinu, kāpēc.

-Jūs nevarat mani kontrolēt, es saku. Nevarat! Mēs cīnīsimies, un es uzvarēšu.

-    Vai tiešām, Tod? mērs jautā, joprojām runājot klusi. Apstājies!

Un es apstājos.

Kājas ir kā ieaugušas grīdā, rokas paceltas gaisā, un es netieku ne no vietas.

-     Un visu šo laiku tu domāji, ka esi guvis virsroku? mērs jautā, pieceļoties no gultas, joprojām turot rokā ieroci. Tas ir tik mīļi.

Viņš iesmejas, it kā būtu pateicis labu joku. Un zini ko? Tev patiešām bija virsroka! Bija. Kamēr vien tu būtu uzvedies kā kārtīgs dēls, es būtu darījis visu, ko tu palūgtu, Tod. Es taču izglābu Violu, izglābu šo pilsētu, es cīnījos par mieru un tikai tāpēc, ka tu lūdzi.

-    Atkāpieties, es saku, bet joprojām nespēju pakustināt kājas, nespēju atraut tās no nolādētās grīdas.

-     Un tad tu izglābi man dzīvību, Tod. Mērs nāk man tuvāk. Tu izglābi mani, nevis to sievieti, un es domāju: Viņš ir ar mani. Viņš patiešām ir manā pusē. Viņš patiešām ir tāds dēls, kādu es vienmēr esmu vēlējies.

-    Laidiet mani vaļā! es saucu, tomēr nespēju pat aizklāt ausis ar rokām.

-     Bet tad ierodas Bens, mēra balss pēkšņi ieskanas asi, brīdī, kad viss bija ideāli nokārtojies. Brīdī, kad mūsu rokās bija šīs planētas nākotne. Viņš paver plaukstu, it kā lai parādītu man planētas nākotni. Un tad tā izkusa kā sniegs.

VIOLA, es nodomāju, tēmējot mēram tieši galvā.

Prentiss man uzsmaida. Neesi vairs tik spēcīgs kā kādreiz, ko? viņš jautā. Bez Trokšņa to nav tik viegli izdarīt.

Man vēderā viss sagriežas, jo es saprotu, ko mērs ir izdarījis.

-    Ne jau ko es esmu izdarījis, Tod. Viņš sper vēl vienu soli man tuvāk. Ko tu esi izdarījis. Tu to visu esi izpostījis!

Viņš paceļ ieroci.

-     Tu salauzi man sirdi, Tod Hjūit, mērs saka. Tu salauzi tēva sirdi.

Viņš iebelž ar ieroča rokturi man pa deniņiem, un pasaule satumst.

Nākotne ir klāt

NO MĀKOŅIEM PĀR MANI GĀŽAS sniegpārslās sasalušās debesis. Sniegs liegi krīt kā baltas koku lapas, jau klājot savu balto segu pār zemi, apsedzot arī mūs un kaujas nezvērus.

Tas ir pārmaiņu vēstnesis, Debesis laimīgs parāda. Jauna sākuma nesējs, kas noslauka visu pagātni, lai mēs varētu sākt no jauna.

Vai varbūt tie vienkārši ir laikapstākļi, es atcērtu.

Debesis iesmejas. Tieši tā jādomā tam, kurš ir Debesis. Vai tā ir nākotne vai vienkārši apstākļu sakritība?

Es aizjāju līdz kalna malai, no kuras mēs skaidri varam saskatīt triju cilvēku grupu, kas šķērso lauku klints pakājē. Viņi jāj šurp tagad, nemaz negaidot rītdienu. Visticamāk, viņi vēlas novērst šaubas un vēlreiz apliecināt uzticību mieram. Debesis jau ir aizsūtījis Zemi pie upes aizsprosta, jo mēs zinām, ka ļaudis lūgs, lai mēs atbrīvojam upi, ļaujam tai plūst vecajā gultnē.

Un mēs to darīsim. Protams, sākumā būs pārrunas, bet mēs viņiem sniegsim šo dāvanu.

Kā tu zini, ka es būšu nākamās Debesis? es jautāju. Tu nevari noteikt, kuru Zeme izvēlēsies. Es to esmu redzējis viņu balsīs. Zeme vienojas tikai pēc tam, kad iepriekšējais vadonis ir miris.

Pareizi, Debesis atbild, ciešāk ietinoties savā ķērpju mētelī. Bet es nespēju iedomāties nevienu citu, kuru viņi varētu izvēlēties.

Es nederu, iebilstu. Es joprojām dusmojos uz Izcirtumu, nespēju nevienu no viņiem nogalināt, pat tos, kas būtu to pelnījuši.

Un vai tev nešķiet, ka tieši šis iekšējais konflikts padara tevi par Debesīm? viņš jautā. Tu meklēsi trešo iespēju, kad pirmās divas šķitīs neiespējamas… Tu vienīgais zini, ko nozīmē nest šādu nastu. Tu vienīgais jau esi izdarījis šādu izvēli.

Es palūkojos lejup un redzu, ka Avotam līdzās jāj divi no Izcirtuma, kas jau bijuši šeit iepriekš, trokšņainais vīrietis ar tumšo ādu -

Un Naža vienīgā.

Un ko tu domā par Nazi, Debesis jautā, kad esi saticis viņu nojauna?

Tur viņš bija.

Viņš skrēja pretī Avotam, ieraudzīja mani, bet pat nepalēnināja soli, un viņa sveicienā Avotam bija tik daudz prieka, tik daudz mīlestības, ka man gribējās nekavējoties doties prom. Un Avota balss atvērās tik plaši, un tajā bija tās pašas jūtas, kas ietvēra visus.

Ieskaitot Atgriešanos.

Uz mirkli es biju iegremdēts šajā priekā, mīlestībā un laimē, atkalapvienošanās līksmē un redzēju Nazi kā cilvēku, kas ir kļūdījies, un Avots viņam piedeva, viņš atlaida visus Naža grēkus -

Visu, ko Tods bija izdarījis, -

Es jutu, kā mana balss saka to pašu, mana balss pievienojas Avota balsij un sniedz viņam arī manu piedošanu, ļauj aizmirst visas kļūdas, ko viņš ir pieļāvis, visu slikto, ko viņš man ir nodarījis, ko viņš ir nodarījis mūsu ļaudīm, -

Jo es Avota balsī redzēju, cik ļoti Nazis soda sevi par šiem pastrādātajiem noziegumiem vairāk, nekā es jebkad Spētu viņu sodīt, -

Viņš ir tikai viens no Izcirtuma, es parādu Debesīm. Tikpat nenozīmīgs kā ikviens no viņiem.

Nav vis, Debesis mani maigi izlabo. Viņš ir tikpat nozīmīgs Izcirtuma vidū, cik Atgriešanās ir nozīmīgs Zemei. Tieši tāpēc tu nespēji viņam piedot. Tāpēc tu Spēj viņam piedot tagad, ar Avota balss palīdzību -

Pats es viņam nepiedodu -

Bet tu esi redzējis, ka tas ir iespējams. Un tas atkal padara tevi par īpašu.

Es nejūtos īpašs, novelku. Tikai ļoti noguris. Beidzot iestāsies miers, Debesis parāda, uzliekot roku man uz pleca. Tu atpūtīsies. Tu kļūsi laimīgs.

Viņa balss mani ieskauj, un es pārsteigumā ievelku elpu Jo Debesu balsī ir nākotne, tā nākotne, par ko viņš runā reti, jo pēdējais laiks ir bijis drūms, -

Bet šobrīd nākotne ir gaiša kā krītošais sniegs Nākotne, kurā Izcirtums tur doto vārdu un dzīvo sevis nospraustajās robežās, kur Zeme, kas tagad sapulcējusies kalna galā mums apkārt, var mierīgi vadīt savas dienas, neraizējoties par karu, -

Tā ir nākotne, kurā Izcirtums iemācās runāt Zemes valodā, kur saprašanās ir ne tikai nepieciešamība, bet abpusēja vēlme -

Nākotne, kurā es strādāju līdzās Debesīm, mācoties, ko nozīmē būt līderim, -

Nākotne, kurā viņš mani vada un māca, Saules gaismas un miera pilna nākotne Nākotne bez nāves Debesis apskauj mani vēl ciešāk.

Atgriešanās nav tēva, viņš parāda. Un Debesīm nav dēla. Un es saprotu, ko viņš saka, ko viņš lūdz, Viņš redz manu neizlēmību Ja es viņu zaudētu tāpat kā savu vienīgo Arī tas ir iespējams, Debesis saka mīlestības pilnā balsī. Ir tik daudz nākotnes iespēju.

Viņš paceļ galvu. Un viena no tām tuvojas.

Avots ved sev līdzi cilvēkus, laime un optimisms viņa balsī plūst pa priekšu un sveic mūs, viņam parādoties kalna galā. Izcirtuma vīrieti viņš savā valodā sauc par Bredliju, bet šī vīra balss ir daudz skaļāka, asāka un nesniedzas tik tālu kā Avota balss.

Un beidzot parādās viņa. Naža vienīgā.

Viola.

Viņa jāj kalnā, un viņas zirgs sniegā atstāj pakavu nospiedumus. Meitene izskatās daudz veselāka nekā iepriekš, gandrīz vai pilnībā atveseļojusies, un es uz mirkli aizdomājos, vai viņi ir atraduši zāles pret aproces radīto infekciju, kas joprojām dzeļ un dedzina manu roku, -

Bet, pirms es paspēju pavaicāt, pirms Debesis paSpēj viņus oficiāli sveicināt, pāri ielejai atskan kraksķis, ko savādi slāpē baltā sniega sega.

Skaņas avots ir nepārprotams.

Naža vienīgā strauji pagriežas seglos.

-     Vai tas bija šāviens? viņa jautā.

Avota un Izcirtuma balsīs nekavējoties parādās šaubu ēna.

Arī Debesis to redz. Iespējams, tas nav nekas nopietns, viņš parāda.

-     Vai uz šīs planētas jelkad ir atskanējis nenozīmīgs šāviens? Izcirtuma vīrietis jautā.

Avots vēršas pie Debesīm. Vai mūsu acis var to saskatīt? viņš parāda. Vai esam pietiekami tuvu?

-    Ko tu ar to gribi teikt? Izcirtuma vīrietis jautā. Ko saskatīt?

Pagaidi brīdi, Debesis parāda.

Naža vienīgā tur rokā mazu kastīti, ko tikko ir izvilkusi no kabatas. Tod? viņa saka mazajā kastītē. Tod, kur tu esi?

Bet atbildes nav.

Un tad mēs sadzirdam pazīstamo skaņu -

-    Tas ir kuģis! Izcirtuma vīrietis izsaucas, apgriežot savu zirgu riņķī, lai redzētu, kā kuģis paceļas gaisā.

-     Tod! Naža vienīgā kliedz metāla kastītē Bet atbildes nav.

Kas notiek? Debesis parāda. Tas skan kā pavēle. Mēs domājām, ka pilote ir nonāvēta, -

-    Tā ir, Izcirtuma vīrietis saka. Un vienīgais, kurš vēl prot kuģi vadīt, esmu es -

Bet tur nu tas ir, paceļas gaisā pilsētas centrā Lido pie mums Arvien ātrāk -

-     Tod! Naža vienīgās balsī jau skan panika. Atbildi! Tas ir Prentiss, Avots parāda Debesīm. Tas var būt vienīgi

viņš.

-     Bet kā? Izcirtuma vīrietis ir neizpratnē.

Tas nav svarīgi, Avots atmet ar roku. Ja tas ir mērs Mums jābēg, beidz Debesis, pagriežoties pret Zemi un sūtot pavēli bēgt, bēgt, BĒGT, -

No izlūku kuģa atskan šņākoņa, tas jau ir gandrīz virs mums, šī skaņa liek mums pagriezties, pirms bēgam tālāk, Izlūku kuģis ir izšāvis lielāko ieroci Tieši uz mums -

7 DAĻA JAUNĀS PASAULES GALS

..

21 NODAĻA PĒDĒJA KAUJA

[tods]

-     MOSTIES, TOD, saziņas iekārtā atskan mēra balss. Tu gribēsi to redzēt.

Es noelšos un pagriežos -

Un atsitos pret Ivana līķi, tas izsmērē asinis pa grīdu, kad kuģis pagriežas -

Kuģis sašūpojas -

Es ieskatos monitoros. Mēs lidojam. Mēs esam pacēlušies gaisā -

-     Kas, pie velna? es iebļaujos -

Vienā no ekrāniem parādās mēra seja. Kā tev patīk, kā es lidoju? viņš izsaucas.

-     Kā? Es slienos kājās. Kā jūs iemācījāties…

-     Zināšanu apmaiņa, Tod, mērs saka, un es redzu, kā viņš pabīda dažas sviras. Vai tad tu nemaz manī neklausījies? Ja esi vienotā balsī, tu zini visu, kas ir zināms citiem.

-     Bredlijs. Nu es visu saprotu. Jūs ielauzāties viņa balsī un uzzinājāt, kā vadīt kuģi.

-      Tieši tā, mērs atbild un atkal pasmaida. Tas ir pārsteidzoši viegli. Ja vien tu zini, kā to izdarīt.

-     Nolaidieties lejā! es izsaucos. Nekavējoties!

-     Vai arī kas, Tod? viņš ņirgājas. Tu izdarīji savu izvēli. Tu ļoti skaidri liki man to noprast.

-     Te nav runa par izvēli! Bens ir mans vienīgais tēvs… Līdzko esmu to pateicis, saprotu, ka nevajadzēja tā

sacīt, jo mēra acis vēl neredzēti satumst. Kad viņš ierunājas, šķiet, it kā pār viņu nolaistos tumsa, un tā plūst arī no viņa mutes.

-     Arī es biju tavs tēvs, mērs atgādina. Es tevi izveidoju, es tevi mācīju, tu nebūtu tas, kas esi, ja nebūtu manis, Tod Hjūit.

-     Es negribēju jūs sāpināt, nomurminu. Nekad neesmu gribējis nevienu sāpināt.

-     Mūsu nodomi nav svarīgi, Tod. Nozīme ir tikai darbiem. Piemēram, šim -

Viņš pastiepj roku un nospiež zilu pogu.

-     Skaties, mērs saka -

-     Nē! es izsaucos -

-     Skaties, kāds ir Jaunās pasaules gals Un citos ekrānos -

Es redzu divas raķetes, kas tiek izšautas no izlūku kuģa Izšautas tieši uz kalna virsotni Kur atrodas viņa -

-     Viola! es saucu. VIOLA!

[VIOLA]

Mums nav, kur bēgt, nav, kur paglābties no šņācošās raķetes, kas lido šurp milzīgā ātrumā kā švīkas krītošā sniegā Tod, es sekundes desmitdaļā nodomāju Un tad kalna virsotnei trāpa divas raķetes, un ēnkāju Troksnis kliedz, un visur lido zemes gabali Un-

Un-

Un mēs joprojām esam tepat -

Es nejūtu karstumu, neredzu nāvi, kalns nav sabrucis -

Kas notika? Bens jautā, kad mēs atkal paceļam galvas.

Upes gultnē ir palikusi plaisa, kur ietriekusies raķete, bet -

-    Tā neuzsprāga, es saku.

-    Šī arī ne, Bredlijs piebilst, norādot uz kalnu, kur zemē ir iecirsts grāvis un aplauzti krūmi, bet turpat mētājas raķetes detaļas.

To ir salauzis trieciens pret klinti, nevis sprādziens.

-    Tā nevar būt veiksmīga sakritība, es saku. Ne jau abas.

-     Es paskatos uz Bredliju un sajūsmināti pasmaidu. Tu atvienoji kaujas galviņas.

-     Ne jau es. Viņš paskatās uz izlūku kuģi, kas joprojām lido virs kalna. Mērs, bez šaubām, brīnās, kāpēc mēs joprojām esam dzīvi. Simona, Bredlijs paskaidro, palūkojoties uz mani. Viņa tā arī nespēja līdz galam pieņemt manu Troksni, un man šķita, ka viņa ir pārāk labās attiecībās ar Koila kundzi, bet… viņš palūkojas uz izlūku kuģi, laikam jau Simona saskatīja potenciālos draudus. Es redzu, ka Bredlijs valda asaras.

-    Viņa mūs izglāba.

Mūs vēro arī Debesis un 1017, un mēs dzirdam ēnkāju izbrīnu par to, ka raķetes nav mūs visus nogalinājušas.

Vai tie ir vienīgie ieroči, kas atrodas uz kuģa? Bens jautā.

Es atskatos uz kuģi, kas pagriežas, -

-    Vēl ir hūperi, es saku -

[tods]

-     Kas, PIE VELNA? mērs ierēcas -

Bet es vēroju ekrānus, kas rāda kalna galu, -

Raķetes nav uzsprāgušas -

Tās tikai ietriecās zemē, nodarot ne lielākus postījumus kā mests akmens -

-     Tod! mērs iebļaujas. Kas tev par to ir zināms?

-Jūs šāvāt uz VIOLU! es kliedzu pretī. Jūsu dzīvība

man vairs nav nenieka vērta, sapratāt? NENIEKA!

Prentiss atkal kaut ko noņurd, un es skrienu pie medpunkta telpas durvīm, bet tās, protams, ir aizslēgtas, un tad grīda sasveras, kad viņš pagriež kuģi. Es paslīdu Ivana asinis un iekritu gultā, mēģinot nenovērst acis no ekrāniem, mēģinot saskatīt Violu kalna galā, -

Es meklēju kabatā saziņas ierīci, bet, protams, viņš ir to paņēmis -

Tad es vēlreiz pārlaižu skatienu istabai, jo Simona taču runāja ar mums no kuģa, vai ne? Un, ja mēs varam sazināties ar vadītāja kabīni, tad, iespējams, signālu var pārraidīt arī uz ārpusi -

Es dzirdu vēl divas šņākoņas -

Ekrānos parādās divas bumbas, kas lido uz kalna galu. Šoreiz tās ir fokusētas precīzi uz mērķi, un bumbas trāpa ēnkājiem, kas bēg pa upes gultni, -

Bet ari šis bumbas nesprāgst -

-     Labi, lai nu tā būtu, mērs pavisam mierīgi saka, un tas nozīmē, ka viņš ir galīgi pārskaities.

Mēs paceļamies augstāk tieši virs ēnkājiem -

Viņu ir sasodīti daudz -

Krīt vēl divas bumbas, kas nesprāgst, -

-     NOLĀDĒTS! mērs izsaucas -

Es pieliecos pie paneļa, no kura skan mēra balss. Pieskaros ekrānam, un uz tā parādās daudz dažādu vārdu -

-    Lai notiek, mērs ekrānā saka. Būs jāstrādā pa vecam.

Es skatos uz vārdiem ekrānā, ļoti koncentrējos, mēģinot

izmantot visu, ko mērs man ir mācījis, -

Un lēnām, lēnām, lēnām vārdi sāk kaut ko nozīmēt [VIOLA]

-     Mēs gribējām mieru! Bredlijs sauc Debesīm, kas vēro, kā krīt bumbas, nogalinot tikai tos dažus ēnkājus, kam tieši trāpa. To dara viens cilvēks!

Bet Debesu Troksnī nav vārdu, tikai dusmas dusmas, ka viņš ir piekrāpts, dusmas, ka viņš ir sliktākā pozīcijā, jo ir piedāvājis mieru, dusmas, ka mēs esam viņu nodevuši.

-     Neesam vis! es saucu. Viņš taču mēģina nonāvēt arī mūs!

Un mana sirds auļo, baiļojoties, ko mērs ir nodarījis Todam, -

-     Vai jūs varat mums palīdzēt? Bredlijs jautā Debesīm.

-    Vai varat viņu apturēt?

Debesis pārsteigts palūkojas uz viņu. Ēnkāji viņam aiz muguras joprojām panikā skraida, mēģinot paslēpties aiz krastmalas kokiem, bēgot no izlūku kuģa, kas vairs neizsviež neitralizētās bumbas un tagad tikai planē gaisā virs mums, metot ēnu sniegā.

-    Tās jūsu degošās bultas, es ieminos, kuras jūs šāvāt ar lokiem.

Vai tad tās darbotos pret bruņotu kosmosa kuģi? Debesis jautā.

-    Iespējams, ja to būtu ļoti daudz, Bredlijs saka. Kamēr tas vēl ir pietiekami zemu, lai trāpītu.

Kuģis tagad griežas, joprojām atrodoties tikpat augstu, un mēs dzirdam, kā mainās motoru rūkoņa.

Bredlijs strauji paceļ galvu.

-    Kas ir? es prasu.

Bredlijs pašūpo galvu. Viņš maina degvielu, vīrietis saka, un viņa Troksnis ir apjucis, bet satraukts, it kā mēģinātu kaut ko atcerēties, -

-   Viņš ir pēdējais, kas stāv ceļā mieram, es saku Debesīm.

-    Ja mēs varētu viņu apturēt…

Tad viņa vietā nāks kāds cits, Debesis atcērt. Izcirtumā vienmēr ir radies jauns ļaunums.

Tad mums vienkārši būs jāpacenšas mazliet vairāk! es izsaucos. Ja mēs varējām nokļūt tik tālu par spīti tam vīram izlūku kuģī, vai tad tas nepierāda, cik daudz miers nozīmē vismaz dažiem no mums?

Debesis paskatās augšup, un viņa Troksnī es redzu cīnāmies manis sacīto pret to, ko viņš redz notiekam, -

Ko viņš sagaida no tiem kuģiem, kas ieradīsies, -

Debesis pagriežas pret 1017. Sūti ziņu Ceļiem, viņš saka. Liec sagatavot ieročus.

(1017)

Es? pārsteigts jautāju.

Zemei jāiemācās tevī ieklausīties, Debesis parāda. Labāk, lai sāk tagad.

Un viņš atver man savu balsi, un es izsūtu viņa pavēles Zemes valodā, pat īsti to neapzinoties, -

Es ļauju pavēlēm plūst caur mani, it kā vienkārši tās pārraidītu, -

Plūst caur mani pie Ceļiem, karavīriem un Zemes, kas mūs gaida visapkārt, un tā nav mana balss, tā pat nav Debesu balss, kas runā caur mani, bet gan lielo Debesu balss, kas pastāv ārpus indivīdiem, kam tiek dots Debesu vārds, tā ir kā Zemes kopīgā doma, kas runā pati saviem vārdiem, mūsu vienotā balss, Zemes balss, kas uztur mūs dzīvus, kas mūs sargā un palīdz pieņemt nākotnes izaicinājumus, tā runā caur mani -

Tā ir Debesu balss -

Un tā mudina karavīrus doties kaujā, mudina Zemi cīnīties līdz ar viņiem, ņemt rokās liesmojošās uguns bultas un ieročus, likt tos kaujas nezvēru mugurā, sagatavojot visu mums, -

Viss notiek, Avots parāda Izcirtuma ļaudīm. Palīdzība drīz būs klāt.

Tad virs galvas atskan šņākoņa un mēs paceļam acis -

Un redzam, kā no kosmosa kuģa motoriem līst uguns lietus -

Tas gāžas kā asinis no rētas, visapkārt mutuļo dūmi un tvaiki, un tas gāžas pār Zemi, aizdedzinot tās ļaudis. Izlūku kuģis sāk riņķot virs kalna, un uguns uzliesmo kā siena, nodedzinot savā ceļā visu kokus, būdiņas, Zemi, pasauli -

-     Raķešu degviela, saka Izcirtuma vīrs.

