Ness Patriks

Septiņas minūtes pēc pusnakts

Patriks Ness

Septiņas minūtes pēc pusnakts

"Ir ļoti grūti apvienot sāpīgu patiesību ar nākotnes cerībām, bet “Septiņas minūtes pēc pusnakts” to spēj. Stāsts, kas uzrakstīts ar stilu, pievilcīgs un dziļš.” The Bookbag

“Viena no vislabāk izskaidrojošajām, sirdi plosošākajām un spēcīgākajām grāmatām, kāda vien ir lasīta” The Ipltimate Book Guide

“Aizkustinošs stāsts par to, kā samierināties ar zaudējumu, kas liks jums raudāt. Izcils sasniegums.”

Mērija Hofmane

Patriks Ness ir Haosa spēle” autors. Viņi ieguvis literārās balvas, piemēram,

medaļu (divreiz), The Guardian bērnu  daiļliteratūras balvu, Booktrust pusaudžu literatūras balvu un Costabērnu grāmatu godalgu.

Šivona Dauda guvusi plašu atzinību un lasītāju mīlestību. Divas no pēc viņas nāves no vēža 47 gadu 2009. gadā viņa kļuva par pirmo kas pēc nāves saņēmusi Kārnegija medaļu.

Džims Kejs ir studējis ilustrāciju mākslu un strādājis Teita galerijas arhīvā un Karaliskajā botāniskajā dārzā Kjū; abas šis pieredzes ir būtiski ietekmējušas viņa darbu. Radot spēcīgās, noskaņu raisošās un neaizmirstamās ilustrācijas grāmatai “Septiņas minūtes pēc pusnakts”, par kurām mākslinieks saņēmis Keitas Grīnvejas medaļu, izmantots itin viss - no vabolēm līdz maketēšanas platēm.

“īpaša grāmata.” Daily Mail

Patriks Ness savērpis neparasti aizkustinošu stāstu par mīlestību, zaudējumu un cerību, kam pamatā ir Šivonas Daudas ideja, kuru savas pāragrās nāves dēļ viņa nespēja īstenot grāmatā, šo divu lielisko rakstnieku savienībā ir radies Kārnegija medaļas cienīgs darbs.

“Tieši tādam ir jābūt stāstam - sirdi plosošam, liriskam un neparastam.”

Rozofa

“Saistošs, lirisks, spēcīgs un patiess stāsts.

Redaktore Māra Rune

© Tulkojums latviešu valodā, Daina Ozoliņa, 2015

AUTORU PRIEKŠVĀRDS

Es nekad neesmu saticis Šivonu Daudu. Esmu iepazinis šo rakstnieci tikai tāpat kā lielākā daļa no jums - lasot viņas izcilās grāmatas. Šivona Dauda sarakstījusi četras aizraujošas grāmatas jauniešiem - divas publicētas autores dzīves laikā, divas pēc viņas pāragrās nāves. Ja neesat šīs grāmatas lasījuši, nekavējoties labojiet šo kļūdu!

Šī būtu bijusi viņas piektā grāmata. Rakstniece jau bija izdomājusi varoņus, notikuma vietu un uzrakstījusi ievadu. Diemžēl viņai vairs nebija laika to pabeigt.

Kad man jautāja, vai es varētu pārvērst šo ideju grāmatā, vilcinājos. Nekādā gadījumā negribētu - un arī nespētu - uzrakstīt šo darbu viņas balsī. Tas nebūtu godīgi ne pret viņu, ne pret lasītāju un galvenokārt pret pašu stāstu. Nedomāju, ka tā var tapt labs stāsts.

Tomēr vērtīgas idejas spēj radīt jaunas idejas. Gluži negaidot Šivonas ideja rosināja manī citas domas, un es sāku just to kņu-doņu pirkstu galos, ko jūt ikviens autors, - nepieciešamību pierakstīt vārdus un izstāstīt 'stāstu.

Man bija - un joprojām ir - tāda sajūta, it kā es būtu saņēmis stafetes kociņu un šī izcilā rakstniece būtu man pasniegusi ' \parsavu stāstu, sakot: “Ņem! Skrien tālāk! Radi nepatikšanas!”Tieši to esmu mēģinājis darīt. Man bija tikai viena vadlīnija - uzrakstīt tādu grāmatu, kāda, manuprāt, Sivonai būtu patikusi. Nekam citam nebija nozīmes.

Ir pienācis laiks nodot stafetes kociņu lasītājam. Stāsts neapstājas pie rakstniekiem, lai gan mēs esam pirmie, kas uzsāk skrējienu. Lūk, ko mēs ar Šivonu vēlamies tev piedāvāt. Ņem! Skrien tālāk!

Radi nepatikšanas!

Patriks Ness, Londonā, 2011. gada februārī

ŠIVONAI

Ir tāds teiciens: tu esi jautis tikai vienreiz, bet vai tas nav pārāk ilt&gt;s laiks? Daudz vairāk gadu, nekā iespējams izturēt.

BRIESMOŅA AICINAJUMS

Briesmonis ieradās pēc pusnakts, kā jau briesmoņi parasti dara.

Konors bija nomodā, kad tas ieradās.

Viņam bija rādījies murgs. Ne jau parasts murgs. Tas murgs. tas, kuru viņš pēdējā laikā redzēja ļoti bieži. Tajā bija tumsa, vējš un kliedzieni. Rokas, kas izslīd no tvēriena, lai arī cik stipri viņš mēģinātu tās turēt ciet. Murgs, kas vienmēr beidzās ar…

- Ej prom! - Konors čukstēja guļamistabas tumsā, mēģinot padzīt murgu, lai tas nesekotu viņam nomoda pasaulē. - Tagad ej prom!

Zēns paskatījās pulkstenī, ko mamma bija nolikusi uz viņa naktsgaldiņa. 00:07. Septiņas minūtes pēc pusnakts. Bija pārāk vēls, lai būtu nomodā, īpaši pirms skolas dienas. Pārāk vēls svētdienas naktij.

Viņš nebija nevienam stāstījis par murgu. Protams, ne jau mammai, bet arī nevienam citam - nedz tētim vinu telefona sarunās, kas norisinājās reizi divās nedēļās (vai vēl retāk), nedz - pasarg Dievs! - vecmāmiņai, nedz kādam skolā. Nevienam.

Tas, kas notika murgā, nevienam nekad nebija jāuzzina.

Konors mirkšķināja miega pilnās acis un sarauca pieri. Kaut kas nebija kā parasti. Viņš piecēlās gultā sēdus, pamostoties mazliet vairāk. Murgs pamazām izzuda, bet bija vēl kaut kas -kaut kas tāds, ko viņš īsti nespēja aptvert, kaut kas citāds, kaut  kas…

Viņš ieklausījās naktī, bet spēja sadzirdēt tikai mājas klusumu visapkārt, pulksteņa tikšķēšanu tukšajā pirmajā stāvā un segu švīkstēšanu, mammai grozoties gultā blakusistabā.

Nekā cita.

Un tad viņš kaut ko sadzirdēja. To, kas - kā zēns saprata - bija viņu pamodinājis.

Kāds sauca viņu vārdā.

Konor.

Zēns juta, ka viņu pārņem panika, vēderā viss sagriezās. Vai tas bija viņam sekojis…? Vai tas bija izlīdis no murga un…?

- Nemuļķojies! - zēns pats sev teica. - Tu esi par lielu, lai ticētu briesmoņiem.

Tā arī bija. Konoram pagājušajā mēnesī palika trīspadsmit gadu. No briesmoņiem baidījās mazuļi. No briesmoņiem baidījās tikai tādi gultā slapinātāji. No briesmoņiem…

Konor.

Atkal! Konors norija siekalas. Šis bija neparasti silts oktobris, un viņa guļamistabas logs joprojām stāvēja atvērts. Iespējams, ka aizkaru šalkoņa, tiem šūpojoties vējā, bija izklausījusies kā…

Konor.

Nu labi, tas nebija vējš. Tā patiešām bija balss, bet tā nepiederēja nevienam, ko viņš pazītu. Ta pilnīgi noteikti nebija mātes balss.Tā vispār nebija sievietes balss, un zēnam uz mirkli ienāca prātā, ka tēvs varētu būt negaidīti atbraucis no Amerikas, pārāk pēkšņi, lai pirms tam piezvanītu un brīdinātu par ierašanos, un…

Konor.

Nē.Tas nebija tētis. Šī bija pavisam savāda, briesmīga balss, tajā skanēja kaut kas mežonīgs un nepieradināms.

Tad viņš sadzirdēja koka čīkstēšanu, it kā smagiem soļiem kāds ietu pa vecu dēļu grīdu. (

Zēns negribēja iet skatīties. Bet vienlaikus kāda viņa būtības daļa vairāk par visu pasaulē vēlējās palūkoties, kas tur notiek.

Konors - nu jau pilnīgi pamodies - pastūma malā segas, izkāpa no gultas un piegāja pie loga. Blāvajā mēnesgaismā viņš skaidri redzēja baznīcas torni; baznīca atradās pakalnā aiz viņu mājas, un garām pakalnam traucās dzelzceļa sliedes - divas cietas tērauda līnijas, kas nespodri spīdēja. Mēnesgaisma lija arī pār kapsētu, kas atradās pie baznīcas; tajā bija daudz vecu kapakmeņu, kuru uzraksti bija tik tikkd salasāmi.

Konors varēja saskatīt arī lielo īveskoku, kas auga kapsētas vidū; koks bija tik vecs, ka šķita darināts no akmens tāpat kā baznīca. Viņš zināja - tas ir īveskoks, jo māte viņam to bija teikusi jau toreiz, kad zēns bija pavisam mazs, -lai viņš zinātu, ka nedrīkst ēst šī koka augļus, kas ir indīgi. Un tad atkal pagājušogad, kad viņa sāka skatīties pa virtuves logu ar savādu izteiksmi sejā, sakot: - Vai tu zini - tas ir īveskoks.

Tajā brīdī zēns atkal sadzirdēja savu vārdu.

Konor.

It kā kāds to vienlaikus čukstētu viņam abās ausīs.

- Kas ir? - konors atsaucās, sirdij dauzoties un pēkšņi nespējot vien sagaidīt, kas notiks tālāk.

Mākonis aizsedza mēnesi, ietinot apkārtni tumsā; vējš - ššš -traucās lejup no kalna un ieskrēja istabā, sašūpojot aizkarus. Konors atkal dzirdēja koka čīkstēšanu un krakšķēšanu, kas izklausījās kā dzīvas būtnes vaidi. It kā tur rūktu pasaules tukšais vēders, pieprasot maltīti.

Tad mākonis atkāpās un atkal uzspīdēja mēness.

Tas apspīdēja īveskoku.

Kas tagad stāvēja viņa mājas pagalma vidū.

Un tur jau bija arī briesmonis.

Konors skatījās, kā koka augstākie zari savijas milzīgā, biedējošā sejā, izveidojot muti, degunu un degošas acis, kas lūkojas viņā.

Pārējie ari vijās cits ap citu, nebeidzamas čīkstoņas un krak šķiršanas pavadīti, līdz. izveidoja divus garas rokas un otru kāju, kas nostājās līdzas koka stumbram. Atlikušās daļas pārvēri is par mugurkaulu un krūtīm, ber šauras adatām līdzīgās lapas saaudās kopa, izveidojot zaļu kažoku - ka adu, kas kusiejas tā, it kā zem tas butu muskuļi un plaušas, kas liktu briesmoņa sāniem cilāties.

Briesmonis jau biju augstāks par Konora māju, bet lagad tas vērtās arī platumā, izveidojot muskuļotu augumu, kas izskatijas spēcīgs un lunn/s. J as visu laiku lūkojas uz Konoru.un viņš dzirdēja tā skaļo, vēja šalkoņu atgādinošo elpu. Briesmonis atspieda-, ar rokām abpus Konora logam un noliecās, līdz abus lielas acis, loga. ratnja ietvertas, ar savu nikno skatienu zēnu pienagloju uz vietas. Māja novaidejas, sajūtot milža svaru.

Un tad briesmonis ierunājās.

- Konor O’Mailij, - viņš sacīja, un viņa siltā, pēc komposta smaržojošā elpa kā vēja brāzma ieplūda pa logu, sajaucot zēna matus. Balss bija zema un skala un vibrēja tik vareni, ka Konors juta to atbalsojamies sev krūtīs.

- Esmu ieradies tev pakalKonor O’Mailij, - briesmonis sacīja, vēl spēcīgāk atspiežoties pret māju, un no Konora istabas sienām nokrita gleznas, tad zemē sabira arī grāmatas, elektropreces un vecais plīša degunradzis.

Briesmonis, Konors nodomāja. Pavisam īsts, nevis kaut kāds pasaku briesmonis. Turklāt nevis sapnī, bet dzīvē. Tepat pie viņa loga.

Atnācis viņam pakaļ.

Bet Konors nemetās bēgt.

Patiesībā viņš saprata, ka nav pat nobijies. Viss, ko viņš juta šobrīd un bija jutis visu šo laiku, kopš redzēja briesmoni materializējamies, bija arvien pieaugoša vilšanās.

Jo šis nebija tas briesmonis, kuru viņš gaidīja.

- Tad nāc un nem mani! - zēns teica.

Iestājās savāds klusums.

- Ko tu teici? - briesmonis jautāja.

Konors sakrustoja rokas uz krūtīm. - Es teicu, lai tu nāc un ņem mani, ja vari, /

Briesmonis uz brīdi sastinga un tad ar briesmīgu rēcienu trieca abas dūres pret mājas sienu. Konora istabas griesti no trieciena ieliecās, sienās parādījās plaisas. Istabā plosījās viesulis, un gaisu tricināja briesmoņa dusmīgie rūcieni.

- Kliedz, cik gribi, - Konors sacīja, paraustot plecus. Viņš pat nerunāja skaļāk kā parasti. - Esmu redzējis daudz ko briesmīgāku.

Briesmonis ierēcās vēl negantāk un iegrūda roku Konora istabā, sadragājot ķieģeļus, saplēšot rūtis un loga rāmi. Milzīga, izliekta, no zariem savīta roka sagrāba Konoru ap vidu un atrāva no grīdas. Briesmonis izvilka zēnu no istabas un pacēla gaisā, augstu virs dārza, pretī mēness ritenim, ar pjirkstiem tik cieši saspiedis Konora ribas, ka viņš tik tikko spēja paelpot. Zēns redzēja briesmoņa pavērtajā mutē asos no koka šķilām veidotos zobus un juta sejā tā silto elpu.

Tad briesmonis atkal sastinga.

- Vai tu patiesām nebaidies ?

- Nē, - Konors attrauca. - Vismaz no tevis ne.

Briesmonis samiedza acļš.

- Tu baidīsies , - viņš teica. - Pirms pienāks beigas.

Un pēdējais, ko Konors atcerējās, bija rēcošā briesmoņa mute, kas draudēja viņu aprit dzīvu.

BROKASTIS

- Mammu? - Konors uzsauca, ieejot virtuvē. Zēns zināja, ka viņas tur nav - viņš nedzirdēja vārāmies ūdeni tējkannā, ko mamma vienmēr uzlika pirmo. Taču Konors pēdējā laikā allaž skaļi uzrunāja mammu, ieejot kādā no telpām, jo negribēja mammu nobiedēt, ja nu gadījumā viņa būtu nejauši iesnaudusies kādā vietā, kur nemaz nav gribējusi aizmigt.

Mammas virtuvē nebija. Tas nozīmēja, ka viņa, visticamāk, joprojām bija gultā. Un tas savukārt nozīmēja, ka Konoram pašam būs jāpagatavo brokastis, pie kā viņš bija pieradis. Labi. Patiesībā ļoti labi, īpaši šorīt.

Zēns aši piegāja pie atkritumu spaiņa un iebāza tajā plastmasas maisiņu, kuru bija nonesis lejā no otrā stāva, tad apklāja ar citām drazām, lai tas nebūtu uzreiz redzams.

- Ta, lūk, - viņš pie sevis noteica un brīdi pastāvēja, dziļi elpojot. Tad zēns palocīja galvu un sacīja: - Tagad brokastis.

Maizi tosteri, brokastu pārslas bļodā, sulu glāzē - un viņš jau bija gatavs brokastot pie mazā virtuves galdiņa. Mammai bija sava maize un savas brokastu pārslas, ko viņa pirka veselīgās pārtikas veikalā, bet Konoram, par laimi, nebija jāēd tas, ko ēda mamma. Veselīgās barības garša bija tikpat briesmīga, cik tās izskats.

Zēns pameta acis pulkstenī. Pēc divdesmit piecām minūtēm viņam jāiet. Konors jau bija uzvilcis skolas formu, sakārtotā mugursoma nolikta pie ārdurvīm. Visu viņš bija izdarījis pats. Zēns sēdēja ar muguru pret virtuves logu - to, kurš atradās aiz izlietnes un pa kuru bija redzams mazais piemājas dārziņš, aiz tā vilciena sliedes un pakalns, kur slējās baznīca ar kapsētu.

Un īveskoku.

Konors apēda vēl vienu karoti brokastu pārslu. Kraukšķēšana, tās sakožot, bija vienīgā skaņa visā mājā.

Tas bija tikai sapnis. Kas gan cits tas varētu būt?

Kad Konors šorīt atvēra acis, viņš uzreiz bija pievērsis skatienu logam. Protams, logs bija turpat un tam nebija nodarīts nekāds kaitējums, sienā nebija arī cadruma Uz dārzu. Nu protams. tikai mazulis varētu iedomāties, ka kaut kas tāds ir noticis patiesībā. Tikai mazulis varētu noticēt, ka koks - nu domājiet taču loģiski, koksl - var nokāpt no pakalna un uzbrukt mājai.

Konors pat mazliet pasmējās par tik muļķīgu iedomu un izkāpa no gultas.

Viņam zem kājām kaut kas nokraukšķēja.

Visu guļamistabas grīdu klāja īsas, asas īves-koka skujas.

Zēns paņēma mutē vēl vienu karoti brokastu pārslu, cenzda-* mies neskatīties uz atkritumu spaini, kurā viņš bija iestūķējis plastmasas maisiņu, pilnu ar šorīt saslaucītajām īves skujām.

Bija pagājusi vējaina nakts.Tās skujas noteikti istabā iepūtis vējš.

Bet protams.

Zēns apēda brokastu pārslas un tostermaizi, izdzēra pēdējo malku sulas, tad noskaloja traukus un salika tos trauku mazgā-mašīnā. Viņam vēl bija divdesmit minūšu laika. Konors iznest atkritumu spaini - tā būs drošāk - un izbēra visus atkritumus lielajā toverī, kas stāvēja pie mājas. Iesācis tīrīšanu, zēns iznesa ārā arī otrreizējai pārstrādei paredzē-tos papīrus un kastes. Tad viņš salika veļas mazgājamā mašīnā palagus, ko pēc atgriešanās no skolas izžaus uz auklas pagalmā.

Zēns iegāja virtuvē un atkal palūkojās pulkstenī.

Tagad viņam bija atlikušas vēl desmit minūtes.

Joprojām ne miņas no…

- Konor? - viņš sadzirdēja balsi no augšstāva.

Zēns atviegloti uzelpoja, tikai tagad apzinoties, ka bija aizturējis elpu.

- Vai tu paēdi brokastis? - jautāja mamma, atspiedusies pret virtuves durvju stenderi.

- Jā, mammu, - Konors atbildēja, paņēmis rokā mugursomu.

- Tiešām?

-Jā, mammu.

Māte viņu aizdomīgi nopētīja. Konors pacēla acis pret griestiem. - Maizi, brokastu pārslas un sulu, - zēns noskaitīja. - Un traukus es ieliku trauku mašīnā.

- Un vēl tu esi iznesis atkritumus, - mamma sacīja, ievērojot, cik kārtīga ir virtuve.

- Es arī ieliku mazgāties veļu, - zēns piebilda.

- Tu esi labs zēns, - mamma smaidot teica, taču Konors viņas balsī sadzirdēja skumjas. - Piedod, ka nepiecēlos pirms tevis.

- Viss kārtībā. .

-Tā vienkārši ir terapijas… par

- Ir jau labi, - zēns žigli sacīja.

Mamma apklusa un uzsmaidīja dēlam. Viņa šorīt vēl nebija apsējusi lakatu, tāpēc kailā galva rīta gaismā izskatījās maiga un trausla, gluži kā mazulim. Konoram bija sāpīgi to uzlūkot.

- Vai tas biji tu, ko es vakarnakt dzirdēju? - mamma jautāja. Konors sastinga. - Kad?

- Laikam nedaudz pāri pusnaktij, - māte atbildēja, aizšļūcot pie plīts un uzliekot ūz tās tējkannu. - Sākumā man likās, ka sapņoju, bet es varētu apzvērēt, ka dzirdēju tavu balsi.

- Varbūt es runāju miegā, - Konors neizteiksmīgi bilda.

- Laikam gan. - Mamma nožāvājās. Viņa paņēma krūzīti no trauku žāvētāja pie ledusskapja. - Es aizmirsu tev pateikt, - viņa it kā starp citu turpināja, - ka rīt ieradīsies omīte.

Konors sašļuka. - Nē, mammu…

- Zinu, zinu, - viņa aši bilda, - bet tad tev nevajadzes katru rītu pašam gatavot brokastis.

- Katru rītu? - Konors pārjautāja. - Cik ilgi viņa te paliks?

- Konor…

- Mēs varam bez viņas iztikt…

-Tu zini, kāda es reizēm kļūstu pēc terapijas, Konor…

- Līdz šim viss ir bijis normāli…

- Konor! - mamma uzkliedza tik asi, ka abi bija pārsteigti. Iestājās pailgs klusums. Un tad mamma atkal pasmaidīja, lai gan izskatījās ļoti, ļoti nogurusi.

- Darīsim visu, lai omītei pie mums būtu jāuzkavējas tikai pavisam īsu brīdi, labi? - viņa sacīja. - Es zinu, ka tev nepatīk atdot savu istabu vecmāmiņai. Es nelūgtu viņu atbraukt, ja man nebūtu vajadzīga viņas palīdzība.

Ikreiz, kad ciemos ieradās vecmāmiņa, Konoram bija jāguļ uz dīvāna. Bet tas jau nebija sliktākais. Zēnam nepatika, kā omīte ar viņu runāja - it kā viņš būtu darbinieks, kurš tiek pastāvīgi vērtēts. Un šajā izvērtēšanā Konoram bija lemts saņemt vissliktākās atzīmes. Līdz šim viņi bija tikuši galā, vieni paši, lai ari cik slikti mamma jutusies. Tad kāpēc…?

- Tikai uz paris naktīm, - mamma sacīja, it kā lasītu dēla domas. - Neraizējies, labi?

Zēns niekojās ar mugursomas rāvējslēdzēju, nesakot ne vārda un mēģinot domāt par kaut ko citu. Un tad viņš atcerējās maisiņu ar skujām, ko bija iebāzis atkritumu toveri.

Varbūt tas, ka omīte paliks viņa istabā, nemaz nebija pats sliktākais.

- Nu re, te jau ir tas smaids, kas man tik ļoti patīk, - mamma sacīja un pastiepās pēc tējkannas ar tikko uzvārīto ūdeni.Tad viņa ar tēlotām šausmām balsi piebilda: - Omīte noteikti atkal atvedīs man dažas no savām vecajām parūkām , vai tu spēj to iedomāties? -Mamma ar brīvo roku paberzēja kailo galvu. - Es izskatīšos pēc Mārgaretas Tečeres, kas pārvērsta par zombiju!

- Es šovakar būšu vēlāk, - Konors sacīja, ieskatoties pulksteni.

- Labi, mīļais, - mamma attrauca un pienāca tuvāk, lai noskūpstītu viņu uz pieres. - Tu esi tik labs zēns. Es vēlos, kaut tev nevajadzētu būt tik labam.

Kad Konors devās prom no virtuves, viņš redzēja mammu ar tējas krūzi rokās nostājamies pie loga aiz izlietnes un, atvēris ārdurvis, dzirdēja viņu sakām: - Tur nu ir tas vecais īveskoks, - it kā viņa runātu pati ar sevi.

SKOLĀ

Ceļoties kājās, Konors jau sajuta mutē asiņu garšu. Atsitoties pret zemi, zēns bija pārkodis sev vaigu un tagad, stāvot skolasbiedru priekšā, spēja domāt tikai par savādo, metālisko asiņu garšu. Gribējās tās ātrāk izspļaut, it kā viņš būtu pakampis ko neēdamu.

Tomēr Konors asinis norija. Harijs un viņa sirdsdraugi būtu sajūsmā, ja zinātu, ka Konors ir guvis ievainojumu. Varēja dzirdēt, kā Antons un Sallijs viņam aiz muguras smejas, un nebija šaubu, ka Harija seju rotā smaids, lai gan to nemaz neredzēja. Konors pat varēja uzminēt, ko Harijs teiks savā mierīgajā, mazliet uzjautrinātajā balsī, kas skanēja uz mata kā visiem tiem riebīgajiem pieaugušajiem, kurus tu nekad dzīvē nebūtu vēlējies satikt.

- Uzmanīgi pa pakāpieniem! - Harijs brīdināja. - Tu vari nejauši pakrist.

Jā, tieši tā viņš varētu teikt.

Jā, tā viņš varētu teikt.

Tā nebija bijis vienmēr.

Harijs bija blondais brīnumbērns, skolotāju mīlulītis. Pirmais, kurš pieteicās atbildēt uz skolotāju uzdoto jautājumu, labākais futbolists, bet citādi - vienkārši viens no Konora klasesbiedriem. Viņi nekad nebija bijuši draugi. Harijam īstu draugu nebija, tikai uzticami sekotāji - Antons un Sallijs vienmēr stāvēja puisim aiz muguras un smējās par visu, ko viņš darīja. Taču viņi ari nebija ienaidnieki. Konoram tas būtu pārsteigums, ja izrādītos, ka Harijs zina, kā viņu sauc.

Tomēr pēdējā gada laikā kaut kas bija mainījies. Harijs sāka ievērot Konoru, ieskatījās viņam acīs, ar savādu uzjautrinājumu vēroja viņa ikdienas gaitas.

Šīs pārmaiņas nebija sākušās līdz ar Konora mammas slimību. Nē, tās pielavījās vēlāk… Kad Konoram sāka rādīties murgs -īstais murgs, nevis tas par stulbo koku - murgs ar kliedzieniem un kritienu, murgs, par kuru zēns nekad nestāstītu nevienai dzīvai dvēselei. Kad Konoram uzbruka tas murgs, viņu sāka mocīt arī Harijs - it kā zēnam uz pieres būtu iededzināta kāda slepena zīme, ko tikai Harijs spētu saskatīt.

Zīme, kas vilka Hariju pie Konora kā dzelzs skaidiņu pie magnēta.

Pirmajā jaunā mācību gada dienā Harijs bija paklupinājis Konoru skolas priekšā, nogāžot zēnu uz ietves.

Tā tas bija sācies.

Un tā tas turpinājās.

Konors pat nepagriezās, izdzirdis Antonu un Salliju smejamies. Viņš pārlaida mēli pār lūpas iekšpusi, lai pārliecinātos, cik draņķīgs ir savainojums. Ne pārāk. Ja izdosies bez turpmākiem starpgadījumiem nokļūt klasē, viņš izdzīvos.

Bet neizdevās.

- Lieciet viņu mierā! - Konors dzirdēja kādu sakām un saviebās.

Viņš pagriezās un ieraudzīja Liliju Endrūsu nikni blenžam uz

Hariju. Tagad Antons un Sallijs smējās kā kutināti.

-Tavs pūdelis ieradies tevi glābt! - Antons smiedamies klaigāja.

- Nav godīgi trijatā uzklupt vienam, - Lilija nikni sauca pretī. Viņas cirtas plīvoja uz visām pusēm - gluži kā pūdelim -, lai arī cik cieši meitene tās sēja zirgastē.

- Tev tek asinis, O’Mailij, - Harijs pavisam mierīgi sacīja, ignorējot Lilijas klātbūtni.

Konors pielika roku pie lūpas, bet bija jau par vēlu - no mutes kaktiņa sūcās asinis.

- Gan jau ievainojums uzreiz sadzīs, kad viņa plikpaurainā māmiņa puisīti sabučos, - Sallijs ņirdza.

Konoram vēders savilkās ciešā kamolā - bija tāda sajūta, it kā viņam pakrūtē būtu iedegta maza, karsta saulīte, - bet, pirms viņš paspēja reaģēt, to izdarīja Lilija. Dusmīgi iekliegusies, meitene iegrūda apjukušo Salliju krūmos, nogāžot puisi no kājām.

- Liliāna Endrūsa! - no pagalma pretējās puses atskanēja nolemtības drūmā balss.

Visi sastinga. Pat Sallijs, kurš lēnām līda ārā no krūmiem.

Kvāna kundze, viņu klases audzinātāja, steidzās pie bērniem, un vecajai dāmai starp uzacīm bija iegūlusi tik nikna grumba, ka tā izskatījās pēc rētas.

- Viņi pirmie sāka, skolotāj! - Lilija mēģināja aizstāvēties.

- Neko negribu dzirdēt! - Kvāna kundze noraidoši teica. - Vai ar tevi viss kārtībā, Salivan?

Sallijs paglūnēja uz Liliju un savieba seju sāpjpilnā grimasē.

- Nezinu gan, skolotāj, - viņš činkstēja. - Varbūt esmu tik ļoti sasities, ka vajadzēs iet mājās.

- Nemaz nemēģini! - audzinātāja atcirta. - Uz manu kabinetu, Liliāna!

- Bet, skolotāj, viņi…

- Tūlīt pat, Liliāna!

- Viņi ņirgājās par Konora māti!

Tagad atkal visi sastinga, un liesnļiojošā saule Konora pakrūtē draudēja izlauzties, sadedzinot viņu pašu.

(…un Konors atcerējās to murgu,gaudojošo vēju un visu aprijošo tumsu…)

Zēns atgaiņāja šīs domas.

- Vai tā ir taisnība, Konor? -jautāja Kvāna kundze, un viņas seja bija tik nopietna kā mācītājam.

Asins garša mutē radīja nelabumu līdz vemšanai.

Konors paskatījās uz Hariju un tā draugiem. Antons un Sallijs izskatījās noraizējušies, bet Harijs pavisam mierīgi lūkojās Konoram acīs, it kā ar interesi gaidītu, ko tad klasesbiedrs īsti teiks.

- Nē, skolotāj, tā nebija, - norijis asinis, sacīja Konors. - Es vienkārši pakritu. Zēni palīdzēja man piecelties.

Lilijas seja pauda pārsteigumu un aizvainojumu. Meitene pavēra muti, taču pār viņas lūpām nenāca ne skaņa.

- Ejiet uz klasi! - audzinātāja pavēlošā balsī teica. - Tu nāksi man līdzi, Liliāna!

Un Kvāna kundze vilka meiteni sev līdzi. Lilija atskatījās uz Konoru, bet zēns novērsa skatienu.

Tajā mirklī Konors ieraudzīja, ka Harijs pacēlis nokritušo mugursomu un sniedz to viņam.

- Malacis, O’Mailij! - Harijs sacīja.

Konors neko neatbildēja, tikai paķēra somu un devās uz klasi.

DZĪVESSTĀSTS

Stāsti , Konors ar šausmām domāja, soļojot mājās.

Stundas skolā bija beigušās, un viņš atkal bija izdzīvojis. Zēnam

visu atlikušo dienas daļu bija izdevies izvairīties no Harija un tā draugiem. Viņi noteikti paši saprata, ka izraisīt vēl kādu “negadījumu” būtu pavisam pārgalvīgi, jo Kvāna kundze trijotni nupat kā bija pieķērusi. Tāpat Konoram izdevās izvairīties no Lilijas, kura atgriezās stundā ar sarkanām, aizpampušām acīm un tādu dusmu rievu pierē, ka tajā varēja iekārt pakaramo. Kad atskanēja pēdējais zvans, Konors izskrēja no skolas, cik ātri vien spēja, un tagad juta, kā ar katru ielu, kas šķīra viņu no mācību iestādes, pamazām no pleciem noveļas skolas, Harija un Lilijas radītais slogs.

Stāsti, viņš atkal nodomāja.

- Jūsu stāsti, - angļu valodas skolotāja Mārlas kundze bija teikusi. - Tikai nemēģiniet sev iestāstīt, ka jums nav, par ko rakstīt, jo neesat dzīvojuši pietiekami ilgi.

Viņa to bija nosaukusi par dzīvesstāstu un likusi, lai katrs tādu uzraksta. Par ģimeni, par t©, kur viņi dzīvojuši, par ceļojumiem un citām laimīgām atmiņām.

Par svarīgāko, kas viņu dzīvē bijis.

Konors pārmeta mugursomu uz otra pleca. Viņš spēja iedomāties vairākus nozīmīgus notikumus savā dzīvē. Tomēr par tiem zēns negribēja rakstīt. Piemēram, par to, kā tēvs bija viņus pametis. Par to, kā kaķis kādu dienu bija aizklīdis projām un nekad vairs neatgriezās.

