Rollinss Džeimss

Melnais ordenis

Džeimss Rollinss

Melnais ordenis

VELTĪTS DEIVIDAM

Par visiem piedzīvojumiem

PATEICĪBAS

Par spīti vienatnē pie baltas lapas pavadītajam laikam, romānu rakstīšana ir arī kopīgs darbs. Šīs grāmatas tapšanā palīdzējuši daudzi cilvēki. Vispirms vēlos īpaši pateikties Penijai Hillai par ilgājam pusdienām, labi pārdomātajiem komentāriem, bet visvairāk par viņas draudzību. To pašu vēlos teikt arī Karolinai Makkrejai, kas joprojām mudina un izaicina mani sasniegt vēl vairāk. Vēl, protams, man ir tas gods pateikties draugiem, ar kuriem tiekos katru otro nedēļu restorānā Coeo, − Stīvam un Džudijai Prejiem, Krišam Krovam, Lī Garetam, Maiklam Galovglasam, Deivam Marijam, Denisam Greisonam, Deivam Mikam, Džeinai O'Rivai, Denam Nīdl− sam, Zakam Votkinsam un Kerolainai Viljamsai. Viņi ir sazvernieku grupa aiz šī rakstnieka muguras. īpaša atzinība rakstniekam Džo Konratam par viņa enerģiju, atbalstu un labi pārdomātajiem iebildumiem pret dažām šis grāmatas tēmām un Deividam Silvianam par kameras stiepšanu pat visaugsta− kajos Sjerras kalnos. Par iedvesmu šai grāmatai man jāpateicas Nika Kuka grāmatam un Džondžo Makfadena intriģējošajiem pētījumiem. Visbeidzot jāpiemin četri cilvēki, kuriem bija liela loma visos grāmatas tapšanas posmos, − manai redaktorei Lisai Keišai, viņas kolēģei Mejai Čenai un maniem aģentiem Rasam Galenam un Denijam Baroram. Un, ka vienmēr, atgadinu, ka par visam faklu vai detaļu kļudam atbildīgs esmu tikai un vienīgi es pats.

VĒSTURISKA PIEZĪME

Otrā pasaules kara pēdējos mēnešos, līdz ar Vacijas sakāvi sākās jauns karš sabiedroto starpā − par nacistu tehnoloģiju izlaupīšanu. Britu, amerikāņu, franču un krievu sacīkstēs katra valsts domāja tikai par sevi. Tika nozagti patenti − jaunām radiolampām, agrāk neredzētām ķimikālijām un plastmasām, pat piena pasterizēšanai ar ultravioleto gaismu. Bet daudzi visslepenākie patenti pazuda tādu "melno" projektu dzīlēs kā operācijā "Papīra saspraude", kurā simtiem nacistu V−2 raķešu pētnieku tika stingri konfidenciāli savervēti un aizvesti uz Savienotajām Valstīm.

Taču vācieši negribēja tik viegli atteikties no savām tehnoloģijām. Viņi cīnījās, lai nosargātu šos noslēpumus cerībā uz Reiha atdzimšanu. Zinātnieki tika noslepkavoti, laboratorijas iznīcinātas, bet rasējumi nogremdēti ezeru dzīlēs un aprakti kapenēs. Lai tikai pasargātu tos no Sabiedrotajiem.

Meklējumi kļuva arvien bīstamāki. Nacistiem bija simtiem pētniecības un ieroču izstrādes laboratoriju Vacijā, Austrijā, Čehoslovakijā un Polijā, dažas atradās pazemē. Viena no noslepumainākajām bija ierīkota kādreizējās raktuvēs netālu no kalnu mazpilsētas Breslavas. šajā laboratorijā veikti pētījumi ar kodēto nosaukumu Die Glocke jeb "Zvans". Vietējie iedzīvotāji stāstija par dīvainām gaismām, noslēpumainām slimībām un nāves gadījumiem.

Pirmie šajās raktuvēs nonāca krievu armijas spēki. Raktuves bija pamestas. Visi projekta iesaistītie sešdesmit divi zinātnieki − nošauti. Bet pati ierīce… pazudusi bez pēdām.

Taču viens ir zināms droši − Zvans tiešām bija īsts.

ZINĀTNISKĀ PIEZĪME

Dzīve ir neparastāka par jebkuru izdomu. Visiem šajā grāmata pieminētajiem kvantu mehānikas, saprātīgās radīšanas teorijas un evolūcijas jautājumiem pamatā ir fakti.

Ja zināms, ka evolūcija ir bioloģijas stūrakmens un tātad bioloģija savādā kārtā zinātne, kuras pamatā ir uzlabota teorija, kas tad tā īsti ir − zinātne vai ticība?

Čarlzs Darvins

Zinātne bez reliģijas klibo, reliģija bez zinātnes ir akla.

Alberts Einšteins

Kurš netic, ka es esmu īpašā Dieva aizsardzībā?

Ādolfs Hitlers

Džeimss Rollinss

Melnais ordenis

4. MAIJS, 6:22. NOCIETINĀTĀ BRESLAVAS PILSĒTA POLIJĀ

Līķis peldēja notekūdeņos, kas plūda pa drēgnajiem kanalizācijas tuneļiem. Mirušā zēna ķermenis bija uzburbis, žurku apgrauzts, zābaki, bikses un krekls novilkti. Aplenktajā pilsētā neko nedrīkstēja laist zudumā.

SS obergrupenfīrers Jakobs Šporenbergs pārkāpa pāri līķim, uzvandot netīrās duļķes. Atkritumi un izkārnījumi. Asinis un žults. Ap degunu un muti apsietā mitrā šalle neko daudz nepasargāja no smakas. Tāds nu bija šī dižā kara iznākums. Varenie cīnītāji spiesti ložņāt pa notekām, lai aizbēgtu. Taču viņam jāpilda pavēle.

Virs galvas rībēja krievu artilērijas zalves, postot pilsētu. Katrs sprādziens atbalsojās vēderā kā belziens. Krievi bija sagrāvuši pilsētas vārtus, sabombardējuši lidostu un pašlaik, kamēr tanki virzījās pa bruģētajām ielām, lidmašīnas nolaidas Kaizerštrasē. Pilsētas galvenā iela bija pārvērsta par nosēšanās joslu, izvietojot tās abās pusēs mucu rindas ar liesmojošu naftu, no kuras melni dūmi ceļas drumajās agra rīta debesīs, neļaujot saskatīt saullēktu. Cīniņi plosījās katrā ielā, katrā mājā, no bēniņiem līdz pagrabam.

Katra māja kā cietoksnis.

Tads bija gauleitera Hankes pēdējais rīkojums iedzīvotājiem. Pilsētai bija janoturas, cik vien ilgi iespējams. No tā bija atkarīga Trešā reiha nākotne.

Un arī no Jakoba Šporenberga.

− Mach schnell, − viņš steidzināja pārējos, kas gāja aiz muguras.

Sicherheitsdienst vienība − īpašais evakuācijas dienests − brida viņam nopakaļ, līdz ceļiem netīrajā ūdenī. Četrpadsmit vīri. Visi bruņoti. Visi ģērbušies melnā. Visi apkrāvušies ar smagām mugursomām. Grupas vidū četri spēcīgākie vīri, bijušie Ziemeļjūras ostas krāvēji, nesa uz pleciem kārtis ar masīvām kastēm uz tām.

Krievi ne velti uzbruka šai nomaļajai pilsētai dziļi Sudetu kalnos starp Vāciju un Poliju. Breslavas nocietinājumi aizšķērsoja ceļu uz tālākajiem kalnājiem. Pēdējo divu gadu laikā spaidu darbos sadzītie Grossrosenas koncentrācijas nometnes ieslodzītie bija izrakuši tuneļus tuvējā kalnu virsotnē. Tika izkaltas un izspridzinātas simtiem kilometrus garas ejas, visas paredzētas vienam slepenam projektam, kas bija droši paslēpts no Sabiedroto ziņkārīgajiem skatieniem.

Der Riese… Milzis.

Tomēr valodas izplatījās. Varbūt kādā no ciematiem pie Venceslas raktuvēm ļaudis sāka runāt par slimību, par pēkšņo sērgu, kas bija uzbrukusi pat tiem, kuri dzīvoja drošā attālumā.

Ja vien viņiem būtu bijis mazliet vairāk laika pabeigt pētījumus…

Tomēr sirds dziļumos Jakobs Šporenbergs šaubījās. Viņš nezināja visu par slepeno projektu, neko daudz vairāk par tā kodēto nosaukumu Chronos. Tomēr viņš zināja pietiekami. Viņš bija redzējis eksperimentā izmantoto cilvēku līķus. Bija dzirdējis kliedzienus.

Atbaidoši.

Tieši šis vārds pirmais ienāca prātā, liekot asinīm dzīslās sastingt.

Zinātniekus viņš nogalināja nešaubīdamies. Visi sešdesmit divi vīrieši un sievietes tika izvesti ārā un katram divreiz iešauts galvā. Neviens nedrīkst uzzināt, kas atklāts Venceslas raktuves… vai kas atrasts. Dzīva bija atstāta tikai viena pētniece.

Doktore Tola Hiršfelda.

Jakobs dzirdēja, kā viņa brien nopakaļ kareivja stingrā tvērienā, aiz muguras sasietām rokām. Viņa bija gara auguma sieviete, nepilnus trīsdesmit gadus veca, ar mazām krūtīm, bet apaļīgu vidukli un glītām kājām. Viņas mati izplūda pār pleciem melni un spīdīgi, āda pienaini bāla pēc pazemē pavadītajiem mēnešiem. Viņu vajadzēja nogalināt kopā ar visiem pārējiem zinātniekiem, bet viņas tēvs, Oberarbeitsleiters Hugo Hiršfelds, projekta vadītājs, beidzot parādīja savu jaukto asiņu īsto dabu, savu pusžīda mantojumu. Viņš meģināja iznīcināt pētījumu dokumentus, bet viens no kareivjiem nošāva viņu, pirms vecais paguva uzspridzināt savu pazemes darbistabu. Tāpēc Hiršfelda meitai paveicās − tā ka viņa pilnībā pārzināja die Glocke projektu, viņa tika atstāta dzīva, lai turpinātu tēva darbu. Viņa bija tikpat talantīga kā tēvs un zināja par pētījumiem vairāk nekā jebkurš cits no zinātniekiem.

Taču viņa tik viegli nepiekritīs sadarboties.

Ikreiz, kad Jakobs palūkojās uz gūstekni, Tolas acis nikni zvēroja. Viņš juta, kā no sievietes izplūst naids kā svelme no atvērtas krāsns. Taču gan viņa padosies… tāpat ka savulaik viņas tēvs. Jakobs zināja, ka apieties ar žīdiem, sevišķi ar jauktasiņu salašņām. Mitchlinge. Tie bija visļaunākie. Pa pusei žīdi. Reiha armijā dienēja apmēram simt tūkstoši Mitchlinge. Žīdu kareivji. īpaši nacistu likumu izņēmumi ļāva šādiem jaukteņiem dienēt, izglābjot tiem dzīvību. Tam bija nepieciešama īpaša atļauja. Šādi Mitchlinge parasti bija visniknākie kārotāji, kam par katru cenu nācās pierādīt lojalitati Reiham par spīti savai rasei.

Taču Jakobs tiem nekad neuzticējās. Un Tolas tēvs vēlreiz apstiprināja šīs aizdomas. Doktora sabotāžas mēģinājums nepārsteidza Jakobu. Žīdiem nevar uzticeties, tie visi jāapkauj.

Taču Hugo Hiršfelda atļauju papīrus bija parakstījis pats fīrers, paglābjot no nāves ne tikai tēvu un meitu, bet arī vecvecākus − sirmgalvju pāri kaut kur Vācijas vidienē. Tāpēc, lai gan Jakobs neuzticējās Mitchlinge, viņš pilnībā paļāvās uz fīreru. Viņam bija doti skaidri un precīzi rīkojumi − evakuēt no šahtām darba turpināšanai nepieciešamos resursus un visu pārējo iznīcināt.

Tas nozīmēja, ka meita jaatstāj dzīva.

Un arī bērns.

Jaundzimušais puisēns bija satīts un iestūķets mugursomā − ebreju zīdainis, tikai kādu mēnesi vecs. Lai evakuācijas laikā mazais neraudātu, viņam bija iedots viegls nomierinošs līdzeklis.

Šajā bērnā slēpās atbaidošā eksperimenta būtība, Jakoba riebuma īstais avots. Šajās mazajās rociņās − žīdu bērneļa rociņās − bija visas Trešā reiha cerības. Žults uzbangoja, iedomājoties kaut ko tādu. Labāk būtu uzdurt to knauķi uz durkļa. Taču viņam bija jāpilda pavēles.

Viņš redzēja arī, kā Tola lūkojās uz bērnu. Viņas acīs kvēloja mīlestība un sāpes. Palīdzot tēvam pētījumos, Tola arī rūpējās par bērnu, būdama tam mātes vietā − ieaijāja miegā, baroja. Tikai piedraudot nogalināt puisēnu, Jakobam beidzot izdevās piespiest Tolu paklausīt viņa prasībam.

Virs galvas eksplodēja mīnmetēja lādiņš, nogāžot visus no kājām un apdullinot. Nokrakšķēja cements, un duļķainajā ūdenī sāka birt putekļi.

Jakobs, klusi lādēdamies, piecēlās kājās.

Viņa vietnieks Oskars Henrikss pienāca un norādīja uz tuneļa sānu atzaru.

− Iesim tur, Obergruppenfjuhrer. Veca lietus ūdeņu noteka. Pilsētas valdes kartē parādīts, ka galvenais tunelis ved uz upi netālu no Katedrāles salas.

Jakobs pamāja ar galvu. Upes tuvumā gaidīs divas paslēptas un nomaskētas lielgaballaivas ar vēl vienu īpašo vienību. Vairs nebija tālu.

Viņš atsāka iet jau ātrākā solī, kamēr virs galvas pieņēmās spēkā krievu bombardēšana. Tas nepārprotami liecināja, ka viņi tūlīt ielauzīsies pilsētā. Tās aizstāvju sakāve bija neizbēgama.

Nonācis sānu tunelī, Jakobs izkāpa no duļķainās netīrumu straumes uz ejas atzarojuma betona apmales. Zābaki pie katra soļa žļurkstēja. Pretīgā mēslu un puvekļu smaka uz brīdi kļuva vēl spēcīgāka, it kā netīrā kloāka negribētu viņu tik viegli atlaist.

Pārējie vienības dalībnieki sekoja.

Jakobs iespīdināja kabatas lukturīti cementa tunelī. Vai šeit gaiss bija kaut mazliet svaigāks? Viņš ar jaunu sparu devās gaismas stara virzienā.. Ja reiz izeja uz upi bija tik tuvu, tad viņa misija bija gandrīz galā. Viņa vienība jau būs pusceļā cauri Silēzijai, kad krievi beidzot būs atraduši pazemes žurku alu labirintu − Venceslas raktuves. Turklāt laipnai viesu sagaidīšanai Jakobs bija laboratoriju gaiteņos ievietojis spridzekļus. Krievi un to sabiedrotie kalnos neko neatradīs, tikai savu nāvi.

Šīs tīkamas domas spārnots, Jakobs steidzās uz priekšu, uz svaiga gaisa pusi. Cementa tunelis veda slīpi uz leju. Visi gājēji pielika soli, izmantojot pēkšņo klusuma brīdi starp artilērijas dārdieniem. Krievi pilnā sparā devās uz priekšu.

Viņi būs paspējuši pēdējā brīdi. Upe vairs ilgi nebūs droša.

It ka nojaušot spriedzi, zīdainis klusi ieraudājās, iečinkstējās sīkā balstiņā, jo nomierinošā līdzekļa iedarbība pamazām izbeidzās. Jakobs pats brīdināja vienības ārstu uzmanīties ar zālēm. Nedrīkstēja riskēt ar bērna dzīvību. Varbūt tā bija kļūda…

Činkstēšana kļuva skaļāka.

Kaut kur ziemeļpusē norībēja mīnmetēja lādiņš.

Raudāšana pārgāja brēcienos. Troksnis atbalsojās tuneļa mūra velvēs.

−   Apklusini sīko! − Jakobs pavēlēja kareivim, kurš nesa bērnu.

Bālais, kārnais vīrs noņēma somu no pleciem, noraujot sev no galvas melno cepurīti. Viņš pūlējas izvilkt bērnu no somas, bet tas sāka ķērkt vēl griezīgāk.

−   L-laidiet mani, − lūdzas Tola. Viņa pūlējās atbrīvoties no kareivja, kas turēja viņas elkoni. − Viņš grib pie manis.

Bērna nesējs palūkojās uz Jakobu. virs galvas, ārpasaulē, bija iestājies klusums. Šeit, lejā, turpinājās brēcieni.

Jakobs saviebās un pamāja ar galvu.

Tolas rokas tika atraisītas. Berzēdama notirpušos pirkstus, viņa pasniedzās pēc zīdainīša. Kareivis labprāt atbrīvojās no šīs nastas. Sieviete paņēma puisēnu uz rokām, rūpīgi atbalstot tā galvu, un sāka maigi šūpot. Čukstēja, dūdoja klusus mierinājuma vārdus. Visa viņas sirds un dvēsele šķita izplūstam pār bērnu.

Pamazām brēcieni pārgāja klusākos šņukstos.

Jakobs, atviegloti nopūties, pamāja sievietes sargam. Tas pacēla šauteni un piespieda stobru pie viņas muguras. Viņi klusumā devās tālāk pa Breslavas pazemes labirintiem.

Drīz vien notekūdeņu smirdoņu pārmāca dūmu smaka. Lukturis apgaismoja dūmu mākoni, kas iezīmēja notekas izeju. Lielgabali joprojām klusēja, bet šauteņu uguns turpinājās gandrīz nepārtraukti − galvenokārt austrumpusē. Tuvuma bija dzirdama ūdens šļakstēšana.

Jakobs pacēla roku, liekot pārējiem palikt tunelī, bet radistam norādīja uz izeju. − Dod signālu laivām!

Kareivis aši pamāja ar galvu un steidzās uz priekšu, pazūdot dūmainajā pustumsā. Jau pēc mirkļa daži gaismas zibšņi nosūtīja šifrētu ziņojumu uz tuvējo salu. Tūlīt arī laivas šķērsos kanālu un būs klāt.

Jakobs pievērsās Tolai. Viņa joprojām turēja rokās bērnu. Puisēns atkal bija apklusis, aizvēris acīs.

Tola droši raudzījās pretī. − Vai zināt, manam tēvam bija taisnība, − sieviete klusā pārliecībā ierunājās. Viņas skatiens pievērsās aizslēgtajam kastēm, tad atkal Jakobam. − Es to redzu jūsu sejā. Tas, ko mēs izdarījām… mēs aizgājam pārāk tālu.

−   Šādus lēmumus nepieņēmam mēs, − viņš atbildēja.

−Kas tad?

Jakobs papurināja galvu un novērsās. Viņam pavēles bija devis pats Heinrihs Himlers. Tur nu viņš neko nedrīksteja apšaubīt. Tomēr viņš vēl joprojām juta sievietes skatienu.

−   Tas ir pret Dieva un dabas likumiem, − viņa nočukstēja.

Sauciens paglāba Jakobu no atbildes. − Laivas tuvojas, − paziņoja radists, atgriezdamies no notekas izejas.

Jakobs uzsauca vīriem, izrīkojot tos pa vietām. Viņš veda vienību uz tuneļa izeju, kas atvērās Odras upes stāvajā krastā. Viņi drīz zaudēs tumsas aizsegu. Austrumos kvēloja saullēkts, bet šeit zemu virs ūdens bija sabiezējis melns dūmu mākonis, kam piejaucās upes migla. Tajā varēs paslēpties.

Bet cik ilgi?

Šautenes turpināja tarkšķēt savādi līksmajā tonī kā svētku uguņošanā, svinot Breslavas sagrāvi.

Ticis projām no kanalizācijas smirdoņas, Jakobs noņēma mitro masku un dziļi ievilka plaušās tīro gaisu. Viņš nopētīja svina pelēkos ūdeņus. Divas divdesmit pēdas garas laivas slīdēja pāri upei, motoriem vienmērīgi parkšķot. Katras laivas priekšgalā, daļēji apsegti ar zaļu brezentu, dižojās divi MG−42 ložmetēji.

Aiz laivām neskaidri vīdēja tumšais salas apveids. Katedrāles sala pat nebija īsta sala, jo deviņpadsmitajā gadsimtā uzkrājušās ūdens sanesas bija savienojušas to ar pretejo krastu. Taja pašā gadsimtā būvēts smaragdzaļš čuguna tilts savienoja salu ar šo krastu. Abas laivas zem tilta apmeta loku tā balstiem un tuvojās.

Jakobs paraudzījās uz augšu, kad spožs saules stars pēkšņi apgaismoja abus augstos torņus katedrālei, kam par godu nosaukta bijusi sala. tā bija viena no pusduča baznīcu, kas bija sadrūzmējušās uz salas.

Jakobam ausīs joprojām atbalsojās Tolas Hiršfeldas vārdi.

Tas ir pret Dieva un dabas likumiem.

Dzestrais rīta gaiss izspraucās caur samirkušajām drēbēm, uzdzenot drebuļus un zosādu. Kā viņš priecāsies, kad būs ticis projām no tā visa un varēs izmest no galvas atmiņas par dažām pēdējām dienam!

Pirmā laiva sasniedza krastu. Nopriecājies, ka atrauts no drūmajām domām, un steigdamies ātrāk doties ceļa, viņš izrīkoja vīrus kraut nesamos laivās.

Tola stāvēja malā ar bērnu uz rokām viena sarga uzraudzībā. Viņa arī bija pamanījusi dūmu pilnajās debesīs mirdzošās torņu smailes. Šaušana turpinājās, tagad jau tuvāk. Bija dzirdama gausa, smagnēja tanku tuvošanās. Trokšņiem pievienojas kliedzieni un vaidi.

Kur tad ir tas Dievs, kura likumus viņa baidās pārkāpt?

Noteikti ne šeit.

Kad laivas bija piekrautas, Jakobs piegāja pie Tolas. − Kāp laivā! − Viņš gribēja runāt bargi, bet sievietes sejas izteiksme mulsināja.

Tola paklausīja, joprojām neatraujot skatienu no katedrāles un domās lidinoties vēl tālāk debesīs.

Tajā brīdi Jakobs saskatīja, cik skaista viņa varētu būt… lai arī Mitchlinge. Bet tad sievietes zābaka purngals kaut kur aizķērās, viņa paklupa un pūlējās noturēt līdzsvaru, sargājot bērnu. Tolas skatiens atkal pievērsās pelēkajiem ūdeņiem un dūmu mākoņiem. Seja atkal sadrūma, atguva akmeņaino stingumu. Pat acis kļuva skarbas kā krams, pārlaižot skatienu laivai, meklējot sēdekli sev un bērnam.

Sieviete apsēdās uz sola pie labā klāja, sargs viņai līdzās.

Jakobs apmetās viņiem pretī un pamāja laivas stūrmanim, liekot doties ceļā. − Nedrīkst kavēties. − Viņš nopētīja upes ūdeņus. Viņi devās uz rietumiem, projām no austrumu frontes, projām no saullēkta.

Jakobs ieskatījās pulksteni. Tagad jau vācu Junker Ju 52 transporta lidmašīnai jābūt pamestā lidlaukā desmit kilometru attālumā un jagaida viņi tur. Tā bija krāsota kā Vācijas Sarkanā Krusta lidmašīna, izliekoties par medicīnas transportu, lai ar šādu maskēšanos nodrošinātos pret uzbrukumu.

Laivas iegriezās upes vidū, motori uzņēma apgriezienus. Tagad krievi viņus vairs neapturēs. Viss beidzies.

Viņa uzmanību piesaistīja kustība pie laivas pretējā borta.

Tola noliecās par zīdaini un uzspieda vieglu skūpstu uz viņa pakauša, ko klāja plāni matiņi. Viņa pacēla galvu un sastapās ar Jakoba skatienu. Viņš neredzēja sievietes acīs ne spītību, ne dusmas. Tikai apņēmību.

Jakobs saprata, ko viņa gatavojas darīt. − Nevajag…

Par vēlu.

Tola piecēlās, atliecas atpakaļ pār zemo apmali aiz muguras un atspēras ar kājām. Piespiedusi bērnu pie krūtīm, viņa atmuguriski iegāzās aukstajā ūdenī.

Sargs, šādas negaidītas rīcības pārsteigts, pagriezās un neskatīdamies iešāva ūdenī.

Jakobs piesteidzās un pagrūda viņa roku. − Tā var trāpīt bērnam!

Pārliecies pāri laivas malai, Jakobs ieskatījās ūdenī. Pārējie vīri bija pielēkuši kājās. Laiva šūpojās. Taču svina pelēkajā ūdeni viņš varēja saskatīt tikai savu atspulgu. Viņš pamāja stūrmanim, liekot apmest loku.

Nekā.

Viņš raudzījās pēc nodevīgiem burbuļiem, bet piekrautās laivas motora sakultie mutuļi saduļķoja visu. Viņš uzsita ar dūri pa margām.

Kāds tēvs… tāda meita…

Tikai Mischling varēja rīkoties tik skarbi. To viņš bija redzējis jau iepriekš − ebreju mātes nosmacēja savus bērnus, lai paglābtu tos no lielākām ciešanam. Viņš gan bija domājis, ka Tola ir stiprāka. Bet viņai laikam nebija citas izvēles.

Laivas riņķoja pietiekami ilgi, lai droši pārliecinātos. Kareivji pārmeklēja abus krastus. Sieviete bija pazudusi. Mīnmetēja lādiņa svilpiens virs galvas neļāva vairs ilgāk kavēties.

Jakobs lika vīriem atkal sēsties vietas. Viņš norādīja uz rietumiem, uz lidlauka pusi. Viņiem vēl joprojām bija kastes un visi dokumenti. Šis atgadījums bija traucēklis, taču pārvarams. Ja bija viens tāds bērns, tad gan jau būs arī cits.

− Braucam, − viņš pavēlēja.

Abas laivas atkal devās ceļā, motoriem rūcot ar pilnu jaudu.

Jau pēc brīža viņi bija pazuduši degošās Breslavas dūmu blāķos.

Tola dzirdēja, ka laivu motoru troksnis izgaist tālumā.

Viņa brida ūdeni aiz viena no resnajiem akmens piloniem, kas balstīja seno čuguna Katedrāles tiltu. Vienu plaukstu sieviete bija aizlikusi priekšā puisēna mutei, neļaujot tam iepīkstēties, un lūgdama Dievu, kaut tas varētu pienācīgi paelpot caur degunu. Bet bērns bija vārgs.

Viņa arī.

Lode bija trāpījusi kakla sānos. Plūda biezas asinis, sārti iekrāsojot ūdeni. Acis aizmiglojās. Tomēr Tola pūlējas noturēt mazuli virs ūdens.

Pirms brīža, ielecot upe, viņa gribēja noslīcināties kopā ar bērnu. Taču, sajūtot aukstumu un svilinošo lodi kaklā, šī apņēmība sagrīļojās. Viņa atcerējās saulē mirdzošās torņu smailes. Tā nebija ne viņas reliģija, ne viņas mantojums. Taču tas bija atgādinājums, ka, par spīti šībrīža tumsai, kaut kur tomēr ir gaisma. Kaut kur vīri nekropļo savus brāļus. Mātes neslicina savus bērnus.

Tola iepeldēja tālāk upes vidū, ļaujot straumei nest viņu uz tilta pusi. Zem ūdens viņa elpināja zīdainīti, turot aizspiestu tā degunu un pūšot elpu mutē. lai gan viņa bija gatavojusies mirt, tagad uzsāktā cīņa par dzīvību neļāva padoties, dega krūtīs ka uguns.

Zēnam pat nebija dots vārds.

Neviens nedrīkst mirt bez vārda.

Viņa atkal pūta elpu bērnam mutē, seklus elpas vilcienus, akli taustoties melnajos ūdeņos līdzi straumei. Tikai laimīga sagadīšanās atveda sievieti pie viena no akmens balstiem, kur varēja patverties.

Bet tagad, kad laivas devās projām, vairs ilgāk nevarēja gaidīt.

Tola strauji zaudēja asinis. Droši vien tikai aukstums palīdzēja viņai noturēties pie dzīvības. Taču tas pats aukstums draudēja nonāvēt vārgo zīdainīti.

Viņa metās uz krasta pusi, izmisīgi kuļot ūdeni, no aukstuma un vārguma zaudējot apziņu. Ieslīga zem ūdens, aizvelkot bērnu līdzi.

Nē.

Tola pūlējās izrauties, bet ūdens pēkšņi bija kļuvis smagāks un grūtāk pārvarams.

Viņa nepadevās.

Tad sieviete zem kājām sajuta slidenus akmeņus. Viņa iekliedzās, aizmirsdama, ka atrodas zem ūdens, un ierija malku upes ūdens. Viņa iegrima vēl mazliet dziļāk, bet tad pēdējoreiz atsperas pret dūņainajiem akmeņiem, (laiva izslējās vīrs ūdens, un ķermenis metās uz krasta pusi.

Zem kājām bija stāva nogāze.

Piespiedusi puisēnu pie krūtīm, viņa rāpus uz ceļiem rausas ārā no ūdens. Nonākusi krastā, viņa nokrita ar seju akmeņos. Nespēja vairs pakustināt ne pirkstu. Asinis plūda pār bērnu. Saņēmusi pēdējos spēkus, viņa pievērsa visu uzmanību mazajam.

Tas nekustējās. Neelpoja.

Viņa aizvēra acis un lūdzas, iegrimstot mužigāja tumsā.

Raidi, nolāpīts, raudi…

Tevs Variks pirmais sadzirdēja ņaudēšanu.

Viņš kopā ar brāļiem bija paslēpies vīna pagraba zem Svēto Pētera un Pavila baznīcas. Viņi aizbēga pagājušaja nakti, kad sākās Breslavas bombardēšana. Ceļos nometušies, viņi lūdza Dievu pasargāt viņu saliņu. Piecpadsmitaja gadsimtā celta baznīca bija pārcietusi biežas varas maiņas šajā pierobežas pilsēta. Viņi lūdza augstāko spēku aizsardzību vēl arī šoreiz.

Šādā klusas dievbijības brīdi muki sadzirdēja žēlabainas raudas.

Tēvs Variks ar pūlēm pieslējās kājās.

−    Uz kurieni? − jautāja Francs.

−   Dzirdu, ka mana saime mani sauc, − atbildēja sirmgalvis. Jau divdesmit gadus viņš ar ediena atliekām baroja apkaimes kaķus un šad tad arī klaiņojošus suņus, kas atklīda līdz baznīcai upes krasta.

−   Tagad nav īstais laiks, − baiļpilna balsi brīdinaja cits brālis.

Tēvs Variks bija nodzīvojis pārāk ilgi, lai tik ļoti baidītos no nāves ka jaunie. Izgājis caur pagrabu, viņš noliecas, lai ieietu īsajā gaiteni, kam gala bija durvis uz upi. Pa šo eju kādreiz tika ievestas ogles un sabērtas kaudze tur, kur tagad putekļainos ozolkoka plauktos dusēja vīna pudeles.

Viņš pasniedzās, pacēla seno ogļu ejas durvju drošības stieni un atvēra aizbīdni.

Ar plecu atgrūda durvis vaļā.

Viņu uzreiz sagaidīja dūmu smaka, bet pēc tam, dzirdot ņaudēšanu, mūks paraudzījās zem kājām. − Mein Gott im Himmel…

Pāris soļu attāluma no durvīm baznīcas mūri bija pakritusi sieviete. Viņa nekustējas. tēvs Variks piesteidzās un nometas ceļos, izdvešot lūgšanas vārdus.

Viņš pasniedzās pie sievietes kakla, lai pārbaudītu pulsu, taču sataustīja tikai asinis un brūci. Viņa bija izmirkusi līdz ādai un salta kā akmens.

Mirusi.

Tad atkal atskanēja raudas… līdzās sievietei.

Viņš pagriezās un ieraudzīja bērnu, piespiestu zem sievietes ķermeņa, arī asinīm noplūdušu.

Lai gan nosalis zils un tikpat izmircis, zīdainis bija dzīvs. mūks pacēla to no zemes. Smagās, piemirkušās drānas noslīdēja un nokrita.

Zēns.

Mūks ātri pārlaida plaukstas mazajam ķermenītim un pārliecinājās, ka tās nav bērna asinis.

Tikai mātes.

Viņš skumji paraudzījās uz sievieti. Nāves pļauja nerimās. Viņš nopētīja upes tālāko krastu. Rītausmas debesīs cēlas degošās pilsētas melnie dūmi. Šaušana turpinājās. Vai sieviete pārpeldējusi pāri upei? Lai glābtu bērnu?

−   Dusi mierā, − viņš čukstēja. − Tu to esi pelnījusi.

Tēvs Variks atgriezās pie ogļu pagraba durvīm. Noslaucīja asinis un ūdeni no zīdaiņa auguma. Bērna mati bija mīksti un plāni, balti ka sniegs. Viņš noteikti bija ne vairāk kā mēnesi vecs.

Nokļuvis Varika rokas, puisēns ieraudājās skaļāk, izmisīgi saviebis sejiņu, taču joprojām bija vārgs, slābans un auksts.

−   Raudi, bērniņ, raudi.

Dzirdot mūka balsi, zēns atvēra aiztūkušos plakstiņus. Variks ieraudzīja zilas acis. Dzidras un skaidras. Taču tāda acu krāsa ir lielakajai daļai jaundzimušo. Tomēr nezin kāpēc Variks nojauta, ka šī zēna acis savu debess zilgmi saglabās.

Viņš piespieda zīdainīti sev klāt, lai sasildītu. Viņa skatienu piesaistīja kāds krāsas plankums. Was ist das? Viņš pagrieza bērna pēdiņu. Uz papēža bija uzzīmēts kāds simbols.

Ne tikai uzzīmēts. Viņš paberzēja pēdiņu, lai pārliecinātos.

Ietetovēts ar tumši sarkanu tinti.

Mūks nopētīja simbolu. Tas atgādināja vārnas kāju.

Taču tēvs Variks krietnu daļu savas jaunības bija pavadījis Somijā. Viņš pazina šo simbolu − tā bija viena no skandināvu rūnām. Viņam gan nebija ne jausmas, kura un ko tā nozīmēja. Viņš pašūpoja galvu. Kurš pastrādājis tādu muļķību?

Saraucis pieri, viņš uzmeta skatienu bērna mātei.

Nav svarīgi. Bērniem nav jācieš par tēvu grēkiem.

Noslaucījis pēdējos asins traipus no zīdainīša pakauša, viņš ietina to savā siltajā sutanā.

− Nabaga Junge… tik nežēlīga sagaidīšana šajā pasaulē.

PIRMĀ DAĻA. PASAULES JUMTS

,

MŪSDIENAS.16. MAIJS, 6:34. HIMALAJI. EVERESTA BĀZES NOMETNE 17 600 PĒDU AUGSTUMĀ

Vējš nesa nāvi.

Šerpu vecākais Taski izteica šo spriedumu savai profesijai atbilstošā svinīgā nopietnībā. Mazais, druknais vīrs bija tikko piecas pēdas garš, arī ar apbružāto kovboja cepuri galvā. Viņa šaurās, nokarenos plakstiņos paslēptās acis nopētīja plīvojošo lūgšanu karodziņu virteni.

Doktore Liza Kamingsa pavērsa pret šerpu Nikon D−100 objektīvu un nospieda slēdzi. Taski ne tikai kalpoja par grupas pavadoni, bet bija arī Lizas psihometrisko pētījumu subjekts. Lieliski piemērots šai lomai.

Viņa bija ieradusies Nepālā, lai veiktu ar stipendiju finansētus pētījumus par uzkāpšanu Everestā bez papildu skābekļa un šāda kāpiena fizioloģisko ietekmi uz cilvēka organismu. Līdz 1978. gadam neviens nebija uzkāpis Everesta virsotnē bez papildu skābekļa. Gaiss bija pārāk retināts. Pat pieredzējuši alpīnisti, arī ar skābekļa baloniem juta ārkārtīgu nogurumu, koordinācijas traucējumus, redzes dubultošanos. Tika uzskatīts, ka sasniegt astoņtūkstoš metru augsto virsotni bez līdzpaņemtām skābekļa rezervēm nav iespējams.

Tad 1978. gadā divi alpīnisti no Tiroles paveica neiespējamo un sasniedza Everestu, iztiekot tikai ar to gaisu, ko kampa viņu pārgurušās plaušas. Turpmākajos gados viņiem sekoja vēl apmēram sešdesmit vīrieši un sievietes, uzstādot jaunu mērķi augstākās klases alpīnistiem.

Grūti būtu iedomāties labāku stresa testu zema spiediena atmosfērā.

Pirms došanas uz Nepālu doktore Līza Kamingsa bija veikusi piecu gadu pētījumu par augsta spiediena sistēmu ietekmi uz cilvēka fizioloģiskajiem procesiem. Viņa bija pētījusi dziļjūras nirējus uz pētniecības kuģa Deep Fathom. Pēc tam apstākļi lika viņai doties tālāk… gan zinātniskajā darbībā, gan personiskajā dzīvē. Viņa pieņēma NSF finansējumu veikt gluži pretējus pētījumus − par zema spiediena sistēmu fizioloģisko ietekmi.

Tāpēc arī šis ceļojums uz Pasaules jumtu.

Liza sagatavojās vēlreiz nofotografēt šerpu Taski. Tāpat kā daudzi viņa tautieši, Taski bija pieņēmis savas etniskās grupas nosaukumu par uzvārdu.

Šerpa pagāja nost no plandošajiem lūgšanu karodziņiem, nopietni pamāja ar galvu un ar divos pirkstos saspiestu cigareti norādīja uz augsto virsotni. − Slikta diena. Tie vēji nes nāvi, − viņš atkārtoja, tad ielika cigareti mutē un pagriezās. Jautājums izrunāts.

Taču ne pārējiem grupas dalībniekiem.