-      Viņš grib mūs te iesprostot, Naža vienīgā izsaucas, apcērtoties riņķī sava zvēra mugurā, un zvērs šausmās kliedz, visapkārt redzot uguni.

Kuģis paceļas augstāk gaisā, aplis tagad ir lielāks, uguns joprojām gāžas pār mums -

Viņš grib visu iznīcināt, Avots saka. Viņš aizdedzinās visu ieleju.

[TODS]

Kuģis met lokus uz visām pusēm, un es tikko spēju nostāvēt pie saziņas iekārtas.

Citos ekrānos parādās liesmas -

-     Ko jūs DARĀT? es kliedzu, mēģinot nekrist panikā. Es lasu vārdus uz ekrāna -

-     Vecs pilotu triks, ko Bredlijam bija atklājis viņa vectēvs, bet puisis bija to aizmirsis, mērs attrauc. Nomaini degvielu, apstrādā to ar skābekli, un tā deg, deg un deg.

Es paskatos uz ekrāniem un redzu mūs lidojam augstu gaisā, metot lokus virs kalna un gāžot uguns vālus uz kokiem. Uguns ir lipīga un ļoti karsta, līdzīga ēnkāju uguns bultām, un, lai gan snieg, koki sasprāgst gabalos no šī karstuma un uguns pārmetas pie citiem kokiem, tā lido no koka pie koka ātrāk, nekā ēnkāji spēj paskriet, un ekrāni parāda milzīgu uguns loku, kas ieskauj ieleju, iesprostojot tajā visus, -

Viņš pielaiž uguni visai pasaulei.

Es atkal paskatos uz saziņas iekārtu. Te ir vairākas pogas, ko es varētu izvēlēties, bet joprojām mēģinu izlasīt, kas tur rakstīts. Laikam Padējie.

Padējie kontakti. Es dziļi ieelpoju, mēģinot padarīt Troksni pavisam vieglu, kā man tas bija izdevies ar mēra palīdzību, -

-     Skaties, kā deg pasaule, Tod, mērs saka. Skaties, kā sākas pēdējais karš.

Pēdējie kontakti. Re, ko tas nozīmē. Pēdējie.

Es to piespiežu.

-     Tod? mērs atkal iejautājas. Vai tu skaties?

Es paraugos uz ekrānu. Man skaidrs, ka viņš mani neredz. Atkal paskatos uz saziņas kasti. Sarkanā aplī parādās vārdi Vizualizācija izslēgta.

Es to izlasu ar pirmo reizi.

-Jums taču vienalga, kas uzvarēs, vai ne? es jautāju. Tagad mērs lido virs Jaunās Prentistaunas, aplejot dienvidu un ziemeļu mežus ar uguns lietu, kas ar laiku sasniegs pilsētu. Es jau redzu, kā pirmās liesmas sāk laizīt tālākās mājas.

-     Vai zini ko, Tod? mērs turpina. Man nudien ir vienalga. Vai tas nav pārsteidzoši? Lai tikai viss vienreiz beidzas. Lai tas viss vienreiz beidzas.

-    Tas būtu varējis beigties, es iebilstu. Mēs varējām noslēgt mieru.

Tagad ekrānā ir parādījies Pēdējo kontaktu saraksts, un es lēnām to lasu -

-    Mēs kopā varējām panākt mieru, Tod, mērs saka. Bet tu izlēmi, ka tev tas nav vajadzīgs.

Saziņas, es lasu. Saziņas ierē… saziņas ierē -

-     Par to es vēlos tev pateikties, viņš turpina. Par to, ka parādīji, kādiem jābūt maniem patiesajiem mērķiem.

Saziņas ierēc. Saziņas ierīce 1. Re, kas tur rakstīts, Saziņas ierīce 1. Tas ir saziņas ierīču saraksts! No līdz 6, bet ne augošā secībā. Saziņas ierīce 1 ir pašā augšā, tad ierīce 3 (vismaz man šķiet, ka tas ir 3), tad laikam 2 un vēl kaut kas -

-     Jūs teicāt, ka esat mainījies, es saucu, sviedriem ritot, mēģinot izlasīt, kas uzrakstīts uz paneļa. Teicāt, ka esat kļuvis cits cilvēks.

-     Es kļūdījos. Cilvēki nemainās. Es vienmēr būšu tas, kas esmu. Un tu vienmēr būsi Tods Hjūits zēns, kas nespēj nogalināt.

-     Lika pagaidīt, es atcērtu. Cilvēki mainās.

Mērs iesmejas. Vai tu nemaz manī neklausies, Tod? Cilvēki nemainās. Nemainās.

Kuģis vēlreiz sašūpojas, kad mēs lidojam atpakaļ, aizdedzinot visu pasauli. Es joprojām svīstu pie saziņas ekrāna. Es nezinu, kurš ir Violas numurs, bet, ja tie sakārtoti zvanīšanas secībā, tad viņai jābūt ar numuru 1 vai 3, jo -

-     Ko tu mēģini tur izdarīt, Tod? mērs jautā.

Un ekrāns izdziest.

[VIOLA]

Tagad izlūku kuģis ir tik tikko saredzams dūmos, kas ceļas mums visapkārt. Pagaidām esam drošībā akmeņainās upes gultnē, bet netiekam prom, jo mūs no visām pusēm ieskauj uguns siena. Mērs ir pārlidojis visu ieleju, kas tagad deg tik spoži, ka ir grūti uz to skatīties, -

Kā tur var būt tik daudz degvielas? Bens jautā, kamēr mēs vērojam, kā uguns plosās mežos, izplatoties mežonīgā ātrumā.

-    Pāris pilienu šīs degvielas bija pietiekami, lai uzspridzinātu tiltu, es saku. Iedomājies, ko var nodarīt degviela no vesela kuģa.

Vai vari sazināties ar kuģi? Debesis man jautā.

Es parādu savu saziņas ierīci. Neatbild, attraucu. Bet es mēģinu.

Tad mums atliek tikai viens, Debesis saka, un viņa Troksnī parādās lēmums, kad kuģis būs ārpus mūsu šaušanas attāluma.

Mēs visi blenžam uz ēnkāji, līdz saprotam, ko viņš ar to domā.

-     Upe, es saku.

Un debesīs atskan rēkoņa, kas liek mums pagriezt galvas, -

-    Viņš lido atpakaļ! Bredlijs sauc -

Un mēs redzam, ka caur dūmiem uz kalna galu traucas izlūku kuģis, tas tuvojas kā pastarā tiesa -

Tas lido tieši mums virsū -

[TODS]

Visos monitoros tagad redzama vienīgi uguns, tā plosās visur, ieskaujot ieleju, ieskaujot Jauno Prentistaunu, izgaismojot kalna galu, kur ir Viola, kaut kur visā tajā degošajā ārprātā -

-     Es jūs nogalināšu! es kliedzu. Dzirdat? Es jūs NOGALINĀŠU!

-     Cerams, ka tā, Tod, mērs saka, un viņa sejā rotājas savāds smaids vienīgajā ekrānā, kurā vēl redzama viņa seja. Tu jau esi pietiekami ilgi gaidījis.

Bet es skatos apkārt, mēģinot atrast kādu citu veidu, kā sazināties ar Violu (lūdzu, lūdzu, lūdzu). Saziņas ierīču ekrāns vairs neparādās, bet es varētu zvērēt, ka Losona kundze reiz izmantoja vienu no ekrāniem pie gultām. Pieeju pie gultas un piespiežu roku pie ekrāna.

Tas iegaismojas, un parādās daudzi vārdi.

Viens no tiem sākas ar Saziņ.

-     Tod, man laikam tev jāizstāsta, kas tagad notiks, mērs iesāk. Ir svarīgi, lai tu to zinātu.

-     Aizverieties! es uzsaucu, spiežot uz rāmīša ar Saziņ. Tagad ekrānā parādās vēl citi rāmīši, kuros visos ir kaut kas rakstīts par saziņu. Es dziļi ieelpoju un mēģinu pielāgot savu Troksni lasīšanai. Ja mērs var šādi iemācīties vadīt kuģi, tad es varēšu iemācīties lasīt.

-     Esmu pavēlējis kapteinim O'Hāram vest savu vienību kaujā pret ēnkājiem, kas ar laiku uzbruks pilsētai, mērs turpina. Protams, tā ir īsta pašnāvība, bet kapteinis O'Hāra nekad nav bijis īpaši vērtīgs.

Sazeiņejaes pūlc, es lasu. Samiedzu acis un vēlreiz dziļi ieelpoju. Lūdzu, lūdzu, lūdzu. Sazeiņejaes pūlc. Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē, tāpēc trešo reizi dziļi ieelpoju un aizveru acis (es esmu Aplis, un Aplis ir tas, kas es). Es atveru acis. Saziņas pults. Ak tad re, ko tas nozīmē! Piespiežu šo pogu.

-      Kapteinis Teits vedīs pārējo armiju pretī Atbildei kalna galā, mērs pļāpā tālāk, lai iznīcinātu pretestības paliekas -

Es paceļu galvu. Ko?

-     Nu, mēs taču nevaram riskēt, ka teroristi atkal mēģinās uzspert mani gaisā, vai ne? Prentiss noņurd.

-Jūs esat nolādēts briesmonis!

-      Un tad kapteinis Teits vedīs armiju uz okeānu.

Tagad es jūtos patiešām satriekts. Uz okeānu?

-      Tur būs mūsu pēdējais cietoksnis, Tod, mērs saka, un es redzu viņa smīnu. Okeāns aiz muguras, ienaidnieks priekšā. Vai var vēlēties vēl labāku karu? Nav citas izvēles kā vien cīnīties un mirt.

Es atkal paskatos uz ekrānu.

Un te tie atkal parādās. Pēdējie sakari. Es to piespiežu. Atkal izlec kaut kādi rāmīši.

-     Bet tam visam jāsākas ar ēnkāju vadītāja nāvi, mērs skaidro. Diemžēl tas nozīmē, ka jāmirst arī visiem tiem, kas atrodas viņam blakus.

Es paskatos citos ekrānos. Mēs jau esam kalna galā, mēs lidojam tam pāri un virzāmies uz sauso upes gultni, pa kuru bēg ēnkāji, -

Mēs lidojam Violas virzienā -

Es viņu tagad redzu ekrānos -

Viņa joprojām jāj Akorna mugurā, viņai līdzās ir Bredlijs un Bens, un aiz viņiem ēnkāju vadonis, kas mudina visus skriet ātrāk, -

-     NĒ! es kliedzu. NĒ!

-     Man ļoti žēl, ka jāzaudē Viola, mērs saka, kad mēs nolaižamies zemāk, raujot aiz sevis uguns asti. Bet, atklāti sakot, par Bena nāvi es pārāk nesērošu.

Es piespiežu augšējo pogu, uz kuras rakstīts Saziņas ierīce 1, un kliedzu VIOLA! balsij aizlūstot. VIOLA!

Bet ekrānos jau redzams, ka mēs lidojam tieši virs viņiem, -

(1017)

Debesis pagriež savu kaujas nezvēru, liekot arī Izcirtuma zvēriem mesties sāņus, dzenot viņus tālāk no kuģa, tuvāk upes krastā esošajiem degošajiem kokiem -

Bet Izcirtuma zvēri pretojas -

Uguns! es dzirdu viņus mežonīgi kliedzam. Uguns!

Mums lido virsū! es parādu ne tikai Debesīm, bet arī Zemei mums apkārt, sūtu brīdinājumus uz visām pusēm, arī es lieku savam kaujas nezvēram skriet degošo koku virzienā. Starp upes gultni un kokiem vēl ir maza zemes strēle, ko varētu izmantot par patvērumu, -

TURP! Debesis norāda, un mans kaujas nezvērs paklausa, pagriežoties pret krastmalas kokiem, un Izcirtuma zvēri dara to pašu. Tur ir Avots, Izcirtuma virs un Naža vienīgā Bens, Bredlijs un Viola -

Viņi auļo uz manu pusi, uz nelielo drošības saliņu, kur mēs nevarēsim ilgi noturēties, bet tas varbūt ļaus mums izvairīties no kuģa, kas šņākdams lido tieši virsū, -

Un es visapkārt jūtu Zemes bailes un šausmas, jūtu, kā viņi mirst, turklāt es jūtu ne tikai tos, ko redzu, tos, kas skrien blakus manam kaujas nezvēram, bet viņus visus. Es jūtu karavīrus, kas palikuši ielejas ziemeļos, karavīrus dienvidos, kas mēģina glābties no meža, kas ir liesmās. Tur uguns pārmetas no koka uz koku par spīti sniegam, uguns pārvietojas ātrāk, nekā viņi sļ)ēj skriet. Es jūtu arī Zemes ļaudis, kas atrodas upes augštecē prom no šīs pekles. Viņi vēro, kā ieleja pie viņu kājām vārās, sadedzinot bēgošos, un es to redzu viņu acīm, redzu visas Zemes acīm -

Es skatos šīs planētas acīm, kas vēro sevi degam, Un arī es degu -

ĀTRĀK! es dzirdu Naža vienīgo saucam, un es pagriežos un redzu, ka viņa to sauc Debesīm, kura kaujas nezvērs ir palicis pāris soļu iepakaļ, kamēr Debesis sūta pavēli Zemei glābties, -

Kuģis lido tieši virs mums Lejot uguns lietu virs upes gultnes Un Debesis ieskatās man acīs Cauri dūmiem, ugunij un sniegam Nē, es parādu Nē!

Un Debesis pazūd liesmu jūrā -

[VIOLA]

Zirgi raujas uz priekšu, kad uguns siena aiz mums šņācot pārņem upes gultni, -

No tās nevar aizbēgt koki mums priekšā liesmo, arī akmeņi klints pakājē šķiet degam, un pat sniegpārslas gaisā iztvaiko miglā. Mēs esam paglābušies no pirmā uzbrukuma, bet, ja viņš lidos atpakaļ, mums vairs nebūs, kur mukt, mums vairs nav, kur, -

-    Viola! Bredlijs sauc, Angaradai apstājoties blakus Akornam, zirgi pārbijušies sazviedzas -

-    Kā mēs tiksim prom? es dūmos jautāju caur klepus lēkmēm. Pagriežos un ieraugu desmit metrus platu uguns sienu, kas klāj upes gultni, kur mēs vēl nupat stāvējām, -

-    Kur ir Debesis? Bredlijs jautā.

Mēs pagriežamies pret Benu, un es tikai tagad apjaušu, ka mēs nevaram dzirdēt viņa Troksni. Tas ir novirzīts no mums, visi ēnkāji mums līdzās ir apstājušies, gluži kā sastinguši, lai gan visapkārt plosās liesmas, un šis skats ir tik dīvains, lai gan skriet jau vairs nebūtu nozīmes, -

-     Ben? es saku -

Bet viņš skatās uz liesmu jūru upes gultnē -

Un tad mēs to dzirdam savādu skaņu, it kā mums aiz muguras plīstu milzu audekls, -

1017 -

Nolēcis no sava kaujas nezvēra -

Skrien uz liesmu pusi, tās jau lēnām plok uz kailiem akmeņiem -

Atstājot aiz sevis kvēlojošu pelnu kaudzītes -

Gluži kā kaujas laukā, kad ēnkāji bija izšāvuši savas uguns bultas, -

Bet šoreiz tur ir tikai divas pelnu kaudzītes -

1017 skrien pie tām, un viņa Troksnis gaudo tādās bēdās un sāpēs, kādas es nekad dzīvē vēl neesmu pieredzējusi, -

Viņš skrien pie Debesu un viņa kaujas nezvēra pārogļotajiem ķermeņiem -

(1017)

Es skrienu -

Man galvā vairs nav nevienas domas Manā balsī skan tikai sirdi plosoša gaudošana, kurā es pats tik tikko Spēju klausīties, -

Es vēlos, kaut tas nekad nebūtu noticis, Es atsakos noticēt tam, ko esmu redzējis, atsakos pieņemt notikušo -

Es pat nepievēršu uzmanību Izcirtumam un Avotam, skrienot viņiem garām, -

Tik tikko apzinos to rēkoņu, kas sāk skanēt man ausīs, galvā un sirdī, Manā balsī -

Akmeņi upes gultnē joprojām ir karsti, bet liesmas pamazām noplok, tā ka, gadījumā ja šī uzbrukuma mērķis bija aizdedzināt vēl lielāku platību, tas ir izgāzies -

Tomēr tagad man kļūst skaidrs, ka tam bija tikai viens mērķis, -

Es metos liesmās, jūtot, kā tās dzeļ manu ādu, akmeņi deg kā ogles -

Bet man vienalga -

Es skrienu turp, kur Debesis jāja sava ragaiņa mugurā Kur viņš nokrita uz akmeņiem Viņu ķermeņi joprojām deg -

Un es mīdu liesmas ar kājām, mēģinu tās apdzēst kailām rokām, gaudošana kļūst skaļāka, tā izskan ārpus manis, aizskan pasaulē, Zemē, tā mēģina izdzēst visu notikušo Es saķeru Debesis un rauju viņu prom no degošā ragaiņa Un skaļi kliedzu: Nē!

Akmeņi dedzina man pēdas, mans ķērpju apģērbs kūp karstumā NĒ!

Bet viņš ir miris -

Un Un -

Un tad es viņu sadzirdu -

Un sastingstu -

Es vairs nespēju pakustēties -

Jo Debesu ķermenis ir man rokās -

Bet viņa balss -

Ir atdalīta no ķermeņa -

Tā virmo gaisā, pacēlusies no ķermeņa, Bet tā ir pievērsta man Rādot -

Debesis -

Viņš man parāda: Debesis Un tad pazūd -

Un pēc mirkļa es izdzirdu viņus -

Izdzirdu visas Zemes balsis -

Viņi visi ir kā pārakmeņojušies -

Sasaluši, lai gan daži no mums deg, -

Sasaluši, lai gan daži no mums mirst, -

Sasaluši tāpat kā es, turot rokās Debesu ķermeni, -

Lai gan tas vairs nav Debesu ķermenis -

Debesis, es dzirdu -

Tagad ar mani runā Zeme -

Zemes balss, kas savijas kopā, -

Debesis ir Zemes balss, un uz mirkli tā bija kā nošķelta, atdalījusies, pazudusi pasaulē, tai nebija neviena, kas Spētu tajā runāt, -

Bet tikai uz mirkli -

Debesis, es dzirdu -

Tā ir Zeme -

Zeme runā ar mani -

Zemes balss ieplūst manī -

Manī ieplūst Zemes zināšanas, šīs zināšanas par visu Zemi, par visām Debesīm, kas jebkad bijušas, -

Šī valoda ieplūst manī tā, ka es saprotu es tam visu laiku esmu pretojies, es vienmēr esmu gribējis būt nomaļus, bet pēkšņi es visu saprotu Es saprotu viņus visus Pazīstu mūs visus Un zinu, ka tas bija viņš, Viņš piešķīra man šīs Spējas Debesis izraugās Zeme Bet kara laikā nedrīkst būt kavēšanās Debesis, viņš mirstot teica Zemei Un tagad Zeme man saka: Debesis Un es atbildu Es saku: Zeme -

Un es izslienos, atstājot vecās Debesis aiz muguras, es tagad nedrīkstu sērot -

Jo tūlīt pat izjūtu nastu, kas man būs jānes, Zemei draud briesmas Un Zemes labklājība man ir svarīgākais Tāpēc atliek tikai viens -

Es pagriežos pret Zemi, pret Avotu, kas arī mani sauc par Debesīm, pret Izcirtuma vīrieti un Naža vienīgo, viņi visi mani vēro, viņu balsis ir pavērstas pret mani Un es esmu Debesis Un es runāju Zemes valodā (bet tajā ir ari mana balss -) (manis paša balss, kurā trako dusmas, -) Un es lieku Zemei atbrīvot upi Visu uzreiz -

[VIOLA]

-    Bet tā noslaucīs pilsētu! Bredlijs izsaucas, pirms vēl Bens mums ir izskaidrojis, kas notiek, -

Jo mēs redzējām apkārtējo Troksnī to, kas tagad notiks, redzējām, ka 1017 lika viņiem atbrīvot upi, -

-    Pilsētā ir arī nevainīgi cilvēki, Bredlijs saka. Ja upe tiks nekavējoties atbrīvota, tā noslaucīs viņus no šīs zemes!

Tas jau ir izdarīts, Bens paskaidro. Debesis pavēlēja, un pavēle ir izpildīta -

-    Debesis? es pārsteigta atkārtoju -

Jaunās Debesis, viņš saka un pagriež galvu -

Arī mēs pagriežamies. No degošajiem, dūmojošajiem akmeņiem parādās 1017, bet viņa skatiens ir mainījies.

-    Viņš ir jaunais vadonis? Bredlijs neticīgi pārjautā.

-    Sasodīts, es noelšos.

Es varu ar viņu parunāt, saka Bens. Mēģināšu palīdzēt viņam saskatīt, kā būtu pareizi rīkoties, bet es nevaru apturēt upi -

-    Mums jābrīdina pilsēta, Bredlijs saka. Cik daudz laika mums ir?

Bena skatiens aizklīst tālumā, un mēs viņa Troksnī redzam ēnkājus, kas atrodas pie dambja, aiz kura ir milzīgs ūdens daudzums tas atrodas līdzenumā, kur mēs ar Todu sastapām radījumus, kas dziedāja "Seit", radījumu pulks bija tik liels, ka pletās līdz horizontam, bet tagad šī vieta ir ūdens pilna, tā ir kā milzīga iekšzemes jūra. Tas ir diezgan tālu, Bens saka, un jāpieliek lielas pūles, lai dambi nojauktu. Viņš samirkšķina acis. Mums ir divdesmit minūtes laika.

-    Ar to nepietiek! Bredlijs sauc.

Bet vairāk mums nebūs, Bens atbild.

-    Ben, es ierunājos.

Tods ir tur, augšā, Bens saka, ieskatoties man acīs, un man šķiet, ka viņa Troksnis runā tieši ar mani, runā tā, kā neviens uz šīs planētas vēl nav runājis. Viņš ir tur un joprojām cīnās par tevi, Viola.

-    Kā tu to zini?

Es dzirdu viņa balsi, Bens saka.

-    Ko?

Nepārāk skaidri, viņš atbild, izklausoties tikpat pārsteigts, cik es, nejau precīzi, tomēr es viņu jūtu. Kad mēs izvēlējāmies jaunās Debesis, es varēju dzirdēt pilnīgi visu balsis. Viņš iepleš acis. Un es dzirdēju Todu. Es dzirdēju, kā viņš cīnās par tevi. Bens piejāj mums tuvāk. Tev jācīnās par viņu.

-    Bet ēnkāji mirst, es iebilstu, un visi tie cilvēki pilsētā -

Cīnoties par viņu, tu cīnīsies par mums visiem.

-    Bet karš taču nedrīkst kļūt personisks, es čukstu, gandrīz vai lūdzot, -

Ja ir kāda persona, kas var izbeigt šo karu, Bens saka, tad viņu glābt nav personisks, bet vispārcilvēcisks uzdevums -

-    Mums jādodas prom! Bredlijs sauc. Tūlīt pat!

Es pamāju Benam, un mēs pagriežam zirgus, lai mēģinātu atrast drošu ceļu cauri uguns sienai, -

Un ieraugām, ka mūsu ceļā stāv 1017.

-    Ļauj mums iet, Bredlijs saka. Vīrs, kas sagrābis izlūku kuģi, ir arī mūsu ienaidnieks. Viņš ir visas šīs planētas ienaidnieks.