Par to pēcpusdienu, kad mamma bija teikusi, ka viņiem mazliet jāaprunājas.

Zēns sarauca pieri un gāja tālāk.

Tomēr viņš atcerējās arī dienu pirms tās dienas. mamma aizveda konoru uz vina iecienītāko indiešu restorānu un lāva ēst tik daudz vindalū, cik vien viņš gribēja. Tad mamma iesmējās, pateica: “Pie velna, kāpēc gan ne?”- un pasūtīja arī sev vienu porciju asā ēdiena. Abi sāka purkšķināt jau pa ceļam uz mašīnu. Braucot mājās, viņi tik tikko spēja parunāt - tik traka bija purkšķināšana un smiešanās.

Konors, to atceroties, pasmaidīja. Jo tas nebija brauciens mājās, bet gan pārsteiguma brauciens uz kinoteātri darbdienas vakarā, lai noskatītos filmu. Konors to bija redzējis jau četras reizes, un mammai tā riebās līdz nelabumam. Bet te nu viņi atkal skatījās šo filmu, ķiķināja, ēda kaudzēm popkorna un dzēra litriem kolas.

Konors nebija muļķis. Kad mamma nākamajā dienā ar viņu “mazliet aprunājās”, zēns saprata, kāpēc viņa tā bija darījusi. Bet tas nemazināja iepriekšējā vakara jautrību. Kā viņi smējās! Tovakar viņiem bija licies, ka viss ir iespējams! Tovakar bija šķitis, ka ar viņiem varētu notikt brīnumainas lietas un viņi pat nebūtu par to pārsteigti.

Bet viņš nerakstīs arī par to vakaru.

- Ei! - viņam aiz muguras kāds uzsauca. - Ei, Konor! Pagaidi!

Lilija.

- Ei! - meitene uzsauca velreiz, pieskreja viņam klāt un nostājās tieši ceļā, tā ka Konoram bija jāapstājas, lai neuzskrietu meitenei virsū. Lilija bija aizelsusies, bet sejā varēja lasīt dusmas. - Kāpēc tu tā darīji? - viņa jautāja.

- Liec mani mierā! - Konors norūca, pagrūžot Liliju malā.

- Kāpēc tu nepateici skolotājai Kvānai, kas patiesībā notika? -

meitene turpināja prašņāt, sekojot Konoram. - Kāpēc tu ļāvi man iekulties tādās nepatikšanās?

- Kāpēc tu vispār jaucies tur, kur nevajag?

- Es mēģināju tev palīdzēti

- Man tava palīdzība nebija vajadzīga, - Konors atcirta. - Es pats tiku ar visu galā. '

- Netiki vis! - Lilija iebilda. - Tev tecēja asinis!

-Tā nav tava darīšanai - Konors strupi atbildēja un pielika soli.

- Man visu nedēļu būs jāsēž pēcstundās! - Lilija žēlojās. - Turklāt audzinātāja uzrakstīja vēstuli maniem vecākiem!

- Tā nav mana problēma!

- Bet tā ir tava vaina!

Konors pēkšņi apstājās un pagriezās pret Liliju. Viņš izskatījās tik pārskaities, ka meitene satrūkusies atkāpās. - Ta ir tava vaina, -viņš sacīja. - Tā visa ir tava vaina!

Un viņš ātrā gaitā devās prom pa ietvi. - Mēs taču bijām draugi! - Lilija sauca zēnam nopakaļ.

- Bijām, - neatskatījies atcirta Konors.

Liliju viņš bija pazinis mūžīgi. Vai vismaz tik sen, cik spēja atcerēties, un tas bija gandrīz viens un tas pats.

Abu mammas bija draudzenes vēl pirms Konora un Lilijas piedzimšanas, un Lilija viņam vienmēr bijusi kā māsa, kas dzīvo citā mājā, īpaši tāpēc, ka viena vai otra mamma ļoti bieži pieskatīja abus bērnus. Tomēr viņi vienmēr bija bijuši tikai labi draugi, nekādas romantikas, lai gan skolā bieži vien par to tika ķircināti. Zināmā mērā Konoram šķita neiespējami uzlūkot Liliju kā meiteni, vismaz ne tā kā citas meitenes skolā. Kā gan tas būtu iespējams, ja jūs abi atceraties, kā piecu gadu vecumā Ziemassvētku ludziņā tēlojāt aitas? Ja tu atceries, cik bieži viņa urbināja degunu? Un viņa zina, cik ilgi tu nespēji aizmigt bez iedegtas naktslampiņas, kad no jums aizgāja tavs tēvs? Tā bija parasta draudzība, pavisam ikdienišķa.

Bet tad mamma bija ar Konoru “mazliet aprunājusies”, un turpmākie notikumi risinājās vienkārši un ātri.

Neviens nezināja.

Tad, protams, uzzināja Lilijas mamma.

Pēc tam Lilija.

Un nu par to zināja ikviens. Ikviens. Tas vienā dienā mainīja visu Konora pasauli.

Un viņš nekad Lilijai to nepiedos.

Vēl viena iela, un vēl viena, un tur bija viņa māja, maza un nomaļa. Tas bija mammas svarīgākais nosacījums pirms šķiršanās, ka māja vienmēr paliks viņu rīcībā un viņiem nebūs jāizvācas arī pēc tam, kad tētis būs pārcēlies uz Ameriku ar savu jauno sievu Stefāniju. Tas bija pirms sešiem gadiem - tik sen, ka Konors gandrīz vairs nespēja atcerēties, kā tas bija, kad tētis vēl dzīvoja kopā ar viņiem.

Tas, protams, nenozīmēja, ka viņš par to nedomāja.

Zēns paskatījās uz kalnu aiz mājas, kur baznīcas torņa smaile dūrās mākoņainajās debesīs.

Un uz īveskoku, kas slējās pār kapsētu kā miegains milzis.

Konors piespieda sevi skatīties uz ļkoku, saskatīt, ka tas ir tikai koks, tāds pats kā visi pārējie, kas augā gar dzelzceļu.

Koks. Nekas vairāk. Tas nekad nav bijis nekas vairāk. Tikai koks.

Koks, kurš - kamēr Konors to vēroja - pavērsa pret viņu savu briesmoņa seju, saules staros viņu uzlūkoja, stiepa viņam pretī savas rokas, kā gribēdams sasniegt, un čukstēja: Konor …

Zēns tik strauji atkāpās, ka būtu nokritis uz ielas, ja pēdējā brīdī nepaspētu pieķertie pie mašīnas pārsega.

Kad viņš atkal pacēla skatienu, tur bija tikai koks.

TRĪS STĀSTI

Tonakt Konors gulēja nomodā un vēroja pulksteni uz naktsgaldiņa.

Tas bija garākais vakars, kādu vien iespējams iedomāties. Saldētās lazanjas uzsildīšana tik ļoti nogurdināja mammu, ka viņa aizmiga piecas minūtes pēc seriāla “īstendieši” sākuma. Konoram seriāls riebās, bet viņš to tik un tā ierakstīja - mammas dēļ, tad apsedza viņu ar dūnu segu un devās uz virtuvi nomazgāt traukus.

Iezvanījās mammas telefons, bet viņa nepamodās. Konors redzēja, ka zvana Lilijas mamma, un ļāva, lai zvans tiek pāradresēts uz balss pastkasti. Zēns izmācījās pie virtuves galda, atstājot neizpildītu skolotājas Mārlas uzdoto dzīvesstāstu, tad savā istabā paspēlēja datorspēles, iztīrīja zobus un likās gultā. Viņš tik tikko bija izslēdzis gaismu, kad istabā iegrīļojās mamma; izskatīdamās ļoti vainīga, noskūpstīja Konoru un novēlēja saldus sapņus.

Pēc pāris minūtēm viņš dzirdēja mammu vannasistabā vemjam.

- Vai varu tev kaut kā palīdzēt? - Konors uzsauca no savas gultas.

- Nē, mīļais, - mamma vārgā balsī atsaucās. - Es jau esmu pie tā diezgan pieradusi.

Tā arī bija. Arī Konors bija pieradis. Otrā un trešā diena pēc

terapijas vienmēr bija pašas sliktākās. Tad mamma jutās ļoti nogurusi un bieži vēma. Tas jau gandrīz bija kļuvis par normu.

Pēc brīža vemšana beidzās. Konors dzirdēja, kā noklikšķ vannas-istabas gaismas slēdzis un aizveras mammas guļamistabas durvis.

Tas bija norisinājies pirms divām stundām. Kopš tā laika zēns gulēja nomodā un gaidīja.

Ko?

Pulkstenis uz naktsskapīša rādīja 00:05. Tad 00:06. Zēns

paskatījās uz istabas logu, kas bija cieši aizvērts, lai gan vakars bija

silts. Tagad pulkstenis rādīja 00:07.

Konors piecēlās no gultas, piegāja pie loga un paskatījās laukā.

Briesmonis stāvēja dārzā un lūkojās uz viņu.

- Atver! - briesmonis teica, un viņa balss skanēja tik skaidri, it kā loga starp viņiem nemaz nebūtu. - Es gribu parunāties.

-Jā, kā tad, - Konors sacīja, cenšoties runāt klusi. - Tieši to jau briesmoņi vienmēr vēlas. Parunāties.

Briesmonis pasmaidīja. Tas bija atbaidošs skats. - Ja man būs jāielaužas istabā , - viņš sacīja, - es to ar prieku izdarīšu.

Tas atvēzējās ar grumbuļaino koka dūri, kā būdams gatavs izsist caurumu Konora guļamistabas sienā.

- Nē! - Konors izsaucas. - Es negribu, ka tu pamodini mammu!

- Tad iznāc ārā! - briesmonis sacīja, un pat istabā zēns sajuta zemes, satrūdējušu lapu un koka mitro smaku.

- Ko tu no manis gribi? - Konors jautāja.

Briesmonis piespieda seju pie loga rūts.

- Nav runa par to, ko es gribu no tevis, Konor O’Mailij, - tas sacīja, - bet gan par to, kotugribi nomanis.

- Es no tevis negribu neko! - Konors atcirta.

- Varbūt pagaidām ne, - briesmonis bilda, - bet gribēsi.

- Tas ir tikai sapnis, - Konors centās sevi pārliecināt, stāvot dārzā un lūkojoties uz briesmoni, kura siluets slējās pret mēness apspīdētajām nakts debesīm. Zēns sakrustoja rokas uz krūtīm - ne jau tāpēc, ka viņam būtu auksti, bet tāpēc, ka joprojām nespēja noticēt, ka pusnaktī ir nolavījies lejā pa kāpnēm, atslēdzis sētas puses durvis un iznācis dārzā.

Tomēr Konors joprojām jutās mierīgs. Tas bija savādi. Šis murgs - jo tas, protams, bija tikai murgs, kas gan cits - tik ļoti atšķīrās no tā otra murga.

Te nebija ne šausmu, ne panikas, ne tumsas.

Un tomēr te bija briesmonis - saskatāms skaidri kā visskaidrākajā dienā -, tas slējās desmit vai piecpadsmit metru virs viņa un smagi ieelpoja silto nakts gaisu.

-Tas ir tikai sapnis, - Konors atkārtoja.

- Bet kas tad īsti ir sapnis, Konor O’Mailij? - briesmonis jautāja, noliecies tik zemu, ka viņa seja atradās vienā līmenī ar zēna seju.

- Varbūt tiešiviss pārējaisir sapnis?

Katru reizi, kad briesmonis pakustējās, Konors dzirdēja koka čīkstoņu - vaidus un krakšķēšanu briesmoņa milzīgajā ķermenī. Viņš redzēja arī briesmoņa roku spēku, tās bija kā milzīgas no koku zariem savītas virves, kas, koka muskuļiem kustoties, sarāvās un izpletās. Šīs rokas izauga no stumbra krūtīm, bet uz pleciem briesmonim bija milzīga galva un asi zobi, kas spētu pārkost zēnu uz pusēm vienā kampienā.

- Kas tu tāds esi? - Konors jautāja, apņēmis sev apkārt rokas ciešā tvērienā.

Briesmonis iepleta acis. - Kas es esmu? - tas jautāja, balsij kļūstot skaļākai, -Kas es esmu?

Likās, ka briesmonis aug Konora acu priekšā, kļūdams vēl garāks un platāks. Pēkšņi viņiem apkārt sacēlās spēcīgs vējš, un briesmonis izpleta rokas - tik plati, ka tās aizsniedzās teju līdz horizontam, tik plati, ka šķita: ar šīm rokām tas spētu apkampt visu pasauli.

- Man ir tik daudz vārdu, cik mūžībā gadu! - briesmonis ierēcās. - Es esmu mednieks Herns!

Esmu Cernuns! Es esmu mūžīgais Zaļais vīrs!

Briesmoņa varenā roka sniedzās lejup un satvēra Konoru, uznesot zēnu augstu debesis; vējš virpuļoja viņiem apkārt, liekot briesmoņa zaļajai lapu ādai dusmīgi šalkt.

- Kas es esmu? - briesmonis atkārtoja, joprojām rēcot. - Es esmu kalna mugurkauls! Es esmu upes izraudā

tās asaras! Es esmu plaušas, kas elpo vēju! Es esmu vilks, kas nogalina briedi, vanags, kas nogalina peli, zirneklis, kas nogalina mušu! Es esmu apēstais briedis, pele un muša! Es esmu šīs pasaules čūska, kas aprijusi savu asti! Es esmu viss mežonīgais, kas nevar tikt pieradināts! - tas pievilka konoru tuvāk, lai ieskatītos zēnam acīs. - Es esmu šī mežonīgā zeme, kas ieradusies tev pakal, Konor O’Mailij!

- Tu izskaties pēc koka, - Konors sacīja.

Briesmonis saspieda zēnu tik cieši, ka viņš iekliedzās.

- Es pārāk biezi nenāku pastaigāties, puika, - tas sacīja. - Vienīgais iemesls ir dzīvība un nāve. Un es vēlos, lai mani uzklausa.

Briesmonis atslābināja tvērienu, un Konors atkal varēja ieelpot. - Tad ko tu gribi no manis ? - viņš jautāja.

Briesmonis apveltīja zēnu ar ļaunu smīnu. Vējš norima, un iestājās klusums. - Beidzot, - briesmonis sacīja, - mēs varēsim runāt par lietu. Iemeslu, kāpēc es sāku staigāt.

Konors saspringa, pēkšņi nobijies no tā, kas gaidāms.

- Būs tā, Konor O’Mailij… Es nākšu pie tevis arī turpmākajās naktīs.

Konors juta, kā saspringst vēdera muskuļi, it kā viņš gatavotos saņemt sitienu.

- Un es tev izstāstīšu trīs stāstus. Trīs notikumus no tiem laikiem, kad es iepriekšējo reizi staigāju pa šo zemi.

Konors samirkšķināja acis. Tad samirkšķināja vēlreiz.-Tu stāstīsi man stāstus

-Jā, - briesmonis atbildēja.

- Nu… - Konors neticīgi palūkojās apkārt. - Tas taču nav

nekas briesmīgs… '

- Stāsti ir mežonīgākais, kas pastāv šajā pasaulē, - briesmonis noducināja. - Stāsti tevi vajā, tie kož un medi.

-Tā vienmēr saka skolotāji, - Konors saviebās, - un arī viņiem neviens vairs netic.

- Un, kad es būšu izstāstījis tev savus trīs stāstus, - briesmonis turpināja, it kā Konors vispār nebūtu runājis, - tu man izstāstīsi ceturto.

Zēns briesmoņa rokā sagrozījās. - Es neesmu nekāds labais stāstītājs…

- Tu man izstāstīsi ceturto stāstu, - briesmonis atkārtoja, - un tā būs patiesība.

- Patiesība?

- Ne jau kura katra patiesība. Tas būstavspatiesais stāsts.

- N-nu labi, - zēns negribīgi piekrita. - Bet tu teici, ka pirms beigām es būšu briesmīgi nobijies, un tas nemaz neizklausās briesmīgi!

- Tu zini, ka tā nav taisnība, - briesmonis sēca. - Tu zini, kāds ir tavs patiesais stāsts, tas, ko tu slēp, Konor O’Mailij, tas, no kā tu visvairāk baidies.

Konors sastinga.

Tas taču nevarēja būt…

Tas nekādi nebija iespējams…

Nebija ne mazākās iespējas, ka briesmonis varētu zināt par to.

Nē! Nē! Viņš nekad nevienam nestāstīs, kas notiek īstajā murgā. Pat pēc miljons gadiem arī ne.

- Tu to izstāstīsi, - briesmonis sacīja,-jo tieši tāpēc tu mani sauci.

Konors apjuka arvien vairāk. - Saucu tevi? Es tevi neesmu saucis…

- Tu man pastāstīsi ceturto stāstu. Tu man pastāstīsi patiesību.

- Un ja nu es to nedarīšu? - Konors izaicinoši jautāja. Briesmonis viņam veltīja ļaunu smīnu. - Tad es tevi apēdīšu dzīvu.

Un briesmoņa mute pavērās neiedomājami plata, tik plata, ka tā varētu aprīt visu pasauli, tik plata, ka Konors tajā varētu pazust

uz mūžiem…

Konors ar kliedzienu pietrūkās gultā sēdus.

Savā gultā. Viņš bija atpakaļ savā gultā.

Protams, tas atkal bijis sapnis. Nu protams, sapnis. Atkal.

Zēns nikni nopūtās un izberzēja acis ar dūrēm. Kā lai viņš vispār atpūšas, ja visi sapņi ir tik nogurdinoši?

Jāpadzeras, Konors nodomāja, izlienot no segas apakšas. Viņš tagad piecelsies un sāks šo nakti no jaunļa, aizmirsīs visu to muļķīgo murgu, kuram nebija nekādas jēg…

Kaut kas nokraukšķēja zem kājām.

Konors iededza lampu. Visa istabas grīda bija klāta ar indīgajām, sarkanajām īveskoka ogām.

Tas bija kaut kā nokļuvušas istabā pa cieši aizvērto logu.

VECMĀMIŅA

- Vai tu biji paklausīgs dēls savai mammai?

Vecmāmiņa ieknieba Konoram vaigā tik stipri, ka zēnam likās - viņa būs izdūrusi mazdēlam ādā caurumu.

- Viņš ir ļoti labs zēns, māt, - mamma sacīja un vecmāmiņai aiz muguras piemiedza dēlam ar aci. Mammai ap galvu bija apsieta viņas mīļākā zilā šalle. - Tā ka tev nevajag viņu tik ļoti knaibīt.

- Kādas muļķības! - vecmāmiņa teica, rotaļīgi papliķējot mazdēlam pa abiem vaigiem, un tas patiesībā bija diezgan sāpīgi. - Varbūt tu varētu aiziet uz virtuvi un uzlikt vārīties ūdeni tējkannā. Es un mamma labprāt iedzertu tēju, - vecmāmiņa it kā ieminējās, lai gan no viņas mutes tas nemaz neizklausījās pēc jautājuma.

Kad Konors ar prieku devās projām no istabas, vecmāmiņa iespieda rokas sānos un palūkojās uz mammu. - Nu tad tā, mīļā, -viņš vēl dzirdēja, ieejot virtuvē. - Ko lai mēs ar tevi darām?

Konora vecmāmiņa nebija tāda kā citas vecmāmiņas. Viņš daudzreiz bija saticis Lilijas vecmāmiņu, un viņa bija tāda, kādai vajadzētu būt īstai vecmāmiņai, - ar grumbām sejā, smaidīga, ar baltiem matiem un tamlīdzīgi. Viņa gatavoja vakariņas, kurās bija trīs ēdieni, bet Ziemassvētku mielastā klusi ķiķināja, turot rokā šerija glāzi un galvā uzlikusi papīra kroni.

Konora vecmāmiņa valkāja īpaša piegriezuma bikškostīmus, krāsoja matus, lai tajos nebūtu redzams neviens sirms pavediens, un runāja tādas muļķības kā, piemēram, “sešdesmit ir jaunie piecdesmit” vai arī “retro automašīnām vajadzīgs vislabākais pulējums”. Ko tas vispār nozīmēja ? Dzimšanas dienas apsveikumus viņa sūtīja pa e-pastu, strīdējās ar viesmīļiem par vīnu un turklāt joprojām strādāja. Ar vecmāmiņas māju bija vēl ļaunāk - tā bija pilna ar dārgām, vecām mantām, kuras nedrīkstēja aiztikt, piemēram, pulksteni, no kura apkopējai pat netika ļauts noslaucīt putekļus. Arī tas vēl… Kurai vecmāmiņai tad mājās bija apkopēja?

- Divus graudiņus cukura un bez piena, - vecmāmiņa sauca no dzīvojamās istabas, kamēr Konors gatavoja tēju. It kā viņš to nebūtu iegaumējis jau iepriekšējās trīsļtūkstoš reizēs, kad omīte pie viņiem ciemojās.

- Paldies, manu zēn! - vecmāmiņa pateicās, kad viņš ienesa tēju.

- Paldies, mīļais, - sacīja mamma un uzsmaidīja dēlam tā, lai vecmāmiņa nepamana, ar šo smaidu it kā aicinot abiem apvienoties pret vecmāmiņu. Konors nespēja noturēties un pasmaidīja pretī.

- Kā šodien gāja skolā, jaunais cilvēk? - vecmāmiņa jautāja.

- Labi, - Konors atbildēja.

Tas nu nebija tiesai. Lilija joprojām uz viņu dusmojās, Harijs bija ielicis viņa somā flomāsteru, kam noņemts korķis, un audzinātāja

Kvāna bija Konoru pasaukusi malā, lai ar ļoti nopietnu sejas izteiksmi pajautātu, KĀ VIŅŠ TURAS.

- Zini, - vecmāmiņa sacīja, pabīdot malā tējas tasi, un palūkojās uz mammu, - pusjūdzi no manas mājas ir izcila zēnu privātskola. Es biju iebraukusi paskatīties, un, jāsaka, akadēmiskais līmenis tur tiešām ir ļoti augsts, daudz augstāks, nekā viņš jebkad iegūs vispārizglītojošajā pamatskolā.

Konors blenza uz vecmāmiņu. Tas bija otrs iemesls, kāpēc zēnam nepatika viņas apciemojumi. Protams, teiktais varēja vienkārši nozīmēt to, ka vecmāmiņa ir snobiska un uzskata vietējo skolu par neperspektīvu.

Tas varēja būt arī kas vairāk.Tas varēja būt mājiens par Konora nākotni.

To, kas varētu notikt pēc tam.

Konors juta, kā viņam vēderā uzmutuļo dusmas.

- Konors ļoti labi jūtas tepat, māt, - mamma aši sacīja, vēlreiz paskatījusies uz dēlu. - Vai ne, Konor?

Konors sakoda zobus un atbildēja: - Es ļoti labi jūtos tepat.

Vakariņas bija ķīniešu restorānā pasūtīts ēdiens līdzi ņemšanai. Vecmāmiņa pati ēdienu negatavoja. Ta bija taisnība. Ikreiz, kad Konors palika pa nakti pie vecmāmiņas, viņas ledusskapī nevarēja atrast neko daudz vairāk par vienu olu un pusi avokado. Mamma joprojām bija pārāk nogurusi, lai spētu gatavot pati. Konors būtu varējis kaut ko uzcept vai izvārīt, bet omītei tas nebija ienācis prātā.

Tomēr zēnam tika uzticēts pēc vakariņām novākt galdu, un Konors bāza atkritumu spainī izēstos vienreiz lietojamos ēdienu trauciņus, iespiežot dziļāk maisu ar indīgajiem īveskoka augļiem, ko viņš bija paslēpis pašā spaiņa apakšā. Tajā brīdī virtuvē ienāca vecmāmiņa.

- Mums jāaprunājas, manu zēn, - viņa sacīja, nostājusies durvju ailā, tādējādi nogriežot atkāpšanās ceļu.

- Vispār jau man ir vārds, - Konors sacīja, spiezdams trauciņus dziļāk atkritumu spainī. - Mani nesauc manu zēn.

- Iztiksim bez asprātībām, - vecmāmiņa teica ar skarbumu balsī. Tur viņa stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Zēns kādu minūti lūkojās uz vecmāmiņu. Viņa tāpat skatījās pretī un tad iesmējās. - Es neesmu tava ienaidniece, Konor, - viņa teica.

- Esmu ieradusies, lai palīdzētu tavai mammai.

- Es zinu, kāpēc tu esi šeit, - sacīja zēns un paņēma lupatu, lai vēlreiz noslaucītu jau tīro virtuves leti. j

Vecmāmiņa pastiepa roku un izrāva lupatu viņam no rokām.

- Es esmu šeit, jo trīspadsmit gadu vecam puikam nevajadzētu slaucīt virtuves leti, ja viņam kāds to nav uzdevis darīt.

Konors nikni palūkojās uz vecmāmiņu.- Un kurš tad to darīs? Tu?

- konor…

- Brauc prom, - zēns teica. - Tu mums šeit nevari palīdzēt.

- Konor, - vecmāmiņa ierunājās daudz stingrāk. - Mums jāizrunājas par to, kas notiks turpmāk.

- Nav vis. Viņai vienmēr pēc terapijas ir slikti. rīt viņai būs labāk. - Mazdēls veltīja vecmāmiņai vēl vienu niknu skatienu.

- Un tad tu varēsi braukt mājās.

Vecmāmiņa pacēla skatienu pret griestiem un nopūtās. Tad paberzēja seju ar rokām, un zēns bija pārsteigts, redzot, ka omlte ir dusmīga, patiešām dusmīga.

Bet varbūt ne uz viņu.

Konors paņēma vēl vienu lupatu un atsāka slaucīt leti, lai tikai viņam nebūtu jāskatās uz vecmāmiņu. Viņš noslaucīja leti līdz pat izlietnei un, pacēlis acis, nejauši palūkojās pa logu.

Dārzā stāvēja briesmonis, liels kā rietošā saule.

Tas vēroja viņu.

- Viņa rīt liksies veselāka, konor, - vecmāmiņa sacīja dīvaini aizsmakušā balsī, - bet patiesībā tā nebūs.

Tas nu gan bija aplam! Zēns pagriezās pret vecmāmiņu.

- Terapija viņai palīdz, - Konors paziņoja. - Tieši tāpēc viņa to ir izvēlējusies!

Vecmāmiņa ilgi vēroja mazdēlu, it kā mēģinātu izlemt, ko teikt.

- Tev ar viņu par to jāaprunājas, Konor, - vecmāmiņa beidzot sacīja. Un tad piebilda, it kā teiktu pati sev: - Viņai jābūt tai, kas to pasaka tev.

- ko pasaka? - Konors jautāja.

Vecmāmiņa atkal sakrustoja rokas uz krūtīm. - Ka tev būs jāpārvācas dzīvot pie manis.

Konors sarauca pieri, un uz brīdi šķita, ka virtuve satumst, uz brīdi likās, ka visa māja sāk drebēt, uz brīdi šķita, ka viņš varētu noliekties un izplēst grīdu no tumšās, draudīgās zemes…

Zēns samirkšķināja acis. Omīte joprojām gaidīja atbildi.

- Es nedzīvošu pie tevis, - viņš sacīja.

- Konor…

- Es nekad nedzīvošu pie tevis.

- Dzīvosi gan, - omīte strikti noteica. - Man nudien žēl, ka tā noticis, bet tu dzīvosi pie manis. Es zinu - mamma mēģina tevi pasargāt, bet esmu pārliecināta, ka ir ļoti būtiski, lai tu zinātu: kad viss būs beidzies, tev būs mājas, manu zēn. Un būs kāds, kurš tevi mīlēs un par tevi rūpēsies.

- Kad tas viss būs beidzies, - Konors ar dusmām balsi sacīja,

- tu dosies prom un mēs ar mammu dzīvosim mierīgi.

- Konor…

Un tad viņi abi saklausīja atskanam balsi no dzīvojamās istabas:

- Mammu? Mammu?

Vecmāmiņa izskrēja no virtuves tik ātri, ka Konors no pārsteiguma salēcās. Viņš dzirdēja mammu klepojam un omīti murminām: - Ir jau labi, mīļā, viss ir labi, kuš, kuš, kuš. - Pa ceļam uz dzīvojamo istabu viņš uzmeta skatienu virtuves logam. Briesmonis bija prom.

Vecmāmiņa sēdēja uz dīvāna, apskāvusi mammu, un glāstīja viņai muguru, kamēr mamma atkal izvēmās mazā spainītī, ko viņi katram gadījumam vienmēr nolika pa rokai.

Vecmāmiņa palūkojās Uz Konoru, bet viņas seja bija kā akmens, neizteiksmīga un pilnīgi neizprotama.

MEŽONĪGĀ STĀSTU VALSTĪBA

Māja bija tumša. Vecmāmiņa beidzot bija nolikusi mammu gulēt un tad iegājusi Konora istabā, aizverot aiz sevis durvis. Viņa pat nepajautāja, vai zēnam nevajadzētu no guļamistabas kaut ko paņemt, pirms pati dodas pie miera.

Konors gulēja nomodā uz dīvāna. Viņš nemaz necerēja, ka izdosies aizmigt, īpaši pēc tā, ko omīte bija pateikusi un kā mamma šovakar bija izskatījusies. Kopš procedūras pagājušas jau trīs dienas, un tas parasti bija laiks, pēc kura mammai jau vajadzēja sākt justies labāk, bet šoreiz viņa joprojām vēma, joprojām bija nogurusi - daudz ilgāk, nekā tam jābūt…

Zēns mēģināja aizgaiņāt šīs domas, bet tās atgriezās, un viņam

atkal nācās tās padzīt. Acīmredzot Konors bija aizsnaudies, lai gan

pats viņš to apjauta tikai tad, kad sākās murgs.

Ne jau tas par koku. īstais murgs.

Murgs ar gaudojošo vēju un trīcošo zemi, un cieši sadotajām rokām, kas tik un tā raisījās vaļā, lai gan Konors lika lietā visu spēku. Bet ar to tik un tā nebija gana - viena roka izslīdēja no otras tvēriena, kritiens un kliedzieni…

- NĒ! - Konors iekliedzās, un šausmas sekoja viņam no sapņa realitātē, tās bija tik cieši sažņaugušas krūtis, ka šķita - viņš nevar ievilkt elpu, smok un acis pildās ar asarām.

- Nē, - Konors noelsās jau klusāk.

Māja bija klusa un tumša. Zēns kādu brīdi ieklausījās, bet nekur nebija ne vismazākās kustības, nedzirdēja ne skaņas no mammas vai vecmāmiņas istabas. Konors samiedza acis un paskatījās uz tumsā grimstošā disku atskaņotāja digitālo pulksteni.

00:07. Nu protams.

Viņš cieši klausījās klusumā. Bet nekas nenotika. Viņš nedzirdēja saucam; savu vārdu, nedzirdēja koka čīkstoņu.

Varbūt tas šonakt nemaz neieradīsies.

00:08 - vēstīja pulkstenis.

00:09.

Juzdamies nedaudz aizkaitināts, Konors piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Viņš paskatījās pa logu. Briesmonis stāvēja sētas puses pagalmā.

- Kur tu tik ilgi kavējies? - tas jautāja.

- Ir pienācis laiks izstāstīt pirmo stāstu, - sacīja briesmonis.

Konors pat nepiecēlās no dārza krēsla, kurā bija apsēdies, iznācis laukā. Viņš pievilka ceļus pie krūtīm un atbalstīja uz tiem zodu.

- Vai tu klausies? - briesmonis jautāja.

- Nē, - Konors atcirta.

Viņš juta, kā apkārt sagriežas nikns viesulis.

- Tu klausīsies! - briesmonis iesāka. - Es esmu tikpat sens kā šī zeme, un tu man izrādīsi pienācīgo cieņu…

Konors piecēlās no krēsla un devās uz virtuves durvju pusi.

- Kur, pēc tavām domām, tu tagad iesi? - jautāja briesmonis.

Konors apcirtās, un viņa seja izskatījās tik mežonīga un tajā

bija tādas sāpes, ka briesmonis burtiski izslējās un izbrīnā uzrauca biezās, lapotās uzacis.

- Ko tu zini? - konors uzbļāva. - Ko tu vispār zini?

- Es zinu šo to par tevi, Konor O'Mailij, - briesmonis sacīja.

- Nē, tu nezini vis, - zēns attrauca. - Ja tu zinātu, tad tev būtu skaidrs, ka man nav laika klausīties stulbus, garlaicīgus stāstus, ko stāsta kaut kāds stulbs, garlaicīgs koks, kas nemaz nav īsts…

- Ak tā? - jautāja briesmonis. - Vai tad tās ogas istabā uz grīdas tu nosapņoji?

- Pat ja tā būtu, kas no tā mainās?! - Konors kliedza. - Tās ir tikai kaut kādas ogas! Juhū, cik briesniīgi! ai, lūdzu, lūdzu, glābiet mani no ogām\i0

Briesmonis apmulsis palūkojās uz zēnu. - Cik savādi, - briesmonis sacīja. - Tavi vārdi liecina, ka tu baidies no ogām, bet tava uzvedība liecina par pretējo.