Alpīnistu vidū atskanēja neapmierinātā murdoņa. Skatieni pievērsās skaidrajām, zilajām debesīm vīrs galvas. Desmit komandas alpīnisti bija gaidījuši deviņas dienas, kad uzlabosies laiks. Līdz šim neviens nebija apstrīdējis to, ka nevajadzētu kāpt pagājušās nedēļas vētras laikā. Laiku bija ietekmejis vīrs Bengālijas līča izveidojies ciklons. Nometni plosīja nežēligi vēji, pārsniedzot simt judžu ātrumu stundā, aizraujot projām vienu no pavaru teltīm, gāžot cilvēkus no kājām. Tiem sekoja sniegputeņa brāzmas, kas dzēla katrā atsegtā ādas laukumiņā ka ass smilšpapīrs.

Un tad uzausa rīts, tik spožs kā viņu cerības. Saule atstarojās Khumbu ledāja un apledojušajās nogāzēs. Sniegotā Everesta virsotne, balti tērptu zemāku virsotņu ieskauta, kā līgava ar pavadonēm cēli slējās pāri visam.

Līza uzņēma simt fotogrāfijas, uztvērot mainīgas gaismas rotaļas visa to brīnišķajā dažādībā. Tagad viņa saprata Everesta vietējos nosaukumus − Džomolungma jeb Dieviete, Pasaules māte ķīniešu valodā un Sagarmata, Debesu dieviete nepāliešiem.

Lepna virsotne, kas slējās mākoņos, tiešām bija ledus un klinšu dieviete. Viņi visi bija ieradušies to pielūgt, pieradīt, ka ir cienīgi skūpstīt debesis. Un šis ceļojums nebija lēts. Sešdesmit pieci tūkstoši dolāru no katra. Vismaz tāda bija samaksa par nometnes aprīkojumu, nesējiem, šerpām un, protams, jakiem − cik tik vajag. Ielejā atskanēja jaku mātītes māviens, tas bija viens no diviem dučiem lopiņu, kas kalpoja ekspedīcijas komandai. Sarkani dzeltenās apaļās teltis rotāja nometni. Uz klinšu nogāzes bija saspiedušās vēl piecas teltis, un visi to iemītnieki gaidīja, kad vētras dievi pagriezīs viņiem muguru.

Taču galvenais šerpa apgalvoja, ka šodien tas nenotiks.

− Ko viņš muld, − paziņoja Bostonas sporta aprīkojuma firmas vadītājs. Ģērbies visjaunākā modeļa dūnu kombinezonā, viņš stāvēja blakus piekrautajai mugursomai, sakrustojis rokas uz krūtīm. − Vairāk nekā sešsimt dolāri dienā, lai sēdētu dīkā? Viņi tikai mūs biedē. Debesīs neviena sasodīta mākonīša!

Viņš runāja pusbalsī, it kā mēģinādams uzkurināt dumpi, kuru pats nevēlējās vadīt.

Līza šādus ļautiņus labi pazina. K tipa personība… Šoreiz K nozīmēja kretīns. Tagad viņa varēja spriest, ka laikam nevajadzēja gulēt ar šo vīrieti. Viņa nodrebinājās, to atceroties. Viņi iepazinās Štatos, pēc organizatoriskas apspriedes Hyatt viesnīcā Sietlā, pēc dažam viskija glāzēm. Bostonas Bobs bija tikai kārtējā mierinājuma osta vētrā… ne pirmā, droši vien arī ne pēdēja. Taču viens bija skaidrs − tajā viņa vairs nekad neizmetīs enkuru.

Liza nojauta, ka tieši tas ir galvenais Boba pastāvīgā kašķīguma iemesls.

Viņa novērsās un domās novēlēja, kaut jaunākajam brālim pietiktu spēka atrisinat konfliktu. Džošs bija alpīnists ar desmit gadu pieredzi, un viņš bija palīdzējis Lizai iekļūt vienā no viņa vadītajam Everesta grupām. Viņš vismaz divreiz gadā veda alpīnistu grupas pa visu pasauli.

Džošs Kamingss pacēla roku. Tikpat slaids un gaišmatains ka māsa, viņš bija ģērbies melnos džinsos, sabāztos Millet One Sport zābakos, un pelēkā speciālā termiskā kreklā.

Viņš noklepojās. − Taski ir divpadsmit reizes uzkāpis Everestā. Viņš pazīst šo kalnu un tā untumus. Ja viņš apgalvo, ka laiks ir pārāk neparedzams, lai dotos tālāk, tad mēs pavadīsim vēl vienu dienu, aklimatizējoties un trenējoties. Ja kāds vēlas, varu arī likt pāris pavadoņiem aizvest jūs vienas dienas pārgājienā uz rododendru mežu zemākajā Khumbu ielejā.

Kāds grupā pacēla roku. − Kā būtu ar pārgājienu uz viesnīcu Everest View? Mēs jau sešas dienas mitināmies šajās sasodītajās teltīs. Es neatteiktos no siltas vannas.

Šo lūgumu pavadīja piekrītoša murdoņa.

−   Es gan šaubos, vai tā ir laba doma, − brīdinaja Džošs. − Viesnīca ir dienas gājienā attālumā, un tur istabās tiek iesūknēts skābeklis, lai viesi neciestu no augstuma slimības. Tas var vājināt jūsu pašreizējo aklimatizaciju un aizkavēt īsto kāpšanu.

−   It kā mēs jau tā nebūtu aizkavējušies, − neatlaidās Bostonas Bobs.

Džošs viņā neklausījās. Līza zināja, ka jaunako brāli neviens nepiespiedis uz tik neprātīgu rīcību ka došanās kalnā nelabvēlīgos laika apstākļos. Lai gan debesis bija zilas, viņa zināja, ka viss var mainīties dažu minūšu laikā. Viņa bija uzaugusi pie jūras, Katalinas piekrastē. Tāpat ka Džošs. Cilvēks iemācas saskatīt arī citas pazīmes, ne tikai skaidras debesis bez mākoņiem. Džošs varbūt nespēja tik smalki ka šerpa noteikt visas pazīmes šādā augstumā, toties viņš vienmēr ņēma vērā zinātāju viedokli.

Liza raudzījās augšup uz sniega vērpeti, ko vējš bija nopūtis no Everesta virsotnes. Tā iezīmēja gaisa straumi, kas virzījās par virsotni ar vairāk nekā divsimt jūdžu ātrumu stunda. Sniega vērpete stiepās neticami gara. Lai gan vētra bija norimusi, spiediena izmaiņas joprojām izraisīja haosu vīrs astoņtūkstoš metru augstuma. Šī gaisa straume kuru katru brīdi varēja atsaukt vētru atpakaļ.

− Mums vajadzētu vismaz doties uz pirmo nometni, − Bostonas Bobs nelikās mierā. − Iekārtoties tur un tad skatīties, ka laiks pavērsīsies.

Sporta preču tirgotājā balsi bija iezadzies netīkami čīkstošs tonis, it kā viņš pulētos izdīkt kādu piekāpšanos. Viņa seja bija sarūgtinājumā piesarkusi.

Liza nespēja saprast, kas viņai toreiz šajā vīrieti bija iepaticies.

Pirms viņas brālis paguva atbildēt čīkstulim, atskanēja negaidīts troksnis. tāda kā bungu rīboņa. Visi skatieni pavērsās uz austrumiem. Rītausmas saules spoži apspīdēts, parādījās melns helikopters. Lapsenei līdzīgais B−2 Schirrel A−Star Ecuricl. Glābēju lidaparāts, kas īpaši paredzēts darbam šādos augstumos.

Grupā iestājās klusums.

Pirms nedēļas, tieši pirms vētras sākuma, kāda ekspedīcija devās uz virsotni Nepālas pusē. Radio sakari liecināja, ka viņi bija tikuši līdz otrajai nometnei. Vairāk nekā divdesmit viena tūkstoša pēdu augstuma.

Liza piesedza acis ar plaukstu. Vai atgadījusies kāda nelaime?

Viņa bija apmeklējusi Himalaju glābšanas asociacijas klīniku lejā, Feričē. Tur tika ārstētas visas kaites, kādas vien kalnos varēja piemeklet cilvēkus − kaulu lūzumi, plaušu un smadzeņu tūska, apsaldējumi, sirdskaites, dizentērija, sniega aklums un visdažādākās infekcijas, tostarp arī seksuāli transmisīvas. Šķiet, ka arī hlairudijas un gonoreja centās iekarot Everestu.

Bet kas gan bija noticis? Rācijas ārkārtas frekvencē nebija dzirdēts avārijas signāls. Retinātā gaisa dēļ helikopters varēja tikt tikai mazliet augstāk par bāzes nometni. Tas nozīmēja, ka izglābšanai no gaisa bieži bija nepieciešama bīstama nokāpšana no pašiem lielākajiem augstumiem. vīrs divdesmit diviem tūkstošiem pēdu mirušie tika vienkārši atstāti turpat, kur pakrituši, pārvēršot Everesta augstākās nogāzes par ledainu kapulauku, nosētu ar pamestu inventāru, tukšiem skābekļa baloniņiem un salā sastingušiem līķiem.

Rotoru trokšņa tonis mainījās.

−   Viņi lido šurp, − paziņoja Džošs un pamāja visiem atkāpties pie nometnes teltīm, lai atbrīvotu klajumu, kas kalpoja kā helikopteru nosēšanās laukums.

Melnais lidaparāts laidās lejup viņiem vīrs galvām. Rotoru saceltajā vējā lidoja smiltis un sīki akmentiņi. Lizai gar degunu nozibēja Snickers papīriņš. Lūgšanu karodziņi raustījās un plivinājās, jaki pabēga nost. Pēc tik daudzām dienam kalnu klusuma troksnis šķita apdullinošs.

Par spīti tā iespaidīgajiem apmeriem, H−2 graciozi piezemējās uz sliecēm. Durvis atvērās. Izkāpa divi vīri. Viens bija ģērbies Nepālas karaliskās armijas maskēšanās formā, ar automātu plecā. Otrs − augumā garāks, sarkanā tērpā un apmetni ar auklu ap vidukli, kaili noskūtu galvu. Budistu mūks.

Abi pienāca un nepāliešu dialektā ātri uzrunāja dažus šerpas. kādu brīdi visi plātījās ar rokām, tad viens norādīja.

Uz Lizu.

Mūks devās pie viņas, kareivis viņam līdzās. Spriežot pēc smieklu krunciņām acu kaktiņos, mūkam bija ap četrdesmit pieciem gadiem, viņa āda bija latte kafijas krāsā, acis karameļu brūnas.

Kareivja āda bija tumšākā, acis novietotas ciešāk kopā. Viņa skatiens bija pievērsts mazliet zemāk par Lizas kaklu. Viņa nebija aizvilkusi jakas rāvējslēdzēju, un nepālietim laikam bija iepaticies zem tās redzamais sporta krūšturis.

Turpretī mūka skatiens bija cieņas pilns, galva pat mazliet noliekta. Viņš runāja pareizā angļu valodā ar britu akcentu.

− Doktore Kamingsa, atvainojos par traucējumu, bet šis ir ārkārtas gadījums. Glābšanas asociācijas klīnika mums teica, ka jūs esat medicīnas doktore.

Liza sarauca pieri.

− Jā.

−    Netālajā klosterī uzliesmojusi noslēpumaina slimība, kas piemeklējusi gandrīz visus tā iemītniekus. Vienīgais aizsūtītais vēstnesis trīs dienas gāja kājām, līdz sasniedza slimnīcu Khundē. mēs cerējām, ka uz klosteri tiks aizsūtīts kāds no Glābšanas asociacijas klīnikas ārstiem, bet lavīnas dēļ viņi jau tā ir pārslogoti. Doktore Sorensone mums paziņoja, ka jūs esat šeit, bāzes nometnē.

Līza atcerējās šo ārsti − maza auguma kanadieti. Viņas abas reiz bija kopā pavadījušas vakaru pie Carlsberg alus un saldas tējas ar pienu. − Kā es varu jums palīdzēt? − viņa jautāja.

−   Vai jūs būtu ar mieru doties mums līdzi uz turieni? Lai gan klosteris atrodas vientuļā vieta, ar helikopteru tam var piekļūt.

−   Cik ilgi…? − viņa jautāja un paraudzījās uz Džošu. Viņš bija pienācis tuvāk, lai piedalītos sarunā.

Mūks pašūpoja galvu, viņš šķita noraizējies un mazliet nokaunējies par to, ka spiests tā uzbāzties. − Apmēram trīs stundu lidojums. Nezinu, ko mēs tur atradīsim. − Viņš atkal bēdīgi pašūpoja galvu.

Ierunājās Džošs. − Mēs tik un tā šodien nekur netiekam. − Viņš pieskārās Lizas elkonim un pieliecās tuvāk. − Bet man vajadzētu doties tev līdzi.

To dzirdot, Liza samulsa. Viņa prata sevi aizstāvēt un zināja par politisko spriedzi Nepālā kopš 19??. gada. Maoistu dumpinieki kalnos bija uzsākuši partizānu karu, lai gāztu konstitucionālo monarhiju un nomainītu to ar sociālistisku republiku. Viņi bija slaveni ar savu prasmi nocirst upuriem rokas un kājas − pamazām, pa vienai vien − ar zemnieku sirpjiem. Lai gan pašlaik bija pamiers, izrēķināšanas tomēr laiku pa laikam notika.

Viņa nopētīja labi ieeļļoto šauteni kareivja rokās. Ja jau pat svētajam vīram bija nepieciešams bruņots pavadonis, tad varbūt labāk neatteikties no brāļa piedāvājuma.

−    Man… man nekā daudz nav līdzi, tikai pirmās palīdzības aptieciņa un monitoringa aprīkojums, − viņa nedroši paskaidroja mūkam. − Diez vai varēšu līdzēt nopietnas slimības uzliesmojumā ar daudziem cietušajiem.

Mūks pamāja ar galvu un norādīja uz helikopteru, kura motors dūca tukšgaitā. − Doktore Sorensone apgādāja mūs ar visu tuvakajam laikam nepieciešamo. mēs nedomājām apgrūtināt jūs ilgāk par vienu dienu. Pilotam ir satelīta telefons jūsu atklājumu paziņošanai. Varbūt jautājums jau ir atrisināts, un mēs varēsim atgriezties pusdienlaikā.

Taču, to sakot, viņa sejai pārslīdēja ēna. Viņš tam neticēja. Viņa vārdi pauda raizes… un varbūt arī bailes.

Liza dziļi ieelpoja retināto gaisu. Tas tik tikko piepildīja plaušas. Viņa bija devusi zvērestu. Turklāt fotografēts jau bija gana. Viņa ilgojās atkal ķerties pie īsta darba.

Mūks laikam bija sapratis viņas sejas izteiksmi. − Tātad jūs nāksiet.

−Jā.

−    Liza… − brīdinaja Džošs.

−    Neraizejies par mani. − Viņa saspieda brāļa roku. − Tev jātiek galā ar komandas dumpi.

Džošs paraudzījās atpakaļ uz Bostonas Bobu un nopūtās.

−   Tāpēc sargā cietoksni, līdz es atgriezušos.

Viņš atkal pievērsās Lizai, joprojām nebūdams pārliecināts, tomēr nestrīdējās. Viņa sejā bija saspringta izteiksme. − Tikai esi piesardzīga.

−    Mani sargās brašakais Nepālas karaliskas armijas pārstāvis.

Džošs raudzījās uz vientuļā kareivja spožo ieroci. − Tieši tāpēc arī es raizējos. − Viņš mēģināja atvieglot noskaņu ar nicīgu smiekliņu, bet tas izklausījās drīzāk rūgti.

Liza zināja, ka tas ir viss, ko viņa no brāļa var sagaidīt. Viņa aši apkampa Džošu, paņēma no telts savu ārstes mugursomu un jau pēc mirkļa, noliekusies, lai izvairītos no bīstamajiem helikoptera rotoriem, iekāpa lidaparāta aizmugures sēdeklī.

Pilots nepievērsa viņai ne mazāko uzmanību. Kareivis apsēdās otra pilota sēdeklī. mūks, stādījies priekšā ka Angs Gelu, apsēdās viņai blakus aizmugurē.

Liza uzlika troksni slāpējošas austiņas. Tomēr motoru rēkoņa pieņēmas spēkā, kad rotori sāka griezties ātrāk. Lidaparāts sašūpojās, kamēr rotoru spārni pūlējās aizķerties retinātajā gaisā. Motoru gaudoņa pārgāja virsskaņas toņos. Beidzot helikopters atrāvās no klinšainā laukumiņa un ātri sāka celties gaisā.

Liza sajuta vēderā nelabumu, kad lidaparāts apmeta loku ap tuvējo aizu. Viņa raudzījās pa sānu logu uz telšu un jaku puduri lejā. Viņa pamanīja brāli. Vai viņš bija pacēlis roku sveicienā, vai vienkārši piesedzis acis pret sauli? Viņam blakus stāvēja šerpa Taski, ko viegli varēja pazīt pēc kovboja cepures.

Atmiņā atkal atausa šerpas šanta vārdi, iejaucoties viņas domās un raizēs.

Tie vēji nes nāvi.

Pašlaik tā nebija patīkama doma.

Viņai līdzās mūka lūpas kustējās klusā lūgšanā. Viņš joprojām bija saspringts… vai nu baidīdamies lidot, vai arī ar šausmam domādams par to, kas viņus sagaida klosterī.

Liza atlaidās sēdeklī, joprojām nespēdama aizmirst šerpas vārdus.

Tiešam slikta diena.

9:13. 22 230 PĒDU AUGSTUMĀ

Viņš droši soļoja pa aizas dibenu, ar zābaku tērauda radzēm dziļi graužoties sniegā un ledū. Abās pusēs slējās kailas klinšu sienas ar brūnu ķērpju rakstiem. Aiza virzījās augšup.

Uz viņa mērķi.

Viņš bija ģērbies ar zoss dūnām oderētā kombinezonā melnbaltos maskēšanas toņos. Galvā bija cieši pieguloša silta vilnas cepure, seju slēpa sniega aizsargbrilles. Mugursoma svēra divdesmit vienu kilogramu kopā ar vienā pusē piestiprināto ledus cirtni un virves rituli otrā pusē.

Viņš nesa arī Heckler &amp;amp;amp; Koch šauteni, rezerves aptveri ar divdesmit lodēm un somu ar deviņām degbumbu granātām.

Viņam nebija vajadzīgs papildu skābeklis, pat šādā augstumā ne. Kalni bija viņa mājas jau četrdesmit četrus gadus. Viņš bija pieradis pie šīm augstienēm tikpat labi kā vietējie šerpas, taču neprata viņu valodu, un arī viņa acis − viena ledaini zila, otra sniegbalta − liecināja par citādu izcelsmi. Dažādā acu krāsa bija tikpat zīmīga kā tetovējums uz pleca. Tā viņu izcēla pat Sonnekimige − Saules bruņinieku − vidu.

Ausī iedūcās rācijas austiņa.

−   Vai esi jau nonācis līdz klosterim?

Viņš pieskārās kaklam. − vēl četrpadsmit minūtes.

−   Neviens nedrīkst uzzināt par negadījumu.

−    Par to tiks gādāts. − Viņš runāja mierīgi, elpodams caur degunu. Sarunas biedra pavēlošajā balsī viņš saklausīja baiļu pieskaņu. Tāds vājums. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš reti iegriezās Granitschloss − Granīta pilī, labāk turēdamies nomaļus, kā viņam bija ļauts.

Neviens viņam nelika nākt tuvāk.

Tikai lūdza palīdzību, kad viņa prasmes bija visvairāk nepieciešamas.

Austiņa iečerkstejās. − Viņi drīz sasniegs klosteri.

Viņš pat nepūlējās atbildēt. Viņš dzirdēja attālo motora parkšķēšanu. Aprēķināja prātā. Nav kur steigties. Kalni iemāca pacietību.

Vienmērīgi elpodams, viņš turpināja ceļu uz mūra ēku puduri ar sarkanajiem dakstiņu jumtiem. Tempočas klosteris atradās uz klints kraujas, un piekļūt tam varēja tikai pa vienu taku no lejas. Mūkiem un mācekļiem reti bija jāsaskaras ar ārpasauli.

I,īdz kaut kas notika pirms trim dienam.

Negadījums.

Tagad viņa uzdevums bija visu sakopt.

Helikopteram tuvojoties, tā motora troksnis kļuva skaļāks, tas cēlās no apakšas. Viņš soļoja, nepaatrinot gaitu. Laika vēl bija daudz. Svarīgi bija, lai atlidojušie ieietu klosterī.

Tad būs daudz vieglāk tos visus nogalināt.

9:35

Raugoties no helikoptera, pasaule lejā izskatījās pēc sastinguša foto negatīva. Kontrastu spēle. Melnie un baltie toņi. Sniegs un klintis. Dūmakas apņemtas virsotnes un ēnainas aizas. Rita gaisma griezīgi spoži atstarojās apledojušajās nogāzes un šjudoņu klintis, draudot vērotājiem ar sniega aklumu.

Liza samirkšķinaja apžilbušas acīs. Kas gan var dzīvot tik tālā, vientuļā vietā? Tik skarbā klimatā? Kāpēc cilvēki vienmēr tiecas pēc šādām nemīlīgam vietām, ja ir pieejamas visas iespējas dzīvot daudz ērtākos apstākļos?

Taču līdzīgu jautājumu pašai Lizai uzdeva pašas māte. Kāpēc tādas galējības? Pieci gadi jūrā pētniecības kuģī, pēc tam gadu ilga apmācība un rūdīšanas skarbajiem kalnu apstākļiem, un tagad viņa bija Nepālā, gatavojas iekarot Everestu. Kāpēc uzņemties tādu risku, ja ir visas iespējas dzīvot daudz vieglāku dzīvi?

Lizas atbilde vienmēr bija vienkāršā − izaicinājuma dēļ. Vai tad ta− pat neteica arī alpīnisma leģenda Džonižs Malorijs, jautats, kāpēc uzkāpis Everestā? Tāpēc, ka tas ir. Protams, patiesa šo slaveno vārdu izcelsme bija tāda, ka Malorijs bija nepacietīgi atcirtis apnicīgam žurnalistam. Vai Lizas atbildes uz mātes jautājumiem arī nebija tikai tāda automātiska reakcija? Ko viņa te kalnos tneklēja? Arī ikdienas dzīve netrūkst izaicinājumu − nopelnīt iztiku, krāt naudu vecumdienām, atrast mīļoto cilvēku, pārciest zaudējumu, audzinat bērnus.

Liza sarāvās no šim domām, sajūtot pēkšņu nemieru un nojaušot, ko tas varētu nozīmēt. Vai tiešām es izvēlos šādu riskantu dzīvesveidu, lai izvairītos no īstās dzīves? Vai tas ir tāpēc, ka esmu sastapusi tik daudz vīriešu, bet visus tikai uz īsu brīdi?

Un te nu viņa bija. Trīsdesmit trīs gadi, viena, nekādās personiskas dzīves, tikai pētījumi tuvinieku vietā un vienvietīgs guļammaiss gultas vieta. Varbūt tiešām pienācis laiks noskūt galvu un apmesties kāda no šiem kalnu klosteriem.

Helikopters nodrebēja un sāka celties augšup.

Viņa atkal atgriezās īstenībā.

Ak, velns…

Lizai aizrāvas elpa, kad helikopters nolidoja pavisam tuvu asai kalnu korei. Ar sliecem gandrīz pieskaries spīdīgājai, apledojušajai kraujas malai, tas ienira blakus esošajā aizā.

Viņa atlaida pirkstus, kas bija krampjaini sagrabuši sēdekļa roku balstus. Pēkšņi arī māja ar trim guļamistabām un divarpus bērneļi nešķita tik garlaicīgas izredzes.

Viņai līdzās Angs Gelu paliecās uz priekšu un norādīja uz leju starp pilotu un kareivi. Rotoru rēkoņa apslapēja viņa vārdus.

Liza piespieda vaigu pie durvju loga, lai palūkotos ārā. Organiska stikla pieskāriens bija vess. Lejā viņa pamanīja pirmos krāsu plankumus. Sarkanu dakstiņu jumtu puduri. Astoņas mūra ēkas bija saspiedušās uz laukumiņa, ko no trim pusēm ieskāva divdesmit tūkstoši pēdu augsti kalni, bet ceturtaja − stāva krauja.

Tempočas klosteris.

Helikopters bīstami strauji laidās lejā uz eku pusi. Līza pamanīja viena pusē terasveidigu kartupeļu lauku. Otrā puse bija daži aploki un šķūņi. Nekādu dzīvības pazīmju. Neviens nebija iznācis sveikt trokšņainos viesus.

Vēl ļaunak − Liza ieraudzīja kazu un zilgano kalnu aitu baru iežogotaja aplokā. Tās arī nekustējas. Lopiņi panika nebēga no draudīga helikoptera, bet palika guļam zemē, greizi sagrieztām kājām, nedabiski saliektiem kakliem.

To pamanīja arī Angs Gelu un saguma sēdeklī. Viņu skatieni sastapās. Kas bija noticis? Priekšā pilots un kareivis bija sākuši strīdu. Bija skaidrs, ka pilots nevēlas nolaisties. Kareivis uzvarēja strīda, uzliekot plaukstu uz ieroča laides. Pilots nikni saviebas un ciešāk aizvilka priekšā mutei un degunam skābekļa masku. Ne jau tāpēc, ka būtu nepieciešams gaiss elpošanai, bet gan baidīdamies no infekcijas.

Tomēr viņš paklausīja kareivja pavēlei. Stingri satvēris vadības sviras, virzīja lidaparātu lejup. Viņš mērķēja pēc iespējas tālāk no lopu aplokiem − klostera kartupeļu lauku malā.

Lauki ka amfiteātris pletās pakapeniski augstākos līmeņos ar sīku, zaļu stādiņu rindām. Kartupeļu audzēšanu augstkalnu ap− stakļos deviņpadsmitā ja gadsimta ieviesa briti, un tagad kartupeļi bija kļuvuši par vienu no galvenajiem pārtikās produktiem šajā reģiona. helikoptera slieces smagi atsitās pret akmeņaino zemi, saspiežot kartupeļu lakstu rindu. Tuvāko stādu lapas šūpojās un plivinājās rotoru saceltaja vēja.

Joprojām neviens nebija iznācis viņus sagaidīt. Līza iedomājās par beigtajiem lopiem. Vai te vispār bija kāds, ko glābt? Kas bija noticis? Prātā pazibēja dažādi pieņemumi un iespējamie inficēšanas veidi − norīšana, ieelpošana, pieskaršanās. Vai tā kaite ir lipīga? Viņai bija jauzzina vairāk.

− Varbūt labāk palieciet šeit, − Angs Gelu teica Lizai, atspra− dzedams drošības jostu. − Mēs apskatīsim klosteri.

Līza pacēla no grīdas savu somu. Viņa papurināja galvu. − Es nebaidos no slimniekiem. Un varbūt tur ir jautājumi, uz kuriem tikai es varu atbildēt.

Angs Gelu pamāja ar galvu, steidzīgi kaut ko pateica kareivim un atvēra aizmugures durvis. Izkāpis viņš pasniedza roku Lizai.

Siltaja helikoptera kabīne iebrāžas auksts vējš, ko vēl vairāk pastiprināja rotoru griešanas. Uzvilkusi virsjakas kapuci, 1 ,iza sajuta, ka saltas vēja brāzmās vēl vairāk izkliedē augstkalnu gaisa trūcīgo skābekļa saturu. Vai varbūt vainīgas bailes. Viņa izlikās drošākā nekā patiesībā jutas.

Viņa satvēra mūka plaukstu. Pat caur vilnas cimdu bija jūtams tas spēks un siltums. Viņš pat nepūlējās apsegt kailo galvu, it kā nemaz nejustu ledaino aukstumu.

Līza izkapa, bet palika stāvot, pieliekusies zem helikoptera rotoriem. Kareivis izkapa pēdējais. Pilots palika kabīne. Viņš gan paklausīja pavēlei nosēdināt lidaparātu, tomēr neparko negribēja atstāt savu patvērumu.

Angs Gelu aizvēra durvis, un trijotne steidzās pāri kartupeļu laukam uz mūra eku pudura pusi.

Tuvuma sarkani apjumtas mājas bija lielākās, nekā izskatījās no gaisā. Vidēja eka bija apmēram trīs stāvus augsta, ar pagodas stila jumtu. Visas ēkas bija rūpīgi izrotātās. Durvis un logus apņēma sienu gleznojumi visas varavīksnes krāsas. Aplodas rotāja zelta lapiņas, bet no jumtu stūriem nolūkojās brīnumputnu un puķu akmens figUras. Koka lūgšanu riteņi ar izgrieztiem seniem uzrakstiem bija uzstādīti uz mietiem starp ekam. Pie jumtiem kara− jās daudzkrasaini lūgšanu karodziņi, plivinoties vēja brāzmas.

Lai gan šeit izskatījās pēc pasaku valstības − Šangri−La augstu kalnos, Līza jutas nedroši. Nekādu dzīvības pazīmju. Lielākajai daļai logu aizvērti sleģi. Nospiedošs klusums visapkārt.

Un arī vēl šī savāda dvaka gaisā. Lai gan Līza galvenokart no darbojas ar zinātniskajiem pētījumiem, viņa savulaik, rezidentūras laika, bija pieredzējusi arī navi. Trūdēšanas pretīgo dvaku vējš nespēj aizgaiņat. Viņa iedomājas, ka būtu labi, ja tā naktu tikai no mirušajiem lopiņiem paviljona tālākaja malā. Taču, tā ka neviens cilvēks nerādījās, cerības bija vargas.

Angs Gelu gāja pa priekšu, kareivis viņam līdzās. Lizai bija jāpasteidzās, lai neatpaliktu. Izgājuši starp divām ēkām, viņi devās uz lielās centrālās celtnes pusi.

Galvenaja pagalma mētājās lauku darbarīki, it kā steiga pamesti. Rati ar iejugtu jaku bija apgazušies uz sāniem. arī šis dzīvnieks bija beigts, nokritis uz sāniem, uzblīdušu vēderu. Pienai− nas acis raudzījās viņiem pretī. No pavērtās nomelnējušas mutes karājās piepampusi mele.

Liza ievēroja, ka nav mušu vai citu kukaiņu, kas medz apsēst līķus. Vai mušas dzīvo tāda augstuma? Viņa īsti nezināja. Viņa paraudzījās debesīs. Nebija arī putnu. Nekādu citu skaņu, tikai vēja šalkoņa.

− Uz turieni, − teica Angs Gelu.

Mūks devās uz augstām durvīm, kas veda centrālajā eka − galvenaja templi. Viņš parbaudija bultu, kas nebija aizslēgta, un atvilka vaļā čīkstošās durvis.

Tūlīt aiz sliekšņa pavīdēja pirmā dzīvības zīme. Abās pusēs durvīm lielos gaismekļos kvēloja daudz sīku liesmiņu. Sviesta lampiņas, kurās dedzina jaku sviestu. Šeit pretīgā dvaka bija vēl stiprākā. Tas nevestija neko labu.

Tagad pat kareivis neuzdrošinājās kāpt par slieksni, apstajās un parlika automātu no viena pleca uz otru, it kā iedrošinādams sevi. mūks pavisam mierīgi iesoļoja templi. Uzsauca sveicienu. Tas atbalsojās telpa.

Liza iegāja pēc Anga Gelu. Kareivis palika stāvam pie durvīm.

Templi apgaismoja vēl daži gaismekļi. Abas puses pie sienam slējās lieli lūgšanu riteņi, bet pie astoņas pēdas augstas tīkkoka Būdas statujas dega sveces un vīraka nūjiņas ar kadiķu smaržu. Budam aiz muguras rindojās citu panteona dievu figūras.

Kad acis aprada ar pustumsu, Liza ieraudzīja daudzos sienu gleznojumus un sarežģītas koka grieztas mandalas, kurās attēlotas ainas mirgojošaja gaisma šķita dēmoniskas. Viņa paraudzījās augšup. Koka griestu sijas slējās divu stāvu augstumā, pie tam karājās lampu čemurs, visas tumšas un aukstas.

Angs Gelu iesaucās vēlreiz.

Augšā, vīrs galvas kaut kas iečīkstējās.

Viņi sastinga, dzirdot šo troksni. Kareivis ieslēdza kabatas lukturi un uzspidinaja gaismu. Ēnas zibēja un šūpojās, bet nekas nebija saskatāms.

Atkal iečīkstējās dēlis. Augšstāvā kāds staigāja. Lai gan šī bija nenoliedzama dzīvības pazīme, Līzai pārskrēja baiļu drebuļi.

Angs Gelu paskaidroja: − Tur augšā ir meditācijas telpa ar skatu uz templi. Aizmugurē ir kāpnes. Es iešu paskatīties. Jūs palieciet tepat.

Līza gribēja paklausīt, taču viņas plecus nospieda ne tikai ārstes soma, bet arī atbildība. Lopi nebija krituši no cilvēka rokas. Par to viņa nešaubijas. Ja bija kāds dzīvs palikušais, kas varētu pastāstīt par notikušo, tad to uzklausīt bija tieši viņas uzdevums.

Viņa uzcēla somu augstāk uz pleca. − Es iešu Ildzi.

Par spīti stingrajam balss tonim, viņa tomēr ļāva Angam Gelu iet pirmajam.

Viņš devās aiz. Būdas statujas, kur telpas gala bija arka ar durvīm. Pavēra ar zeltu izšūta brokātā aizkaru. Aiz tā īss gaitenis veda dziļāk ēka. Caur logu sleģiem putekļainaja pustumsā iespraucās niecīgi gaismas stariņi. Tie apspīdēja balsinatu sienu. Koši sarkanais, izsmērētais traips uz tās nemaz nebija japēta tuvāk.

Asinis.

Tālāk gaiteni pa durvīm rēgojas nedzīvas, kailas kajas… melna peļķē. Angs Gelu ar rokas mājienu lika Lizai atgriezties templi.

Viņa papurināja galvu un pagāja garām mūkam. Viņa necerēja izglābt cilvēku, kas gulēja aiz durvīm. Bija skaidrs, ka tas jau ir miris. Taču intuīcija lika doties tālāk. pēc pieciem soļiem viņa bija nonākusi pie līķa.

Acumirkli ieraudzījusi posta ainu, viņa atrāvās.

Kājās. Tas arī bija viss, kas palicis pāri no šī cilvēka. Tikai kāju pāris, nocirsts augšstilbu vidu. Viņa ielūkojās dziļāk telpa − slaktiņa vieta. Istabas vidū cilvēku rokas un kājas bija sakrautas grēdā ka malka.

Bet pie vienas sienas bija kārtīgi sarindotas nocirstas galvas ar plati atvērtam acīm, kuru nedzivaja skatiena atspoguļojas pirmsnāves šausmas.

Angs Gelu stāvēja viņai līdzās. Ieraugot šo skatu, viņš sastinga un kaut ko nomurminaja, kas izklausījās gan ka lūgšana, gan lāsts.

It kā sadzirdot to, telpa kaut kas sakustējas. Aiz roku un kāju grēdas izslējās kāds stāvs. Tas bija kails vīrietis ar noskūtu galvu, viscaur notriepies ar asinīm ka jaundzimušais. Tas bija viens no tempļa mūkiem.

Kailais vīrs gārdzoši iešņācās. Viņa mīklaja seja atspoguļojās neprāts. Acis trūcīgajā apgaismojuma iespīdējas ka vilkam.

Viņš stebereja pretī ienācējiem, velkot pa grīdu trīs pēdas garu sirpi. Līza atkāpās tālāk gaiteni. Angs Gelu klusi ierunājās, lūdzoši pacēlis rokas, acīmredzot cenšoties nomierināt neprāti.

− Relu Na, − viņš teica. − Relu Na.

Liza saprata, ka Angs Gelu pazīst šo vajprati, atceras to no iepriekšējiem klostera apmeklējumiem. Nosaucot briesmoni vārdā, tas tika padarīts cilvēciskāks, bet vienlaikus vēl skaudraks kļuva notikuša šausmigums.

Griezīgi iekliedzies, mūks metās virsū savam ticības brālim. Angs Gelu viegli izvairījās no sirpja cirtiena. Uzbrucējs līdz ar prātu bija zaudējis arī kustību veiklību. Angs Gelu sagrāba to ciešā tvēriena un piespieda pie durvju ailes.

Liza rīkojās nekavējoties. Nometa somu, atrāva rāvējslēdzēju un izņēma metāla kārbiņu. Ar īkšķi nospieda atvēršanas slēdzi.

Kārbiņā atradās vairākas plastmasas šļirces, jau uzpildītas ar dažādiem ārkārtas gadījumu medikamentiem − morfins pret sāpēm, epinefrins pret anafilaktisko šoku, La»ix pret plaušu tusku. Katrai šļircei bija etiķete, bet Līza bija arī iegaumejusi to secību no galvas. Ārkārtas gadījumos ik sekunde bija svarīga. Viņa paķēra pēdējo šļirci.

Midazolams. lešļircinams nomierinošs līdzeklis. Mānijās un halucinācijas tik augstu kalnos nebija nekāds retums, un reizem bija nepieciešami ķīmiski līdzekļi.

Ar zobiem norāvusi adatas uzgali, viņa steidzās pailgā.

Angs Gelu joprojām turēja kailo mūku, bet tas viņa tvērienā raustījās un plosījās. Angam Gelu bija pārsistā lupa un nagu pēdas uz kakla.

− Turiet stingri! − uzbļava Liza.

Angs Gelu centās, cik spēdams − bet tieši tajā brīdi, it kā nojaušot ārstes nodomu, neprātis metās uzbrukuma un dziļi iekoda mūkam vaigā.

Angs Gelu iekliedzās, jūtot zobus miesā līdz pat kaulam.

Tomēr neatlaida ciešo tvērienu.

Liza pieskrēja un ietrieca adatu briesmonim kakla. Nospieda šļirces virzuli. − Varat laist vaļa!

Angs Gelu spēcīgi pagrUda vajprāti pret durvju aplodu, tā ka galvaskauss nokrakšķēja, atsitoties pret koku. Viņi atkapās.

−Zāles iedarbosies nepilnas minūtes laika. −Iabak būtu bijis ie− vadīt tas tieši venā, bet tas nebija iespējams mūka mežonīgas trako šarias dēļ. Būs jāiztiek ar dziļu muskuļu injekciju. Kad neprātis būs nomierināts, viņa varēs rīkoties tālāk un varbūt gūt kādas atbildes.

Kailais mūks ievaidējas, neveikli taustīdams kaklu. Injekcijas vieta sūrstēja. Viņš atkal palūkojās uz at nācējiem un pasniedzās pēc nomestā sirpja. Viņš izslējās.

Līza pavilka Angu Gelu atpakaļ. − Tikai pagaidiet…

Blīkš!