Un mēs dzirdam, ka izlūku kuģis atkal lido atpakaļ, tas gatavojas vēl vienam uguns lietum -

-    Lūdzu, es čukstu.

Bet 1017 nelaiž mūs garām -

Un es redzu mūs viņa Troksnī -

Es redzu, kā mēs mirstam, -

Nē, Bens piejāj tuvāk. Nav laika atriebībai. Tev jādabū Zeme prom no upes -

Bet mēs redzam, kā 1017 izcīna iekšēju cīņu, redzam, kā viņa Troksnis svārstās par gan labu vienai, gan otrai izvēlei. Viņš vēlas gan atriebties, gan glābt savus ļaudis -

-    Pag. Es esmu kaut ko atcerējusies -

Uzloku piedurkni, atklājot skatienam aproci. Āda ap to ir iesārta un pamazām dzist, infekcija mani vairs nemoka, bet šo aproci nekad nevarēs noņemt -

Es jūtu pārsteigumu 1017 Troksnī, bet viņš joprojām neiet nost no ceļa -

-   To vīrieti, kas nogalināja Debesis, es ienīstu tikpat ļoti, cik tu, saku. Es izdarīšu visu, lai viņu apturētu.

Viņš mūs vēro, mums apkārt joprojām liesmo uguns, kuģis lido arvien tuvāk -

Ejiet, viņš saka, pirms Debesis nav pārdomājis.

[TODS]

-     VIOLA! es kliedzu, bet ne no Saziņas iekārtas 1, ne no Saziņas iekārtas 3 nav nekādas atbildes. Jūtu, kā grīda sasveras, ieskatos ekrānos un redzu, ka mēs apgriežamies, lai lidotu atpakaļ, bet upes gultne mums aiz muguras liesmo, -

Viss tinas dūmos, es nespēju saskatīt ne Violu, ne Benu -

(lūdzu, lūdzu, lūdzu -)

-    Paraugies uz ēnkājiem, saziņas iekārtā atskan mēra balss. Viņš izklausās ieinteresēts. Viņi pat nebēg.

Es viņu nogalināšu, nolādēts, es viņu nogalināšu -

Un tad man ienāk prātā, ka vairāk par visu pasaulē es gribu viņu apturēt, to nu es alkstu no visas sirds -

Pārtrauc uzbrukumu, es nodomāju, mēģinot koncentrēties par spīti tam, ka kuģis grīļojas, mēģinot piekļūt mēram pie vadības pults. Pārtrauc uzbrukumu un laidies zemē.

-     Vai tas esi tu, Tod, kas laužas aizslēgtās durvis? mērs smejas.

Un man galvā uzliesmo sāpes tie ir tie paši vārdi, kurus viņš allaž ir izmantojis, jau toreiz: TU NEESI NEKAS, TU

NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS. Es sagrīļojos, man acu priekšā viss griežas, domas aizmiglojas -

-     Turklāt tev pat nebija vērts mēģināt, mērs saka. Šķiet, mūsu Viola ir izdzīvojusi.

Es paskatos ekrānos un redzu, ka mēs tuvojamies divām mazām figūriņām un viena no tām ir Viola, -

(paldies Dievam, paldies Dievam -)

Viņi jāj uz kalna malas pusi, izvairoties no uguns, vietām brāžoties cauri liesmām, -

-     Neraizējies, Tod, mērs mani mierina. Te es visu esmu pabeidzis. Ja nekļūdos, upe drīz vien tiks atbrīvota, bet mēs gaidīsim savu likteni pie okeāna.

Smagi elpojot, es metos pie saziņas iekārtas.

Varbūt Saziņas iekārta 1 bija manējā, bet Koila kundzei bija numurs 3 -

Es piespiežu Saziņas iekārtu 2.

-     Viola? es saku.

Un mazajā ekrānā redzu Violas figūriņu, pavisam sīciņu Akorna mugurā. Viņi ir jau tikuši līdz kalna malai, jau traucas lejup pa izroboto līkloču taku -

Es redzu, ka viņa pārsteigumā saraujas, aptur Akornu un iebāž roku kabatā, -

-     Tod? es skaidri sadzirdu viņas balsi -

-     Kas tad tas? mērs izsaucas -

Bet es joprojām turu pogu nospiestu -

-    Uz okeānu, Viola! es kliedzu. Mēs lidojam uz okeānu!

Un man trāpa vēl viens Trokšņa sitiens -

[VIOLA]

-    Uz okeānu!? es kliedzu. Tod? Ko tu ar to gribi teikt?

-    Skaties! Bredlijs iesaucas, jājot lejup pa līkloču ceļu Angaradas mugurā. Viņš norāda uz izlūku kuģi -

Tas lido pāri ielejai, prom no mums, dodas uz austrumiem Dodas uz okeānu -

-    Tod? es atkārtoju, bet viņš vairs neatbild. Tod?.' -Viola, mums/āstei'dzas,-Bredlijs atgādina, mudinot Anga-

radu doties lejup pa taku. Toda balss vairs nav dzirdama, bet Bredlijam ir taisnība. Drīz pār ieleju gāzīsies ūdens siena, un mums jābrīdina visi, ko vien varam brīdināt, -

Akorna mugurā jājot lejup pa kalnu, es saprotu, ka mēs kārtējo reizi varēsim glābt vien nedaudzus, Iespējams, arī mēs paši neizglābsimies -

[TODSļ

Es vaidu un pieslienos no grīdas, kur biju uzgāzies virsū Ivana līķim. Paskatos ekrānos, bet neredzu tur nekā pazīstama, pat ugunsgrēki vairs nav saskatāmi. Es redzu tikai zaļus mežus un kalnus -

Tātad mēs jau lidojam uz okeānu Lai gaidītu savu galu -

Es noslauku Ivana asinis no jakas, tās muļķīgās uniformas, kas ir perfekta mēra uniformas kopija, un pat doma, ka mēs izskatāmies līdzīgi, liek man aiz kauna nosarkt -

-     Vai esi kādreiz redzējis okeānu, Tod? viņš jautā. Un es palūkojos -

Jo tur jau tas ir Okeāns -

Un es nespēju atraut no tā acis Tas aizpilda visus ekrānus, tas stiepjas pa visām, visām, visām kosmosa kuģa sienām, tik liels ūdens klajums, ka šķiet tas nekad nebeigsies, un tā krastā ir pludmale, ko klāj smiltis un sniegs, un tālāk tikai ūdens un ūdens līdz pat mākoņu horizontam -

Man sareibst galva, uz to skatoties, un es novēršos Es paskatos uz saziņas ekrānu, ar kuru man izdevās uz mirkli sazināties ar Violu, bet, protams, ierīce ir atslēgta, mērs ir izslēdzis pilnīgi visu, ko es varētu izmantot, lai runātu ar viņu.

Tagad esam palikuši tikai mēs divi, un mēs lidojam uz okeānu -

Tikai mēs ar viņu, līdz galam Viņš gribēja nogalināt Violu. Viņš gribēja nogalināt Benu. Ja viņi neaizies bojā ugunsgrēkā, viņus var nonāvēt plūdi, tāpēc man šis tas būs jālabo, Jā, pie velna, tā nudien būs jādara Un es domāju par Violas vārdu. Cenšos no visa spēka domāt par viņas vārdu, izmēģinu, sasildu to savā prātā, savā Troksnī -

Izjūtot savas dusmas, savas raizes par viņu — Iespējams, man ir grūtāk cīnīties tāpēc, ka mērs manu Troksni tagad ir padarījis klusu, bet, ja viņš spēj man iesist ar savu Troksni, tad ari es to varu Viola, es nodomāju.

VIOLA -

(DEBESIS)

Man jāsūta Zeme cauri ugunij, lai viņus glābtu. Man jāsūta viņi augšup pa degošajiem pakalniem, cauri degošo koku mežam, garām slepenajām paslēptuvēm, kas gāžas un sprāgst. Man jāsūta viņi lielās briesmās, lai izglābtu no vēl lielākām briesmām, kas drīz vien gāzīsies lejup pa upes gultni, Briesmām, kurām esmu viņus pakļāvis, Briesmām, kuras Debesis uzskatīja par vajadzīgām, Jo to jau neizlemj Debesis tie ir lēmumi, kas Debesīm jāpieņem Zemes labā. Daudzi no mums ietu bojā, ja mēs

ļautu ugunij plosīties mežā, daudzi no mums ies bojā, mēģinot izbēgt, -

Bet otrajā gadījumā mēs vismaz aizrausim sev līdzi lielu skaitu Izcirtuma ļaužu -

Nē, es dzirdu Avotu sakām. Viņš raušas stāvajā kalnā aiz manis. Mēs jājam ar ragaiņiem, mēģinot atrast ceļu starp degošajiem kokiem, lai tiktu pietiekami augstu, pirms pār mums gāzīsies ūdens. Kaujas nezvēri ceļā gūst apdegumus, bet mēs nedrīkstam apstāties. Mēs ceram, ka bruņas viņus pasargās.

Debesis tā nedrīkst domāt, Avots parāda. Karš pret Izcirtumu iznīcinās Zemi. Mums jāpanāk miers.

Es pagriežos pret viņu, stāvot savos seglos, un redzu, ka viņš sēž kaujas nezvēram mugurā kā cilvēks. Miers? es pārskaities izsaucos. Tu vēl ceri uz mieru pēc tā, ko viņi ir izdarījuši?

Pēc tā, ko viens no viņiem ir izdarījis, Avots man mierīgi atbild. Miers ir ne tikai iespējamība, bet mūsu nākotnes svarīgākais priekšnoteikums.

Mūsu nākotnes?

Viņš izliekas, ka nav mani dzirdējis. Vienīgā alternatīva ir pilnīga abpusēja iznīcība.

Un kas tur nepareizs?

Bet tagad arī viņa balsī ieskanas dusmas. Kaut ko tādu Debesis nedrīkst vēlēties.

Ko tu zini par Debesīm? es parādu. Ko tu zini par mums? Tu runā mūsu balsī tikai īsu daļu mūža. Tu neesi viens no mums. Nekad nebūsi.

Kamēr mēs dalīsim ļaudis savējos un svešajos, viņš atbild, Zeme nekad nebūs drošībā.

Es jau gribu viņam atbildēt, bet mani uzrunā Zemes balss no ielejas rietumiem, tā brīdina. Mūsu kaujas nezvēri raušas kalnā vēl ātrāk. Es paskatos uz ieleju, pār kuru joprojām krīt ledus kristāli. To no abām pusēm ieskauj liesmas, kas paceļas augšup mākoņos, -

Un upes gultni piepilda migla, kas traucas pa priekšu upei, gluži kā skaņa apsteidz lidojošu bultu, Te nu tā nāk, es parādu.

Migla palido mums garām un augšup, ietinot pasauli baltā plīvurā.

Es pēdējo reizi palūkojos uz Avotu Un atveru savu balsi -

Atveru savu balsi visai Zemei, kas to dzird, meklēju Ceļus, lai nodotu ziņu tālāk, lai pārliecinātos, ka runāju ar pilnīgi visiem Zemes ļaudīm, it visur -

Un es dzirdu, kā mana pirmā pavēle tiek nodota tālāk, pavēle ņemt rokās ieročus -

Man ir sajūta, ka es varu mainīt savu likteni, Es raidu vēl vienu ziņu, sūtu to tālāk un plašāk, vēl plašāk nekā iepriekš -

Sagatavojieties, es saku Zemei. Sagatavojieties karam NĒ! Avots atkal kliedz -

Bet viņa vārdus noslāpē ūdens, kas traucas pa ieleju mums pie kājām, savā ceļā aprijot visu, -

[VIOLA]

Mēs auļojam pa ceļu uz pilsētu. Akorns un Angarada traucas tik ātri, ka es tik tikko spēju noturēties savam zirgam krēpēs,-

Turies, mcitevtīt, Akorns zviedz un auļo vēl ātrāk Bredlijs Angaradas mugurā ir man priekšā, sniegs virpuļo mums apkārt. Mēs strauji tuvojamies pilsētas nomalei, ceļa malās jau ir redzamas pirmās mājas -

pie Velh^…?! es dzirdu Bredlija Troksni -

Pa ceļu maršē neliela karavīru vienība kapteiņa O'Hāras vadībā. Visi ir pacēluši ieročus, un viņu Troksnī mutuļo bažas, kas kāpj no viņiem kā migla ziemeļos un dienvidos.

-     GRIEZIETIES ATPAKAĻ! Bredlijs sauc, mums tuvojoties viņiem. JUMS JĀGRIEŽAS ATPAKAĻ!

Kapteinis O'Hāra apstājas, viņa Troksnis ir apjucis, arī vīri aiz viņa apstājas. Mēs jau esam klāt, zirgi palēnina gaitu -

-    Mums gatavojas uzbrukt ēnkāji, kapteinis O'Hāra saka.

-     Man ir pavēlēts -

-    Viņi ir palaiduši vaļā upi! es saucu.

-Jums jātiek kādā augstākā punktā, Bredlijs saka. Jāziņo pilsētniekiem -

-     Lielākā daļa pilsētas iedzīvotāju jau ir prom, kapteinis O'Hāra saka, Troksnim nikni kvēlojot. Viņi seko armijai uz kalnu.

-    Ko? es izsaucos.

Bet kapteinis O'Hāra izskatās arvien niknāks un niknāks.

-    Viņš zināja, kapteinis saka. Viņš zināja, ka tā ir pašnāvība.

-    Kāpēc visi soļo uz kalnu? es jautāju.

-   Viņi dodas pie dziedniecēm, kapteinis O'Hāra rūgti saka.

-     Lai nostiprinātu šo vietu.

Un mēs viņa Troksnī uz mirkli pamanām, ko nozīmē vārds nostiprināt.

Es atceros, ka kalna galā ir Lī. Mans draugs, kurš neredz.

-     Bredlij! es izsaucos, atkal uzšaujot Angaradai ar grožiem.

-    Tieciet kādā augstākā vietā! Bredlijs vēl sauc, kad mēs jau jājam garām karavīriem un prom pa ceļu. Glābiet visus, ko varat!

Bet tad mēs sadzirdam rēkoņu Ne jau cilvēku Trokšņa RĒKOŅU Upes krakšķus un rēkoņu Mēs atskatāmies -

Un redzam, ka kalna galu iznīcina neiedomājami masīva ūdens siena, -

[tods]

Aina ekrānos mainās. Okeāns pazūd, parādās skati no zondēm virs pilsētas. Mērs vienu no tām ir nostādījis pret pagaidām sauso ūdenskritumu -

-     Tas tuvojas, Tod, viņš saka -

-    Viola? es satraukti nočukstu, mēģinot ieraudzīt viņu ekrānos, mēģinot saskatīt, vai kāda no zondēm neparādīs Violu jājam pa pilsētu, -

Bet es neko neredzu -

Neko, izņemot milzīgu ūdens vālu, kas traucas pāri kalna virsmai, tam pa priekšu lido milzīgs miglas un tvaiku mākonis vai veselas pilsētas lielumā -

-     Viola, es vēlreiz nočukstu -

-     Re, kur viņa ir, mērs saka -

Viņš pārslēdzas uz zondi, kas rāda Violu un Bredliju jājam uz priekšu, traucamies uz pilsētu -

Un mēs redzam ari skrienošus ļaudis, bet viņiem nav ne mazākās iespējas noskriet ūdens straumi, kas milzīgā ātrumā gāžas lejup no kalna un miglas aizsegā veļas uz priekšu, -

Vilnis, kas traucas tieši uz pilsētu, -

-      Ātrāk, Viola, es čukstu, piespiedis degunu pie ekrāna. Ātrāk!

[viola]

-   Ātrāk! Bredlijs sauc, jājot man pa priekšu, -

Bet es tik tikko viņu dzirdu -

Ūdens rēkoņa mums aiz muguras ir apdullinoši skaļa -

-    ATRAK! Bredlijs iesaucas atskatoties -

Es arī paskatos pār plecu -

Svētā debess -

Tas izskatās pēc sienas, pēc baltas, cietas sienas trakojošs ūdens, augstāks par augstāko Jaunās Prentistaunas ēku. Tas gāžas ielejā, apklājot kaujas lauku kalna pakājē un rēcoši skrienot tālāk, aprijot visu savā ceļā, -

-   Ātrāk! es saucu Akornam. NU TAČU!

Un es jūtu, ka zirgu pārņem šausmas. Viņš zina, kas mums seko, sašķaidot pirmās Jaunās Prentistaunas mājas šķēpelēs un, bez šaubām, aprijot arī kapteini O'Hāru un viņa vīrus, -

Un mums visapkārt skrien panikā kliedzoši cilvēki, viņi pamet mājas un traucas uz kalnu pilsētas dienvidos, bet tas ir pārāk tālu, to nevar sasniegt kājām, visi šie ļaudis ies bojā -

Es novēršos un atkal pamudinu Akornu, iecērtu papēžus viņam sānos. Zirgam no mutes nāk putas -

-    Saņemies, es čukstu viņam ausī. Saņemies!

Akorns man neatbild, viņš tikai auļo un auļo, un mēs jau

esam šķērsojuši laukumu, esam garām katedrālei uz ceļa, kas ved prom no pilsētas. Es palūkojos atpakaļ un redzu ūdens sienu, kas samaļ mājas laukuma tālākajā galā, -

-    Mēs nepaspēsim! es kliedzu Bredlijam -

Viņš paskatās uz mani un ūdens vilni -

Un vīrieša skatiens liecina, ka man taisnība, -

[tods]

Ar acs kaktiņu es pamanu, ka mēs nolaižamies okeāna krastā. To klāj sniegs un smiltis, pret to sitas viļņi, bet zem ūdens peld tumšas ēnas -

Taču visa mana uzmanība ir pievērsta zondei, kas rāda Violu un Bredliju, -

Zonde seko abiem pāri laukumam, garām ļaužu pūļiem, garām katedrālei un prom pa ceļu -

Bet ūdens siena ir pārāk strauja, pārāk augsta un spēcīga -

Viņi nepaspēs -

-     Nē, es čukstu, sirdij lūstot. Ātrāk! Ātrāk!

Un ūdens siena gāžas pret katedrāles drupām, beidzot notriecot zemē zvana torni, kas līdz šim bija turējies, Tas pazūd ūdens un ķieģeļu zupā Un es saprotu -

Ka straume pamazām norimst Traucoties cauri Jaunajai Prentistaunai, noslaukot Jauno Prentistaunu no zemes virsas, straumi mazliet nobremzē mājas, tikai pavisam nedaudz, ūdens siena kļūst mazliet zemāka, mazliet lēnāka -

-    Bet ne pietiekami, mērs saka Viņš stāv man aiz muguras -

Es apcērtos riņķi un paskatos uz viņu -

-    Man ļoti žēl, ka viņai jāmirst, Tod, viņš novelk. Nudien žēl.

Un es situ viņam ar VIOLA, kurā ir visas manas emocijas, -

[viola]

-    Nē, es čukstu, dzirdot, kā Jaunā Prentistauna tiek noslaucīta no zemes virsas. Ūdenī tagad peld dēļu un ķieģeļu atlūzas, koki un sazin cik daudz līķu -

Un es atskatos Straume kļūst lēnāka Aizrijas ar drupām Bet ar to nepietiek -

Tā ir sasniegusi ceļu aiz mums, joprojām pietiekami strauja, pietiekami spēcīga un brutāla Tod, es nodomāju -

-   Viola! Bredlijs sauc, viņa seju izķēmo bailes Mēs nepaspēsim -

Tas vienkārši nav iespējams Meitenīt, es dzirdu -

-    Akorn?

MeitenĪt, viņš saka, un es jūtu, ka zirgs visiem spēkiem raujas uz priekšu, -

Es dzirdu Angaradu mums priekšā Seko! viņa zviedz -

-   Ko tu ar to domā seko? es pārsteigta izsaucos, jo ūdens ir vairs tikai simts metrus aiz mums -

Deviņdesmit Meitenīt, Akorns zviedz.

-     Bredlij! es izsaucos, bet redzu, ka viņš ciešāk ieķeras Angaradai krēpēs, un es daru tāpat -

Un Seko! ķēve atkal uzsauc Seko! Akorns atsaucas Turies! viņi kopā kliedz -

Un es gandrīz nokritu zemē, kad zirgi ar jaunu sparu metas uz priekšu -

Tādā ātrumā, kas noteikti plēš Akorna muskuļus un plaušas, -

Bet mums izdodas Es atskatos -

Mēs attālināmies no ūdens straumes -

[tods]

VIOLA! es nodomāju tieši pret mēru Es ielieku šajā domā visu savu niknumu par to, ka meitene atkal ir pakļauta tādām briesmām, niknumu par to, ka es nezinu, kas ar viņu noticis, kur viņa pašlaik ir, Ar visu šo niknumu -

VIOLA!

Mērs saraujas un sagrīļojas Bet nekrīt -

-      Es jau teicu, ka tu esi kļuvis stiprāks, Tod, viņš saka, atkal mierīgi stāvot un uzsmaidot man. Tomēr ne pietiekami stiprs.

Un man galvā uzzibsnī Troksnis, tik spēcīgs, ka es nokritu uz gultas un noveļos uz grīdas, un visā pasaulē ir vienīgi šis Troksnis, kas atbalsojas manī TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, pasaulē ir tikai šī skaņa -

Bet tad es iedomājos Viola Es domāju par viņu tur, laukā, Un atgrūžu šo Troksni Es sataustu grīdu -

Atspiežos ar rokām un pieslienos uz ceļiem Paceļu galvu -

Un redzu mēra pārsteigto seju tikai aptuveni metra attālumā, viņš nāk pie manis, kaut ko turot rokā, -

-    Jēziņ, Prentiss gandrīz vai priecīgi izsaucas. Pat spēcīgāks, nekā es biju domājis.

Un es zinu, ka viņš tūlīt sitīs atkal, tāpēc cīnīšos ar vecajiem paņēmieniem, pirms viņš ir sakoncentrējies, Es lecu kājās un spēcīgi pagrūžu viņu Mērs to nav gaidījis, bet es apķēros viņam ap vidukli un nogāžu mūs abus zemē, atsitoties pret ekrāniem, (tajos ir redzams, kā upe applūdina ieleju, -) (es tajos vairs neredzu Violu -)

Un mērs triecas pret ekrāniem, es piespiežu viņu ar savu svaru, atvēzējos, lai sistu, -

Un kaut kas pieskaras manam kaklam Pavisam viegli -

Kaut kas pielīp pie manas ādas, un es paceļu roku, lai to pataustītu, Tas ir plāksteris Tad re, kas bija viņam rokā, -

-     Saldu dusu, viņš man uzsmaida -

Es nogāžos uz grīdas, un pēdējais, ko redzu, ir ūdens visos ekrānos -

[viola]

-   Akorn! es saucu -

Bet zirgs man neatbild, tikai kā traks traucas uz priekšu, Angarada ar Bredliju mugurā tāpat -

Un mums izdodas, mēs jau esam ceļa līkumā, bet upe joprojām mums seko, nesot līdzi atlūzas un kokus, -

Tomēr tā plūst lēnāk, kļūst seklāka, tuvojas savai gultnei Un zirgi auļo -

Prom pa ceļu, mūs jau sasniedz migla, tā ķeras zirgiem astēs -

Un upe mums vēl aizvien seko Bet atpaliek -

-    Mums izdodas! Bredlijs sauc -

-    Vēl mazliet tālāk, Akorn, es čukstu zirgam ausī. Mēs jau esam gandrīz glābti!