- tu esi tik sens, cik šī zeme, bet nekad neesi dzirdējis par sarkasmu? - Konors noprasīja.

- Ak, protams, esmu dzirdējis, - briesmonis teica, iespiežot sānos' zarotās rokas. - Bet parasti ļaudis neuzdrošinās runāt ar mani šādā tonī.

- Varbūt tu varētu vienkārši likt mani mierā ?

Briesmonis pašūpoja galvu, bet tā nebija atbilde uz Konora jautājumu. - Tas ir kas neparasts , - viņš teica. - Nekas, ko es daru, tevi nespēj iebiedēt.

-Tu esi koks, - konors sacīja, nespējot to paskaidrot citādi. Lai gan tas staigāja un runāja, lai gan tas bija augstāks par māju un varētu aprīt Konoru ar vienu kampienu, šis briesmonis galu galā bija tikai īveskoks. Zēns pat varēja saskatīt, kā tam elkoņa zaros aug ogas.

- Un tev ir kas briesmīgāks, no kā baidīties, - sacīja briesmonis. tas nebija jautājums.

Konors nodūra acis un tad palūkojās uz mēnesi, lai tikai nebūtu , jāieskatās briesmonim acīs. Murga šausmas atkal uzvirmoja, tās lika visai apkārtnei iegrimt tumsā, viss šķita smags un neiespējams, it kā viņam būtu ar kailām rokām jāpaceļ kalns un kaut kas viņu nelaistu prom, iekams nebūs to izdarījis.

- Es domāju… - Konors iesāka, bet viņam bija jānoklepojas, lai varētu turpināt. - Es redzēju, kā tu mani vēroji, kamēr es strīdējos ar vecmāmiņu, un es domāju…

- Ko tu domāji? - briesmonis jautāja, kad Konors apklusa, nepabeidzis teikumu.

- Lai nu paliek, - zēns attrauca un pagriezās, lai ietu uz mājām.

- Tu domāji, ka varbūt es esmu šeit, lai tev palīdzētu, - briesmonis sacīja.

Konors apstājās.

- Tu domāji, ka es varbūt esmu ieradies, lai iemītu zemē tavus ienaidniekus. Lai nogalinātu tavus pūķus.

Konors joprojām neatskatījās. Bet ari negāja iekšā mājā.

- Tu saprati, ka tā ir taisnība, kad es teicu, ka tu pats esi mani atsaucis, ka tevis dēļ es atkal staigāju pa zemes virsu. Jā vai nē?

Konors apcirtās. - Bet tu tikai gribi stāstīt man stāstus, - zēns sacīja, nespējot noslēpt balsi vilšanos, jo kokam bija taisnība. Viņš _

bija tā domājis. Cerējis.

Briesmonis nometās ceļos, lai viņu sejas būtu vienā līmenī.

- Stāstus par to, kā es esmu ieminis zemē ienaidniekus, - briesmonis sacīja. - Stāstus par to, kā esmu nogalinājis pūķus.

Konors skatījās briesmonim tieši acīs.

- Stāsti ir kā savvaļas radības, - tas turpināja. - Kad tu tos palaid brīvībā, nav zināms, kādu haosu tie var radīt.

Briesmonis pacēla skatienu augšup, un Konors darīja tāpat. Tas lūkojās uz Konora guļamistabas logu. Tas istabas logu, kurā tagad gulēja viņa vecmāmiņa.

- Es tev pastāstīšu stāstu par tiem laikiem, kad es iepriekš staigāju pa šo zemi, - briesmonis sacīja. - Es tev pastāstīšu par ļaunās karalienes galu un kā es parūpējos, lai neviens viņu nekad vairs neredzētu.

Konors norija siekalas un atkal ieskatījās briesmonim sejā.

- Lai notiek, - zēns piekrita.

PIRMAIS STĀSTS

- Sensenos laikos, - briesmonis iesāka, - pirms te pacēlās pilsēta ar ceļiem, vilcieniem un mašīnām, viss bija zaļš. Visus pakalnus klāja koki, tie rindojās gar ceļiem, apēnoja katru strautu un sargāja katru māju, jo arī tolaik te bija mājas, tikai tās bija celtas no akmens un zemes.

Te bija karaļvalsts.

(- Ko? - Konors izsaucās, paskatoties uz savu pagalmu. - Šeit?)

(Briesmonis izbrīnīts piešķieba galvu. - Tu par to neesi dzirdējis?)

(- Par to, ka te būtu bijusi karaļvalsts? Nē, nekad, - Konors attrauca. - Pie mums pat nav makdonalda!)

- Lai nu kā, - turpināja briesmonis, - te bija karaļvalsts - maza, bet laimīga karaļvalsts; tajā valdīja taisnīgs karalis, kurš bija ieguvis gudrību lielās grūtībās. Sieva bija dāvājusi viņam četrus spēcīgus dēlus, bet karaļa valdīšanas laikā viņam bieži nācās jāt kaujās, lai nosargātu karaļvalstī mieru. Kaujās pret milžiem un pūķiem, kaujās pret melniem vilkiem ar sarkanām acīm, kaujās pret karaspēkiem, kurus karā veda diženi burvji.

Karalis nosargāja karaļvalsts robežas un mieru valstī. Bet uzvarai bija sava cena. Kaujās cits pēc cita tika nogalināti visi četri karaļa dēli.

Tie krita no pūka uguns, no milza rokas, no vilka zobiem un cilvēka šķēpa. Cits pēc cita krita visi četri prinči, atstājot karalim tikai vienu mantinieku. Mazdēlu.

(-Tas nu gan izklausās pēc pasakas, - Konors aizdomīgi sacīja.)

(- Tu tā neteiktu, ja būtu dzirdējis, kā kliedz cilvēks, ko caurdur šķēps, - aizrādīja briesmonis. - Vai tos šausmu kliedzienus, kad cilvēku plēš gabalos vilks. Tagad paklusē un klausies!)

Karaļa sievu sagrauza bēdas, un viņa nomira, ari mazā prinča māte drīz vien atstāja šo pasauli. Karalis palika viens ar mazu bērnu un lielāku bēdu nastu, nekā viens cilvēks spēj panest.

- Man vajadzētu no jauna apprecēties, - karalis izlēma. - Vismaz mazā prinča un karaļvalsts, ja ne sevis paša labā.

Un viņš tiešām apprecēja kaimiņvalsts princesi. Tā bija savienība, kas padarīja abas karaļvalstis stiprākas. Princese bija jauna un skaista, un, lai gan viņas sejā bija daži skarbāki vaibsti un viņai bija gana asa mēle, šķita, ka jaunā sieva dara karali laimīgu.

Laiks ritēja. Jaunais princis auga, līdz bija kļuvis jau gandrīz par pieaugušu vīru -pēc diviem gadiem viņam būtu astoņpadsmit un tas nozīmēja, ka viņš pēc vecā karaļa nāves varētu sēsties tronī. Karaļvalstij tās bija laimīgas dienas. Kaujas bija galā, un nākotne šķita droša jaunā, bezbailīgā prinča rokās.

Bet kādu dienu karalis saslima. Sāka klīst baumas, ka sieva viņu mēģina noindēt. Ļaudis mēļoja, ka, redz, karaliene piekopjot melno maģiju, kas ļaujot viņai izskatītiesjaunākai, nekā viņa patiesībā esot,

un zem viņas jauneklīgajiem sejas pantiem patiesībā slēpjoties vecas raganas vaigs. Neviens nebrīnītos, ja izrādītos - karaliene tiešām noindējusi savu vīru, lai gan karalis līdz pat pēdējam elpas vilcienam lūdza tautu un mazdēlu nevainot karalieni viņa nāvē.

Karalis nomira, bet līdz brīdim, kad jaunais princis varētu kāpt tronī, bija jāgaida vēl gads. Karaliene - jaunā prinča vecmāmiņa -kļuva par karalieni reģenti, lai pārvaldītu valsti, līdz princis sasniegs pilngadību.

Daudziem par pārsteigumu karaliene valdīja labi. Viņa -par spīti baumām-joprojām izskatījās jauna un skaista un centās valdīt tikpat taisnīgi kā mirušais karalis.

Bet princis pa to laiku bija iemīlējies.

(- Es jau zināju, - konors noņurdēja. - Šādos stāstos vienmēr ir kāds iemīlējies princis. - Zēns sāka soļot uz māju pusi. - Es cerēju, ka šis būs labs stāsts.)

(Pavisam pēkšņi briesmonis ar garu, spēcīgu roku sagrāba Konoru aiz potītes un uzrāva viņu gaisā ar galvu uz leju, tā ka zēna T krekls noslīdēja viņam līdz padusēm un sirdspuksti sāka atbalsoties galvā.)

(- Kā jau es teicu, - briesmonis turpināja.)

Jaunais princis bija iemīlējies. Viņa bija tikai zemnieka meita, bet ļoti skaista un gudra, jo tieši tādām jābūt zemnieku meitām. Vadīt zemnieku saimniecību ir sarežģīts darbs. Karaļvalsts vēroja šo savienību ar smaidu.

Tikai ne karaliene. Viņai bija iepaticies būt par valdnieci, un viņa ļoti nevēlējās no tā atteikties. Karaliene sāka domāt, ka, iespējams, būtu prātīgāk, ja kronis paliktu pašu ģimenei un valsti pārvaldītu tie, kas ir pietiekami gudri, - vai gan nebūtu labāk, ja princis apprecētu viņu ?

(-Tas nu gan ir pretīgi! - Konors sacīja, joprojām karādamies ar galvu uz leju. - Viņa taču bija zēna vecmāmiņa!)

(-Audžu vecmāmiņa- izlaboja briesmonis. - Viņi nebija asinsradinieki, turklāt viņa bija vēl jauna sieviete.)

(Konors pašūpoja galvu, matiem noplīvojot. - Tas ir galīgi aplam. - Viņš kādu brīdi domāja. - Varbūt tu varētu nolaist mani zemē?)

(Briesmonis nolika zēnu zemē un turpināja stāstu.)

Arī princis domāja, ka precēt karalieni nebūtu pareizi. Viņš teica, ka labāk mirtu nekā darītu ko tādu. Viņš zvērēja aizbēgt no mājām kopā ar skaisto zemnieka meitu un atgriezties savā astoņpadsmitajā dzimšanas dienā, lai atbrīvotu tautu no karalienes tirānijas. Un kādu nakti princis kopā ar zemnieka meitu devās prom no pils zirga mugurā; viņi jāja bez mitas un apstājās tikai saullēktā, lai apgultos zem milzu īveskoka.

(- Tas biji tu? - Konors jautāja.)

(- Es, - briesmonis apstiprināja. - Bet vienlaikus tikai daļa no manis. Es varu pārtapt jebkurā formā un izskatā, lielā vai mazā, bet īveskoka ietvars man šķiet vispiemērotākais .)

Princis un zemnieka meita gulēja, cieši apskāvušies, saullēkta gaismā. Viņi bija zvērējuši saglabāt nevainību, līdz atgriezīsies savā karaļvalstī un varēs apprecēties, bet kaisle ņēma virsroku, un drīz vien viņi jau gulēja kaili viens otra rokās.

Abi manu zaru paēnā nogulēja visu dienu, un tad pienāca nakts. Princis pamodās. - Celies, mīļotā, - viņš čukstēja zemnieka meitai ausī, - jo mēs esam ceļā uz dienu, kad varēsim kļūt par vīru un sievu.

Bet viņa mīļotā nemodās. Princis sapurināja viņu aiz pleca, un tikai tad, kad meitene noslīdēja uz sāniem, viņš mēnesgaismāpamanīja, ka zemi klāj asinis.

(- Asinis? - Konors pārjautāja, bet briesmonis turpināja runāt.)

Arī prinča rokas bija klātas asinīm, un viņš pamanīja zemē turpat līdzās pie koka saknēm asiņainu nazi. Kāds bija nogalinājis viņa mīļoto, turklāt tā, lai izskatītos, ka pats princis ir pastrādājis šo noziegumu.

- Karaliene! - izsaucās princis. - Šo nodevību ir pastrādājusi karaliene!

Viņš dzirdēja tuvojamies zemniekus no tuvējā ciema. Ja ļaudis tagad atrastu princi, tie redzētu nazi un asinis un sauktu viņu par slepkavu. Par šo noziegumu princim piespriestu nāvessodu.

(- Un karaliene varētu valdīt, cik ilgi vien gribētu, - Konors ar riebumu sacīja. - Es ceru, ka šis stāsts beigsies ar to, ka tu norausi viņai galvu.)

Princim nebija, kur bēgt. Kamēr viņš gulēja, zirgs bija aizdzīts. Viņa vienīgais patvērums bija īveskoks.

Tas bija arī vienīgais, pie kā princis varēja vērsties pēc palīdzības.

Tolaik pasaule vēl bija jauna. Robežas starp dažādām pasaulēm bija šaurākas, tās bija vieglāk šķērsot. Princis to zināja. Viņš pacēla galvu, palūkojās uz īveskoku un uzrunāja to.

(Te briesmonis apklusa.)

(- Ko viņš teica? - Konors jautāja.)

(- Viņa vārdi bija pietiekami spēcīgi, lai es sāktu staigāt , - briesmonis sacīja. - Es pazīstu netaisnību, kad to redzu.)

Princis metās pretī ciemata zemniekiem. - Karaliene ir nogalinājusi manu līgavu! - viņš kliedza. - Mums viņa jāaptur!

Baumas par karalienes burvestībām karaļvalstī klīda jau sen, un jauno princi visi tik loti mīlēja, ka zemnieki gandrīz tūlīt pat saskatīja patiesību. Turklāt viņi ieraudzīja, ka aiz prinča soļo dižais Zaļais cilvēks, augsts kā kalns, un viņš vēlas atriebšanu.

(Konors kārtējo reizi palūkojās uz briesmoņa milzīgajām rokām un kājām, lielo muti ar asajiem zobiem, novērtēja viņa briesmīgumu. viņš iedomājās, kā jutās karaliene, kad ieraudzīja briesmoni nākam viņai pakaļ.)

(Viņš pasmaidīja.)

Zemnieki ar tādām dusmām iegāzās karalienes pilī, ka akmeņi vien pajuka. Nocietinājumi sabruka, griesti iegāzās, un, kad pūlis atrada karalieni viņas guļamistabā, tas satvēra valdnieci un izvilka pagalmā, lai sadedzinātu sārtā.

(- Ļoti labi, - Konors smaidot sacīja. - Viņa bija to pelnījusi. - Viņš paskatījās uz savu guļamistabu, kur gulēja vecmāmiņa.

- Varbūt tu varētu palīdzēt man arī ar viņu? - viņš cerīgi jautāja.

- Protams, es negribu, lai tu viņu sadedzinātu uz sārta, bet varbūt vienkārši…)

- Stāsts, - briesmonis aizrādīja, -vēl nav beidzies.

PIRMĀ STĀSTA BEIGAS

- Vai tad ne? - Konors jautaja. - Bet karaliene taču tika gāzta no troņa.

- Tā bija, - briesmonis teica. - Bet to neizdarīju es.

Konors vilcinājās. Viņš bija apjucis.-Tu teici, ka parūpējies, lai viņu neviens nekad vairs neredzētu.

- Tā arī bija. Kad zemnieki aizdedza sārtu, lai sadedzinātu karalieni dzīvu, es pastiepu roku un viņu izglābu.

- Ko?! - Konors izsaucās.

- Es pacēlu viņu un aiznesu tik tālu, lai zemnieki viņu nekad vairs neatrastu, tālu aiz viņas dzimtās karalistes robežām, uz kādu ciematu pie jūras. Un tur es viņu atstāju - lai dzīvo tālāk.

Konors pielēca kājās un dusmās iekliedzās: - Bet karaliene taču nogalināja zemnieka meitu! Kā tu uzdrošinājies izglābt slepkavu? - Tad zēns sadrūma un pakāpās soli atpakaļ. - Tu tiešām esi īsts briesmonis.

- Es taču neteicu, ka viņa nogalināja zemnieka meitu, - briesmonis paskaidroja. - Es tikai teicu, ka princis tā sacīja.

Konors samirkšķināja acis. Tad viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Kurš tad viņu nogalināja?

Briesmonis papleta rokas, un gaisā uzvirmoja vējš, līdzi nesot miglu. Konora māja palika redzama tālumā, bet migla aizsedza

dārzu; tā vietā parādījās lauks ar milzīgu īveskoku pašā vidū. Zem koka gulēja vīrietis un sieviete.

- Pēc tam kad abi bija ļāvušies kaislībai, - briesmonis sacīja, —princispalika nomodā.

Zēns vēroja, kā jaunais princis pieceļas un palūkojas uz aizmigušo meiteni, kas patiešām bija īsta skaistule - to redzēja pat Konors. Princis viņu kādu brīdi vēroja, tad ietinās segā un aizgāja pie zirga, kas bija piesiets pie viena no īveskoka zariem. Princis kaut ko paņēma no seglu somas, atsēja zirgu un uzsita tam pa pēcpusi, lai tas rikšotu prom. Tad princis pacēla augstu gaisā priekšmetu, ko bija izņēmis no seglu somas.

Mēnesgaismā uzmirdzēja nazis.

- Nē! - Konors izsaucās.

Briesmonis sakļāva rokas, un migla pamazām ietina notikuma vietu, kur princis ar paceltu nazi rokās lavījās pie' aizmigušās zemnieka meitas.

- Bet tu teici, ka princis bija pārsteigts, kad meitene nepamodās! - Konors pārmetoši sacīja.

- Pēc tam kad princis bija nogalinājis zemnieka meitu, - briesmonis turpināja, - viņš apgūlās līgavai blakus un aizmiga. Pamodies princis notēloja izrādi -ja nu kāds viņu vērotu. Bet šī izrāde - lai gan tev tas liksies pārsteidzoši - tikpat lielā mērā bija domāta viņam pašam. iveskoka zari iečīkstējās. Dažkārt cilvēkiem visvairāk gribas melot pašiem sev.

- Tu teici, ka viņš sauca tevi palīgā! Un tu palīdzēji\i0

- Es tikai teicu, ka viņš man pateica pietiekami daudz, lai es celtos un ietu.

Konors platām acīm lūkojās uz briesmoni un tad paskatījās uz dārzu, kas atkal iznira no miglas. - Ko princis tev teica? - zēns beidzot jautāja.

- Viņš stāstīja, ka tā rīkojies karaļvalsts labā. Ka jaunā karaliene patiešām ir ragana, ka arī vectētiņam pirms kāzām bijušas tādas aizdomas ,, bet viņš tās atmetis, jo līgava bijusi tik skaista. Princis nebūtu varējis viens pats uzveikt tik spēcīgu raganu. Viņam bija vajadzīgas zemnieku dusmas. Zemnieka meitas nāve bija tam ļoti piemērota. Princis teica, ka bijis ļoti smagi pieņemt šo lēmumu un ka viņa sirds esot salūzusi, bet šī skaistājaunava esot mirusi par karaļvalsti tāpat kā prinča tēvs. Meitenes nāve nozīmēja lielāka ļaunuma iznīcināšanu. Kadprincis teica, ka viņa līgavu ir nogalinājusi karaliene, viņš savā ziņā ticēja, ka tā arī noticis.

- kādas muļķības! - konors izsaucās. - Princim nevajadzēja meiteni nogalināt! Karaļvalsts iedzīvotāji tik un tā bija viņa pusē! Ļaudis būtu princi atbalstījuši.

- Cilvēkos, kas attaisno pastrādātu slepkavību, vienmēr jāklausās ļoti skeptiski, - sacīja briesmonis. - Es redzēju netaisnību un cēlos, lai to apturētu, bet glābu karalieni, nevis princi.

- vai viņš tika pieķerts? - Konors noskaities jautāja. - Vai viņš saņēma sodu?

- Princis kļuva par tautas mīlētu karali, - briesmonis sacīja, - un viņš taisnīgi valdīja līdz pat sava garā mūza pēdējām dienām.

Konors atkal paskatījās uz guļamistabas logu un sarauca pieri.

- Tātad labais princis bija slepkava un ļaunā karaliene nemaz nebija ragana. Kāda te morāle? Ka man jābūt jaukam pret viņu?

Konors sadzirdēja savādu ducināšanu, kādu iepriekš nekad nebija dzirdējis, un pagāja kāds brīdis, līdz zēns aptvēra, ka briesmonis smejas.

- Vai tu tiešām domāji, ka es stāstu tev stāstus, lai tevi pamācītu? - viņš jautāja. - Tu domāji, ka es esmu cēlies kājās un izkāpis no laika un telpas, lai iemācītu tev būt jaukam? \i0

Briesmonis smējās skaļāk un skaļāk, līdz zeme drebēja un likās, ka debesis sagrūs.

- Labi jau labi, sapratu, - Konors nokaunējies sacīja.

- Nē, nē, - briesmonis teica, kad bija beidzis smieties. - Karaliene pilnīgi noteikti bija ragana un, pilnīgi iespējams, būtu pastrādājusi lielu ļaunumu. Kas zina? Viņa taču gribēja par katru cenu palikt pie varas.

- Tad kāpēc tu viņu izglābi?

-Jo slepkava viņa pilnīgi noteikti nebija.

Konors domādams drusku pastaigāja pa dārzu, tad padomāja vēl mazliet. - Es tomēr nesaprotu. Kurš tad šajā stāstā ir labais?

- Ne jau vienmēr jābūt kādam labajam. Vai sliktajam. Lielākā dala cilvēku ir kaut kur pa vidu.

Konors pašūpoja galvu. - Tas ir viens briesmīgs stāsts. Turklāt ar krāpšanu.

- Tas ir patiess stāsts, - briesmonis iebilda. - Daudzi notikumi, kas ir īsti, šķiet nepatiesi. Karaļvalsts dabū tādu karali, kādu tā ir pelnījusi, zemnieku meitenes mirst bez iemesla, un dažkārt raganas ir vērts glābt. Patiesībā diezgan bieži. Tu būtu pārsteigts, uzzinot, cik bieži.

Konors atkal palūkojās uz savas guļamistabas logu, iztēlojoties, ka vecmāmiņa joprojām guļ viņa gultā. - Un kā šis viss varētu paglābt mani no viņas?

Briesmonis izslējās un paskatījās uz Konoru no augstuma.

- Ne jau no viņas tevi jāglābj, - viņš teica.

Konors pietrūkās sēdus uz dīvāna, smagi elpodams.

Pulkstenis rādija 00:07.

- Sasodīts! - Konors izsaucās. - Vai es sapņoju vai ne?

Viņš nikni piecēlās kājās…

Un atsita kājas īkšķi.

- Kas tas - zēns burkšķēja un pastiepa roku, lai ieslēgtu gaismu. No grīdas dēļa bija izspraucies jauns, spēcīgs īveskoka dzinums, jau gandrīz pēdu garš.

Konors to nopētīja un devās uz virtuvi, lai paņemtu nazi un nogrieztu nelūgto augu līdz grīdai.

NERAKSTĪTA VIENOŠANĀS

- Es tev piedodu, - Lilija sacīja, nākamajā dienā panākot Konoru pa ceļam uz skolu.

- Par ko? - Konors jautāja, pat nepaskatoties uz meiteni. Viņš joprojām bija aizkaitināts par briesmoņa vakardienas stāstu, par to, cik tas bija krāpniecisks un sagrozīts, turklāt neko nepalīdzēja. Viņš bija pavadījis veselu pusstundu, zāģējot ar nazi stūrgalvīgo koka dzinumu uz grīdas, un zēnam bija licies, ka ir tik tikko aizmidzis, kad jau bija jāceļas. To Konors saprata tikai tad, kad izdzirdēja vecmāmiņas saucienus* ka viņš nokavēs skolu. Vecmāmiņa pat neļāva Konoram atvadīties no mammas. Viņa sacīja, ka mammai bijusi smaga nakts un vajadzīga atpūta. Tādēļ Konors jutās vainīgs. Ja mammai bija slikti, viņam vajadzēja būt līdzās un palīdzēt, nevis omītei. Taču viņa tik tikko ļāva viņam izmazgāt zobus, tad iegrūda rokā ābolu un izmeta pa durvīm.

- Par to, ka tevis dēļ man bija baigās nepatikšanas, stulbeni, -Lilija sacīja, bet viņas balss neskanēja dusmīgi.

- Tu pati tās sev radīji, - Konors izmeta. - Tu taču pagrūdi Salliju.

- Es piedodu tev, ka tu meloji, - lilija teica. viņas pūdeļa cirtas šodien bija cieši sasietas pakausi ar lenti.

Konors gāja tālāk.

- Vai tad tu neteiksi, ka arī lūdz man piedošanu? - meitene jautāja.

- Nē, - Konors atcirta.

- Kāpēc ne?

-Jo man nav žēl.

- Konor…

- Man nav žēl, - Konors sacīja un apstājās, - un es tev nepiedodu.

Viņi blenza viens uz otru aukstajā rīta saulē; ne viens, ne otrs negribēja būt tas, kurš novērsīsies pirmais.

- Mamma teica, ka mums tev daudz kas jāpiedod, - Lilija beidzot ierunājās, - ņemot vērā to, kas tev tagad jāpārdzīvo.

Likās, ka saule paslēpjas aiz mākoņiem. Pēkšņi Konors redzēja, kā no visām pusēm šurp traucas negaisa mākoņi, juta, kā tie tūlīt uzsprāgs debesīs, viņa ķermenī un dūrēs. Uz mirkli viņš jutās tā, it kā varētu satvert rokās gaisu, ietīt tajā Liliju un pārplēst viņu uz pusēm…

- Konor? - Lilija izbijusies sacīja.

- Tava māte neko nezina, - viņš cieti teica. - Un tu tāpat.

Zēns strauji devās profai, atstājot meiteni aiz muguras.

Tas notika pirms gada. Lilija bija izstāstījusi pāris savām draudzenēm par Konora mammu, lai gan viņš nebija to lūdzis. Draudzenes pastāstīja vēl citām draudzenēm, tās pastāstīja vēl citām, un līdz pusdienlaikam Konors juta, ka ap viņu izveidojies tāds kā ļ aplis, mirusi zona, kuras centrā atradās viņš viens pats, un viņam visapkārt bija kājnieku mīnas. Neviens neuzdrošinājās šajā aplī ienākt. Skolēni, kurus viņš bija uzskatījis par saviem draugiem, pēkšņi pārtrauca sarunas, kad ieraudzīja Konoru - viņam gan bez Lilijas nebija pārāk daudz draugu, un tomēr. zēns dzirdēja, kā par viņu sačukstas gaiteņos un pie pusdienu galda. Pat skolotāji skatījās uz Konoru pavisam citādi, kad viņš stundās pacēla roku, lai atbildētu.

Galu galā Konors vairs nemēģināja pievienoties paziņu grupiņām, vairs nepievērsa uzmanību tiem, kas sačukstējās, un stundās vairs necēla roku.

Nešķita, ka to kāds būtu ievērojis. Bija tāda sajūta, it kā Konors pēkšņi kļuvis neredzams.

Tas bija smagākais skolas gads, kāds Konoram bijis, un viņš vēl nekad nebija juties tik atvieglots, kad pienāca vasara. Mamma bieži brauca uz terapiju, kas, kā viņa daudzkārt atkārtoja, bija smaga, bet “darīja savu darbu”. Drīz tai vajadzēja beigties. Bija plānots, ka līdz jaunā skolas gada sākumam terapija būs beigusies, viņi varēs par to aizmirst un sākt dzīvi no jauna.

Taču tā nenotika. Terapiju vajadzēja turpināt, otro un tagad -arī trešo reizi. Jaunajā mācību gadā ar skolotājiem bija vēl sliktāk,

jo jauno mācību priekšmetu skolotāji pazina Konoru tikai kā slimās sievietes dēlu un nezināja, kāds viņš bijis pirms mammas slimības. Bet skolēni joprojām izturējās pret viņu tā, it kā Konors pats būtu slims, īpaši kopš Harijs ar saviem atbalstītājiem bija viņu atšifrējuši.

Un tagad vēl mājās pa kājām maisījās vecmāmiņa, bet viņš pats

sapņoja par kokiem,

Vai varbūt tas nemaz nebija sapnis, un tas būtu vēl sliktāk. Konors nikni soļoja uz skolu. Viņš vainoja Liliju, jo tā taču bija viņas vaina, vai ne?

Viņš vainoja Liliju, jo kuru citu viņš vēl varēja vainot?

Šoreiz Harijs iesita viņam pa vēderu.

Konors nokrita zemē un nobrāza celi uz betona pakāpiena, saplēšot formas bikses.Tieši caurums biksēs bija sliktākais. Viņam briesmīgi nepadevās šūšana.

- Tu esi tāds kroplis, O’Mailij, - Sallijs sacīja, atrazdamies Konoram kaut kur aiz muguras. - Tu katru dienu pakrīti.

-Tev vajadzētu aiziet pie ārsta, - viņš dzirdēja Antonu sakām.

- Varbūt viņš ir piedzēries, - Sallijam ienāca prātā doma, un atskanēja smiekli, vienīgi Harijs nesmējās, kā nojauta Konors. Viņš pat nepaskatīdamies zināja, ka Harijs viņu vēro un gaida, ko Konors darīs tālāk.

Ceļoties kājās, viņš redzēja Liliju pie skolas sienas. Viņa bija kopā ar citām meitenēm, kas pēc starpbrīža devās uz klasi. Lilija nepļāpāja ar meitenēm, tikai noskatījās uz Konoru.

- Šodien Superpūdelis tev nepalīdzēs, - Sallijs teica, joprojām smiedamies.

- Tev par laimi, Sallij, - Harijs pirmo reizi ierunājās. Konors joprojām nebija pagriezies pret puišiem, bet zināja, ka Harijs nebija smējies par Sallija joku. Konors vēroja Liliju, līdz viņa iegāja skolā.

- Eu, skaties uz mums, kad mēs ar tevi runājam! - Sallijs uzsauca, sadusmojies par Harija komentāru. Viņš saķēra Konoru aiz pleca un pagrieza pret sevi.

- Neaiztiec viņu, - Harijs mierīgi un klusi sacīja, bet tas izskanēja tik pavēloši, ka Sallijs nekavējoties atkāpās. - Starp O’Mailiju un mani pastāv nerakstīta vienošanās. Es esmu vienīgais, kurš drīkst viņam piedurt pirkstu. Vai ne?

Konors kādu brīdi nogaidīja un tad pamāja. Šķiet, starp puišiem tiešām pastāvēja kāda vienošanās.

Harija sejā nepakustējās ne vaibsts, viņš joprojām skatījās Konoram acīs un spēra soli uz viņa pusi. Konors nesarāvās, un tā nu viņi abi stāvēja un skatījās viens otram acīs, kamēr Antons ar Salliju nervozi pārmija skatienus.

Harijs viegli piešķieba galvu, it kā viņam būtu ienācis prātā kāds interesants jautājums, uz kuru vajadzētu rast atbildi. Konors joprojām nebija izkustējies. Pārējie skolēni jau bija iegājuši klasē. Zēns sajuta, kā viņus ieskauj klusums, pat Antons un Sallijs bija aizvērušies. Viņiem drīz būs jāiet klasē. Patiesībā viņiem bija jāiet tagad.

Bet neviens neizkustējās.

Harijs pacēla dūri un atvēzējās, it kā grasītos sist Konoram pa seju.

Konors tik un tā nesarāvās. Viņš pat nepakustējās. Tikai skatījās Harijam acis, gaidot sitienu.

Tas nesekoja.

Harijs nolaida roku, ļaujot tai noslīgt gar sāniem, un joprojām skatījās uz Konoru. - Jā,- viņš beidzot klusi teica, it kā būtu kaut ko sapratis. - Tā jau man likās.

Un tad atkal atskanēja likteņa balss.

- Puikas! - audzinātāja Kvāna uzbļāva, traucoties pie viņiem pāri pagalmam kā tādas staigājošas, divkājainas šausmas. - Starpbrīdis beidzās pirms trim minūtēm! Kāpēc jūs te joprojām stāvat?

- Atvainojiet, audzinātāj, - Harijs pieklājīgā balsi sacīja. - Mes ar Konoru apspriedām skolotājas Mārlas uzdoto mājasdarbu -uzrakstīt savu dzīvesstāstu - un zaudējām laika izjūtu. - Viņš uzsita Konoram uz pleca, it kā abi būtu seni draugi. - Nevienam nav tik satriecošs dzīvesstāsts kā Konoram. - Viņš nopietni palocīja galvu uz skolotājas pusi. - Un, runājot par notikušo, mēs varam palīdzēt Konoram to vieglāk pārdzīvot.

-Jā, - Kvāna kundze sacīja, saraucot pieri, - izklausās pareizi. Katram pa vienam brīdinājumam! Ja šodien saņemsiet vēl vienu, būs pēcstundas.

- Jā, audzinātāj, - Harijs ar smaidu attrauca; Antons un Sallijs nomurmināja to pašu. Viņi devās uz stundu, Konors soli iepakaļ pārējiem.

- Lūdzu, mazliet uzgaidi, Konor! - sacīja audzinātāja.