Šāviens apdullinoši atbalsojās šauraja gaiteni. Svešinieka galva izšķīda asiņu un kaulu putra. Ķermenis no trieciena smagi noslīga uz grīdas.

Liza un Angs Gelu pārsteigti raudzījās uz šāvēju.

Nepāliešu kareivis bija pacēlis šauteni pie pleca. Tagad viņš to lēni nolaida. Angs Gelu sāka viņu nepāliešu valodā strostēt, gandrīz vai draudēdams atņemt ieroci.

Liza piegāja pie nokritušā un parbaudīja pulsu. Nekā. Viņa raudzijās uz līķi, pūloties vismaz kaut ko saprast. Lai noteiktu neprāta cēloni, bija nepieciešams morgs ar mūsdienīgu tiesu medicīnas aprīkojumu. Spriežot pēc ziņneša teiktā, jaunā sērga bija skārusi ne tikai vienu cilvēku. Dažādas pakāpēs cietuši arī citi.

Bet kas tas bija? Smagie metāli ūdeni, indīgu gāzu pazemes noplūde vai kāds toksisks pelejums vecos labības graudos? Vai tas varēja būt kāds vīruss, līdzīgs ebolas vīrusam? Vai varbūt pat jauns govju trakumsērgas paveids? Viņa pūlējās atcerēties, vai jaki arī cieš no šīs kaites. Viņa iedomājās uzpūtušos nedzīvos lopiņus pagalmā. Kas zina?

Angs Gelu atkal pienāca pie Lizas. Viņa vaigs bija saplosīts vienās asinīs, bet viņš šķita to nemanam. Visa viņa uzmanība bija pievērsta uz grīdas guļošajam.

−   Viņa vārds bija Relu Na Havarši.

−   jūs viņu pazinat.

Mūks pamāja ar galvu. − Viņš bija manas māsas vira brālēns. No maza lauku ciemata Raisē. Viņš bija nonācis maoistu dumpinieku ietekme, taču to arvien pieaugoša nežēlība viņu biedēja. Tāpēc viņš aizbēga. Dumpinieku vidu par šādu rīcību pienakas nāvessods. Lai paslēptu radinieku, es palīdzēju viņam iekārtoties klosterī… kur bijušie biedri viņu nevarētu atrast. Šeit viņš ieguva miera valstību, kur izdziedēt savu dveseli… vismaz tā es cerēju. Bet tagad viņam pašam būs jaatrod ceļš uz šo mieru.

−   Man ļoti žēl.

Liza piecēlās. Viņa iedomājās blakus telpa sakrautas rokas un kājas. Vai neprāts izraisīja kādu posttraumatisko šoku, liekot viņam atkartot pieredzētas baismīgas zvērības?

Virs galvas atkal iečīkstējās grīdas dēļi.

Visi skatieni pavērsas augšup.

Liza jau bija aizmirsusi, kāpēc viņi nāca šurp. Angs Gelu norādīja uz šauram, stāvam kāpnēm līdzās ar aizkaru aizsegtajam tempļa durvīm. Viņa tas nebija pamanījusi. Drīzāk trepes, nevis īstas kāpnes.

−    Es iešu, − pieteicas mūks.

−   Turēsimies visi kopā, − iebilda Līza. Piegājusi pie somas, viņa uzpildīja vēl vienu šļirci ar nomierinošo līdzekli. − Tikai uzmaniet žiglo šāvēju, lai viņš atkal nepārsteidzās.

Kareivis pirmais uzkapa pa kāpnēm. Izpētīja tuvāko apkārtni un pamāja pārējiem. Nonākusi augšā, Līza ieraudzīja tukšu telpu. Viena stūrī bija sakrauti plāni spilveni. Smaržoja pēc sveķiem un vīraka, kas kupeja lejā, templi.

Kareivis bija pavērsis ieroča stobru pret koka durvīm telpas ta− lakaja galā. Zem tām vidēja mirgojoša gaisma. Pirms viņi paguva pieiet tuvāk, gaismas joslai pārslīdēja ēna.

Aiz durvīm kāds bija.

Angs Gelu piegāja un pieklauvēja.

Dēļu čīkstoņa apklusa.

Viņš kaut ko uzsauca. Liza nesaprata vārdus, bet kāds cits laikam saprata. Iekrakšķējas koks. Tika pacelts aizbīdnis. Durvis mazliet paveras… bet ne vairāk.

Angs Gelu ar plaukstu pieskārās durvīm.

−    Uzmanieties! − čukstēja Liza, sažņaugusi rokā šļirci − savu vienīgo ieroci.

Viņai līdzās kareivis ciešāk satvēra šauteni.

Angs Gelu atvēra durvis līdz galam. Telpa aiz tam nebija lielākā par sienas skapi. Stūrī bija netīra gulta. Uz maza sānu galdiņa stāvēja eļļas lampa. Gaisu pildīja pretīga urīna un izkārnījumu smaka no vaļēja naktspoda gultas kajgali. Telpas iemītnieks nebija atstājis šo slēptuvi vairākas dienas.

Stūri ar muguru pret viņiem stāvēja vecs vīrs. Šis cilvēks bija ģērbies tāda paša sarkana apmetni ka Angs Gelu, tikai viņa drēbēs bija noskrandušas un netīras. Apmetņa apakšmala bija sacelta uz augšu un apsieta ap gurniem, atsedzot kailās kājās. Viņš kaut ko rakstīja uz sienas. Zīmēja ar pirkstiem.

Ar savam asinīm.

Vel viens jukušais.

Otrā rokā viņam bija īss duncis. Kailas kājas bija izraibinatas ar dziļiem iegriezumiem "tintes" ieguvei. Kad Angs Gelu iegāja, vecais vīrs turpināja darbu.

−Lama Khemsar, − Angs Gelu viņu uzrunāja raižpilna un piesardzīga balsī.

Liza iegāja tūlīt aiz mūka, turot šļirci gatavībā. Viņa pamāja ar galvu Angam Gelu, kad tas atskatījās. Viņa lika arī kareivim atkāpties. Nedrīksteja pieļaut, lai atkartojas tas, kas notika lejā.

Lama Khemsars pagriezās. Viņa sejas vaibsti bija slabani, acis šķita stiklainas un it kā blavas, taču sveču gaisma tās iemirdzējās spoži, pārāk spoži, drudžaini spoži.

− Ang Gelu, − nomurminaja vecais vīrs, kā apdullis raudzīdamies simtos rakstzīmju rindu, kas klāja visas četras sienas. Pacēlis asiņainu pirkstu, viņš bija gatavs turpināt darbu.

Angs Gelu, atviegloti nopūties, gāja tuvāk sirmgalvim. Šis virs, klostera priekšnieks, acīmredzot vēl nebija neglābjami zaudējis prātu. Varbūt no viņa varēs kaut ko uzzināt. Angs Gelu uzrunāja viņu dzimtajā valoda.

Lama Khemsars pamāja ar galvu, bet negribēja atrauties no saviem asiņainajiem mākslās darbiem. Kamēr Angs Gelu runājās ar veco vīru, Līza nopētīja sienu. Lai gan viņa nesaprata šo rakstību, varēja redzēt, ka viscaur simtiem reižu atkartojas viens un tas pats simbolu sakopojums.

Nojaušot, ka tam varētu būt kāda nozīme, Liza ar vienu roku pasniedzās somā un izvilka fotokameru. Tāpat gurnu augstuma pavērsusi kameru pret sienu, viņa nospieda slēdzi. Aizmirstot par zibspuldzi.

Tas spožais uzliesmojums apgaismoja telpu.

Vecais vīrs iekliedzās. Apsviedās apkārt ar dunci roka. Angs Gelu nobijies atkapās. Taču sirmgalvis nemerķēja uz viņu. Lama Khemsars izmisīgas bailēs izkliedza nesaprotamu vārdu jūkli un parvilka dunča asmeni sev pār rīkli. Parādījās sarta švīka, no kuras sāka gāzties asiņu straume. Griezums iesniedzas dziļi trahejā. Asiņu plūdi apslāpēja vecā lamas pēdējos elpas vilcienus.

Angs Gelu metās uz priekšu un izsita viņam no rokam dunci. Satvēra saļimstošo lamu Khemsaru, apskāva un saudzīgi nolaida uz grīdas. Asinis plūda pār Anga Gelu rokam, izmērcējot viņa tērpu.

Liza nometa kameru un steidzās palīgā. Angs Gelu veltīgi pūlējas aizspiest brūci.

−    Palidziet noguldīt viņu uz grīdas, − teica Liza. − Jaatbnvo elpošanas ceļš…

Angs Gelu papurināja galvu. Viņš zināja, ka cerību vairs nav. Viņš tikai viegli šūpoja veco lamu. Sirmgalvis jau bija pārstājis elpot − no brūces vairs neizplūda asiņaini burbuliši. Novārgušais vecais vīrs lielā asiņu zuduma dēļ jau bija zaudējis spēkus.

−   Piedodiet, − taisnojās Liza. − Es domāju… − Viņa norādīja uz sienam. − Domāju, ka tas varētu būt svarīgi.

Angs Gelu pašūpoja galvu. − Muļķības. Neprātīgi skribelejumi.

Nezinādama, ko vēl darīt, Līza sameklēja stetoskopu un pabāza to aiz vecā vīra apģērba. Viņa centās apslēpt vainas apziņu aiz rosības. Taču klausīšanas bija veltīga. Sirds vairs nepukstēja. Taču viņa sataustīja savādas kreveles uz sirmgalvja ribām. Uzmanīgi pavērusi asinis izmirkušo apmetni, viņa atsedza veca vira krūtis.

Angs Gelu paraudzījās lejup un pārsteigts asi ievilka elpu.

Izrādījās, ka lama Khemsars rotāja ar saviem mākslās darbiem ne tikai sienas. Pēdējais simbols bija iegriezts veca mūka krūtis, ar to pašu dunci un droši vien ar viņa paša roku. Atšķirība no simboliem uz sienas, šis greizais krusts bija nekļūdīgi pazīstams.

Kāškrusts.

Pirms viņi paguva atjēgties, klosteri satricināja pirmais sprādziens.

9:55

Viņš pamodās, panikas pārņemts.

Pērkona rībiens izrāva viņu no drudžaina miega tumsas. Nē, ne pērkons. Sprādziens. No zemajiem griestiem bira apmetums. Viņš apjucis piecēlās sēdus, pulēdamies apjēgt vietu un laiku. Telpa viņa acu priekšā sagrīļojas. Viņš taustijas sev apkārt, nometot netīru vilnas segu. Viņš gulēja uz savādas lāviņās, kails, tikai linu gurnauta. Viņš pacēla roku. tā drebēja. Mutē bija nelāga garša, un, lai gan telpa valdīja tumsā, acis sūrstēja. Nevaldāmi drebuļi satricinaja visu augumu.

Viņam nebija ne jausmas, kur un pat kadā laika viņš atrodas.

Nolaidis kājas no lāviņās, viņš pūlējās pieslieties kājās. Veltīgi. Visa pasaule satumsa. Viņš sakņupa un gandrīz atkal ieslīga nemaņa, bet tad atskanēja šaušana. Automātā kārta. Tuvuma. Izšāvis īsu kārtu, ierocis apklusa.

Viņš vēlreiz centās piecelties, jau apņemigak. Atmiņa atgriezās, kad viņš metās pie vienīgājam durvīm, atsitās pret tam, at− balstijas uz rokām un mēģināja nospiest rokturi.

Aizslēgtas.

9:57

−   Tas bija helikopters, − teica Angs Gelu. − Uzspridzināts.

Līza stāvēja viena augsta loga puse. Pirms brīža, kad apklusa sprādzienā atbalss, viņi atvilka logu bultas un atvēra sleģus. Kareivim šķita, ka leja, pagalma pazibēja kāda kustība, un viņš atklāja uguni.

Atbildes pretuguns nebija.

−   Vai tas varēja būt pilots? − minēja Līza. − Varbūt radas kāds motora bojājums, un pilots panika aizbēga.

Kareivis palika stāvam pie loga, atbalstījis ieroci uz palodzes, piespiedis aci pie tēmēkļa, viņš vēroja apkārtni.

Angs Gelu norādīja uz eļļainu dūmu grīsti, kas cēlās no kartupeļu laukiem. Tieši tur bija novietots helikopters. − Es neticu, ka tas bija kāds tehnisks negadījums.

−    Ko mēs tagad darīsim? − jautāja Liza. Vai viņu lidaparātu bija uzspridzinājis vēl kāds no jukušajiem mūkiem? Ja tā, tad cik daudz trako vēl klīda apkārt pa klosteri? Viņa atcerējās neprātīgo viru ar sirpi, vecā lamas pašnavību… kas te, ellē, notiek?

−   Mums jādodas projām, − paziņoja Angs Gelu.

−   Uz kurieni?

−    Vienas dienas gājienā attālumā ir mazi ciematiņi un dažas lauku mājās. Lai tiktu skaidrībā ar to, kas šeit ir atklājies, ar trim cilvēkiem nepietiek.

−   Bet pārējie klostera iemītnieki? Varbūt visi vēl nav tik neglābjami ka jūsu radinieks. Vai mums nevajadzētu mēģināt kaut ka viņiem palīdzēt?

−   Man vispirms jāgada par jūsu drošību, doktore Kamingsa. Turklāt jāziņo varasiestadem.

−    Bet ja nu slimība, kas šeit plosās, ir lipīga? Tad mēs, dodoties ceļā, to izplatītu.

Mūks aptaustīja savainoto vaigu. − tā ka helikopters ir uzspridzināts, mums vairs nav saziņas līdzekļu. Ja paliksim šeit, mēs mirsim… un neviens ārpasaulē neko neuzzinās.

Tur viņam bija taisnība.

−    Kamēr vēl nezinām neko vairāk, mēs centīsimies pēc iespe− jas mazāk saskarties ar citiem cilvēkiem, − viņš turpināja. − Sauksim pēc palīdzības, bet droša attāluma.

−    Bez fiziska kontakta, − nomurminaja Līza.

Mūks pamāja ar galvu. − mūsu rīcībā esoša informācija ir šāda riska vērta.

Liza domīgi pamāja ar galvu. Viņa raudzījās uz melno dūmu grīsti pret zilajām debesim. Iespējams, ka viens no viņas ceļabiedriem jau ir miris. Kopīgais cietušo skaits nebija zināms. Sprādziens noteikti būs visus sacēlis kājās. Ja viņi gribēja tikt projām, tad bija jārīkojas ātri.

− Ejam, − viņa paziņoja.

Angs Gelu pavēloši uzrunāja kareivi. Tas izslējās, pamāja ar galvu un atkāpās no loga, turēdams šauteni gatavībā.

Liza pēdējoreiz parlaida raižpilnu skatienu telpai un mūkam, apsvērot infekcijas iespējamību. Vai viņi jau bija aplipinajušies? Viņa domās parbaudija savu veselības stāvokli, sekojot abiem vīriešiem āra no telpas un lejā pa kāpnēm. Mute bija sausa, žokļu muskuļi smeldza un pulss smagi dauzijās kaklā. Bet tas jau tikai no bailēm, vai ne? Parasta reakcija šādā bīstamā situācijā. Viņa pieskārās pierei. Mīkla, bet nav drudžaini karsta. Viņa dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos, lai parvarētu šo muļķību. Pat ja slimības izraisītājs ir lipīgs, inkubācijas periods būs ilgāks par stundu.

Viņi izgāja caur galveno templi ar tīkkoka Budu un pārējiem dieviem. Dienas gaisma atvērtajās durvis šķita īpaši spoža.

Bruņotais pavadonis apmēram minūti pārbaudīja pagalmu, tad pamāja, ka viss kārtībā. Līza un Angs Gelu sekoja viņam.

Izgājusi pagalma, Liza uzreiz raudzījās, vai tumšajos stūros neparādisies pēkšņa kustiba. Taču visapkārt valdīja miers.

Bet ne uz ilgu laiku…

Viņai aiz muguras vēl vieas sprādziens satricinaja eku otra pagalma pusē. Sprādzienā vilnis nogāza viņu četrrāpus. Viņa sakņupa un apvēlas uz sāniem, lai palūkotos atpakaļ.

Gaisā lidoja liesmu apņemti jumta dakstiņi. Pa izsistajiem logiem izšāvās divi ugunsmetēja lādiņi, bet durvis sašķīda gabalos, izverdot dūmu un uguns virpuļus. Uzplūda smacējošs karstums ka no pārsprāgušās krāsns.

Kareivi, kas gāja pāris soļu viņai priekša, sprādzienā vilnis bija nogāzis garšļaukus. Viņam izdevās nepazaudet ieroci, sažņaudzot pirkstos tā ādas siksnu. Kareivis pierausās kājās, kamēr no debesim gāzās dakstiņu lausku krusa.

Angs Gelu piecēlās un pasniedza roku Lizai.

Tas viņam izrādījās liktenīgi.

Dakstiņu grabēšanas un liesmu rūkoņas vidu atskanēja ass blīkšķis. Šāviens. mūka sejas augšēja daļa izšķīda asins šļakatas.

Taču šoreiz vainīgais nebija viņu bruņotais pavadonis.

Kareivja šautene joprojām karājās viņam pleca, kamēr viņš bēga no jumta dakstiņu krusas. Šāvienu viņš laikam pat nedzirdēja, bet, ieraugot Angu C.elu nokrītam, kareivja acis iepletās. Reaģēdams gluži automātiski, viņš metās pa labi un paslēpas blakus esošas mājiņas enā. Panikas pārņemts, viņš kaut ko nesaprotamu uzkliedza Lizai.

Liza rāpus ka krabis atkapās uz tempļa durvju pusi. Akme− ņainaja pagalma norībēja vēl viens šāviens. Trāpīja viņai pie kājām. Liza metās pāri slieksnim tumšajā templī.

Patverusies stūri, viņa vēroja, kā gar sienu lavas kareivis, cenzdamies nenokļut snaipera tēmēkļa lokā.

Līza nespēja paelpot, acis bailēs iepletās. Viņa nopētīja eku jumtus, logus. Kas nošāva Angu Gelu?

Tad viņa ieraudzīja vainīgo.

Kāda ena metās caur dūmu mākoņiem, kas gāzās ārā no tālākās ēkas. Kad svešinieks sāka skriet, liesmās nozibēja metāls. Ierocis. Snaiperis bija atstājis sākotnējo poziciju un devās uz citu uzbrukuma vietu.

Līza atkal izgāja pagalma, cerēdama, ka ēnas viņu pietiekami noslēpj. Viņa uzsauca kareivim un pamāja ar roku. Viņš ar muguru pret sienu virzījās pie Lizas, uz galvena tempļa pusi. Skatiens un ieroča stobrs bija pavērsti pret jumtiem. Viņš nebija pamanījis snaipera pārvietošanos.

Liza atkal uzsauca: − Nac ātrāk! − Viņa neprata nepaliešu valodu, taču panika balsi bija nepārprotama. Viņu skatieni sasta− pas. Sieviete steidzina ja kareivi nākt uz viņas slēptuvi. Norādīja snaipera atkāpšanas ceļu. Bet kur tad tas palika? Vai jau bija jauna jas pozīcijas?

− Skrien! − vina iekliedzās.

Kareivis paspēra soli uz viņas pusi. Uzliesmojums aiz viņa muguras liecināja par Lizas kļūdīšanos. Snaiperis neskrēja uz jaunām pozīcijām. Blakus esošas ēkas logos izšāvās liesmas. vēl viena bumba.

Ak, Dievs…

Sprādziens apturēja kareivi pusceļa. Durvis viņam aiz muguras izlidoja āra, sašķistot tūkstoš liesmojošos gabalos, kas caururba vīrieša ķermeni, kamēr sprādziena vilnis pacēla viņu no zemes un svieda pāri pagalmam. Viņš smagi nogāzās uz. vedera un slīdēja tālāk.

Apstājies viņš vairs nekustējās, lai gan liesmas sāka plosīt viņa drēbes.

Līza iebēga galvena tempļa dzīlēs, neizlaižot no acīm ieejas durvis. Viņa atkapās līdz aizmugures durvīm, uz šaura gaiteņa pusi. Viņai nebija nekāda glābšanās plana. Viņa pat nespēja sakarīgi domāt.

Vienu viņa zināja droši. Anga Gelu un kareivja slepkava nebija sātrākojies mūks. Šā ļaundara rīcībā bija pārāk apdomata, pārāk sagatavota izrēķināšanas.

Un tagad viņa bija viena.

Viņa ieskatījās šauraja gaitenī, ieraudzīja Relu Na asiņaino ķermeni. Tālāk gaitenis šķita tukšs. Ja varētu paņemt miruša pamesto sirpi… būtu vismaz kāds ierocis.

Viņa iegāja gaitenī.

Pirms Liza paguva spert nākamo soli, aiz muguras iznira kāds stāvs. Kaila roka cieši aptvēra viņas kaklu. Ausi atskanēja aizsmakusi balss. − Nekusties.

Pat nedomādama tik viegli padoties, Liza trieca elkonī uzbrucējam vēdera.

Tas ievaidējās un atlaida tvērienu. Svešinieks krita atpakaļ cauri izšūtajam brokāta aizkaram, ar savu svaru noraujot to no durvīm. Viņš nogāzās uz muguras.

Līza apsviedās apkārt un pieliecas gatavība bēgt.

Vīrieša ķermeni sedza tikai gurnu apsējs. Viņa āda bija tumši iedegusi, bet daudzviet to izraibinaja vecas retas. Viņa seju daļēji aizsedza izspuruši gari, melni mati. Spriežot pēc svešinieka auguma, muskuļiem un platajiem pleciem, viņš drizak atgādina ja indiāni nekā tibetiešu muku.

Bet varbūt tas bija gurnu apsēja dēļ.

Atkal ievaidējies, viņš paraudzījās uz I.izu. Lampas gaisma viņa acis bija ledaini zilas.

−   Kas jūs esat? − viņa jautāja.

−    Peinters, − viņš ar pūlēm izdvesa. − Peinters Krovs.

DARVINA BĪBELE.

..

16. MAIJS, 6:05. KOPENHĀGENA

Kāpēc kaķi ir kā uzburti uz grāmatām?

Komandieris Greisons Pirss, iziedams no viesnīcas Nyhavn, iemeta mutē vēl vienu košļajamo Claritine tableti. Vakardienas pētījumos Kopenhāgenas grāmatu mīļotāju aprindas viņš bija apstai− gajis pusduci pilsētas literāro iestādījumu. Katrā grāmatveikala, šķiet, bija apmetušies krietrīs bars šo blaugznaino radījumu, kas − izstiepušies gulšņa uz letes, ložņa pa bīstami šķībajiem plauktiem, kas piekrauti ar iepelējušiem sējumiem putekļainos ādas vākos.

Tagad viņam bija jācieš, jāmokās ar iesnām. Vai varbūt vienkārši laiks kļuvis auksts. Pavasaris Kopenhāgenā ir vēss un mitrs ka Jaunanglijas ziema. Viņš nebija paņēmis līdzi pietiekami siltas drēbes.

Pirsam mugurā bija džemperis, ko viņš bija iegādājies nejēdzīgi darga veikala blakus viesnīcai. Tas bija ar augstu apkakli, no raupjas, nekrāsotas merinvilnas, pavisam vienkāršs. Un arī dzēla adā. Toties pasargāja no agra rīta aukstuma. Lai gan kopš saullēkta jau bija pagājusi stunda, vesa saule šīfera pelēkajas debesis nesolīja siltāku dienu. Kasīdams kaklu zem apkakles, viņš devās uz centrālo dzelzceļa staciju.

Viesnīca atradās.pie viena no pilsētas kanaliem. Abos Ūdensceļa krastos stiepās koši izkrāsotas rindu mājas − veikali, viesu nami un privātmājās −, kas Grejam atgadināja Amsterdamu. Gar krastu cieši cits pie cita bija noenkuroti visdažādākie kuģi − zemi, noplukuši vienmasta burinieki, koši ekskursiju kuģīši, lepni koka šoneri, mirdzoši baltas jahtas. Grejs garamejot pašūpoja galvu. Tas viss izskatījās pēc peldošas kāzu tortes. Jau šajā agraja stunda kamerām apkārušies tūristi klīda apkārt vai fotografēja, stāvēdami pie tilta margām.

Šķērsojis akmens tiltu, Grejs vēl pusi kvartala gāja gar kanāla krastu, tad apstājās un atspiedās pret akmens margām, kas stiepās gar ūdens malu. Lejā, rāmaja ūdeni viņš ieraudzīja savu attēlu un uz mirkli satrūkās. Viņam preti no ēnām lūkojās tēva seja − ogļmelni mati šķipsnās krīt par zilajām acīm, iešķība bedrīte zodā, stingrie un stūrainie sejas vaibsti liecina par skarbo velsieša raksturu. Viņš tiešām bija īsts sava tēva dēls. Pēdējā laikā Grejs pārāk bieži apcerēja šo faktu, pat nespēdams naktis aizmigt.

Ko vēl viņš mantojis no tēva?

Garām aizpeldēja melnu gulbju pāris un saviļņoja ūdeni, izjaucot atspulgu. Gulbji devās uz tilta pusi, izstiepuši garos kaklus, bezrūpīgi vērojot apkārtni.

Grejs sekoja viņu piemēram. Izslējies viņš izlikās, ka grib nofotografēt laivu rindu, bet patiesībā nopētīja tiltu, ko tikko bija šķērsojis. Viņš raudzījās, vai nemanīs klaidoņus, pazīstamas sejas vai ko citu aizdomīgu. Tilti bija lieliski piemērota vieta, kur pārliecināties, vai kāds neseko. Šurpu turpu šķērsojot akmens tiltus, vajātājs būs spiests ik pa brīdim parādities atklatā vieta. Viņš vēroja veselu minūti, iegaumedams gājēju sejas un gaitu, pēc tam devās tālāk.

Šada nenozīmīgā uzdevuma tik liela piesardzība drīzāk bija tikai pieraduma diktēta, tomēr Grejs nesaja ap kaklu atgādinājumu par to, cik svarīga ir modrība, − ķediti ar mazu sudraba puķa amuletu. tā bija davana no kādas aģentes, kas cinijas frontes pretējā pusē. Grejs to nesaja ka atgādinājumu. Lai ievērotu piesardzību.

Soļodams tālāk, viņš sajuta kabata pazīstamu vibrāciju. Izvilcis mobilo tālruni, viņš atvēra vāciņu. Kas gan var zvanīt tik agrā stunda?

−    Pīrss klausas, − viņš atsaucas.

−   Grej! Cik labi, ka sazvanīju tevi.

Pazīstama, zīdaini maiga balss bija ka silts pieskāriens rīta dzestrumā. − Reičela…? − Nobažījies viņš palēnināja soļus. − Vai kaut kas noticis?

Reičela Vērona bija galvenais iemesls, kāpēc Grejs pieteicās uz šo uzdevumu otrā Atlantijas okeana krastā, Dānija. Lai gan ar šo izmeklēšanu tiktu gala arī katrs "Sigmas" zemāka ranga pētījumu asistents, viņam tā deva lielisku iespēju atkal satikties ar skaisto, tumšmataino Itālijas karabinieru leitnanti. Viņi bija iepazinušies pagājušaja gada Romā, strādājot pie kādas lietas. Kopš tā laika viņi meklēja katru mazāko ieganstu, lai varētu satikties. Tomēr tas bija grūti. Reičelai darba dēļ visu laiku bija japaliek Eiropā, bet Greja amats "Sigma" neļava viņam ilgi atstāt Vašingtonu. Kopš viņu iepriekšējas tikšanās bija pagājušas gandrīz astoņas nedēļas.

Parāk ilgs laiks.

Grejs atcerējās šo pēdējo tikšanos Venecijas villā, Reičelas augumu atvērtajas balkona durvis, viņas ādas mirdzumu rietošās saules staros. Viņi pavadīja gulta visu pecpusdienu. Uzbangoja atmiņas − viņas lupu kanēļa un šokolādes garša, mitro matu reibinoša smarža, karsta elpa uz viņa kakla, klusie vaidi, viņu augumu kustības ritms, maigais zīda pieskāriens…

Kaut viņa būtu paņēmusi līdzi to melno naktsterpu…

−    Mans reiss ir aizkavēts, − paziņoja Reičela, pārtraucot viņa sapņainas pārdomās.

− Kas? − Viņš izslējās kanala krasta, nespēdams noslēpt vilšanos.

−   Mani parcela uz. KI.M reisu. Tagad lidmašīna nosedisies divdesmit divos.

Desmitos vakara. Viņš sarauca pieri. Tas nozīmēja, ka būs jaatceļ vakariņas sveču gaisma "Svētas Ģertrūdes klosteri" − romantiska restorānā viduslaiku klostera velvēs. Galdiņu vajadzēja pasūtīt nedēju iepriekš.

−    Piedod, − Reičela pārtrauca klusumu.

−   Ne… neraizējies. Galvenais, lai tu vispār atlidotu. Nekas cits nav svarīgs.

−    Es zinu. Es tā esmu noilgojusies pēc tevis.

−    Es arī.

Viņš papurināja galvu, dzirdot savu neveiklo atbildi. Greja sirds bija tik pilna jutām, ko viņš nespēja izteikt vārdos. Kāpēc vienmer bija ta? Katras tikšanās pirmaja diena viņiem bija japar− var tāds ka stīvums, neveikla kautrība. Grejs gan viegli varēja iztēloties, ka viņi uzreiz metīsies viens otra apskavienos, bet īstenība bija citādi. Dažas pirmās stundas viņi jutas ka svešinieki ar kopīgu pagatni. Viņi, protams, apskāvās, saskūpstijas, teica visus pienācīgos vārdus, bet patiesas tuvības sasniegšanai bija vajadzīgs laiks, vairākas stundas, lai apmainītos ar jaunumiem viņu dzīve abas Atlantijas okeāna puses. Bet vēl svarīgāk bija atrast vienoto sirdspukstu ritmu, silto kopības sajutu, kas vēlāk uzliesmos īsta kaislībā.

Un ikreiz Grejs baidījās, ka viņi nespēs to atrast.

−    Ka klajas tavam tēvam? − apjautajās Reičela, sperot pirmo soli rituālā dejā.

Grejs nopriecājās, ka atrauts no pārdomām, taču šī tema nebija iepriecinoša. Tomēr viņam vismaz bija labas ziņas.

−    Vispār viņam klajas tīri labi. Simptomi pēdējā laika stabilizējušies. Tikai dažas apjukuma lēkmes. Māte ir pārliecinātā, ka šis uzlabojums panakts ar kariju.

−   Ar kariju? Garšvielu?

−   Tieši ta. Viņa izlasīja kāda raksta, ka kurkumins − karija dzeltenais pigments − iedarbojas ka antioksidants un pretiekaisuma līdzeklis. Varbūt tas pat palīdz likvidēt amiloida iekaisuma plankumus, kas raksturīgi Alcheimera slimībai.

−    Izklausas daudzsološi.

−    tā nu māte tagad liek kariju pie visiem edieniem. Pat tēva brokastu olu kulteni. Visa māja ož ka indiešu restorāns.

Reičelas jaukie smiekli iesildīja drēgno ntu. − Vismaz viņa gatavo ēdienu.

Grejs neviļus plati pasmaidīja. Viņa māte, bioloģijas profesore Džordža Vašingtona universitāte, neizcēlās ar mājsaimnieces talantu. Viņa bija pārāk aizņemta darbā, jo pēc tam, kad Greja tēvs pirms gandrīz divdesmit gadiem tika sakropļots negadījuma darba vieta, nekas cits neatlika kā strādāt vēl vairāk. Tagad ģimenei bija jaunas rūpes − tēvam sāka parādīties Alcheimera slimības agrīnas pazīmes. Greja māte bija paņēmusi universitātē īsu atvaļina− jumu, lai rūpētos par viru, bet tagad viņa jau sāka runāt par atgriešanos auditorija. tā kā viss šķita sokamies tik labi, Grejs atļāvās uz neilgu laiku atstāt Vašingtonu.

Pirms viņš paguva atbildēt, tālrunis atkal iezvanijas. Viņš ieskatījās ekrana. Sasodīts…

−    Reičela, man zvana no centrālā komandpunkta. Man jaatbild. Atvaino!

−Labi, tad es tevi nekavešu.

−    Pagaidi, Reičela! kāds ir jaunais reisa numurs?

−   KI.M reiss numur 403.

−   Skaidrs. Tiekamies šovakar.

−   Šovakar, − viņa atbildēja un izbeidza sarunu.

Grejs nospieda pogu, lai atbildētu uz otru zvanu.

−    Pīrss klausās.

−    Komandieri Pīrs. − Pēc aprauta Jaunanglijas akcenta uzreiz bija skaidrs, ka zvana Logans Gregorijs, "Sigmas" otra augstāka persona, kas atradās tieša direktora Peintera Krova pakļautībā. Savā ierastaja nevērība Logans lieki netērēja vārdus.

−   Mums ir jaunas ziņas, kas var būt saistītas ar jūsu meklējumiem Kopenhāgenā. Interpols ziņo par pēkšņu intereses pieaugumu par šīsdienas izsoli.

Grejs šķērsoja vēl vienu tiltu. Pēc tam atkal apstājās. Pirms desmit dienam Nacionalas drošības aģentūras datu bāze bija parādījusies virkne melna tirgus darījumu, visi saistīti ar vēsturiskiem dokumentiem, kas kādreiz piederējuši Viktorijas laikmeta zinātniekiem. kāds vāca tā laika manuskriptus, lekciju pierakstus, juridiskus dokumentus, vēstulēs un dienasgrāmatas, daudz ko arī no visai apšaubamiem īpašniekiem. Un, lai gan parasti tas nein− teresetu "Sigmu", kas nodarbojas ar globālas drošības jautājumiem, NDA datu bāze daži darījumi bija saistīti ar teroristu organizāciju grupejumiem. Bet šādu organizāciju naudas plūsma tika izsekota ļoti rūpīgi.

Tomēr tas nešķita loģiski. Lai gan vēsturiski dokumenti, protams, bija plaukstošs tirgus spekulatīvai naudas ieguldīšanai, tomēr tie neatradās lielāko teroristu organizāciju uzmanības loka. Taču laiki mainas.

Lai ka arī butu, "Sigmai" tika pavēlēts izpētīt galvenos iesaistītos spēles dalībniekus. Grejam bija uzdots uzzināt visu, ko vien iespējams, par gaidamo privāto izsoli, kam bija jānotiek vēlāk ša− ja pecpusdiena, tostarp arī jāievāc ziņas par interesantakajiem priekšmetiem; daudzas lietas piedavāja vietējie kolekcionāri un veikalnieki. Tāpēc viņš divas pēdējas dienas apstaigāja putekļainas grāmatu bodītes un senlietu tirgotavas Kopenhāgenas šaurajās šķērsieliņas. Vislabāk viņam veicas veikala llojbro laukuma, kas piederēja kādam bijušajam juristam no Džordžijas. Ar tautieša palīdzību Grejs bija tīri labi sagatavojies. Viņš bija nolēmis no rīta ielavīties izsoles vietā un uzstādīt pie visam ieejas un izejas durvīm mazas novērošanas kameras. Izsole Grejam vajadzēja tikai novērot galvenos dalībniekus un, ja iespējams, nofotografēt tos. Nenozīmīgs uzdevums, bet, ja tas palīdzēja paplašinat sīkāko spēlētāju datu bazi kara pret terorismu, − jo labāk.

−    Kas tad uzradies? − Grejs apjautajās.

−Jauns piedāvājums. Tas piesaistījis vairāku mūs interesejošo galveno pircēju uzmanību. Veca Bībele. To tikko piedāvājusi kāda privātpersonā.

−   Un kas tur tik sevišķs?

−   Apraksta teikts, ka šī Bībele kādreiz piederējusi Darvinam.

−   Čarlzam Darvinam, evolūcijas teorijas tēvam?

−Tieši ta.

Grejs uzsita ar pirkstu kauliņiem pa ķieģeļu margām. Vēl viens Viktorijas laikmeta zinātnieks. Apdomājot to, viņš vēroja iepriekšējo tiltu.

Viņa skatiens pievērsas jaunai meitenei tumši zilā sporta jakā ar rāvējslēdzēju un kapuci uz galvas. Ap septiņpadsmit… astoņpadsmit. Gluda sejas āda bija grauzdētu karameļu krāsā. Indiete? Pakistaniete? Garie, melnie mati, sapiti vienā biezā bizē, bija izslīdējuši no kapuces. Uz kreisā pleca bija nobružātā, zaļa mugursoma, tāda pati ka daudziem koledžu studentiem.

Taču Grejs jau iepriekš bija ievērojis šo jauno sievieti… šķērsojot pirmo tiltu. Viņu skatieni uz mirkli sastapās piecdesmit jardu attāluma. Viņa pārāk ātri novērsās. Nejega.

Viņa sekoja Grejam.

Logans turpināja: − Es ielādēju jūsu talruņa datu bāze pārdēvē ja adresi. Jums jaatrod laiks iztaujāt īpašnieku pirms izsoles.

Grejs palūkojās uz adresi, kas parādījās ekrānā, noradīta pilsētas karte. Astoņu kvartalu attālumā, blakus Strogeram − galvenajai gājēju ielai, kas stiepās caur Kopenhāgenas vēsturisko centru. Nav tālu.

bet vispirms…

Ar acs kaktiņu Grejs turpināja vērot tilta atspulgu kanala ra− majos ūdeņos. Ņirbošaja spogulī viņš redzēja, ka meitene uzrauj plecus un savelk augstāk mugursomu vārga mēģinājuma paslēpt seju.

Vai viņa nojauta, ka ir atmaskota?

−    Komandieri Pirs, − ierunājās Logans.

Meiča bija nonākusi līdz tilta galam, aizsoļoja tālāk un pazuda sānielā. Grejs gaidīja, lai redzētu, vai viņa apmetis līkumu un nāks atpakaļ.

−    Komandieri Pīrs, vai saņemat adresi?

−   Ja. Es iegriezīšos.

−    Ļoti labi. − Logans nolika klausuli.

Stāvēdams pie kanala margām, Grejs nopētīja apkārtni, gaidīdams meičas atgriešanos vai viņas līdzdalībnieku parādīšanos. Tagad viņš nožēloja, ka atstājis 9 mm Glock revolveri viesnīcas seifa. Taču izsoļu nama noteikumi prasīja, lai visi ielūgtie dalībnieki tiek parmekleti un iziet caur metāla detektoru. Greja vienīgais ierocis bija zābaka paslēpts karbonizets plastmasas nazis. nekā cita.