Viņš neko neatbild, tikai auļo kā traks Ceļam abās pusēs ir arvien vairāk koku, daļa to liesmo, vēl vairāk apturot ūdens plūdumu, un es sāku atcerēties šo vietu. Mēs tuvojamies vecajai dziednīcai, kur mani tik ilgi turēja gūstā, dziednīcai, no kuras es aizbēgu, Un atradu kalnu ar komunikāciju torni Kalnu, uz kuru maršē armija, Varbūt tā jau ir klāt -

-    Es zinu īsāku ceļu! izsaucos un norādu uz ceļu, kas ved gar mazo saimniecību pa labi, augšup kalnā, uz mežu, ko uguns vēl nav skārusi. Augšup!

Meitenīt, es dzirdu Akornu zviedzam, kad zirgi pagriežas un metas augšup pa mazo piebraucamo ceļu un tālāk pa taciņu, kas ved cauri mežam, -

Atskan mežonīgs brīkšķis, un upe applūdina ceļu, pa kuru mēs tikko jājām. Ūdens nes līdzi kokus un māju atlūzas, tas nodzēš uguni, bet applūdina visu, tas ceļas augstāk, applūdinot arī mazo zemnieku saimniecību pie ceļa, -

Bet mēs jau esam mežā. Zari sitas mums sejā, un es dzirdu Bredliju sāpēs kliedzam, bet viņš nelaiž vaļā Angaradas krēpes Ceļš ved pāri nelielai pļaviņai Tad atkal kalnā Cauri krūmiem -

Pakaviem klabot, mēs iejājam klajumā. Pārbijušies ļaudis mūk uz visām pusēm, un mēs visu saprotam -

Zondes joprojām projicē visu notiekošo uz telšu sienām Viņi zina, kas ir noticis, Zina, kas notiks, -

-   Viola! es dzirdu pārsteiguma saucienus, kad zirgs ieauļo nometnē.

-   Aizvediet cilvēkus no piebraucamā ceļa, Vilf! Upe…

-   Armij'! Džeina izsaucas, norādot uz otru laukuma malu, Mēs redzam kapteini Teitu maršējam šurp, un aiz viņa nāk

teju vai visa armija Vīri kāpj kalnā -

Ieročus pacēluši, gatavi uzbrukt-

Viņiem līdzi ir artilērija, ar kuru var uzbliezt gaisā visu kalnu, (debesis)

Debesis dzird visu.

Es jau iepriekš to zināju, tikai tā īsti nesapratu. Viņš dzird visus noslēpumus katra Zemes piederīgā sirdī. Viņš dzird ik nieku, svarīgu vai nesvarīgu, mīlošu vai slepkavniecisku. Viņš dzird katru bērna vēlēšanos, katru večuka atmiņu, katru vēlmi, visas jūtas un domas, kas veido Zemes balsi.

Viņš ir Zeme.

Es esmu Zeme.

Un Zemei ir jāizdzīvo, Avots man saka, mums kaujas nezvēru mugurās jājot pāri kalniem uz austrumiem.

Zeme izdzīvos, es viņam atbildu. Un turpinās pastāvēt Debesu uzraudzībā.

Es redzu, ko tu plāno, bet tev nevajadzētu -

Es pagriežos pret Avotu. Tev nav nekādu tiesību teikt Debesīm, kas viņam būtu vai nebūtu jādara.

Migla un ledus pārslas ir apdzēsušas daļu ugunsgrēka, kas joprojām plosās ielejā. Ziemeļi liesmo, un es redzu Zemes balsīs, ka upe neSpēs šīs liesmas nodzēst.

Izcirtuma līderis aiz sevis pametīs sakropļotu un pārogļojušos zemi.

Tomēr kalna dienvidu daļa ir daudz klinšaināka. Takas tur līkumo starp tieviem, augstiem kokiem un zemiem krūmiem, te uguns tik mežonīgi neplosās.

Mēs soļojam pa šiem kalniem.

Mēs dodamies uz austrumiem.

Mēs visi. Pilnīgi visi Zemes iedzīvotāji, kas ir izdzīvojuši ugunsgrēkā, gan Ceļi, gan karavīri, mātes, tēvi un bērni. Mēs soļojam uz austrumiem pie Izcirtuma.

Mēs soļojam uz tālā kalna virsotni.

Mūsu ieroči ir sagatavoti, ieroči, kas jau iepriekš ir viņus sakāvuši, ieroči, kas ir nogalinājuši simtiem cilvēku, ieroči, kas viņus iznīcinās, -

Un tad es dzirdu man līdzās esošā karavīra balsi -

Viņš pasniedz man ieroci -

Jo Debesis nedrīkst doties kaujā neapbruņots -

Es saku paldies karavīram, paņemot ieroci. Tas ir skābes ierocis, tas nemaz nelīdzinās Naža šaujamajam.

Nemaz nelīdzinās šautenei, kuru es zvērēju kādu dienu izmantot, lai -

Es atveru savu balsi Zemei.

Es viņus atkal sasaucu.

Sasaucu viņus visus.

Mēs dodamies uz austrumiem, es parādu. Visa Zeme, kas ir izdzīvojusi, lai dodas pie Izcirtuma.

Un kā tas viss beigsies? Avots atkal iejaucas.

Es neatbildu.

Un mēs maršējam ātrāk -

[VIOLA)-

-   Viola, apstājies! Bredlijs sauc -

Bet es jau jāju uz priekšu, man gandrīz nav jāsaka Akornam, ko darīt, -

Mēs lēkšojam garām ļaudīm, kas kliegdami bēg no armijas. Dažiem rokās ir Atbildes ieroči, dziednieces traucas uz savu ieroču noliktavu -

Šeit, manu acu priekšā, tūlīt sāksies karš. Šī pasaule guļ drupās pie cilvēku kājām, bet viņi vēl cīnīsies cits pret citu -

-    VIOLA! es dzirdu -

Tas ir Lī. Viņš lasa apkārtējo ļaužu Trokšņus, mēģinot saprast, kas te notiek, mēģinot apturēt mani, -

Bet es negrasos šodien pieļaut vēl kāda nāvi, ja vien spēšu to novērst, -

Viss sākās ar to raķeti, ko es izšāvu, ar manu lēmumu. Tas ierāva mūs karā, un kopš tā laika esmu darījusi visu, kas manos spēkos, lai labotu savu rīcību. Vēl vairāk par ugunsgrēku, plūdiem vai to, ka mērs ir nolaupījis Todu, mani sanikno fakts, ka arī tad, kad mierīga sadarbība ir acīm redzami vienīgā iespēja izglābties, -

Arī tad joprojām atrodas cilvēki, kas nekad tam nepiekritīs.

Es apturu Akornu tieši pretī karavīriem, liekot kapteinim Teitam apstāties.

-    NOLIECIET IEROCI! es kliedzu. TŪLĪT PAT!

Bet viņš paceļ šauteni.

Un notēmē man pret galvu.

-    Un pēc tam? es auroju. Jūsu pilsēta ir nopostīta. Vai grasāties nogalināt visus, kas varētu palīdzēt jums to atjaunot?

-    Ej malā, meitenīt, kapteinis Teits smīnot saka.

Un mana sirds saraujas, kad es saprotu nogalināt mani viņam būs vieglāk par vieglu.

Bet es paskatos uz vīriem, kas stāv aiz viņa, gatavojot smago artilēriju.

-    Un kas notiks pēc šī uzbrukuma, ko? es viņiem saucu.

-    Jūs dosieties uz okeānu tieši pretī nāvei, kad jums uzbruks miljons ēnkāju? Vai tādas bija jūsu vadoņa pavēles?

-    Patiesībā tieši tādas, kapteinis Teits atbild, pielādējot šauteni.

-   Vai jūs atlidojāt uz šo planētu, lai kļūtu par karavīriem? es joprojām saucu, tagad vēršoties ari pie ļaudīm, kas sanākuši kalna galā.

Atbilde vai tas, kas ir no tās palicis, cilvēki, kas ir šeit sapulcējušies, arī ķeras pie ieročiem.

-   Vai tiešām? Vai tad kāds no jums to vēlējās? Vai jūs nesapņojāt par labāku dzīvi?

Es atskatos uz kapteini Teitu.

-    Vai tad jūs neieradāties, lai radītu paradīzi? es jautāju.

-   Vai tiešām jūs gribat mirt tikai tāpēc, ka jums tā pavēl viens trakais?

-   Viņš ir dižens vīrs, kapteinis Teits saka, skatoties uz mani pāri šautenes stobram.

-   Viņš ir slepkava, es atcērtu. Viņš iznīcina visu, ko nespēj kontrolēt. Viņš aizsūtīja kapteini O'Hāru un viņa vīrus drošā nāvē plūdos. Es redzēju to pati savām acīm.

To dzirdot, karavīri sāk sačukstēties, īpaši, kad viņiem tuvojas Bredlijs ar Troksni, kurā parāda kapteini O'Hāru un viņa vīrus uz applūstošā ceļa. Es stāvu pietiekami tuvu kapteinim Teitam, lai redzētu, kā viņam pār pieri rit sviedru lāses, lai gan ir auksts un snieg.

-   To pašu viņš izdarīs ar jums, es paziņoju. Ar jums visiem.

Izskatās, ka kapteinis Teits cīnās ar sevi, un es sāku prātot,

vai viņš vispār spēj nepakļauties mēram. Ja vien mērs nav kaut ko izdarījis, lai -

-    NĒ! viņš izsaucas. Man ir dotas pavēles.

-   Viola, es dzirdu Lī balsi kaut kur tuvumā -

-    Lī, atkāpies! es kliedzu -

-    MAN JĀPILDA PAVĒLES! kapteinis ieaurojas -

Un atskan šāviens -

(DEBESIS)

Migla kļūst biezāka, tā savijas ar dūmiem un tvaikiem, kas ceļas no ielejas mums pie kājām.

Bet migla neapturēs Zemi. Mēs vienkārši atveram balsis plašāk, saliekam bildi kopā pa gabaliņiem, līdz priekšā paveras visa aina un mūsu pašu miglas ierobežotais redzeslauks paplašinās, līdz mēs visi redzam kā viens.

Zeme nav akla. Zeme soļo kaujā.

Ar Debesīm priekšgalā.

Es jūtu, kā Zeme pulcējas aiz manis, viņi nāk no ziemeļiem un dienvidiem, vijas caur degošajiem mežiem un kalniem visapkārt ielejai, viņi nāk šurp simtiem un tūkstošiem. Debesu balss stiepjas arvien tālāk, tālāk un tālāk, tā tiek nodota caur Ceļiem, no Zemes balss pie citas Zemes balss, cauri mežiem, kādus es nekad neesmu redzējis, pāri laukiem, kur neviens no Izcirtuma nekad nav Spēris kāju. Es dzirdu Zemi runājam ar savādu akcentu -

Tomēr tā ir tā pati Zemes balss -

Debesis uzrunā viņus visus, visas balsis savijas kopā, viņš uzrunā Zemi tik tālu, cik tālu nevienam citam nav izdevies, Visa Zeme apliecina gatavību doties kaujā Mēs visi sanākam kopā Lai sastaptos ar Izcirtumu -

Un ko tad? parāda Avots. Viņš joprojām jāj ar kaujas nezvēru, joprojām velkas man astē, joprojām man pārmet Manuprāt, tev pienācis laiks mūs atstāt, es saku. Avotam jāatgriežas pie saviem ļaudīm.

Tomēr tu vēl neesi mani padzinis, viņš atbild. Tu jau sen varēji to izdarīt. Viņa balss nu skan vēl uzstājīgāk: Bet tu neesi to izdarījis! Un tas nozīmē, ka tu zini, Debesis zina, ka manos vārdos slēpjas patiesība, ka tu nedrīksti uzbrukt Izcirtumam, Izcirtumam, kas nogalināja NaSiu? es nikni atcērtu. Izcirtumam, kas nogalināja Debesis? Vai tad lai Debesis neatbild uz šo uzbrukumu? Vai Debesīm mierīgi jānoraugās, kā Zeme tiek iznīcināta?

Vai Debesīm jātiecas pēc vienas uzvaras, kas pēc tam pilnībā iznīcinās Zemi? Avots jautā.

Es aizgriežos. Tu tikai gribi izglābt savu dēlu. Gribu. Tods ir mana Zeme. Viņš man simbolizē visu, ko ir vērts glābt. Mūsu nākotni.

Un es atkal redzu Avota balsī Nazi, viņš ir tik dzīvs un īsts, un trausls, un cilvēcīgs -

Es vairs negribu klausīties. Atveru savu balsi Zemei un lieku viņiem pasteigties.

Un tad Avota balsī atskan savāda skaņa -

[VIOLA]

Es salecos, dzirdot šautenes skaņu, un jau gaidu, ka sajutīšu to pašu dedzināšanu, kādu dziļi sajutu dienā, kad mani sašāva Deivijs Prentiss, -

Bet es neko nejūtu -

Es atveru acis, lai gan pat nesaprotu, kad biju tās aizvērusi, -

Kapteinis Teits guļ uz muguras, rokas piespiedis pie krūtīm, un viņam pierē kūp lodes caurums -

-    Izbeidziet! Es apcērtos riņķī, lai uzzinātu, kurš šāva, bet redzu tikai apmulsušu sieviešu un vīriešu sejas -

Un Vilfu, kas stāv blakus Lī.

Un Lī ar ieroci rokā.

-   Vai es viņu nošāvu? puisis prasa. Vilfs notēmēja manā vietā.

Es paskatos uz karavīriem. Viņi visi ir labi bruņoti, joprojām tur rokā ieročus -

Viņi savādi mirkšķina acis, it kā tikko būtu pamodušies, un izskatās pavisam apmulsuši -

-   Man nešķiet, ka viņi sekoja šim vīram labprātīgi, Bredlijs secina.

-    Bet vai tas bija kapteinis Teits, kas viņus kontrolēja? es jautāju. Varbūt to darīja mērs caur kapteini Teitu?

Un mēs dzirdam, kā karavīru Trokšņi kļūst skaļāki, skaidrāki, viņi pārbiedētām sejām vēro kalna galā sapulcējušos ļaudis, uz kuriem vēl nesen bija gatavi šaut, -

Var pat saklausīt, ka aizmugurē stāvošie raizējas par upi, kas traucas tiem garām.

-    Mums ir ēdiens, Losona kundze sauc, iznākot no pūļa.

-    Un mums jāsāk celt teltis visiem, kas plūdos ir zaudējuši mājas. Viņa sakrusto rokas uz krūtīm. Manuprāt, tādi esam mēs visi.

Es paskatos uz karavīriem un saprotu, ka viņa saka taisnību.

Viņi vairs nav karavīri.

Viņi atkal ir parasti vīri.

Lī kopā ar Vilfu pienāk pie manis, Vilfa Troksnis rāda viņam ceļu. Vai ar tevi viss kārtībā?

-   Jā, es saku, ieraugot sevi Vilfa un pēc tam arī Lī Troksnī.

-    Paldies jums!

-    Nav pa' ko, Vilfs attrauc. Kas tagadiņ notiks?

-   Mērs ir aizlidojis uz okeānu, es saku. Mums jānokļūst pie viņa.

Lai gan jūtu, ka Akorns elpo arvien mierīgāk, es šaubos, vai viņš spēs, -

Bredlijs pēkšņi noelšas, palaiž vaļā Angaradas grožus un, acis iepletis, ar abām rokām satver galvu -

Viņa Troksnī atbalsojas savāda skaņa, tā nav uztverama kā vārds vai tēls, tikai kā skaņa -

-    Bredlij? es izsaucos.

-    Viņi nāk, Bredlijs saka, un, lai gan šie vārdi izskan viņa balsī, tie savādi skaļi atbalsojas visā kalnā. Bredlijs veras kaut kur tālumā, it kā viņš pēkšņi vairs neredzētu nevienu no mums. VIŅI TUVOJAS!

(DEBESIS)

Kas tas bija? es prasu Avotam. Ko tu izdarīji?

Es ieskatos viņa balsi, meklējot, kas tā bija par skaņu, -

Un redzu -

Un iesākumā esmu pārāk šokēts, lai dusmotos.

Kā? es jautāju. Kā tu to izdarīji?

Es runāju šīs pasaules balsī, viņš atbild, izskatoties apdullis.

Viņa balsi atskan citas balsis, bet tās nepieder Zemei, lai gan nav arī parastās Izcirtuma balsis. Tas ir kā Izcirtuma valodas un Zemes balss apvienojums, kas tiek sūtīts pa Ceļiem, jauniem Ceļiem, -

Izcirtuma Ceļiem -

Mana balss sašaurinās. Kā?

Manuprāt, tas jau visu laiku ir bijis mūsos, viņš parāda, smagi elpojot, bet, pirms tu biji atvēris manu balsi, mēs nespējām šo saziņas veidu izmantot. Bredlijs laikam ir mūsu dabiskais Ceļš -

Tu viņus brīdināji! es nikni izsaucos.

Man tas bija jādara, Avots saka. Man nebija citas izvēles.

Es pavēršu pret viņu skābes ieroci.

Ja, nogalinot mani, tu jutīsies atriebies, vīrietis mierīgi saka, ja tas apturēs tavu karagājienu, kas mums visiem nesīs tikai nāvi, tad nogalini mani! Es labprāt nesīšu šo upuri.

Un es viņa balsī redzu, ka šis vīrietis saka patiesību. Redzu, ka viņš domā par Nazi, par Todu, es atkal redzu to mīlestību, kuras vārdā viņš ir gatavs atvadīties no savas dzīves, ja vien tas glābtu Nazi, es dzirdu šīs jūtas atbalsojamies viņā tāpat kā iepriekš nosūtīto informāciju -

Nē, es saku, nolaižot ieroci. Es redzu, kā Avota balsī uzbango cerības. Nē, es atkārtoju, tu nāksi man līdzi un vērosi viņu pēdējo stundu. Es pagriežos un sāku soļot vēl ātrāk. Tu nāksi mums līdzi un noskatīsies, kā Nazis mirst.

[VIOLA]

-   Viņi nāk, Bredlijs nočukst.

-    Kas? es izsaucos. Ēnkāji?

Viņš pamāj, joprojām izskatoties apjucis. Visi ēnkāji, viņš atbild. Ikviens no viņiem.

Visi klātesošie noelšas, un šī ziņa vīriešu Trokšņos izplatās kā ugunsgrēks.

Bredlijs norij siekalas. Tas bija Bens. Viņš man pateica.

-    Kas? Kā…

-   Nav ne jausmas, Bredlijs pašūpo galvu. Vai tad neviens cits to nedzirdēja?

-   Nē, Lī atbild. Bet tas nav svarīgi. Vai tā vispār ir taisnība?

Bredlijs pamāj. Par to es esmu pārliecināts. Viņš paskatās uz cilvēkiem kalna galā. Ēnkāji nāk uzbrukumā.

-   Tad mums jāaizstāvas. Lī pagriežas pret karavīriem, kas stāv tikpat apjukuši kā pārējie. Sastājieties ierindās! Sagatavojiet artilēriju! Ēnkāji nāk!

-    Lī! es saucu. Mums nav nekādu cerību sakaut tik lielu pārspēku…

-    Nē, viņš saka, pagriežoties pret mani, bet mēs varam viņus aizkavēt, lai tu paspētu aizkļūt līdz okeānam.

Es sastingstu.

-    Vienīgais veids, kā to visu izbeigt, ir tikt klāt mēram, puisis saka. Un tev jāsaprot, kāda ir Toda loma notiekošajā.

Es izmisusi paskatos uz Bredliju. Es paskatos uz ļaudīm kalna galā, uz viņu nomocītajām, bālajām sejām. Viņi ir kaut kā izdzīvojuši līdz šai dienai un tagad uzzinās, vai šī tiešām ir viņu pēdējā stundiņa. No ielejas augšup ceļas bieza migla, apslāpējot visas skaņas, ietinot visu savādā dūmakā, un cilvēki izskatās pēc spokiem.

-  Ja mēs atdotu ēnkājiem mēru, viņi varētu nomierināties, Bredlijs ieminas.

-   Bet, es saku, palūkojoties uz Akornu, kas joprojām smagi elpo, un redzot, kā dzīvniekam pār sāniem līst sviedri, zirgiem ir vajadzīga atpūta. Viņi nespēj -

Meitenīt, Akoms saka, galvu nodūris. Skriesim! TūUt.

ĒnkĀji, Angarada piebilst, arī smagi elpojot. jĀglĀbj kumeļš.

-   Akorn, es čukstu.

TAGAD, viņš zviedz, nu jau skaļāk.

-   Jājiet! Lī mudina. Glābiet Todu. Tad varbūt jūs izglābsiet arī mūs visus.

Es palūkojos uz puisi. Vai tu varēsi vadīt armiju, Lī?

-    Kāpēc ne? viņš pasmaida. Visi citi jau ir mēģinājuši.

-    Lī, es iesāku -

-    Nevajag. Viņš pastiepj roku, lai man pieskartos, tomēr to neizdara. Es zinu. Tad viņš pagriežas pret karavīriem. Es teicu ierindā!

Un ziniet ko viņi paklausa!

-    Mēģiniet noslēgt mieru, ja iespējams, es saku Vilfam. Mēģiniet uzsākt pārrunas, apsoliet, ka atvedīsim viņiem mēru, mēģiniet nosargāt pēc iespējas vairāk dzīvību -

Vilfs pamāj. Daris', ko varēs'. Un tu parūpēj's par sev', dzird'?

-    Apsolu, Vilf, es saku. Tad pēdējo reizi palūkojos uz Lī, Vilfu un uz visiem, kas ir sanākuši kalna galā.

Prātojot, vai es jebkad viņus vēl redzēšu.

-    Ceļš ir zem ūdens, Bredlijs saka. Mums būs jājāj pāri kalnam, caur mežu.

Es pieliecos tuvāk Akornam. Vai esi drošs, ka to varēsi?

MeitenĪt, viņš nosēc. GMavs!

Un tas arī viss. Mums jādodas ceļā.

Es un Bredlijs Akorna un Angaradas mugurā metamies prom pa mežu okeāna virzienā.

Nezinot, ko tur atradīsim.

[TODS]

Es atveru acis. Galva nežēlīgi sāp. Mēģinu pieslieties sēdus, bet saprotu, ka esmu sasiets.

-    Tik un tā nav nekā interesanta, ko redzēt, Tod, mērs saka, kad es beidzot pamanu arī viņu. Mēs esam pamestā baznīcā pamesta okeāna krasta pamestā ciematā. Dzirdu, kā viņš nopūšas. Mūsu planētas stāsts, vai ne?

Vēlreiz mēģinu pacelt galvu, un šoreiz man izdodas. Es guļu uz gara akmens galda, tā stūris tur, kur ir mana kreisā kāja, ir ieplaisājis, un ap galdu ir salikti akmens krēsli. Uz sienas aiz paaugstinājuma ir iegravēta Jaunā pasaule ar abiem tās mēnešiem, tur noteikti bija sprediķojis sludinātājs, bet pretējā siena ir sabrukusi, pa to vējš pūš iekšā sniegu.

-      Baznīca tavā dzīvē ir bijusi ļoti nozīmīga, mērs turpina, tāpēc man šķita ļoti simboliski atvest tevi šeit, lai uzrakstītu tavas dzīves pēdējo nodaļu. Viņš pienāk tuvāk. Vai arī pirmo.

-     Laidiet mani vaļā! Es mēģinu kontrolēt mēru, bet mana galva ir tik smaga. Laidiet mani vaļā, un mēs lidosim atpakaļ uz kalnu. To visu vēl var apturēt.