Viņš apstājās un pagriezās, bet neieskatījās skolotājai sejā.

- Vai tiešām tie trīs nesagādā tev nekādas problēmas? - skolotāja Kvāna jautāja savā “laipnajā” balsī, kas bija gandrīz tikpat briesmīga kā parastais, aurojošais tonis.

- Nē, audzinātāj, - Konors teica, joprojām nepaceldams skatienu.

- Zini, es neesmu akla. Es saprotu, kā Harijs darbojas, - skolotāja sacīja. - Huligāns ar harismu un labām atzīmēm tik un tā ir huligāns. - Viņa aizkaitināta nopūtās. - Viņš droši vien kādu dienu kļūs par premjerministru. Dievs, stāvi mums klāt!

Konors neko neteica, un klusums pēkšņi kļuva pavisam citāds. Viņš jau to pazina - pēc tā, kā skolotāja Kvāna tuvojās, kā noliecās un pielieca galvu.

Viņš zināja, kas tagad sekos. Zināja un ienīda to no visas sirds.

- Nespēju iedomāties, ko tu tagad pārdzīvo, Konor, - audzinātāja sacīja tik klusi, ka tas izskanēja gandrīz kā čuksts. - Bet, ja tu vēlies parunāties, manas durvis vienmēr ir atvērtas.

Zēns nespēja paskatīties uz skolotāju, nespēja redzēt rūpes

viņas sejā, nespēja izturēt līdzjūtību, kas skanēja viņas balsī.

(Jo viņš to nebija pelnījis.)

(Kaut kur dziļi atkal pamodās murgs, kliedzieni un šausmas,un tas, kas notika beigās…)

- Viss kārtībā, audzinātāj, - zēns nomurmināja, pievērsis skatienu kurpēm. - Es neko īpašu nepārdzīvoju.

Pēc brīža viņš dzirdēja skolotāju Kvānu nopūšamies. - Tad jau labi, - viņa teica. - Aizmirsti to pirmo brīdinājumu un ej klasē! -Viņa uzsita Konoram pa plecu un šķērsoja pagalmu pretējā virzienā.

Konors palika viens. |

Tobrīd viņš saprata, ka varētu palikt laukā visu dienu un viņu neviens par to nesodītu.

Tas lika zēnam justies vēl sliktāk.

ĪSA SARUNA

Kad Konors pārnāca mājās no skolas, vecmāmiņa viņu jau gaidīja, apsēdusies uz dīvāna.

- Mums jāaprunājas, - viņa sacīja, pirms vēl zēns bija aizvēris aiz sevis durvis, un viņai bija tāds skatiens, ka Konors sastinga. Tads skatiens, no kura sāka sāpēt vēders.

- Kas noticis? - viņš jautāja.

Omīte dziļi ievilka elpu un palūkojās laukā pa logu, it kā sakopotu spēkus. Viņa izskatījās pēc plēsīga putna. Pēc vanaga, kas grasās aiznest aitu.

- Konor, mammai jādodas uz slimnīcu, - viņa sacīja.-Tu kādu laiku dzīvosi pie manis. Tagad ej un sakravā somu.

Konors pat nepakustējās. - Kas viņai kaiš?

Vecmāmiņa iepleta acis, it kā nespētu noticēt, ka mazdēls uzdevis tik neiedomājami stulbu jautājumu. Tad viņa atbildēja:

- Lielas sāpes. Mammai sāp vairāk, nekā vajadzētu.

- Viņai ir pretsāpju zāles… - Konors iesāka, bet vecmāmiņa sasita plaukstas - tikai vienreiz, bet skaļi, pietiekami skaļi, lai zēnu apklusinātu.

- Tās nepalīdz, Konor, - viņa asi sacīja, un izskatījās, ka vecmāmiņa lūkojas pāri mazdēlam, nevis viņam sejā. - Nekas nepalīdz.

- Kā tas ir - nepalīdz?

Vecmāmiņa vēl pāris reižu salika kopā plaukstas, it kā izmēģinātu, vai tās darbojas, tad atkal paskatījās pa logu, visu laiku cieši sakniebusi lūpas. Beidzot viņa piecēlās, visu uzmanību veltot tam, lai nogludinātu kleitu.

- Mamma ir augšstāvā, - vecmāmiņa sacīja. - Viņa grib ar tevi parunāt.

-Bet…

- Svētdien ielido tavs tēvs.

Konors izslējās. - Tētis brauc šurp?

- Tagad man jāpiezvana, - omīte teica, pagāja garām mazdēlam un devās laukā pa ārdurvīm, ipeklējot somiņā mobilo telefonu.

- Kāpēc tētis brauc šurp? - Konors sauca viņai nopakaļ.

- Mamma tevi gaida, - omīte sacīja un cieši aizvēra aiz sevis ārdurvis.

Konors pat vēl nebija nolicis zemē mugursomu.

Šurp brauc tēvs. Viņa tēvs. no Amerikas. viņš nebija ciemojies kopš pagājušā gada Ziemassvētkiem. Viņa jaunajai sievai vienmēr atgadījās kaut kas tāds, kā dēļ tēvs nevarēja atbraukt ciemos biežāk, īpaši tagad, kopš bija piedzimis mazais.Tēvs, pie kura prombūtnes Konors jau bija pieradis, kura apciemojumi bija kļuvuši arvien retāki un telefona zvani atskanēja ar jo lielākiem pārtraukumiem.

Tēvs brauc šurp.

Kāpēc?

- Konor?! - viņš dzirdēja mammas saucienu.

Mamma bija nevis savā, bet gan viņa istabā, gulēja viņa gultā uz dūnu segas un skatījās laukā pa logu uz kapsētu kalna galā.

Un Iveskoku.

Kas bija tikai Iveskoks.

- Sveiks, mīļais! - mamma sacīja, uzsmaidot dēlam no gultas, bet viņš pēc rievām mammas sejā redzēja, ka viņai ļoti sāp - tā, kā iepriekš bija sāpējis tikai vienu reizi. Mammai arī toreiz bija jāiet slimnīcā, un viņa tur palika gandrīz divas nedēļas. Tas bija pagājušajās Lieldienās, un tajās divās nedēļās Konors un omlte bija viens otru gandrīz piebeiguši.

- Kas noticis? - zēns jautāja. - Kāpēc tev jābrauc atpakaļ uz slimnīcu?

Mamma paplakšķināja pa dūnu segu uz gultas, lai dēls apsēstos līdzās.

Viņš nekustējās. - Kas noticis?

Mamma atkal pasmaidīja, bet šoreiz tas bija daudz saspringtāks smaids, un ar pirkstu galiem pārvilka pār dūnu segas zīmējumu; no šīs ar grizlilāčiem apdrukātās segas Konors jau bija izaudzis pirms vairākiem gadiem. Mamma pavisam vaļīgi bija apsējusi ap galvu lakatu ar sarkanajām rozēm, un zem tā varēja redzēt viņas bālo, kailo galvu. Konors nodomāja, ka mamma pat nav izlikusies, ka piemēra kādu no vecmāmiņas vecajām parūkām.

- Viss būs kārtībā, - mamma noteica. -Ta nudien būs.

- Vai tiešām? - zēns pārjautāja.

- Tā jau ir bijis iepriekš, Konor, - viņa sacīja. - Neraizējies. Es jau iepriekš esmu jutusies slikti un devusies uz slimnīcu, kur mani saārstēja. Šoreiz būs tāpat. - Viņa atkal paplakšķināja pa dūnu segu. - Vai apsēdīsies blakus savai vecajai, nogurušajai mammai?

Konors norija siekalas, bet mammas smaids šoreiz bija gaišāks un - zēns uzreiz pamanīja atšķirību - patiesāks. Viņš piegāja pie gultas un apsēdās mammai blakus tajā gultas pusē, no kuras varēja redzēt logu. Mamma izlaida pirkstus caur Konora matiem, atbīdot tos viņam no acīm, un zēns redzēja, cik viņas roka ir kļuvusi tieva, gandrīz tikai kauli un āda.

- Kāpēc tētis brauc šurp? - viņš jautāja.

Mamma kādu bridi klusēja un tad atkal ielika roku klēpī. - Ir pagājis ilgs laiks, kopš jūs tikāties. Vai tad tu nepriecājies?

- Neizskatās, ka vecmāmiņa pārāk priecātos.

Mamma nošņaukājās. - Tu taču zini, ko omlte domā par tavu tēti. Neklausies viņā! Izciemojieties kārtīgi.

Viņi kādu brīdi sēdēja un klusēja. - Tu gribi man pateikt vēl kaut ko, - Konors beidzot teica. - Vai tā ir?

Viņš juta, kā mamma izslējās spilvenos taisnāk. - Paskaties uz mani, dēliņ! - viņa maigi sacīja.

Konors pagrieza galvu un palūkojās uz mammu, lai gan būtu gatavs maksāt miljonu, lai tikai viņam tas nebūtu jādara.

- Šai pēdējai terapijai nav tādi rezultāti, kādiem vajadzētu būt, - viņa centās paskaidrot. - Tas nozīmē, ka vajadzēs izmēģināt kaut ko citu.

- Tiešām? - Konors jautāja.

Mamma pamāja. - Tā ir. Ārsti var izmēģināt vēl daudz ko. Tas ir tikai normāli. Neraizējies.

- Tu par to esi pārliecināta?

-Jā.

-Tāpēc ka… - Konors iesāka, tad apklusa un pievērsa skatienu grīdai. - Tāpēc ka tu vari man pateikt, ja…

Un tad Konors sajuta, kā mammas rokas viņu apskauj, viņas tievās, tievās rokas, kas kādreiz bija bijušas tik maigas. Viņa neko neteica, tikai turēja Konoru cieši apskautu. Zēns sāka lūkoties pa logu, un pēc brīža arī mamma pagriezās, lai paskatītos laukā.

-Tas ir īveskoks, vai tu to zini? - viņa beidzot izteica.

Konors sarauca pieri, bet ne jau tāpēc, ka dusmotos. - Jā, mammu, tu man to esi teikusi jau simtām reižu.

- Pieskati to, kamēr es būšu prom, sarunāts? - viņa sacīja. - Lai tas joprojām būtu turpat, kad es atgriezīšos.

Konors zināja, ka šādi mamma mēģina pateikt, ka viņa tiešām atgriezīsies, tāpēc pamāja, un abi turpināja skatīties uz koku.

Bet tas palika tikai un vienīgi koks, lai arī cik ilgi viņi skatītos.

VECMĀMIŅAS MĀJA

Piecas dienas. Briesmonis nebija rādījies piecas dienas.

Varbūt tas nezināja, kur vecmāmiņa dzīvo. Varbūt tas bija pārāk tālu. Turklāt te nebija dārza, lai gan pati māja bija daudz lielāka nekā konora un mammas māja. Omītes pagalms bija pārblīvēts ar nojumēm, vēl tur atradās akmens baseins un omītes darba kabinets, kas bija piebūvēts mājas aizmugurē. Viņa nodarbojās ar nekustamā īpašuma tirdzniecību. Tas bija tik garlaicīgs darbs, ka Konors nekad neklausījās tālāk par pirmajiem pieciem teikumiem, kad omīte sāka par to stāstīt. Vēl pagalmā bija ķieģeļu celiņi un puķupodi. Tur nebija vietas kokam, tur pat zāle neauga.

- Nestāvi te, muti atplētis, jauno cilvēk! - omīte uzsauca, pabāžot galvu pa sētas durvīm un ieliekot ausī auskaru. - Drīz ieradīsies tavs tētis, bet es braukšu apciemot tavu mammu.

- Es nestāvēju, muti atplētis, - Konors atcirta.

- Atradis īsto laiku, kad izrunāties! Nāc iekšā!

Viņa nozuda mājā, un Konors lēnām vilkās iekšā. Bija svētdiena - diena, kad tētis no lidostas ieradīsies šeit. Viņš atbrauks pie vecmāmiņas, savāks Konoru, tad viņi abi apciemos mammu un pēc tam pavadīs kopā “tēva un dēla pēcpusdienu”. Konoram bija nelāgas aizdomas, ka tas būs kārtējais “mums jāaprunājas” pasākums.

Kad ieradīsies tētis, omоtes nebūs mājās. Par to priecājās visas iesaistītās puses.

- Pacel mugursomu no priekšnama grīdas! - omīte sacīja, un, paņēmusi savu rokassdmu, pagāja Konoram garām. - Negribu, lai tavs tēvs domātu, ka audzinu tevi cūkkūtī.

- Tas nu nekādi nebūtu iespējams, - Konors nomurmināja, kamēr omīte pie spoguļa krāsoja lūpas.

Omоtes māja bija tīrāka nekā mammas slimnīcas palāta. Apkopēja Marta nāca trešdienās. Konoram nebija saprotams, kāda tam jēga. Vecmāmiņa vienmēr cēlās agrāk, lai uzkoptu māju ar putekļsūcēju, četrreiz nedēļā mazgāja veļu, un reiz pirms gulētiešanas izdomāja pusnaktī izberzt vannu. Viņfr nekad nelika netīros traukus izlietnē - uzreiz trauku mazgājamā mašīnā, un viendien pat paķēra šķīvi, no kura Konors vēl ēda.

- Sieviete manā vecumā, kura dzīvo viena… - tā vismaz reizi dienā skandināja. - Ja es nebūšu gatava uz visu, kurš tad?

Viņa to pateica tādā tonī, it kā izaicinātu Konoru atbildēt. Vecmāmiņa vadāja Konoru uz skolu un katru rītu ieradās tur laikā, lai gan no viņas mājas līdz skolai bija četrdesmit piecu minūšu ilgs brauciens. Tāpat viņa katru dienu sagaidīja mazdēlu pēc skolas, un pēc tam abi brauca uz slimnīcu pie mammas. Tur viņi palika kādu stundu vai mazāk, ja mamma bija pārāk nogurusi, lai runātos - tas pēdējo piecu dienu laikā bija noticis divreiz un pēc tam brauca uz vecmāmiņas māju, kur viņa lika mazdēlam nekavējoties izpildīt mājasdarbus, kamēr pati pasūtīja ēdienu -katru reizi citu.

Bija tāpat kā toreiz, kad Konors ar mammu vasarā bija aizbraukuši uz Kornvolu un palikuši pa nakti viesnīcā. Tikai pie omītes bija tīrāks. Un lielāka disciplīna.

- Tagad tā, Konor, - viņa teica, velkot mugurā žaketi. Bija svētdiena, un omītei šodien nebija jātiekas ar klientiem, tāpēc Konors nesaprata, kāpēc viņa tik ļoti uzpošas - vienkārši lai aizbrauktu uz slimnīcu. Konoram bija aizdomas, ka tāpēc, lai liktu tētim justies neērti.

- Iespējams, tavs tēvs nemaz nepamanīs, cik nogurusi izskatās mamma, - omīte sacīja. - Tāpēc mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai viņš šeit neaizkavētos pārāk ilgi. - Viņa vēlreiz ieskatījās spogulī un pie sevis nomurmināja: - Lai gan nevarētu teikt, ka līdz šim viņam būtu bijušas problēmas ātri aizlaisties.

Omīte pagriezās, pamāja mazdēlam un sacīja: - Uzvedies labi!

Durvis aiz viņas aizcirtās. Konors bija palicis viens pats omītes mājā.

Viņš devās uz viesistabu, kurā pa nakti gulēja. Omīte to vienmēr sauca par viņa istabu, bet konors pats - tikai par viesistabu, un vecmāmiņa tādēļ vienmēr nošūpoja galvu, kaut ko pie sevis murminot.

Bet ko gan citu viņa gaidīja? Tā neizskatījās pēc viņa istabas. ta vispār neizskatījās pēc parastas istabas, vismazāk jau pēc zēna istabas. Sienas bija kailas un baltas, uz tām bija uzkrāsotas trīs dažādas jahtas - acīmredzot

tāda bija omоtes izpratne par to, kas varētu patikt zēnam.

Palags, spilvendrāna un dūnu sega bija žilbinoši balti.

Vēl istabā atradās arī ozolkoka skapis, kas bija tik liels, ka tajā varētu iesēsties un paēst pusdienas.

Šāda istaba būtu varējusi atrasties jebkurā mājā uz jebkuras planētas jebkurā Visumā. Konoram nepatika te uzturēties, un pat ne tāpēc, lai aizbēgtu no vecmāmiņas. Viņš te bija ienācis tikai tāpēc, lai paņemtu grāmatu, jo vecmāmiņa bija aizliegusi savā mājā ienest jebkādas datorspēles. Zēns izzvejoja no somas grāmatu un devās prom, pirms tam paskatoties pa logu uz dārzu.

Tur joprojām bija tikai akmeņiem klāti celiņi, nojumes un birojs.

Neviens neskatījās viņam pretī.

Dzīvojamā istaba bija viena no tām istabām, kurā neviens īsti nedzīvoja. Konoram tur nebija atļauts ieiet, jo viņš varētu nosmērēt tapetes vai polsterējumu, tāpēc, protams, tieši tur viņš devās lasīt grāmatu, gaidīdams tēvu.

Zēns iegāzās dīvānā, kam bija izliektas koka kājas - tik tievas, ka izskatījās apāvušas augstpapēžu kurpes. Pie pretējās sienas atradās skapis ar stikla durvīm, tajā uz statīviem bija izvietoti apgleznoti šķīvji un tasītes ar tik smalkām malām, ka bija brīnums, kā no tādām vispār varēja iedzert, nesagriežot lūpas. Virs kamīna pie sienas karājās vecmāmiņas vērtīgais pulkstenis, kam neviens cits, izņemot viņu pašu, nedrīkstēja ne pirkstu piedurt. Vecmāmiņa to bija mantojusi no savas mātes, un viņa vienmēr atkārtoja, ka nesis pulksteni uz antikvariātu novērtēšanai. pulkstenis ar iespaidīgo svārstu iezvanījās ik pēc piecpadsmit minūtēm - tas bija pietiekami skaļi, lai klātesošie, kas nebija to gaidījuši, salēktos.

Visa istaba bija kā muzejs, kur varēja redzēt, kā cilvēki dzīvojuši senākos laikos.Te pat nebija televizora. Tas atradās virtuvē, lai gan omīte to gandrīz nekad neieslēdza.

X

Konors lasīja. Ko gan citu viņš būtu varējis darīt?

Zēns bija cerējis, ka varēs parunāties ar tēvu pirms izlidošanas uz Ameriku, bet, ņemot vērā, cik bieži viņi bija slimnīcā, kā ari laika starpību un jaunās sievas pastāvīgās migrēnas lēkmes, pirmo reizi abi aprunāties varēs tikai tad, kad tēvs atkal ieradīsies.

Lai arī kad tas būtu. Konors palūkojās uz pulksteni. Tas rādīja četrdesmit divas minūtes pāri divpadsmitiem. Pēc trim minūtēm atskanēs sitieni.

Pēc trim tukšām, garām minūtēm.

Zēns apjauta, ka nervozē. Bija pagājis tik ilgs laiks, kopš viņš bija ticies ar tēvu, nevis tikai runājis ar viņu Skype. vai viņš izskatīsies citādi? Vai Konors viņam liksies citāds?

Un vēl jau bija visi pārējie jautājumi. Kāpēc viņš ierodas tagad ? mamma neizskatījās labi, un pēc piecām slimnīcā pavadītām dienām izskatījās vēl sliktāk, bet viņa joprojām bija cerību pilna par jauno zāļu iedarbību. Ziemassvētki būs pēc pāris mēnešiem, un Konora dzimšanas diena jau sen bija garām. Tad kāpēc tagad?

Zēna skatiens pievērsās grīdai, kuru klāja ļoti dārgs, veclaicīgs, ovāls paklājs. Viņš noliecās un pacēla paklāja malu, palūkojās uz gludi nopulētajiem grīdas dēļiem. Vienā no tiem bija redzams zars. Konors pārvilka tam pāri plaukstu, bet dēlis bija tik vecs un gluds, ka nemaz nevarēja sajust atšķirību starp dēli un zaru.

- Vai tu tur esi? - Konors čukstēja.

Viņš salēcās, kad atskanēja durvju zvans. Zēns pietrausās kājās un metās ārā no dzīvojamās istabas. Satraukums bija vēl lielāks, nekā viņš bija gaidījis. Konors atvēra parādes durvis.

Tur stāvēja tēvs, viņš izskatījās pavisam citāds, bet vienlaikus tieši tāds pats kā agrāk.

- Sveiks, dēls! - tētis sacīja, un viņa balss skanēja pavisam neparasti - to jau bija mainījuši Amerikā pavadītie gadi.

Konors pasmaidīja platāk nekā jebkad pēdējā gada laikā.

ČEMPINŠ

- Kā tev sviežas, čempiņ? - tētis jautāja, kamēr abi gaidīja, kad viesmīlis atnesīs viņiem picu.

- Čempiņ? - konors atkārtoja, jautājoši paceļot uzaci.

- Atvaino, - tēvs nedroši pasmaidīja. - Amerikā mēs runājam gluži vai citā valodā.

-Tava balss ar katru reizi skan arvien smieklīgāk.

- Nūja. - Tēvs rotaļājās ar vīna glāzi. - Priecājos tevi redzēt!

Konors iedzēra malku Coke. kad abi aizbrauca uz slimnīcu,

mammai bija pavisam slikti. Bija jāgaida, kamēr omīte palīdzēs viņai iznākt no tualetes, un tad mamma bija tik nogurusi, ka spēja pateikt tikai “Sveiks, mīļais!” Konoram un “Sveiks, Laiem!” tētim, pēc tam uzreiz aizmiga. Omīte pēc pāris minūtēm dēlu un tēvu izlika aiz durvīm. Viņa tā paskatījās, ka pat tētis neuzdrošinājās strīdēties.

- Tava mamma ir, ē… - tētis teica, skatīdamies tukšumā. - Viņa ir īsta cīnītāja, vai ne?

Konors paraustīja plecus.

- Un kā tu turies, konor?

- Sī ir jau vismaz astoņsimtā reize, kad tu man to jautā, -Konors sacīja.

- Piedod, - tētis nomurmināja.

- Viss kārtībā , - konors attrauca. - mammai tagad dod jaunas zāles.Tās palīdzēs. Viņa izskatās slikti, bet pirms tam arī tā ir bijis. Kāpēc visi uzvedas… it kā…

Zēns apklusa un iedzēra vēl vienu malku kolas.

- Tev taisnība, dēls, - tētis piekrita. - Tev pilnīga taisnība. -Viņš lēnām grieza vīna glāzi riņķi. - Tomēr, - tētis pēc brīža turpināja, - tev būs jābūt ļoti drosmīgam, Kon. Viņas dēļ tev būs jābūt patiešām drosmīgam.

-Tu runā kā tāds amerikāņu televizors.

Tētis klusi iesmējās. - Tavai māsai klājas labi. Viņa jau drīz skries kājām.

- Pusmāsai, - konors izlaboja.

- Nevaru vien sagaidīt, kad jūs abi satiksieties, - tēvs turpināja. - Tev noteikti pavisam drīz jāatbrauc ciemos. Varbūt šajos Ziemassvētkos. Vai tev tas patiktu? /

Konors ieskatījās tēvam acīs. - Un kā tad ar mammu?

- Es to visu pārrunāju ar tavu vecmāmiņu. Viņasprāt, tā nebūtu slikta doma, ja vien tu būtu atpakaļ līdz skolas gada sākumam.

Konors pārslidināja pirkstus pār galda malu. - Tad jau es tikai aizbrauktu paciemoties?

- Kā tu to domā? - tēvs pārsteigts jautāja. - Paciemoties, nevis… - Un Konors zināja, ka tēvs ir sapratis, ko viņš gribējis teikt. - Konor…

Bet Konors pēkšņi vairs negribēja, lai tēvs pabeidz teikumu. - Pie manis bieži vien ciemojas kāds koks, - viņš sāka stāstīt, runājot ļoti ātri un vienlaikus lupinot nost etiķeti no Coke pudeles. - tas nakti ierodas mūsu mājā un stāsta man stāstus.

Tēvs apjucis samirkšķināja acis. - Ko?

- Sākumā es domāju, ka tas ir sapnis, - Konors turpināja, ar īkšķa nagu kasot nost etiķeti, - bet tad kādu ritu pamodos un atradu istabā lapas un uz grīdas auga maza atvasīte. Es to visu paslēpu, lai neviens cits neuzzinātu.

- Konor…

-Tas vēl nav atnācis uz vecmāmiņas māju. Man likās, ka viņa dzīvo pārāk tālu…

- Par ko tu vispār…

- Bet kāda nozīme būtu attālumam, ja tas ir tikai sapnis? Kāpēc gan sapnis nevarētu iziet cauri pilsētai? Ja tas ir tik vecs kā zeme un tik liels kā pasaule…

- Konor, izbeidzi

- Es negribu dzīvot pie vecmāmiņas , - konors izgrūda, un viņa balss pēkšņi izskanēja skaļi un spēcīgi, bet vienlaikus tik aizžņaugti, ka viņš gandrīz vairs nespēja parunāt. Zēns nenovērsa skatienu no Coke pudeles, ar īkšķa nagu skrubinot slapjo etiķeti.

- Kāpēc es nevaru dzīvot pie tevis? Kāpēc es nevaru dzīvot Amerikā?

Tēvs aplaizīja lūpas. - Tu domā, kad…

- Omītes māja ir vecas dāmas māja, - Konors sacīja.

Tēvs vēlreiz iesmējās. - Es noteikti pastāstīšu omitei, ka tu nosauci viņu par vecu dāmu.

- Tur neko nedrīkst aiztikt, nekur nevar apsēsties, - Konors turpināja. - Pat uz divām sekundēm nekur nedrīkst būt nekārtība. Internets ir tikai birojā, bet tur es nedrīkstu iet.

- Esmu pārliecināts, ka mēs visus šos jautājumus varam ar vecmāmiņu pārrunāt. Mājā ir pietiekami daudz vietas, un, kad omīte būs samazinājusi savas prasības, tu tur jutīsies pavisam ērti.

- Es negribu tur justies ērti! - konors izsaucās. - Es gribu pats savu istabu savā mājā!

- Amerikā tev tādas nebūtu, - tēvs skaidroja. - Mums tik tikko pietiek vietas pašiem, Kon! Tavai vecmāmiņai ir daudz vairāk naudas un istabu nekā mums. Turklāt tu šeit mācies skolā, tev te ir draugi, te ir visa tava dzīve. būtu netaisni tevi no tā visa atraut.

- Netaisni attiecībā pret kuru? - Konors jautāja.

Tēvs nopūtās. - Tieši to es biju domājis, - viņš sacīja, - tieši to es biju domājis, kad teicu, ka tev būs jābūt drosmīgam.

- Visi tā saka, - Konors attrauca. - Varētu domāt, ka tam ir kāda nozīme.

- Man ļoti žēl, - tēvs bilda. - Es zinu, ka tas šķiet netaisni, un es vēlos, kaut būtu citādi/..

- Vai tiešām?

- Protams!- tēvs pieliecās pāri galdam tuvāk Konoram. - Bet šādi būs labāk. Tu redzēsi.

Konors norija siekalas, joprojām neskatīdamies tēvam acīs.

- Vai mēs varam aprunāties par to, kad mammai kļūs labāk?

Tēvs lēnām atlaidās krēslā. - Protams, čomiņ. Tā ari darīsim.

Konors atkal pameta acis uz tēti. - Čomiņ?

Tēvs pasmaidīja. - Atvaino. - Viņš pacēla vīna glāzi pie lūpām un dzēra tik ilgi, it kā gribētu ar vienu malku to iztukšot. Tad viņš nolika glāzi uz galda, nošmaukstināja lūpas un jautājoši paskatījās uz dēlu. - Ko tu tur teici par koku?

Bet tobrīd pienāca viesmīle, un, kad viņa nolika abiem priekšā picas, iestājās klusums. - Amerikāņu, - Konors teica, ar sarauktu pieri lūkodamies uz savu picu. - Ja tā varētu runāt, tā noteikti runātu tieši tāpat kā tu.

AMERIKĀŅIEM NAV DAUDZ BRĪVDIENU

- Neizskatās, ka vecmāmiņa jau būtu mājās, - tēvs sacīja, apstādinot īrēto mašīnu pagalmā.

- Pēc tam kad es dodos gulēt, viņa dažkārt atgriežas slimnīcā, -Konors paskaidroja. - Māsiņas ļauj viņai gulēt krēslā.

Tēvs pamāja Un teica:

- Tas, ka es vecmāmiņai nepatīku, nenozīmē, ka viņa ir slikts cilvēks.

Konors lūkojās pa automašīnas logu uz vecmāmiņas māju.

- Cik ilgi tu paliksi? - viņš jautāja. Iepriekš Konors bija baidījies šo jautājumu uzdot.

Tēvs dziļi nopūtās.Tā bija tāda nopūta, kas liecināja - tūlīt būs sliktas ziņas. - Diemžēl tikai pāris dienu.

Konors strauji pagriezās pret tēvu. - Tikai pāris dienu?

- Amerikāņiem nav daudz brīvdienu.

-Tu neesi amerikānis!

- Bet tagad es tur dzīvoju. - Viņš pasmaidīja. - Tu taču pats vakar smējies par manu akcentu!

- Kāpēc tad tu ātbrauci? - Konors uzbruka tēvam. - Kāpēc tu vispār brauci šurp?

Tēvs brīdi klusēja, pirms atbildēja: - Es atbraucu, jo tava mamma lūdza. - Izskatījās, ka viņš vēlētos ko piebilst, bet klusēja.

Arī Konors neko neteica.

- Es atbraukšu atkal, - tēvs sacīja, - kad vajadzēs. - Tad viņa balss ieskanējās cerīgāk. - Un tu brauksi pie mums nosvinēt Ziemassvētkus! Tas būs jautri.

-Jūsu mazajā mājiņā, kur man nav vietas, - Konors atgādināja.

- Konor…

- Un tad es atgriezīšos šeit, lai ietu skolā.

- Kon…

- Kāpēc tu vispār atbrauci? - Konors atkal uzdeva šo jautājumu, un viņa balss bija zema un dusmīga.

Tēvs neatbildēja. Mašīnā iestājās tāds klusums, it kā tēvs un dēls sēdētu katrs savā pusē kanjonam. Tad tēvs pastiepa roku, gribēdams uzlikt to Konoram uz pleca, bet zēns izvairījās un nospieda rokturi, lai izkāptu no mašīnas.

- Konor, pagaidi\i0

Konors sastinga, bet nepagriezās.

- Vai gribi, lai es kopā ar tevi pagaidu, kamēr viņa atgriežas? -tēvs jautāja. - Kompānijas pēc.

- Es arī pats tieku ar visu galā, - Konors atcirta un izkāpa no mašīnas.

Māja bija pavisam klusa, kad viņš ienāca. Kāpēc lai būtu citādi?

Viņš bija viens.

Zēns atkal apsēdās uz dārgā dīvāna, ieklausoties, kā tas nočīkst, kad viņš tajā iezveļas ar visu svaru. Tā bija tik patīkama skaņa, ka viņš piecēlās un iegāzās dīvānā vēlreiz. Tad piecēlās un ielēca dīvānā, un koka kājas novaidējās - tās aizšļūca pa grīdu, atstājot uz dēļiem četrus vienādus skrāpējumus.

Konors pie sevis pasmaidīja. Tā bija tik laba sajūta.

Viņš nolēca no dīvāna un iespēra pa to, pagrūžot vēl tālāk. Zēns nemaz neapjauta, cik smagi elpo. Galva bija karsta, it kā viņam būtu drudzis. Konors atvēzēja kāju, lai spertu vēlreiz.

Tad paskatījās augšup un ieraudzīja pulksteni.

Vecmāmiņas dārgo pulksteni, kas karājās pie sienas virs kamīna; tā svārsts šūpojās šurpu turpu, šurpu turpu, it kā tas dzīvotu pats savu dzīvi un tam par Konoru nebūtu nekādas daļas.

Zēns, dūres savilcis, lēnām tuvojās pulkstenim. Bija atlicis pavisam nedaudz, līdz tas sitīs deviņi: bim-bam-bam. konors tur stāvēja, līdz pulksteņa lielais rādītājs apgāja apli un nostājās uz divpadsmitiem. Brīdī, kad būtu jāatskan pirmajam sitienam, zēns saķēra svārstu un turēja to tā augstākajā punktā, neļaujot kustēties pretējā virzienā.

Viņš dzirdēja, kā pulksteņa mehānisms sūdzas, pirmajai skaņai no pārtrauktā bim joprojām vibrējot gaisā. ar otru roku Konors aizsniedza sekunžu un minūšu rādītājus un bīdīja tos prom no divpadsmitiem. Tie pretojās, bet zēns pastūma spēcīgāk un dzirdēja skaļu klikšķi, kas nevēstīja neko labu. Mehānisms, kas bija turējis ciet minūšu un sekunžu rādītājus, pēkšņi tos atbrīvoja, un Konors grieza tos riņķī, aizķerot arī stundu rādītāju un paraujot to līdzi. Varēja dzirdēt, kā no pulksteņa atskan žēli, līdz galam neizskanējuši bim-bam-bam sitieni un klikšķi.