Grejs gaidīja.

Pilsēta pamazām modās, un viņam garām plūda gājēju straume. Aiz muguras bals un izģindis veikalnieks tīrīja ledu no kastēm un lika apskatei svaigas zivis − Duvras paltusus, mencas, zušus un visuresošas siļķes.

Zivju smaka beidzot aizdzina viņu no novērošanas posteņa. Viņš devās tālāk, īpaši uzmanīdamies no sekotajiem.

Varbūt tā bija vajašanas manija, taču šāda darba tas nāk tikai par labu. Aptaustījis puķa formas kulonu, viņš devās dziļāk pilsētā.

Dažus kvartalus tālāk viņš jutas pietiekami droši, lai atšķirtu piezīmju bloknotu. Pirmaja lappusē bija uzskaitīti interesantākie šīsdienas izsoles piedāvājumi.

1.  Gregora Mendela 1865. gada darba par ģenētiku kopija.

2.  Maksa Planka grāmatas par fiziku: 1897. gada Thermodyna− mik un 1906. gada Theorie der Warmestrahlung, abas ar autora parakstu.

3.  Botaniķa Hugo de Vrisa 1901. gada dienasgrāmata par augu mutācijām.

Grejs bija pievienojis visu vakardienas pētījumos savakto informāciju. Tagad pierakstīja tikko uzzināto intereses objektu.

4.  Čarlza Darvina ģimēnes Bībele.

Aizšķiris bloknotu, viņš jau simto reizi kopš ierašanas Kopenhāgenā nodomāja: kāda ir saistība?

Varbūt šo miklu atstāt citu "Sigmas" aģentu ziņa. Viņš iedomājās, ka varētu ieteikt Loganam pavēstīt dažas detaļas koleģiem Monkam Kokalim un Ketrinai Braientai. Viņi lieliski prata savienot detaļas un sagudrot sistēmas pat tur, kur tādu nebija. Taču šajā gadījuma varbūt nekādās sistēmas tiešām nav. vēl bija pāragri spriest. Grejam vēl jāievāc ziņas, vēl daži fakti, sevišķi par pēdējo izsoles priekšmetu.

Pagaidām viņš vēl netrauces mīlas balodīšus.

21:32. VAŠINGTONA

−    Vai tiešām?

Monks uzlika plaukstu uz mīļotās sievietes kailā vēdera. Viņš bija nometies ceļos pie gultas, ģērbies oranži melnajas Nike sporta bikses. Vakara skrējiena piesvidušais krekls bija nomests uz cietkoksnes grīdas. Uzacis − vienīgais apmatojums uz kaili skūtas galvas − bija savilktas cerīgi jautājoši.

−   Ja, − atbildēja Keita. Viņa maigi noņēma Monka roku no vēdera un izkapa no gultas Otrā pusē.

Monka smaids pletās arvien plataks. Viņš tur neko nevarēja līdzēt. − Tu droši zini?

Keita devās uz vannasistabu, ģērbusies tikai baltas biksītēs un plata Džordžijas Tehniskas universitātes sporta krekla.

−    Man piecas dienas kavējās reizes, − viņa nīgri atbildēja. − Vakar es veicu grūtniecības testu.

Monks piecēlās. − Vakar? Kāpēc nepateici man?

Keita iegāja vannasistaba, atstājot durvis pusvirus.

−   Keita?

Viņš dzirdēja, ka dušā sak plūst ūdens. Apgājis apkārt gultai, Monks apstājās pie vannasistabas durvīm. Viņam jauzzina vairāk. šī ziņa Monku apstulbinaja, kad viņš, atgriezies no skrējiena, atrada Keitu saritinājušos gulta. Viņas acis bija sarkanas, seja pietūkuši. Viņa bija raudajusi. Tikai ar lielu pierunāšanu izdevās izdibināt, kas viņu nomaca visu dienu.

Viņš pieklauvēja pie durvīm. Skaņa bija skaļāka un uzstājīgākā, nekā viņš gribēja. Monks pikti palūkojās uz vainīgo roku. tā bija visjaunaka modeļa protēzē ar pieciem pirkstiem, piebāztā ar

DARPA* jaunākajiem tehnikas brīnumiem. To viņš saņēma, kad uzdevuma izpildē bija zaudējis īsto roku. Taču plastmasa un metāls nespēj aizstat dzīvu miesu. Uzsitot pa koka durvīm, šķita, ka viņš grib tās sadragat gabalos.

−    Keita, runa ar mani, − viņš klusi mudinaja.

−    Es tikai ātri ieiešu dušā.

Monks šajos vārdos saklausīja spriedzi. Viņš ielūkojās vannas− istaba. Lai gan viņi satikas jau gandrīz gadu un viņam Keitas dzīvokli bija sava mantu atvilktne, zināmās pieklājībās robežas bija jāievēro.

Keita sēdēja uz aizvērta tualetes poda vaka, atspiedusi galvu plaukstas.

−Ketrina…

Viņa pacēla galvu, šadas ielaušanās pārsteigta.

−   Monk! − Viņa pasniedzās, lai aizvērtu durvis.

Viņš apturēja tas ar kaju. − Tu taču neko nedari.

−   Es gaidīju, kad duša sasils ūdens.

Monks ienākdams pamanīja ar tvaikiem aizmigloto spoguli. Telpa smaržoja pēc jasmīniem. Šis aromāts viņam raisīja patīkamas sajūtas. Viņš piegāja un notupās Keitas priekša.

Viņa atliecās atpakaļ.

Monks uzlika viņai uz ceļiem plaukstas − īsto un mākslīgo.

Keita izvainjas skatīties viņam acis, joprojām nodurusi galvu.

Monks paplēta viņas ceļus, noliecas starp tiem, parvilka ar plaukstam par gurniem un satvēra sēžas apaļumus. Pievilka sievieti sev klat.

−   Es gribu… − viņa iesaka.

−   nākt pie manis, − Viņš pacēla Keitu un jāteniski apsedinaja sev klēpi. Viņu sejas bija pavisam tuvu.

beidzot Keita ieskatījās viņam acīs. − Piedod… Piedod.

MAN vajadzēja uzmanīties.

* DARPA (Deļense Advanced Research Projects Agency) − Attīstīto aizsardzības projektu aģentūra − ASV Aizsardzības departamenta aģentūra, kas n&amp;amp;lt;v darbojas ar jaunu tehnoloģiju izstrādi bruņotajiem spēkiem.

Viņš pieliecas vēl tuvāk. − Par ko? − Viņu lūpas viegli saskārās.

−   Neatceros, ka būtu sūdzējies.

−    Bet tāda kļūda…

−   Nekad. − Viņš uzstājīgi noskūpstīja Keitu ne no dusmām, bet, lai pārliecinātu. Tad čukstēja tieši viņas lūpas. − Nekad nesauc to tā!

Viņa piekļāvās vīrietim, apskāva viņa kaklu. Viņas mati smaržoja pēc jasmīniem. − Ko mēs darīsim?

−    Varbūt es nezinu visu, bet šo atbildi es zinu gan.

Viņš apvēlas uz sāniem un noguldīja Keitu uz vannasistabas paklajiņa sev līdzās.

−   Ak, − viņa izdvesa.

7:55. KOPENHĀGENA

Grejs sēdēja kafejnīca pretī mazajam antikvariatam. Viņš nopētīja eku otra ielas puse.

Skatloga bija uzraksts SJAEDEN BOGER. RETAS GRĀMATAS. Grāmatveikals aizņēma pirmo stāvu divstāvu nama ar sarkanu dakstiņu jumtu. Tas izskatījās tieši tāds pats ka pārējie nami, kas rindojas šis ielas malās. Un, tāpat ka citi nami šajā mazāk pārticīgā ja pilsētas rajonā, tas bija visai noplucis. Augšstāvā logi bija aizsisti ar dēļiem. Pat veikala logus pirmaja stāvā sedza nolaižami metāla režģi.

Pagaidām slēgts.

Gaidīdams veikala atvēršanu, Grejs vēl rūpīgāk nopētīja eku, malkodams karsto šokolādi dāņu gaume − tik biezu kā izkausētu Hershey's tāfelīti. Viņš raudzījās vērīgi, ne tikai uz. aiznaglotajiem logiem, l.ai gan eka bija paplukuši, tā nebija zaudējusi savu Vecas pasaules burvību − bēniņus rotāja mansarda logi kā puču acis, augšstāva sienas greznoja masīvas koka sijas, bet stavais jumts bija gatavs nopurināt pat bargakas ziemas sniegu. Grejs pat pamanīja vecas stiprinājumā vietas zem logiem, kur kādreiz bijušas puķu kastes.

Grejs apcerēja iespējas, ka atjaunot šo maju tās kādreizējā krāšņumā, domas parbūvēja to, apvienojot tehniskos risinājumus ar estētisko noformējumu.

Viņš gandrīz vai sajuta zāģu skaidu smaržu.

ŠI pēdējā doma pēkšņi partrauca tīkamo nomoda sapni. Ne sauktas, ne aicinātas uzmācās citas atmiņas − tēva galdnieka darbnīca garaža, kopīga darbošanas pēc skolas. Katra vienkāršākā remonta iecere izvērtās par kliegšanu un nepiedodami skarbu vārdu apmaiņu. šī kašķēšanas beidzot piespieda Greju pamest vidusskolu un iestaties armija. Tikai nesen tēvs un dēls atkal bija iemācījušies normāli sarunaties, atraduši kopīgu valodu un pie− ņēmuši viens otra atšķirības.

Un tomēr viņam nelika mieru kāda mātes nejauši izteikta piezīme. Ka tēvam un dēlam tomēr ir vairāk kopīga nekā atšķirīga. Kāpēc tas viņu pēdējā laika tik ļoti nomaca? Grejs atvairīja šis domas un papurināja galvu.

Zaudējis pārdomu pavedienu, viņš ieskatījās pulksteni, nepacietīgi veledamies rīkoties tālāk. Viņš jau bija iegriezies izsoļu nama un uzstādījis divas kameras pie ieejas un izejas durvīm. Tagad atlika tikai iztaujāt šī veikaliņa īpašnieku par Bībeli un nofotografēt galvenos izsoles dalībniekus − tad uzdevums būs paveikts un sāksies ilga nedēļas nogale kopā ar Reičelu.

Doma par Reičelas smaidu ļāva atbrīvot saspringtos plecu muskuļus.

Beidzot ielas Otrā pusē nošķindeja zvaniņš. Veikala durvis atvērās, un drošības režģis sāka celties augšā.

Grejs izslējās krēslā, pārsteigts ieraugot, kas atver veikalu. Melna bize, melnīgsnēja ada, platas, mandeļveidigas acīs. Tā bija meiča, kas šorīt viņam sekoja. Viņai pat mugura bija tā pati zilā jaka un uz pleca noplukuši zaļa soma.

Grejs izvilka banknošu žūksniti un atstāja uz kafejnīcas galdiņa, nopriecājies, ka var paglābties no pārdomām un ķerties pie darba.

Kad viņš šķērsoja šauro ielu, meitene jau bija atvērusi un nostiprinājusi režģus. Viņa uzmeta Grejam skatienu bez mazāka pārsteigumā.

−   jaujiet uzminēt, draugs, − viņa ierunājās laba angļu valoda ar britu akcentu, nopētot vīrieti no galvas līdz kājām. − Amerikānis.

Grejs sarauca pieri, jaunietes strupas izturēšanas pārsteigts. Viņš vēl nebija teicis ne vārda. Tomēr izlikās viegli ieinteresets, neizrādot, ka zina par neseno izsekošanu. − Ka jūs uzminējāt?

−    pēc gaitas. Staigājat ka mietu norijis. Tas jūs visus nodod.

−   Tiešam?

Viņa aizslēdza režģus. Grejs pamanīja pie meitenes jakas vairākas piespraudes − daudzkrasains Greenpmce karodziņš, no sudraba izgatavots ķeltu simbols, zelta ēģiptiešu anks* un košas, apaļas nozīmītes ar saukļiem dāņu valodā, viena angliski − UZ PRIEKŠU, LEMINGI! Viņai bija arī balta gumijas aproce ar uzrakstu CERĪBA.

Viņa pamāja, lai Grejs paiet nost no ceļa, un garamejot uzgru− das viņam virsu, jo tas nebija atkapies pietiekami ātri. Viņa sāka soļot pāri ielai. − Veikals tiks atvērts tikai pēc stundas. Atvainojiet, draugs!

Grejs stāvēja uz pakāpieniem, raudzīdamies te uz veikala durvīm, te uz meiteni. Šķērsojusi ielu, viņa iegāja kafejnīca. Ejot garām galdiņam, pie kura bija sēdējis Grejs, meitene paķēra vienu no viņa atstātajam naudas zīmēm un devās tālāk. Grejs pa logu vēroja, ka viņa pasūta divas lielas kafijas un samaksa ar nočiepto banknoti.

Viņa atgriezās ar lielam putuplasta glāzēm rokas.

−   jūs vēl tepat? − viņa brīnījās.

−    Pašlaik man nekur citur nav jābūt.

−   Žēl gan. − Meiča norādīja uz aizslēgtajam durvīm un pacēla abas rokas. − Nu?

−   Ak, jā! − Grejs pagriezās un atvēra durvis.

Jauniete iespraucās viņam garam. − Bertal! − viņa skaļi iesaucas, tad atskatijas atpakaļ. − Nāksiet iekšā vai ka?

−   Es domāju, ka jūs teicāt…

Muļķības! − Viņa izbolīja acīs. − Pietiek spēlet teātri. it kā jūs jaujiebūlu šorīt mani redzējis.

* Anks jeb cilpaskrusts. Ēģiptiešu hieroglifs, kas nozīmē "dzīve". Ezotēriskajā tradīcijā tiek saistīts ar dievišķo aizsardzību.

Grejs saspringa. Tātad tā nebija tikai sagadīšanas. Meitene tiešām viņam sekoja.

Viņa atkal iesaucās: − Bertal! Velcies šurp, vecais!

Apjucis un piesardzīgs, Grejs sekoja meitenei veikalā. Palika durvju tuvuma, lai vajadzības gadījuma varētu tikt projām.

Veikals bija šaurs ka sanieliņa. Abas puses no grīdas līdz griestiem slējās plaukti, pilni ar visdažādakajam grāmatam, sejumiem, tekstiem un pamfletiem. Dažus soļus tālāk bija divi stikloti skapji, protams, aizslēgti. Tajos bija senas grāmatas drupošos ādas vākos un tadi ka manuskriptu ruļļi baltos skābi nesaturoša papīra cilindros.

Grejs ielūkojās vērīgāk.

Slīpajos rīta saules staros lidinājās putekļi. Gaiss oda pēc vecuma un satrunējušiem papīriem. Tik raksturīgi Eiropai. Šeit vecums un senatnigums bija neatņemama ikdienas dzīves sastāv− daļa.

Tomēr, par spīti ēkas bēdīgājam stāvoklim, veikaliņa valdīja majīga noskaņa − no vitrāžu stikla sienas lampam līdz vairākam pie plauktiem pieslietam kāpnēm. Pie loga stāvēja pat divi ērti polsterēti krēsli.

Un pats labākais…

Grejs dziļi ievilka elpu.

Šeit nebija kaķu.

Un uzreiz arī kļuva skaidrs, kāpēc.

No plauktu aizsega iznāca liels, pinkains suns. Tas izskatījās pēc sanBērna ra jaukteņa, pavecs, ar skumjam brūnam acīm. Suns gausi tuvojās, pieklibodams ar kreiso priekšķepu. Tās sānos bija mezglains bumbulis.

−    Lūdzu, Bertal! − Meiča pieliecas un izlēja vienas putuplasta glāzes saturu mala bļoda uz grīdas. − Vecais plušķis nav dzīvotājs, kamēr nav izdzēris pirmo rīta lutte. − Šajos vārdos skanēja neslēpta sirsnība.

SanBērna rs pienāca un sāka kari lakt no bļodas.

−     Es gan šaubos, vai kafija suņiem ir veselīga, − brīdinaja Grejs.

Meitene izslējās un pārmeta bizi par plecu. − Neraizējieties. Tā ir bez kofeīna. − Viņa devās dziļāk veikala.

−    Kas vainas viņa ķepai? − Grejs uzsāka vieglu tērzēšanu, novērtēdams situāciju. Garāmejot viņš paplikšķinaja sunim pa sāniem, un tas pateicīgi paluncinaja asti.

−   Apsaldēta. Mutti pieņēma viņu jau sen.

−   Mutti?

−   Mana vecāmāte. Viņa jūs gaida.

Veikala dzīlēs atskanēja kāda balss. − Er ciet ham der vil kobe hogerne, Fiona?

−   Ja, Mutti! Amerikāņu pircējs. Runā angliski, lūdzu.

−   Settd ham ind paa mit kontor.

−   Mutti pieņems jūs savā birojā. − Meitene, vārdā Fiona, veda Greju uz. veikala dibentelpu. Izdzēris rīta kafiju, suns sekoja Grejam pa pēdām.

Veikala vidu viņi pagāja garām nelielam galdiņam ar kases aparātu un Sony datoru un printeri. Tā bija ka maza mūsdienu laikmeta saliņa.

−     Mums ir arī sava tnājaslapa, − paziņoja Fiona, pamanījusi Greja interesi.

Pagājuši garām kasei, viņi pa atvērtam durvīm iegāja diben− telpa. tā vairāk atgādināja viesistabu nekā biroju. Tur bija dīvāns, zems galdiņš un divi krēsli. Pat rakstāmgalds stūri šķita drīzāk domāts paplates un tējkannas novietošanai nevis darbam. Tomēr pie vienas sienas slējās rinda izvietoti melni dokumentu skapji. vīrs tiem pa restoto lodziņu ieplūda spoža rīta gaisma, apspīdot biroja saimnieci.

Sieviete piecēlās un pasniedza Grejam roku. − Doktor Sojer, − viņa to uzrunāja šim uzdevumam pieņemtaja vārda. Acīmredzot bija ievākuši ziņas. − Es esmu Grēte Nila.

Sievietes rokasspiediens bija stingrs. Viņa bija tieva ka asaka, un, lai gan viņas āda bija bala, no viņas starot staroja ziemeļnieku sīksta veselība. Viņa norādīja G.rejam uz vienu no krēsliem. Sievietes izturēšanas bija tikpat vienkāršā ka ikdienišķais apģērbs − zili džinsi, tirkīzzila blūze un atturīgas melnas laiviņas. Garie, sirmie mati bija atsukati atpakaļ nopietna stila, bet sievietes acis zibēja zobgalīgas jautrības dzirksteles.

−   Manu mazmeitu jūs jau pazīstat. − Grēte Nila angliski runāja tekoši, bet ar izteiktu dāņu akcentu. Atšķirība no mazmeitas.

Grejs paraudzījās uz balo, paveco dāmu un melnīgsnējo jaunieti. Nekāda līdzība nebija saskatama, bet Grejs neko neteica. Viņam bija svarīgāki jautājumi skaidrojami.

−   Jā, mēs esam tikušies, − viņš atbildēja. − Šorīt esmu saticis jūsu mazmeitu pat divreiz.

−   Ak, Fiona, savas ziņkārībās dēļ viņa reiz iekulsies lielās nepatikšanās. − Šo brīdinājumu gan pavadīja smaids. − Vai viņa jums atdeva maku?

Grejs sarauca pieri. Aptaustīja aizmugures kabatu. Tukša.

Fiona pasniedzās mugursomas ārkabata un izvilka Greja bruņo ādas maku.

Grejs steidzīgi paķēra to. Viņš atcerējas, ka meitene uzgrudas viņam virsū, ejot pēc kafijas. Tātad tā nebija tikai steiga un nepieklājībā.

−   Lūdzu, nedusmojieties uz viņu, − Grete mierinaja. − Viņa šādi sasveicinās ar cilvēkiem.

−    Visi viņa vārdi pārbaudīti, − Fiona paziņoja, paraustot plecus.

−Tad, lūdzu, Fiona, atdod jaunajam cilvēkam viņa pasi!

Grejs palūkojās citā kabatā. Pases nebija. Dieva dēļ!

Fiona pasvieda viņam mazo, zilo grāmatiņu ar ASV ģērboni uz vāka.

−Tas ir viss? − Grejs noprasīja, aptaustot visas savas kabatas.

Fiona paraustīja plecus.

−   Vēlreiz piedodiet manai mazmeitai šo nesavaldību. Viņa kādreiz pārāk cenšas aizstāvēt savējos.

Grejs pārsteigts raudzījās uz abam sievietem. − Vai kāda no jums paskaidros, kas īsti notiek?

−   jūs atnācat apjautāties par Darvina Bibel, − paziņoja Grete.

−    bībeli, − pārtulkoja Fiona.

Grete pamāja ar galvu mazmeitai. Parteikšanas skaidri lieci− naja, ka šis jautājums viņam sagada raizes.

−    Es pārstāvu pircēju, kuru tā varētu intereset, − paskaidroja Grejs.

−   Ja. mēs zinām. Un vakar jūs visu dienu iztaujajat cilvēkus par citiem Ergenšeina izsoles piedāvājumiem?

Greja acis izbrīna iepletās.

−   Mes, Kopenhāgenas grāmatnieki, esam neliels pulciņš. Mušu vidu ziņas izplātās ātri.

Grejs sapīka. Viņš bija domājis, ka rīkojas pietiekami diskrēti.

−Tieši jūsu taujāšana palīdzēja man izlemt piedāvāt Darvina Bībeli izsole. Arvien pieaugošā interese par Viktorijas laikmeta zinātniskajiem darbiem likusi visiem grāmatu tirgotajiem sarosīties.

−    Un tāpēc ir īstais laiks pārdot, − Fiona piebilda pat pārāk stingra balsi, it kā pieliekot punktu nesenam strīdam. − Dzīvokļa īre jau mēnesi nav maksata…

Vecāmāte partrauca viņu ar rokas mājienu. − Tas bija grūts lēmums. Mans tēvs nopirka šo Bībeli 1949. gadā. Viņam tā bija ļoti darga. Bībelē ar roku ierakstīti Darvinu dzimtas vārdi desmit paaudzes pirms slavenā Čārlza. Bet arī pati Bībele ir vēsturiski nozīmīga. tā pavadīja savu īpašnieku ceļojuma apkārt pasaulei uz kuģa Beagle. Un, neesmu pārliecinātā, vai jums tas ir zināms, bet Čarlzs Darvins reiz apsvēra iespēju iestaties semināra. šajā Bībele jūs atradīsiet reliģioza cilvēka un zinātniekā pretstatījumu.

Grejs pamāja ar galvu. Veca dama nenoliedzami centās viņu ieintriģēt. Vai tā bija tikai viltība, lai liktu viņam pacensties izsole? l ai iegutu labāko cenu? Jebkura gadījuma Grejs to visu varēja izmantot sava labā.

−   Un kāpēc Fiona sekoja man? − viņš jautāja.

Gretes seja atspoguļojas nogurums. − Vēlreiz atvainojos par traucējumu. Ka jau teicu, pēdējā laika pieaugusi interese par Viktorijas laikmeta dokumentiem, un mēs esam mazs pulciņš. Mēs visi zinām, ka daži darījumi bijuši… tā sakot… ja ne gluži melnajā tirgu, tad pelēkaja gan.

−   Esmu dzirdējis tādas baumas, − Grejs kautrīgi ieminējās, cerēdams izvilināt vēl kādas ziņas.

−    Daži pircēji atteicas maksāt nosolītas cenas vai samaksāja ar noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem, viltotiem čekiem un tā tālāk. Fiona tikai centās mani aizsargāt. Un dažkārt viņa aiziet par tālu, atgriezās pie kadreizejām nodarbēm, ko labāk būtu aizmirst. − Veca kundze bargi paraudzījās uz mazmeitu, pacēlusi vienu uzaci.

Fiona pēkšņi bija pieversusi visu uzmanību grīdas deļiem.

−   Apmēram pirms gada kāds kungs veselu mēnesi pētīja manu grāmatu izcelsmes dokumentus un īpašnieku vēsturiskos datus. − Viņa pamāja ar galvu uz dokumentu skapju pusi. − bet pēc tam norēķinājās par šo godu ar zagtu kredītkarti. Viņš izradīja īpašu interesi par Darvina Bībeli.

−   Tāpēc mums jābūt ļoti piesardzīgam, − atkal uzsvēra Fiona.

−    Vai jūs zināt, kas ir šis kungs? − jautāja Grejs.

−    Ne, bet es viņu pazītu, ja redzētu atkal. tāds savāds, bals vīrs.

Fiona sarosījās. − Bet bankas rīkota krapšanas izmeklēšana izsekoja viņa pēdām caur Nigeriju uz Dienvidafriku. Tik tālu viņiem izdevās izsekot. Tas sudabrālis slēpa pēdas.

Grēte sarauca pieri. − Jaunkundz, bez rupjībām!

−    Kāpēc tik liela izmeklēšana tikai nemaksašanas deļ? − nesaprata Grejs.

Fiona atkal nespēja atraut skatienu no grīdas deļiem.

Grete stingri paraudzījās uz mazmeitu. − Viņam ir tiesības zināt.

−   Mutti… − Fiona papurināja galvu.

−    Ko zināt?

Fiona uzmeta Grejam niknu skatienu, tad novērsās. − Viņš izstāstīs citiem, un mēs dabūsim tikai puscenu.

Grejs pacēla roku. − Es varu būt diskrēts.

Grete nopētīja viņu, piemiegusi vienu aci. − Bet vai jūs varat būt arī patiess… To es gribētu zināt, doktor Sojer.

Grejs juta, ka abas sievietes viņu izvērtē. Vai viņš tēloja savu lomu pietiekami pārliecinoši? Vērīgo skatienu krustugunis viņa mugura saspringa.

Beidzot Grēte ierunājas: − Jums tas ir jāzina. Drīz pēc balā kunga bēgšanas ar šeit iegūto informāciju veikala notika ielaušanās. Nekas nebija nozagts, bet tika atmUķeta vitrīna, kur mēs parasti izrādījām Darvina Bībeli. Mums par laimi, Bībele un citas vērtīgākās grāmatas naktis glabajas grīdas seifa. arī policija pēc trauksmes signālā ātri bija klat un aizbiedēja iebrucējus. Ielaušanas lieta palika neatrisinata, bet mēs zinām, kas bija ieradies pēc Bībeles.

−Tas puņķainais kretīns… − norūca Fiona.

−    Kopš tas reizes mēs glabajam Bībeli tuvējas bankas seifa. Tomēr šā gada laika pie mums ielauzās vēl divreiz. Ļaundari prata apiet signalizāciju, un abas reizes viss veikals bija izvandīts kājām gaisā.

−    Kāds meklēja Bībeli, − secinaja Grejs.

−   Tā mēs arī nospriedām.

Grejs sāka saprast. Svarīgākais iemesls lēmumam pārdot Bībeli nebija tikai velme labi nopelnīt, bet gan atbrīvoties no smagas nastas. kāds velējās iegūt šo Bībeli, un tas meklējumi varēja izvērsties arī vārdarbīga rīcībā. Tagad visas šis briesmas varētu pāriet pie nākamā īpašnieka.

Ar acs kaktiņu Grejs vēroja Fionu. Viņas rīcībās mērķis bija aiz− stavēt vecomati, aizsargāt viņu finansialo drošību. Grejs arī tagad redzēja meitenes acīs liesmojam uguni. Bija skaidrs, ka viņa vēlējas, kaut vecāmāte būtu klusējusi.

−    Privātā kolekcija Amerika Bībele varētu būt lielākā drošība,

−    piebilda Grēte. − Varbūt šādas nebūšanas nesniedzas pāri "lielajam dīķim".

Grejs pamāja ar galvu, saklausot šajos vārdos tirgotājās reklāmu.

−   Vai jūs uzzinājāt, kāpēc šis svešinieks tik ļoti tīko iegūt Bībeli?

−    viņš apjautājas.

Tagad bija Grētes kārta izvairīgi raudzīties tālumā.

−    Sāda informācijā tikai padarītu to vērtīgāku mana klienta acīs, − Grejs uzstāja.

Grētes skatiens pievērsās viņam. Viņa, šķiet, nojauta, kas slēp jas aiz šiem vārdiem. Viņa atkal nopētīja Greju, izvērtējot ne tikai viņa teikta patiesumu, bet ielūkojoties dziļāk.

laja brīdi biroja iečāpoja Bērtals, sapņaini apostīja tējas kūciņas uz rakstāmgalda blakus tējkannai, tad piegāja pie Greja un nopūzdamies atlaidās uz grīdas. Suns uzlika purnu uz Greja zābaka, jau apradis ar šī svešinieka klātbūtni veikala.

It kā tas būtu pietiekams pierādījums, Grete nopūtās un aizvēra acis, atmetot aizdomas. − Hs neko nezinu droši. Man ir tikai daži pieņemumi.

−    Es uzklausīšu visu.

−   Svešinieks ieradās meklet informāciju saistība ar kādu bibliotēku, kas pēc kara tika izpardota pa daļam. Un četras vienības no tās šopecpusdien tiek piedāvātās izsole. De Vrisa dienasgrama− ta, Mendela rakstu kopija un divi fiziķa Maksa Planka teksti.

Grejs lieliski atcerējās sarakstu sava piezīmju bloknota. Tieši šie četri piedāvājumi bija izraisījuši apšaubamo personu interesi. Kas to visu iepirka un kāpēc?

−    Vai varat pastāstīt vēl kaut ko par šis vecas bibliotēkas kolekciju? Vai tas iepriekšējais īpašnieks bija slavena persona?

Grēte piecelas un piegāja pie dokumentu skapja. − Man ir tēva 1949. gada pirkuma oriģinālā kvīts. Tur minēts ciemats un neliela muiža. Mēģināšu atrast.

Nostājusies saules staros, kas plūda no sētas puses loga, viņa atvēra vidējo atvilktni. − Oriģinālu es jums atdot nevaru, bet ar prieku palūgšu Fionu to nokopēt.

Kamēr veca dama rakņajās dokumentos, Bērtals pacēla purnu no Greja labas kājas zābaka, siekalam stiepjoties no mutes, un klusi ierūcas.

Bet tas nebija domāts Grejam.

−    Te tā ir. − Grēte pagriezās un parādīja sadzeltējuša papīra lapu plastmasas aizsargvaciņos.

Taču Grejs nepievērsa uzmanību pastieptajai rokai, bet raudzījās zem sievietes kājām. Saules laukumiņam, kurā Grēte stāvēja, pārslīdēja tieva ēna.

−   Gulieties!

Grejs metās uz dīvāna pusi, sniegdamies pēc vecās sievietes.

Viņam aiz muguras Bērtals skaļi ierējās, gandrīz pārmācot plīstošā stikla troksni.

Joprojām sniegdamies pēc sievietes, Grejs bija nokavējis. Kad viņš notvēra Grētes Nīlas ķermeni, viņas seja izšķīda asiņu un kaulu putrā, pa logu raidītas snaipera lodes sadragata.

Grejs satvēra sievieti un noguldīja uz divana.

Fiona iekliedzās.

Pa izsisto sētas puses logu atskanēja divi skaidri sadzirdami būkšķi un stiklu šķindoņa, biroja ielidoja divas melnas granatas, atsitās pret tālāko sienu un grabēdamas nokrita uz. grīdas.

Grejs nolēca no dīvana, uzgrūzdamies virsū Fionai. Viņš ar spēku izstūma meiteni ārā no biroja un ap stūri.

Suns izmisīgi metās viņiem nopakaļ.

Grejs pa pusei nešus aizvilka Ronu aiz plaukta, kad biroju satricinaja divi sprādzieni, izgāžot sienu mežonīga apmetuma un koka šķembu jūkli.

Grāmatplaukts sagāzās, uzkrita virsū blakusesošajam un palika bīstami slīpi sasvēries. Grejs aizsedza Fionu ar savu ķermeni.

Virs galvas uguns liesmas aprija lappuses, kaisot karstus pelnus.

Grejs pamanīja veco suni. Slima ķepa neļava tam ātri paskriet. Sprādzienā vilnis bija atsviedis nabaga dzīvnieku pret tālāko sienu. Suns nekustējas. tā kažoks sāka degt.

Grejs nostājās ta, lai Fiona neredzētu šo skatu.

−   Mums jātiek projām no šejienes.

Viņš izvilka parbiedēto meiteni no slīpa grāmatplaukta apakšas. Liesmas un dumi jau pildīja veikala dziļākās telpas. Smidzinātāji pie griestiem sāka rasinat vargas strūklas. Par maz, par vēlu. Ja apkārt ir tik daudz kurināmā…

−   ārā pa galvenajam durvīm! − viņš steidzināja.

Viņš metās uz priekšu kopā ar Fionu.

Pārāk leni.

Viņu acu priekšā nolaidas ārējais drošības režģis, noslēdzot ielas puses durvis uņ logu. Grejs pamanīja aizvērto režģu priekšā vēl vairākas ēnas. Pārējie uzbrucēji.

Grejs paraudzījās atpakaļ. Veikala dibentelpas aizsedza trakojošu liesmu un uguns siena.

Viņi bija iedzīti lamatās.

23:57. VAŠINGTONA

Monks gozējas svētlaimē uz nomoda un miega robežas. Kad kaisle bija pārvērtusies klusos čukstos un maigos pieskārienos, viņš un Keita bija pārvākušies no vannasistabas grīdas uz gultu. Viņu kailie augumi joprojām bija sapinušies palagos un dūnu segās − viņi nespēja atraisīties ne no tiem, ne viens no otra.

Monks saudzīgi vilka ar pirkstu par Keitas krUts izliekumu, drīzāk mierinoši nekā uzbudinoši. Viņas peda viegli slīdēja par Monka apakšstilbu.

Brīnišķīgi.

Nekas to nespēj izjaukt…

Istaba atskanēja griezīga vidžinašana, liekot abiem satrūkties.

Tā skanēja no grīdas blakus gultai, kur Monks bija nometis savas sporta bikses… vai, pareizak sakot, kur tas viņam tika norautas. Pie bikšu jostas joprojām bija piesprausts peidžeris. Viņš zināja, ka, atgriezies no vakara skrējiena, bija ieslēdzis ierīcei vibrācijas režīmu. To pārkāpt varēja tikai ļoti īpaši ziņojumi.

Ārkārtas gadījumos.

Otra gultas puse, uz. naktsgaldiņa, līdzīga toni ieskanejās otrs peidžeris.

Keitas.

Viņi abi pietrūkās sēdus, bažīgi saskatīdamies.

− Centrālais komandpunkts, − ieminējās Keita.

Monks pasniedzās lejup un pacēla peidžeri kopā ar biksēm. Keitas secinājums bija pareizs.

Nolaidis kājas uz grīdas, viņš pastiepās pēc telefona. Keita apsēdās viņam līdzās, ar palagu aizsedzot kailas krūtis, it kā zvani centrālajām komandpunktam prasītu zināmu pieklājību. Monks sastādīja "Sigmas" tiešās līnijas numuru. Atbilde atskanēja nekavējoties.

−   Kapteine Braienta? − noprasīja Logans Gregorijs.

−   Ne, ser. Te Monks Kokalis. Bet Keita… kapteine Braienta ir tepat, kopā ar mani.

−Jums abiem nekavējoties jaatgriezās komandpunkta.

Logans strupi pavēstīja uzdevumu.

Monks klausījās, madams ar galvu.

−   Mēs braucam, − viņš paziņoja un nolika klausuli.

Keita pievērsa viņam raižpilnu skatienu. − Kas noticis?

−   Nelaime.

−   Grejam?

−   Ne. Gan jau viņam klajas labi. − Monks uzvilka sporta bikses. − Droši vien izklaidējas kopā ar Reičelu.

−Kam tad…?

−   Direktoram Krovam. Kaut kas noticis Nepālā. Nekas daudz nav zināms. Kaut kādas runas par mēri.

−   Vai direktors Krovs ir ziņojis?

−   Tur jau tā nelaime. Viņa pēdējais ziņojums pienāca pirms trim dienām, bet vētra bija pārtraukusi sakarus. Tāpēc neviens pārāk neuztraucās. Taču šodien vētra norima, bet nekādas ziņas joprojām nepienāca. Un tagad sākās runas par meri, nāvi un kaut kādiem nemieriem tur, kalnos. Iespējams, noticis dumpinieku uzbrukums.

Keitas acis iepletās.

−    Logans sauc visus kopā.

Keita izkapa no gultas un pasniedzās pēc savam drēbēm.

−   Kas gan tur varētu notikt?

−   Nekas labs, tas nu ir skaidrs.

9:22. KOPENHĀGENA

−    Vai te ir kāpnes uz augšstavu? − Grejs noprasīja.

Fiona ka sastingusi, plati ieplestam acīm, nemirkšķinot rau− dzījas uz aizvērto režģi. Grejs redzēja, ka meiteni ir pārņēmis šoks.

−    Fiona… − G.rejs piegāja un pieliecās tuvu klāt, tā ka deguni gandrīz saskārās. − Fiona, mums jātiek projām no uguns.

Viņai aiz muguras ugunsgrēks strauji pieņemās spēkā, plosīdams sauso grāmatu papīru un salauztos priedes koka plauktus. Liesmas jau sniedzas līdz griestiem. Smidzinātāji joprojām laistīja vārgās strūkliņas, piejaucot tvaikus indīgajiem dūmiem.

Karstums pieauga līdz ar katru elpas vilcienu. Bet, par spīti tam, F'ionas rokas Greja plaukstas trīcēja un viss viņas augums drebēja. Taču pieskāriens vismaz lika meitenei beidzot pievērsties viņam.

−   Vai te ir kāpnes uz augšu? Uz nākamo stāvu?

Fiona paraudzījās augšup. Griestus sedza dūmu mākoņi. − Dažas vecas istabas. Bēniņi…

−   Ja. Lieliski. Vai mēs varam tikt tur augšā?

Viņa papurināja galvu, vispirms leni, tad stingrāk, sakot apjēgt briesmas. − Nē. Vienīgās kāpnes ir… − Viņa norādīja uz uguns pusi. − Ēkas sētas puse.

−   Ārpusē.

Viņa pamāja ar galvu. Viņiem apkārt virpuļoja pelnu plēksni− tes, un uguns siena tuvojās.

Grejs klusi nolamajās. Gan jau ēkas iekšiene kādreiz bija kāpnes, pirms veikala un augštelpu nodalīšanas. Bet tagad vairs neka. Nāksies improvizēt.