-    Nē, tas nebūs tik viegli, Tod, viņš pasmaida, izņemot no kabatas mazu metāla kastīti. Mērs piespiež dažas pogas, un gaisā parādās projekcija, tajā redzama balta migla un dūmi.

-     Es neko neredzu, saku.

-    Pacieties, mērs saka, joprojām smaidot. Attēls notrīs, migla sakustas -

Un tajā parādās -

Un tajā parādās ēnkāji, kas maršē uz kalnu, -

Un viņu ir tik daudz -

Visi šīs pasaules ēnkāji -

-     Viņi dodas karagājienā uz kalnu, mērs paskaidro. Tur viņi uzzinās, ka mana armija jau ir tikusi galā ar maniem ienaidniekiem pirms došanās šurp. Viņš pagriežas pret mani. Un te notiks mūsu pēdējā kauja.

-    Kur ir Viola? es jautāju, mēģinot noskaņoties kaujai ar viņas vārdu.

-    Zondes miglā ir pazaudējušas meiteni. Mērs parāda ieleju no dažādiem skatpunktiem, viss ir miglā un dūmos tīts, ugunsgrēks plosās tikai ziemeļos.

-     Laidiet mani vaļā!

-     Labs nāk ar gaidīšanu, Tod. Bet tagad…

Viņš apstājas un palūkojas gaisā, uz mirkli izskatoties norūpējies, bet ne jau par to, kas notiek šajā telpā. Prentiss paskatās uz projekciju, ko atkal klāj migla, tāpēc nekas nav saskatāms.

VIOLA! es domāju pret viņu, cerot, ka mērs nav jutis, ka es viņam uzbrukšu.

Viņš gandrīz nemaz nesaraujas, tikai skatās tukšā gaisā, arvien vairāk raucot pieri. Un tad viņš pa sagrauto sienu dodas ārā no mazās kapelas, atstājot mani piesietu pie akmens galda trīcam aukstumā. Es jūtos tā, it kā būtu tonnu smags.

Kādu laiciņu mierīgi guļu, daudz ilgāk, nekā būtu vēlējies, un domāju par Violu, par visiem pārējiem, kas mirs, ja man neizdosies atbrīvoties.

Un tad es lēnām mēģinu atsvabināties.

(DEBESIS)

Migla ir bieza kā balta nakts, un Zeme maršē uz priekšu, tikai pateicoties savai vienotajai balsij, tā sasien mūs kopā, parāda mums ceļu uz kalnu, kas jau redzams caur kokiem, Un es pavēlu pūst kaujas ragu -

Raga skaņa piepilda pasauli, un pat no tik liela attāluma mēs saklausām Izcirtuma bailes, viņi dzird taures saucienu Es lieku kaujas nezvēram traukties cauri mežiem vēl ātrāk, jūtot, kā Zeme aiz manis pieliek soli. Es tagad esmu armijas priekšgalā, Avots joprojām turas man līdzās, tālu priekšā mūsu pirmajām karavīru rindām. Viņi ir aizdedzinājuši bultas, gatavi tās izšaut, un aiz viņiem Aiz viņiem ir visa Zeme Kas traucas arvien ātrāk -

Gandrīz esam klāt, es parādu Avotam, kad mēs jājam garām pameitai Izcirtuma fermai, ko applūdinājusi upe, un dodamies tālāk mežā, -

Mēs traucamies cauri mežam arvien ātrāk un ātrāk Izcirtuma balsis tagad dzird mūs nākam, viņi dzird mūsu balsi, saprot, ka mēs tuvojamies tik lielā skaitā, un tad atkal atskan mūsu kaujas taure -

Mēs iemaršējam nelielā pļaviņā, tad kāpjam augstāk -

Un es metos cauri krūmiem, pacēlis skābes ieroci, -

Un es esmu Debesis -

Es esmu Debesis -

Es vedu Zemi lielākajā kaujā pret Izcirtumu -

Migla ir bieza, un šajā baltajā putrā es meklēju Izcirtumu, sagatavoju ieroci pirmajam šāvienam, pavēlu karavīriem sagatavot degošās bultas -

Lai iznīdētu Izcirtumu no šīs pasaules reizi par visām reizēm -

Un tad parādās viens vienīgs Izcirtuma vīrs.

-     Pag, viņš mierīgi saka. Viņš nav apbruņots, bet pavisam mierīgi stāv tur miglas jūrā. Man i' kauc kas sakāms.

[VIOLA,1

-    Paskaties uz ieleju, Bredlijs saka, kamēr mēs auļojam pa kalniem.

Es paskatos pa kreisi cauri koku lapotnēm un gaistošo miglu, un tur kā palos plūst upe.

Pirmais vilnis jau ir mums garām, tagad te mutuļo tikai tīrs ūdens, kas meklē ceļu atpakaļ uz savu gultni, joprojām pārplūdinot arī ceļu uz okeānu.

-   Mēs nepaspēsim laikā, es saucu Bredlijam. Tas ir pārāk tālu -

-    Mēs jau esam tikuši diezgan tālu, Bredlijs atbild. Mēs auļojam ātri.

Pārāk ātri, es nodomāju. Akorns savādi krāc. Kā jūties, puika? es prasu zirgam. Akorns neatbild, tikai steidzas uz priekšu, no viņa mutes pil putas.

-    Bredlij? es noraizējusies saku.

Viņš saprot un paskatās uz Angaradu, kas turas mazliet labāk nekā Akorns. Bredlijs palūkojas uz mani. Tā ir mūsu vienīgā iespēja, Viola, vīrietis saka. Man ļoti žēl.

Meitenīt, es dzirdu Akorna balsi, un tajā skan sāpes.

Viņš vairs neko nesaka.

Un es domāju par Lī un Vilfu, un pārējiem kalna galā.

Un mēs auļojam tālāk.

I (DEBESIS)

-    Man' sauc pa' Vilf,' vīrietis sauc, stāvot tur miglā viens pats, lai gan es dzirdu aiz viņa vairākus simtus, dzirdu viņu bailes un gatavību cīnīties, ja vajadzēs, -

Un vajadzēs -

Bet tā vīrieša balsi ir kas tāds -

Lai gan man aiz muguras jau nostājas pirmie karavīri kaujas nezvēru mugurās, sagatavojuši liesmojošās bultas, gatavi izšaut -

Šī vīra balss -

Tā ir tik atklāta kā putna dziesma, kā bara dzīvnieka balss, tik mierīga kā ezera ūdens -

Atklāta un patiesa, bez meliem -

Un caur viņa balsi mēs dzirdam pārējos, tos, kurus slēpj migla, viņu balsīs skan bailes un šausmas -

Un ilgas, lai šis karš vienreiz beigtos, -

Ilgas pēc miera -

Jūs esat pierādījuši, cik nepatiesi ir jūsu vārdi, es saku vīrietim, vārdā Vilfs.

Bet viņš neatbild, tikai stāv tur, plaši atvēris savu balsi, un ir tik skaidri jūtams, ka šis vīrs nav Spējīgs melot, -

Viņš atver savu balsi vēl plašāk, un mēs vēl skaidrāk dzirdam tos, kas stāv aiz viņa, un viņš atsijā visus melus, sniedzot man tikai -

-     Es jau tik' klausās, Vilfs saka. Es sadzird' tik' to, kas i' patiesībā

Vai tu klausies? Avots man blakus parāda.

Nerunā, es norādu.

Bet vai tu patiešām ieklausies? viņš neliekas mierā. Ieklausies tā kā šis vīrs?

Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt, -

Un tad es to sadzirdu, es sadzirdu caur šo vīru, vārdā Vilfs, caur viņa mierīgo un atvērto balsi es sadzirdu visu viņa ļaužu balsis.

It kā viņš būtu viņu Debesis. Un, paturot to prātā, ieklausos pats savā balsi Ieklausos Zemē, kas stāv aiz manis, kas steidzas uz šo vietu pēc Debesu pavēles, Bet -

Bet viņi taču arī runā. Viņu balsīs skan bailes un nožēla. Bailes no Izcirtuma un no tā Izcirtuma, kas drīz vien ieradīsies no plašā, melnā izplatījuma. Viņi redz šo vīrieti Vilfu manā priekšā, redz viņa vēlmi pēc miera, viņa nevainīgo būtību -

Viņi visi nav tādi, es parādu Zemei. Viņi ir vardarbīgi. Viņi mūs nogalina un paverdzina -

Bet te nu stāv šis Vilfs un aiz viņa viss Izcirtums (un armija, kas gatava aizstāvēties, arī to es redzu viņa Troksnī, nobijusies, bet drosmīga armija, ko vada akls vīrietis), un viņam pretī stāv Debesis, un aiz viņa visa Zeme, kas gatava darīt to, ko vēlas Debesis, gatava doties cīņā un noslaucīt Izcirtumu no šīs planētas, ja es to likšu, -

Bet arī viņi ir nobijušies. Viņi gaidīja mieru ar tādām pašām ilgām kā Vilfs, viņi redzēja šo mieru kā iespēju, kā nākotnes iespēju dzīvot bez bailēm Viņi darīs, kā es likšu, Nevilcinoties -

Bet mana griba nesakrīt ar viņu vēlmēm Tagad es to redzu. Es to redzu pilnīgi skaidri šī vīra Vilfa balsī.

Mēs esam ieradušies šeit, lai es varētu atriebties. Tā pat nav Debesu atriebība, tā ir Atgriešanās atriebība. Es esmu padarījis šo karu personisku. Personisku.

Bet es vairs neesmu Atgriešanās.

Tagad viss ir tavās rokās, parāda Avots. Šīs pasaules nākotne, Zemes nākotne būs atkarīga no tā, ko tu tagad izlemsi.

Es pagriežos pret viņu. Bet ko lai es daru? jautāju, pirms esmu sapratis, ka prasu to skaļi. Kā lai es rīkojos?

Rīkojies kā Debesis, Avots atbild.

Es palūkojos uz vīru, vārdā Vilfs, redzu Izcirtumu aiz viņa, redzu viņus viņa balsī, jūtu Zemi kā smagumu uz saviem pleciem.

Es esmu Debesu balss.

Es esmu Debesis.

Es esmu Debesis.

Tāpēc es rīkojos kā Debesis.

[VIOLA]

Tagad mēs esam apdzinuši miglu, bet no debesīm joprojām krīt sniegs. Ir sācies putenis, tas redzams pat mežā. Mēs turpinām auļot uz priekšu pa applūdušās upes labo krastu tik ātri, cik ātri zirgi spēj mūs nest.

Zirgi.

Akorns jau kādu laiku man neatbild, lai ari ko es jautātu. Viņš tikai traucas uz priekšu par spīti sāpēm kājās un krūtīs, un es jūtu, cik daudz tas no viņa prasa, -

Un vienā mirklī saprotu, un arī zirgs to, šķiet, saprot -

Ka viņš neatgriezīsies.

Akorn, es čukstu viņam ausī, Akorn, mans draugs.

MeitenĪt, viņš bubina un auļo tālāk. Mēs jau gandrīz esam tikuši cauri mežam un tad attopamies klajā laukā, kuram pāri plešas sniega mākoņi, bet no ielejas augšup ceļas migla. Mēs auļojam cauri pārsteigtu radījumu jūrai, kas satraukti sauc Scit, un, pirms esam atkal sasnieguši mežu, -

-    Tur! Bredlijs izsaucas Pirmo reizi ieraugām okeānu.

Tas ir tik liels, ka es sajūsmā noelšos, Šķiet, ka okeāns pa gabaliņam vien grauž šo pasauli, iznirstot no mākoņainā horizonta, tas šķiet vēl plašāks par kosmosu, jo slēpj savu bezgalību nu gluži kā Koila kundze teica Mēs atkal ieauļojam mežā.

-     Vēl ir kāds gabals, Bredlijs sauc. Bet līdz vakaram būsim klāt -

Un Akorns saļimst.

(DEBESIS)

Kad es nolaižu savu ieroci, iestājas ilgs klusums un visa pasaule sastingst, gaidot, ko ar to esmu domājis Kamēr es pats mēģinu to saprast.

Un atkal es redzu Izcirtumu Vilfa balsī, redzu, kā viņu balsīs parādās jūtas, kuras es ļoti slikti izprotu, Cerība, Avots parāda. Zinu, es atcērtu.

Un es jūtu, kā Zeme man aiz muguras nogaida, Un es jūtu cerību arī viņos -

Tas ir Debesu lēmums. Debesīm jārīkojas tā, kā Zemei būtu labāk. Tā ir Debesu būtība. Debesis ir Zeme.

Un Debesis, kas to aizmirst, vairs nav šī vārda cienīgs. Es atveru savu balsi Zemei un nododu tālāk ziņu, es sūtu ziņu visiem, kas bija pievienojušies, lai cīnītos, kas bija apvienojušies aiz manis, kad es viņus saucu, -

Kas tagad apvienosies manā aicinājumā atkāpties Jo šim lēmumam seko vēl viens. Lēmums, kas ir svarīgs Debesīm un kas ir būtisks Zemes drošībai.

Man jāatrod vīrs, kas mums uzbruka, es parādu Avotam. Un viņš jānogalina. Tas jādara Zemes labā.

Avots pamāj un jāj miglā mums visiem garām, garām vīram, vārdā Vilfs, un es dzirdu viņu uzsaucam Izcirtumam, ka uzbrukuma nebūs. Viņu atvieglojums ir tik skaidrs un Spēcīgs, ka tas kā vilnis gandrīz nogāž mani no kaujas nezvēra muguras.

Es palūkojos uz karavīriem aiz manis, lai uzzinātu, vai viņi man pakļaujas tikai respekta dēļ, bet viņi jau domā par savu dzīvi, par visas Zemes dzīvi, kurā tagad nenovēršami piedalīsies arī Izcirtums, lai gan neviens nezina, kā tas notiks. Vispirms būs jātiek galā ar to, ko Izcirtums ir savārījis.

Iespējams, pat jāpalīdz viņiem izdzīvot.

Kas zina?

Avots atgriežas, viņš izskatās norūpējies. Mērs ir aizlidojis uz okeānu, viņš parāda. Bredlijs un Viola jau devušies viņam pakaļ.

Tad Debesis darīs tāpat, es parādu.

Es došos tev līdzi, Avots saka, un es skaidri redzu, kāpēc.

Nazis ir kopā ar viņu, es parādu.

Avots pamāj.

Tu domā, ka es nogalināšu Nazi, ja man būs tāda iespēja, es parādu.

Avots pašūpo galvu, bet es redzu, ka pilnīgi pārliecināts viņš nav. Es došos tev līdzi, viņš vēlreiz parāda.

Mēs ilgi lūkojamies viens uz otru, tad es pagriežos pret dažiem Zemes karavīriem un parādu viņiem savu nodomu, un lieku, lai desmit karavīri man seko.

Man un Avotam.

Tad es pagriežos pret vīrieti. Dosimies ceļā!

Un lieku savam kaujas nezvēram skriet uz okeānu ātrāk, nekā viņš jebkad dzīvē ir skrējis.

[VIOLA]

Akorns paklūp, un es nogāžos krūmos, atsitoties pret zemi ar kreiso gurnu un roku. Es vaidu un dzirdu Bredliju saucam: Viola! bet Akorns veļas tālāk krūmos -

-   AKORN! es saucu. Pieceļos un kliboju pie viņa, nometos ceļos pie zirga galvas un dzirdu, cik saraustīta ir viņa elpa, cik smagi cilājas krūtis.

-    Akorn, lūdzu…

Bredlijs un Angarada ir klāt. Bredlijs nolec no segliem, un Angarada ar purnu pieskaras Akornam -

Meitenīt, zirgs saka, un viņa Troksni plosa sāpes ne tikai no priekškājām, kuras, kā redzu, ir lauztas, bet arī no krūtīm, no elpas trūkuma. Tāpēc zirgs saļima viņš bija auļojis pārāk strauji -

Meitenīt, viņš bubina -

-    Kuš, es nočukstu, viss būs labi -

Un tad viņš saka -

Viņš saka VIOLA.

Un, izdvesis pēdējo nopūtu, apklust uz mūžu -

-    Nē! es izaucos, cieši apskaujot zirga kaklu, piespiežot seju pie tā krēpēm. Jūtu, kā Bredlijs mani apskauj, bet turpinu raudāt. Es dzirdu Angaradu skumji sakām Seko, viņai ar degunu berzējot Akorna sānu, -

-    Man ļoti žēl, Bredlijs maigi saka. Viola, vai tu esi savainota?

Es nespēju parunāt. Joprojām turos pie mirušā zirga un papurinu galvu.

-    Man ļoti žēl, mīļā, Bredlijs turpina, bet mums jāturpina ceļš. Pārāk daudz ir likts uz spēles.

-    Kā? es noelšos.

Bredlijs mirkli domā. Angarada? viņš jautā. Vai varēsi aiznest Violu pie Toda?

Kumeļš, Angarada izsaucas, viņas Troksnis uzbango, dzirdot Toda vārdu. JĀ, kumeļš.

-    Mēs nevaram nonāvēt arī viņu, es saku.

Bet Angarada jau pieskaras manai rokai, mudinot mani celties kājās. Kumeļš, viņa saka. GlĀbt kumeļu.

-     Bet Akorns…

-    Es parūpēšos par viņu, Bredlijs apsola. Jums jāpaspēj laikā. Dodies uz okeānu, Viola Eade, un izdari visu, kas tavos spēkos!

Es paskatos uz Bredliju, uz ticību viņa skatienā, ticību, ka labais joprojām var uzvarēt.

Pēdējo reizi noskūpstu Akorna nekustīgo galvu, pieceļos kājās un ļauju Angaradai nomesties ceļos man līdzās. Lēnām uzkāpju ķēvei mugurā, mans skatiens ir aizmiglots, balss aizsmakusi. Bredlij, es saku.

-To vari izdarīt tikai tu, viņš skumji pasmaida. Tu vienīgā vari viņu glābt.

Es pamāju un mēģinu domāt par Todu, par to, kas ar viņu ir noticis, -

Par to, ka man viņš jāglābj, ka jāglābj mūs reizi par visām reizēm -

Es nespēju atvadīties no Bredlija, bet laikam jau viņš to saprot, kad es uzsaucu Angaradai un mēs traucamies uz okeānu.

Es nāku, Tod, domāju. Es jau tuvojos -

[TODS]

Nezinu, pēc cik ilga laika man kaut nedaudz izdodas atbrīvot saites. Lai arī kas tās ir par zālēm, kas caur plāksteri joprojām sūcas man kaklā, radot negantu niezi, tās padara lēnākas manas kustības un arī manu Troksni -

Bet es turpinu kustināt saites, kamēr mērs ir kaut kur ārā, laikam jau pludmalē, nelielā smilšu strēlē, ko tagad klāj sniegs un ko var redzēt pa caurumu sienā. Es redzu sudrabotus viļņus triecamies krastā, un šī skaņa ne uz brīdi neapklust, tāpat kā rēkoņa, ko rada upe, beidzot atgriežoties okeānā. Mērs noteikti lidoja taisni šurp, lai gaidītu, kas notiks. Tās būs divas armijas, kas sastapsies pēdējā kaujā.

Mūs visus nogalinās miljons ēnkāju.

Es atkal raustu saites, ar kurām piesieta mana labā roka, jūtot, ka tās nedaudz padodas.

Man jādomā, kā tas bija, kad cilvēki šeit izveidoja apmetni pie milzīgā, zivīm bagātā ūdens klajuma. Viola man pastāstīja, ka šīs planētas zivis drīzāk apēdīs zvejniekus nekā nonāks mums šķīvī, bet noteikti bija kāda iespēja dzīvot arī šeit, gluži kā mums gandrīz bija izdevies izveidot savu dzīvi ielejā. Cilvēki nu gan ir nožēlojami. Nespēj izdarīt neko labu, vienlaikus nesabojājot visu sava vājuma dēļ. Nespēj neko izveidot, kaut ko citu neiznīcinot.

Ne jau ēnkāji noveda mūs šajā postā.

Tie bijām mēs paši.

-     Es tev pilnībā piekrītu, mērs saka, ienākot atpakaļ baznīcā. Viņa seja ir nomākta. It kā kaut kas slikts būtu noticis. It kā kaut kas patiešām būtu nogājis greizi.

-      Kontrole izslīd man no rokām, Tod. Viņš skatās tālumā, it kā spētu sadzirdēt kaut ko tādu, kas viņu ļoti sarūgtinātu. Kalna galā -

-     Kurā kalnā? es prasu. Kas ir ar Violu?

Viņš nopūšas. Kapteinis Teits ir mani pievīlis. Ēnkāji tāpat.

-     Ko? es izsaucos. Kas jums to pateica?

-     Šī pasaule, Tod, šī pasaule, mērs atbild, pasaule, kuru es, manuprāt, kontrolēju, kuru es patiešām kontrolēju. Viņš paskatās uz mani. Līdz satiku tevi.

Es klusēju.

Jo viņš izskatās biedējošs.

-      Varbūt tu mani mainīji, Tod, mērs bilst, bet ne jau tu vienīgais.

-     Laidiet mani vaļā, es uzstāju, un es parādīšu, cik labi es jūs pārveidošu.

-     Tu nemaz neklausies, mērs saka, un es sajūtu sāpes, kas man uz mirkli atņem spēju runāt. Jā, tu mani pārveidoji, tāpat kā es pārveidoju tevi. Viņš atnāk līdz galda malai. Bet mani pārveidoja ari šī pasaule.

Es pirmo reizi saprotu, ka mēra balss skan pavisam dīvaini, it kā tā vairs nebūtu viņa balss, tajā dzirdama atbalss un vēl kaut kādas savādas skaņas.

-     Tāpēc, ka es esmu šo pasauli iepazinis un izpētījis, viņš turpina, šī pasaule ir mani salauzusi, es vairs neesmu tas lepnais un spēcīgais vīrs, kas kādreiz. Viņš nostājas man kājgalī. Tu man reiz teici, ka karš padara cilvēkus par briesmoņiem, Tod. Tāpat ir ar pārmēru lielām zināšanām. Ja tu zini pārāk daudz par saviem biedriem, par apkārtējo vājībām, alkatību un liekulību, tu drīz vien uzzini, cik smieklīgi viegli ir ar viņiem manipulēt.

Mērs iesmejas. Zini, Tod, patiesībā ar Troksni vislabāk tiek galā muļķi. Jūtīgie un gudrie, tādi kā tu un es, no tā cieš. Tāpēc tādiem kā mums jākontrolē tādi kā viņi. Gan viņu, gan sevis pašu labā.

Viņš atkal skatās tālumā. Es cīnos ar virvēm.

-     Tu mani pārveidoji, Tod, mērs atkārto. Tu padarīji mani labāku. Bet tad es ieraudzīju, cik pats esmu slikts. Es to nekad neapzinājos, līdz salīdzināju sevi ar tevi, Tod. Man tiešām likās, ka visu šo laiku esmu rīkojies pareizi. Viņš atkal apstājas. Līdz tu pierādīji pretējo.

-     Jūs jau no sākta gala bijāt slikts, es noskaldu. Es tur neko nespēju līdzēt.

-    Tomēr spēji gan, Tod, mērs iebilst. Tā klusā dūkoņa, ko tu dzirdēji, tā dūkoņa, kas mūs vienoja. Tas bija labais mani, labais, ko tu palīdzēji man saskatīt. Labais, ko es spēju saredzēt tikai caur tevi. Viņa acis satumst. Un tad ieradās Bens un tu gribēji man visu atņemt. Tu ļāvi man saskatīt labo, ko es pats nekad nebiju spējis saredzēt, un par šo grēku, Tod Hjūit, par to, ka liki man ieskatīties sev dvēselē, viņš sāk siet vaļā virves, vienam no mums būs jāmirst.