Konors juta, kā uz pieres izspiežas sviedri, un krūtis, šķiet, dega ar briesmīgu svelmi.

(… it kā viņš atkal būtu tajā murgā, tajā pašā drudžainajā murgā, kur pasaule nošļūk no savas ass, bet šoreiz viņš visu kontrolēja, šoreiz viņš pats bija murgs…)

Sekunžu rādītājs - smalkākais no visiem - pēkšņi pārlūza un nokrita zemē, atlēca no paklāja un pazuda kamīna pelnos.

Konors aši atkāpās, palaižot vaļā svārstu. Tas nolaidās līdz zemākajam punktam, bet vairs nešūpojās. Arī pulkstenis vairs netikšķēja un nedūca kā parasti, tā rādītāji stāvēja uz vietas kā sasaluši.

Ak.

Konoram vēderā viss sagriezās, kad viņš saprata, ko izdarījis.

Ak nē, viņš domāja.

Ak nē.

Viņi bija to salauzis.

Pulksteni, ka,s, visticamāk,

bija dārgāks nekā mammas vecā automašīna.

Vecmāmiņa viņu nogalinās, varbūt patiešām nositīs viņu…

Tad Konors pamanīja…

Stundu un minūšu rādītāji bija apstājušies

konkrētā laikā. 00:07.

- Sagrāve , briesmonis viņam aiz muguras sacīja, - pēc tās viss izskatās pavisam bēdīgi.

Konors apcirtās riņķī. Kaut kādā neizskaidrojamā veidā briesmonis atradās vecmāmiņas dzīvojamā istabā. Protams, briesmonis bija pārāk liels, un viņam nācās noliekties ļoti, ļoti zemu, lai ietilptu šajā telpā, tā zari un lapas savijās ciešāk, lai saspiestu briesmoni mazāku, bet te nu viņš stāvēja, piepildot gandrīz katru

istabas stūri

- Tādu grautiņu es sagaidītu no puikas, - briesmonis sacīja, un viņa elpa sapurināja Konora matus.

- Ko tu te dari? - Konors jautāja. Viņš pēkšņi sajuta vārgu cerību. - Vai es guļu? Vai šis ir sapnis? Kā toreiz, kad tu izsiti manas istabas logu un es pamodos, un…

- Esmu ieradies pastāstīt tev otro stāstu, - briesmonis sacīja.

Konors novaidējās un paskatījās uz salauzto pulksteni.

- Vai tas būs tikpat slikts kā iepriekšējais? - viņš nevērīgi jautāja.

- Tas beigsies ar kārtīgu grautiņu, ja to tu gribi zināt. konors uzgrieza briesmonim muguru. Briesmoņa sejā bija parādījusies tā savādā izteiksme, ko Konors tagad jau pazina kā ļaunu smīnu.

- Vai tas atkal būs krāpniecisks stāsts? + konors jautāja. - vai man atkal liksies, ka tas beidzas citādi, nekā es esmu iedomājies?

- Nē, - briesmonis sacīja. - Tas būs par kādu vīru, kurš domāja tikai par sevi. - briesmonis pasmaidīja vēlreiz un izskatījās vēl viltīgāks. - Un viņš tiks ļoti, ļoti bargi sodīts.

Konors kādu brīdi klusēja, domādams par salauzto pulksteni, par skrāpējuma pēdām uz koka grīdas, par indīgajām Ogām, kas no briesmoņa krita uz vecmāmiņas tīrās grīdas.

Viņš iedomājās par savu tēvu.

- Es klausos, - Konors sacīja.

OTRAIS STĀSTS

- Pirms simt piecdesmit gadiem, - briesmonis iesāka, - 'sī bija kļuvusi par rūpniecības pilsētu. Fabrikas auga kā nezāles. Koki krita, laukus iznīcināja, ūdens upēs kļuva melns. Dūmi un pelni saēda debesis un cilvēkus tāpat, viņi augām dienām klepoja un kasījās, un skatienu vienmēr bija pievērsuši zemei. Ciemati pārauga ciemos, ciemi -pilsētās. Cilvēki sāka dzīvot uz zemes, nevis tajā. ,

Bet te joprojām bija daba, ja zināji, kur to meklēt.

(Briesmonis atkal paplēta rokas, un vecmāmiņas dzīvojamo istabu piepildīja migla. Kad tā izgaisa, Konors ar briesmoni stāvēja zaļā laukā un skatījās uz metāla un ķieģeļu izroboto ieleju.)

(- Tātad es esmu aizmidzis, - Konors sacīja.)

(- Paklusē, - briesmonis sacīja. - Tur viņš nāk. - Un Konors ieraudzīja kādu vīru ar skābu seju un dziļu rievu pierē, tērpušos garā, melnā apmetnī kāpjam kalnā uz viņu pusi.)

Uz pilsētas zaļās robežas dzīvoja kāds vīrs. Viņa vārds nav svarīgs, jo neviens nekad nesauca viņu vārdā. Pil-sētnieki vienmēr sauca viņu par Aptiekāru.

(- Par ko? - Konors pārjautāja.)

(- Par Aptiekāru, - briesmonis atkārtoja.)

(- Par ko?)

Par aptiekāru tolaik sauca farmaceitu.

(- Ak tā, - Konors novilka, - kāpēc tad tu uzreiz neteici?)

Tas bija piemērots vārds, jo aptiekāri pārzināja senas zinības, vecās zāles, kas tika gatavotas no zālītēm un koku mizām, uzlējumus no ogām un lapām.

(- Ar to nodarbojas tēta jaunā sieva, - " Konors sacīja, kamēr abi vēroja, kā vīrs :

izrok no zemes kādu sakni. - Viņai pieder tāds veikals, kur pārdod kristālus.)

(Briesmonis sarauca pieri. - Tas it nemaz nav līdzīgi.)

Aptiekārs bieži devās uz mežu un pļavu, lai savāktu zālītes un koku lapas. Bet, gadiem ritot, viņa pastaigas kļuva arvien garākas, jo fabrikas un ceļi izplatījās ārpus pilsētas-gluži kāpa ādu izplešas izsitumi, kurus Aptiekārs tik prasmīgi ārstēja. Agrāk viņš varēja savākt .vīgriezes un mežrozītes pirms brokastu laika, tagad ārstniecības augus

* nācās meklēt visu dienu.

Pasaule mainījās, un Aptiekārs kļuva īgns. Pareizāk būtu teikt -

vēl īgnāks, jo viņš ari agrāk nebija jauks cilvēks. Viņš bija arī alkatīgs un par savām zālēm prasīja pārāk augstu cenu - pat no tiem pacientiem, kas nevarēja atļauties tik daudz maksāt. Tik un tā Aptiekārs bija pārsteigts, uzzinot, cik nemīlēts viņš ir ciemata iedzīvotāju vidū, jo uzskatīja, ka ir pelnījis lielāku cieņu. Tā kā Aptiekārs izturējās pret pacientiem nejauki, arī pacienti izturējās nejauki pret viņu, un ar laiku cilvēki sāka meklēt modernākas zāles pie mūsdienīgākiem mediķiem. Tas, protams, padarīja Aptiekāru vēl īgnāku.

(Viņus atkal ieskāva migla, un aina mainījās.Tagad abi stāvēja : neliela kalna virsotnē. Liela īveskoka pakājē blakus kapakmeņiem sēdēja mācītājs.)

Aptiekāra pilsētā dzīvoja arī mācītājs…

(-Tas kalns ir aiz manas mājas, - Konors pārtrauca stāstu. Viņš palūkojās apkārt, bet te vēl nebija ne dzelzceļa līnijas, ne māju rindu, tikai taciņas un duļķaina upe.)

- Mācītājam bija divas meitas, - turpināja briesmonis, - kas bija viņa dzīves gaisma.

(No mācītāja mājas spiegdamas izskrēja divas meitenes, viņas smējās un ķiķināja un mēģināja iesist viena otrai ar zāles stiebriem. Viņas skrēja apkārt Iveskoka stumbram, slēpjoties viena no otras.)

(-Tas esi tu,- Konors sacīja, norādot uz koku, kas tobrīd bija tikai koks.)

Jā, labi… tātad - mātītājmuizas zemē auga arī īveskoks.

(- Turklāt tas bija loti skaists īveskoks, - briesmonis piebilda.)

(-Ja nu tu pats tā saki, - Konors attrauca.)

Un - Aptiekārs ļoti gribēja īves koku sev.

(-Tiešām? - Konors nerimās. - Kāpēc?)

(Briesmonis izskatījās pārsteigts. - īveskoks ir svarīgākais no visiem dziedniecībā izmantotajiem kokiem, viņš sacīja. - Tas aug tūkstošiem gadu. Tā ogas, lapas, sula, miza un mīkstums zem tās - tajā visā pulsē un virmo dzīvība. Tas var izārstēt gandrīz visas kaites, no kurām cieš cilvēki, ja vien gudrs aptiekārs to prot pareizi izmantot un pagatavot zāles.)

(Konors sarauca pieri. - To nu gan tu tagad izdomāji.)

(Briesmonis sadusmojās. - Tu uzdrošinies apstrīdēt manis teikto, puika?)

(- Nē, - Konors attrauca un, baidīdamies no briesmoņa dusmām, atkāpās. - Es vienkārši nekad neko tādu neesmu dzirdējis.)

(Briesmonis vēl bridi dusmīgi rauca pieri, tad turpināja stāstu.)

Lai savāktu viņam vajadzīgās īveskoka sastāvdaļas, Aptiekāram būtu vajadzējis koku nocirst. Bet mācītājs to neatļāva. īveskoks bija audzis kalnā ilgi pirms tam, kad šajā vietā tika uzcelta mācītāj māja. Te jau bija izveidota kapsēta un plānoja uzcelt baznīcu. īves koks pasargātu baznīcu no stipra lietus un barga vēja, un mācītājs - lai ari cik bieži Aptiekārs viņam uzdotu šo jautājumu (un, tici man, viņš to uzdeva bieži) - neļāva zāļu vīram pat tuvoties īveskokam.

Mācītājs bija izglītots cilvēks, turklāt ļoti jauks. Viņš vēlēja savai paaudzei tikai pašu labāko, gribēja izvest cilvēkus no tumšajiem māņticības un buršanās laikiem. Viņš sprediķos aicināja cilvēkus atteikties no Aptiekāra zālītēm un vecajiem māņiem, un Aptiekāra kašķīgais raksturs un alkatība arvien vairāk mudināja cilvēkus ieklausīties mācītāja teiktajā. Aptiekāra peļņa saruka vēl vairāk.

Bet tad kādu dienu mācītāja meitas saslima. Vispirms viena, tad otra sasirga ar infekciju, kas plosījās apkaimē.

(Debesis satumsa,un Konors dzirdēja, kā meitenes mācītājmājā klepo, dzirdēja mācītāja skaļās lūgšanas un viņa sievas raudas.)

Nekas, ko darīja mācītājs, nepalīdzēja. Ne lūgšanas, ne zāles, ko atveda no modernās aptiekas, kura atradās divus ciematus tālāk, ne lauku zālītes, ko kautrīgi un slepeni atnesa draudzes locekļi. Nelīdzēja nekas. Meitenes pamazām dzisa un tuvojās nāvei. Beigās mācītājam nebija palikusi neviena cita iespēja kā vien vērsties pie Aptiekāra. Mācītājs norija savu lepnumu un devās pie Aptiekāra lūgt piedošanu.

- Vai tu palīdzēsi manām meitām? - jautāja mācītājs, nometies ceļos pie Aptiekāra durvīm. - Ja ne manis, tad manu nevainīgo bērnu dēļ.

- Kāpēc lai es tev palīdzētu? - jautāja Aptiekārs. - Tu ar saviem sprediķiem esi aizbaidījis manus klientus. Tu esi man liedzis iveskoku, labāko zāļu avotu. Tu esi noskaņojis visu pilsētu pret mani.

- Tu vari dabūt īveskoku, - mācītājs sacīja. - Un es sprediķošu

tavā labā. Es mudināšu draudzes locekļus vienmēr vērsties pie tevis,

kad tie būs sasirguši. Tu dabūsi visu, ko vēlēsies, ja izglābsi manas

meitas.

Aptiekārs bija pārsteigts. - Tu atteiktos no visa, kam ticēji ?

-Ja tas glābs manas meitas, - sacīja mācītājs, - es atteikšos no visa.

- Tādā gadījumā, - Aptiekārs teica, - es tev nekā nevaru palīdzēt. - Un viņš aizvēra durvis mācītāja priekšā.

(- Ko?! - Konors izsaucās, un viņā atkal sāka mosties murga šausmas.)

Un tonakt es atkal cēlos un staigāju.

(- Labi gan! - Konors izsaucās. -Tas stulbais ķēms bija pelnījis visu, ko tu viņam nodarīji!)

(- Man arī tā likās, - briesmonis piekrita.)

Bija nedaudz pāri pusnaktij, kad es noārdīju mācītāja māju līdz pamatiem.

OTRĀ STĀSTA BEIGAS

Konors apcirtās riņķi. - Mācītāja?!

- Jā, - briesmonis teica. - Es noplēsu mācītājmuižas jumtu, iesviedu to gravā un ar dūrēm notriecu zemē visas mājas sienas.

Mācītāja māja joprojām stāvēja viņiem acu priekšā, un Konors redzēja, kā īveskoks tai blakus atmostas un kļūst par briesmoni, un mežonīgi metas virsū ēkai. Līdz ar pirmo sitienu pa jumtu atsprāga vaļā durvis, un mācītājs ar sievu bailēs metās bēgt. Briesmonis meta jumtu viņiem pakaļ, gandrīz notriecot bēgļus zemē.

- Ko tu dari ? - Konors izsaucās. - Aptiekārs taču bija sliktais!

- Vai tiešām ? - jautāja briesmonis viņam līdzās.

Atskanēja brākšķis, un briesmonis no stāsta sagāza mācītāja

mājas pirmo sienu.

- Protams! - Konors kliedza. - Viņš atteicās glābt mācītāja meitas! Un viņas nomira\i0

- Mācītājs neticēja, ka Aptiekārs spēj palīdzēt, - briesmonis paskaidroja. - Kad viņam klājās labi, mācītājs gandrīz iznīcināja Aptiekāru, bet, kad klājās grūti, viņš bija gatavs atteikties no visa, kam bija ticējis, ja tikai tas palīdzētu glābt viņa meitas.

- Nu un? - Konors atcirta. - Ta būtu darījis ikviens! Ikviens! Ko tad tu gribēji, lai viņš dara?

- Es gribēju, lai viņš atdod Aptiekāram īveskoku, kad viņš to lūdza pirmo reizi.

Konors apstulba. No mācītāja mājas atskanēja blīkšķi, un nogāzās otrā siena. - Tu būtu ļāvis, lai tevi nogalina?

- Es esmu daudz kas vairāk nekā viens koks, - briesmonis sacīja, bet - jā, es būtu ļāvis, lai īveskoku nocērt. Tas būtu glābis mācītāja meitas. Un vēl daudzus, daudzus citus.

- Bet koks būtu pagalam un Aptiekārs būtu stāvus bagāts! -Konors iebļāvās. - Un viņš bija ļauns!

- Viņš bija alkatīgs, rupjš un īgns, bet tik un tā viņš bija dziednieks. Bet kas bija mācītājs? Viņš nebija nekas. Ticība ir puse no izdziedināšanās. Ticība zālēm, ticība nākotnei, kas vēl priekšā. Un te bija vīrs, kura dzīves pamatam vajadzēja būt ticībai, bet kurš no tās atteicās pie pirmajām grūtībām, atteicās tieši tad, kad viņam tā bija visvairāk vajadzīga. Viņa ticība bija savtīga un bailīga. Un tā atņēma viņam meitas.

Konors kļuva patiešām dusmīgs. - Tu teici, ka šis būs stāsts bez visādiem trikiem.

- Es teicu, ka šis būs stāsts par vīru, kas tika sodīts par to, ka bija savtīgs. Un tā arī ir.

Konorā mutuļoja dusmas, kamēr viņš skatījās, kā šis briesmonis no stāsta ārda mācītājfnāju. Milzīga kāja ar vienu spērienu sadragāja kāpnes. Milzīga roka atvēzējās un izgāza mācītāja guļamistabas sienas.

- Saki man, Konor O’Mailij, briesmonis viņam aiz muguras jautāja, - vai tu vēlies man pievienoties?

- Pievienoties? - Konors pārsteigts jautāja.

- Varu apliecināt, ka tas sniedz lielu gandarījumu.

Briesmonis spēra soli uz priekšu un pievienojās otram briesmonim, kas bija daļa no viņa paša. Ar vienu milzīgās kājas rienu tas sadragāja dīvānu, ļoti līdzīgu Konora vecmāmiņas dīvānam. Briesmonis atskatījās uz Konoru un nogaidīja.

- Ko man vēl sadragāt? - tas jautāja un, piegājis pie otra briesmoņa, saplūda ar to vienā veselā, izveidojot vēl lielāku briesmoni.

- Es gaidu tavu pavēli, puikai - tas teica.

Konors juta, kā elpa kļūst smagāka. Sirds dauzījās kā traka, un viņš atkal jutās kā drudzī. Zēns vilcinājās. Ilgi.

Tad sacīja: - Sagāz kamīnu!

Briesmoņa dūre nekavējoties triecās pret kamīnu un izsita akmeņus uz visām pusēm, ķieģeļu skurstenim ar lielu troksni sagāžoties gruvešu kaudzē.

Konors elpoja vēl smagāk, it kā viņš pats būtu to visu izpostījis.

- Aizmet prom gultas! - viņš sacīja.

Briesmonis pacēla gultas no abām bez jumta palikušajām guļamistabām un uzsvieda tās gaisā tik augstu, ka šķita - tās aizlido līdz horizontam, pirms piezemējas.

- Sadragā mēbeles! - Konors kliedza. - Sadragā visu!

Briesmonis bradāja pa māju,  sašķaidot katru mēbeli, ko pamanīja, un tās lūza ar tik patīkamiem  krakšķiem un kraukšķiem.

-NOĀRDI VISU LĪDZ PAMATIEM!-

lus, kuri vēl nebija izbiruši.

To darot, viņš kliedza tik kaļi, ka vairs nespēja saklausīt pats savas doma's, viņš izkusa postīšanas neprātā un nedomādams tikai ārdīja, ārdīja un ārdīja.

Briesmonim bija taisnība. Tas sniedza lielu gandarījumu.

Konors kliedza līdz aizsmakumam, ārdīja un dragāja, līdz rokas sāpēja, un rēca/līdz nogurumā gandrīz krita no kājām, Kad viņš beidzot apstājās, zēns pamanīja, ka briesmonis viņu vēro, nostājiet malā. Konors smagi elsoja un atspiedās uz zara, lai nepakristu.

- Šādi, - sacīja briesmonis, - izskatās kārtīga postaža.

Pēkšņi viņi bija atgriezušies Ko-nora vecmāmiņas dzīvojamā istabā.

Un Konors redzēja, ka viņš ir izpostījis dzīvojamo istabu gandrīz centimetru pa centimetram.

POSTAŽA

Dīvāns bija sadragāts tik mazos gabaliņos, ka ne saskaitīt. Tā koka kājas bija salauztas, pārvalks saplēsts driskās, pa grīdu mētājās polsterējuma pikuči, turpat gulēja ari pulksteņa atliekas - tas bija nogāzts no sienas un sadauzīts smalkos gabaliņos. Tāds pats liktenis piemeklējis lampas un abus mazos galdiņus abpus dīvānam, kā arī grāmatu skapi zem loga. Ikviena grāmata bija izrauta uz grīdas un izplēsta no vākiem. Pat tapetes no sienas noplēstas, atstājot netīras, nelīdzenais švīkas. Vienīgais, kas stāvēja neapgāzts, bija skapis, lai gan tā stikla durvis bija sašķaidītas un visi šķīvji gulēja uz grīdas, sasisti lauskās.

Konors stāvēja istabas vidū pilnīgā šokā. Viņš palūkojās uz savām plaukstām, kas bija klātas ar skrambām un asinīm, uz aplauztajiem un izrobotajiem nagiem un sajuta, kā rokas sāp pēc smagā darba. - Ak Dievs… - viņš nočukstēja.

Zēris pagriezās pret briesmoni.

Kura tur vairs nebija.

- Ko tu izdarīji. - viņš kliedza pēkšņi tik klusajā mājā. Zēns ar grūtībām spēja pacelt kājas - tik biezā kārtā grīdu klāja sadauzītās mantas.

Nebija taču iespējams, ka viņš viens pats būtu spējis kaut ko tādu izdarīt.

Nebija iespējams…

(…vai varbūt tomēr?)

- Ak Dievs, - viņš noelsās. - Ak Dievs…

Postīšana sniedz lielu gandarījumu, kaut kur atskanēja vārdi, bet balsi aiznesa vējš, it kā tās te nemaz nebūtu.

Un tad viņš dzirdēja piebraucam vecmāmiņas mašīnu.

Nebija, kur bēgt. Nebija pat laika izslīdēt pa pagalma durvīm un doties prom uz kādu vietu, kur vecmāmiņa nekad nevarētu Konoru atrast.

Zēns domāja, ka pat tēvs viņu tagad nepieņemtu, uzzinot, ko Konors ir izdarījis. Viņi nekad nepieļautu, ka zēns, kurš spējīgs izdarīt kaut ko tādu, dzīvotu mājā, kurā ir mazulis…

- Ak Dievs, - Konors atkārtoja, sirdij sitoties tik stipri, ka likās - tā izlēks no krūtīm.

Vecmāmiņa pagrieza atslēgu slēdzenē un atvēra ārdurvis.

Tajā sekundes daļā, kamēr vecmāmiņa bija nogriezusies ap stūri uz dzīvojamo istabu, bet joprojām nervozi rakņājās pa rokassomu un vēl nebija pamanījusi, kur palicis Konors un kas noticis mājās, viņas seja bija ļoti nogurusi, tomēr tajā nebija lasāmas nekādas ziņas - ne labas, ne sliktas -, tikai kārtējais vakars, * kas pavadīts slimnīcā kopā ar Konora mammu, kār- tējais vakars, kas bija padarījis viņas abas vārgākas?

Tad viņa pacēla skatienu.

- Kas pie…? - vecmāmiņa iesāka, apzināti atturoties pateikt vārdus “pie velna” mazdēla klātbūtnē. Viņa

sastinga, joprojām turot somu paceltu gaisā. Kustējās tikai omоtes acis, šausmās vērojot izārdīto istabu un reizē it kā cenšoties neredzēt, kas te noticis. Konors pat nevarēja saklausīt viņu elpojam.

Un tad vecmāmiņa paskatījās uz mazdēlu - muti pavērusi, acis plati iepletusi. Viņa redzēja zēnu stāvam pašā postažas vidū asiņainām rokām.

Viņas mute aizvērās, bet lūpas neveidoja parasto šauro līniju. Tas drebēja un raustījās, it kā omīte mēģinātu apvaldīt asaras, it kā viņa tik tikko spētu novaldīties, lai saglabātu kaut cik mierīgu sejas izteiksmi.

Tad atskanēja vaids. Tas lauzās dziļi no vecmāmiņas krūtīm, lai gan viņas mute joprojām bija aizvērta.

Tas izklausījās sāpju pilns, un Konors tik tikko spēja novaldīties, lai nebūtu jāaizspiež ausis. Tas atkārtojās. Un atkal. Un atkal, līdz kļuva par vienu garu, nepārtrauktu skaņu, vienu briesmīgu, nebeidzamu vaidu. Rokassoma nokrita uz grīdas. Omīte aizspieda muti ar rokām, it kā tādējādi spētu apturēt briesmīgo, gaudojošo izmisuma kliedzienu, kas arvien dedzīgāk mēģināja izlauzties viņai no krūtīm.

- Vecmāmiņ? *- Konors ierunājās. Zēna balss bija spalga un bailēs saspringusi.

Un tad viņa kliedza.

Atrāva rokas no lūpām, savilka plaukstas dūrēs, plati atplēta muti un kliedza. Kliedza tik skaļi, ka Konors tiešām aizspieda ausis. Viņa neskatījās uz Konoru, neskatījās nekur citur, tikai kliedza tukšumā.

Zēns nekad dzīvē nebija juties tik pārbijies. Bija tāda sajūta, it kā viņš stāvētu pasaules malā, it kā viņš būtu nonācis savā murgā -visa tā kliegšana un tukšums…

Tad vecmāmiņa ienāca istabā.

Viņa brida pa gruvešiem, it kā tos nemaz neredzētu. Konors atkāpās tālāk, kājām ķeroties dīvāna atlūzās. Zēns bija pacēlis roku, lai aizsargātos, it kā sagaidīdams, ka kuru katru brīdi pār viņu sāks birt sitieni…

Bet vecmāmiņa nenāca pie Konora.

Viņa pagāja mazdēlam garām, seja mirka asarās, vaidi lauzās pār lūpām no jauna. Viņa piegāja pie skapja, kas vienīgais vēl stāvēja uz kājām.

Saķēra to aiz vienas malas…

Un spēcīgi parāva vienreiz…

Otrreiz…

Un trešo reizi.

Skapis nogāzās uz grīdas ar varenu krakšķi.

Vecmāmiņa pēdējo reizi ievaidējās, tad, saraustīti elpojot, noliecās un uzlika rokas uz ceļiem.

Viņa neskatījās uz Konoru, neveltīja mazdēlam ne mirkli uzmanības, piecēlās un devās ārā no istabas, atstājot rokassomu uz grīdas, kur bija to nometusi; viņa gāja taisnā ceļā uz savu istabu un klusi aizvēra durvis.

Kādu brīdi zēns palika stāvam, nesaprotot, vai vajadzētu kustēties vai labāk ne.

Pēc veselas mūžības Konors iegāja virtuvē, lai paņemtu tukšos atkritumu maisus. Viņš tīrīja postažu līdz vēlai naktij, bet tā visa vienkārši bija pārāk daudz… Kad ausa saule, zēns beidzot padevās.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm, pat nepa-pūloties nomazgāt netīrumus un sakaltušās asinis. Ejot garām vecmāmiņas istabas durvīm, Konors redzēja gaismu un saprata - viņa joprojām ir nomodā.

Bija dzirdams, ka vecmāmiņa raud.

NEREDZAMAIS CILVĒKS

Konors stāvēja skolas pagalmā un gaidīja.

Zēns jau iepriekš bija pamanījis Liliju meiteņu bariņā. Viņām gan Lilija ne pārāk patika. Arī Lilija šīs meitenes neuzskatīja par draudzenēm. Tomēr tur nu viņa klusiņām stāvēja un klausījās, par ko tās pļāpā. Zēns mēģināja notvert Lilijas skatienu, bet meitene nepaskatījās uz Konoru.

It kā viņš būtu neredzams.

Tā nu zēns tur gaidīja viens pats, atspiedies pret akmens sienu, tālu prom no citiem skolēniem, kuri spiedza, smējās, skatījās savu mobilo telefonu ekrānos, - it kā pasaulē viss būtu kārtībā, it kā ar viņiem nekad nevarētu notikt nekas slikts.

Tajā brīdī Konors viņus ieraudzīja. Hariju, Salliju un Antonu. Visi trīs nāca šķērsām pāri pagalmam. Harija acis pievērstas Konoram, seja modra, bet bez smaida, pavadoņi priecīgi satraukti. Viņi tuvojās.

Konors juta, kā kājas atvieglojumā saļogās.

Viņš torīt bija pagulējis tikai tik īsu brīdi, lai redzētu murgu -it kā viss jau tā nebūtu gana slikti. Zēns atkal bija turpat - šausmas, kritiens, un pats briesmīgākais notika pašās beigās. Viņš bija pamodies kliedzot. Un šī diena maz atšķīrās no murga.

Kad zēns beidzpt saņēma drosmi un kāpa lejā, vecmāmiņas virtuvē stāvēja tētis, viņš gatavoja brokastis.

Vecmāmiņa nekur nebija redzama.

- Olu kulteni? - tēvs jautāja, paceļot gaisā pannu, kurā cepa olas.

Konors pamāja ar galvu, lai gan nemaz nebija izsalcis, un apsēdās pie galda. Tēvs beidza cept olu kulteni un uzlika to uz šķīvjiem, apsmērēja ar sviestu tostermaizes un apsēdās pie galda kopā ar Konoru. Viņi sēdēja un ēda.

Klusums bija tik smags, ka Konoram kļuva grūti elpot.

- Tu nu gan biji sarīkojis te īstņ grautiņu, - tēvs beidzot sacīja.

Konors turpināja ēst, liekot mutē pēc iespējas mazākus olu kulteņa gabaliņus.

- Viņa man šorīt piezvanīja. Ļoti, ļoti agri.

Konors norija vēl vienu mazmazītiņu kumosiņu.

- Mammai laikam kļuvis mazliet sliktāk, Kon, - tēvs sacīja. Zēns strauji pacēla galvu. - Vecmāmiņa devās uz slimnīcu, lai aprunātos ar ārstiem, - viņš turpināja, - tāpēc es aizvedīšu tevi uz skolu…

- Skolu? - Konors parjautaja. - Es gribu redzet mammu!

Bet tēvs noraidoši papurināja galvu. - Šobrīd bērniem tur nav ko darīt. Es tevi izlaidīšu pie skolas un došos uz slimnīcu, bet pēc stundām aizbraukšu tev pakaļ un uzreiz aizvedīšu pie viņas. - Tēvs nodūra galvu un ar acīm ieurbās šķīvī. - Es aizbraukšu tev pakaļ ātrāk… ja būs tāda vajadzība.

Konors nolika uz galda nazi un dakšiņu. Viņš vairs nejutās izsalcis. Viņam šķita, ka nekad vairs negribēs neko ēst.

- Paklau, - tēvs turpināja, - atceries, ko es tev teicu, - ka tev būs jābūt drosmīgam.Tagad ir tas bridis, kad tev būs vajadzīga drosme, dēliņ. - ViņŠ pamāja uz dzīvojamās istabas pusi. - Es redzu, cik ļoti tu esi satraukts. - Tēvs skumji pasmaidīja, bet smaids tūlīt pat nozuda no viņa lūpām. - Arī tava omīte to saprot.

- Es negribēju, - Konors iesāka, sirdij sitoties straujāk. - Es nesapratu, kas notika.

- Ir jau labi, - tēvs sacīja.

Konors sarauca pieri. - Labi?

- Neraizējies par to, - tēvs teica, atkal ķeroties pie ēšanas. - Tas šobrīd nav būtiskākais.

- Kā tas saprotams!?

- Tas nozīmē, ka mēs izliksimies, it kā nekas tāds nebūtu noticis, - tēvs stingri sacīja, - jo šobrīd notiek daudz kas svarīgāks.

- Vai šis daudz kas ir mamma?

Tēvs nopūtās. - Apēd brokastis.

- Un tu mani pat nesodīsi?

- Kāda tam būtu jēga, Kon? - tēvs jautāja, pašūpojot galvu.

Konors nedzirdēja ne vārda no stundās teiktā, bet skolotāji viņu nerāja par neuzmanību un neuzdeva nevienu jautājumu. Angļu valodas skolotāja pat nelika viņam iesniegt mājasdarbu ar dzīvesstāstu, lai gan to vajadzēja nodot šodien. Konors nebija uzrakstījis nevienu teikumu.

Bet tam jau nebija nozīmes.

Klasesbiedri turējās no viņa pa gabalu, it kā zēns smirdētu. Konors mēģināja atcerēties, vai ir runājis ar kādu, kopš šorīt ieradās skolā. Likās - ne. Un tas nozīmēja, ka viņš šodien ir runājis tikai un vienīgi ar tēvu pie brokastu galda.

Kā gan kaut kas tāds varēja notikt?

Beidzot pie viņa pienāca Harijs. Vismaz tas bija kā parasti.

- Konor O’Mailij, - Harijs sacīja, apstājies soļa attālumā no viņa. Sallijs un Antons turējās barvedim aiz muguras un smīkņāja.

Konors atkāpās no sienas, nolaida rokas gar sāniem un jau sagaidīja sitienu, lai arī kur tas trāpītu.

Bet sitiena nebija.

Harijs vienkārši stāvēja. Arī Sallijs un Antons nebija izkustējušies, bet smaidi viņu sejā strauji dzisa.

- Ko tu gaidi? - Konors jautāja.

-Jā, - Sallijs piebalsoja, - ko tu gaidi?

- Sit viņam! - Antons mudināja.

Harijs nepakustējās, tikai cieši skatījās Konoram acīs.

Konors varēja vienīgi skatīties pretī, līdz viņam likās, ka pasaulē vairs nav neviena cita - tikai viņš un Harijs. Zēna plaukstas svīda. Sirds strauji sitās.

Vienkārši izdari to , viņš nodomāja un tad saprata, ka ir pateicis to skaļi. - Vienkārši izdari!

- Ko tad? - Harijs mierīgi jautāja. - Ko gan tu gribi, lai es izdaru, O’Mailij?