−    Vai jums ir cirvis? − viņš noprasīja.

Fiona papurināja galvu.

−   Tad varbūt lauznis? Iepakojuma kastu atvēršanai?

Fiona izslējās un pamāja ar galvu. − Pie kases.

−    Paliec tepat. − Grejs aizspraucās gar kreisās puses sienu. Tas bija taisnakais ceļš līdz kases galdam. Liesmas tik tālu vēl nebija tikušas.

Fiona sekoja viņam.

−   Es teicu − paliec turpat!

−    Bet es zinu, kur ir tas sasodītais lauznis, − viņa atcirta.

Grejs meitenes dusmās saklausīja nāves bailes, taču tas bija

labāk nekā slabanais šoka nespēks pirms brīža. Turklāt viņš arī bija nikns. Pats uz sevi. Pietiekami slikti jau tas, ka šī meiča bija viņu izsekojusi, bet tagad viņš iekritis nezināmu uzbrucēju lamatas. Domas par Reičelu bija laupījušas modrību, viņš pārāk neve− rīgi attiecās pret šo uzdevumu un tā svarīgumu, un tagad apdraudēta bija ne tikai viņa dzīvība.

Fiona aizsteidzās viņam priekšā, sarkanam acīm un klepodama dūmos. − Tas ir tur. − Viņa pārliecās pāri galdam, pasniedzās aiz tā un izvilka garu, zaļu tērauda stieni.

−   Ejam. − Viņš devās atpakaļ, pretī uzbrūkošajam liesmām. Novilcis vilnas džemperi, pasniedza to Fionai un paņēma lauzni.

−   Samitrini džemperi. Samērcē kārtīgi zem tā smidzinātājā. − Viņš norādīja ar lauzni. − Un pati arī aplaisties.

−   Ko tu darīsi…?

−    Mēģināšu uztaisīt kāpnes.

Grejs pakāpas uz grāmatplauktu kāpnītēm un uzrausās līdz augšāi. Dumi mutuļoja tieši seja. Šķita, ka pat gaiss deg. Grejs ar lauzni pabakstīja vienu no metāla griestu plāksnēm. To viegli varēja izkustināt un pastumt sāņus. Ka jau viņš bija cerējis, veikalam bija konsoles tipa piekaramie griesti. Tie paslēpa augšējā stāva siju un dēļu grīdu.

Grejs uzkāpa līdz kāpņu augšgalam, tad uzrāpās uz grāmatplaukta augstākajiem plauktiem. Notupās uz tiem. No šejienes viņš ietrieca lauzni starp diviem deļiem. Tas iesniedzās dziļi. Tērauda stienis izlauzās caur veco koksni. Tomēr viņam tik tikko izdevās izurbināt niecīgu peles alu.

Acīm svilstot un asarojot, Grejs noliecās uz. leju. Viņu parņe− ma briesmīga klepus lekme. Tas neder. Tas būs laužņa sacīkstes ar dūmiem. Viņš atkal paraudzījās uz uguni. tā pieņēmas spēka. Dumi sabiezēja.

Tādā tempa viņš neko nepagūs paveikt.

Viņa skatienu piesaistīja kustība lejā. Fiona bija uzrapusies pa kāpnēm. Viņa bija atradusi lakatu, samitrinājusi to un aptinusi ap sejas apakšdaļu ka nomaskējies bandīts.

Viņa pasniedza samērcēto Greja džemperi. Viņa pati arī bija aplaistījusies ar ūdeni un šķita saravusies mazāka, gluži ka iz− mircis kucēns. Grejs apjauta, ka meitene varētu būt vēl jaunāka, nekā viņam sākumā šķita, − nevis septiņpadsmit, bet drīzāk kadi piecpadsmit gadi. Viņas sasarkušajas acīs atspoguļojās panika − taču arī cerība, akla paļaušanās uz viņu.

Grejs necieta šādu uzticēšanos… jo tā vienmer iedarbojas.

Grejs apsēja ap kaklu džempera piedurknes, uzklājot pārējo daļu uz muguras. Pavilka uz augšu izmirkušu vilnas adījuma malu, lai aizsegtu muti un degunu, pasargājot tos no biezajiem pelniem gaisā.

Jūtot, ka ūdens plūst par muguru, Grejs atkal notupās uz plauktiem un atsaka uzbrukumu spītīgajiem deļiem. Viņš juta Fi− onas klātbūtni lejā. Un savu atbildību.

Grejs parbaudija telpu starp piekaramajiem griestiem un sijām, meklējot kādu citu izkļūšanas ceļu. Visur krustam, šķērsām stiepās caurules un elektrības vadi, acīmredzot ierīkoti pakāpeniski, kad divstāvu māja tika sadalīta, iekārtojot apakšstava veikalu un augšā − dzīvokli. Jaunakie darinajumi šķita pavirši un atšķirība starp Vecās pasaules amatnieku prasmi un mūsdienu darboņu nevērību skaidri redzama.

Parmeklējot griestus, Grejs pamanīja pārtraukumu vienotājā dēļu un siju klajuma. Nodalītu laukumu, kvadratu ar trīs pēdas garām maļam, ko apņēma biezāks ietvars. Grejs uzreiz saprata, kas tas ir. Viņa minējums izrādījās pareizs. Šeit bija luka, caur kuru tagad jau sen nojauktas iekšējas kāpnes kādreiz veda uz augšstavu.

Bet cik stingri tā bija aiznaglota?

Tikai viens veids, kā to uzzināt.

Grejs piecēlās uz papežiem, nostājās uz augšēja plaukta un devās pa to ka pa līdzsvara baļķi uz kadreizejas lūkas pusi. Bija jāiet tikai daži jardi − taču dziļāk veikala, tuvāk ugunij.

− Uz kurieni? − Fiona kāpņu augšgala noprasīja.

Grejs nespēja atvērt muti, lai atbildētu. Dumi sabiezeja ar katru soli vairāk. Karstums bija kā vaļējā krāsns mute. Beidzot viņš bija nonācis līdz plauktiem zem aiznaglotas kāpņu lūkas.

Paraudzījies lejup, Grejs redzēja, ka apakšējie plaukti jau sak gruzdēt. Viņš bija nonācis līdz ugunsgrēka uzbrukuma līnijai.

Nedrīksteja zaudēt ne mirkli.

Saņēmis visus spēkus, viņš trieca ar lauzni uz augšu.

Stieņa gals viegli izlauzās caur planajiem deļiem. Tas bija tikai presetu koka šķiedru plāksnes un vinila flīzes. Paviršs darbs, kā viņš bija cerējis. Paldies Dievam par mūsdienu darba etiķu.

Grejs ar visu spēku uzspieda lauznim, pagriežot to ka kurbu− lēšanas sviru, kamēr gaiss kļuva arvien kārstāks un smacigaks. Drīz viņš bija izveidojis pietiekami lielu atveri, lai caur to varētu izlīst.

Grejs iesvieda griestu atverē lauzni. Tas noklabēja uz augšstāva grīdas.

Viņš pagriezās pret Fionu un pamāja viņai.

−    Vai varēsi uzkāpt uz plauktiem un…?

−   Es redzēju, ka tu uzrāpies. − Viņa sāka rausties augšup pa plauktiem.

Kaut kas nokrakšķēja. Plaukts zem Greja kājām nodrebēja.

Ak, vai…

Viņa svara un uguns ietekmē apakšejie plaukti strauji zaudēja stabilitati. Viņš pasniedzās griestu atvere un uzvilkās ar elkoņiem uz augšu, lai atbrīvotu plauktu no sava svara.

−   Ātrāk! − Grejs uzsauca meitenei.

Iepletusi rokas, lai noturētu līdzsvaru, Fiona virzījās pa augšējo plauktu. Apmēram jarda attāluma.

−   Ātrāk! − viņš atkārtoja.

−   Es dzirdēju jau pirmo…

Ar skaļu krakšķi sabruka plaukta sekcija zem Greja kājām. Viņš ciešāk pieķērās pie lūkas malām, kamēr plaukts sagāzās, iekrītot uguni. Augstu uzbangoja jauns karstuma, pelnu un liesmu vilnis.

Fiona iekliedzās, kad sašūpojās arī viņas plaukta daļa, tomēr tā noturējās.

Karādamies aiz−rokam, Grejs uzsauca meitenei: − Lec pie manis! Ķeries man ap pleciem!

Fionai divreiz nebija jāsaka, jo plaukts zem viņas grīļojas. Viņa leca un smagi atsitās pret Greju, apķeroties ar rokām ap kaklu, ar kājām − ap vidukli. Grejs gandrīz nogāzās no atbalsta. Nošūpo− jās un noturējās.

−    Vai vari pa manu ķermeni ierāpties lukā? − viņš ar pūlēm noprasīja.

−   Es… pacentīšos.

Viņa vēl brīdi palika nekustīgi turoties.

LUkas asas malas griezās Greja pirkstos. − Fiona…

Meitene nodrebēja, piekļavusies viņam, tad sāka rāpties pa viņa muguru. Kad bija sadūšojusies, Fiona uzkapa ātri, atbalstot kājas pirkstus pret viņa jostu, pēc tam atspiežoties pret viņa plecu. Ar pērtiķa veiklību viņa ierausas lūkā.

Lejā uguns plosīja grāmatas un plauktus.

Grejs ar prieku sekoja meitenei luka, iespraukdamies un nogāzdamies uz augšstava grīdas. Viņš atradās gaiteņa vidu. Abās pusēs bija istabu durvis.

−    Šeit arī deg, − Fiona čukstēja, it kā baidīdamas piesaistīt uguns uzmanību.

Pieslējies kājās, Grejs ieraudzīja liesmu atblazmu dzīvokļa sētas puse. Gaiteņus pildīja dumi, vēl biezāki nekā lejā.

−   Nāc! − viņa pavēlēja. Sacīkstes vēl nebija gala.

Grejs aizsteidzās pa gaiteni projām no uguns. Viņš nonāca pie viena no aiznaglotajiem augšstava logiem. Palūkojās pa dēļu spraugu. Tālumā kauca sirēnas. Leja uz ielas bija sapulcējušies cilvēki − ziņkārīgie skatītāji. Un viņu vidu noteikti slēpās arī pāris bruņoti uzbrucēji.

Ja Grejs un meitene mēģinās izkāpt pa logu, viņi kļūs par vieglu mērķi.

Fiona arī nopētīja ļaužu puli. − Viņi nelaidis mūs projām, vai

ne?

−   Tad mēs tiksim ārā paši.

Grejs atkāpās un paraudzījās uz augšu. Viņš atcerējās bēniņu mansarda logu, ko bija pamanījis no ielas. Viņiem bija jātiek uz jumta.

Fiona saprata viņa nodomu. − Blakus istaba ir nolaižamas kāpnes. − Viņa devās pa priekšu. − Es kādreiz nācu te augšā lasīt, kad Mutti… − Fionas balss aprāvas.

Grejs zināja, ka meiteni vēl ilgi vajas atmiņas par vecāsmātes nāvi. Viņš aplika Fionai roku ap pleciem, bet viņa to dusmīgi nokratīja un atkāpas.

−   Tur, − viņa paziņoja, ieiedama telpa, kur kādreiz laikam bijusi viesistaba. Tagad tajā bija palikušas tikai dažas kastes un izbalējis, ieplests dīvāns.

Fiona norādīja uz apspurušu virvi, kas karajās pie griestiem, piestiprinātā pie lūkas.

Grejs pavilka virvi, un uz grīdas nolaidās saritinamas kāpnes ar koka pakāpieniem. Viņš kāpa pirmais, Fiona sekoja.

Bēniņi nebija izbūvēti − tikai siltumizolācijā, sijas un žurku mēsli. Vienīgā gaisma ieplūda pa diviem mansarda logiem. Viens bija pavērsts uz ielu mājas priekšā, otrs − uz sētas pusi. Arī šeit gaisu pildīja dumi, bet liesmu vēl nebija.

Grejs nolēma izmēģināt sētas puses logu. Tas bija pavērsts pret rietumiem, tāpēc jumts šajā dienas laika bija ēna. Turklāt taja mājas puse plosījās uguns. Uzbrucēji varbūt tai nepievērsis tik lielu uzmanību.

Grejs parlēca no vienas sijas uz citu. Bija jūtams karstums, kas plūda no apakšas. Daļa siltumizolācijas jau gruzdēja, stikla šķiedra kusa.

Nonācis pie loga, Grejs paraudzījās uz leju. Jumta slīpums ne− ļāva saskatīt pagalmu aiz veikala. Un, ja viņš neredzēja pagalmu, tad arī uzbrucēji no turienes nevarēs saskatīt viņu. Turklāt no izsistajiem apakšstava logiem gāzās ārā dūmi, veidojot papildu aizsegu.

Vismaz vienreiz uguns darbojās viņu labā.

Tomēr Grejs turējās pie malas, kad ataķeja bultu un atvēra logu. Viņš nogaidīja. Šāvieni neatskanēja. Sirēnas kauca jau tepat, leja uz ielas.

−   Es iešu pirmais, − Grejs iečukstēja Fionai ausī. − Ja viss būs tīrs…

Viņiem aiz muguras atskanēja dobja rūkoņa.

Viņi abi atskatījas. No degošās siltumizolācijas bija izšāvusies liesmas mele, kas plivinājās augstu, sprakšķot un kūpot. Laika vairs nebija.

−   Seko man, − pavēlēja Grejs.

Piesardzīgi pieliecies, viņš izlīda uz loga. ārā uz jumta bija tik brīnišķīgi vēsi, tik svaigs gaiss pēc neciešamas dūmu smakas.

Priecīgs par izkļūšanu brīvība, Grejs parbaudija jumta dakstiņus. Jumts bija stāvs, bet viņa zābaku zoles labi turējās pie ta. Ja ļoti uzmanījās, varēja paiet. Viņš izgāja no jumta patvēruma un devās uz ziemeļu pusi. Tur attālums starp blakus esošajam mājām bija nepilnas trīs pēdas. Cerams, ka izdosies pārlekt.

Pārliecinājies par to, viņš atkal pagriezās pret logu.

−    Labi, Fiona… tikai uzmanīgi.

Meitene izbāza galvu, paraudzījās apkārt, tad izlavijas uz jumta. Viņa sastinga pieliekusies, gandrīz četrrāpus.

Grejs gaidīja viņu. − Tev labi izdodas.

Viņa pacēla skatienu. Uz brīdi novērsusi uzmanību, Fiona nepamanīja ieplaisājušu dakstiņu. Viņas kurpe to parlauza. Dakstiņš izkustējās, un meitene zaudēja līdzsvaru. Viņa smagi nogāzās uz vedera un sāka slīdēt.

Grejs metās pie viņas. Bet pirksti sagrāba tikai tukšu gaisu.

Slidot pa dakstiņiem, Fionas ātrums pieauga. Izmisīgajos mēģinājumos apstaties, izkustējās vēl citi dakstiņi. Mala lauskas grabēdamas lēkaja meitenes priekšā, kļūstot par īstu lavīnu.

Grejs gulēja, izstiepies uz vēderā. Viņš vairs nespēja palīdzēt.

−   Notekcaurule! − viņš uzsauca, atmetot piesardzību. − Ķeries pie notekcaurules!

Fiona, šķiet, neko nedzirdeja, ar rokām un kājām taustīdamās un izkustinādama vēl vairāk dakstiņu. Parvēlusies uz sāniem, meitene sāka ripot lejā. Viņa aizžņaugti iekliedzās.

Pirmie salauztie dakstiņi parkrita pāri malai. Grejs dzirdēja, ka tie ar troksni nokrīt uz pagalma bruģakmeņiem.

Tad tiem sekoja Fiona, pāri jumta malai, izplestam rokam.

Un pazuda nebūtība.

UKUFA.

..

10:20. HLUHLUVE−UIVIFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENVIDĀFRIKAS REPUBLIKA

Seštūkstoš jūdžu attāluma no Kopenhāgenas un gluži cita pasaule vaļējs džips ripoja pa Dienvidāfrikas bezceļu plašumiem.

Karstums jau bija pieņēmies un cepinaja savannu, uzburot viļņojošas mirāžas. Atpakaļskata spoguli līdzenumi mirdzēja saule, vietām tos partrauca ērkšķu puduri un reti sarkanie krumu vītoli. Tieši pretī bija zems pakalns, biezi apaudzis ar mezglainam akacijam un lieliem, skeletiem līdzīgiem kokiem.

− Doktore, vai šī ir īstā vieta? − jautāja Khamisi Teilors, grozīdams stūri, manevrējot džipu pāri izžuvušai strauta gultnei, saceļot putekļu verpetes.

Doktore Marsija Feirfilda piecēlās pasažieru sēdekli, ar vienu roku turēdamās pie vējstikla. Viņa norādīja uz priekšu. − Apkārt uz rietumu pusi. Tur ir dziļa ieleja.

Khamisi ieslēdza zemāku pārnesumu un pagrieza stūri pa labi. Viņam ka dežurējošajam Hluhluve−Umfolozi rezervāta uzraugam bija jāievēro noteikumi. Malumed niecība bija nopietrīs parka− pums − bet diemžēl arī dzīves īstenība. Sevišķi parka nomaļaka− jos apvidos.

Arī viņa tautieši, vietejo zulusu cilšu ļaudis, reizem rīkojās pēc senajam tradicijam un ieradumiem. Viņš pat bija spiests uzlikt naudas sodu dažiem vectēva seniem draugiem. Vecajie bija devuši viņam iesauku − zulusu valodas vārdu, kas nozīmēja "Taukainais". Viņi to teica bez atklātā izsmiekla, bet Khamisi juta taja slēpto nicinājumu. Viņi nosodīja Khamisi par to, ka viņš strādā balto cilvēku darbu, audzē taukus uz citu rēķina. Seit viņu joprojām uzskatīja par svešinieku. Divpadsmit gadu vecumā, pēc mātes nāves, tēvs viņu aizveda uz Austrāliju. Lielu daļu savas dzīves viņš pavadīja Australijas ziemeļu piekrastē, netālu no Darvinas pilsētas, divus gadus pat macijas Kvinslendas universitātē. Tagad, divdesmit astoņu gadu vecuma, viņš bija atgriezies un pieņemts darba par rezervātā uzraugu − daļēji, pateicoties izglītībai, daļēji − saitēm ar vietējām ciltīm.

Audzēja taukus uz citu rēķina.

−    Vai jūs nevarat braukt ātrāk? − satraucās pasažiere.

Doktore Mārsija Feirfilda bija paveca bioloģe no Kembridžas, ļoti cienījama, viena no sākotnējiem operācijās "Degunradzis" dalībniekiem. Bieži viņu dēvēja par degunradžu Džeinu Gudolu*. Khamisi patika strādāt kopā ar viņu. Varbūt tas bija tāpēc, ka šī sieviete bija tik patiesa un nesamakslota − no izbalējušas haki sa− fari jakas līdz sudrabaini sirmajiem matiem vienkāršā zirgaste.

Bet varbūt viņas aizrautības dēļ. Kā tagad.

−   Ja mātīte dzemdības nomira, mazulis vēl var būt dzīvs, bet cik ilgi? − Viņa uzsita ar dūri pa vējstikla malu. − mēs nedrīkstam zaudēt abus.

Būdams rezervātā uzraugs, Khamisi saprata. Kopš 1970. gada melno degunradžu populācijā Āfrika bija samazinājusies par deviņdesmit sešiem procentiem. I Iluhluve−Umfolozi rezervāts pūlējās labot situāciju, tāpat ka savulaik ar baltajiem de−

4 Džeina Gudola (Datne Jane Goodatl, istajā vārdā Valerie jātie Morris Goodall, dz. 1934.g.) − Anglijas ANO miera siitne, primatoloģe, etoloģe, antropoloģe. Plaši pazīstama ar saviem 43 gadus ilgajiem šimpanžu savvaļas dzīves pētījumiem.

gunradžiem. Tas bija rezervātā galvenais sugas saglabāšanas plāns.

Katrs melnais degunradzis bija svarīgs.

−   mēs viņu atradam, pateicoties izsekošanas implantam, − turpināja doktore Feirfilda. − Pamanījām no helikoptera. Bet, ja viņai piedzima mazulis, to gan nebūs iespējams izsekot.

−    Vai tad mazais nepaliks mātes tuvuma? − jautāja Khamisi. To viņš bija redzējis pats savam acīm. Pirms diviem gadiem bija atrasti divi lauvēni, piespiedušies pie mātes nedzīva ķermeņa, ko izpriecas pēc bija nošāvuši malumednieki.

−Jus taču zināt, kāds ir bāreņu liktenis. Beigtais dzīvnieks piesaistīs plēsoņas. Un, ja mazulis vēl būs turpat, asiņains pēc dzemdībām…

Khamisi pamāja ar galvu. Viņš nospieda gāzes pedāli un vadīja džipu augšup pa akmeņaino nogāzi. Aizmugures riteņi izslīdēja uz smalkiem akmentiņiem, taču viņš novaldīja auto.

Otrpus pakalnam klajumu izvagoja dzijas, strautiņu izgrauztas gravas. Seit augu valsts bija bagatigāka −sikomores, mahagonijs un njala koki. Šis bija viens no nedaudzajiem parka "slapjajiem" apvidiem un arī viens no nomaļakajiem, drošā attāluma no parastajam medījumu takam un turistu ceļiem. Šo apvidu drīkstēja šķērsot tikai ar speciālām atļaujam un ar stingriem ierobežojumiem − tikai dienā, nakšņot bija aizliegts. Šī teritorija stiepās gar visu parka rietumu robežu.

Uzmanīgi vadīdams džipu leja pa tālāko nogāzi, Khamisi nopētīja apvārsni. Jūdzes attāluma stiepās nožogojums. Desmit pēdu augstais melnais žogs atdalīja parka teritoriju no blakus esošā privātā rezervātā. Šadi rezervāti daudzviet tika ierīkoti pie parka robežām, piedāvājot naudīgiem ceļotajiem tuvāku ieskatu daba.

Bet šis nebija parasts privātais rezervāts.

1 Iluhluve−Umfolozi parks bija nodibināts 1895. gada, tas bija visvecakais rezervāts visa Āfrika. Un arī blakus esošais privatais rezervāts bija vecakais šādā veida iestādījums. Gabals no šīs vienai ģimenei piederošas zemes pat bija atņemts parkam. Rezervāts piederēja senai Dienvidafrikas dinastijai − Valenbergu klanam, kas bija viena no sākotnējām būru dzimtam, kuras vēsture sniedzās līdz pat septiņpadsmitajam gadsimtam. Šī rezervāta platība bija ceturtā daļa no parka platības. Ļaudis runāja, ka taja čumot un mudžot dzīvnieki. Un ne tikai lielais piecnieks − ziloņi, degunradži, leopardi, lauvas un bifeļi −, bet arī visdažādakie plēsoņas un zālēdāji − Nīlas krokodili, nīlzirgi, gepardi, hiēnas, gnu, šakaļi, žirafes, zebras, ūdens bifeļi, kudu, impalas, niedru antilopes, karpainās mežacūkas, paviani. Runāja, ka Vālenbergu rezervātā, nevienam nezinot, esot mitinājies reto okapi pāris vēl pirms šo žirafes radinieku atklašanas 1901. gada.

Taču par Valenbergu rezervātu vienmēr klīda baumas un nostāsti. Parkam varēja piekļūt tikai ar helikopteru vai nelielu lidmašīnu. Visi kadreizejie zemes ceļi sen bija aizauguši un zuduši. Vienīgie retie apmekletaji bija valstsvīri no dažādām pasaules maļam. Runāja, ka reiz šeit medījis pats Teodors Rūzvelts un pēc tam pārveidojis ASV nacionālo parku sistēmu pēc Vālenbergu rezervātā parauga.

Khamisi būtu gatavs atdot pusi mūža par iespēju vienu dienu paviesoties šajā valstība.

Taču šis gods bija atvēlēts tikai Mluhluves galvenajam uzraugam. Valenbergu īpašuma apmeklējums bija viena no privilēģijām kas pienācās, stājoties šajā amata, taču tas bija saistīts ar stingru klusēšanas zvērestu. Khamisi cerēja kādreiz sasniegt šo lepno mērķi.

Taču cerības bija niecīgas.

Kur nu viņam − melnādainajam.

Lai gan zulusu izcelsme un izglītība varbūt palīdzēja viņam iegūt šo darbu, zināmi ierobežojumi saglabājas arī pēc aparteida atcelšanas. Tradīcijas atkapjas negribīgi − gan melnajiem, gan baltajiem. Tomēr viņš jau bija pavēris ceļu. Viens no aparteida mantojumiem bija tads, ka vesela paaudze cilšu bērnu uzauga ar niecīgu izglītību vai pilnīgi neizglītoti un gadiem ilgi cieta sankcijas, segregāciju un nemierus. Zudusi paaudze. Tāpēc Khamisi darīja, ko spēja, − atvēra visas durvis, ko vien varēja, un turēja tas atvērtas tiem, kas sekos pēc viņa.

Tāpēc viņš pacietīs arī "Taukaina" lomu, ja tas būs vajadzīgs.

Pagaidām…

− Tur! − iesaucās doktore Feirfilda, izbiedējot Khamisi un liekot atkal pievērsties līkumainajam, grūti saskatamajam ceļam. − Grieziet pa kreisi pie tā baobaba kalna pakāje.

Khamisi ieraudzīja milzīgo aizvēsturisko koku. No tā zaru galiem skumji nokarājās lieli, balti ziedi. Pa kreisi slīpums veda uz leju, uz. bļodas veida ieplaku. Tās dibena spīguļoja neliela ūdens peļķe.

Dzeršanas vieta.

Šādu ūdenskrātuvju parkā bija daudz − dažas dabiskas, dažas cilvēku ierīkotas. Tās bija labākas vietas dzīvnieku novērošanai − un arī visbīstamākās kājamgājējiem.

Khamisi pie koka nobremzēja. − No šejienes būs jāiet kājām.

Doktore Feirfilda pamāja ar galvu. Viņi abi pasniedzās pēc šautenēm. Būdami dabas aizstavji, viņi tomēr apzinajās briesmas, kas šeit uzglun ik uz soļa.

Izkāpis no auto, Khamisi uzmeta plecā lielo divstobreni − 465. kalibra Nitiv Holland &amp;amp;amp; Holland. Ar to varēja apturēt pat uzbrūko− šu ziloni. Bīstamās situācijās viņš uz to paļavās daudz vairāk nekā uz visam uzvelkamajam šautenēm.

Viņi devās lejup pa nogāzi, ko klāja gara zale un krūmveidi− gas akacijas. Augsta lapotne vīrs galvas pasargāja no saules, bet meta arī biezas, tumšas ēnas. Iedams Khamisi pamanīja savādo klusumu − nebija ne putnu dziesmu, ne pērtiķu klaigašanas. Tikai kukaiņu dūkoņa un sīkšana. Šāds klusums viņam uzdzina drebuļus.

Viņam līdzās doktore Feirfilda ieskatījās GPS izsekošanas iencē.

Viņa norādīja ar roku.

Khamisi devās šajā virziena, gar dubļaino peļķi. Spraucoties caur niedru puduri, viņš sajuta arvien pieaugošu pūstošas gaļas smirdoņu. Drīz vien, iegājis krūmāja, viņš atrada smakas avotu.

Melna degunradža mātīte laikam svērusi vismaz trīstūkstoš mārciņās. īsta milzene.

−    Dievs žēlīgais! − doktore Feirfilda iesaucas, aizsegusi muti un degunu ar mutautiņu. − Kad Roberto pamanīja atliekas no helikoptera…

−   Tuvuma vienmer izskatās sliktāk, − paskaidroja Khamisi.

Viņš piegāja pie uzblīduša līķa. Tas gulēja uz kreisajiem sāniem. Viņiem pieejot, mušas paceļas gaisa kā melns mākonis. Vēders bija atplests vaļa. (iāzu piepūstās zarnas izvēlušās ārā. Šķita neiespējami, ka tas viss kādreiz atradies vedera dobuma. Citi iekšejie orgāni mētājās dubļos. Asiņaina sliede veda uz tuvejiem biezajiem krūmiem, kur plēsoņa bija aizvilcis kādu gardu kumosu.

Mušas atkal nolaidas.

Khamisi apgāja apkārt apgrauztu sarkanu aknu atliekam. Pakaļkaja šķita gandriz norauta no gurna. Kam var būt tik stipri zobi…

Pat pieaugušam lauvam tas būtu grūti.

Khamisi gāja tālāk, līdz nonāca pie galvas.

Viena no degunradzenes strupajam ausim bija nokosta, rīkle nežēlīgi pārplēstā. Nedzīvās melnas acis raudzījās viņam pretī, pārāk platas, laikam sastingušas parbiļa brīdi. arī lūpas bija atvilktas atpakaļ bailes vai agonija. Plata mele karājas ārā no mutes, un zem tās bija asiņu peļķe. Taču nekas no tā visa nebija svarīgs.

Viņš zināja, kas japarbauda.

Virs mušu apsēstajām nāsīm slējās garš, izliekts rags, glīts un nevainojams.

−Skaidrs, ka tie nebija malumednieki, − Khamisi secinaja.

Rags būtu paņemts. Tas bija galvenais iemesls degunradžu populācijās joprojām straujajai sarukšanai. No ragiem iegūts pulveris Āzijas tirgos tika pārdots ka līdzeklis pret erekcijas traucējumiem, homeopātiskā viagra. Par vienu ragu varēja iegūt veselu bagātību.

Khamisi izslējās.

Doktore Feirfilda notupās nedzīva ķermeņa pretēja gala. Viņa bija uzvilkusi plastmasas cimdus un atbalstījusi šauteni pret degunradža sānu. − Neizskatās gan, ka viņa būtu dzemdejusi.

−    Tātad nav mazuļa − bareņa.

Bioloģe atkal apgāja apkārt līķim pie vēderā. Viņa noliecās un bez mazāka pretīguma pavēra vaļa atplesta vēdera adu un pasniedzās iekšā.

Khamisi novērsās.

−   Kāpēc maitēdāji nav visu jau notiesājuši līdz pat kauliem? − doktore Feirfilda darbodamas nobrīnījās.

−    Daudz gaļas, − nomurminaja Khamisi. Viņš atkal apgāja apkārt. Klusums stingajā, karstaja gaisa joprojām bija tikpat nospiedošs.

Doktore turpināja līķa apskati. − Es gan tam neticu. Ķermenis šeit gulējis jau kopš iepriekšējās dienas vakara, līdzās dzeršanas vietai. Ja neko citu, tad vēderu gan šakaļi būtu izēduši tukšu.

Khamisi atkal paraudzījās uz nedzīvo ķermeni. Nopētīja norauto pakaļkāju, pārplēsto rīkli. Degunradzi bija nogalinajis kāds liels plēsoņa. Un atrs.

Viņam par pakausi pārskrēja drebuļi.

Kur pazuduši maitēdaji?

Pirms viņš paguva apcerei šo noslēpumu, doktore atkal ierunājās. − Mazulis ir pazudis.

−    Ko? − Viņš atkal pagriezās. − Es domāju, jūs teicāt, ka viņa nav dzemdējusi.

Doktore Feirfilda piecēlās, novilka cimdus un paņēma šauteni. Ar ieroci roka bioloģe atkapās no līķa, pievērsusi skatienu zemei. Khamisi saprata, ka viņa seko asiņainajai sliedei, kas lieci− naja, ka no vedera izrauts gabals ticis aizvilkts projām, lai netrauceti to notiesātu.

Ak, Dievs…

Viņš sekoja doktorei.

Krumaja mala viņa ar šautenes stobm pašķira dažus zemu nokarenus zarus, atklājot skatienam to, kas izplests no vēdera.

Degunradža mazuli.

Sīkais ķermenitis bija saplosīts gabalu gabalos, it kā plēsoņas būtu par to cīnījušies.

−   Šķiet, ka mazulis vēl bijis dzīvs, kad izrauts no vēderā. − Doktore Feirfilda norādīja uz asins šļakatu pedam. − Nabadziņš…

Khamisi atkapās, atceroties bioloģes iepriekšējo jautājumu. Kāpēc citi maitedāji nesaplosīja līķi? Maitu lijas, šakaļi, hiēnas, pat lauvas. Doktorei bija taisnība. Tik liels gaļas blāķis nebūtu atstāts mušām un tārpiem.

Tas nav ticami. Ja vien…

Khamisi sirds bailēs salēcās.

Ja vien plēsoņa vēl nav tuvuma…

Khamisi pacēla šauteni. Dziļi ēnainajā krūmājā viņš atkal sajuta smago klusumu. It kā pat mežs būtu nobijies no degunradža slepkavas.

Viņš pēkšņi apjauta, ka saspringti ieklausās, peta apkārti, stāvēdams klusi un nekustīgi. Ēnas visapkārt šķita sabiezējam.

Dienvidafrika uzaugušais Khamisi labi zināja māņticīgos nostāstus par briesmoņiem, kas uzglun džungļos: nJuluuv − kaucošais cilvēkēdājs Ugandas mežos, mbilinto − ziloņa lieluma nīlzirgs Kongo purvos; mngiva − pinkains mošķis piekrastes kokosriekstu birzis.

Taču dažkārt Āfrika miti atdzīvojas. Piemēram, tisui−fisi. Tas bija svītrains cilvēkēdājs briesmonis Rodēzijā, ko baltie kolonisti ilgi uzskatīja par tautas pasaku telu. bet pēc vairākam desmitgadēm tika atklāts, ka tas ir jauns geparda paveids, kas klasificēts kā Acinonyx rex.

Pētīdams džungļus, Khamisi atcerējās vēl vienu leģendāru briesmoni, kas bija pazīstams visa Āfrika. Tas tika saukts daža− dos vārdos − dubu, lumhva, kerit, getet. Jau šī vārda pieminešana izsauca vietējiem ļaudīm baiļu kliedzienus. Šis gorillas lieluma radījums bija īsts velns − veikls, viltīgs un nikns. Gadsimtiem ilgi mednieki − gan melnie, gan baltie − apgalvoja, ka esot to redzēju− ši. Visiem berniem tika iemācīts pazīt ša briesmoņa raksturīgo gaudošanu. arī Zulusu zemes reģions nebija nekāds izņēmums.

−    Ukufa… − Khamisi nomurminaja.

−    Vai jūs ko teicāt? − jautāja doktore Feirfilda. Viņa joprojām bija noliekusies pie nedzīva mazuļa.

Tā briesmoni sauca zulusu ciltis, šo vārdu čukstēja pie ugunskuriem un būdiņas.

Ukufa. Nāve.

Khamisi zināja, kāpēc tieši tagad atcerējies šo radījumu. Pirms pieciem mēnešiem kāds vecs vīrs apgalvoja, ka esot šeit redzējis ukufu. Pa pusei zvērs, pa pusei rēgs, ar ugunīgām acīm − tā sirmgalvis nelokāma pārliecībā paziņoja. Vecajam vīram ticēja tikai viņa gadagajuma ļaudis. Pārējie, tāpat ka Khamisi, tikai izlikās, lai večuku neaizvainotu.

Taču šeit, tumšajas ēnās…

−    Mums jāiet, − viņš ierunājās.

−    bet mēs nezinām, kas viņu nogalināja.

−   Malumednieki tie nebija. − Tas arī bija viss, kas Khamisi bija jazina un ko viņš velējas zināt. Viņš norādīja ar šauteni uz džipa pusi. Viņš paziņos pa rāciju galvenajam uzraugam, un jautājums būs noskaidrots un iegrāmatots. Nogalinajis plēsoņa. Malumedi− bu fakta nav. Līķis tiks atstāts maitēdaju vara. tāds ir dzīves cikls.

Doktore Feirfilda negribīgi piecēlās.

Pa labi, ēnainajos džungļos atskanēja gari stiepts sauciens − hūū−īītī−ooo, kam piebalsoja spalgs zvēra brēciens.

Khamisi nodrebēja pie visam miesām. Viņš pazina šo saucienu − ne tik daudz ar prātu, ka ar instinktiem. Tas atsauca atmiņa pusnakts ugunskurus, stāstus par šausmam un asinsizliešanu, un pat vēl ko senāku − pirmatnējus laikus, kad vēl nebija valodas, kad instinkti vadīja visus.

Ukufa.

Nāve.

Kad kliedziens norima, atkal iestājās drūms klusums.

Khamisi domas izvērtēja attālumu līdz džipam. Viņiem bija ja− atkapjas, bet bez panikas. Ļaujoties bailēm, viņi vēl vairāk uzkurinās asinskāro plēsoņu.

Džungļos atskanēja vēl viens kliedziens.

Un vēl viens.

Un vēl viens.

Visi no dažādam pusēm.

Pēkšņa ja klusuma bndi Khamisi saprata, ka viņiem ir tikai viena iespēja.

− Skrienam!

9:31. KOPENHĀGENA

Grejs gulēja uz vedera uz jumta dakstiņiem, ar galvu uz leju, izstiepies turpat, kur velti bija pūlejies satvert Fionu. Gara acīm viņš joprojām redzēja pāri jumta malai dūmos krītošo meiteni. Sirds krūtis smagi dauzijas.

Ak, Dievs… ko es esmu izdarījis…?

Viņam aiz muguras bēniņu loga parādijās liesmas, ko pavadīja dūmu un karstuma mākonis. Par spīti pieredzētajai nelaimei, bija jādodas tālāk.

Grejs piespieda sevi pieslieties uz elkoņiem, pēc tam uz plaukstam un piecelties stāvus.

Viņam līdzās uguns uz īsu brīdi bija pierimusi, it kā atvelkot elpu. Grejs sadzirdēja leja balsis − steidzīgas, zaglīgas. Bet tuvāk… klusu vaidu. Tieši zem jumta līnijas.

Fiona…?

Grejs atkal nogulas uz vēdera un piesardzīgi noslīdēja līdz jumta malai. No izsistajiem apakšstava logiem gāzās dūmi. Viņš tos izmantoja par aizsegu.

Nonācis līdz jumta malai ar notekcauruli, Grejs palūkojās lejup.

Tieši zem viņa stiepās kaltas dzelzs balkons… ne, nevis balkons, bet kāpņu laukumiņš. Fionas pieminēto arejo kāpņu laukumiņš.

Meitene gulēja, izstiepusies uz ta.

Vēlreiz vārgi ievaidējusies, Fiona apvēlas uz sāniem un meģi− naja piecelties, turēdamās pie laukumiņa margām.

Šo kustību pamanīja citi.