[VIOLA]

Angarada ir lielāka, ātrāka un spēcīgāka nekā Akorns, tomēr es raizējos.

-     Lūdzu, turies, es čukstu, lai gan zinu, ka ar to nebūs līdzēts.

Jo viņa tikai zviedz Kumeļš un skrien vēl ātrāk.

Mēs auļojam cauri vēl vienam mežam, līdz kalns kļūst lēzenāks, un tuvojamies upei, kuru es arvien biežāk redzu pa kreisi uzzibam koku aizsegā, tā joprojām applūdina abus krastus.

Bet es vairs neredzu okeānu, tikai kokus un kokus. Sniegs joprojām krīt lielām pārslām, tas virpuļo un nosēžas pat uz biezā meža zemes. Dienasgaismai dziestot, es kļūstu arvien nemierīgāka, jo nezinu, kas ir noticis kalna galā, kas ir noticis ar Bredliju un ko dara Tods okeāna krastā, -

Un tur nu beidzot tas ir -

Cauri kokiem es beidzot saskatu viļņus, kas sitas krastā. Mēs esam pietiekami tuvu, lai redzētu nelielas ostas dokus un pamestas ēkas, un tur ir nolaidies arī izlūku kuģis -

Kas atkal pagaist aiz kokiem -

Tomēr mēs jau esam gandrīz klāt. Gandrīz klāt.

-    Turies, Tod, es čukstu, turies!

[TODS]

-     Tas būsiet jūs, es saku, kamēr viņš atsien man otru kāju. Jūs mirsiet.

-     Vai zini ko, Tod? mērs klusi vaicā. Daļēji es ceru, ka tev būs taisnība.

Es mierīgi gaidu, kamēr viņš man atsien labo roku, un tad atvēzējos, lai sistu, bet mērs jau ir atkāpies un dodas uz pludmali, pār plecu noskatoties, kā es atsienu kreiso roku.

-      Es tevi gaidīšu, Tod, Prentiss saka, izejot ārā pa sagrauto sienu.

Mēģinu sūtīt viņam pakaļ VIOLA, bet joprojām jūtos ļoti vārgs, turklāt mēram tas neko neskādē. Es parauju pēdējos mezglus un beidzot esmu brīvs, nolecu no galda un sagrīļojos, bet tad metos uz sagrauto sienu -

Uz auksto pludmali.

Pirmais, ko es pamanu, ir rinda sabrukušu māju. Vairākas no tām ir tikai koka bluķu un smilšu kaudzes, un tikai dažas betona būves ir izturējušas labāk. Ziemeļos es redzu ceļu, kas ievijas mežā, ceļu, kas noteikti ved atpakaļ uz Jauno Prentistaunu, un šo ceļu apskalo upe, kas gan nesniedzas tālāk par otro koku rindu.

Sniegs krīt lielām pārslām, un ari vējš ir pieņēmies spēkā. Aukstums laužas cauri uniformai, dursta mani kā ar nazi, un es aizpogāju jaku.

Es pagriežos pret okeānu -

Ak Dievs -

Tas nudien ir sasodīti milzīgs.

Gluži vai neiespējami liels tas plešas ne tikai līdz horizontam, bet arī līdz ziemeļiem un dienvidiem, un ir tāda sajūta kā uz bezgalības sliekšņa. Šķiet šī bezgalība varētu tevi aprit, līdz tu pagriezīsi tai muguru. Ari sniegs okeānam neko nevar padarīt, tas vienkārši tur guļ, it kā uzglūnētu mums, it kā mēģinātu nogāzt mūs no kājām ar katru vilni, kas triecas pret krastu.

Un ūdenī peld visādi radījumi. Pat seklajos, tumšajos krasta ūdeņos, pat viļņu mestajās baltajās šļakatās, upei traucoties okeānā, var redzēt, kā zem ūdens kustas ēnas, -

Lielas ēnas -

-     Iespaidīgi, vai ne? es dzirdu.

Tā ir mēra balss.

Es apcērtos riņķī, bet viņu pašu nekur neredz. Vēlreiz pagriežos, šoreiz pavisam lēni. Man zem kājām ir betons, ko klāj smiltis, it kā tā būtu kaut kāda pludmales promenāde kā tolaik, kad cilvēki vēl sēdēja pie okeāna un baudīja sauli.

Bet šeit esmu tikai es, un es salstu.

-     PARĀDIETIES, GĻĒVULI! es saucu.

-     Gļēvulību nu gan tu nedrīksti man pārmest, Tod, tā atkal ir viņa balss, bet izklausās, ka tā skan no pavisam citas vietas.

-     TAD KĀPĒC SLĒPTIES? es kliedzu, atkal pagriežoties, sakrustojot rokas uz krūtīm pret auksto vēju. Ja ilgi paliksim ārā, nomirsim no aukstuma. Un es pamanu pludmalē izlūku kuģi, kas tur vientuļi gaida, -

-    Nemaz nemēģini, Tod, balss brīdina. Pirms nokļūsi tik tālu, būsi pagalam.

Es atkal apcērtos. ARMIJA NEATNĀKS, VAI NE? es kliedzu. TAD TO JŪS DOMĀJĀT, SAKOT, KA TEITA KUNGS IR JŪS PIEVĪLIS. VIŅŠ NENĀKS!

-     Tieši tā, Tod, mērs atbild, tikai šoreiz viņa balss skan citādi.

Kā īsta balss.

Es atkal pagriežos -

Un tur nu viņš stāv pie vienas no sagruvušajām mājām.

-     Kā jūs zināt? es jautāju, sagatavojot savu Troksni cīņai.

-      Dzirdēju, viņš vienkārši atbild. Es jau teicu, ka dzirdu visu. Mērs nāk man tuvāk. Un ar laiku tā patiešām notika. Es atvēru sevi šīs pasaules balsij. Un tagad, viņš apstājas smiltīm klātā laukuma vidū, viņam visapkārt virpuļo sniegs, tagad es uztveru pilnīgi visu šīs pasaules informāciju.

Un redzu viņa acis.

Un beidzot saprotu.

Viņš tiešām dzird visu.

Un tas padara viņu traku.

-      Vēl ne, mērs saka, un viņa acis ir pilnīgi melnas. Vispirms man jātiek galā ar tevi. Jo kādu dienu, Tod Hjūit, tu dzirdēsi to pašu.

Es vingrinu savu Troksni, uzkarsēju to, virpinu to ap vienu vārdu, mēģinu padarīt pēc iespējas smagāku, un man vienalga, vai viņš dzird, jo viņš tik un tā nojautīs, -

-     Tā patiešām ir, mērs saka.

Un sūta pret mani Trokšņa triecienu -

Es palecu malā, jūtot to aizšņācam garām, -

Apmetu kūleni sniegotajās smiltīs, paskatos uz mēru, kas nāk klāt, -

VIOLA! es sūtu šo vārdu pret viņu -

Un cīņa ir sākusies -

(DEBESIS)

Tu rīkojies pareizi, Avots saka, mums jājot uz okeānu.

Debesīm nav vajadzīgs apstiprinājums, ka viņa lēmumi ir pareizi, es atcērtu.

Mēs traucamies ātri. Kaujas nezvēri ir ātrāki par Izcirtuma lopiem, tie ir pieraduši skriet pa mežiem, tiem nevajag ceļus. Upe plūst ielejā, iespējams, tā maina savu gultni. Migla joprojām ir bieza, sniegs joprojām krīt lielām pārslām, ielejā vietām joprojām plosās ugunsgrēki. Bet mēs tuvojamies savam ienaidniekam pāri lielam klajumam, kur izbiedējam dzīvnieku baru, -

Pagaidi, Avots parāda, un es saprotu, ka viņš un karavīri ir palikuši iepakaļ. Pagaidi! viņš sauc. Es kaut ko priekšā dzirdu -

Es nepalēninu kaujas nezvēra skrējienu, bet atveru savu balsi -

Un, pirms esmu to pamanījis, es dzirdu Izcirtuma vīrieša balsi -

Bredlij, es dzirdu Avotu sakām, un mēs jau esam viņam klāt, viņš atkāpjas koku aizsegā, redzot, ka mēs tuvojamies.

-     Ben? vīrietis, vārdā Bredlijs, jautā, satraukts lūkojoties uz mani.

Viss kārtībā, Avots mierinoši saka. Karš ir galā.

Vismaz uz laiku, es piebilstu. Kur ir Naža vienīgā?

Vīrietis, vārdā Bredlijs, izskatās apmulsis, līdz Avots viņam parāda Viola. Un tikai tad mēs pamanām dzīvnieka ķermeni, kas ir apklāts ar lapām un zariem un arī ar plānu sniega kārtiņu.

-     Viņas zirgs, vīrietis saka. Es viņu apsedzu un tagad mēģinu iekurt uguni -

Un Viola? Avots jautā.

-      Devās uz okeānu, Bredlijs paskaidro, palīdzēt Todam.

Avota balsī uzvirmo jūtas, kas piepilda arī manu balsi ar mīlestību pret Nazi un bailēm par viņa dzīvību, -

Bet es jau traucos prom, liekot kaujas nezvēram skriet arvien ātrāk un ātrāk, atstājot Avotu aiz muguras un karavīrus vēl tālāk, -

Pagaidi, es dzirdu Avotu saucam Bet es gribu nokļūt pie okeāna pirmais Es to sasniegšu viens Un ja tur būs Nazis Nu tad redzēsim -

[TODS]

Es trāpu mēram ar pirmo VIOLA, redzu, kā viņš paklūp, nespēdams gana ātri izvairīties, -

Bet tagad viņš jau ir pagriezies un triec savu Troksni pret mani, un, lai gan es pieliecos, jūtos tā, it kā man būtu norauts skalps, tāpēc noripoju lejup pa nogāzi, ko klāj smiltis un sniegs, uz mirkli pazūdot mēra skatienam, -

Bet man jau nemaz nevajag tevi redzēt, Tod, es dzirdu -

Un bum man trāpa kārtējais Trokšņa zvēliens, kas kliedz TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS, TU NEESI NEKAS -

Un es mēģinu piecelties. Saķēris galvu, piespiežu sevi atvērt acis -

Un es redzu upi, kas ieplūst okeānā, un pamanu ūdenī peldam māju atlūzas, kokus un cilvēku līķus, ko samals okeāna viļņi, -

Tie ir cilvēki, kurus es pazīstu, Varbūt pat Viola Un es jūtu dusmas Es pieceļos kājās VIOLA!

Es sūtu šo domu pret viņu, iekams saprotu, ka pat neesmu paskatījies, kur mērs atrodas. Es instinktīvi jūtu viņa atrašanās vietu un sūtu Troksni turp. Kad atskatos, es redzu, ka viņš krīt uz betona promenādes, mēģinot apturēt kritienu ar roku, -

Es dzirdu viņa rokas locītavu ar krakšķi lūstam. Viņš vaid. Diezgan iespaidīgi, mērs saka, viņa balsi skan sāpes. Patiešām iespaidīgi, Tod. Tu spēj to kontrolēt daudz labāk un spēcīgāk. Viņš slienas kājās, atbalstoties uz veselās rokas. Bet par šādu kontroli būs jāmaksā. Vai tu jau dzirdi, ka pasaules balss skan tev tuvāk, Tod? VIOLA! es atkal nodomāju pret viņu Un mērs atkal sagrīļojas Bet šoreiz nekrīt -

-     Jo es to dzirdu, viņš paskaidro. Es dzirdu visu. Viņa acis iemirdzas, es sastingstu -

Un viņš atkal ir manā galvā līdz ar savādo dūkoņu, kas mūs saista, -

-     Vai tu to dzirdi? viņš jautā Un -

Un es varu Es varu to sadzirdēt -

Rēkoņa, kas ir vēl aiz upes un okeāna rēkoņas, Visas šīs planētas dzīvības rēkoņa Kas runā neiedomājami skaļā balsī Un uz mirkli tā mani pārņem Tieši tas mēram ir vajadzīgs -

Man galvā uzliesmo tādas sāpes, ka es uz mirkli zaudēju samaņu, -

Es nokritu uz ceļiem Bet tikai uz mirkli Jo šajā balsu murdoņā Lai gan tas nav iespējams Jo viņai nav Trokšņa Es zvēru, es dzirdu viņu -

Es zvēru, ka es dzirdu, kā viņa tuvojas, -

Es atveru acis un -

VIOLA!

Un es dzirdu mēru sāpēs novaidamies Un pieceļos kājās -

[VIOLA]

Mēs auļojam lejup pa nogāzi, okeāns tagad visu laiku ir mūsu redzeslokā -

-    Mēs gandrīz esam klāt, es elšu, gandrīz klāt. Kumeļ, Angarada zviedz -

Un mēs jau esam garām pēdējiem kokiem un nokļūstam okeāna krastā. Angaradas pakavi met gaisā sniegu un smiltis, viņai pagriežoties pa kreisi uz pamesto pilsētu, uz upi Tuvāk Todam un mēram -

-    Tur viņi ir! es saucu, un arī Angarada pamana viņus uz smilšu strēles -

KuMEĻ! viņa zviedz -TOD!es kliedzuBet viļņi sitas pret krastu pārāk skaļi Un es varētu zvērēt, ka kaut ko dzirdu. Troksni, kas nāk no okeāna, un pamanu, ka ūdenī kustas savādi radījumi, Bet es skatos tikai uz priekšu un visu laiku saucu: TOD! Un es redzu -

Viņš cīnās ar mēru kādā smiltīm klātā laukumā pie vecas katedrāles -

Un atceros, cik daudz briesmīga ar mums ir atgadījies šādās vietās, -

Un redzu, ka viens no viņiem sagrīļojas un atkāpjas pēc sitiena ar Troksni -

Un otrs atlec soli tālāk, bet saķer galvu Tomēr pa gabalu es nespēju viņus atšķirt -

Viņiem mugurā ir tās stulbās, vienādās uniformas -

Un es atkal apjaušu, cik garš Tods ir izaudzis -

Tik garš, ka es nespēju atšķirt viņu no mēra, -

Mana sirds raizēs sažņaudzas -

Ari Angarada to jūt -

Kumeļ! viņa sauc -

Un mēs auļojam vēl ātrāk -

[TODS]

Atkāpies, es nodomāju pret mēru un redzu, ka viņš sper soli atpakaļ, bet tad pret mani lido kārtējais Trokšņa uzliesmojums, un es novaidos sāpēs un sagrīļojos, un es pamanu smiltis betona atlūzu, paķeru to, pagriežu gaisā, lai mestu, -

-     Met zemē, mērs dūc. Un es paklausu -

-      Nekādu ieroču, Tod, viņš saka. Es taču neesmu bruņots, vai ne?

Un es saprotu, ka tā patiešām ir, mēram nav līdzi šautenes, un izlūku kuģis ir pārāk tālu, lai viņš to izmantotu. Prentiss grib cīnīties tikai ar Troksni -

-     Tieši tā, viņš apliecina. Un lai labākais uzvar. Un viņš man atkal trāpa -

Es noelšos un situ pretī ar VIOLA, pagriežos un skrienu pretējā virzienā, kājām sniegā slīdot, es metos uz vienu no sabrukušajām mājām -

-     Nedomāju vis, mēra balss dūc Un es apstājos -

Bet tad man izdodas spert vienu soli Vēl vienu -

Un es jau atkal skrienu -

Dzirdu mēru smejamies. Labi darīts, viņš uzsauc.

Es patveros aiz sagruvušas sienas, noslēpjos, lai viņš mani neredzētu, lai gan apzinos, ka tam nav nekādas jēgas, tomēr man jāpadomā -

-      Mūsu spēki ir diezgan līdzīgi, mērs saka. Es viņu dzirdu pilnīgi skaidri par spīti vējam, upei un visam, kam vajadzētu slāpēt balsi. Jo šī balss skan manā galvā.

Kā allaž.

-      Tu vienmēr būsi un paliksi mans labākais māceklis, Tod, mērs saka.

-     AIZVERIETIES! es uzbļauju, palūkojoties apkārt, vai šeit neatradīšu kaut ko, jebko, kas varētu palīdzēt, -

-    Tu kontrolē savu Troksni labāk nekā jebkurš cits vīrietis, ja neskaita mani. Mērs nāk man tuvāk. Tu vari ar to kontrolēt citus vīriešus. Tu vari to izmantot kā ieroci. Es jau no sākta gala teicu, ka tavs spēks pārspēs manējo.

Un viņš man atkal trāpa, vēl spēcīgāk nekā iepriekš, un pasaule satumst, bet es visu laiku domāju par Violu, pieķeros pie koka dēļiem un uzraušos stāvus, un ar visspēcīgāko dūkoņu, kādu vien varu radīt, es pavēlu ATKĀPIES!

Un mērs atkāpjas.

-      Oho, Tod, viņš noelšas, joprojām tēlojot patīkamu pārsteigumu.

-     Es nekad neieņemšu jūsu vietu, es saku, parādoties no aizsega. Lai kas arī notiktu.

Un viņš sper vēl vienu soli atpakaļ, lai ari es neesmu viņam licis to darīt.

-     Kādam tas jādara, mērs skaidro. Kādam ir jākontrolē Troksnis, lai iemācītu cilvēkiem ar to apieties, lai teiktu viņiem, kas jādara.

-    Nevienam nekas nav citiem jāliek. Es speru vēl vienu soli uz priekšu.

-     Tu nekad neesi bijis daiļrunīgs, vai ne, Tod? mērs mani ķircina, atkal sperot soli atpakaļ. Viņš stāv laukuma pašā malā, vienā rokā turot otru, salauzto roku. Cauri ādai vīd lauztais, asiņainais kauls, bet šķiet, ka viņš nejūt sāpes. Aiz mēra ir tikai nogāze, kas ved uz okeānu un tumšajām ēnām, kas tur peld, -

Un es redzu, cik melnas ir mēra acis, cik dobji skan viņa balss, -

-     Šī pasaule mani apēd dzīvu, Tod, mērs atzīst. Pasaule un tās bezgalīgā informācija. Tik daudz es nespēju kontrolēt.

-     Tad izbeidziet censties, es saku un atkal situ viņam ar VIOLA.

Viņš saraujas, bet nekrīt. Nespēju, viņš ar smaidu atzīst. Tas ir pretstatā manai dabai. Bet tu, Tod, tu esi stiprāks par mani. Tu spētu tikt galā. Tu varētu valdīt pār šo pasauli.

-     Šai pasaulei es neesmu vajadzīgs, atcērtu. Saprotiet taču, ka es neesmu jūs!

Mērs nopēta manu uniformu. Vai esi pārliecināts?

Es sajūtu niknuma uzplūdu un kārtīgi iebelžu viņam ar VIOLA.

Vīrietis saraujas, bet nesper soli atpakaļ. Viņš raida pret mani vēl vienu sitienu. Es sakožu zobus un sagatavojos mest kārtējo VIOLA viņa stulbajā, smaidošajā sejā -

-    Iespējams, mēs te pavadīsim visu pēcpusdienu, pamazām piebeidzot viens otru, mērs saka, tāpēc ļauj man atklāt kaujas nosacījumus, Tod.

-     Aizverieties…

-     Ja tu uzvarēsi, tu valdīsi pār šo pasauli -

-     Es negribu -

-     Bet ja uzvarēšu es -

Un pēkšņi viņš man rāda savu Troksni Tā ir pirmā reize, kad es to redzu, redzu pilnībā, ja vien ļoti, ļoti sen Vecajā Prentistaunā nebiju redzējis, bet varbūt ari ne -

Tas ir auksts, vēl aukstāks nekā šis okeāna krasts Un tas ir tukšs -

Pasaules balss mēru ietin kā tumsa, kas vēlas saspiest viņu zem sava milzīgā svara, -

Kopā ar mani šis smagums uz brīdi bija licies panesams Bet tagad viņš vēlas to iznīcināt, iznīcināt to visu Es saprotu, ka tieši to viņš vēlas Vairāk par visu viņš vēlas Neko nedzirdēt -

Un tas naids, kas ir viņa Troksnī, naids pret paša Troksni ir tik spēcīgs, ka es nemaz nesaprotu, kā jebkad varēšu kaut ko tādu uzveikt. Viņš ir stiprāks par mani, viņš vienmēr ir bijis stiprāks, un es skatos viņa tukšumā, tajā tukšumā, kurš liek viņam iznīcināt un iznīcināt, un es nezinu, vai…

-     Tod!

Es novēršos, un mērs iekliedzas, it kā es būtu viņam iesitis, -

-     TOD!

Un tur, sniegotajā okeāna krastā, kāds jāj ar manu zirgu, manu sasodīti lielisko zirgu Viola -

Un mērs man sit no visa spēka -

[VIOLA]

-    TOD! es saucu, un puisis pagriežas pret mani -

Tad viņš sāpēs iekliedzas, mērs noteikti ir viņam trāpījis, un atmuguriski streipuļo. Asinis tek viņam pa degunu, un

Angarada izsaucas: Kumeļ! un metas pie viņa pāri smiltīm, un es saucu viņu vārdā, cik skaļi vien spēju, -

-    TOD!

Un viņš mani sadzird Viņš paskatās uz mani -

Es joprojām nedzirdu viņa Troksni tikai tad, kad viņš to izmanto, lai cīnītos, -

Bet es redzu Toda skatienu Un es atkal saku -

-    TOD!

Jo tikai tā var sakaut mēru To nevar izdarīt viens Viņu var sakaut tikai kopā -

-    TOD!

Un viņš pagriežas pret mēru, un es redzu, cik nervozs izskatās pretinieks, kad mans vārds izskan skaļi kā pērkona dārds, -

[TODS]

VIOLA!

Jo tur viņa ir Viņa ieradās Viņa ieradās pēc manis Un viņa sauc mani vārdā -

Un es jūtu, kā manā Troksnī kā uguns ieplūst viņas spēks, -

Un mērs sagrīļojas, it kā viņam sejā būtu ietriekusies vesela māju virkne, -

-      Ak jā, viņš noņurd, satvēris galvu rokās. Tavs spēka avots ieradies.

-     Tod! es atkal dzirdu Violas saucienu Un es to paņemu un izmantoju savā labā -

Jo es viņu jūtu, viņa ir jājusi līdz pasaules malai, lai mani atrastu, lai mani izglābtu, ja tas būs vajadzīgs, Un tas patiešām bija vajadzīgs Un -

VIOLA!

Mērs atkal sagrīļojas uz aizmuguri, ciešāk satverot savu lauzto roku, un es redzu, ka viņam no ausīm tek asinis, -

-      Tod, Viola atkal saka, bet šoreiz viņas balsi skan lūgums atskatīties. Es tā daru, un viņa aptur Angaradu laukuma malā, un meitene skatās uz mani, skatās tieši man acis -

Un es varu viņu nolasīt Es zinu, ko viņa domā, -

Un mans Troksnis, mana sirds un galva pēkšņi ir pilna ar šo atskārsmi Jo viņa saka -

Viņa ar savu skatienu, sejas izteiksmi un visu savu būtību saka -

-     Zinu, es atbildu piesmakušā balsi. Es tevi ari. Es pagriežos pret mēru, un mani ir piepildījusi Violas

mīlestība un mana mīlestība pret viņu Es jūtos tik sasodīti varens kā kalns Un es triecu to visu pret mēru -

[VIOLA]

Mērs nogāžas uz muguras un veļas lejup, ripojot un slīdot līdz pat lielajiem viļņiem, un paliek tur guļam Tods atskatās Un mana sirds salecas -

Es joprojām nedzirdu viņa Troksni, lai gan zinu, ka viņš to gatavo kārtējam uzbrukumam, -

Bet viņš saka: Zinu. Es tevi arī.