- Viņš grib, lai tu iemin viņu zemē, - Sallijs piedāvāja.

- Viņš grib, lai tu viņu kārtīgi piekauj, - Antons teica.

- Vai tā ir? - Harijs jautāja, izskatīdamies patiesi pārsteigts.

- Vai tiešām tu to vēlies?

Konors neko neatbildēja, tikai stāvēja, rokas dūrēs sažņaudzis.

Gaidīdams.

Tad atskanēja zvans, skaļi un skaidri, un tobrīd pāri pagalmam nāca skolotāja Kvāna, sarunādamās ar otru skolotāju, bet vienlaikus vērodama bērnus, īpaši cieši viņa skatījās uz Konoru un Hariju.

- Laikam jau mēs nekad neuzzināsim, - Harijs sacīja, - ko īsti O’Mailijs vēlas.

Antons un Sallijs smējās, lai gan bija pilnīgi skaidrs, ka viņi šo joku nesaprot, un visi trīs devās uz klasi.

Harijs vēroja Konoru arī promiedams, nenolaida no viņa skatienu.

Un Konors palika stāvam viens pats.

It kā visiem pārējiem būtu neredzams.

ĪVESKOKS

- Sveiks, mīļais, - mamma sacīja, mēģinot piecelties gultā sēdus, kad Konors ienāca pa durvīm.

Viņš redzēja, cik lielas pūles viņai tas prasīja.

- Es pagaidīšu aiz durvīm, - teica vecmāmiņa, pieceļoties no krēsla, un pagāja Konoram garām, pat nepaskatījusies uz viņu.

- Es paķeršu kaut ko ēdamu no automāta, ziķeri, - tēvs no durvīm uzsauca. - Vai tu kaut ko gribētu?

- Jā, es gribētu, lai tu beidz mani saukt par ziķeri , - Konors atbildēja, nenovērsdams skatienu no rņammas.

Viņa iesmējās.

- Tūlīt būšu atpakaļ, - tēvs īsi noteica un atstāja abus divatā.

- Nāc šurp, - mamma aicināja, paplikšķinot pa gultas pārklāju. Zēns piegāja pie gultas un apsēdās mammai blakus, uzmanoties, lai nesaspiestu trubiņu, kas bija pievienota viņas rokai, vai trubiņu, kas piegādāja skābeldi viņai nāsīs, vai trubiņu, kura, kā Konors zināja, tiek pievienota adatai mammas krūtīs, kad terapijas laikā pa to plūst spilgti oranžais šķidrums.

- Kā iet manam'Konoram? - mamma jautāja, pastiepjot roku, lai pabužinātu zēnam matus. Viņš redzēja dzeltenu plankumu,

kur rokā bijis ievadīts katetrs, un mazus, violetus zilumus līdz pat elkonim.

Tomēr mamma smaidīja. Tas bija noguris, ļoti noguris, bet tomēr smaids.

- Zinu, ka es noteikti izskatos atbaidoši, - vina teica.

- Neizskaties vis, - Konors iebilda.

Mamma atkal izlaida pirkstus caur dēla matiem. - Domāju, ka šos melus es tev varēšu piedot.

- Vai ar tevi viss ir kārtībā? - Konors jautāja, un, lai gan šis jautājums zināmā mērā bija nejēdzīgs, mamma saprata, ko viņš grib teikt.

- Mīļais, - mamma iesāka, - ārsti ir izmēģinājuši vairākas zāles, bet tās neiedarbojas tā, kā viņi vēlētos. Tās neiedarbojās tik ātri, cik viņi bija domājuši, ka tās varētu iedarboties, - nezinu, vai tas izklausās kaut cik saprotami.

Konors pakratīja galvu.

- Nē… Es jau arī tā īsti nesapratu, - mamma attrauca. Konors redzēja, ka mammas smaids kļūst saspringtāks, it kā viņai būtu arvien grūtāk saglabāt šo izteiksmi sejā. Tad mamma dziļi ieelpoja, un elpa noraustījās, it kā viņai uz krūtīm būtu uzgūlies liels smagums.

- Viss notiek mazliet straujāk, nekā es biju iedomājusies, mīļais, - viņa sacīja, un balss bija aizsmakusi, tik aizsmakusi, ka Konoram vēderā viss sagriezās. Viņš pēkšņi bija ļoti priecīgs, ka nav ēdis brokastis.

- Bet, - mamma gribēja vēl ko teikt, lai gan balss joprojām bija aizsmakusi, taču viņa atkal smaidīja, - ir vēl kādas zāles, ko ārsti izmēģinās. Līdz šim ar tām bijuši labi rezultāti.

- Kāpēc tad tās neizmēģināja uzreiz? -/ Konors jautāja.

- Vai atceries terapiju? Toreiz man izkrita mati un visu laiku bija jāvemj…

- Protams.

- Redzi, šīs ir tās zāles, kas jādzer, kad terapija nav iedarbojusies tā, kā ārsti būtu gribējuši, - mamma paskaidroja. - Protams, visu laiku pastāvēja varbūtība, ka man šīs zāles vajadzēs dzert, bet viņi cerēja, ka varbūt līdz tam nebūs jānonāk. - Mamma nodūra skatienu. - Un vēl ārsti bija cerējuši, ka tas nebūs tik drīz.

- Vai tas nozīmē, ka ir jau par vēlu? - Konors pajautāja. Vārdi paspruka, pirms viņš saprata, ko ir piteicis.

- Nē, Konor, - mamma strauji iebilda, - nedomā tā! Nav par vēlu. Nekad nav par vēlu.

- Tu esi pārliecināta?

Viņa atkal pasmaidīja. - Es ticu katram savam vārdam, -mamma sacīja, balsij izskanot mazliet spēcīgāk.

Konors atcerējās, ko bija teicis briesmonis. Ticība ir puse no dziedināšanas.

Viņš joprojām jutās tā, it kā nespētu paelpot, bet spriedze mazliet mazinājās, vēders vairs nerāvās čokurā. Mamma redzēja, ka Konors mazliet atslābinās, un paberzēja viņam roku.

- Es tev pastāstīšu vēl kaut ko interesantu, - viņa teica, un balss skanēja mazliet možāk. - Vai atceries to koku kalnā aiz mūsu mājas?

Konoram iepletās acis.

- Šīs jaunās zāles ir gatavotas no īveskoka,- mamma turpināja, nepamanījusi Konora pārsteigumu. - Vai tu spēj tam noticēt?

- No īveskoka? - Konors klusi pārjautāja.

-Jā, - mamma sacīja. - Es par to lasīju, kad viss sākās. - Viņa ieklepojās un aizsedza muti ar roku, tad ieklepojās vēlreiz. - Es gribēju teikt… es cerēju, ka tik tālu nenonāks. Bet tas šķiet neticami, ka visu šo laiku mēs skatījāmies uz Iveskoku pa mūsu mājas logu. Un var gadīties, ka tieši īveskoks var mani izārstēt.

Konoram sareiba galva - tik strauji, ka gandrīz vai kļuva nelabi.

- Daba ir kaut kas brīnumains, vai tev arī tā šķiet? - mamma

ievaicājās. - Mēs tik ļoti cenšamies to iznīcināt, bet dažkārt tieši tā mūs izglābj.

- Vai tā izglābs tevi ? - Konors jautāja. Viņš tik tikko spēja izteikt šo jautājumu skaļi.

Mamma atkal pasmaidīja. - Es ceru, - viņa teica. - Es ticu.

VAI TĀ VARĒTU BŪT?

Konors izgāja slimnīcas gaiteni, un domas viņa galvā spietoja.

Zāles no īveskoka. Zāles, kas varēja izārstēt. Zāles, kuras Aptiekārs atteicās izgatavot mācītājam. Lai gan, atklāti runājot, Konors joprojām tā īsti nesaprata, kāpēc briesmonis bija sagrāvis tieši mācītāja māju.

Ja nu vienīgi…

Ja nu briesmonis bija ieradies kāda konkrēta iemesla dēļ. Ja nu viņš atkal sācis staigāt, lai izārstētu mammu.

Konors tik tikko uzdrošinājās cerē. Viņš tik tikko uzdrošinājās par to domāt.

Nē!

Protams, ne! Tas nevar būt. Viņš vienkārši ir muļķis. Briesmonis bija sapnis. Tikai sapnis - nekas vairāk.

Bet skujas. Un ogas. Un koka dzinums, kas izauga no grīdas. Un postaža vecmāmiņas dzīvojamā istabā.

Konors pēkšņi jutās pavisam viegls, it kā viņš lidotu gaisā.

Vai tas var būt? Vai taš tiešām var būt?

Zēns izdzirda skaļas balsis un palūkojās tālāk gaitenī. Tētis ar vecmāmiņu skaļi strīdējās.

Konors nevarēja saklausīt, ko tieši abi pieaugušie viens otram sacīja, bet vecmāmiņa nikni bakstīja tētim krūtīs ar rādītājpirkstu.

- Un ko tu gribi, lai es daru ? - tētis jautāja pietiekami skaļi, lai garāmejošie cilvēki atskatītos. Konors nedzirdēja omоtes atbildi; tad viņa pagriezās un aizsteidzās garām, joprojām nepaskatoties uz mazdēlu, un iegāja palātā pie mammas.

Pienāca tēvs, viņš izskatījās sašļucis.

- Kas te notiek? - Konors jautāja.

- Tava vecmāmiņa vienkārši uz mani dusmojas, - tētis sacīja, veltot Konoram acumirklīgu smaidu. - Nekā jauna.

- Kāpēc?

Tēvs savieba seju. - Man ir sliktas ziņas, Konor, - viņš ieteicās.

- Man jālido atpakaļ jau šovakar.

- Šovakar? - Konors pārjautāja. - Kāpēc ?

- Mazā ir saslimusi.

- Ak tā, - Konors novilka. - Kas viņai kaiš?

- Droši vien nekas nopietns, bet Stefānija ir satraukusies un aizvedusi bērnu uz slimnīcu, nu viņa grib, lai es nekavējoties atgriežos.

- Un tu brauksi?

-Jā, bet es būšu atpakaļ, - tētis sacīja. - Nevis šajā, bet nākamajā svētdienā. Nepaies ne divas nedēļas. Man iedos papildu brīvdienas, lai es varētu atgriezties un satikt tevi.

- Divas nedēļas, - Konors pie sevis novilka.

- Lai gan tas nemaz nav slikti. Mamma tagad dzer jaunās zāles, kas viņai palīdzēs. Un līdz tam laikam, kad tu atgriezīsies…

Zēns apklusa, ieraudzījis tēva seju.

- Varbūt iziesim pastaigāties, dēls? - viņš aicināja.

Iepretī slimnīcai bija neliels parks, kur starp kokiem vijās celiņi. Konors ar tēvu lēnām gāja pa celiņu uz tukša soliņa pusi, pretī nāca pacienti slimnīcas apģērbā; viņi pastaigājās kopā ar ģimenes locekļiem, citi vienatnē slepus izsmēķēja kādu cigareti. Parks izskatījās kā slimnīcas palāta brīvā dabā. Vai šī bija vieta, kur spoki izmukuši starpbrīdī?

- Šī būs tā saruna, vai ne? - Konors sacīja, kad abi apsēdās.

- Pēdējā laikā visi vēlas ar mani aprunāties.

- Konor, - tēvs iesāka, - tās jaunās zāles, ko dzer tava mamma…

- Tas viņai palīdzēs, - Konors stiņgri sacīja.

Tēvs kādu brīdi klusēja. - Nē, Konor, - viņš teica. - Iespējams, ka nepalīdzēs.

- Palīdzēs gan, - zēns uzstāja.

- Tas ir pēdējais mēģinājums kaut ko glābt. Man ļoti žēl, bet slimība ir pārāk strauji progresējusi.

- Šīs zāles viņu izārstēs. Es zinu, ka izārstēs.

- Konor, - tēvs turpināja, - ir vēl kāds iemesls, kāpēc tava vecmāmiņa ir tik nikiia uz mani. Viņai šķiet, ka ne es, ne mamma neesam pret tevi pietiekami atklāti, runājot par to, kas notiek.

- Ko gan vecmāmiņa par to vispār zina?!

Tēvs uzlika roku Konoram uz pleca. - Dēls, tava mamma…

- Izveseļosies, - Konors asi teica, nokratot tēva roku no pleca un pieceļoties kājās. - Tas ir tās jaunās zāles. Viss tikai jauno zāļu dēļ. Es zinu, ko runāju.

Tēvs izskatījās apmulsis. - Kas ir jauno zāļu dēļ?

- To dēļ tu vari atgriezties Amerikā, - Konors turpināja,

- brauc atpakaļ pie savas jaunās ģimenes, un mums te arī bez tevis būs labi. Jo šīs zāles palīdzēs.

- Konor, nē…

-Jā, tā būs. Tās palīdzēs.

- Dēls, - tēvs sacīja, pieliecoties tuvāk, - ne visiem stāstiem ir laimīgas beigas.

So vārdu dēļ Konors pierima. Jo tā taču bija, vai ne? To nu briesmonis viņam bija iemācījis. Stāsti bija kā mežonīgi zvēri, kas bieži vien skrēja pilnīgi citā virzienā, nekā tu biji iedomājies.

Tēvs pašūpoja galvu. - No tevis tiek prasīts pārāk daudz. Es zinu, ka tā ir.Tas nav taisnīgi, tas ir nežēlīgi, un tā tam nevajadzētu būt.

Konors neatbildēja.

- Es atgriezīšos nākamajā svētdienā, - tēvs solīja. - Lūdzu, paturi to prātā, labi?

Saule spīdēja Konoram tieši acīs, un zēns tās samirkšķināja. Šis tiešām bija neticami silts oktobris, it kā vasara darītu visu, ko spēj, lai nepadotos rudenim.

- Cik ilgi tu šeit paliksi? - Konors beidzot jautāja.

- Cik ilgi varēšu.

- Un tad tu brauksi atpakaļ.

- Man jābrauc. Man ir…

- Cita ģimene, - Konors pabeidza.

Tēvs atkal mēģināja uzlikt roku viņam uz pleca, bet Konors izvairījās un devās atpakaļ uz slimnīcu.

Jo šīs zāles palīdzēs, tās noteikti palīdzēs, un tas ir iemesls, kāpēc briesmonis atkal sācis staigāt.Tā tam jābūt. Ja briesmonis vispār ir īsts, tad tas ir iemesls.

Konors paskatījās pulkstenī uz slimnīcas fasādes un tad iegāja ēkā.

Astoņas stundas līdz 00:07.

NAKTS BEZ STĀSTA

- Vai tu vari viņu izārstēt? - Konors jautāja.

- īveskoks spēj dziedināt , - briesmonis sacīja. - Visbiežāk es izvēlos pieņemt šī kokaformu, kad dodos staigāt. konors sarauca pieri. - tā nav atbilde.

Briesmonis viņam veltīja viltīgu smīnu.

Kad mamma aizmiga, tā arī nepaēdusi vakariņas, vecmāmiņa aizveda Konoru uz savu māju. Viņa joprojām nebija bildusi ne vārda par izārdīto dzīvojamo istabu. Vecmāmiņa gandrīz vispār nerunāja ar konoru.

- Es braukšu atpakaļ uz slimnīcu, - viņa sacīja, kad zēns izkāpa no mašīnas. - Atrodi sev kaut ko ēdamu. Cik zinu, to tu vismaz proti.

- Kā tu domā, vai tētis tagad jau ir lidostā? - Konors jautāja.

Vecmāmiņas vienīgā atbilde bija nepacietīga nošņaukāšanās.

Konors aizvēra aiz sevis durvis, un viņa aizbrauca. No tā brīža, kad zēns iegāja mājā, pulkstenis - lēts bateriju darbināts laikrādis, tas atradās virtuvē un pašlaik bija vienīgais, kas mājās atlicis, -bija lēnām aiztikšķinājis līdz pusnaktij, taču vecmāmiņa nebija ne atgriezusies, ne piezvanījusi. Konors iedomājās, ka vajadzētu pašam omītei piezvanīt, bet vienreiz viņa uz mazdēlu sakliedza, jo telefona zvans bija pamodinājis mammu.

Tam tāpat nebija nozīmes. Patiesībā šādi bija vēl vienkāršāk. Konoram nebija jāizliekas, ka viņš iet gulēt. Viņš nogaidīja, līdz pulkstenis rādīja 00:07* izgāja laukā un jautāja: - Kur tu esi?

Briesmonis teica: - Es esmu šeit, - un ar vienu soli pārkāpa pāri vecmāmiņas biroji piebūvei.

- Vai tu vari viņu izārstēt - konors jautāja daudz stingrāk.

- Tas nav atkarīgs no manis.

- Kāpēc ne? - Konors tincināja. - Tu nolīdzini mājas līdz zemei un glāb raganas. Tu apgalvo, ka ikkatra tava šūna spēj dziedināt, ja vien cilvēki prastu to izmantot.

- Ja tavu mammu var izārstēt, - briesmonis sacīja,

- tad īveskoks to izdarīs.

Konors sakrustoja rokas uz krūtīm. -vVai tas nozīmē jā?

Briesmonis izdarīja ko tādu, ko viņš līdz šim nekad nebija darījis.

Viņš apsēdās.

Ar visu svaru apsēdās uz vecmāmiņas biroja jumta. Konors dzirdēja koku nočīkstam un redzēja, kā jumts ieliecas. Zēna sirds salēcās. Ja Konors izpostītu ari biroju, nebūtu divreiz jāmin, ko omīte ar viņu izdarītu. Visticamāk, aizsūtītu uz cietumu. Vai vēl ļaunāk - uz internātskolu.

— Tu joprojām nezini, kāpēc mani sauci, vai ne? — briesmonis jautāja. - Tu joprojām nesaproti, kāpēc es atkal sāku staigāt pa šo zemi. Nav jau tā, ka es to darītu katru dienu, Konor O’Mailij.

- Es tevi nesaucu, - Konors atcirta. - Ja nu vienīgi sapnī vai tamlīdzīgi. un pat ja saucu - tas acīmre- dzami bija mammas dēļ.

- Vai tiešām ?

- Kāda gan cita iemesla dēļ? - Konors jautāja nu jau skaļāk. - Ne jau tāpēc, lai klausītos briesmīgus nostāstus, no kuriem tāpat nav nekādas jēgas.

- Vai tu esi aizmirsis vecmāmiņas dzīvojamo istabu? konoram neizdevās noslēpt smaidu.

- Tā jau man likās, - noteica briesmonis.

- Es runāju nopietni, - Konors uzstāja.

- Es tāpat. Bet mēs vēl neesam gatavi trešajam un pēdējam stāstam. Tas notiks drīz. Un pēc tam tu pastāstīsi man savu stāstu, Konor O’Mailij. Tu pastāstīsi taisnību. - briesmonis pieliecās tuvāk.

- Tu zini,par ko es runāju.

Viņus pēkšņi atkal ieskāva migla, un omī-

tes pagalma vairs nebija. Pasaule kļuva pelēka un tukša, un Konors skaidri zināja, kur viņš atrodas, par ko šī pasaule ir pārvērtusies.

Viņš bija savā murgā.

Viss bija tieši tāpat - tieši tā viņš jutās, tieši ta tur izskatījās., tur bija pasaules mala, kas pamazām bruka, un Konors turēja viņas rokas, bet juta, kā tās izslīd no tvēriena, kā viņa krīt…

- Nē! - viņš iekliedzās. - Nē! Tikai ne to!

Migla atkāpās, un viņš atkal stāvēja vecmāmiņas dārzā, bet briesmonis sēdēja uz biroja jumta.

- Tā nav nekāda patiesība, - Konors teica, balsij drebot. - Tas

ir tikai murgs.

- Lai nu kā, - briesmonis sacīja, pieceļoties kājās, un šķita, ka biroja griestu sijas atviegloti nopūstos, - tieši turp mēs dosimies pēc trešā stāsta.

- Lieliski, - Konors novilka. - Kārtējais stāsts, kur notiek daudz svarīgākas lietas.

- Stāsti ir svarīgi, - briesmonis sacīja. - Tie var būt svarīgāki par visu citu. Ja vien tie ir patiesi. ;

- Ja tie ir patiesi dzīvesstāsti, - Konors ar rūgtumu pats pie sevis noteica.

Briesmonis izskatījās pārsteigts. - Tā ir, - viņš piekrita. Tad pagriezās, lai ietu, bet vēl atskatījās uz Konoru. - Drīz tiksimies.

- Es gribu zināt, kas notiks ar mammu, - Konors uzsauca.

Briesmonis apstājās. - Vai tad tu jau nezini?

-Tu teici, ka esi dziedinošs koks! - Konors neatiaidās. - Tad man vajag, lai tu dziedinatul

- Tieši to es arī darīšu, - briesmonis sacīja.

Un ar nākamo vēja brāzmu viņš bija prom.

ES TEVI VAIRS NEREDZU

- Es arī gribu braukt uz slimnīcu, - Konors sacīja nākamajā rītā, kad vecmāmiņa veda viņu uz skolu. - Es šodien negribu iet uz stundām!

Vecmāmiņa tikai brauca tālāk. Pilnīgi iespējams, ka viņa bija izlēmusi nekad mūžā vairs ar mazdēlu nerunāt.

- Kā mamma jutās vakarnakt? - zēns taujāja. Pēc briesmoņa aiziešanas viņš ilgi palika nomodā, bet tik un tā bija aizmidzis, pirms omīte atgriezās.

- Tāpat kā vienmēr, - viņa sausi atbildēja, nenolaižot acis no ceļa.

- Vai jaunās zāles palīdz?

Omīte neatbildēja tik ilgi, ka Konoram jau likās - atbildes nebūs, taču, kad zēns grasījās uzdot to pašu jautājumu vēlreiz, viņa teica: - Vēl ir par agru spriest.

Konors pagaidīja, līdz automašīna šķērsoja pāris krustojumu, un tad jautāja: - Kad viņa varēs braukt mājās?

Šoreiz omītes atbilde tā arī neatskanēja, lai gan līdz skolai vēl bija jābrauc vesela pusstunda.

Konors saprata, ka mēģināt pievērst uzmanību stundās stāstītajam būs bezcerīgi.Tomēr tam atkal nebija nekādas nozīmes, jo neviens no skolotājiem viņam tik un tā neko nejautāja. Tāpat kā klasesbiedri. Līdz brīdim, kad pienāca pusdienu starpbrīdis, zēns bija pavadījis kārtējo rītu, ne ar vienu nepārmijot ne vārda.

Viņš viens pats sēdēja ēdamzāles pašā tālākajā stūrī, viņam priekšā stāvēja neskartās pusdienas.Telpā bija neiedomājami skaļi: te dārdēja skolēnu kliedzieni un saucieni, strīdi un smiekli. Konors darīja, ko varēja, lai to visu ignorētu.

Briesmonis mammu izdziedinās. Protams, tā būs! Kāda cita iemesla dēļ tad lai viņš šeit ierastos? Cita izskaidrojuma nebija. Viņš bija izvēlējies Konoram parādīties kā staigājošs dziedniecības koks - tas pats koks, no kura tiek gatavotas zāles mammai; kāpēc lai viņš būtu ko tādu darījis, ja ne ar nolūku viņu izdziedināt?

Lūdzu , Konors domāja, skatīdamies uz joprojām pilno pusdienu paplāti. Lūdzu!

Otrpus galdam abās pusēs paplātei pret galdu triecās spēcīgas plaukstas, iegāžot viņam klēpī apelsīnu sulu.

Konors piecēlās, bet ne pietiekami strauji. Viņa bikses bija slapjas, šķidrums tecēja pa kājām uz leju.

- O’Mailijs apčurājies! - Sallijs kliedza, un Antons viņam blakus skaļi smējās.

- Še! - Antons mzsauca, uzšļakstinot uz galda izlijušo sulu Konoram. - Tu kaut ko aizmirsi!

Harijs stāvēja starp Antonu un Salliju, kā jau parasti, rokas uz krūtīm sakrustojis, un skatījās uz Konoru.

Konors nenovērsās.

Neviens no abiem neizkustējās, iekams Sallijs ar Antonu nebija nomierinājušies. Tie sāka justies neomulīgi, skatienu maratonam turpinoties, un prātoja, ko gan Harijs darīs tālāk.

Arī Konors par to domāja.

- Man šķiet, ka esmu tevi atkodis, O’Mailij, - Harijs beidzot teica. - Manuprāt, es zinu, ko tu gribi.

- Un tu tūlīt to dabūsi! - Sallijs piebilda. Viņi ar Antonu iesmējās un sasita kopā dūres.

Konors ar acs kaktiņu pārlūkoja zāli - bet te nebija neviena skolotāja - un zināja, ka Harijs speciāli izvēlējies tādu bridi, kad var netraucēts mocīt savu upuri.

Konors bija viens pats.

Harijs mierīgi spēra soli viņam tuvāk.

- Tagad tu saņemsi spēcīgāko triecienu, kāds vien iespējams, O’Mailij, - Harijs sacīja. - Tagad tu uzzināsi, kas ir sliktākais, ko varu tev nodarīt.

Viņš pastiepa roku rokasspiedienam.

Viņš tiešām gaidīja Konora rokasspiedienu.

Konors gandrīz automātiski pastiepa roku pretī un sarokojās ar Hariju, pirms bija sapratis, ko vispār dara. Viņi apmainījās ar rokasspiedieniem kā divi uzņēmēji pēc sanāksmes.

- Paliec sveiks, O’Mailij, - Harijs sacīja, skatīdamies Konoram tieši acīs. - Es tevi vairs neredzu.

Tad viņš palaida vaļā Konora roku, uzgrieza viņam muguru un devās prom. Antons un Sallijs izskatījās pavisam apjukuši, bet pēc brīža pagriezās un sekoja vadonim.

Neviens no viņiem neatskatījās uz Konoru.

Pie ēdamistabas sienas bija milzīgs digitālais pulkstenis, kas tur iebūvēts septiņdesmito gadu beigās kā tālaika tehnoloģijas sasniegums un tā ari nekad netika nomainīts, lai gan bija vecāks par Konora mammu. Konors vēroja,kā Harijs dodas prom, kā attālinās pat neatskatīdamies, neko nedarīdams, paiet garām pulkstenim.

Pusdienas sākās pulksten 11:55 un beidzās 12:40.

Pulkstenis rādīja 12:06.

Konoram ausīs skanēja Harija vfīrdi.

- Es tevi vairs neredzu.

Harijs tikai soļoja tālāk, turot savu solījumu.

- Es tevi vairs neredzu.

Pulkstenis rādīja 12:07.

- Ir pienācis laiks trešajam stāstam , - zēnam aiz muguras sacīja briesmonis.

TRESAIS STĀSTS

- Reiz dzīvoja neredzamais cilvēks, - briesmonis turpināja, lai gan Ko-nors joprojām cieši lūkojās uz Hariju, - kas bija piekusis būt neredzams.

Konors sāka iet.

Viņš sekoja Harijam.

- Nebijajau tā, ka viņš būtu fiziski neredzams, - briesmonis turpināja, ejot līdzi Konoram, un, kad viņi tā gāja uz priekšu, troksnis telpā pierima. - Cilvēki vienkārši bija raduši viņu neievērot.

- Ei! - Konors uzsauca. Harijs nepagriezās.Tapat ari Sallijs un Antons, lai gan tie abi joprojām smējās, kad Konors pielika soli.

- Un, ja neviens tevi neredz, - briesmonis bilda, arī pieliekot soli, - vai tu vispār te esi?

- EI! - Konors uzsauca vēl skaļāk.

Ēdamzālē tagad bija iestājies klusums, un Konors ar briesmoni nu gāja ātrāk nekā Harijs.

Harijs joprojām nebija pagriezies.

Konors viņu panāca un satvēra aiz pleca, pagriežot riņķī. Harijs izlikās nesaprotam, kas noticis, un dusmīgi uzlūkoja Salliju, it kā tas būtu viņu apstādinājis. - Beidz muļķoties! - Harijs teica Sal-lijam un atkal pagriezās.

Prom no Konora.

- Un tad kādu dienu neredzamais cilvēks izlēma, - briesmonis sacīja,

un vina balss skanēja kā zvans Konoram ausis, - es likšu, lai viņi mani ierauga!

- Kā? - Konors jautāja, un viņa elpa atkal bija kļuvusi smaga, viņš pat nepagriezās, lai paskatītos uz briesmoni, nemaz nepalūkojās apkārt, lai redzētu, kādas sejas rāda skolasbiedri, kad viņu vidū

ir uzradies tāds milzenis, tomēr zēns dzirdēja nervozu murmināšanu un gaisā sajuta saspringtas gaidas.

- Kā viņš to izdarīja?

Konors juta, ka briesmonis ir viņaļn pavisam tuvu, zināja, ka viņš ir pietupičs un pieliecis galvu, lai varētu iečukstēt zēnam ausī, lai varētu pastāstīt šī stāsta turpinājumu.

- Neredzamais cilvēks pasauca briesmoni, - viņš sacīja.

Briesmonis atvēzēja faiilzīgu,’ briesmīgu roku, tā pašāvās garām Konoram un trāpījķ Harijam, notriecol viņu uz grīdas.

Paplātes nošķindēja, vairāki skolēni iekliedzās, kad Harijs lidoja viņiem garām. Antons un Sallijs skatījās ar pavērtu muti - vispirms uz Hariju, tad uz Konoru.

Ieraugot Konoru, abu sejas izteiksme mainījās. Zēns spēra soli viņiem tuvāk, jūtot, kā aiz muguras slejas briesmonis. \i0 Antons un Sallijs pagriezās un metās bēgt.

- Ko tu no sevis iedomājies, O’Mailij? - Harijs jautāja, pieceļoties

no grīdas un turot roku pie pieres, ko krītot bija sasitis. Viņš atrāva plaukstu, un tuvāk stāvošie iekliedzās, ieraugot asinis.

Konors turpināja virzīties uz priekšu, skolasbiedri centās izvairīties, lai netrāpītos viņam ceļā. Briesmonis sekoja soli solī.

-Tu mani neredzi? - Konors, iedams tuvāk, sauca. - Tu mani

joprojām neredzi?

- Nē, O’Mailij! - Harijs kliedza pretī, paliekot, kur stāvējis.

- Nē, neredzu vis. Un neviens cits arī tevi neredz!

Konors apstājās un lēnām palūkojās apkārt. Visi skolēni viņus vēroja, gaidot, kas tagad notiks.

Kad Konors uz brīdi pagriezās pret klātesošajiem, visi novērsās, it kā būtu pārāk apkaunojoši vai sāpīgi uz viņu skatīties. Vienīgi Lilija izturēja Konora skatienu ilgāk par sekundi, bet viņa izskatījās nobijusies un sāpināta.

- Tu domā, ka tas mani biedē, O’Mailij? - Harijs jautāja, atkal noslaukot asinis no pieres. - Tu domā, ka tagad es no tevis baidīšos?

Konors neko neatbildēja, tikai turpināja virzīties uz priekšu. Harijs atkāpās.

- Konors O’Mailijs, - viņš indīgā balsī sacīja. - Visi O’Mailiju žēlo mammas dēļ. Viņš cēli peld pa skolu kā gulbis, it kā būtu atšķirīga no pārējiem, it kā vienīgais zina, ko nozīmē ciešanas.

Konors turpināja iet. Viņš jau gandrīz bija klāt.

- Konors O’Mailijs, kurš vēlas tikt sodīts, - Harijs turpināja, joprojām kāpjoties atpakaļ, joprojām skatīdamies Konoram acīs.

- Konors O’Mailijs, kuru vajag sodīt. kāpēc, konor o’mailij? Kādus briesmīgus noslēpumus tu glabā?

- Aizveries! - konors izgrūda.

Un zēns dzirdēja, ka briesmonis izrunā šo vārdu vienā balsī ar viņu.

Harijs spēra vēl vienu soli atpakaļ un atdūrās pret logu. Bija tāda sajūta, ka visa skola aizturējusi elpu, gaidot, ko Konors darīs tālāk. Viņš dzirdēja, kā pagalmā sasaucas skolotāji, kuri beidzot bija pamanījuši, ka notiek kaut kas nelāgs.

- Bet vai tu zini, ko es redzu, kad skatos uz tevi, Konor O’Mailij? - Harijs jautāja.

Konors savilka rokas dūrēs.

Harijs pieliecās tuvāk, un viņa acis spīdēja. - Tukšu vietu, - viņš nočukstēja.

Konors uzdeva briesmonim jautājumu pat nepagriežoties.

- Ko tu izdarīji, lai palīdzētu neredzamajam vīram?

Un zēns atkal dzirdēja briesmoņa balsi, it kā tā skanētu viņam galvā.

- Es izdarīju tā, lai viņi redzētu, - briesmonis sacīja.

Konors vēl ciešāk sažņaudza dūres.

Tad briesmonis metās uz priekšu, lai liktu Harijam viņu ierau-dzīt.

SODS

- Es pat nezinu, ko teikt, - direktore izmisusi nopūtās un pašūpoja galvu. - Ko lai es tev saku, Konor?