Leja, pagalma, Grejs ievēroja divus cilvēkus. Viens stāvēja akmens plāksnēm izlikta pagalma vidu, pacēlis šauteni pie pleca un mekledams labāko tēmējumu. Melni dūmi gāzās pa izsisto dzīvokļa durvju logu, aizsedzot Fionu viņa skatienam. Snaiperis gaidīja, kad meitene pacels galvu vīrs kāpņu laukumiņa margām.

− Necelies! − Grejs čukstēja Fionai.

Viņa paraudzījās augšup. Pāri pierei plūda sarkana asiņu ter− clte.

Otrs šāvējs staigāja apkārt, satvēris abas rokas melnu pistoli. Viņš mērķēja uz kāpnēm, lai bloķētu atkāpšanās ceļu.

Grejs pamāja Fionai, liekot palikt tupus, tad aizvēlas gar jumta malu, līdz nonāca vīrs otrā šāvēja. dūmu mutuļi joprojām viņu apslēpa. Svešinieks vēl arvien visu uzmanību bija pievērsis kāpnēm. Grejs nogaidīja. Satvēra vienu no smagajiem jumta dakstiņiem, ko Fiona krītot bija izkustinājusi.

Viņam būs tikai viena iespēja.

Lejā uzbrucējs, turēdams pistoli gatavība, spēra soli uz pirmā pa ka piena.

Grejs, izstiepis roku, noliecās pāri jumta malai.

Tad viņš skaļi iesvilpās.

Snaiperis pacēla skatienu, pagriežot ieroci un nokrītot uz viena ceļa. Sasodīti ātri…

Taču gravitācija bija vēl ātrāka.

Grejs nosvieda dakstiņu. Tas gāzās leja ka cirvis un trāpija šāvējām tieši augšup pavērstajā seja. No deguna izsprāga asinis. Vīrietis smagi nogāzās uz muguras. Atsitās ar galvu pret akmens plāksnēm un vairs nekustējas.

Grejs atkal aizvēlas pie Fionas.

Otrs šāvējs iekliedzās.

Grejs neizlaida to no acīm. Viņš bija cerējis, ka, zaudējis pārinieku, otrs ļaundaris atkapsies. Taču velti. Snaiperis aizbēga uz pagalma pretejo malu un paslēpās aiz atkritumu tvertnes, joprojām saglabajot labu šaušanas pozīciju. Viņš atradās tuvu degošā veikala sētas pusei, ietinies dūmos, kas gāzās no blakus esoša loga.

Grejs atkal nonāca pie Fionas. Pamāja viņai, lai turpina slep− ties. Mēģinājums uzvilkt meiteni augšā uz jumta būtu nāvējošs abiem. Viņi pārāk ilgi būtu tieši pa šavienam.

Tad atlika tikai viena iespēja.

Ar vienu roku pieķēries pie notekcaurules, Grejs nolēca no jumta. Tēraudam nodunot, piezemējās uz kāpņu laukumiņa, tad nometās tupus.

Virs galvas sadrupa ķieģelis.

Norībēja šāviens.

Grejs pasniedzās pie potītes un izvilka dunci.

Fiona palūkojās uz to. − Ko mēs tagad…?

−    Tu paliksi šeit, − viņš pavēlēja.

Grejs pieķērās pie balkona margām. Viņš varēja cerēt tikai uz pārsteigumā efektu. Nebija ne bruņu, ne ieroča, neskaitot dunci.

−   Kad es teikšu − skrien! − viņš pavēlēja Fionai. − Lejā pa kāpnēm un pāri kaimiņu žogam. Samekle pirmo policistu vai ugunsdzēsēju. Vai varēsi?

Fiona ieskatījās viņam acīs. Šķita, ka meitene grib kaut ko iebilst, tomēr saknieba lūpas un pamāja ar galvu.

Pratiga meitene.

Grejs pašūpoja rokā dunci. Atkal tikai viena iespēja. IDziji ievilcis elpu, viņš pārmetās pāri margām un nolēca. Piezemēdamies uz akmens plāksnēm, viņš vienlaikus iekliedzās: − Skrien! − un svieda dunci uz snaipera slēptuvēs pusi. Grejs necerēja to nogalina!, bet tikai novērst uzmanību tik ilgi, līdz nonāks tam tuvāk. Šautene tuvcīņai nav īsti piemērota.

Piezemējies viņš redzēja, ka noticis kaut kas labs un kaut kas slikts.

Nodunēja Fionas soļi uz metāla pakāpieniem.

Viņa bega.

Tas ir labi.

Taja pašā laika Grejs vēroja, ka duncis lido cauri dūmiem, atsitās pret atkritumu tvertni un atlec. Viņš bija tālu aizmetis garam.

Tas nebija labi.

Snaiperis, nemaz neapjukot, izslējās, pacēla šauteni un nomērķēja G.rejam tieši krūtis.

−    Ne! − iekliedzās Fiona, nonākusi kāpņu pakajē.

Šāvējs pat nepasmaidīja, nospiežot gaili.

11:05. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENVIDĀFRIKAS REPUBLIKA

− Skrienam! − Khamisi atkartoja.

Doktore Feirfilda vairs nebija jāskubina. Viņi metās skriet uz džipa pusi. Nonācis pie ūdenstilpes, Khamisi pamāja doktorei, liekot iet pa priekšu. Viņa iespraucās garajas niedres, bet vispirms klusēdama ieskatījās Khamisi acīs. Sievietes skatiens pauda tādās pašas šausmas, kādas izjuta viņš.

Lai kas arī bija tie radījumi, kas auroja meža, tie izklausījās lieli, spēcīgi un asinskāri noskaņoti pēc nesenajam medibam. briesmoņi vai kas cits − Khamisi pietika ar to, ko viņš zināja par draudiem, kas var slēpties bieza mežā, sīko strautu un ēnaino ieplaku labirintos.

Pagriezies Khamisi sekoja bioloģei. Ik pa brīdim viņš paraudzījās par plecu, modri ieklausīdamies, vai kāds neseko. Tuvējā diķl kaut kas nošļaksteja. Khamisi tam nepievērsa uzmanību. Niecīgs šļaksts. pārāk niecīgs. Viņš izslēdza no apziņas liekas detaļas, neklausoties kukaiņu dūkšana un niedru čabešana. Visa uzmanība bija vērsta uz īstiem briesmu signāliem. tēvs bija iemācījis Khamisi medīt, kad viņam bija tikai seši gadi, un iedzinis galva visas zīmes, pēc kuram jaraugas, vajajot medījumu.

Tikai šoreiz viņš pats bija medījuma loma.

Viņa acis un ausis piesaistīja izmisīga spārnu vicināšana.

Pēkšņa kustība.

Pa kreisi.

Debesīs.

Vientuļa čakste pacēlas spārnos.

Kaut kas to bija izbiedējis.

Kaut kas kustīgs.

Kad viņi bija izkļuvuši no niedrem, Khamisi piegāja tuvāk doktorei Feirfildai. − Ātrāk! − viņš čukstēja, modri ieklausīdamies.

Doktore Feirfilda izstiepa kaklu un pagrieza šautenes stobru uz priekšu. Viņa smagi elpoja, seja bija pelnu pelēka. Khamisi sekoja viņas skatienam. Džips stāvēja uz kraujas malas, novietots baobaba enā, dziļās ieplakas malā. Nogāze tagad šķita stāvākā un augstāka, nekā kāpjot lejā.

−   Jāiet! − viņš steidzināja.

Paraudzījies atpakaļ, Khamisi pamanīja bruņu stirnu, kas izlēca no meža un uzskrēja pa tālāko nogāzi, saceļot dubļu šļakatas.

Tad tā pazuda.

Viņiem vajadzēja sekot stirnas piemēram.

Doktore Feirfilda steidzās augšup pa nogāzi. Khamisi sekoja viņai, soļodams sāniski un pavērsis divstobreni pret mežu viņiem aiz muguras.

−Tas nenogalināja barības deļ, − doktore Feirfilda aizelsusies izdvesa.

Khamisi ieskatījās tumšaja meža biezokni. Kāpēc viņš zināja, ka doktorei taisnība?

−   Viņu nevadīja izsalkums, − turpināja bioloģe, it kā ar šādiem spriedumiem mēģinādama apvaldīt paniku. − Gandrīz nekas nav apēsts. Izskatījās, it kā būtu nogalināts prieka pēc. Tāpat ka mājās kaķis medī peles.

Khamisi sava darba bija redzējis daūdzus plēsoņas. Tas neatbilda dabas likumiem. Lauvas pēc maltītes reti bija bīstami, parasti tie laiski atpūtas un pienācīgā attāluma ļāva pat sev tuvoties. Paēdis plēsoņa nesaplosītu degunradzeni tikai tādēļ, lai izpriecas pēc izrautu tai no vedera mazuli.

Doktore Feirfilda turpināja savu runājamo, it kā šī bīstama situācijā būtu mīkla, kas jaatrisina.

−    Mājdzīvnieku valstība tieši labi barots kaķis medī biežāk. Tam pietiek enerģijas un laika šadai izklaidei.

Izklaidei?

Khamisi nodrebēja.

−   Fjiet, ejiet, nekavējieties, − viņš mudinaja, nevelēdamies neko vairs dzirdēt.

Doktore Feirfilda pamāja ar galvu, bet viņas teiktie vārdi nelika Khamisi mieru. Kurš plēsoņa nogalina izklaides deļ? Protams, viena atbilde bija pašsaprotama.

Cilvēks.

Taču šis nebija cilvēka roku darbs.

Khamisi skatienu atkal piesaistīja kustība. Tikai uz mirkli aiz tumša meža robežas pazibēja kāds bals siluets, tikai ar acs kaktiņu pamanams. Kad Khamisi ieskatījās ciešāk, tas pazuda ka balti dūmi.

Viņš atcerējās zulusu sirmgalvja vārdus.

Pa pusei zvērs, pa pusei rēgs…

Par spīti karstumam, viņam pārskrēja auksti drebuļi. Viņš pa− ātrinaja gaitu, gandrīz stumdams pa priekšu paveco bioloģi. Sīki akmentiņi un smilšaini dubļi zem kājām nodevīgi slīdēja. Bet nu jau viņi bija gandrīz augšā. Līdz džipam atlikuši tikai trīsdesmit metri.

Tad doktore Feirfilda paslīdēja.

Viņa nokrita uz viena ceļa un gāzās atpakaļ, atsitoties pret Khamisi.

Viņš paspēra neveiklu soli atpakaļ, zaudēja pamatu zem kājām un smagi nokrita uz muguras. Nogāzes slīpuma un inerces dēļ viņš apmeta kūleni un noripoja leja līdz pusceļam, līdz beidzot izdevās nobremzēt ar zābaku papežiem un šautenes laidi.

Doktore Feirfilda sēdēja turpat, kur pakritusi, un bailēs ieplestam acīm raudzījās lejup.

Ne uz Khamisi.

Uz mežu.

Khamisi apsviedās apkārt, pieslējās uz ceļiem, iesāpējās potīte − sastiepta, varbūt salauzta. Viņš palūkojās, taču neko neredzēja, tomēr pacēla šauteni.

− Ejiet! − viņš iebļāvās. Viņš bija atstājis atslēgas aizdedzē. − Ejiet!

Viņš dzirdēja, ka doktore Feirfilda pieraušas kājās, oļiem gurkstot.

No meža malas atskanēja vēl viens gaudulīgs kliedziens, saraustīts un necilvēcīgs.

Khamisi neskatīdamies nomērķēja un nospieda gaili. Šāvienā troksnis atbalsojās visā ielejā. Doktore Feirfilda aiz muguras izbijusies iekliedzās. Khamisi cerēja, ka šautenes rībiens būs izbiedējis nezināmo plēsoņu.

−   Ejiet uz džipu! − viņš ieaurojas. − Ejiet! Negaidiet!

Viņš piecēlās stāvus, atbalstoties uz veselās kājas. Turēja ieroci gatavībā. Mežs atkal bija pieklusis.

Viņš dzirdēja, ka doktore Feirfilda bija tikusi līdz nogāzes augšāi. − Khamisi… − viņa iesaucās.

−   Sēdieties džipa!

Viņš piesardzīgi palūkojās par plecu atpakaļ.

Doktore Feirfilda pagriezās projām no kraujas un devās pie auto. Khamisi pamanīja kustību baobaba zaros vīrs sievietes galvas. Daži nokarenie, baltie ziedi viegli šūpojās.

Vēja nebija.

−   Marsij! − viņš iekliedzās! − Neej…!

Viņam aiz muguras atskanēja mežonīgs brēciens, apslāpējot brīdinājumu. Doktore Feirfilda pussoli pagriezās atpakaļ.

Nē…

Tas nolēca no milzu koka ēnainajiem zariem ka bāls, izplūdis zibsnis. Uzklupa bioloģei un pazuda no skata kopā ar to. Khamisi izdzirdēja šaušalīgu kliedzienu, kas pēkšņi aprāvās.

Atkal iestājās klusums.

Khamisi atkal pagriezās pret meža malu.

Nāve augšā un apakšā.

Viņam bija tikai viena izdevība.

Par spīti sāpēm potītē, Khamisi metās skriet.

Lejā pa nogāzi.

Viņš ļāvās zemes pievilkšanas spēkam. Tas nebija skrējiens, bet drīzāk brīvais kritiens. Viņš steidzās lejup, pūlēdamies noturēties kājās. Nonācis ielejas dibenā, viņš pavērsa divstobreni pret mežu un vēlreiz nospieda gaili.

Norībēja šāviens.

Viņš necerēja aizbiedēt medniekus. Viņš tikai gribēja iegūt kaut mazliet laika. Šautenes atsitiens palīdzēja arī noturēties kājās, kad nogāze pārgāja līdzenumā. Viņš skrēja tālāk, potīti plosīja sāpes, sirds dauzījās.

Viņš pamanīja vai varbūt sajuta kāda liela silueta kustību pašā meža malā. Mazliet gaišāku ēnu.

Pa pusei zvērs, pa pusei rēgs…

Pat neredzēdams, viņš zināja patiesību.

Ukufa.

Nāve.

Tikai ne šodien… viņš lūdzas. Ne šodien…

Khamisi izlauzās caur niedrēm…

…un uz galvas ienira dīķī.

9:32. KOPENHĀGENA

Fionas kliedziens sasaucas ar snaipera šāviena troksni.

Grejs pagriezās, cerēdams izvairīties no nāvējoša ievainojuma. Griezdamies viņš pamanīja kādu lielu, izplūdušu blāķi gāžamies pa dūmu pilnā veikala izsisto logu.

Šāvējs laikam bija šo kustību ieraudzījis īsu mirkli pirms Greja un par mata tiesu novirzījās no mērķa.

Grejs juta, ka lode aizlido zem kreisās rokas.

Viņš turpināja griezties, lai tiktu projām no tiešā trāpījuma loka.

Lielais ērms, izlēcis pa logu, atsitās pret atkritumu tvertni un metās virsū šāvējam.

− Bērtal! − iekliedzās Fiona.

Pinkainais, viscaur izmirkušais sanBērna rs sagrāba zobos šāvēja roku. Šis pēkšņais uzbrukums pārsteidza ļaundari nesagatavotu. Viņš pakrita ēnās aiz atkritumu tvertnes. Šautene grabēdama atsitās pret akmens plāksnēm.

Grejs steidzās to satvert.

Suns viņam līdzās iesmilkstējās. Pirms Grejs paguva attapties, slepkava augstu palēcās. Iespēra ar zābaku Grejam pa plecu, nogāza viņu uz akmeņiem un pārleca viņam pāri.

Grejs apvēlas uz sāniem un nomērķēja ar atņemto šauteni, taču svešinieks bija veikls kā gazele. Melnam mētelim noplīvojot, viņš pārmetās pār dārza mūra sētu un pazuda no skata. Grejs dzirdēja ieliņā noklaudzam viņa soļus.

−Maita!…

Fiona pieskrēja pie Greja. Viņai roka bija pistole. − Tas otrs tips… − Viņa norādīja aiz muguras. − Laikam miris.

Grejs uzmeta šauteni plecā un paņēma no meitenes pistoli. Fiona neiebilda, jo viņas uzmanību saistīja pavisam kas cits.

−    Bertal!

Suns iznāca no kakta, klibodams, vārgs, ar smagi apsvilušu sānu.

Grejs vēlreiz palūkojās uz degošo veikalu. Kā tas nabadziņš pamanījās palikt dzīvs? Grejs atcerējās, ka pēdējoreiz redzēja suni, sprādzienā viļņa atsviestu pret sienu, bezsamaņā.

Fiona apskāva izmirkušo dzīvnieku.

Laikam suns pakrita tieši zem smidzinātāja.

Meitene pacēla sanBērna ra galvu un ieskatījās tam acīs, piespiedusi degunu pie suņa purna. − Labs suns.

Grejs piekrita. Viņš bija Bērtalam pateicību parāda. − Visu Starbucks kafiju, cik vien vēlies, draudziņ, − viņš čukstus apsolīja.

Bērtala ķepas drebēja. Tas noslīga sēdus, pēc tam guļus. Sāka izsīkt adrenalīna lādiņš, kas bija turējis nabaga radījumu pie dzīvības.

Kreisaja pusē atskanēja skaļas balsis, izsaucieni dāņu valoda. Augstu uzšļācās ūdens strūkla. Ugunsdzēsēji steidzās uz veikala sētas pusi.

Grejs vairs nevarēja šeit uzkavēties.

−   Man jāiet.

Fiona piecēlās. Paraudzījās te uz Greju, te uz suni.

−   Paliec ar Bērtalu, − viņš teica, soli atkāpdamies. − Aizved viņu pie arsta.

Fionas skatiens sadrūma. − Un tu tā vienkārši aiziesi…

−   Piedod. − tā bija pavisam neveikla atbilde pēc visam šodien pieredzētajam šausmam − vecāsmātes nāves, veikala nodegšanas, bīstamas izglābšanas. Taču viņš nezināja, ko vēl teikt, un nebija laika skaidroties.

Grejs pagriezās un devās uz tālākā darza mūra pusi.

−   Jā, tinies tik projām, pazudi, ķēms tāds! − Fiona nobļāvās viņam nopakaļ.

Grejs parlēca pāri sētai, sejai kvēlojot.

−    Pagaidi!

Viņš steidzās tālāk pa šķersielu. Fionai bez viņa būs labāk. Glābēju vidu viņa būs pietiekami aizsargāta. Greja pasaulē nebija vietas piecpadsmitgadīgām meitenēm. Tomēr viņa seja joprojām kvēloja. Sirds dziļumos Grejs nevarēja noliegt arī savtīgāku iemeslu − viņš priecājās, ka ticis vaļā no meitenes, no atbildības.

Vai nav vienalga… kas izdarīts, tas izdarīts.

Viņš aši aizsoļoja pa ieliņu. Aizbāza pistoli aiz. bikšu jostas un izlādēja no šautenes visas patronas. Pēc tam paslēpa šauteni aiz malkas grēdas. To nēsāt būtu pārāk uzkrītoši. Iedams tālāk, viņš atkal uzvilka džemperi. Tagad jaatstāj viesnīca un jamaina vārds. Šīs slepkavības tiks izmeklētas. īstais laiks arī doktoram Sojeram aiziet nebūtībā.

Bet pirms tam jaizpilda vēl kāds uzdevums.

Viņš izvilka no aizmugures kabatas mobilo tālruni un nospieda centrālā komandpunkta ātrā savienojuma pogu. Pēc brīža atsaucās Logans Gregorijs, viņa misijas vadītājs.

−   Mums šeit ir problēma, − paziņoja Grejs.

−    Kas noticis?

−    Lai kas arī norisinātos, tā ir nopietnākā spēle, nekā sākuma domājām. Pietiekami nopietna, lai nogalinātu. − Grejs atstāstija šīrīta notikumus. Pēc tam sekoja ilgs klusums.

Beidzot Logans ierunājās saspringtā balsī. − Tad labāk būtu partraukt misiju, līdz jūsu rīcībā būs vairāk resursu.

−Ja gaidīšu papildspēkus, būs par vēlu. Izsole sāksies pēc dažam stundām.

−   jūs esat atmaskots, komandieri Pirs.

−   Es gan tā nedomāju. Izsoles dalībnieki zina tikai to, ka esmu amerikāņu pircējs, kas uzdod pārāk daudz jautājumu. Viņi atklāti neko nepasāks. Izsolē būs klat pārāk daudz cilvēku, un namā ir stingra drošība. Es vēl varu tur iegriezties un mēģināt noskaidrot, kas aiz tā visa īsti slēpjas. Pēc tam pazudīšu un paslēpšos, līdz. ieradīsies palīgi.

Grejs arī velējās iegūt savās rokās slaveno Bībeli, kaut vai tikai lai aplūkotu.

Logans iebilda: − Es šaubos, vai tas būtu saprātīgi. Potenciālais risks ir lielāks nekā potenciālais ieguvums. Sevišķi solo operācijā.

Grejs iekarsa dusmās. − Tie maitas gribēja mani uzcepināt… bet jūs vēlaties, lai es sēžu dīkā?

−    Komandieri!

Grejs sažņaudza telefonu ciešāk pirkstos. Skaidrs, ka Logans bija "Sigma" pārāk ilgi nosēdējis kā papīru žurka. Pētījumu misijai Logans bija piemērots operācijas vadītājs, taču šis vairs nebija tikai faktu ievakšanas uzdevums. Tas sāka izvērsties par īstu "Sigmas" kaujas operāciju. Un šādā gadījumā Grejs vēlējās pienācīga vadītāja atbalstu.

−    Varbūt vajadzētu iesaistīt direktoru Krovu, − viņš ieminējās.

Atkal iestājas ilga pauze. Varbūt nevajadzēja tā teikt. Grejs negribēja aizvainot Loganu, izstumt viņu, bet dažkārt cilvēki vienkārši nezina, kad vajadzētu atkāpties.

−   Tas diemžēl šobrīd nav iespējams, komandieri Pīrs.

−    Kāpēc?

−    Direktors Krovs pašlaik atrodas Nepālā, un ar viņu nevar sazināties.

Grejs sarauca pieri. − Nepālā? Ko viņš tur meklē?

−   Komandieri, jūs viņu aizsūtījāt.

−Ko?

Tad viņam atausa gaisma.

Zvans pienāca pirms nedēļas.

No sena drauga.

Grejs domas atgriezās pagatnē, kad viņš sāka darbību vienībā "Sigma". Tāpat ka visiem pārējiem "Sigmas" aģentiem, Grejam aiz muguras bija ilga karjera īpašajas vienībās − viņš iestājas armija astoņpadsmit gadu vecuma, desantniekos − divdesmit viena. Bet pēc kara tiesas sprieduma par sitienu augstākas pakapes virsniekam Greju savervēja "Sigma", taisnā ceļā no Līvenvortas cietuma. Viņš joprojām negribēja nevienam uzticēties. Virsniekam viņš bija iesitis pietiekami pamatota iemesla dēļ. Viņa nemākulība Bosnijā bija izraisījusi nevainīgu cilvēku − bērnu − nāvi, bet Greja dusmām bija vēl dziļāks iemesls. Mūžīga nesaprašanas ar tiem, kas grib viņu izrīkot, − jau sakot no attiecibam ar tēvu. Un, lai gan pilnība šie sarežģījumi nebija ātrisinati, isto ceļu spēja parādīt tikai gudrs vīrs.

Šis vīrs bija Angs Gelu.

−   jūs gribat teikt, ka direktors Krovs atrodas Nepala mana drauga budistu mūka deļ?

−    Peinters zina, cik svarīgs jums ir šis cilvēks.

Grejs apstājas un atkapās ēnas.

Viņš pavadīja četrus mēnešus Nepāla ka šī mūka māceklis, līdztekus "Sigmas" apmācībai. Tieši pateicoties Angam Gelu, Grejs izveidoja savu unikālo apmācību programmu "Sigma". Grejs bija uzsācis paatrinatas bioloģijas un fizikas studijas, lai iegūtu grādu abas šajās jomas, bet Angs Gelu piešķīra šim studijām daudz augstāku līmeni, iemācot viņam meklet visu lietu līdzsvaru. Pretstatu harmoniju. Daoistu iņ un juņ. Vieninieku un nulli.

Šada dziļākā izpratne palīdzēja Grejam ieskatīties acīs pagatnes demoniem.

bērnība viņš vienmer bija atradies pretstatu varā. Lai gan Greja māte, būdama skolotāja katoļu vidusskolā, audzināja dēlu dziļi reliģiozā garā, viņa bija arī talantīga bioloģe, dedzīga evolūcijas un saprāta piekritēja. Viņa vienlīdz nelokāmi ticēja zinātniskajam metodēm un reliģijai.

Turpretī tēvs − Teksasā dzīvojošs velsietis, skarbs naftinieks, kas pusmūžā kļuvis par invalīdu un bija spiests uzņemties mājsaimnieces lomu. tā nu viņa dzīve valdīja aizvainojuma un dusmu jūklis.

Kads tēvs, tāds dēls.

Līdz Angs Gelu parādīja Grejam citu ceļu.

Taku starp pretstatiem. Šī taka nebija īsa. tā stiepās vienlīdz tālu gan pagatne, gan nākotne. Grejs vēl joprojām cīnījās ar to.

Taču Angs Gelu palīdzēja Grejam spert pirmos soļus. Par to viņš bija mūkam pateicību parāda. Tāpēc, kad pirms nedēļas Gre− ju sasniedza palīdzības sauciens, viņš nedrīkstēja atstāt to bez ievērības. Angs Gelu ziņoja par mīklainām pazušanam, dīvainam slimībām kadā reģiona Ķīnas robežas tuvuma.

Mūks nezināja, pie ka vērsties. Nepālas valdība bija pārāk aizņemta ar maoistu dumpiniekiem. Un Angs Gelu zināja, ka Grejs pieder pie slepeno operāciju aģentu tikla. Tāpēc viņš versas pēc palīdzības pie Greja. bet, tā kā Grejam jau bija uzdota pašreizēja misija, viņš nodeva mūka jautājumu Peinteram Krovam.

Nodeva tālāk…

−   Es tikai gribēju, lai Peinters aizsūta kādu jaunako aģentu, − Grejs neticīgi nomurminaja. − Paskatīties, kas notiek, bija taču citi, kas…

Logans viņu partrauca. −Seit nebija, ko darīt.

Grejs apvaldīja dusmu vaidu. Viņš saprata, ko Logans grib teikt. Tieši šis globālo draudu apsīkums ļāva Grejam doties uz Dāniju.

−   Un viņš devās uz Nepālu?

−   jūs taču pazīstat direktoru. Viņš vienmer grib sasmērēt rokas. − Logans nepacietīgi nopūtās. − Un nu ir problēma. Vētra uz dažām dienām bija partraukusi sakarus, bet tagad, kad tā ir norimusi, mēs joprojām neesam saņēmuši ziņas no direktora. Toties pa dažādiem kanāliem pienāk baumas. Tadi paši nostāsti ka jūsu drauga pavestitie. Slimība, mēris, nave, pat iespējami dumpinieku uzbrukumi reģionā. Un situācijā saasinas.

Grejs tagad saprata spriedzi Logana balsī.

Šķiet, ka grīste sagajusi ne tikai Greja operācijā vien.

Nelaime nenāk viena.

−   Es varu jums aizsūtīt Monku, − turpināja Logans. − Viņš un kapteine braienta ir ceļā uz šejieni. Monks var ierasties pēc desmit stundām. Līdz tam laikam nerādieties.

−   bet tad izsole būs beigusies…

−   Komandieri Pirs, tā ir pavēle.

Grejs steidzīgi ierunājās, atkal skarbāk. − Ser, es jau novietoju novērošanas kameras pie izsoļu nama ieejas un izejas durvīm, būtu taču žēl tas neizmantot.

−   Labi. Uzraugiet kameras no drošas vietas. Ierakstiet visu. bet ne vairāk. Vai sapratat, komandieri Pirs?

Grejs bija noskaities, bet Loganam tāpat jau rupju bija pāri galvai. Un tikai Greja drauga dēļ. Tāpēc viņš nedrīksteja iebilst. − Klausos, ser.

−Ziņojiet pēc izsoles, − pavēlēja Logans.

−   Jā, ser.

Grejs devās tālāk pa Kopenhāgenas nomaļajam ielām, modri vērodams apkārtni. Taču viņu nomaca raizes.

Par Peinteru. Par Angu Gelu.

Kas, elle, notika Nepala?

RĒGU GAISMAS.

..

11:18. HIMALAJI

− Jūs droši zināt, ka Angs Gelu tika nogalināts? − jautāja Peinters, paraugoties atpakaļ.

Sieviete pamāja ar galvu.

Doktore Liza Kamingsa tikko bija visu izstāstījusi − ka viņu no Everesta alpīnistu grupas izsauca palīga izpētīt klosteri uzliesmojušo slimību. Viņa īsi pavēstīja visas pieredzētas šausmas − vājprātu, sprādzienus, snaipera šaušanu.

Peinters apdomāja viņas stāstījumu, kamēr viņi abi gāja arvien dziļāk klostera pagraba. Šaurais akmens labirints nebija paredzēts tik liela auguma cilvēkiem. Viņam bija zemu japieliecas. Un arī tad brīžiem matos ķērās pie griestiem piekarināti žustošu kadiķu zariņu saišķi. Aromātiskās skujas tika ceremoniāli kvēpinātas templi. Tagad viss templis bija kļuvis par lielu kvēpināmo ugunskuru, kas liesmoja un dūmoja pret dienasvidus debesim.

būdami neapbruņoti, viņi paslēpās pagrabos no uguns. Peinters tikai uz mirkli iegriezās ģērbtuvē paķert biezu pončo un zābakus ar kažokadas oderi. šādā tērpa viņš gandrīz izskatījās pēc ista indiaņa, lai gan bija tāds tikai pa pusei. Viņš neatcerējās, kur palikušas viņa paša drēbes un mantas.

No viņa dzīves bija mīklaini pazudušas trīs dienas.

Un arī desmit mārciņās svara.

Vilkdams mugura apmetni, viņš pamanīja izspiedušās ribas. Pat pleci šķita kļuvuši kaulainaki. Viņš nebija pilnība paglabies no šejieniešu slimības, tomēr, par laimi, spēki sāka atgriezties.

Tie bija vajadzīgi.

Sevišķi tāpēc, ka slepkava joprojām bija brīvība.

bēgot pazemē, Peinters vēl dzirdēja retus šāvienus. Snaiperis nogalināja visus, kuri bēga no degoša klostera. Doktore Kaming− sa bija aprakstījusi uzbrucēju. Tikai vienu. Noteikti bija arī citi. Vai tie bija maoistu dumpinieki? Tas nešķita ticami. kādam mērķim tad kalpoja šis slaktiņš?

Peinters gāja pa priekšu ar kabatas lukturīti roka.

Doktore Kamingsa sekoja cieši pa pedam.

Peinters bija uzzinājis, ka viņa ir ārste no Amerikas, kas ieradusies kopā ar Everesta iekārotāju grupu. Viņš neuzkrītoši nopētīja sievieti, izvērtējot viņas izskatu. Garkajaina, sportiska, ar zirgaste saņemtiem gaišiem matiem, vēja aprautiem sārtiem vaigiem. Pārbijusies. Turējās Peintera tuvuma, saravās no katra attāla šāviena trokšņa vīrs galvas. Tomēr neapstajās, neraudaja, nežēlojas. Šķita, ka viņa ar gribasspēku apvaldījusi šoka ietekmi.

Bet uz cik ilgu laiku?

Sievietes pirksti drebēja, kad viņa pavirzīja nost no sejas žūstošu citronmētru pušķīti. Viņi devās tālāk. Dziļāk pagraba gaisu pildīja dažādu augu aromāts − rozmarīns, vībotnes, kalnu rododendrs, khenpa. Tie visi bija domāti dažādu vīraka nujiņu izgatavošanai.

Klostera vadītājs lama Khemsars bija pastāstījis Peinteram par simtiem dažādu augu pielietojumu − attīrīšanai, dievišķās enerģijas stiprināšanai, kaitīgu domu atvairīšanai, pat astmas un saaukstēšanās ārstēšanai. Taču pašlaik Peinters pūlējās atcerēties, kā tikt līdz pagraba sētas puses durvīm. Pagrabs savienoja visas klostera ēkas. Ziema, spēcīgu sniegputeņu laika, mūki pa šim pazemes ejam pārvietojās no vienas ēkas uz citu.

Varēja nokļūt līdz pat šķūnim klostera teritorijas tālākajā malā. Tas atradās droša attālumā no uguns un nost no nevēlamam acīm.

Ja varētu tikt līdz tam… pēc tam bēgt uz ciematu lejā.

Jasazinās ar "Sigmas" komandpunktu.

Dažādas domas šaudījās viņa galvā, skrienot pa līkloču eju.

Peinters atbalstījās ar roku pret pagraba sienu, lai atvilktu elpu.

Galva reiba.

−    Ka jutāties? − iejautājas ārste.

Vēl dažas reizes ievilcis elpu, viņš pamāja ar galvu, ka labi. Kopš pamošanas viņu ik pa laikam vajāja reiboņu lēkmes. Taču tas kļuva arvien retākās − vai varbūt viņš tā iedomājās?

−    Kas tur augšā īsti notika? − noprasīja ārste. Paņēmusi no Peintera lukturīti − vispār tas piederēja viņai, no ārstes somas −, viņa iespīdināja gaismu viņam acīs.

−    Nezinu… īsti nezinu… bet mums jāiet.

Peinters gribēja atrauties no sienas, bet ārste viņu apturēja, joprojām pētīdama viņa acis. − Jums ir izteikts nistagms, − viņa čukstēja un, saraukusi pieri, nolaida lukturīti.

−Kas?

Viņa pasniedza Peinteram blašķi ar aukstu ūdeni un pamāja, liekot apsēsties uz siena ķīpas. Viņš neiebilda. Ķīpa bija cieta ka cements.

−   Jūsu acūs vērojamas horizontālā nistagma pazīmes − acu zīlīšu raustīšanas. Vai jums iesita pa galvu?

−   Diez vai. Tas ir nopietni?

−   Grūti pateikt. To var izraisīt acs vai smadzeņu bojājums. Insults, izkaisīta skleroze, sitiens pa galvu. tā kā jums uznāk reiboņi, tad es teiktu, ka esat pārcietis kādu vestibulārā aparāta bojājumu. Varbūt vidusauss. Varbūt centrālā nervu sistēma. Visticamāk, tas nav paliekošs.

−    Ka to saprast − visticamāk, doktore Kamingsa?

−Sauciet mani par Lizu, − viņa atļāva, it kā vēlēdamās novērst viņa uzmanību.

−    Labi. Liza. Vai tas arī varētu būt paliekošs?

Sieviete novērsa skatienu. − Man būtu vajadzīgas vairākas pārbaudes. Un informācija, − viņa atbildēja. − Varbūt vispirms izstāstiet, kā tas viss notika.

Peinters iedzēra malku ūdens, būtu jau labi, ja viņš varētu atcerēties. Sasprindzinot atmiņu, iesāpējās galva. Dažas pēdējas dienas bija kā izplūdušas.

−    Es biju apmeties vienā no nomaļajiem ciematiem. Nakts vidū kalnos parādījās savādas gaismas. Es pats šo uguņošanu neredzēju. Kad pamodos, tā jau bija beigusies. Bet no rīta visi ciemata iedzīvotāji sūdzējās par galvassāpēm un nelabumu. Es arī. Tad apjautājos par gaismām vienam no vecajiem. Viņš teica, ka tās šad un tad parādas jau daūdzu paaudžu laikā. Rēgu gaismas. Vainīgie esot ļaunie gari, kas dzīvo augstu kalnos.

−    Ļaunie gari?

−   Viņš norādīja uz vietu, kur tika redzētas gaismas. Augstu kalnos, nomaļa apvidu ar dziļam aizām, ledainiem ūdenskritumiem, kas stiepjas līdz pat Ķīnas robežai. Tur ir grūti ceļot. Klosteris atrodas uz kalna terases ar skatu uz šo nekurienes apvidū.

−   Tātad klosteris bija tuvāk gaismām?

Peinters pamāja ar galvu. − Visas aitas nobeidzās diennakts laikā. Dažas nokrita turpat, kur stāvējušās. Citas sitās ar galvu pret akmeņiem, atkal un atkal. Es ierados nākamāja dienā, mocīdamies ar galvassāpēm un vemšanu. Lama Khemsars iedeva man teju. Tas arī ir pēdējais, ko atceros. − Viņš iedzēra vēl malku ūdens un nopūtās. − Tas bija pirms trim dienam. Es pamodos. Ieslēgts istaba. Man bija jāizgāž durvis, lai tiktu ārā.

−    Jums palaimējas, − paziņoja sieviete, paņemdama atpakaļ blašķi.

−    Kā tā?

Viņa apņēmīgi sakrustoja rokas uz krūtīm. − Palaimējas, jo ne− atradāties klosteri. Izskatās, ka tuvums gaismām ir saistīts ar simptomu smagumu. − Viņa pacēla skatienu un palūkojās sāņus, it kā vēlētos ieskatīties cauri mūriem. − Varbūt tas bija kaut kāds radiacijas paveids. Vai jūs neteicāt, ka netālu ir Ķīnas robeža? Varbūt viņi izmēģina kādus kodolieročus.

Peinteram pirms dažam dienam bija ienācis prata tieši tas pats.

−    Kāpēc jūs šūpojat galvu? − jautāja Liza.

Peinters pats to nemaz nejuta. Viņš pielika plaukstu pie pieres.

Līza sarauca pieri. − jūs tā arī nepateicāt, kāpēc īsti te ierada− ties, Krova kungs?

−   Sauciet mani par Peinteru. − Viņš vārgi pūlējās pasmaidīt.

Lizu tas neparliecināja.

Peinters apsvēra, cik daudz drīkst atklat. Šajos apstākļos godīgums šķita vispareizaka izvēle. Vai vismaz godīgums iespēju robežās.

−    Es strādāju valdības dienesta, aģentUrā, ko sauc DARPA. Mēs…

Neatlaižot sakrustotās rokas, Līza apklusinaja viņu, uzsitot knipi ar pirkstiem. − Es zinu, kas ir DARPA. ASV militāro pētījumu un izstrādes aģentūra. Viņi man vienreiz piešķīra finansējumu pētījumam. Un kas viņiem vajadzīgs šeit?