Un viņš skatās uz mani mirdzošām acīm un smaidu sejā -

Un, lai gan es viņu nedzirdu, Es viņu pazīstu Zinu, ko viņš domā, -

Tieši šobrīd labāk par visām citām reizēm es spēju nolasīt Todu Hjūitu pat bez Trokšņa Un viņš redz, ka es to varu, Un uz mirkli -

Mēs atkal pilnībā saprotamies -

Un, kad viņš pagriežas pret mēru, es gluži vienkārši jūtu mūsu kopīgo spēku -

Un viņš nemaz nesit ar Troksni Es dzirdu gaisā zemu dūkoņu -

-    Atkāpieties, Tods saka mēram, kas lēnām ceļas kājās, turot savainoto roku, -

Un mērs atkāpjas Līdz pat krastam -

-    Tod? es jautāju. Ko tu dari?

-   Vai tad tu nedzirdi? viņš jautā. Nedzirdi, cik tās ir izsalkušas?

Es paskatos ūdenī -

Redzu tur ēnas, milzīgas ēnas, tik lielas kā mājas, tās peld krasta viļņos -

Un es dzirdu Ēst Tik vienkārši Ēst -

Zivis runā par mēru Pulcējas viņam aiz muguras Tur, kur Tods liek viņam doties, -Tod? es jautāju Un mērs saka: Pagaidi.

[TODS]

-     Pagaidi, mērs saka.

Viņš nemaz nemēģina mani kontrolēt, es nedzirdu dūkoņu, tikai to, ko pats sūtu viņa virzienā. Tā liek viņam kāpties atpakaļ līdz okeānam, tā liek viņam iegrimt aukstajā ūdeni, kur jau peld milzu radījumi, kas to vien gaida, lai nokostu gabaliņu mēra. Viņš vienkārši saka: Pagaidi, it kā to pieklājīgi lūgtu.

-     Es jūs neapžēlošu, paziņoju. Ja es ticētu, ka spēju jūs labot, es tā darītu, bet es neticu. Man ļoti žēl, bet jūs neviens nevar glābt.

-    Zinu. Mērs pasmaida. Šoreiz viņa smaids ir pavisam skumjš, es jūtu šis skumjas. Tomēr tu mani mainīji, Tod Hjūit. Mainīji nedaudz uz labu. Pietiekami, lai es spētu pazīt mīlestību, to ieraugot. Viņš palūkojas uz Violu un tad uz mani. Pietiekami, lai es varētu tevi izglābt.

-     Izglābt mani? es izsaucos un nodomāju Atkāpieties, un viņš atkāpjas.

-Jā, Tod, mērs saka, un sviedri krājas viņam virs augšlūpas, viņš cenšas man pretoties. Lai tu neliktu man iebrist okeānā -

-     Nekādu citu iespēju -

-     Es ieiešu pats.

Es samirkšķinu acis. Izbeidziet spēlēt tās spēlītes! izsaucos, liekot mēram spert vēl vienu soli atpakaļ. Tās ir beigas.

-    Tod Hjūit, viņš mani uzrunā, tu taču esi zēns, kas nespēja nogalināt.

-    Es vairs neesmu zēns, atcērtu, un jūs es nogalināšu.

-     Zinu, mērs atbild. Un tas atkal padarītu tevi mazliet līdzīgāku man, vai tad ne?

Es uz mirkli apstājos. Viļņi triecas pret krastu mēram aiz muguras, un radījumi sāk plēsties savā starpā. Man jāsaka tie nu gan ir milzīgi!

-     Es nekad neesmu melojis par tavu spēku, Tod, mērs saka. Tu esi pietiekami varens, lai kādreiz kļūtu tāds kā es, ja vien gribētu, -

-     Es negribu -

-     Vai tik spēcīgs, lai būtu kā Bens.

Es saraucu pieri. Kāds Benam ar to sakars?

-    Arī viņš dzird šīs planētas balsi, Tod, tāpat kā es. Tāpat kā tu kādu dienu to dzirdēsi. Bet Bens tajā dzīvo, kļūst par daļu no šīs balss, peld līdzi straumei, nezaudējot sevi.

Joprojām snieg, pārslas krīt mēram matos. Es atkal saprotu, cik man ir auksti.

-     Tu vari būt kā es, mērs saka, vai kā Bens.

Viņš sper soli atpakaļ.

Es viņam neesmu licis to darīt.

-    Ja tu mani nogalināsi, tad būsi spēris soli prom no tā, lai kļūtu kā Bens, mērs skaidro. Un, ja tava labestība ir mani padarījusi kaut vai par mata tiesu labāku, gana labu, lai neļautu tev kļūt par tādu kā es, tad ar to jāpietiek.

Viņš pagriežas pret Violu. Zāles pret aprocēm patiešām ir īstas.

Viola palūkojas uz mani. Ko?

-    Es uzliku lēnas iedarbības indi aprocēm, lai nogalinātu visas sievietes. Un ēnkājus arī.

-     KO? es izsaucos.

-      Bet zāles patiešām darbojas, mērs apliecina. Es tās izstrādāju Toda dēļ. Esmu atstājis receptes izlūku kuģī. Losona kundze to apstiprinās. Un tā, viņš saka, pamājot ar galvu, ir mana atvadu dāvana tev, Viola.

Viņš palūkojas uz mani un skumji pasmaida. Turpmākajos gados jūs veidosiet šo pasauli, Tod.

Vīrietis nopūšas.

-     Un es priecājos, ka man tā nebūs jāredz.

Mērs apcērtas riņķī un sper soli uz ūdens pusi, tad vēl vienu un vēl vienu -

-     Pagaidiet! Viola sauc viņam pakaļ -

Bet viņš neapstājas, tikai turpina soļot, nu jau gandrīz vai skrien, un es jūtu, kā Viola noslīd no Angaradas, un viņas abas pienāk man klāt. Mēs vērojam, kā mēra zābaki šļaksta ūdeni, viņš soļo dziļāk, vilnis gandrīz nogāž viņu no kājām, bet viņš noturas taisni Pagriežas, lai palūkotos uz mums, Viņa Troksnis ir kluss Sejas izteiksme neizdibināma Un tad viena no ēnām iznirst virs ūdens, mēs redzam tikai tās muti, melnus zobus, briesmīgas zvīņas un slienas, zivs metas pie mēra -

Pagriež galvu, lai saķertu viņu viduklī, Mērs neizdveš ne skaņas, kad milzīgā radība nogāž viņu smiltīs -

Un ievelk ūdenī Un tik ātri Viņš ir pagalam.

[VIOLA]

-     Viņš ir pagalam, Tods neticīgi saka. Viņš vienkārši iebrida okeānā. Puisis pagriežas pret mani. Viņš iebrida tieši okeānā.

Tods smagi elpo, izskatās satraukts un noguris. Un tad viņš ierauga mani, patiešām ierauga mani.

-    Viola, viņš saka -

Es aplieku rokas viņam ap kaklu, viņš mani apskauj, un mums nekas nav jāsaka, it nekas. Jo mēs zinām.

-Tas ir beidzies, es čukstu. Es nespēju noticēt! Tas patiešām ir beidzies.

-     Manuprāt, viņš pats gribēja mirt, Tods saka, nelaižot mani vaļā. Mēģinājums visu kontrolēt beidza viņu nost.

Mēs paskatāmies atpakaļ un redzam lielos radījumus vēl aizvien metam lokus ap krastu, gaidot, vai arī mēs ar Todu gribēsim izpeldēties. Angarada iebāž galvu starp mums, piebiksta Todam ar purnu un saka Kumeļ tik maigi, ka man acīs saskrien asaras. Kumeļ.

-    Sveika, meitenīt. Tods noglāsta ķēves purnu, bet ar otru roku joprojām tur mani, un viņa seja satumst, nolasot ķēves Troksni. Akorns, viņš saka.

-    Es atstāju pie viņa Bredliju, paskaidroju. Pametu kalna galā Vilfu un Lī, un man nav ne jausmas, kas notika, -

-    Mērs sacīja, ka Teita kungs viņu pievīlis, Tods saka, un ēnkāji arī. Tas noteikti ir labi.

-    Mums jātiek atpakaļ. Es pagriežos viņa rokās un paskatos uz izlūku kuģi. Laikam jau viņš tev neiemācīja ar to lidot?

Un tad Tods saka Viola! tādā balsī, ka man jāpagriežas.

-    Es negribu būt kā mērs, viņš saka.

-    Tu tāds nekad nebūsi, es apliecinu. Tas vienkārši nav iespējams.

Viņš ieskatās man acīs.

Un es jūtu, kā tas pamazām riešas spēks, kas beidzot ir brīvs no mēra ietekmes, -

Viņš atver savu Troksni -

Atver, atver un atver arvien plašāk -

Un tur viņš ir, pilnīgi atvērts manā priekšā, viņš rāda man visu, kas noticis, visu, ko viņš ir jutis, -

Visu, ko viņš jūt, -

Visu, ko viņš jūt pret mani, -

-    Zinu, es saku. Es varu tevi nolasīt, Tod Hjūit.

Viņš pasmaida savu šķībo smaidu -

Un mēs dzirdam savādu skaņu, kas nāk no tās puses, kur koki aug līdz pat smiltīm, (DEBESIS)

Kaujas nezvērs veic pēdējos lēcienus līdz okeāna krastam, un uz mirkli mani apreibina okeāna plašums, tas piepilda manu balsi -

Bet mans zvērs steidzas uz priekšu, tas traucas uz pamesto Izcirtuma pilsētu Un esmu nokavējis Naža vienīgā jau ir šeit ar savu zirgu Bet Nazi nekur neredz -

Tur ir tikai Izcirtuma vadonis, kas ir sagrābis Naža vienīgo. Viņa uniforma ir kā melns plankums sniegā un smiltīs, viņš ir piespiedis Naža vienīgo tik tuvu sev, ka neļauj viņai pat pakustēties, -

Nazis noteikti ir pagalam -

Naža noteikti vairs nav -

Un, to nodomājot, es jūtu savādu tukšumu -

Jo pat tas, kuru tu ienīsti, aizejot atstāj tukšumu -

Bet tās ir Atgriešanās izjūtas -

Es neesmu Atgriešanās -

Es esmu Debesis -

Debesis, kas noslēdza mieru, -

Debesis, kam jānogalina Izcirtuma vadonis, lai šo mieru nodrošinātu, -

Es traucos uz priekšu, saskatot cilvēkus arvien skaidrāk Un paceļu ieroci -

[TODS]

Es samiedzu acis sniegā, kas kļūst arvien biezāks, -

-     Kas tas? jautāju.

-      Tas nav zirgs. Viola atkāpjas no manis. Tas ir kaujas nezvērs.

-     Kaujas nezvērs? es jautāju. Bet es domāju Un pēkšņi es vairs nespēju ieelpot (DEBESIS)

Viņš pagrūž meiteni malā, redzot, ka es tuvojos, un mērķis ir kā uz delnas -

Es dzirdu aizmugurē balsi, kas kaut ko sauc, Sauc Pagaidi -

Bet vilcināšanās pagātnē man ir nodarījusi daudz sāpju, es neesmu rīkojies īstajā brīdī Tas neatkārtosies Debesis rīkosies -

Izcirtuma vadonis pagriežas pret mani Un es rīkošos (bet -) Es izšauju.

[VIOLA]

Tods noelšas tā, it kā visa pasaule sabruktu pār viņu, un tver pie krūtīm -

Tajās ir asiņains, degošs, dūmojošs ievainojums -

-    TOD! es iekliedzos un metos pie viņa Viņš atmuguriski nokrīt smiltīs, muti pavēris, -

Bet viņš nespēj ne ieelpot, ne izelpot, viņa rīklē kaut kas čerkst -

Es metos viņam pāri, mēģinot pasargāt no nākamā šāviena, tveru pie degošajām drēbēm, kas viņam uz krūtīm vienkārši izkūst, -TOD!

Viņš pārbiedēts ieskatās man acīs, viņa Troksnis nekontrolējami gaudo, griežas bailēs un sāpēs -

-    Nē, es čukstu, nē, nē, nē, nē, nē -

Tik tikko dzirdu kaujas nezvēra kāju dipoņu, kas nāk arvien tuvāk, -

Tik tikko dzirdu vēl kāda soļus, kas seko, Dzirdu Bena balsi pāri smiltīm Pagaidi, viņš sauc -

-    Tod? es čukstu, raujot nost viņa degošās drēbes un ieraugot briesmīgo apdegumu uz ādas, tas asiņo un burbuļo kā skābe, un viņa elpa čerkst, it kā plaušas vairs nespētu darboties, it kā viņš nespētu ieelpot, -

It kā viņš smaktu -

It kā viņš mirtu šajā aukstajā, sniegotajā okeāna krastā -

-    TOD!

Kaujas nezvēri tuvojas -

Un es dzirdu 1017, dzirdu, ka viņš ir izšāvis, -

Dzirdu, ka viņš saprot, ka ir kļūdījies, -

Viņš domāja, ka šauj uz mēru, -

Bet tā nebija, tā nebija -

Un aiz viņa auļo Bens -

Viņa Troksnis mutuļo bailēs -

Bet es redzu tikai Todu -

Es redzu, ka viņš skatās uz mani -

Platām acīm -

Viņa Troksnis saka lKlē, hē, he jhe Un tad viņš saka: Viola?

-     Es esmu šeit, Tod, es nočukstu, balsij aizlūstot. Es esmu šeit!

Un viņš atkal jautā Viola? Jautājot -

It kā nebūtu pārliecināts, vai es vēl esmu tepat, -

Un tad viņa Troksnis apklust -

Viņš vairs necīnās -

Un, ieskatījies man acīs, -

Viņš nomirst.

Mans Tods nomirst.

22 NODAĻA pasaules nākotne

[VIOLA]

-TOD!-es kliedzu -

Nē-

Nē-

Nē-

Viņš nevar būt miris Viņš nevar būt TOD!

Varbūt, ja es saukšu viņa vārdu, es varēšu padarīt to par nebijušu, varbūt laiks tad ritēs atpakaļ -

Izdari tā, lai Toda Troksnis atkal atskanētu Lai viņa acis atkal ieraudzītu mani TOD!

Es saucu viņa vārdu, bet mana balss skan kā zem ūdens, es dzirdu tikai savu elpu un čukstus TOD!

Virs manām rokām sakļaujas vēl kādas, smiltīs man līdzās nokrīt Bens, viņa balss un Troksnis izmisīgi sauc Todu vārdā Viņš grābj sniegu, liek to uz Toda ievainojuma, mēģinot apturēt asiņošanu, Bet ir jau pārvēlu Viņš ir miris -

Viņš ir miris Tods ir miris.

Pēkšņi viss kustas tik lēni Angarada zviedz Kumeļ!

Bens pieliecas vēl tuvāk, mēģina saklausīt Toda elpu, bet neko nedzird -

-    Tod, lūdzu, saņemies! es dzirdu viņu saucam Bet tas skan kā no liela attāluma -

It kā citā pasaulē -

Un man aiz muguras atskan soļi, es tos dzirdu atbalsojamies kā vienīgo skaņu šajā izplatījumā 1017 -

Viņš ir nokāpis no sava kaujas nezvēra, viņa Troksnis grīļojas, aptverot savas kļūdas smagumu, -

Viņa Troksnis prāto, vai tā vispār bija kļūda, Un es pagriežos pret viņu -

(DEBESIS) Viņa pagriežas pret mani -

Lai gan meitene ir bezbalsīga, es tik un tā atkāpjos, ieraugot viņas sāpju pārņemto seju, Viņa pieceļas kājās -

Es Speru soli atpakaļ, nometot ieroci sniegotajās smiltīs, saprotot, ka visu laiku esmu to turējis, -

-     Tu! viņa izspļauj, nākot man tuvāk, un savādajā klikšķināšanā no viņas mutes skan nedzirdēts niknums un bēdas -

Es nezināju, parādu, joprojām kāpjoties atpakaļ. Es domāju, ka tas ir Izcirtuma vadonis, (vai tiešām?)

-     Melis! viņa sauc. Es taču tevi dzirdu! Tu nebiji pārliecināts! Tu nebiji pārliecināts, bet tik un tā izšāvi -

Tas ir Zemes ieroča ievainojums, viņš saka, varbūt Zemes medicīna var viņu glābt -

-     Par vēlu! meitene kliedz. Tu esi viņu nogalinājis! Es paskatos uz Avotu, kas ir apskāvis Nazi un liek sniegu

uz viņa krūtīm, zinot, ka tas vairs nelīdzēs, un viņa balsī skan sēras, un viņš raud savā cilvēka balsī Es redzu, ka tā patiešām ir taisnība, Es esmu nogalinājis Nazi Es esmu nogalinājis Nazi -

-     AIZVERIES! meitene kliedz -

Es negribēju, parādu, pārāk vēlu saprotot, ka tā ir taisnība. Es negribēju.

-     Tomēr tu to izdarīji! viņa atkal kliedz Un pamana smiltīs manu ieroci -

[VIOLA]

Es pamanu smiltīs ēnkāju ieroci, koka nūju, kas tur balta guļ baltajā sniegā, -

Dzirdu Benu raudam, atkal un atkal saucot Todu vārdā, un man tik ļoti sāp sirds, ka šķiet es nespēju paelpot, Bet es pamanu ieroci Pastiepju roku un to paceļu Un notēmēju uz 1017 Viņš neatkāpjas, tikai vēro mani -

Man loti žēl, ēnkājis saka, paceļot rokas gaisā, tās pašas garās rokas, kas nogalināja manu Todu, -

-     Nožēla neuzcels viņu no mirušajiem, es izgrūžu caur sakostiem zobiem, un, lai gan līst asaras, pēkšņi visu saredzu pavisam skaidri. Jūtu ieroča svaru rokās. Jūtu vēlmi likt to lietā.

Lai gan nezinu, kā.

-    Parādi man! es uzbļauju 1017. Parādi, kā ar to var nogalināt!

Viola, es dzirdu Bena bēdu nomākto balsi. Viola, pagaidi -

-    Es negaidīšu, es skarbi noskaldu, joprojām turot rokā ieroci. PARĀDI!

Man ļoti žēl, 1017 atkal saka, un pat aklajās dusmās es redzu, ka viņam ir žēl, ka šausmas par izdarīto tikai pieņemas spēkā ne jau tikai tāpēc, ka viņš ir nogalinājis Todu, bet arī domājot par to, ko tas nozīmēs visai pasaulei, Es to visu redzu Bet man ir vienalga -

(DEBESIS)

-      Parādi man! viņa kliedz. Vai, zvēru pie Dieva, es tevi nositīšu ar šo pašu koku!

Viola, Avots ierunājas, joprojām turot apskautu Nazi, un es ieskatos viņa balsī Avota sirds ir salauzta -

Un tā sagandē visu mums apkārt, viņa sāpes un skumjas izplūst pa visu pasauli kā inde -

Jo, kad Zeme sēro, mēs sērojam visi kopā Un viņa bēdas pārņem arī mani, tās kļūst par manām bēdām, par Zemes bēdām -

Tagad es pilnībā saprotu savu kļūdu Kļūdu, kas, iespējams, iznīcinās Zemi, kļūdu, kas, visticamāk, padarīs mieru neiespējamu, kļūdu, kas galu galā var iznīcināt Zemi pēc visa, ko esmu darījis, lai mūs glābtu, Kļūdu, ko Debesīm nekad nevajadzēja pieļaut, Es esmu nogalinājis Nazi Es beidzot esmu nogalinājis Nazi Es tik ilgi biju to vēlējies Bet neko neesmu ieguvis Tikai zaudējuma izjūtu Es to redzu bezbalsīgās sejā -

Bezbalsīgā tur rokā ieroci, kuru neprot izmantot, -

Un es atveru savu balsi, lai parādītu, kā, -

[VIOLA]

Viņa Troksnis atveras un parāda man, kā likt lietā šo ieroci, kur novietot pirkstus un kā to saspiest, lai raidītu baltās liesmas šautru, -

Parāda, kā es varu viņu nogalināt, -

Viola, es dzirdu Bena balsi. Viola, tu nedrīksti!

-    Kāpēc ne? es noprasu, neatskatoties, nenovēršot acis no 1017. Viņš nogalināja Todu.

Un, ja tu nogalināsi viņu, Bens turpina, kur tas viss novedīs?

To dzirdot, es apcērtos riņķī. Kā tu vari tā teikt?! es izsaucos. Kā tu vari tā teikt, kad Tods miris guļ tavās rokās?

Bena seja ir satriekta un nomākta, un viņa Troksnī ir tādas sāpes, ka es nespēju uz to skatīties, -

Bet viņš tik un tā saka -

Ja tu nogalināsi Debesis, atkal sāksies karš. Un mēs visi iesim bojā. Un tad jaunie ieceļotāji nogalinās lielu skaitu Zemes. Un pēc tam viņiem uzbruks atlikušie Zemes ļaudis. Un tas nekad -

Bens nespēj pabeigt teikumu, bet piespiež sevi runāt, piespiež to pateikt savā cilvēka balsī -

-    Tas nekad nebeigsies, Viola, viņš saka, cieši piespiedis Todu sev klāt.

Es atskatos uz 1017, kas nav pat pakustējies. Viņš grib, lai es to izdaru, es saku, viņš pats to grib!

-    Viņš nevēlas dzīvot, apzinoties savas kļūdas smagumu, Bens atbild. Viņš grib, lai šīs sāpes beidzas. Bet vai tev nešķiet, ka, apzinoties kļūdainas izvēles sekas, viņš kļūs par daudz labākām Debesīm?

-     Kā tu vari tā runāt, Ben? es izsaucos.