Konors skatījās uz paklāju, kas bija izlieta vīna krāsā. Te bija ari audzinātāja Kvāna, viņa sēdēja sardzē pie durvīm, it kā Konors varētu mēģināt bēgt. Viņš drīzāk sajuta, nevis redzēja, ka direktore paliecas uz priekšu. Direktore bija vecāka nekā audzinātāja un divreiz briesmīgāka.

- Tevis dēļ Harijs ir slimnīcā , konor, - viņa teica. - tu salauzi Harijam roku un degunu un izsiti zģbus, viņa smaids vairs nekad nebūs tāds pats. Vecāki draud sūdzēt tiesā skolu un celt apsūdzību pret tevi.

To dzirdot, zēns pacēla galvu.

- Viņi izturējās diezgan histēriski, Konor, - audzinātāja Kvāna sacīja viņam aiz muguras, - un es vecākus nevaru vainot. Tomēr es paskaidroju, kas te notika. Ka Harijs tevi regulāri terorizēja un ka šie ir… īpaši apstākļi.

Konors, izdzirdējis skolotāja pēdējos vārdus, saviebās.

- Patiesībā tas par terorizēšanu viņus mazliet atvēsināja, - audzinātāja turpināja, saraukusi pieri. - Mūsdienās šāds raksturojums galīgi nav pieņemams, īpaši, ja tas saistīts ar vardarbību.

-Par to nav runa!- direktore izsaucās tik skaļi, ka gan Konors, gan audzinātāja Kvāna salēcās. - Es vispār nespēju aptvert, kas notika! - Viņa ieskatījās papīros uz sava galda, tās laikam bija skolotāju un klātesošo skolēnu liecības. - Nesaprotu, kā viens zēns spēj radīt otram tik daudz miesas bojājumu!

Konors bija sajutis, ko briesmonis nodara Harijam, bija sajutis to tā, it kā sistu pats savām rokām. Kad briesmonis saķēra Harija kreklu, Konors sajuta audumu pieskaramies savām plaukstām. Kad briesmonis sita, Konors sajuta, kā sāp rokas. Kad briesmonis izgrieza Harija roku uz muguras, Konors sajuta, kā klasesbiedra muskuļi pretojas.

Harijs pretojās, bet nespēja uzvarēt.

Jo kā gan zēns var uzveikt briesmoni?

Konors atcerējās kliedzienus un traci visapkārt. Viņš atcerējās,

kā citi bērni bija skrējuši saukt palīgā skolotājus. Viņš atcerējās, kā aplis ap viņiem kļuva arvien plašāks un plašāks, kamēr briesmonis stāstīja visu, ko reiz izdarījis neredzamā cilvēka labā.

- Nekad vairs nebūšu tukša vieta, - briesmonis atkal un atkal atkārtoja, sitot Hariju, - es nekad vairs nebūšu neredzams.

Vienā brīdī Harijs vairs nepretojās - kad briesmoņa sitieni bija pārāk spēcīgi, to bija pārāk daudz un pārāk strauji -, viņš sāka lūgties, lai briesmonis pārstāj.

- Es nekad vairs nebūšu neredzams, - briesmonis sacīja, beidzot palaidis Hariju vaļā, un viņa milzīgās zaru rokas savilkās dūrēs ar tādu troksni, it kā dārdētu pērkons.

Tad viņš pagriezās pret Konoru.

- Bet ir vēl kas sliktāks nekā būt neredzamam , - viņš sacīja.

Un nozuda, atstājot Konoru vienu pašu stāvam pie trīcošā, asiņojošā Harija.

Tagad visi klātesošie skatījās uz Konoru. Visi viņu redzēja, visu acis bija pievērstas viņam. Telpā valdīja klusums, pārāk liels klusums zālē, kurā ir tik daudz bērnu, un uz brīdi, pirms ieskrēja skolotāji - jā, kur tad viņi bija bijuši? vai briesmonis visu izrīkojis tā, lai skolotāji šo kautiņu nepamana? vai arī tas tiešām norisinājās tik īsā laika sprīdī? varēja dzirdēt vēja šalkoņu; vējš nosvieda uz ēdamzāles grīdas dažas mazas, asas skuju adatas.

Un tad Konoru sagrāba skolotāju rokas un aizvilka prom.

- Kas tev pašam par visu šo ir sakāms? - jautāja direktore.

Konors paraustīja plecus.

- Ar to nepietiks, - viņa uzstāja. - Tu esi Harijam nodarījis smagus miesas bojājumus.

- Tas nebiju es, - Konors nomurmināja.

- Kurš tad? - direktore asi noprasīja.

- Tas nebiju eS, - Konors daudz skaidrāk sacīja. - Tas bija briesmonis.

- Briesmonis? - direktore pārjautāja.

- Es pat nepieskāros Harijam!

Direktore salika pirkstus kā jumtiņu un novietoja elkoņus uz galda. Tad viņa palūkojās uz audzinātāju Kvānu. ļ

- Visi skolēni, kuri bija ēdamistabā, redzēja, kā tu siti Hariju, Konor, - audzinātāja sacīja. - Redzēja, kā tu notrieci viņu uz grīdas. Viņi redzēja, kā tu grūdi viņu pret galdu. Viņi redzēja, kā tu siti viņa galvu pret grīdu. - Skolotāja Kvāna pieliecās tuvāk. - Viņi dzirdēja, kā tu kliedzi, ka tu vairs neesi tukša vieta. Ka tu vairs neesi neredzams.

Konors lēnām savilka rokas dūrēs.Tas atkal sāpēja. Gluži tāpat kā toreiz, kad viņš bija izpostījis vecmāmiņas dzīvojamo istabu.

- Es saprotu, cik dusmīgs tu noteikti jūties, - skolotāja Kvāna teica nedaudz laipnākā balsī. - Mēs pat neesam varējuši sazināties ar kādu no taviem vecākiem vai aizbildņiem.

- Tētis aizlidoja atpakaļ uz Ameriku, - Konors paskaidroja. - Un vecmāmiņa sākusi turēt telefonu klusuma režīmā, lai skaņa nepamodinātu mammu. - Viņš pakasīja plaukstas virspusi.

- Domāju, ka vecmāmiņa jums kaut kad atzvanīs.

Direktore smagi atgāzās krēslā. - Noteikumi paredz tevi nekavējoties izslēgt no skolas, - viņa sacīja.

Konors juta, ka saļimst ceļi, it kā viņam uz pleciem būtu uzkrauta tonna smaguma.

Bet tad viņš saprata, ka patiesībā šis smagums ir nocelts viņam no pleciem.

Viņu pārplūdināja atskārsme un atvieglojums , tik spēcīgs atvieglojums, ka Konors gandrīz sāka raudāt tepat direktores kabinetā.

Viņu sodīs. Beidzot tas notiks. Beidzot viss atkal iegūs jēgu. Direktore viņu izslēgs no skolas.

Viņš saņems sodu.

Paldies Dievam! Paldies Dievam…

- Bet kā gan es varētu tā rīkoties? - direktore teica.

Konors sastinga.

- Kā gan es varētu tevi izslēgt un joprojām saukt sevi par skolotāju? - viņa turpināja. - Kad iedomājos, kas tev tagad jāpārcieš… - Direktore sarauca pieri.-Turklāt, pazīstot Hariju…-viņa pašūpoja galvu. - Pienāks diena, kad mēs par šo notikumu parunāsim, Konor O’Mailij.Tici man, tā diena pienāks. - direktore sāka vākt kopā papīrus, kas atradās uz gialda. - Tikai tā diena nebūs šodien. - Viņa veltīja zēnam pēdējo skatienu. - Tev ir jādomā par nopietnākām lietām.

Pagāja kāds brīdis, līdz Konors apjauta, ka viss ir galā. Tas bija viss. Viss, ko viņš šodien dabūs.

-Jūs mani nesodīsiet? - viņš pārjautāja.

Direktore veltīja zēnam skumju, gandrīz laipnu smaidu un pateica gandrīz to pašu, ko bija teicis viņa tēvs: - Kāda gan tam būtu jēga?

Audzinātāja Kvāna pavadīja Konoru atpakaļ uz stundu. Divi skolēni, kurus viņi satika gaiteni, piespiedās pie sienas, lai ļautu Kono-ram brīvi paiet garām.

Kad Konors atvēra klases durvis, iestājās klusums, neviens -pat ne skolotāja - neteica ne vārda, kamēr viņš aizgāja līdz savam solam un apsēdās. Izskatījās, ka Lilija, kas sēdēja blakussolā, vēlas kaut ko sacīt, tomēr noklusēja.

Neviens ar viņu nerunāja visu atlikušo dienu.

Ir vēl kas sliktāks nekā būt neredzamam , briesmonis bija sacījis, un viņam bija taisnība.

Konors vairs nebija neredzams. Visi viņu redzēja.

Bet viņš bija tālāk no pārējiem nekā jebkad agrāk.

ZĪMĪTE

Pagāja vairākas dienas. Tad vēl dažas. Bija grūti pateikt, cik tieši. Konoram tās visas šķita kā viena gara, pelēka diena. No rīta viņš pamodās, bet vecmāmiņa ar viņu ne reizi nerunāja un pat telefona zvanu no direktores nepieminēja. Konors devās uz skolu, un arī tur neviens ar viņu nerunāja. Zēns apciemoja mammu slimnīcā, bet viņa bija pārāk nogurusi, lai ar dēlu runātu. Viņam zvanīja tēvs, kam īsti nebija, ko teikt.

Kopš uzbrukuma Harijam no briesmoņa nebija ne miņas, lai gan tagad bija Konora kārta stāstīt stāstu. Katru nakti Konors gaidīja. Nevienu nakti briesmonis neieradās. Varbūt tāpēc, ka

saprata - Konors nezina, kādu stāstu tas no zēna gaida. Vai drīzāk - Konors zināja , bet tieši to stāstu nekādā gadījumā nestāstīs.

Beidzot Konors aizmiga, un murgs bija klāt. Tas ieradās ikreiz, kad

viņš aizmiga; ar katru reizi arvien briesmīgāks, ja vien tas vispār bija iespējams. Viņš pamodās trīs vai pat četras reizes naktij šausmās kliegdams, un vienreiz viņa kliedzieni bija tik skaļi, ka vecmāmiņa pieklauvēja pie durvīm, lai pajautātu, vai ar mazdēlu viss ir labi.

Tomēr istabā nenāca.

Pienāca nedēļas nogale, ko abi pavadīja slimnīcā, jo jaunajām zālēm bija vajadzīgs laiks, lai tās iedarbotos, bet tagad mammai bija sākusies plaušu infekcija. Arī sāpes kļuva arvien stiprākas, tāpēc viņa ļoti daudz laika pavadīja guļot, savukārt nomoda brīžos nespēja necik sakarīgi runāt sāpes remdējošo zāļu dēļ. Kad mammai kļuva pavisam slikti, vecmāmiņa raidīja Konoru ārā no palātas, tāpēc viņš daudz laika pavadīja, klīstot pa slimnīcu, un beigās iepazina to tik labi, ka reiz palīdzēja kādai vecai dāmai atrast rentgena kabinetu.

Nedēļas nogalē apciemot mammu bija ieradušās arī Lilija un viņas mamma, bet Konors visu laiku, kamēr abas bija šeit, pavadīja dāvanu veikalā, lasot žurnālus.

Un tad jau viņš atkal bija atpakaļ skolā. Lai arī tas šķita neticami, laiks ritēja uz priekšu un arī pasaule nestāvēja uz vietas.

Pārējā pasaule, kas negaidīja.

Skolotāja Mārla atdeva viņiem izlabotos mājasdarbus ar dzīvesstāstu. Vismaz tiem, kam bija dzīve. konors sēdēja savā solā, atbalstījis zodu rokās, un skatījās uz pulksteni. Līdz 12:07 bija divarpus stundu. Lai gan tam, visticamāk, nebija nekādas nozīmes. Viņš sāka domāt, ka briesmonis ir prom uz visiem laikiem.

Vēl viens, kurš negribēja ar Konoru runāt.

- Ei, - zēns izdzirdēja čukstu. Protams, kāds atkal mēģināja par viņu pasmieties. Paskatieties uz Konoru O’Mailiju, kas tur sēž kā tāda nelaimes čupiņa! Kaut kāds ķertais.

- Ei, - viņš dzirdēja atkal, šoreiz jau uzstājīgāk.

Tagad Konors saprata, ka to kāds čukst viņam.

Lilija sēdēja blakussolā - turpat, kur viņa bija sēdējusi visus šos gadus, kamēr bija kopā mācījušies skolā. Viņa skatījās uz skolotāju Mārlu, bet pirkstos meitenei bija salocīta zīmīte.

Zīmīte Konoram.

- Ņem , - viņa ar mutes kaktiņu nočukstēja, pavicinot salocīto lapiņu.

Konors paskatījās, vai skolotāja Mārla nepamanīs, bet viņa bija aizņemta, izsakot savu neapmierinātību ar Sallija dzīvesstāstu, kas pārāk atgādinot kāda kukaiņu sakosta supervaroņa dzīvi. Konors pastiepa roku un paņēma lapiņu.

Šķita, ka tā ir salocīta vairākus simtus reižu, un to atlocīt bija kā siet vaļā mezglu. Viņš uzmeta Lilijai niknu skatienu, bet meitene izlikās, ka uzmanīgi klausās skolotājas teiktajā.

Konors izklāja zīmīti'uz galda un izlasīja. Uz rūpīgi salocītā papīra bija tikai četras rindiņas.

Četras rindiņās, kuru dēļ pasaulē iestājās klusums.

Man žēl, ka pastāstīju visiem par tavu mammu, bija rakstīts pirmaja rindinā.

Es gribētu, lai mēs atkal esam draugi, viņš lasīja otrajā.

Kā tu jūties? bija rakstīts trešajā.

Es tevi redzu, viņš lasīja ceturtajā, un vārds Es bija pasvītrots reizes simts.

Konors izlasīja zīmīti vēlreiz. Un vēlreiz.

Viņš paskatījās uz Liliju, kas uzklausīja atzinības vārdus no skolotājas Mārlas par savu dzīvesstāstu, bet redzēja, ka viņa ir koši nosarkusi, un tas bija ne tikai to vārdu dēļ, ko dzirdēja no skolotājas.

Skolotāja Mārla devās tālāk, izlaižot Konoru.

Kad viņa bija pagājusi abiem garām, Lilija paskatījās uz zēnu. Ieskatījās viņam tieši acīs.

Un viņai bija taisnība. Viņa Konoru redzēja, tiešām redzēja. viņš norija kamolu kaklā, pirms spēja parunāt.

- Lilij, — zēns iesāka, bet tobrīd atvērās klases durvis un pa tām ienāca skolas sekretāre, pamāja skolotājai un kaut ko iečukstēja viņai ausī.

Abas pagriezās pret Konoru.

100 GADU

Vecmāmiņa iznāca no mammas palatas.

- Vai tad tu nepaliksi? - Konors jautāja.

Viņa pašūpoja galvu. - Būšu uzgaidāmajā telpā, - viņa sacīja un ļāva zēnam ieiet palātā vienam pašam.

Konoram vēderā viss bija savilcies čokurā, nezinot, kas gaidāms. Viņš vēl nekad nebija izņemts no skolas dienas vidū, pat ne toreiz, kad mamma nokļuva slimnīcā pagājušā gada Lieldienās.

Prātā virmoja jautājumi.

Jautājumi, kurus viņš ignorēja.

Zēns atgrūda vaļā durvis, baidoties'no visbriesmīgākā.

Bet mamma bija nomodā, viņa sēdēja gultā un smaidīja, un uz brīdi Konora sirds priekā salēcās. Zāles noteikti bija iedarbojušās! īveskoks bija viņu izārstējis. Briesmonis bija to paveicis…

Tad Konors pamanīja, ka smaids nesniedzas līdz mammas acīm. Viņa priecājās dēlu redzēt, bet bija arī nobijusies. Un skumja. Un daudz vairāk nogurusi, nekā viņš jebkad bija redzējis, un tas jau vien kaut ko nozīmēja'.

Un viņu taču nebūtu izņēmuši no skolas, lai pateiktu, ka mammai ir mazliet labāk.

- Sveiks, dēliņ, - viņa sacīja, un, kad mamma bija to pateikusi, viņas acis pielija ar asarām un balss pavisam aizsmaka.

Konors jutās ļoti, ļoti dusmīgs.

- Panāc šurp, - viņa teica, paplikšķinot pa gultu.

Zēns neapsēdās mammai blakus, bet gan krēslā pie gultas.

- Kā tev klājas, mīļais? - viņa jautāja vārgā balsī, kas trīcēja vēl vairāk nekā vakar. Likās, ka šodien mammai pievienots vēl vairāk caurulīšu, pa kurām viņā pumpēja zāles un gaisu, un sazin ko vēl. Mammai ap galvu nebija apsieta šalle, tā bija kaila un bāla, slimnīcas dienasgaismas lampu apspīdēta. Konors juta gandrīz nepārvaramu vēlmi apsegt mammas galvu, pasargāt to, pirms kāds ir pamanījis, cik tā trausla.

- Kas noticis? - viņš jautāja. - Kāpēc omīte izņēma mani no skolas? .

- Es gribēju tevi redzēt , - mamma paskaidroja. - Ņemot vērā, cik bieži morfija ietekmē aizpeldu uz Nekurnekadzemi, es īsti nezināju, kad nākamreiz man būs iespēja ar tevi parunāt.

Konors cieši sakrustoja rokas uz krūtīm. - Arī vakaros tu citreiz esi nomodā, - viņš sacīja. - Tu būtu varējusi parunāties ar mani šovakar.

Zēns zināja, ka tas patiesībā ir jautājums. Zināja, ka arī mamma to saprot.

Un, kad mamma ierunājās, Konors juta, ka tā būs atbilde uz viņa neizteikto jautājumu.

- Es gribēju tevi satikt tagad , konor, - mamma sacīja, un viņas balss bija aizsmakusi un acis asaru pilnas.

- Šī būs tā saruna, vai ne? - Konora balss izskanēja daudz asāk, nekā viņš būtu gribējis. - Sī būs…

Viņš nepabeidza teikumu.

- Paskaties uz mani, dēliņ! - mamma sacīja, jo Konors bija nodūris skatienu un pētīja grīdu. Zēns lēnām pacēla skatienu. Mamma veltīja dēlam ļoti nogurušu smaidu, un Konors redzēja, cik dziļi viņa iegrimusi spilvenos, it kā pašai nemaz nebūtu spēka pacelt galvu. Konors saprata, ka gultas gals ir pacelts, citādi mamma nebūtu spējusi uz viņu paskatīties.

Viņa dziļi ievilka elpu, lai turpinātu sarunu, bet tad mammu sagrāba klepus lēkme; tas bija dziļš un rejošs klepus. Pagāja kāds brīdis, līdz mamma atkal varēja ko pateikt.

- Es šorīt runāju ar ārstu, - mamļna vārgā balsī turpināja.

- Zāles nepalīdz, Konor.

- īveskoka zāles?

-Jā-

Konors sarauca pieri. - Kā tās var nepalīdzēt?

Mamma norija siekalas. - Vienkārši slimība ir pārāk strauji progresējusi. Tā tik un tā bija vārga cerība. Un tagad vēl tā infekcija…

- Bet kā tās var nepalīdzēti - konors atkārtoja, it kā jautātu kādam citam.

- Saprotu, ko tu domā, - mamma sacīja, joprojām smaidot.

- Skatoties uz īveskoku katru dienu, man likās, ka tas ir kā draugs, kas man palīdzēs, ja būs jāstājas pretī pašam ļaunākajam.

Konors joprojām bija sakrustojis rokas uz krūtīm. - Bet tas nepalīdzēja.

Mamma nedaudz pašūpoja galvu. Viņai sejā iezagās raizes, un zēns saprata, ka mamma raizējas par viņu.

- Un kas notiks tālāk? - Konors prasīja. - Kādas zāles tev dos tagad?

Mamma neatbildēja. Tā arī bija atbilde.

Tomēr Konors to pateica skaļi. - Citu zāļu vairs nav.

- Man ļoti žēl, dēliņ, - mamma sacīja, un viņai acīs atkal sarie-sās asaras, lai gan viņa mēģināja smaidīt. - Nekad dzīvē neesmu neko citu tik loti nožēlojusi.

Konors atkal palūkojās uz grīdu. Zēns jutās tā, it kā nespētu paelpot, it kā murgs viņu žņaugtu. - Tu teici, ka zāles palīdzēs, -Konors teica, balsij aizlūstot.

- Zinu.

- Tu teici tu ticēji, ka tās palīdzēs.

- Zinu.

-Tu meloji, - Konors strupi noteica, paskatoties uz mammu. -Tu man visu laiku meloji.

- Es ticēju, ka tās palīdzēs, - mamma sacīja. - Man šķiet, ka tikai tāpēc es tik ilgi turējos, Konor. Es ticēju, lai arī tu varētu tam ticēt.

Mamma pastiepa roku, lai pieskartos Konoram, bet viņš atvirzījās.

- Tu meloji, - viņš atkārtoja.

- Man šķiet, ka dziļi sirdī tu nojauti patiesību, - mamma sacīja.

- Vai tad ne?

Konors neatbildēja.

- Tu drīksti dusmoties, mīļais, - mamma turpināja. - Viss kārtībā. - Viņa iesmējās. - Atklāti sakot, es arī dusmojos. Bet es gribu, lai tu kaut ko zinātu, Konor, - ir ļoti svarīgi, lai tu tagad manī ieklausītos… vai tu klausies?

Viņa atkal pastiepa roku pretī dēlam. Pēc īsas vilcināšanās zēns ļāva mammai saņemt viņa roku, bet satvēriens bija vārgs, tik ļoti vārgs. i

- Dusmojies, cik vien vēlies, - viņa sacīja. - Neļauj nevienam tev teikt, ka tas nav pareizi. Ne vecmāmiņai, ne tētim - nevienam. Un, ja tu gribi kaut ko salauzt, - Dieva dēļ, sadauzi visu lupatās!

Viņš nespēja skatīties uz mammu. Vienkārši nespēja.

- Un, ja kādu dienu, - viņa teica, tagad patiešām raudot, - tu atcerēsies šo laiku un jutīsies slikti par to, ka biji tik dusmīgs, ja tādēļ tu jutīsies vainīgs - ka biji tik dusmīgs uz mani, ka nemaz negribēji ar mani runāt -, tad tev jāzina, Konor, tev jāzina, ka viss bija kārtībā. ka viss bija labi. ka es sapratu. es saprotu, skaidrs? es zinu visu, ko tu gribi man pateikt, pat ja to nepasaki skaļi. Saproti?

Viņš joprojām nespēja paskatīties uz mammu. Viņš nespēja pacelt galvu, kas šķita tik smaga. Viņš bija saliecies uz pusēm, it kā kāds mēģinātu viņu pārplēst pušu.

Bet viņš pamāja ar galvu.

Konors dzirdēja, kā mamma nopūtās; tā bija gara, trīcoša nopūta, bet tajā izskanēja atvieglojums un nogurums. - Man ļoti žēl, dēliņ, - viņa sacīja, - bet man tagad vajadzīgas sāpes remdējošas, zāles.

Konors palaida vaļā mammas roku. Viņa pastiepās un piespieda pogu uz aparāta, kas ielaida viņai vēnās tik spēcīgas sāpes remdējošas zāles, ka pēc to iedarbības mamma vairs nespēja ilgi palikt nomodā. Kad zāles bija sākušas savu darbību, mamma atkal saņēma Konora roku.

- Es vēlētos, kaut man būtu doti simts gadi, - viņa ļoti klusi teica, - simts gadi, ko nodzīvot kopā ar tevi.

Konors neatbildēja. Un pēc pāris minūtēm zāles jau bija mammu aizmidzinājušas, lai gan tam nebija nozīmes.

Viņi bija parunājuši.

Vairs nebija ko teikt.

- Konor? - vecmāmiņa uzsauca, pabāžot galvu pa palātas durvīm. Konors nesaprata, cik ilgs laiks bija pagājis.

- Es gribu aizbraukt mājās, - viņš klusi teica.

- Konor…

- Es gribu aizbraukt uz savām mājām, - zēns teica, paceļot galvu, un viņa acis bija sarkanas no bēdām, kauna un dusmām.

- Tur, kur aug īveskoks.

KĀDA NO TEVIS JĒGA?

- Es braukšu atpakaļ uz slimnīcu, Konor, - vecmāmiņa sacīja, izlaižot viņu pie mājas. - Man nepatīk tevi šeit atstāt. Kas tev tik svarīgs te bija vajadzīgs?

- Man kaut kas jāizdara, - Konors sacīja, skatoties uz māju, kur bija dzīvojis visu dzīvi. Tā šķita tukša un sveša, lai gan nebija pagājis pārāk ilgs laiks, kopš viņi bija pārcēlušies.

Zēns saprata, ka tās droši vien vairs nekad nebūs viņa mājas.

- Pēc stundas būšu tev pakaļ, - vecmāmiņa sacīja. - Paēdīsim vakariņas slimnīcā.

Konors neklausījās. Viņš jau bija aizvēris aiz sevis mašīnas durvis.

- Viena stunda, - vecmāmiņa uzsauca caur aizvērtajām durvīm. -Tev šovakar noteikti jābūt slimnīcā.

Konors kāpa augšā pa mājas parādes durvju kāpnēm.

- Konor?! - vecmāmiņa sauca viņam nopakaļ, bet zēns neatskatījās.

Viņš tik tikko dzirdēji, kā automašīna izbrauc uz ielas un skaņa attālinās.

Mājā oda pēc putekļiem un gaiss bija sastāvējies. Viņš pat neaizvēra aiz sevis durvis. Zēns devās taisnā ceļā uz virtuvi un palūkojās pa logu.

Kalnā stāvēja baznīca, un sardzē pie kapsētas auga īveskoks.

Konors izgāja pa sētas durvīm dārzā. Viņš uzlēca uz dārza galda, kur abi ar mammu vasarā mēdza dzert Pimm’s, un pārrāpās pāri žogam. Zēns bija tā darījis, pavisam mazs būdams; tas bija tik sen. Toreiz tēvs viņu sodīja par šādu palaidnību. Sprauga dzeloņdrāšu žogā, kas norobežoja dzelzceļu, joprojām bija turpat, un Konors pa to izlīda, saplēšot kreklu, taču nepiegrieza tam nekādu vērību.

Zēns šķērsoja sliedes, tik tikko paskatoties, vai nenāk vilciens, pārrāpās pāri vēl vienam žogam un nokļuva kalna pakājē, no kuras varēja aiziet uz baznīcu. Viņš pārlēca pāri zemajai akmens sienai, kas apjoza kapsētu, un sāka kāpt kalnā, līkumojot starp kapakmeņiem, visu laiku paturot acīs īveskoku.

Visu laiku tas bija un palika tikai un vienīgi koks.

Konors metās skriet.

- Mosties! - viņš sāka kliegt, pirms vēl bija nokļuvis līdz kokam.-MOSTIES!

Viņš pieskrēja pie koka un sāka tam spert. - Es teicu, mostiesl man vienalga, cik pulkstenis!

Viņš iespēra atkal.

Un vēl stiprāk.

Un vēlreiz.

Un koks pakāpās malā - tik strauji, ka Konors zaudēja līdzsvaru un nokrita.

-Ja tu tā turpināsi, nodarīsi sev pāri, - briesmonis sacīja, nolūkojoties uz viņu no augšas.

- Tās nepalīdzēja! - Konors kliedza, ceļoties kājās. - Tu teici, ka īveskoks mammu izārstēs, bet tā nav!

- Es teicu: ja viņu var izārstēt, īveskoks to izdarīs, - briesmonis

sacīja. - Izskatās, ka viņu nevarēja glābt.

Konora krūtīs uzbangoja dusmas, sirds nikni dauzījās krūškurvī. Viņš metās virsū briesmoņa kājām, sitot un plēšot mizu ar rokām un tā uzplēšot sev rokās brūces. - Izdziedini viņu! Tev viņa jāizārstē!

- Konor, - briesmonis sacīja.

- Kāda no tevis jēga, ja tu nevari viņu izārstēt?! - Konors jautāja, nepārstājot sist briesmonim. - Man paliek tikai kaut kādi stulbi stāsti un nepatikšanas mājās un skolā, un visi blenž uz mani tā, it kā es būtu slims…

Konors pārtrauca sist, jo briesmonis bija noliecies un pacēlis viņu gaisā.

- Tu esi tas, kurš mani aicināja, Konor O'Mailij, - viņš sacīja, nopietni lūkodamies uz zēnu. - Tu esi tas, kurš var atbildēt uz šiem jautājumiem.

-Ja es tevi saucu, - Konors kliedza, sejai piesarkstot un dusmu asarām līstot pār'vaigiem, - tad tikai tāpēc, lai tu izglābtu viņu! Lai tu izdziedinātu viņu!

Lapās nošalca vējš, it kā briesmonis izdvestu garu nopūtu.

- Es neierados izdziedināt viņu, - briesmonis teica. - Es nācu, lai dziedinātu tevi.

- Mani? - Konors pārjautāja un pārtrauca locīties briesmoņa rokā.

- Mani nevajag dziedināt! mamma ir tā, kas…

Bet viņš nespēja to pateikt. Pat tagad Konors nespēja to izteikt. Pat tagad, kad viņi bija runājuši. Lai gan Konors bija to zinājis visu laiku. Protams, viņš zināja,protams, lai ari cik ļoti viņš bija gribējis ticēt, ka tā nenotiks, protams, viņš saprata. Bet viņš joprojām nespēja to izteikt.

Nespēja izteikt, ka viņa…

Zēns joprojām nikni raudāja, un viņam bija grūti elpot. Kono-ram bija tāda sajūta, it kā viņu plēstu uz pusēm, it kā viņa ķermenis tiktu saraustīts mazos gabaliņos.

Viņš paskatījās uz briesmoni. - Palīdzi man! - viņš klusi lūdza.

- Ir laiks, - briesmonis teica, - ceturtajam stāstam.

Konors dusmās iegaudojās. - Nē! Ne jau par to es domāju! Šobrīd notiek daudz kas svarīgāks!

-Jā, - briesmonis teica, - tur nu es tev piekrītu.

Un viņš pavēra brīvo plaukstu.

Abus atkal ietina migla.

Un atkal viņi bija Konora murgā.

CETURTAIS STĀSTS

I

Pat satverts briesmoņa milzīgajā, stiprajā rokā, Konors juta, kā viņu pārņem bailes, juta tumsu, kas pilda viņa plaušas un smacē, juta, kā vēderā viss sagriežas…

- Nē! - Konors kliedza, mēģinot izlocīties, bet briesmonis viņu cieši turēja. - Nē! Lūdzu, nē!

Kalns, baznīca un kapsēta pagaisa, pat saule bija pazudusi, atstājot viņus aukstā tumsā - tajā, kas Konoram bija sekojusi kopš dienas, kad mammu pirmo reizi ievietoja slimnīcā, nē, vēl senāk - kopš dienas, kad tika uzsākta terapija, kuras dēļ mammai izkrita visi mati, un vēl senāk - kopš dienas, kad viņu nomocīja saaukstēšanās, ko nekādi nevarēja izārstēt, un viņa bija aizgājusi pie ārsta, bet izrādījies, ka tā nemaz nav saaukstēšanās… nē, vil senāk - kopš dienas, kad mamma sāka sūdzēties, cik nogurusi jūtas… nē, vēl senāk, pirms tam. Šķita, ka murgs ir pastāvējis mūžīgi, ka tas viņu vajājis, ielencis, atrāvis no visiem pārējiem, atsvešinājis.

Konoram bija tāda sajūta, it kā viņš vienmēr būtu dzīvojis šajā murgā.

- Dabū mani prom no šejienes! - viņš kliedza. - Lūdzu!

- Ir pienācis laiks ceturtajam stāstam, - teica briesmonis.

- Es nezinu nevienu stāstu! - zēns kliedza, bailēs trīcot.

-Ja tu man to nestāstīsi, - briesmonis mierīgi teica, - man tas būs jāstāsta tavā vietā. - viņš pievilka konoru tuvāk milzīgajai sejai. - Un, tici man, to nu tu negribētu.

- Lūdzu, - Konors lūdzās, - man jāatgriežas pie mammas.

- Bet, - briesmonis bilda, ieskatoties tumsā, - viņa jau ir šeit!

Briesmonis strauji nolika zēnu zemē, gandrīz nometa, un Konors paklupa.

Viņš atpazina auksto zemi zem rokām, atpazina klajumu, kurā atradās, jo no trim pusēm to ieskāva tumšs, nepielūdzams mežs, atpazina arī ceturto malu - klinti, kas beidzās vēl biezākā tumsā.

Un uz klints malas stāvēja mamma.

Viņa bija uzgriezusi Konoram muguru, bet paskatījās pār plecu un pasmaidīja. Mamma izskatījās tikpat vāja, kāda viņa bija slimnīcā, tomēr spēja pamāt dēlam.

- Mammu! - Konors kliedza, juzdamies pārāk nespēcīgs, lai pieceltos kājās, kā jau katru reizi, kad bija murgā. - Ej prom no turienes!