−    Šķiet, ka jūs nebijāt vienīgā, ko Angs Gelu sauca palīga. Pirms nedejas viņš sazinājas ar mūsu organizāciju. Ludza izmeklēt baumas par savādam slimībām šeit, kalnos. Es biju ieradies tikai izlūkos, lai noteiktu, kādiem speciālistiem būtu jabrauc šurp − ārstiem, ģeologiem, militāristiem −, bet tad sakās vētra. Es nebiju gatavojies tik ilgi palikt te iesprostots.

−   Vai jums izdevās atmest kādus pieņemumus?

−    pēc sākotnējās iztaujāšanas es raizējos, ka varbūt vietējie maoistu dumpinieki sadabujuši kodolatkritumus un meistaro kaut kādu paštaisītu atombumbu. Līdzīgi, ka jūs iedomājāties par ķīniešiem. Tāpēc, gaidīdams, kad pāries vētra, es parbaudiju da− žadu radiacijas formu klātbūtni. Nekas neparasts neatklājās.

Liza vēroja viņu ka retas sugas kukaini.

−Ja vien varētu jūs nogādāt laboratorija, − viņa īstas profesionāles toni ieminējās, − varētu iegūt dažas atbildes.

Tad jau dakterīte uzskatīja viņu drizak par jūras cūciņu, nevis par kukaini.

Vismaz augstāka pakape evolūcijas ceļa.

−    Vispirms mums japaliek dzīviem, − Peinters atgādināja, atsaucot Lizu īstenība.

Viņa paraudzījās uz pagraba griestiem. Jau kādu laiku šāvieni vairs nebija dzirdami. − Varbūt viņi doma, ka visi jau ir miruši. Ja mēs vēl paliktu te, lejā…

Peinters piecēlās no siena ķīpas. − Spriežot pēc jūsu stāstītā, uzbrukums klosterim bija metodisks. Iepriekš plānots. Tad jau viņi zina arī par šiem pagrabiem. Agrāk vai vēlāk viņi tos parmek− les. Varam tikai cerēt, ka vispirms viņi nogaidīs, līdz pierims uguns.

Liza pamāja ar galvu. − Tad mums jāiet tālāk.

−    Un projām no šejienes. mēs to varam, − viņš pārliecinoši piebilda. Atbalstijas ar plaukstu pie sienas, lai noturētu līdzsvaru. − mēs to varam, − viņš atkartoja, šoreiz vairāk sev pašam, nevis Lizai.

Viņi atsaka virzīties uz priekšu.

Pēc dažiem soļiem Peintera nespeks sāka pāriet.

Tas ir labi.

Izejai nevajadzētu būt pārāk tālu.

It ka apstiprinot šo domu, pazemes gaiteni ieplūda vēja pUs− ma, sašūpojot piekārtos augu saišķus, kas sausi iečabejas. Peinters sajuta aukstuma pieskārienu sejai. Viņš sastinga uz vietas. Iedarbojas mednieka instinkts − gan kaujas aģentu apmācības iegūtais, gan no senčiem mantotais. Viņš pasniedzās aiz muguras un satvēra Lizas elkoni, liekot viņai apklust.

Viņš izslēdza lukturīti.

Priekšā kaut kas smags atsitās pret grīdu, un skaņa atbalsojās ejā. Zābaki. Aizcirtās durvis. Vēja pūsma pazuda.

Viņi vairs nebija vieni.

Kaujinieks bija nokļuvis pagraba. Viņš zināja, ka tur vēl ir cilvēki. Cik? Uzmetis pleca šauteni, viņš izvilka Heckler &amp;amp;amp; Koch MK23 pistoli. Biezos cimdus viņš jau bija novilcis, atstājot rokas tikai vilnas cimdus bez pirkstiem. Viņš palika stāvam un ieklausījās.

Klusi soļi.

Viņi atkapjas.

Vismaz divi… varbūt trīs.

Pasniedzies augšup, viņš aizvēra luku, kas veda uz šķūni. Aukstais vējš palika ārpuse, un viņu apņēma tumsa. Viņš uzlika nakts brilles un ieslēdza pie pleca piestiprināto ultravioleto lampu. Eja priekšā izgaismojās sudrabaini zaļos toņos.

Viņam līdzās plaukti visa sienas platuma bija piekrauti ar konservu karbam un aizvaskotam dzeltena medus burkām. Viņš slīdēja tiem garam, leni, klusi. Nebija, kur steigties. Visas pārejās izejas veda uz liesmojošajam drupām. Viņš bija apšavis mūkus, kuru apdullušajas galvas vēl bija palicis tik daudz sajēgas, lai bēgtu no liesmām.

Žēlastības nāve tiem visiem.

To viņš zināja pat pārāk labi.

Zvans nodunēja par skaļu.

Tas bija negadījums. Viens no daudziem pēdējā laika.

Pagājuša meneša laika viņš nojauta nemieru Granitschloss iemītnieku vidu. Jau pirms negadījuma. Kaut kas bija satricinājis pilī, un tas bija jūtams pat nomaļaja apvidu, kur atradās viņa vientuļais mājoklis. Viņš tam nepievērsa uzmanību. Kāpēc lai viņš par to raizētos?

Tad notika negadījums… un tā jau bija viņa rupe.

Satīrīt viņu kļūdas sekas.

Tas bija viņa pienākums ka vienam no pēdējiem dzīvajiem Son− nekonige. tāds bija Saules bruņinieku noriets − gan skaita, gan lepnuma ziņa, kļūstot par apspiestiem, izstumtiem, par netīkamam pagatnes paliekam. Drīz vien arī pēdējie aizies viņsaule.

Un labi vien būs.

Taču vismaz šīsdienas darbs bija jau gandrīz paveikts. Iztīrījis šo pagrabu, viņš varēs atgriezties sava buda. Par traģēdiju klosteri vainos maoistu dumpiniekus. Kas gan cits ka bezdievji mao− isti uzbrūks stratēģiski nesvarīgam klosterim?

Lai nostiprinātu šis aizdomas, viņš bija arī izvēlejies tādu pašu munīciju kā dumpiniekiem.

Arī pistoli.

Turēdams ieroci gatavība, viņš spraucās garām atvērtu ozolkoka mucu rindai. Kviešu, rūdzu graudi, milti, pat kaltēti āboli. Viņš piesardzīgi spēra soļus, uzmanīdamies no iespējamiem slep− ņiem. Mūkiem gan bija aptumšojies prāts, bet briesmu brīdi pat vājprātīgie ir spējīgi uz viltību.

Priekša eja asi pagriezās pa kreisi. Viņš piespiedās pie labās puses sienas. Apstājās, lai ieklausītos, gatavs sadzirdēt pat visklusākos soļus. Pacēla nakts briļļu stiklus.

Akla tumsa.

Viņš atkal nolaida stiklus, un parādījās zaļgani izgaismotā eja. Ja kāds tur slapstas, viņš to pamanīs daudz ātrāk nekā tas viņu. Bēgļiem nebija, kur likties. Ceļš uz vienīgo drošo izeju veda garām viņam.

Viņš aizslīdēja ap stūri.

Ejas vidu greizi metajas zema siena ķīpa, it kā steigā pagrūsta nost. Viņš parmeklēja nākamo pagraba posmu. Atkal mucas. Pie griestu sijām karajās sausu zariņu saišķi.

Ne kustības. Ne skaņas.

Viņš pacēla kāju pāri siena ķīpai un pārkapa Otrā pusē.

Zem zābaka papēža nokrakšķēja sauss kadiķa zariņš.

Viņš aši paraudzījās lejup. Visa grīda bija noklātā ar zariem.

Lamatas.

− Tagad!

Viņš pacēla skatienu, un pasaule viņa priekšā uzliesmoja prožektoru spožumā. Jūtīto briļļu pastiprinātie žilbinošie uzliesmojumi apsvilinaja acis, padarot viņu aklu.

Foto zibspuldze.

Viņš izšāva nemērķedams.

Šāviens apdullinoši norībēja šaurajā pagraba telpā.

Bēgļi laikam slēpās tumsa un gaidīja, līdz, viņš uzkāps uz sausa zariņa, nododot savu klātbūtni, un pēc tam pārsteidza viņu no slēpņa. Viņš atkāpas, gandrīz paklupdams pret siena ķīpu.

Krītot atpakaļ, nākamā lode lidoja uz augšu.

Tā bija kļūda.

Izmantojot šo brīdi, kāds uzklupa viņam. Zemu. Iesita pa kājām un nogāza uz siena ķīpas. Viņš atsitās ar muguru pret akmens grīdu. Kaut kas iedūrās gurnā. Viņš spēra ar celi, un uzbrucējs ieņurdējās.

−   Skrien! − iebļāvās uzbrucējs, piespiedis pie zemes viņa roku ar pistoli. − Tiec ārā!

Uzbrucējs runāja angliski. Tas nebija mūks.

Parādījās otrs stāvs un parlēca viņiem pāri, pavīdot kā ēna, kad viņa redze sāka atgriezties. Viņš dzirdēja soļus attālināmies uz šķūņa lūkas pusi.

−    Scheisse! − viņš nolamājās.

Viņš pagriezās ar visu augumu, nosviežot uzbrucēju kā lupatu lelli. Sonnekotiige nebija tadi ka pārējie cilvēki. Uzbrucējs atsitās pret sienu un mēģināja skriet nopakaļ otram bēglim. Taču redze atgriezās strauji, un gaiteni apspīdēja bēgļa gaismas atspīdums. Viņš noskaities sagrāba uzbrucēju aiz potītes un rāva atpakaļ.

Vīrietis spēra ar otru kāju un trāpīja viņam pa elkoni.

Nikni ierūcies, viņš saspieda ar īkšķi jūtīto nervu aiz Ahileja cīpslas. Vīrietis iekliedzās. Viņš zināja, cik sāpīgs var būt šāds kniebiens. Gluži ka salauzta potīte. Viņš pievilka aiz kājas svešinieku tuvāk.

Izslejoties visa pasaule sagriezās biedējoša virpuli. Spēks pēkšņi viņu atstāja, izplūstot ka gaiss no pārdurtā balona. Gurns svila sāpes. Dunča dūriena vieta. Viņš paraudzījās lejup. Tas nebija duncis. Gurna rēgojas šļirce, iedurta līdz pat rokturim.

Sazāļots.

Uzbrucējs pagriezās un izrāvās no atslābuša tvēriena, aizvēlas un aizrapas projām.

Nedrīksteja ļaut viņam aizbēgt.

Viņš pacēla pistoli − tā bija smaga ka bluķis − un izšāva nopakaļ bēglim. Lodes atsitās pret grīdu. Strauji zaudējot spēkus, viņš izšāva vēlreiz, bet svešinieks jau bija pazudis no skata.

Viņš dzirdēja, ka attālinās soļi.

Kājas saļodzījās, un viņš noslīga uz ceļiem. Sirds izmisīgi dauzījās. Divreiz lielākā nekā parasta sirds. Bet Sonnekonig tā bija normālā.

Viņš vairākkārt dziļi ievilka elpu, kamēr vielmaiņa atgriezās normalajās sliedēs.

Sonnekonige nebija tadi kā pārejie cilvēki.

Viņš lēni pieslējās kājās.

Viņam jāpaveic uzdevums.

Tamdēļ viņš bija nācis pasaulē.

Kalpot.

Peinters aizcirta lūku.

−    Palīdzi, − viņš izrīkoja, klibodams uz sienas pusi. Asas sāpes durstīja kāju. Viņš norādīja uz kastu grēdu. − Sakrausim tās uz lūkas.

Viņš novilka no grēdas augšējo kasti. Pārāk smaga, lai varētu to pacelt, kaste nogāzās uz grīdas ar graboša metāla troksni. Viņš vilka to uz lūkas pusi. Viņš nezināja, kas ir kastēs, bet tas bija smagas, sasodīti smagas.

Viņš uzstīvēja kasti uz lūkas vāka.

Līza nopūlējas ar otru kasti. Viņš devās palīga un ar otru roku vilka vēl vienu.

Kopīgiem spēkiem viņi sakrāva smagumus uz lūkas vāka.

−   vēl vienu, − paziņoja Peinters.

Liza raudzījās uz kastu krāvumu. − To neviens nespēs izkustināt.

−   vēl vienu, − uzstāja Peinters, smagi elsdams un sāpes saviebies.

Pa abiem viņi atvilka pēdējo kasti. Tikai ar pūlēm abiem izdevās uzcelt to uz pārējām, kuras sedza lūkas vāku.

−   Pēc tās injekcijas viņš gulēs stundām ilgi, − Līza atgādināja.

Atbildes vieta atskanēja šāviens. Šautenes lode izurbās cauri lūkas vākam un kastēm un ietriecās šķūņa jumta sijā.

−    Es laikam atļaušos to apšaubīt, − noteica Peinters, velkot Lizu projām.

−   Vai tu ielaidi viņam visu midazolamu… nomierinošo līdzekli?

−   Jā gan!

−   Kā tad…?

−   Nezinu. Un pašlaik man ir vienalga.

Peinters veda Līzu uz atvērtajam šķūņa durvīm. Paraudzījušies, vai tuvuma nav vēl citi uzbrucēji, viņi izskrēja ārā. Pa kreisi bija liesmojoša, dūmojoša iznīcības valstība. Kvēlojošas dzirksteles cēlās pret apmākušos debesjumu.

Virsotni sedza granīta krāsas mākoņi.

−   Taski bija taisnība, − Liza nomurminaja, paceļot virsjakas kapuci.

−Kam?

−    Pavadonim šerpam. Viņš brīdināja, ka šodien var atkal uznākt vētra.

Peinters vēroja, kā liesmas šaudas pret debesim. sāka krist smagas, baltas sniegpārslas, sajaucoties ar kvēlojošo pelnu melno lietu. Uguns un ledus. Piemērota piemiņas ceremonija ducim mūku, kas bija mituši šajā klosteri.

Atceroties šeit mājojušos labsirdīgos vīrus, Peinteru sagrāba dusmas. Kas gan varēja tik nežēlīgi noslepkavot šos ļaudis?

Viņš nezināja, kas, bet varēja pateikt, kāpēc.

Slimības dēļ.

Gadījās neveiksme − un kādam bija jānoslēpj visas pēdas.

Viņa pārdomas partrauca sprādziens. No šķūņa durvīm gāzās liesmas un dūmi. Pagalmā izlidoja viens kastes vāks.

Peinters satvēra Lizas roku.

−   Vai viņš tikko uzspridzinājās? − jautāja Līza, pārsteigtā raudzīdamās uz šķūni.

−   Nē. Tikai izgāza lūkas vāku. Nāc. Uguns viņu ilgi neaizkavēs.

Peinters veda Līzu pa apledojušo zemi, apejot sasalušos kazu un aitu līķus. Viņi izgāja pa aploka vārtiem.

Sāka snigt stiprāk. Tas bija gan labi, gan slikti. Peinteram mugurā bija tikai biezs vilnas apmetnis un kājās − zābaki ar kažokādas oderi. Sniegputenī neko daudz nesildīs. Taču svaigais sniegs paslēps viņu pēdas un aizsegs skatu vajātājam.

Viņš devās uz taku, kas veda gar stāvu klinšu sienu un stiepās leja uz ciematu, kur viņš pirms dažām dienām bija iegriezies.

−    Skaties! − iesaucās Liza.

Leja pret debesim slējās dūmu stabs, līdzīgs ka augšā, klosteri, tikai mazāks.

−   Ciemats… − Peinters sažņaudza dūri.

Tātad iznīcināts bija ne tikai klosteris. Sabombardēts un aizdedzināts tika arī mājeļu puduris zem tā. Uzbrucēji novāca visus lieciniekus.

Peinters atkāpās no klints malas takas. Tā bija pārāk redzama.

Šo taku noteikti novēros, un varbūt leja vēl ir citi uzbrucēji.

Viņš atkapās uz klostera liesmojošo drupu pusi.

−   Uz kurieni mēs iesim? − jautāja Liza.

Peinters norādīja aiz liesmām. − Uz nekurieni.

−    Bet vai tad tur…?

−    Tur pedējoreiz tika redzētas gaismas, − viņš apstiprināja. − Taču tajā mežonīgajā apvidū var labi paslēpties. Atrast patvērumu. Nolīst drošībā un parlaist vētru. Sagaidīsim, kad citi nāks noskaidrot, ko nozimē dūmi un uguns.

Peinters raudzījās uz biezo, melno dūmu stabu. To noteikti var redzēt jūdzēm tālu. dūmu signāls, ar kādiem reiz sazinājas viņa senči indiāņi, bet vai te vispār ir kāds, kas tos redzēs? Viņa skatiens pavērsās augstāk, uz mākoņiem. Viņš pūlējās izurbties tiem cauri līdz plašajām debesīm. Viņš lūdza Dievu, kaut kāds pamanītu briesmas.

Bet līdz tam…

Viņam bija tikai viena iespēja.

−    Ejam.

1:25. VAŠINGTONA

Monks kopā ar Keitu šķērsoja tumšo Kapitolija laukumu. Viņi moži soļoja kopsoli, bet drīzāk no dusmām, nevis vienpratibas.

−   Manuprāt, ir janogaida, − teica Keita. − vēl ir par agru. Daudz kas var notikt.

Monks juta viņas jasmīnu smaržu. pēc sarunas ar Loganu Gregoriju viņi abi kopā steidzīgi nomazgājas dušā, glāstīdami viens otru tvaikos un ūdens strūklas, izbaudot pēdējos mirkļus. Bet pēc tam, katram atsevišķi slaukoties un ģērbjoties, skarba ikdiena ar katru aizvilkto rāvējslēdzēju un aizpogāto pogu ņēma virsroku. Dzīves īstenība atvēsināja kaisli kā vēsais nakts gaiss.

Monks atkal paraudzījās uz Keitu.

Viņa bija ģērbusies tumši zilas bikses, baltā blUzē un vejjaka ar ASV kara flotes emblemu. Ka vienmēr, profesionāla, lietišķa un eleganta, ar melnam ādas laiviņam kājās. Savukart Monkam kājās bija tumši džinsi un melnas Reebok sporta kurpes, mugurā gaiši brūns džemperis ar augstu apkakli, galva Čikagas Cubs beisbola cepure.

−    Kamēr neesmu pilrugi pārliecinātā, − turpināja Keita, − es negribu, lai kāds uzzina par manu grutniecību.

−   Ko nozīmē Kamēr neesmu pilnīgi pārliecināta? Kamēr tu droši nezini, vai gribi bērnu? Kamēr droši nezini par mums?

Viņi strīdējās visu ceļu no Keitas dzīvokļa Logana apļa mala − kādreizējās Viktorijas laikmeta pansijas, kas bija pārbūvēta par dzīvokļu namu un atradās kājāmgajiena attāluma no Kapitolija. Šonakt īsais gājiens šķita bezgalīgs.

−   Monk…

Viņš apstājās. Pasniedza Keitai pretī roku, tad nolaida to. Taču viņa arī apstājās.

Viņš ieskatījās Keitai tieši acīs. − Keita, pasaki.

−   Es gribu pārliecināties, ka grūtniecība… nezinu… paliks. Lai paiet vēl kāds laiks, un tad varēs pateikt visiem. − Viņas acis mēnessgaismā iemirdzejas, viņa bija tuvu asaram.

−   Mīļa, tieši tāpēc japasaka visiem. − Viņš piegāja tuvāk. Uzlika plaukstu uz viņas vēdera. − Lai aizsargātu to, kas šeit aug.

Viņa pagriezās, un Monka plauksta tagad atradās uz viņas muguras. − Varbūt tev bija taisnība. Mana karjera… varbūt šis nav īstais laiks.

Monks nopūtās. − Ja visi bērni dzimtu tikai īstaja laikā, pasaule būtu daudz tukšākā.

−   Monk, tā nav taisnīgi. Runa nav par tavu karjeru.

−    Un ka vēl ir! Vai tev nešķiet, ka mazais izmainīs visu manu dzīvi, visus manus lēmumus jau no šī brīža? Tas izmainīs visu.

−   Tieši ta. Un tas mani visvairāk biede. − Viņa atslīga Monka rokas. Viņš apskāva Keitu.

−    Mēs abi kopā tiksim ar to gala, − viņš čukstēja. − Hs apsolu.

−   Es labāk gribētu noklusēt… vismaz dažas dienas. Es vēl neesmu bijusi pie arsta. Varbūt grūtniecības tests bija kļūdains.

−   Cik reižu tad tu to veici?

Viņa piekļāvās ciešāk.

−Nu?

−    Piecas, − viņa nočukstēja.

−    Piecas? − viņš nespēja noslēpt smieklus.

Keita viegli iesita viņam dunku pa ribām. − Nesmejies par mani. − Viņš saklausīja smaidu draudzenes balsi.

Viņš cieši apskāva Keitu. − Labi. Pagaidām tas būs mūsu noslēpums.

Keita viņa rokas pagriezās un noskūpstīja viņu − ne dziļi, ne kaislīgi, bet tikai pateicība. Viņi atraisijas no apskaviena, bet palika saķērušies rokas, dodoties tālāk pāri ielai.

Priekšā slējās spoži apgaismotais gājienā mērķis − Smitsona pils. Tas sarkanie smilšakmens muri, torņi un smailes tumsa mirdzēja ka anahronisms apkārteja lietišķaja pilsētas ainava. Galve− naja eka atradās Smitsona institūta informācijas centrs, bet pagraba, pamestajā bumbu patvertne bija ierīkots "Sigmas" cenlralais komandpunkts, kur DARPA slepenie militārie zinātnieki bija labi paslēpti neskaitamo Smitsona institūta muzeju un pētniecības iestāžu paša sirdi.

Tuvojoties pils teritorijai, Keitas pirksti izslīdēja no Monka plaukstas.

Monks vēroja draudzeni, joprojām noraizējies.

Par spīti panāktajai vienpratibai, viņš nojauta, ka Keitas izturēšanas pauž slēptu nedrošību. Varbūt ne tikai bērna deļ?

Kamēr neesmu pilnīgi pārliecinātu.

Par ko?

Raizes urdīja Monku visu ceju līdz "Sigmas" komandpunkta pazemes kabinetiem, bet tur saruna ar pagaidu direktoru Loganu C iregoriju nesa jaunas raizes.

−   Reģiona joprojām plosās vētras, un elektriskas vētras apņēmušas visu Bengālijas līci, − stāstīja Logans, sēdēdams pie rūpīgi sakartota rakstāmgalda. Pie vienas sienas bija vesela rinda LCD datoru monitoru. Divos no tiem slīdēja dati. Viens tiešraide radīja meteoroloģiska satelīta uzņemtus kadrus virs Āzijas.

Monks pasniedza Keitai vienu no satelīta fotogrāfijām.

−   Cerams, ka līdz saullēktam uzzināsim ko vairāk, − turpināja Logans. − Angs Gelu rītausma Nepala izlidoja ar helikopteru, lai aizvestu uz klosteri kādu mediķi. Viņi mēģināja veikt lidojumu divu vētru starplaika. Vēl ir agrs. Nepālā tikai dienasvidus. Tāpēc cerams, ka drīz pienāks vēl kāda ziņa.

Monks saskatījās ar Keitu. Viņi zināja par direktora izmeklēšanu. Saziņa ar Peinteru Krovu bija partrukusi pirms trim dienam. Logana Gregorija izvārguši seja liecināja, ka viņš visu šo laiku bijis nomoda. Viņš ka allaž bija ģērbies zila uzvalka, bet tas elkoņos un ceļos bija mazliet saburzīts − "Sigmas" otrajai svarīgaka− jai personai tā jau bija gandrīz nevīžība. Salmu krāsas mati un iedegums vienmēr piešķīra viņam jauneklīgu izskatu, bet šonakt maisiņi zem acīm, bālums un dažas krunciņas pie acīm, dziļas ka Lielais kanjons, skaidri liecināja, ka viņam jau ir pāri četrdesmit.

−    Kas ir ar Greju? − jautāja Keita.

Logans ar stingru žestu sakartoja kādu mapi uz rakstāmgalda, it kā pieliekot punktu iepriekšējam jautājumam. Ka vienmer izdarīgs, viņš paņēma citu mapi un atvēra to. − Pirms stundas kāds mēģināja nogalināt komandieri Pīrsu.

−   Ko? − Monks mazliet pārsteidzīgi paliecās uz priekšu. − Kāpēc tad pļapat par laika ziņām?

−   Nomierinieties. Viņš ir drošība un gaida papildspēkus. − I ,o− gans īsuma atstāstija Kopenhāgenas notikumus, arī Greja izglab− šanos. − Monk, es nokārtoju, lai jūs dotos pie komandiera Pīrsa. Dalesa lidostā gaida reaktīva lidmašīna, kurai japacejas gaisa pēc deviņdesmit divām minūtēm.

Monks nodomāja − visu cieņu Loganam. Viņš pat neieskatījās pulkstenī.

−    Kapteine Braienta, − Logans turpināja, pieveršoties Keitai. − Es vēlētos, lai jūs pagaidām paliktu šeit, kamēr mēs novērosim situāciju Nepāla. Es sazvanos ar mūsu vestniecibu Katmandu. Man noderētu jūsu pieredze izlūkdienestu joma − gan iekšējo, gan ārējo.

−   Protams, ser.

Monku pēkšņi parņema prieks. Keitas karjera bija izveidojusies tieši izlūkdienesta rindas. šajā krīzes situācijā viņa būs Logana labā roka. Daudz mierīgāk, ja viņa ir šeit, droša patvēruma Smitsona pils pagraba, nevis āra, notikuma vieta. tā viņam būs mazāk raižu.

Viņš juta Keitas skatienu. Sievietes acīs bija dusmīga izteiksme, it kā viņa spētu lasīt Monka domas. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Logans piecēlās. − Tad ļaušu jums abiem iekārtoties. − Viņš atvēra biroja durvis, nepārprotami liekot viņiem pazust.

Tikko aiz viņiem bija aizvērušas durvis, Keita stingri satvēra Monka roku vīrs elkoņa. − Tu lidosi uz Kopenhāgenu?

−Jā, un tad?

−   Bet ka tad…? − Viņa ievilka Monku sieviešu tualetē, kas šajā velaja stunda bija tukša. − Kas būs ar bērnu?

−   Nesaprotu. kāda saistība…?

−   Kas bus, ja ar tevi kaut kas notiks?

Monks piemiedza aci. − Nekas nenotiks.

Keita satvēra viņa otru roku un pacēla protēzi. − Tu neesi neievainojams.

Viņš nolaida roku, paslēpa to aiz muguras. Viņa seja piesarka. − tā ir tikai tāda pieskatišanas operācija. Es atbalstīšu Greju, kamēr viņš pabeigs savu darbu. Viņš taču pat sarunājis randiņu ar Reičelu. Visticamāk, ka es nonākšu treša lieka loma. Un pēc tam mēs ar pirmo reisu atgriezīsimies šurp.

−   Ja tas ir tik sasodīti nesvarīgi, tad lai lido kāds cits. Es varu pateikt Loganam, ka man šeit ir vajadzīga tava palīdzība.

−   Tā jau viņš noticēs.

−Monk…

−    Es došos uz turieni, Keita. Tu jau pati velies noklusēt par grutniecibu. Es gribu pavēstīt par to visai pasaulei. 1.ai ka arī būtu, mums ir pienākumi. Tev − savi. Man − savi. Un vari man ticēt − es uzmanīšos. − Viņš uzlika plaukstu uz Keitas vēdera. − Sar− gašu savu pakaļu mūsu visu triju dēļ.

Keita uzlika savu plaukstu uz viņējas un nopūtās. − tā ir tīri glīta pakaļa.

Monks uzsmaidīja viņai. Viņa atbildēja ar to pašu, taču redze− ja sievietes acis bažas un nogurumu. Uz to viņš zināja tikai vienu atbildi.

Viņš pieliecas tuvāk, tā ka viņu lūpas saskarās, un nočukstēja: − Es apsolu.

−    Ko apsoli? − Keita jautāja, mazliet atraudamās.

−    Visu, − viņš atbildēja un cieši noskūpstīja mīļoto.

Viņš to teica no visas sirds.

−    Vari pateikt Grejam, − viņa ieminējās, kad viņi beidzot atrai− sijas viens no otra. − Tikai, ja viņš stingri apzvēr glabāt noslēpumu.

−   Tiešam? − Monka acis iemirdzejas, bet tad tajas pavīdēja aizdomas. − Kāpēc?

Keita apgāja viņam apkārt pie spoguļa, garamejot uzšaujot viņam pa pēcpusi. − Es gribu, lai viņš arī uzmana tavu pakaļu.

−    Labi. Es gan šaubos, vai tā viņu īpaši kārdina.

Keita pašūpoja galvu un ieskatījās spoguli. − Ko lai es ar tevi iesāku?

Monks nostājās viņai aiz muguras un apskāva viņas vidukli. −Ja var ticēt Gregorija kungam, man vēl ir deviņdesmit divas minūtes.

12:15 HIMALAJI

Līza pūlējās neatpalikt no Peintera.

Veikli ka briedis viņš soļoja leja pa stāvu nogāzi, ko klāja lieli klinšu bluķi un nodevīgas apledojušas akmeņu drumslas. Sniga lielam pārslām, aizsedzot visu pasauli ar blīvu, viļņojošu aizkaru, kas neļāva saskatīt tālāk par dažam pedam, veidojot savādu pelēcīgu krēslu. Taču vismaz viņi bija paglabušies no ledainajam vēja brāzmām. Dziļa aiza, pa kuru viņi gāja, stiepās šķērsām vēja virzienam.

Tomēr no pēkšņi uznākušā stindzinoša aukstuma nebija, kur glābties. Liza drebinājās pat biezaja ziemas jaka un cimdos. Lai gan viņi bija tikai nepilnas stundas gājienā attālumā, degoša klostera karstums bija kļuvis par talam atminam. Atsegtie sejas ādas laukumi vējā svila un sūrstēja.

Peinters droši vien sala vēl briesmīgāk. Viņš bija uzģērbis biezas bikses un vilnas duraiņus, kas agrak piederēja vienam no mirušajiem mūkiem. Taču viņam nebija vēja necaurlaidīgas kapuces, tikai šalle apsieta ap sejas lejasdaļu. Viņa elpa saltaja gaisa ceļas ka balti mākonīši.

bija jaatrod patvērums.

Un drīz.

Peinters pasniedza Līzai roku, kad viņa uz pēcpusēs nosli− dinajas no īpaši stāvas nogāzes un apstājās viņam līdzās. Viņi bija nonākuši aizas dibenā. tā stiepās tālāk stāvu klinšu sienu iežoga.

Svaigais sniegs šeit bija sakrajies jau pēdu bieza karta.

Bus grūti pārvietoties bez sniega kurpēm.

It kā uzminējis viņas bažas, Peinters norādīja uz šauras ieplakas vienu sānu. Tur bija redzama nokarena klints, zem kuras varētu patverties no sniega. Viņi devās uz turieni, smagi brienot pa kupenām.

Tuvojoties nokarenajai klintij, iet kļuva vieglāk.

Liza paraudzījās atpakaļ. Sniegs jau sāka aizputinat viņu pēdas. Lai gan tas, protams, palīdzēja paslēpties no vajātājiem, tomēr arī iedvesa nemieru. it kā viņi paši tiktu izdzēsti no šīs pasaules.

Viņa pagriezās. − Vai tev ir kāda nojausma, uz kurieni mēs dodamies? − viņa jautāja. Viņa bija sākusi runāt čukstus − ne tik daudz aiz bailēm, ka varētu sadzirdēt svešas ausis, bet drīzāk sniegputeņa noslēpumaina klusuma ietekme.

−    Aptuvena, − atbildēja Peinters. − Šie pierobežas apgabali ir neizpētīta teritorija. Daudzviet cilvēks vēl nekad nav spēris kaju. − Viņš pamāja ar roku. − Kad ierados šeit, es izpētīju dažus satelītu uzņēmumus. Taču no tiem nav liela labuma. Apvidus ir pārāk nelīdzens. Apgrūtina novērošanu.

Kadu brīdi viņi soļoja klusēdami.

Tad Peinters atkal pievērsās Lizai. − Vai zināji, ka 1999. gada šeit tika atklātā Šangri−La?

Līza nopētīja ceļabiedru. Nevarēja pateikt, vai viņš zem šalles smaida, mēģinādams Lizu iedrošināt. − Šangri−La? Ka "Zuduša− ja apvarsm"? − Viņa atcerējās filmu un grāmatu. Parādīzes valstība, utopija, patvērusies Himalaju dzīlēs.

Soļodams tālāk, viņš paraudzījās atpakaļ un paskaidroja: − Divi National Geographic petnieki I limalajos, dažus simtus judžu no šejienes, atrada milzīgi dziļu aizu, kas slēpās zem kalnu atradzēm un neparādījās satelītu kartes. Aizas dziļuma atklājas subtropu parādīze. Ūdenskritumi, egles un priedes, rododendru pļāvās, strauti mužzaļu koku ieloka. Krāšņs savvaļas dārzs, dzivibas pilns, ko no visam pusēm apņēma Iedus un sniegs.

−   Šangri−La?

Peinters paraustīja plecus. − Tas tikai pierada, ka zinātne un satelīti nespēj atrast visu, ko daba grib paslēpt.

Tagad viņam jau manami klabēja zobi. Pat runājot tika zaudēti spēki un siltums. Bija jāatrod pašiem sava Šangri−I ,a.

Viņi devās tālāk klusēdami. Sniegs krita arvien blīvāk.

Pēc desmit minūtēm aiza asi pagriezās uz vienu pusi. Nonākuši līdz stūrim, viņi pēkšņi vairs neredzēja sargājošo klints nokāri.

Viņi apstājās un bezpalīdzīgi noraudzījās.

Šeit aiza sāka stāvi virzīties lejup, kjudama plataka un atkla− tāka. Pasauli acu priekšā aizsedza biezs sniega aizkars, bet īsos vēja brāzmās mirkļos skatienam pavērās dziļa ieleja.

Ta nebija nekāda Šangri−La.

Viņu priekšā pletās apledojušas, sniega klatas, robainas klintis, pārāk stavas, lai pārvietotos bez virvēm. Šis draudīgas ainavas vidu stiepās strauts ar vairākiem augstiem ūdenskritumiem − visi sasaluši spožā ledu, sastinguši ka nebūtībā.

Tālāk, sniega un ledainas miglas dūmaka, vīdēja dziļa aiza, kas, raugoties no šejienes, šķita īsts bezdibenis. Pasaules malā.

−   Mēs atradīsim ceļu lejup, − Peinters neatlaidās.

Viņš atkal devās tieši vētrai zobos. Sniega kupenas sniedzās viņam līdz potītēm, tad līdz apakšstilbiem. Peinters iemina taku I .īzai.

−    Pagaidi! − sieviete uzsauca. Viņa saprata, ka Peinters vairs ilgi neizturēs. Līdz šejienei viņi bija tikuši, bet tālāk doties viņiem nebija pa spēkam. − Iesim tur.

Viņa devās uz klinšu sienas pusi. Aizvēja puse bija tāds ka patvērums no sniega.

−   Kur…? − viņš pūlējās jautāt, bet zobu klabēšana neļava.

Liza tikai norādīja uz sasalušo strautu uz klintīm vīrs galvas.

Šerpa Taski bija iemācījis alpīnistiem izdzīvošanas ābeci. šī bija viena no viņa stingrākajam mācībam. Atrast patvērumu.

Liza no galvas zināja piecas labākas vietas, ko meklet.

Viņa piegāja pie klints vieta, kur ledus ūdenskritums bija viņiem aizsniedzama augstumā. Ka tika mācīts, viņa meklēja melnas klints saskari ar zili balto ledu. Pavadonis bija stāstījis, ka vasara, kad kust sniegs, I limalaju ūdenskritumi kļūst par mutuļojošam straumēm, kas spēj izgrauzt klintis dziļas alas. bet vasaras beigas ūdens straume pavajinas, tas sasalst, bieži atstājot aiz sevis tukšu nišu.

Ar atvieglotu nopūtu viņa pamanīja, ka šis ūdenskritums nav izņēmums.

Domās Līza veltīja pateicības lūgšanu Taski un visiem viņa senčiem.

Viņa ar elkonī sasita apsarmojušo ledus garozu un pavēra melnu plaisu starp ledu un klints sienu. Aiz tās parādījās neliela ala.

Peinters pienāca pie viņas. − Es parbaudīšu, vai tur ir droši.

Pagriezies sāniski, viņš iespraucās plaisā − un pazuda. Pēc brīža ūdenskrituma iedegās maza gaismiņa.

Līza ielūkojās plaisā.

Peinters stāvēja pāris soļu attāluma ar lukturīti roka. Viņš par− laida gaismas staru nelielajai nišai. − Izskatās droši. Te mēs varētu kādu laiciņu uzkavēties un parlaist vētru.

Liza iespraucās ala. Vējš un sniegs šeit netika klat, un uzreiz kļuva siltāk.

Peinters izslēdza lukturīti. Tas pat īsti nebija nepieciešams. Šķita, ka ledus siena apkopo un pastiprina visu dienas gaismu, kas izkļuva caur sniega plīvuriem. Sasalušais ūdenskritums mirdzēja un staroja.

Peinters pagriezās pret Līzu, viņa acis bija tik neparasti zilas, līdzīgas izgaismota ledus krasai. Viņa nopētīja vīrieša seju, mek− lejot apsaldēšanās pazīmes. Vēja aprautā sejas āda bija kļuvusi tumši sarta. Sejas vaibstos bija skaidri redzama viņa indiāņu izcelsme. Savādi − ar tik zilām acīm.

−    Paldies, − pateicās Peinters. − Tu tikko izglābi mums abiem dzīvību.

Viņa paraustīja plecus un novērsa skatienu. − Es tev biju pateicību parāda.

Tomēr, par spīti šai bezrūpīgājai atbildei, šī atzinība ielīksmoja viņas sirdi − pat vairāk, nekā viņa bija domājusi.

−    Kā tu zināji, kur meklet…? − pēdējos vārdus apslāpēja skaļš šķaudiens. − Vai!

Liza nometa mugursomu. − Pietiek jautājumu. Tagad mums ja− sasildas.

Viņa atvēra savu ārsta somu un izņēma MPl izolācijas segu. Par spīti manīgājam planumam, šis Astrolur audums saglaba deviņdesmit procentus ķermeņa izdalīta siltuma. Turklāt viņa ne− domāja paļauties tikai uz ķermeņa siltumu.

Viņa izņēma mazu katalītisko sildītāju − katram alpīnistam nepieciešamu piederumu.