Jo es viņus dzirdu, viņš saka ar Troksni. Viņus visus. Visu Zemi, visus vīrus, pilnīgi visus. Un mēs nevaram ļaut viņiem visiem iet bojā, Viola! Nedrīkstam. Tieši to Tods šodien novērsa. Tieši to -

Un Bens atkal nespēj turpināt, tikai apskauj Todu vēl ciešāk. Mans dēls, viņš saka. Ak, mans dēls -

(DEBESIS)

Viņa pagriežas pret mani, joprojām turot ieroci, viņas pirksti ir to satvēruši tā, lai izšautu, -

Tu man viņu atņēmi, viņas balss aizlūst. Mēs bijām nogājuši tik garu ceļu kopā, mēs bijām uzvarējuši! Mēs bijām UZVARĒJUŠI, un tu man viņu atņēmi! Un viņa vairs nešpēj parunāt Man ļoti žēl, es atkal parādu -

Un tās nav tikai Avota bēdas, kas atspoguļojas manī, Tās ir manas -

Es skumstu ne tikai par to, ka esmu izgāzies kā Debesis, ka esmu izglābis Zemi, lai pēc tam iegrūstu to postā, Es skumstu ari par to, ka esmu atņēmis dzīvību Pirmo savā mūžā Un es atceros Es atceros Nazi -

Un nazi, kura vārdā es viņu nosaucu, Nazi, ar kuru viņš nogalināja vienu no Zemes zvejniekiem, kas neko sliktu nebija nodarījis, tikai devies zvejā, tomēr Nazis viņā saskatīja ienaidnieku Un nogalināja -

Un kopš tā mirkļa allaž nožēloja savu rīcību Šī nožēla bija redzama viņa Troksnī katru dienu, kamēr Nazis strādāja nometnē un rūpējās par Nastu, šī nožēla viņu mocīja, līdz viņš dusmās salauza man roku, -

Nožēla lika viņam glābt mani, kad pārējie no Nastas tika nogalināti, -

Nožēla, ar kuru man būs jādzīvo Visu mūžu -

Pat ja mans mūžs būtu tikai pāris elpas vilcienu ilgs -

Lai tā notiek -

Zeme ir pelnījusi labāku -

[VIOLA]

1017 atceras Todu -

Es redzu viņa Troksni, vēroju to, un man rokā trīc ierocis Redzu, kā Tods nogalina ēnkāji pie upes, nodur to ar nazi Tods nogalināja to ēnkāji, lai gan es kliedzu, lai viņš to nedara, -

Un 1017 atceras, cik ļoti Tods cieta, domājot par šo nodarījumu, -

Ciešanas, kuras, kā redzu, sāk izjust arī 1017, Atceros, ka pati tā jutos, kad biju iedūrusi nazi Aronam kaklā baznīcā zem ūdenskrituma, Nogalināt kādu ir ellīgi grūti Pat tad, ja tu domā, ka viņš ir to pelnījis, Un tagad 1017 to saprot tikpat labi, cik es un Tods, Kā Tods to saprata -

Mana sirds ir salauzta, to nekas vairs nespēs izārstēt, un sāpes ir tik neizturamas, ka man šķiet es arī miršu šajā aukstajā, sniegotajā pludmalē, -

Un es saprotu, ka Benam ir taisnība. Zinu ja es nogalināšu 1017, atpakaļceļa nebūs. Mēs būsim vainojami jau otrā ēnkāju vadoņa nāvē, un, ņemot vērā pārspēku, viņi mūs izkaus līdz pēdējam. Un kad ieradīsies ieceļotāji Nebeidzams karš un nāve Un tas atkal jāizlemj man -

Mans lēmums, kas mūs iegrūdis dziļāk karā vai palīdzēs izkļūt no tā, -

Iepriekš es izdarīju nepareizo izvēli -

Vai šī ir cena, ko tagad maksāju?

Tā ir pārāk augsta -

Cena ir pārāk augsta -

Bet, ja es atkal padarīšu karu personisku, -

Ja likšu 1017 samaksāt -

Pasaule mainīsies -

Šai pasaulei pienāks gals -

Un man ir vienalga Man vienalga -

Tod-

Lūdzu, Tod, -

Tod? es domāju -

Un tad es saprotu -

Mana sirds iesāpas -

Ja es nogalināšu 1017 -

Un karš atkal sāksies -

Un mūs visus nogalinās -

Kas tad atcerēsies Todu?

Kas atcerēsies, ko viņš ir paveicis?

Tod-

Tod-

Un mana sirds lūst vēl vairāk Tā salūst uz mūžu -

Es nokritu ceļos smiltīs un sniegā Un kliedzu, vienkārši sāpēs kliedzu -

Un nosviežu ieroci.

(DEBESIS)

Viņa nomet ieroci.

Tas nokrīt smiltīs neizšauts.

Un es joprojām esmu Debesis.

Es joprojām esmu Zemes balss.

-      Es negribu tevi redzēt, meitene saka aizlūzušā balsī, pat nepaceļot galvu. Es nekad vairs negribu tevi redzēt.

Nē, es parādu, protams, ne, es saprotu -

Viola? Avots rāda -

-     Es to neizdarīju, meitene turpina, bet, ja ieraudzīšu viņu vēlreiz, es nezinu, vai Spēšu apstāties. Viņa paceļ galvu, neskatoties uz mani, nespējot uz mani paraudzīties. Pazudi no šejienes! viņa pavēl. Prom!

Es skatos uz Avotu, bet ari viņš mani neredz -

Visa viņa uzmanība, visas viņa sāpes pievērstas mirušā dēla ķermenim -

-     EJ! meitene kliedz -

Un es pagriežos un dodos pie sava kaujas nezvēra, un vēlreiz atskatos. Avots joprojām ir sagumis pār Nazi, un meitene, vārdā Viola, lēni rāpo pie viņa -

Viņi mani izraida, novēršas, lai nebūtu uz mani jāskatās.

Un es saprotu.

Es uzkāpju kaujas nezvēram mugurā. Atgriezīšos ielejā pie Zemes. Un mēs skatīsimies, kāda būs šīs planētas nākotne. Gan Zemei, gan Izcirtumam.

Mūs visus šodien pirmo reizi izglāba Debesis.

Otro reizi mūs izglāba Nazis.

Un vēlreiz Naža vienīgā.

Un, ja mēs esam spējuši to paveikt, tad mums būs jāuzceļ šī pasaule no jauna tāda pasaule, ko ir vērts glābt.

Viola? es atkal dzirdu Avota balsi -

Un jūtu, kā bēdās parādās apjukums, -

[VIOLA]

Viola? Bens atkal saka.

Es nespēju piecelties kājās, tāpēc rāpoju pie viņa un Toda, velkos garām Angaradas kājām, kur ķēve noskumusi staigā šurpu turpu, atkal un atkal bubina Kumeļ, kumeļ.

Piespiežu sevi ieskatīties Toda sejā, viņa vēl aizvien atvērtajās acīs -

Viola, Bens saka, palūkojoties uz mani, viņa seju vago asaras -

Bet acis ir ieplestas pārsteigumā -

-    Kas? es prasu. Kas ir?

Viņš uzreiz neatbild, tikai pietuvina seju tuvāk Todam, uzmanīgi raugās viņā, vērojot savu roku, kas guļ uz Toda krūtīm, joprojām spiež pie tām ledu -

Vai tu… Bens iesāk, atkal apklust, viņa sejā lasāms sasprindzinājums.

-    Ko? es prasu. Ko, Ben?

Vīrietis palūkojas uz mani. Vai tu to dzirdi?

Es ieklausos, bet dzirdu tikai savu elpu, viļņu šļakstus, Angaradas raudas un paša Bena Troksni -

-    Ko dzirdu?

Man šķiet, viņš iesāk, atkal apklustot un klausoties.

Man šķiet, es viņu dzirdu.

Bens paskatās uz mani. Viola, es dzirdu Todu!

Un viņš jau ir kājās, pacēlis Todu uz rokām, -

-    Es viņu dzirdu! viņš sauc, pacēlis savu dēlu gaisā. Es dzirdu viņa balsi!

8 DAĻA ierašanās

GAISĀ JAUŠAMS VĒSUMS, MANS DĒLS, es lasu, un es nerunāju tikai par ziemas tuvošanos. Sāku mazliet raizēties par turpmākajām dienām.

Es paskatos uz Todu. Viņš joprojām tur guļ pavisam nekustīgs.

Bet laiku pa laikam viņa Troksnis paveras un tajā uzplaiksnī atmiņas, atmiņas par mani un viņu pašu, par Hildiju, par Benu un Kiliānu par laiku, kad Tods bija pavisam mazs un es viņu vēl nepazinu. Atmiņas par to, kā viņi visi iet zvejot lielajā purvā pie Vecās Prentistaunas, un Toda Troksnis laimē mirdz Un mana sirds iepukstas straujāk Bet tad viss atkal noplok, un viņš guļ nekustīgs un kluss Es nopūšos un atlaižos ēnkāju darinātā krēslā, kas atrodas ēnkāju darinātā teltī, kur deg ēnkāju iekurta uguns, un tas viss ir uzcelts ap akmens galdu, uz kura guļ Tods. Tā viņš tur ir gulējis, kopš mēs atgriezāmies no okeāna.

Uz viņa apdegumu brūcēm klātajām krūtīm ir uzziestas ēnkāju zāles Bet tās dziedē. Un mēs gaidām. Es gaidu.

Gaidu, vai viņš atgriezīsies pie mums. Ārpus telts aplī nekustīgi stāv daudzi ēnkāji, viņi ar savu Troksni veido kaut ko līdzīgu vairogam. Bens viņus sauc par Ceļu galu, apgalvojot, ka tieši tur viņš gulējis, un ēnkāji viņu ārstējuši no lodes ievainojuma. Visus tos mēnešus viņš atradies uz dzīvības un nāves robežas; lodei bija viņš jānonāvē, bet viņš izglābās, jo ēnkāji palīdzēja.

Tods bija miris. Es par to biju pārliecināta, arī tagad esmu.

Es noskatījos, kā viņš mirst, kā viņš nomirst manās rokās. Vēl tagad man ir smagi par to domāt, tāpēc vairs nevēlos par to runāt -

Bet Bens uzlika Todam uz krūtīm sniegu, atvēsinot brūci, atvēsinot tos briesmīgos apdegumus, kas viņu paralizēja, atvēsinot jau tā auksto Todu, manu pārgurušo Todu, kas bija cīnījies un uzvarējis mēru. Bens apgalvo, ka Toda Troksnis ir apklusis tikai tāpēc, ka Tods pēdējā laikā to nav bieži lietojis, ka Tods nemaz nav miris, drīzāk visa tā šoka un aukstuma dēļ noslēdzies, un sniegs ir palīdzējis viņam tajā stāvoklī noturēties, neaiziet no mums pavisam -

Bet es zinu labāk.

Es zinu, ka Tods no mums aizgāja, es zinu, ka viņš negribēja, ka viņš cīnījās līdz pēdējam, bet es zinu, ka viņš ir mūs pametis.

Es redzēju, kā viņš aiziet.

Bet varbūt viņš nav aizgājis pārāk tālu.

Varbūt es Todu noturēju tepat tuvumā, varbūt mēs ar Benu to izdarījām, mēs bijām tik tuvu, ka viņš nemaz nespēja aiziet no mums pārāk tālu. Varbūt ne tik tālu, lai nevarētu atgriezties.

Nogurusi? Bens jautā, ienākot teltī.

-    Viss kārtībā, es atbildu, noliekot malā Toda mātes dienasgrāmatu, kuru esmu viņam lasījusi katru dienu šo pēdējo nedēļu laikā, cerot, ka viņš mani sadzirdēs.

Katru dienu cerot, ka viņš atgriezīsies no turienes, kurp ir aizgājis.

Kā viņam klājas? Bens vaicā, pieejot pie Toda un uzliekot plaukstu viņam uz rokas.

-    Kā allaž, es attraucu.

Bens pagriežas pret mani. Viņš atgriezīsies, Viola. Atgriezīsies.

-    Cerēsim.

Es atgriezos. Lai gan man nebija tevis, kas tik uzstājīgi aicinātu atpakaļ.

Es paskatos uz Benu. Bet tu biji pārvērties.

1017 ieteica novietot Todu Ceļu galā, un Bens piekrita, jo Jaunās Prentistaunas vietā plešas ezers, kas izveidojies pie jauna ūdenskrituma. Vienīgā alternatīva bija turēt Todu izlūku kuģa medpunkta istabā, līdz ieradīsies konvojs, tā ieteica Losona kundze, viņa šobrīd komandē gandrīz visu, ko vien neuztic Vilfam vai Lī, un es negribīgi piekritu Benam.

Viņš pamāj, paskatoties uz Todu. Es domāju, ka arī viņš būs mainījies. Bens man uzsmaida. Tomēr es tieku galā labi.

Esmu rūpīgi vērojusi Benu un prātojusi, vai tā ir Jaunās pasaules nākotne, vai visi vīrieši ar laiku tikpat pilnīgi atvērsies planētas balsij, paturot savu personību, bet vienlaikus saskaroties ar visiem pārējiem šīs planētas indivīdiem, un varbūt pat brīvprātīgi pievienosies ēnkājiem un pārējai pasaulei.

Ne jau visi vīrieši, to es saprotu, atceroties, cik augstu viņi vērtēja zāles.

Un kā tad ar sievietēm?

Bens ir pārliecināts, ka arī sievietēm ir Troksnis, un, ja vīrieši spēj apklusināt savējo, kāpēc lai sievietes neaktivizētu savu?

Viņš prāto, vai es negribētu to pamēģināt.

Nemaz nezinu.

Kāpēc mēs nevaram dzīvot, pieņemot sevi tādus, kādi esam? Un lai visi pieņemtu to, ka varam būt atšķirīgi?

Mums drīz vien būs 5000 iespēju to uzzināt.

Konvojs apstiprināja ierašanos, Bens saka. Kuģi ielidoja orbītā pirms stundas, nosēšanās ceremonija notiks šopēcpusdien, kā jau plānots. Viņš paceļ uzaci. Tu nāksi?

Es pasmaidu. Mani var pārstāvēt Bredlijs. Un tu?

Viņš palūkojas uz Todu. Man jāiet. Jāiepazīstina viņi ar Debesīm. Es esmu kā starpnieks starp Zemi un ieceļotājiem, vai nu man tas patīk, vai ne. Bens atglauž matu šķipsnu Todam no pieres. Bet pēc tam es nākšu atpakaļ.

Es neesmu atstājusi Todu, kopš viņu šurp atnesa, un neiešu prom, iekams viņš pamodīsies, pat ieceļotāju dēļ ne. Es pat liku Losona kundzei atnākt šurp, lai pastāstītu, ko mērs teica par zālēm. Losona kundze visu vairākkārt pārbaudīja un apliecināja, ka mērs teicis patiesību. Visas sievietes tagad ir izārstētas.

Bet ne 1017.

Izskatās, ka infekcija viņu ietekmē daudz lēnāk, un ēnkājis ir atteicies izmantot zāles, apgalvojot, ka ir ar mieru ciest sāpes tik ilgi, līdz Tods pamodīsies, lai tās atgādinātu viņam par visu, kas noticis, par to, kas gandrīz notika, un par to, ka tas nekad vairs nedrīkst atkārtoties.

Es tur neko nevaru darīt. Mani pat nedaudz priecē, ka viņam joprojām sāp.

Debesis vēlētos atnākt, Bens ieminas, it kā spētu lasīt manu neesošo Troksni.

-    Nē.

Viņš taču šo visu ir nokārtojis, Viola. Ja mēs dabūsim Todu atpakaļ -

-    Ja dabūsim, es uzsveru. Galvenais vārds te ir "ja".

Tas izdosies, Bens saka. Izdosies.

-    Labi, es atcērtu. Kad izdosies, mēs varēsim pajautāt pašam Todam, vai viņš grib satikt ēnkāji, kas viņu sašāva.

Viola -

Es pasmaidu, lai pārtrauktu šo sarunu, kura notiek jau kādu divdesmito reizi. Saruna par to, ka es nespēju piedot 1017.

Varbūt nekad nepiedošu.

Es zinu, ka viņš bieži gaida ārpusē pie Ceļu gala, izjautā Benu, kā klājas Todam. Dažkārt es viņu dzirdu. Jo tagad vienīgā, ko es patiesībā dzirdu, ir Angarada, kas ārpusē grauž zāli, pacietīgi gaidot, kad modīsies viņas kumeļš.

Debesis šī notikuma dēļ būs daudz labāks vadītājs, Bens mēģina mani pārliecināt. Iespējams, mēs pat varēsim dzīvot mierā. Varbūt mēs pat būsim radījuši paradīzi, kuru tik ļoti vēlējāmies iegūt.

-   Ja Losona kundzei un konvoja ķīmiķiem izdosies no jauna sintezēt zāles pret Troksni, es saku. Ja jaunajiem ieceļotājiem nebūs bail no pamatiedzīvotājiem, kas viņus skaitliski daudzkārt pārspēj. Ja mums pietiks ēdiena -

Mēģini domāt cerīgāk, Viola!

Cerība. Atkal šis vārds.

-    Jā, manī ir cerība, es atcērtu, bet pagaidām to esmu atdevusi Todam.

Bens palūkojas uz savu dēlu. Viņš atgriezīsies pie mums.

Es piekrītoši pamāju, bet skaidri jau mēs to nevaram zināt.

Tomēr ceram.

Un šī cerība ir tik trausla, ka es baidos to pazaudēt.

Tāpēc klusēju.

Un gaidu.

Un ceru.

Cik tālu tu esi tikusi? Bens jautā, pamājot uz dienasgrāmatu.

-    Jau atkal gandrīz līdz beigām, atbildu.

Viņš atkāpjas no Toda un apsēžas otrajā ēnkāju darinātajā krēslā man blakus. Izlasi to, viņš saka, un tad atkal sāksim no sākuma, kur viņa mamma ir optimisma pilna.

Bens tik sirsnīgi smaida un viņa Troksnī ir tik gaiša cerība, ka ari es nespēju nepasmaidīt.

Viņš tevi sadzirdēs, Viola. Viņš tevi sadzirdēs un atgriezīsies.

Un mēs atkal skatāmies uz Todu, kas guļ uz akmens galda. Viņu silda uguns, ievainojumu dziedē ēnkāju zāles, un viņa Troksnis uzplaiksni un atkal pazūd kā sen redzēts sapnis.

-    Tod, es čukstu, Tod!

Un atkal paņemu rokā dienasgrāmatu.

Un turpinu lasīt.

Vai tā patiešām ir?

Es samirkšķinu acis un attopos atmiņās. Man šķiet, ka atkal esmu klasē Vecajā Prentistaunā, pirms mērs Prentiss slēdza skolu, un mēs mācāmies par to, kā uz šīs planētas ieradās pirmie ieceļotāji, -

Un te atkal ir citas atmiņas, kur mēs ar viņu guļam pamestajās dzirnavās pēc tam, kad esam aizbēguši no Tāltekas. Ir uzausušas zvaigznes, un viņa liek man iet gulēt ārā, jo mans Troksnis traucē viņai aizmigt, -

Re, te es esmu kopā ar Mančiju, manu lielisko, gudro suni. Viņš paņem mutē degošu pagali un metas prom, lai izraisītu ugunsgrēku, kas man palīdzēs izglābt -

Palīdzēs izglābt -

Vai tu tur esi?

Vai tu tur esi?

(Viola?)

Bet dažas atmiņas ir par notikumiem, kurus nekad neesmu pieredzējis, -

Enkāju ģimenes teltis plašā tuksnesi, par kuru man līdz šim nebija ne jausmas, bet tagad es kaut kā zinu, ka tas atrodas otrā Jaunās pasaules pusē. Ļoti tālu, bet es esmu ēnkāju balsi un dzirdu, ko viņi saka, redzu un saprotu, lai gan tā nav mana valoda. Es redzu, ka viņi zina visu par cilvēkiem otrpus šai planētai, ka viņi zina visu, ko dara ēnkāji mums blakus, ka balss apvij šo pasauli, tā nokļūst līdz tālākajam pasaules stūrim, un ja mēs varētu -

Re, tagad esmu kalna galā blakus kādam, kura seju it kā atpazlstu (Lūkass? Lejs? Larss? Viņa vārds ir tepat, rokas stiepiena attālumā -), bet es atminos viņa neredzīgās acis un pazīstu tā vira seju, kas stāv viņam līdzās, kas skatās uz pasauli viņa vietā. Viņi atņem armijai ieročus un noglabā tos vecajās raktuvēs, viņi labprāt iznicinātu visus šos ieročus, bet balsis, kas viņus ieskauj, mudina paturēt ieročus katram gadījumam, ja nu kaut kas noiet greizi. Tomēr redzīgais saka aklajam, ka, iespējams, mums vēl ir cerība -

Un te esmu es pats, es skatos lejup no kalna uz lielu kuģi, kas ir diženāks par veselu pilsētu, tas parādās debesīs un gatavojas nolaisties -

Un tajā pašā laikā es atceros, kā māte sēž pie šūpuļa, kurā guļ mazs ēnkāju bērniņš, un no mežiem iznāk cilvēki ar ieročiem rokās, viņi aizvelk māti prom, un bērns paliek raudam, un vīrieši atgriežas un paķer bērnu, ieliek viņu ratos kopā ar citiem bērniem. Es zinu, ka tās nav manas atmiņas, ka tas bērns, tas ēnkāju bērns ir -

Un dažkārt ir tikai tumsa -

dažkārt es dzirdu tikai balsis, kuras kaut ko čukst, balsis, kuras es nevaru sasniegt, es esmu viens pats tumsā, un man šķiet, ka es te esmu jau ļoti ilgu laiku, -

Dažkārt es pat neatceros savu vārdu -

Vai tu tur esi?

Viola?

Un es neatceros, kas ir Viola, -

Man viņa jāatrod -

Viņa ir vienīgā, kas mani izglābs, Viņa ir vienīgā, kas var, -

Viola?

Viola?

"… mans dēls, mans skaistais dēls…" Un re!

Kā šobrīd -

Dažkārt pašā lielākajā tumsā, visās tajās atmiņās, kurās es maldos, tajā savādajā pasaulē, kurā nezinu, ko daru, dažkārt tajos daudzajos miljonos balsu, kas veido zemi, pa kuru es staigāju, -

Dažkārt es dzirdu -

"… es vēlos, kaut tavs tēvs tevi redzētu, Tod…"

Tod -

Tod -

Tas esmu es -

(man tā liekas -)

(Jā)

Un balss, tā balss, kas saka šos vārdus -

"… saki "sasodīts", cik vien gribi, Tod, es apsolos tev neaizrādīt…"

Vai tā ir Violas balss?

Vai tā ir?

(Vai tā esi tu?)

Jo pēdējā laikā es to dzirdu arvien biežāk, ar katru dienu arvien vairāk, peldot tajās atmiņās un tumsā, -

Es to dzirdu biežāk nekā pārējās balsis "…

tu mani sauc, un es atsaukšos…"

Es atsaukšos -

Tods atsauksies -

Viola?

Vai tu mani sauc?

Turpini mani saukt -

Turpini tā darīt, turpini

mani glābt -

Jo ar katru dienu tu esi tuvāk -

Es jau gandrīz tevi dzirdu -

Es gandrīz -

Vai tā esi tu?

Vai tie esam mēs?

Vai mēs to paveicām?

Viola?

Turpini mani saukt -

Un es tevi meklēšu Un es tevi atradīšu -

Vari likt galvu ķīlā -

Es tevi atradīšu Turpini mani saukt, Viola, -

Jo es jau nāku.

Content

Ness Patriks Haosa spēle-3. Briesmoņcilvēki

atsauksmes par grāmatu

Patriks Ness BRIESMOŅCILVĒKI

1 DAĻA SĀKUMS

1 NODAĻA divas kaujas

2 NODAĻA Un trešais

2 DAĻA OTRĀS IESPĒJAS

3 NODAĻA MIERS

4 NODAĻA Pirmsākums

5 NODAĻA VĒTRA

6 NODAĻA Kara ieroči

3 DAĻA KONTROLĒ sevi

7 NODAĻA LEJUP PA IELEJU

8 NODAĻA Zemes apskāviens

9 NODAĻA aplenkums

10 NODAĻA Uz kraujas

4 DAĻA SABIEDROTIE

11 NODAĻA RUNĀ AR IENAIDNIEKU

12 NODAĻA Ceļu gals

13 NODAĻA MIERA PRO cess

14 NODAĻA Bezbalsīgās

5 DAĻA vēstnesis

15 NODAĻA DELEGĀCIJA

16 NODAĻA Vienīga

17 NODAĻA KAULĒŠANĀS

18 NODAĻA Es paceļu nazi

6 DAĻA DZĪVE MIERA LAIKA

19 NODAĻA SLAVAS DIENAS

20 NODAĻA ŠĶELŠANĀS

7 DAĻA JAUNĀS PASAULES GALS

21 NODAĻA PĒDĒJA KAUJA

22 NODAĻA pasaules nākotne

8 DAĻA ierašanās