Mamma nepakustējās, lai gan izskatījās mazliet noraizējusies par dēla saucienu.

Konors vilkās uz priekšu, pieliekot visas pūles. - Mammu, bēdz prom no turienes!

- Viss kārtībā, mīļais, - mamma teica, - nav par ko raizeties.

- Mammu, bēdz! Lūdzu, bēdz

- bet, mīļais, te nav…

Viņa apklusa un pagriezās pret klints malu, it kā būtu kaut ko sadzirdējusi.

- Nē, - Konors pie sevis nočukstēja. Viņš līda uz priekšu, bet mamma atradās pārāk tālu, pārāk tālu, lai viņš paspētu, un ķermenis šķita tik smags…

No klints pakājes atskanēja dobja dunoņa.

It kā tur kustētos kaut kas ļoti liels.

Lielāks par pasauli.

Un tas rāpās augšup pa klinti.

- Konor? - mamma jautāja, pagriezusies pret dēlu.

Bet Konors jau zināja, ka ir par vēlu. '

Nāca īstais briesmonis.

- mammu! - Konors kliedza un piespieda sevi piecelties par spīti neredzamajam svaram, kas spieda viņu pie zemes. - MAMMU!

- Konor! - mamma sauca, atkāpjoties no klints malas.

Bet dunoņa tuvojās, tā skanēja skaļāk. Un skaļāk. Un skaļāk.

- MAMMU!

Viņš zināja, ka nepaspēs laikā.

Jo milzīgs tumsas mākonis ar skaļu rēcienu pastiepa rokas pār klints malu. Kādu bridi tās karājās gaisā pār mammu, kamēr viņa mēģināja bēgt.

Bet mamma bija vārga, pārāk vārga…

Briesmoņa rokas ar mežonīgu spēku gāzās viņai virsū, saķēra un vilka pāri klints malai.

Un beidzot Konors varēja paskriet. Kliegdams zēns metās pāri klajumam, skriedams tik ātri, ka gandrīz pakrita; Konors metās pakaļ mammai, pakaļ viņas pastieptajām rokām, bet briesmonis tikmēr vilka viņu tumsā.

Un viņš paspēja satvert mammas rokas.

Tas bija murgs.Tas bija murgs, no kura Konors katru nakti pamodās kliegdams. Tas notika tieši šobrīd, tieši šeit.

Viņš bija uz klints malas, cenzdamies noturēties uz vietas,

turēja mammas rokas no visa spēka, mēģinot nepieļaut, ka viņu ievelk melnajā tumsā pāri klints malai, kur briesmonis grasījās viņu ieraut.

Viņš tagad to skaidri redzēja.

īstais briesmonis, tas, no kura viņš tiešām baidījās, tas, kuru viņš iedomājās, kad pirmoreiz ieradās īveskoks, - īstais murgu briesmonis, veidots no mākoņiem, pelniem un tumšām liesmām, bet ar īstiem muskuļiem, īstu spēku, īstām sarkanām acīm, kas spīdēja viņam pretī, un asiem zobiem, kas gatavojās saplosīt viņa mammu gabalos. Es esmu redzējis daudz ko ļaunāku, konors pirmajā naktī bija teicis īveskoka briesmonim.

Tieši tas bija ļaunākais.

- Palīdzi man, Konor! - mamma sauca. - Nelaid mani vaļā!

- Es nelaidīšu, - Konors kliedza. - Es apsolu!

Murgu briesmonis ierēcās un rāva stiprāk, ar dūrēm sagrābis mammas ķermeni. '

Un viņa sāka izslīdēt no Konora tvēriena.

- Nē! - zēns auroja.

Mamma šausmās iekliedzās. - Lūdzu. Konor! Turi mani!

- Es turēšu! - Konors sauca. Viņš pagriezās pret iveskoku, kas tur vienkārši stāvēja un noskatījās. - Palīdzi man! Es nevaru viņu, noturēt!

Bet tas vienkārši stāvēja un vēroja.

- Konor! - mamma sauca.

Un viņas rokas slīdēja ārā no tvēriena.

- Konor! - mamma atkal izsaucās.

- Mammu! - Konors kliedza, satverot viņas rokas ciešāk.

Bet mammas rokas slīdēja laukā no viņa satvēriena, viņa kļuva

arvien smagāka un smagāka, murgu briesmonis vilka viņu arvien spēcīgāk un spēcīgāk.

- Es slīdu! - mamma sauca.

- NE! - Konors kliedza.

Viņš nokrita uz vēdera, nespējot vairs turēties pretī mammas svaram un briesmoņa spēkam.

Viņa atkal iekliedzās.

Un vēlreiz.

Un viņa bija tik smaga, tik ļoti smaga.

- Lūdzu! - Konors pie sevis lūdzās. - Lūdzu!

- Un tāds, - viņam aiz muguras sacīja īveskoka briesmonis, - ir ceturtais stāsts.

- Aizveries! - Konors uzsauca. - Palīdzi man!

- Tā ir Konora O’Mailija patiesība. '

Un mamma kliedza.

Un slīdēja projām no viņa tvēriena Bija tik grūti mammu noturēt.

- Tagad vai nekad, - iveskoka briesmonis sacīja. - Tev jāpasaka patiesība.

- Nē! - Konors teica, balsij aizlūstot.

- Tevjāpasaka.

- Nē! - Konors atkārtoja, lūkodamies mammas sejā,

Un te nu bija patiesība…

Kad murgs sasniedza savu briesmīgāko vietu…

- Nē! - konors vēlreiz izsaucās…

Un mamma krita.

CETURTĀ STĀSTA BEIGAS

Šajā bridi Konors parasti pamodās. Kad mamma izslīdēja no tvēriena un kliedzot krita tumsā, murgu briesmoņa aizrauta, zudusi uz mūžu - tobrīd viņš parasti pamodās. Pietrūcies sēdus gultā, mirkstot sviedros, sirdij sitoties tik strauji, ka zēnam likās - viņš mirs.

Bet šoreiz Konors nepamodās. Viņš joprojām bija murgā. īves-koka briesmonis stāvēja viņam aiz muguras.

- Stāsts vēl nav galā , - briesmonis teica.

- Dabū mani prom no šejienes! - Konors lūdza, trīcot piecēlies kājās. - Man jāredz mamma.

- Viņas te vairs nav, Konor, - īveskoka briesmonis sacīja. - Tu palaidi viņu vaļā.

-Tas ir tikai murgs, - Konors attrauca, smagi elpojot. - Tā nav patiesība.

- Tā ir patiesība, - briesmonis sacīja. - Tu zini, ka tā ir. Tu palaidi viņu vaļā.

- viņa nokrita, - konors iebilda. - es vairs nespēju viņu noturēt. Viņa bija kļuvusi tik smaga.

- Un tāpēc tu palaidi viņu vaļā.

- viņa nokrita - konors sacīja, un balss kļuva spalga, tā skanēja gandrīz izmisīgi. Dūmi un pelni, kas bija sagrābuši mammu, tagad pacēlās pār klints malu tievās strūkliņās, dūmu strūkliņās, no kurām nebija iespējams izvairīties, tās neieelpojot. Tas iekļuva zēnam degunā un mutē kopā ar gaisu, piepildot krūtis un smacējot viņu. Konors cīnījās pēc elpas.

- Tu palaidi viņu vaļā, - briesmonis atkārtoja.

- Nepalaidu! - Konors kliedza, balsij aizlūstot. - Viņa nokrita!

- Tev jāpasaka taisnība, vai arī tu nekad neatbrīvosies no šī murga, - briesmonis sacīja, draudīgi slejoties zēnam pāri, un viņa balss bija dusmīgāka, nekā Konors jebkad bija dzirdējis. - Citādi tu paliksi te iesprostots viens pats uz visu mūžu!

- Lūdzu, laid mani vaļā!/- Konors auroja, mēģinādams atkāpties. Zēns šausmās iekliedzās, ieraugot, ka tumsas dūmu strūkliņas ir satinušās viņam ap kājām. Tās nogāza viņu zemē un sāka tīties arī ap rokām. - Palīdzi man!

- Pasaki taisnību!- briesmonis sacīja stingrā un biedējošā balsi.

- Pasaki taisnību vai arī paliec šeit uz mūžu!

- Kādu taisnību? - Konors jautāja, izmisīgi mēģinot cīnīties ar dūmu virvēm. - Es nesaprotu, par ko tu runā!

Briesmoņa seja pēkšņi iznira no tumsas pavisam tuvu Konora sejai.

- Tu zini gan, - viņš dobjā un biedējošā balsī sacīja.

Un pēkšņi iestājās klusums.

Jo… Jā, Konors zināja.

Viņš vienmēr to bija zinājis.

Patiesību.

īsto patiesību. Murga patiesību.

- Nē, - zēns klusiņām teica, un tumsas strūklas sāka vīties viņam ap kaklu. - Es nespēju.

- Tev tas jādara.

- es nevaru , - konors atkārtoja.

- Tu vari, - sacīja briesmonis, un tā balss mainījās. Tā skanēja mazliet citādi.

Laipnāk.

Konoram acīs sakāpa asaras. Tās lija pār vaigiem, un viņš nespēja tās apturēt, nespēja pat tās noslaucīt, jo murga tumsas virves viņu bija sasējušas, gandrīz pilnībā ietinot melnā mākonī.

- Lūdzu, neliec man to darīt! - Konors lūdzās. - Neliec man to pateikt.

- Tu palaidi viņu vaļā, - briesmonis sacīja.

Konors pašūpoja galvu. - Lūdzu…

- Tu palaidi viņu vaļā, - briesmonis vēlreiz sacīja.

Konors cieši aizmiedza acis.

Un tad pamāja.

- Tu būtu varējis viņu noturēt ilgāk, - briesmonis turpināja,

- bet tu ļāvi viņai nokrist. Tu palaidi viņu vaļā un ļāvi tumsai viņu

aizraut.

Konors atkal pamāja, un viņa seja bija sāpēs saviebta.

- Tu gribēji, lai viņa nokrīt.

- Nē, - Konors caur asarām sacīja.

- Tu gribēji, lai viņa pazūd nebūtībā.

-Nē!

- Tev jāpasaka patiesība un jāpasaka tā tagad, Konor O’Mailij. Pasaki to! Tev tas jādara!

Konors atkal pakratīja galvu, cieši sakodis zobus, bet tagad viņš juta, ka krūtīs kaut kas deg, it kā kāds tur būtu iekūris ugunskuru vai mazu sauli, kas dedzināja viņu no iekšienes.

-Ja es to pateikšu, tas mani nogalinās, - zēns izdvesa.

- Tas tevi nogalinās, ja nepateiksi, — briesmonis sacīja. - Tev tas jāpasaka.

- Es nespēju.

- Tu viņu palaidi vaļā. Kāpēc?

Tumsa tagad tinās ap Konora galvu, aizsedza acis, līda nāsīs un mutē. Viņš tvēra pēc gaisa un nespēja ieelpot. Tas viņu nosmacēs.

Tas viņu nogalinās…

- Kāpēc, Konor? - briesmonis nikni jautāja. - Pasaki man, KĀPĒC! Pirms ir par vēlu!

Un uguns zēnam krūtīs pēkšņi uzliesmoja, tā dega ar tādu spēku, it kā gribētu viņu dzīvu sadedzināt. Viņš zināja, ka tā ir patiesība. Konors ievaidējās, vaids pārauga raudās un tad izmisīgā kliedzienā, un viņš atvēra muti, un uguns izlauzās viņam pār lūpām, izlauzās, lai sadedzinātu visu, uzliesmoja tumsā, aizdedzināja īveskoku kopā ar visu pārējo pasauli; tā dega, un Konors kliedza, kliedza un kliedza sāpēs un bēdās…

Un viņš pateica tos vārdus.

Viņš pateica patiesību.

Viņš izstāstīja ceturtā stāsta beigas.

- Es vairs nespēju to izturēti - konors kliedza, ugunij trakojot apkārt. - Es nespēju izturēt, zinot, ka viņai būs jāaiziet! Es vienkārši gribu, lai tas vienreiz būtu galā! Gribu, lai tas beigtos'.

Un tad uguns aprija pasauli, aizslaukot visu un pašu zēnu tai līdzi.

Konors juta atvieglojumu, jo beidzot nāca sods, ko viņš bija pelnījis.

DZĪVE PĒC NĀVES

Konors atvēra acis. Viņš gulēja zālē baznīcas pakalnā netālu no savas mājas.

Viņš joprojām bija dzīvs.

Tas bija sliktākais, kas vien varēja notikt.

- Kāpēc tu mani nenogalināji? - zēns novaidējās, paslēpis seju rokās. - Esmu pelnījis vissliktāko.

- Vai tiesām? - briesmonis jautāja, stāvot viņam līdzās.

- Es par to domāju jau sen, - Konors lēnām sacīja, un vārdi sāpīgi vēlās viņam pār lūpām. - Es vienmēr esmu zinājis, ka mamma neizveseļosies, gandrīz no paša sākuma. Viņa teica, ka jūtas labāk, jo es to gribēju dzirdēt. Un es tam ticēju. Nē, patiesībā jau neticēju vis.

- Neticēji gan, - briesmonis piekrita.

Konors norīstījās, zēnam joprojām bija grūti parunāt. - Un tad es sāku domāt par to, cik ļoti gribu, lai tas viss vienreiz beidzas. cik ļoti gribēju, lai man par to vairs nebūtu jādomā. es vairs nespēju gaidīt. Nespēju izturēt, cik Vientuļš jutos.

Šajā brīdī zēns sāka raudāt - viņš raudāja izmisīgāk, nekā jebkad bija raudājis, pat todien, kad bija uzzinājis, ka mamma ir slima.

- Un tu daļēji vēlējies, lai tas beigtos, - briesmonis sacīja, —pat ja tas nozīmētu viņu zaudēt.

Konors pamāja, nespējot parunāt.

- Un tad sākās murgs. Tas murgs, kas vienmēr beidzās vienādi…

- Es ļāvu viņai nokrist, - Konors izdvesa. - Es būtu varējis viņu noturēt vēl ilgāk, bet es ļāvu viņai nokrist.

- Tā ir taisnība, - briesmonis piekrita.

-Tomēr es tā nedomāju , - Konors nu jau skaļākā balsī taisnojās. - Es nemaz negribēju palaist viņu vaļā! Un tagad tas notiek īstenībā! Tagad viņa nomirs, un tā būs mana vaina!

- Tā nu gan nav taisnība, - briesmonis iebilda.

Bēdas saspieda Konoru kā spīlēs, visi muskuļi savilkās. Zēns tik tikko spēja ievilkt elpu; tas bija tik smagi, un viņš atkal noslīga zemē, vēlēdamies, kaut sāpes viņu vienkārši paņemtu, kaut tas vienreiz būtu galā.

Konors juta, kā viņu paceļ briesmoņa lielās rokas, izveidojot ērtu ligzdu. Konors tik tikko apjauta, kā lapas un zari savijas viņam apkārt, kļūstot mīkstāki un garāki, ļaujot izstiepties un atgulties.

- Ta ir mana vaina, - Konors elsoja. - Es palaidu viņu vaļā. Tā ir mana vaina.

- Tā nav tava vaina, - briesmonis sacīja, balsij izskanot gaisā kā vēja pūsmai.

- Ir gan.

- Tu tikai vēlējies, lai beigtos sāpes, - briesmonis sacīja. - Tavas sāpes. Lai tās beigtu tevi norobežot no citiem. Tā ir ļoti cilvēcīga vēlēšanās.

- Es tā negribēju, - Konors protestēja.

- Gribēji gan, - briesmonis teica, - un vienlaikus negribēji.

Konors nošņaukājās un ieskatījās briesmoņa sejā, kas bija tik

liela kā siena. - Kā gan abi šie apgalvojumi var būt patiesi?

-Jo cilvēki ir sarežģītas būtnes, briesmonis teica. - Kā gan karaliene var vienlaikus būt labā un sliktā ragana? Kā princis var būt gan slepkava, gan karaļvalsts glābējs? Kā Aptiekārs var būt vienlaikus (auns, bet ar krietniem principiem ? Kā mācītājs var būt bez principiem, bet ar labu sirdi? Kā gan neredzamais cilvēks kļuva vēl vientuļāks, kad bija panācis, ka visi viņu ierauga ?

- nezinu, - Konors novilka, pavisam pārguris. - Tavi stāsti man nekad nav likušies īpaši jēdzīgi. v

- Atbilde ir tāda, ka nav nekādas nozīmes tam, ko tu domā, -briesmonis teica. - Jo tavs prāts dienas laikā simt reižu nonāks pretrunā ar sevi. Tu vienlaikus vēlējies, lai viņa ātrāk aiziet, un izmisīgi cerēji, ka es viņu izglābšu. Tavs prāts noticēja mierinošiem meliem, vienlaikus apzinoties sāpīgo patiesību, kas padarīja šos melus par absolūti nepieciešamiem. Un prāts tevi sodīja, jo tu ticēji tiem abiem.

- bet kā lai pret to cīrfās? - Konors aizsmakušā balsī jautāja.

- Kā lai cīnās ar visu to jucekli, kas valda galvā?

- Sakot patiesību, — briesmonis teica. - Kā tu to tikko izdarīji.

Konors atkal atcerējās mammas rokas, kā viņš tās turēja un palaida vaļā…

- Izbeidz, Konor O'Mailij, - briesmonis maigi sacīja. - Tieši tāpēc es cēlos un sāku staigāt pa šo zemi, lai pateiktu tev ko tādu, kas tev palīdzēs izdziedināties. Tev jāklausās.

Konors norija siekalas. - Es klausos.

- Tu neraksti savu dzīvesstāstu ar vārdiem, - briesmonis teica,

- tu raksti to ar darbiem. Un nav svarīgi, ko tu domā. Svarīgs ir tikai tas, ko tu dari.

Pagāja kāds brīdis, pirms Konors atkal mierīgi ieelpoja.

- Tad ko lai es daru? - viņš beidzot jautāja.

- Tev jādara tas, ko tu tikko izdarīji, - briesmonis paskaidroja.

- Jāpasaka patiesība.

- Un tas ir viss?

- Vai tu domā, ka tas ir viegli - briesmonis uzrauca divas milzīgas uzacis. - Tu biji gatavs labāk mirt nekā pateikt patiesību.

Konors palūkojās uz savām dūrēs savilktajām rokām un beidzot atslābināja tās. - Jo tas, ko es domāju, bija slikti.

- Tas nebija nekas slikts, - briesmonis skaidroja, - tā bija tikai viena doma, viena no miljona. Tā nebija rīcība.

Konors dziļi nopūtās, balsij joprojām ķeroties.

Bet viņš vairs nesmaka. Murgs vairs nenomāca viņu, nežņaudza krūtis un nedraudēja ieraut bezdibenī.

Patiesībā viņš vairs vispār nejuta murga klātesamību.

- Es esmu tik ļoti noguris, - Konors sacīja, atbalstot galvu rokās. - Es no tā visa esmu tik ļoti noguris.

- Tad guli, - briesmonis sacīja. - Vēl ir laiks.

- vai tiešām? - Konors nomurmināja, pēkšņi nespēdams vairs noturēt vaļā acis.

Briesmonis pielāgoja savas zaru rokas vēl vairāk, lai izveidotu Konoram skuju gultu, kurā bija vēl ērtāk gulēt.

- Man jāredz mamma, - zēns protestēja.

- Tu viņu vēl redzēsi, - briesmonis sacīja, - apsolu.

Konors atvēra acis. - Vai tu būsi kopā ar mani?

- Jā, - briesmonis apliecināja. - Tie būs mūsu kopīgā ceļa pēdējie soļi.

Konors juta, kā aizsnaužas, viņam pāri vēlās tik varens miega vilnis, kam viņš nespēja pretoties.

Bet, pirms Konors aizmiga, viņam prātā uzzibēja vēl viens jautājums.

- Kāpēc tu vienmēr ieradies 00:07? -zēns jautāja.

Viņš aizmiga, pirms briesmonis bija paspējis atbildēt. . ..

Vecmāmiņas balss.

Konors atvēra acis un lēnām pieslējās sēdus. Bija jau nakts. Cik ilgi viņš bija gulējis? Zēns palūkojās apkārt. Viņš joprojām bija baznīcas kalnā aiz mājas, ieritinājies pie īveskoka saknēm, un koks slējās viņam pāri. Zēns pacēla skatienu. Tas

ieslēgtas, un motors rūca. Konors piecēlās kājās un vēroja, kā vecmāmiņa skrien pie viņa. Vecmāmiņas sejā bija lasāms aizkaitinājums un atvieglojums, un vēl kaut kas, kā dēļ Konors sašļuka.

-Ak, paldies Dievam, paldies DIEVAM! - viņa kliedza, skrienot pie mazdēla.

Un tad viņa izdarīja kaut ko pavisam pārsteidzošu.

Apskāva Konoru tik cieši, ka abi gandrīz nogāzās no kājām. Tikai Iveskoks zēnam aiz muguras neļāva abiem nokrist. Tad vecmāmiņa palaida mazdēlu vaļā un patiešām sāka kliegt.

- Kur tu BIJI?! - viņa gluži vai auroja. - Es tevi meklēju jau vairākas STUNDAS! Es biju PĀRBIJUSIES, Konor! KO, PIE VELNA, TU DOMĀJI?

- Man vienkārši vajadzēja kaut ko izdarīt, - Konors sacīja, bet vecmāmiņa jau bija saķērusi viņu aiz rokas un vilka prom.

- Mums nav laika! Mums jāskrien. Tūlītpat!

Viņa palaida vaļā mazdēla roku un burtiski aizlidoja līdz mašīnai, un tas izskatījās tik biedējoši, ka Konors gandrīz automātiski metās viņai pakaļ, ielēca pasažiera sēdekli un pat nepaspēja kārtīgi aizvērt durvis, kad automašīna jau brauca prom, riepām kaucot.

Viņš neuzdrošinājās pajautāt, kurp viņi tā steidzas.

- Konor, - vecmāmiņa teica, automašīnai traucoties pa ceļu biedējošā ātrumā. Zēns paskatījās uz vecmāmiņu, un nu viņš pamanīja, cik ļoti viņa raud. Vecmāmiņas pleci trīcēja. - Konor, tu nevari… -Viņa notrīcēja un satvēra automašīnas stūri vēl ciešāk.

- Vecmāmin, - viņš iesāka.

- Nevajag, - viņa teica. - Nesaki neko.

Viņi vēl kādu brīdi brauca klusēdami, lidojot garām ceļa zīmēm, tik tikko ievērojot satiksmes noteikumus. Konors no jauna pārbaudīja drošības jostu.

- Vecmāmiņ? - Konors jautājoši uzrunāja omīti, kad viņi pārlidoja pāri “gulošajam policistam”.

Viņa nesamazināja ātrumu.

- Lūdzu, piedod! - viņš klusi teica.

Vecmāmiņa iesmējās - tie bija skumji, piesmakuši smiekli. Un tad pašūpoja galvu. - Tam nav nozīmes, - viņa sacīja. - Nav nekādas nozīmes.

-Tiešām?

- Protams, nav, - vecmāmiņa teica un atkal sāka raudāt. Bet viņa nebija no tām omītēm, kas ļautuļ asarām traucēt izteikties.

- Zini, Konor, - viņa teica. - Mēs ar tēvi… mēs neesam tas saderīgākais pāris, vai ne?

- Nē, - zēns teica, - laikam jau neesam vis.

- Man arī tā šķiet, - vecmāmiņa sacīja un nogriezās ap stūri tik strauji, ka Konoram vajadzēja pieķerties pie durvju roktura, lai neapgāztos.

- Bet mums būs jāmācās sadzīvot, - viņa turpināja.

Konors norija siekalas.Zinu.

Vecmāmiņai pār'lūpām izlauzās elsas. - Tu visu saproti, vai ne? - vina teica. - Nu protams, saproti.

Viņa noklepojās, paskatījās uz abām pusēm, tuvojoties krustojumam, un šķērsoja to pie sarkanās gaismas. Konors prātoja, cik gan vēls ir. Uz ielām nebija gandrīz nevienas mašīnas.

- Bet zini ko, mazdēl? - omīte turpināja. - Mums tomēr ir kaut kas kopīgs.

-Tiešām? - Konors pārjautāja, un tajā brīdī ielas galā parādījās slimnīca.

- Kas tad tas ir? - viņš vaicāja.

Viņa iegrieza mašīnu pirmajā brīvajā stāvvietā uz ielas, auto uztriecās ietves apmalei un ar būkšķi apstājās.

-Tava mamma, - vecmāmiņa sacīja, cieši ieskatījusies mazdēlam acīs. - Viņa mums ir kopīga.

Konors neko neatbildēja.

Bet zēns saprata, ko omīte bija ar to gribējusi teikt. Viņa mamma bija vecmāmiņas meita. Un viņa bija svarīgākais cilvēks gan Konora, gan vecmāmiņas dzīvē. Un tas bija daudz.

Tas noteikti bija sākums.

Vecmāmiņa izslēdza motoru un atvēra mašīnas durvis. - Mums jāpasteidzas, - viņa sacīja.

PATIESĪBA

Vecmāmiņā ietraucās mammas palātā pirms Konora, un viņas sejā

bija lasāms neizteikts, briesmīgs jautājums. Bet palātā bija māsiņa, kas nekavējoties atbildēja: - Viss kārtībā. Jūs paspējāt.

Vecmāmiņa ar rokām aizspieda muti un izdvesa atvieglojuma nopūtu.

- Redzu, ka jūs esat zēnu atradusi, - māsiņa sacīja, paskatījusies uz Konoru.

-Jā, - bija viss, ko vecmāmiņa pateica.

Viņa un Konors lūkojās uz mammti. Palāta bija tumša, gaisma spīdēja tikai virs mammas gultas. Viņās acis bija aizvērtas un elpa tik saraustīta un vārga, it kā viņai uz krūtīm būtu liels smagums. Māsiņa atstāja abus kopā ar slimnieci, un vecmāmiņa nekavējoties apsēdās krēslā pie mammas gultas, noliecās un paņēma rokās mammas plaukstu. Viņa satvēra mammas roku savējā, noskūpstīja to un sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ.

- Mammu? - Konors saklausīja mammas balsi. Tā bija tik aizsmakusi un klusa, ka tik tikko varēja saprast, ko viņa saka.

- Esmu šeit, mīļā, - vecmāmiņa sacīja, joprojām turot mammas roku. - Un Konors arī.

- Vai tiešām? - mamma nošļupstēja, neatvērusi acis. Vecmāmiņa palūkojās uz Konoru, liekot saprast, ka viņam kaut

kas jāpasaka.

- Esmu šeit, mammu, - viņš teica.

Mamma neko neteica, tikai pastiepa roku uz viņa pusi.

It kā lūdzot, lai viņš to satver.

Satver un nelaiž vaļā.

- Un šīs ir stāsta beigas, - sacīja briesmonis viņam aiz muguras.

- Ko lai es daru? - Konors nočukstēja.

Viņš juta, kā briesmonis uzliek rokas viņam uz pleciem. Pēkšņi briesmoņa rokas likās tik mazas, ka tās vienkārši palīdzēja Kono-ram nostāvēt.

- Tev tikai jāpasaka patiesība, - sacīja briesmonis.

- Man bail, - Konors nočukstēja. Viņš redzēja vecmāmiņu tur sēžam blāvajā gaismā, noliekušos pār savu meitu. Viņš redzēja mammas pastiepto roku; viņas acis joprojām bija aizvērtas.

- Protams, tev ir bail, - briesmonis sacīja, pastumjot zēnu uz priekšu. - Tomēr tev tik un tā tas jādara.

Kamēr briesmoņa rokas lēnām, bet stingri vadīja viņu tuvāk mammai, Konors ieskatījās pulkstenī pie sienas. Tas jau rādīja 23:46.

Divdesmit viena minūte līdz 00:07.

Konors gribēja pajautāt briesmonim, kas notiks 00:07, bet neuzdrošinājās.

Jo viņam likās, ka zina.

—Ja tu pateiksi patiesību, - briesmonis čukstēja kono-ram ausī, - tu varēsi stāties pretī tam, kas sekos.

Konors palūkojās uz mammu, uz viņas pastiepto roku. Zēns juta, kā aizžņaudzas kakls un acīs sakāpj asaras.

Tomēr tās nebija murga rļomācošās šausmas.Tas bija kaut kas vienkāršāks, skaidrāks.

Tomēr tikpat smags.

Viņš saņēma mammas roku.

Viņa atvēra acis un uz īsu brīdi paskatījās uz Konoru. Tad atkal tās aizvēra.

Tomēr dēlu viņa redzēja.

Un Konors zināja, ka tagad tas notiks. Ka atpakaļceļa vairs nav. Tas ir klāt, lai arī ko viņš gribētu, lai arī kā viņš justos.

Un Konors zināja ari to, ka viņš to pārdzīvos.

Tas būs briesmīgi. Vairāk nekā briesmīgi.

Bet viņš izdzīvos.

Un tieši tādēļ briesmonis bija ieradies.Tā tam jābūt. Konoram tas bija vajadzīgs, un šī vajadzība atsauca briesmoni. Un tas atnāca. Tieši šī brīža dēļ.

- Vai tu paliksi? - Konors čukstus pajautāja briesmonim, tik tikko spēdams parunāt. - Tu paliksi, līdz…

- Es palikšu, - briesmonis apliecināja, joprojām turot rokas Konoram uz pleciem. - Tagad tev tikai jāpasaka patiesība.

Un Konors tā izdarīja.

Viņš ievilka elpu.

Un beidzot pateica īsto un galīgo patiesību.

- Es negribu laist tevi vaļā, - zēns teica, sākumā asarām ritot lēnām, līdz tās izplūda asaru straumēs.

- Es zinu, mīļais, - mamma aizsmakušā balsī sacīja, - es zinu. Viņš juta, kā briesmonis viņu tur un palīdz nostāvēt.

- Es negribu laist tevi vaļā, - viņš atkārtoja.

Un tas arī bija viss, kas viņam bija jāpasaka.

Viņš noliecās un apskāva mammu.

Turēja viņu.

Viņš zināja, ka tas nāks, turklāt drīz, varbūt pat 00:07. Brīdis, kad viņa izslīdēs no Konora tvēriena, lai arī cik stipri viņš mammu turētu.

- Bet vēl ne, - briesmonis čukstēja, joprojām stāvot pavisam tuvu. - Vēl ne.

Konors cieši turēja mammu.

Un tikai tagad viņš pa īstam spēja beidzot palaist viņu vaļā.

PATRIKS NESS ir kritiķu augstu novērtētās un izcilus pārdošanas rādītājus sasniegušās triloģijas “Haosa spēle” autors. Viņš ieguvis daudzas literārās balvas, piemēram, Kārnegija medaļu (divreiz), llie Guardian bērnu daiļliteratūras balvu, Hooklrusl pusaudžu literatūras balvu un Costa bērnu grāmatu godalgu.

ŠIVONA DAUDA guvusi plašu atzinību un lasītāju mīlestību. Divas no /rakstnieces četrām grāmatām publicētas .pēc viņas nāves no vēža 47 gadu vecumā. 2009. gadā viņa kļuva par pirmo autori, kas pēc nāves saņēmusi Kārnegija medaļu.

DZIMS KEJS ir studējis ilustrāciju

mākslu un strādājis Teita galerijas arhīvā un Karaliskajā botāniskajā „ dārzā Kjū; abas šīs pieredzes ir būtiski ietekmējušas viņa darbu. Radot spēcīgās, noskaņu raisošās un neaizmirstamās ilustrācijas grāmatai “Septiņas minūtes pēc pusnakts”, par kurām mākslinieks saņēmis Keitas Grīnvejas medaļu, izmantots itin viss - no vabolēm lulz maketēšanas platēm.

Covcr illuslration 201 I |im Kay

Content

Ness Patriks Septiņas minūtes pēc pusnakts

AUTORU PRIEKŠVĀRDS

BRIESMOŅA AICINAJUMS

BROKASTIS

SKOLĀ

DZĪVESSTĀSTS

TRĪS STĀSTI

VECMĀMIŅA

MEŽONĪGĀ STĀSTU VALSTĪBA

PIRMAIS STĀSTS

PIRMĀ STĀSTA BEIGAS

NERAKSTĪTA VIENOŠANĀS

ĪSA SARUNA

VECMĀMIŅAS MĀJA

ČEMPINŠ

AMERIKĀŅIEM NAV DAUDZ BRĪVDIENU

OTRAIS STĀSTS

OTRĀ STĀSTA BEIGAS

POSTAŽA

NEREDZAMAIS CILVĒKS

ĪVESKOKS

VAI TĀ VARĒTU BŪT?

NAKTS BEZ STĀSTA

ES TEVI VAIRS NEREDZU

TRESAIS STĀSTS

SODS

ZĪMĪTE

100 GADU

KĀDA NO TEVIS JĒGA?

CETURTAIS STĀSTS

CETURTĀ STĀSTA BEIGAS

DZĪVE PĒC NĀVES

PATIESĪBA