−   Sēdi, − viņa pavēlēja Peinteram, izklājot segu uz aukstajam klintīm.

Viņš paklausīja, pārāk noguris, lai iebilstu.

Liza apsēdās blakus un parvilka abiem pāri segu, veidojot kokonu. Iekārtojusies tā iekšiene, viņa nospieda Coleman Spvrt−Cat sildītājā slēdzi. Bez liesmas sildošā ierīce bija pievienota pie maza butana baloniņa, kura pietika četrpadsmit stundām. Izmantojot sildītāju taupīgi un ar pārtraukumiem, vajadzētu pietikt divām vai trim dienam.

Kamēr sildītājs iesila, Peinters drebinājās viņai līdzās.

−   Velc nost cimdus un zābakus, − viņa izrīkoja, pati darīdama to pašu. − Sasildi rokas pie sildītāja un noberzē roku un kāju pirkstus, degunu, ausis.

−    P−pret ap−ssaldešanos?

Līza pamāja ar galvu. − Saliec sev apkārt pēc iespējas vairāk drēbju, lai nezaudētu siltumu, saskaroties ar klintīm.

Viņi novilka virsdrēbes un izklaja ligzdu ar dunu un vilnas kārtam.

Drīz mazaja segas telti valdīja tīkams siltums.

−    Man ir daži PowerBurs, − teica Liza. − mēs varam izkausēt sniegu, lai iegūtu ūdeni.

−   Tu esi īsta džungļu izdzīvotāja, − Peinters ierunājas jau možāka tonī, pamazām sasilstot un atdzīvojoties.

−    Bet nekas no tā visa nespēs apturēt lodi, − Līza atgādinaja. Viņa raudzījās uz ceļabiedru, kas sēdēja tik tuvu, ka abu sejas gandrīz saskārās.

Peinters nopūtās un pamāja ar galvu. Viņi bija paglabušies no aukstuma, bet no briesmām ne. Vētra, kas vēl nesen viņus apdraudēja, tagad vismaz palīdzēja paslēpties. Bet ko pēc tam? Viņiem nebija ne saziņas līdzekļu, ne ieroču.

−    mēs paliksim slēptuvē, − skaidroja Peinters. − Klostera dedzinātāji nevares mūs atrast. Kad vētra pierims, ieradīsies glabe− ji. Cerams, ka ar helikopteriem. mēs varēsim signalizēt viņiem ar lapu, ko es redzēju lava soma.

−   Un atliek cerēt, ka glābēji atradīs mūs ātrāk nekā tie otri.

Peinters pasniedzās un saspieda Lizas celi. Labi, ka viņš vismaz iztika bez viltus uzmundrinājumā frazem. Nebija nekādās jēgas raudzīties uz notiekošo ar rožainam brillēm. Viņa satvēra vīrieša plaukstu un cieši to saspieda. Tas bija īsts iedrošinājums.

Viņi brīdi klusēja, katrs savu domu pārņemts.

−    Ka tev šķiet, kas viņi ir? − Liza beidzot klusi iejautājās.

−   Nezinu. Bet, kad es uzklupu tam vecim, viņš nolamājas. Vāciski. Turklāt viņš ir spēcīgs kā tanks.

−   Vāciski? Tu esi pārliecināts?

−   Es vairs neesmu pārliecināts ne par ko. Droši vien kāds nolīgts algotnis. Viņam noteikti bija armijas apmācība.

−    Pagaidi! − attapas Liza. Viņa pasniedzās pēc somas. − Mana kamera.

Peinters apsēdās taisnak, atlaižot segas stūri. Viņš steigšus atkal to sakārtoja. − Tu domā, ka esi viņu nofotografējusi?

−   Lai iedarbinatu prožektora zibspuldzi, es uzstādīju kamerai nepārtrauktas fotografēšanas režīmu. Tad digitala spoguļkamera uzņem piecus kadrus sekunde. Nav ne jausmas, kas tur būs sa− bildets. − Viņa atkal apsēdās, grozīdama kameras slēdžus.

Piespiedušies plecu pie pleca, viņi raudzījās mazajā LCD ekrānā kameras korpusa aizmugurē. Liza sameklēja pēdējos uzņēmumus. Lielākā daļa bija izplūduši, taču, vērojot visu sēriju pēc kārtas, viņi varēja kā palēninata filma izsekot savai bēgšanai − parbiedētais slepkava, viņa pacelta roka, aizsargājot acis no gaismas, šāvieni, no kuriem Liza paslēpās, Peintera uzbrukums.

Dažos uzņēmumos bija iemūžināti svešā vira sejas fragmenti. Saliekot tos kopa, varēja izveidot aptuvenu portretu − bali blondi mati, zema piere, spēcīgs žoklis. Pēdējais attēls laikam bija uzņemts, kad Liza lēca pāri Peinteram un svešajam. Taja bija tuvplānā lieliski redzamas slepkavas acis, jo brilles bija noslīdējušas uz auss. Acīs zvēroja niknums, ko vēl vairāk izcēla zibspuldzes izgaismotas sarkanas acu zīlītes.

Liza atcerējas Anga (ielu attālo radinieku Relu Na, kas uzbruka viņiem ar sirpi. Neprātīgā mūka acis bija līdzīgs spīdums. Par Lizas kailo adu pārskrēja drebuļi, bet ne no aukstuma.

Viņa pamanīja šajās acis vēl ko dīvainu.

Tās bija dažādās krāsas.

Viena mirdzēja spoži, ledaini zila.

Otra bija nedzīvi balta.

Varbūt tikai zibspuldzes defekts…

I.īza nospieda taustiņu, kas veda atpakaļ cauri visiem attēliem, līdz sākumam. Viņa nospieda to vienu reizi par daudz un ieraudzīja pēdējo attēlu, kas bija saglabāts kamera pirms piedzīvojumiem pagraba. Tur bija iemūžinātā siena ar asiņainajiem skribe− lejumiem. Viņa jau bija to aizmirsusi.

− Kas tas? − jautāja Peinters.

Viņa jau bija pastāstījusi par klostera priekšnieka lamas Khem− sara bēdīgo likteni.

−To vecais mūks rakstīja uz sienas. Izskatās kā vienas un tās pašas zīmju grupas atkartojums. Vēl un vēlreiz, bez gala.

Peinters ieskatījās vērīgāk. − Vai vari palielinat?

Liza palielinaja attēlu, taču tas mazliet zaudēja asumu un kļuva neskaidraks.

Peinters sarauca pieri. − Tas nav ne tibetiešu, ne nepaliešu valoda. Skaties, cik stūrainas ir visas rakstu zīmes. Drīzāk izskatās pēc skandinavu runām vai ka tamlīdzīga.

−   Tu tā doma?

−   Varbūt. − Smagi nopūties, Peinters atlaidās ertak. − Jebkura gadījuma rodas jautājums, vai lama Khemsars zināja vairāk, nekā izradīja.

I.īza atcerējās vēl kaut ko, ko nebija pastāstījusi Peinteram. − pēc tam, kad vecais vīrs pargrieza sev rīkli, mēs atradam viņam uz krūtīm iegrieztu simbolu. Es tam nepievērsu lielu uzmanību,

uzskatot par vēl vienu neprata izpausmi un sagadīšanos. Bet tagad es vairs neesmu tik pārliecinātā.

−    Ka tas izskatījās? Vai vari to uzzīmēt?

−    Nemaz nevajag zīmēt. Tas bija kāškrusts.

Peinters pārsteigumā iepleta acīs. − Kāškrusts?

−   tā man šķiet. Vai varētu būt, ka viņš bija domas atgriezies pagatne un izspēlēja kādu notikumu, kas bija viņu parbiedejis?

Liza pastāstija par Anga Gelu radinieku Relu Na. Ka viņš aizbēga no maoistu dumpiniekiem, nespēdams noskatīties viņu ne− žēliba, roku un kāju ciršana ar sirpjiem. pēc tam, kad slimība laupīja viņam prātu, Relu Na sāka darīt to pašu, izspēlēdams kādu dziji iesakņojušos traumu.

Kad Liza beidza stāstit, Peinters sarauca pieri. − I ,ama Khemsars bija apmēram septiņdesmit piecus gadus vecs. Tas nozīmē, ka Otra pasaules kara laikā viņš bija pusaudzis. Tad tas ir iespējams. Nacisti sūtīja uz Himalajiem pētniecības ekspedīcijas.

−   Uz šejieni? Kāpēc?

Peinters paraustīja plecus. − Nostāsti vesta, ka SS šefs Hein− rihs Himlers bija aizrāvies ar okultismu. Viņš studēja senās Indijas vediskos tekstus, kas bija vairākus tūkstošus gadu veci. Tas nelietis bija ieņēmis galvā, ka šie kalni ir sākotnējās āriešu rases dzimtene. Viņš sūtīja ekspedīcijas meklet pierādījumus. Protams, viņam galvā trūka dažu skruvīšu.

Liza pasmaidīja. − Un tomēr varbūt vecais lama kaut ka sasta− pas ar kādu no šim pirmajam ekspedīcijām. Varbūt viņu nolīga par gidu.

−    Varbūt. bet to mēs vairs neuzzināsim. Lai kādus noslēpumus vecais vīrs glabaja, viņš tos paņēma līdzi kapa.

−   Varbūt ne. Varbūt tieši to viņš centās paveikt taja istaba. Atbrīvoties no šausmīgam atminam. Viņa zemapziņa pūlējās iegūt mieru, izpaužot to, ko viņš zināja.

−    pārāk daudz varbūtibu. − Peinters saviebies paberzēja pieri. − Un te būs vēl viena. Varbūt tas bija tikai muļķības.

Tur Liza neko nevarēja iebilst. Viņa nopūtās, sajūtot nogurumu, kas sekoja bēgšanas izraisītajiem adrenalīna uzplūdiem. − Vai tev ir silti?

−   Jā, paldies.

Liza izslēdza sildītāju. − Jātaupa gāze.

Peinters pamāja ar galvu, nespēdams novaldīt platas žavas.

−    Mums vajadzētu mazliet pagulēt, − secinaja Liza. − Uz maiņām.

Pec vairākam stundām Peinters pēkšņi pamodās, juzdams, ka viņu kāds purina aiz pleca. Viņš izslējās, atraudamies no sienas. ārā bija tumšs. Ledus siena viņam priekšā bija tikpat melna ka klintis.

Vismaz vētra šķita norimusi.

−   Kas noticis? − viņš jautāja.

Liza bija daļēji atlaidusi segu.

Viņa norādīja ar roku un čukstēja: − Pagaidi!

Peinters pievirzījās tuvāk, atvairīdams miega paliekas. Viņš gaidīja pusminuti. Nekas nenotika. Vētra tiešām bija norimusi. Vēja gaudoņa apklususi. Ārpus alas, ielejā un klintis valdīja salti mirdzošs ziemas klusums. Viņš pūlējās saklausīt kaut ko aizdomīgu.

Kaut kas Lizu bija pamatīgi nobiedejis.

Viņš juta šis pirmatnējas šausmas. Tās gluži vai vibrēja viņas auguma.

−    Liza, kas…?

Pēkšņi ledus siena spoži iemirdzējās, it kā debesis būtu izšautas uguņošanas raķetes. Trokšņa nebija. Mirgojošais spožums parsli− dēja kalnu nogāzēm un pazuda. Tad ledus siena atkal satumsa.

−    Regu gaismas… − Liza nočukstēja un pagriezās pret Peinteru.

Viņš atcerējās notikumus pirms trim naktīm. Kad tas viss sakas. Slimība ciemata, neprāts klosteri. Atminējas Lizas secinājumu. Jo tuvāk upuris atrodas dīvainajam gaismām, jo smagāka to iedarbība.

Un tagad viņi bija paša bīstama apvidus sirdi.

Tuvāk nekā jebkad.

Kamēr Peinters vēroja, sasalušais ūdenskritums atkal uzliesmoja spoža un nāvējošā spīduma. Regu gaismas bija atgriezušās.

KAUT KAS NELĀGS.

..

18:12. KOPENHĀGENA

Vai Eiropā nekas nesākas laikā?

Grejs ieskatījās rokaspulkstenī.

Izsolei bija jāsākas piecos.

Vilcieni un autobusi šeit bija tik precīzi, ka pēc tiem varētu uzstādīt pulksteni, bet plānoti pasākumi šķita atstāti nejaušības varā. Bija jau pāri sešiem. Jaunakas ziņas bija tadas, ka izsole varētu sākties ap pusseptiņiem, lai sagaidītu dažus aizkavējušos dalībniekus, kuru lidmašīnas Ziemeļjūras vētras dēļ nevarēja laika ielidot Kopenhāgenā.

Solītāji joprojām turpināja ierasties.

Grejs nožāvājās un izstaipijās.

Pirms tam viņš bija iegriezies sava iepriekšējā viesnīca Nihavnas tuvuma, ātri savacis visu novērošanas aprīkojumu un izrakstījies. Ar jaunu vārdu un jaunu MasterCard viņš apmetas šajā viesnīcā. Te pa logu pavērās plašs skats uz Kopenhāgenas centrālo laukumu, no privātā balkona varēja dzirdēt attālu mūziku un troksni no Tivoli darza − viena no pasaule vecākajiem izpriecu parkiem.

Viņa priekšā bija ieslēgts piezīmjdators un tam līdzās − pus− apēsts hotdogs, nopirkts pie ielas tirgotājā. Vienīgā maltīte šodien. Par spīti ļaužu valodām, aģenta dzīvē katru dienu nebija Monte− karlo kazino un gardēžu restorānu. Taču hotdogs bija garšīgs, pat ja tas maksāja gandrīz piecus ASV dolārus.

Attēls datora ekrāna noraustījās, kad ar kustības sensoru aprīkota kamera ātri uzņēma fotogrāfiju sēriju. Grejs jau bija nofotografējis divus dučus dalībnieku − stīvus baņķierus, nicīgus Eiropas salašņas, trīs kungus spožos uzvalkos ar cīkstoņu kakliem un nepārprotamu mafijas zīmogu uz pieres, tuklu sievieti profesores kostīma un četrus jaunbagatniekus baltos uzvalkos ar vienādām jūrnieku cepurem. Protams, tie bija amerikāņi. Un uzvedās skaļi.

Grejs pašūpoja galvu.

Daudz nācējiem vairs nevajadzētu būt.

Pie izsoļu nama pieripoja garš, melns limuzīns. Izkapa divi cilvēki. Gari un slaidi, saderīgos melnos Arinani tērpos. Vīrietis un sieviete. Viņam bija bāli zila kaklasaite. Viņai − zīda blūze pieskaņota toni. Viņi bija jauni, ap divdesmit pieciem gadiem, ne vairāk. Taču abi izturējās ta, it kā būtu daudz vecāki. Varbūt balina− tie baltie mati, nogriezti gandrīz vienādi īsi un pieglausti cieši pie galvas, padarīja viņus līdzīgus memo filmu zvaigznēm vētrainajos divdesmitajos gados. Viņu izturēšanas pauda tādu ka parlai− cigu cēlumu, bez smaida, bet arī ne vesa. Pat momentuzņemumos bija redzamas draudzīgas prieka dzirkstis viņu acīs.

Šveicars atvēra viņiem durvis.

Viņi pateicība pamāja ar galvu − atkal ne pārāk sirsnīgi, bet izradot atzinību par pieklājībās žestu. Viņi pazuda izsoļu nama. Šveicars viņiem sekoja, apgriezis otrādi plāksnīti pie durvīm. Skaidrs, ka šis pāris bija pēdējie, un, iespējams, tieši viņu dēļ pa− sākums tika aizkavēts.

Kas viņi bija?

Grejs apvaldīja nepacietību. Viņam japilda Logana Gregorija pavēles.

Viņš parskatija attēlus, lai pārliecinātos, ka ikviens dalībnieks ir skaidri saredzams. Tad saglabāja rezerves failu flash atmiņas karte un ielika to kabatā. Tagad atlika tikai sagaidīt izsoles beigas. Logans bija parūpējies, lai Grejam tiktu piegādāts pārdoto priekšmetu un veiksmīgo solītāju saraksts. Protams, daži būs uzdevuši segvārdus, bet šī informācijā tiks pavēstīta arī ASV pretterorisma dienestam, ka arī Eiropolam un Interpolam. Grejs varbūt tā arī nekad neuzzinās, ko tas viss īsti nozīmēja.

Piemēram, kāpēc viņam uzbruka?

Kāpēc nogalināja Grēti Nilu?

Grejs atlaida sažņaugto duri. Lai gan pagāja visa pēcpusdiena, līdz viņš nomierinājās, tomēr vesaka prata sāka pieņemt Logana uzliktos aizliegumus. Viņš neko nezināja, kas šeit īsti notiek; rīkojoties akli un pārsteidzīgi, varēja tikai izraisīt vēl citu cilvēku navi.

Un tomēr Greju urdīja vainas apziņa, nejaujot nosēdēt mierā. Visu pecpusdienu viņš nervozi staigāja šurpu turpu pa viesnīcas istabu. Atkal un atkal atmiņa risinājās pēdējo dienu notikumi.

Ja viņš jau sākuma būtu bijis uzmanigaks… rīkojies piesardzi− gak…

Kabatā ievibrejas mobilais tālrunis. Izņēmis to, viņš ieskatījās ekrana. Paldies Dievam. Viņš atvēra tālruņa vāciņu, piecēlās un piegāja pie balkona margām.

−    Reičela… Cik labi, ka tu piezvanīji.

−   Saņemu tavu ziņu. Vai tev viss kartībā?

Viņas balsī skanēja gan personiskas raizes, gan tīri profesionālā velme pēc sīkākas iztaujāšanas. Viņš bija aizsūtījis Reičelai uz mobilo tikai skopu īsziņu ar brīdinājumu, ka varbūt tikšanos nāksies atlikt. Neko sīkāk viņš nepaskaidroja. Par spīti viņu tuvajam attiecibam, bija jāievēro drošības noteikumi.

−    Man nekas nekaiš, bet Monks lido šurp. Viņš ieradīsies īsi pēc pusnakts.

−   Es pati tikko ierados Frankfurte, − atbildēja Reičela. − Gaidu pēdējo parsešanos uz. Kopenhāgenu. Pārbaudīju ziņas tūlīt pēc nolaišanas.

−   Atkal. Man tiešām žēl…

−Tad es varu lidot atpakaļ?

Grejs baidljas iesaistīt Reičelu šajos notikumos. − Tā būtu vis− labāk. Mums būs jāpārceļ tikšanās. Varbūt, ja šeit viss norims, es varēšu uz brītiņu aizlidot uz Romu pirms atgriešanās Štatos.

−Tas man patiktu.

Viņš dzirdēja Reičelas balsi vilšanos.

−    Es izpirkšu savu vainu, − viņš solīja, cerēdams, ka izdosies to arī izpildīt.

Reičela nopūtās − nevis pikti, bet saprotoši. Viņiem nebija iluziju par šim attiecībām no attāluma. Divi kontinenti, divas karjeras. Taču viņi bija ar mieru pacensties tās saglabāt… lai redzētu, pie ka tās novedis.

−    Es cerēju, ka mēs varēsim parunāt, − ieminējās Reičela.

Grejs zināja, ko viņa ar to doma, kāda dziļāka nozīme slēpjas

aiz šiem vārdiem. Viņi kopā bija pārdzīvojuši daudz, redzējuši viens otru gan no labās, gan sliktas puses, un tomēr, par spīti grūtībām un attālumam, neviens no viņiem negribēja atteikties. Drīzāk viņi abi zināja, ka pienācis laiks apspriest nakamo soli.

Saisinat attālumu.

Droši vien arī šī iemesla dēļ bija pagājis tik ilgs laiks kopš viņu iepriekšējās tikšanas. tā bija ka klusa vienošanās, ka abiem nepieciešams laiks pārdomām. Tagad bija īstā reize likt kārtis galda.

Spert nakamo soli vai ne.

Bet vai viņš vispār zināja atbildi? Viņš mīlēja Reičelu. Bija gatavs sākt kopīgu dzīvi ar viņu. Viņi pat bija runājuši par berniem. Un tomēr… kaut kas Greju darīja nemierīgu. Viņš jutās gandrīz atvieglots, ka izrunāšanas tiek atlikta. Tas nebija parasts banals izbīlis. Bet kas tad?

Varbūt tiešām vajadzēja izrunāties.

−    Es aizlidošu uz Romu, − viņš atkartoja. − Es apsolu.

−   Turēšu tevi pie vārda. Pagatavošu pat tēvoča Vigora vermi− celli alla panna. − Viņš dzirdēja, ka spriedze Reičelas balsi izgaist. − Es esmu noilgojusies pēc tevis, Grej. Mes…

Nākamos vārdus apslapēja skaļš auto signāltaures pūtiens.

Grejs paraudzījās lejup uz ielu. Pāri divām joslām skrēja kāds gājējs, nepievēršot ne mazāko uzmanību satiksmei. tā bija sieviete kašmira jaka un garā kleita līdz potītēm, ar mezgla saspraustiem matiem. Grejs viņu gandrīz nepazina. Līdz viņa uzsita knipi signalizējušā autovadītāja deguna priekša.

Fiona.

Ko, ellē, tas skuķis te meklēja?

−   Grej…? − ausi atskanēja Reičelas balss.

Viņš steidzīgi atbildēja: − Piedod, Reičela… Man jāskrien.

Beidzis sarunu, viņš ielika tālruni kabata.

Leja Fiona pieskrēja pie izsoļu nama durvīm un iespraucās iekšā. Grejs piesteidzās pie datora. Kamera fiksēja meitenes attēlu caur stikla durvīm. Viņa strīdējās ar šveicaru, beidzot vīrs formastērpa aplūkoja papīru, ko meitene viņam iespieda roka, un pamāja, ļaujot viņai ienākt.

Fiona metās viņam garām un pazuda. Attēls ekrānā satumsa.

Grejs paraudzījās te uz datoru, te uz ielu.

Sasodīts…

Logans par to nepriecāsies. Nedrīkst rīkoties pārsteidzīgi.

Bet ko viņa vietā darītu Peinters Krovs?

Grejs iesteidzās atpakaļ istaba un nometa ielas drēbes. Uzvalka žakete bija izklāta uz gultas. Gatava ārkārtas gadījumiem.

Peinters noteikti nesēdētu dīkā.

22:22. HIMALAJI

−   Mums jasaglaba miers, − atgādināja Peinters. − Sedi un nekusties.

Viņu acu priekšā rēgainas gaismas joprojām te uzliesmoja, te pierima, ziemigas un klusas, iededzot spožu mirdzumu sasalu− šajā ūdenskrituma, tad atkal pagaistot. Tumsa pēc tam ala šķita kļuvusi aukstāka un melnākā.

Liza piekļāvās vīrietim tuvāk. Viņas roka atrada viņa plaukstu un saspieda to ka knaiblēs.

−   Nav nekāds brīnums, ka viņi pat nepūlējās mums sekot, − viņa čukstēja, no bailēm aizraujoties elpai. − Kāpēc dzīties pakaļ tāda vētrā, ja pietiek tikai ieslēgt tās nolādētās gaismas un apstarot mus? No tā mēs nevaram paslēpties.

Peinters saprata, ka viņai taisnība. Zaudējuši prātu, viņi ne− spes sevi aizsargāt. Nonākuši neprāta vara, viņi šajā bīstamajā apvidu un aukstuma aizies bojā tikpat droši kā no snaipera lodes.

Taču viņš negribēja zaudēt cerību.

Neprāts mēdza iestaties tikai pēc vairākam stundām. Viņš šo laiku veltīgi nezaudēs. Ja viņi paspēs atrast palīdzību, varbūt starojuma ietekmi izdosies novērst.

−   Mēs to parcietisim, − viņš neveikli ierunājās.

Tas Līzu tikai aizkaitinaja.

−Kā?

Viņa pievērsas Peinteram, kad gaismas uzliesmoja atkal, apspīdot alu ar dargakmeņu mirdzumu, bailes Līzas acis nemaz nebija tik paniskas, kā viņš bija iedomājies. Viņa bija nobijusies − un ne bez iemesla −, taču viņas skatienā spīdēja arī stingra apņēmība, cieta kā dimants.

−   Nerunā ar mani kā ar bērnu, − viņa teica, atbrīvojot plaukstu. − Tas ir viss, ko es lūdzu.

Peinters pamāja ar galvu. − Ja viņi ir pārliecināti, ka šī radia− cija, vai kas nu tas ir, nogalinas mus, tad varbūt pārāk stingri ne− novēro kalnus. Tā ka vētra ir pārgājusi, mēs varam…

Ziemas klusumu partrauca šāvienu karta.

Peinters un Liza saskatījās.

Tas izklausījās tuvu.

To apstiprinot, pret ledus sienu atsitās ložu krusa. Peinters un Liza steigšus atkāpās, nometot silto segu. Viņi patvērās mazas alas dziļuma. Atkāpšanas ceļa nebija.

Tad Peinters pamanīja vēl kaut ko.

Regaina gaisma nebija nodzisusi ka iepriekš. Sasalušais ūdenskritums palika kvēlojam biedejoša spožuma. Gaisma spīdēja nepārtraukti, turot viņus gūsta.

Atskanēja balss megafona. − Peinter Krov! mēs zinām, ka jūs un sieviete slepjaties tur!

Paveļošajai balsij bija sievišķīgs tembrs. Un akcents.

− Nāciet āra! Ar paceltam rokam!

Peinters saspieda Lizas plecu, cik vien mierinoši spēdams. − Paliec tepat!

Viņš norādīja uz nomestajam drebem, mudinot Līzu apģērbties. Viņš uzvilka zābakus un pielavījās pie plaisas ledus siena. Pabāza ārā galvu.

Ka tas kalnos medz būt, vētra bija norimusi tikpat pēkšņi ka uznākusi. Melnajas debesīs mirdzēja zvaigznes. Piena ceļš liecās pāri ledu un sniega tērptajai ziemīgājai ielejai, ko rotāja ledainas miglas plēksnēs.

Tepat netālu tumsu paršķēla prožektora stars, kas bija pavērsts pret sasalušo ūdenskritumu. Piecdesmit jardu attāluma uz sniega motocikla sēdēja vientuļš stāvs, kas rīkojas ar gaismekli. Tas bija pavisam parasts prožektors, droši vien ar ksenona spuldzi, spriežot pēc gaismas spilgtuma un zilgana toņa.

Ta nebija nekāda noslēpumaina rēgu gaisma.

Peinters atviegloti uzelpoja. Vai šī pati gaisma spīdēja visu laiku, liecinot par sniega motociklu tuvošanos? Peinters saskaitīja piecus šādus braucamos. Viņš saskaitīja arī divdesmit cilvēkus baltās jakas, kas bija sastājušies uz apakšējas klints un abas puses. Visiem rokas bija šautenes.

Ta ka citas izvēlēs nebija un ziņkāre arī nelika mieru, Peinters pacēla abas rokas un iznāca no alas. Tuvākais bruņotais vīrs − liels un būdīgs − paspēra soli uz priekšu, pacēlis ieroci. Peinteram par krūtīm pārslīdēja sīks gaismas stariņš. Lāzera tēmēklis.

Neapbruņotais Peinters varēja tikai palikt uz vietas. Viņš apsvēra iespēju atņemt svešiniekam šauteni.

Nekas nesanāktu.

Peinters uztvēra bruņota vira skatienu.

Viena acs ledaini zila, otra nedzīvi balta.

Klosteri sastaptais slepkava.

Viņš atcerējās šā vira neparasto spēku. Ne, ar to labāk nesa− ķerties. Un turklāt, ja pretinieku ir tik daudz, ko viņš varēs iesākt, pat ja izdotos tikt pie ieroča?

budigājam virām priekšā iznāca vēl viens stāvs. Sieviete. Varbūt tā pati, kas pirms brīža runāja megafona. Viņa pasniedzās un ar vienu pirkstu nospieda uz leju viņa šauteni. Peinters šaubijas, vai tas būtu pa spēkam kuram katram vīrietim.

Kad sieviete iznāca priekšā, Peinters viņu nopētīja prožektora gaisma. Viņai varēja būt pāri trīsdesmit, tuvu četrdesmit gadiem, īsi apgriezti melni mati, zaļas acīs. Viņa bija ģērbusies biezā, balta jakā ar kažokadu oderetu kapuci. Platais apģērbs slēpa viņas augumu, taču viņa šķita slaida, kustējās veikli un graciozi.

−    Doktore Anna Šporenberga, − viņa teica un pasniedza roku.

Peinters raudzījās uz viņas cimdu. Ja viņš pievilktu sievieti sev

klat, aizžņaugtu rīkli, sagrabtu viņu par ķīlnieci…

Pāri sievietes plecam ieskatījies slepkavas acis, viņš atmeta šo nodomu. Pasniedzās un paspieda sievietes roku. Tā ka pagaidām vēl viņš nebija nošauts, varēja vismaz, ievērot pieklājību. Viņš spēlēs šo spēli, ja vien tas palīdzēs palikt dzīvam. Viņam bija jādomā arī par I.Izu.

−   Direktor Krov, − ierunājās sieviete. − Dažu pēdējo stundu laika starptautisko izlūkdienestu kanalos valda liels satraukums, pūloties noskaidrot jūsu atrašanas vietu.

Peinters nepamirkšķinaja ne aci. Nebija vērts noliegt savu vārdu. Varbūt to pat varēs izmantot sev par labu. − Tad jūs droši vien zināt arī to, cik lielas pulēs šie paši dienesti veltīs, lai mani atrastu.

−   Natūrlich, − atbildēja sieviete, pārejot uz vācu valodu. − Taču es pārāk necerētu uz viņu panākumiem. Pagaidām esmu spiesta lūgt, lai jūs un jauna sieviete nākat man līdzi.

Peinters piesardzīgi atkāpās. − Doktore Kamingsa nekādi nav saistīta ar to visu. Viņa ir tikai mediķe, kas bija ieradusies palīdzēt slimniekiem. Viņa neko nezina.

−   Par to mēs drīz vien pārliecināsimies.

Tc nu bija patiesība ka uz delnas. Viņi vēl bija dzīvi tikai, pateicoties tam, ko zināja. Un šīs zināšanas būs jāizvelk ar mokām un asinīm. Peinters gribēja rīkoties tuht. Pielikt visam punktu. Ātra nāve ir labāka nekā ilga un mokoša agonija. Viņa galva glaba− jās pārāk daudz slepenas informācijās, lai riskētu pārciest spīdzināšanu.

Taču viņš šeit nebija viens. Viņš atcerējās Lizas rokas savās plaukstās. Kamēr viņi bija dzīvi, cerība nebija zudusi.

Pienāca vēl citi sargi. Piedraudot ar ieroci, Lizu izveda no alas. Viņus aizveda uz sniega motocikliem.

Liza, baiļu pārņemta, ieskatījās viņam acīs.

Peinters bija uzņēmies aizstāvēt viņu, ka vien spēs.

Kamēr sargi sasēja viņiem rokas, pienāca Anna Šporenberga. − Pirms dodamies ceļa, runāšu skaidru valodu. mēs nevaram jūs atlaist. Domāju, ka jūs to saprotat. Nedošu jums veltīgas cerības. Taču varu apsolīt mierīgas un nesāpīgas beigas.

−   Tāpat ka mūkiem, − Liza atcirta. − mēs redzējām jūsu žēlastību.

Peinters centās uztvert Līzas skatienu. Tagad nebija īstais brīdis strīdēties ar gūstītajiem. Tie nelieši mierīgi var nošaut cilvēku uz vietas. Viņiem abiem jāizliekas par paklausīgiem gūstekņiem.

Par vēlu.

Anna laikam tikai tagad īsti pamanīja Lizu un pievērsas viņai. Sievietes balsī ieskanējās viegls sašutums. − Tā bija žēlastība, doktore Kamingsa. − Viņas skatiens pievērsas slepkavam, kurš joprojām stāvēja sardzē. − Jūs neko nezināt par slimību, kas bija uzbrukusi klosterim. Par šausmam, kas sagaidīja mūkus. Mēs gan zinām. Viņu nāve nebija slepkavība, bet eitanazija.

−    Un kas jums deva tadas tiesības? − noprasīja Līza.

Peinters pievirzījās tuvāk. − Liza, varbūt…

−    Nē, Krova kungs. − Anna pienāca pie Līzas. − kādas tiesības, jūs jautājat? Pieredze, doktore Kamingsa. Pieredze. Ticiet man… muku nāve tur augšā bija žēlastība, nevis nežēliba.

−    bet tie viri, ar kuriem kopā es atlidoju helikoptera? Vai tā arī bija žēlastība?

Anna nopūtās, nogurusi no šī strīda. − Kādreiz ir jāpieņem grūti lēmumi. mūsu darbs šeit ir pārāk svarīgs.

−   Bet mēs? − iesaucās Liza, kad sieviete pagriezās, lai ietu projām. − Nesāpīgā injekcija, ja mēs sadarbosimies. Bet kas būs, ja negribēsim sadarboties?

Anna devās uz pirmo sniega motociklu. − Nagu maukšanas nebūs, ja jūs domājāt to. Tikai zāles. Mēs neesam barbari, doktore Kamingsa.

−   Nē, jūs esat tikai nacisti! − atcirta Liza. − mēs redzējam kāškrustu!

−   Nerunājiet muļķības! mēs neesam nacisti. − Anna mierīgi at− skatijas, celdama kāju pāri sniega motocikla sēdeklim. − Vairs ne.

18:38. KOPENHĀGENA

Grejs steidzās pāri ielai uz izsoļu namu.

Ko gan Fiona domāja, rādīdamās šeit pēc visa notikušā?

Grejs tiešām bija noraizejies par meitenes drošību. Taču bija arī jaatzist, ka Fionas parādīšanas sagādāja viņam tik ļoti nepieciešamo ieganstu. Pašam būt klat izsolē. Ļaundari, kas nodedzināja veikalu, noslepkavoja Grēti Nīlu un mēģināja nogalināt Gre− ju… viņu pēdas veda uz šejieni.

Nonācis līdz ietvei, Grejs paleninaja gaitu. Rietošas saules slīpie stari pārvērtā izsoļu nama durvis par sudrabainu spoguli. Viņš parbaudija savu apģērbu − steiga uzvilkto smalka dizainera meistardarbu. Tumši zilais, siksvitrainais Armani uzvalks derēja labi, bet iecietināta balta krekla apkakle bija pašaura. Viņš sakar− toja bali dzelteno kaklasaiti.

Nav gluži neuzkrītoši. Taču viņam bija jaizliekas par bagata amerikāņa pārstāvi.

Grejs iegāja pa izsoļu nama durvīm. Vestibils − tipisks skandināvu dizaina paraugs, kas nozīmēja, ka tur nebija vispār nekā −balinata koka sienu paneļi, stikla starpsienas un viss. Vienīgās mebeles bija trausls skulpturālās formas krēsls un pastmarkas lieluma galdiņš, uz kura stāvēja puķupods ar orhideju. Uz tieva ka− tā lepojās viens bāls, brūni rožains zieds.

Šveicars nodzēsa šajā puķupodā cigareti un ar nīgru sejas izteiksmi nāca pretī Grejam.

Grejs izņēma no kabatas ielūgumu. Lai to iegūtu, bija jāpārskaita izsoļu namam ceturtdaļmiljona eiro liela drošības nauda ka garantija, ka pircējam ir šādā ekskluzīva pasākuma apmeklēšanai nepieciešamie līdzekļi.

Šveicars parbaudija ielūgumu, pamāja ar galvu un aizsoļoja pie samta virves, kas bija aizvilkta priekšā kāpnēm uz zemākajiem stāviem. Atāķējis virvi, viņš pamāja Grejam.

Kāpņu pakajē divviru durvis veda uz galveno izsoles zaļi. Pie ieejas stāvēja divi apsargi. Vienam rokā bija metālu detektors. G.rejs iepleta rokas un ļāva sevi pārmeklēt. Viņš pamanīja videokameras, kas no abam pusēm bija pavērstas uz durvīm. Drošība bija stingra. Kad viens sargs bija veicis parbaudi, otrs nospieda pogu un atvēra durvis.

Atskanēja balsu murdoņa. Viņš saklausīja itāliešu, holandiešu, franču, arabu un angļu valodu. Šķita, ka uz šo pasākumu sapulcējušies pārstāvji no visas pasaules.

Grejs iegāja zale. Viņam pievērsās daži skatieni, tomēr lielāko uzmanību visi veltīja stikla vitrīnām pie sienam. Izsoļu nama darbinieki, visi vienādos melnos tērpos, stāvēja aiz letes kā juvelieru veikala. Ar baltiem cimdiem rokas viņi palīdzēja apmeklētajiem aplūkot izsolē piedāvātos priekšmetus.

Vienā stūri klusi spēlēja stigu kvartets. Daži viesmīļi apstaiga− ja zāli, piedavadami viesiem augstas šampanieša glazēs.

Grejs pieteicas pie reģistrācijās galda un saņēma numura plāksnīti. Viņš devās dziļāk telpa. Daži apmekletaji jau bija apsēdušies. Grejs pamanīja vēlīnos viesus − balo jauno vīrieti un sievieti − mema kino zvaigžņu līdziniekus. Viņi sēdēja pirmaja rinda. Numura plāksnīte bija klēpi sievietei. Vīrietis pieliecas un kaut ko iečukstēja viņai ausi. Tas bija savādi intīms žests, varbūt šo iespaidu radīja sievietes izliektais kakls, kas bija tik garš un graciozs, it kā ilgotos pēc skūpstiem.

Sievietes acis pievērsas Grejam, kad viņš iesoļoja pa centrālo eju. Skatiem parshdēja viņam pāri un aizslīdēja tālāk.

Nepazina viņu.

Grejs turpināja meklējumus, nonākot līdz skatuvei un tribīnei zāles priekšpusē. Apmeta nesteidzīgu loku. Nekādus draudus savai drošībai viņš nesaskatīja.

bet arī no Fionas nebija ne miņas.

Kur viņa pazudusi?

Grejs piegāja pie vienas no stikla vitrīnām un devās atpakaļ gar zāles tālāko sienu. Iedams viņš ieklausījās apkārt skanošajās sarunās. Viņš pagāja garām darbiniekam, kurš bija izņēmis no vitrīnas biezu grāmatu ādas vākos un radīja to druknam kungam. Tas pieliecās tuvāk, uzlicis uz degungala brilles.

Grejs ievēroja šo grāmatu.

Traktāts par tauriņiem, ar roku zīmēti attēli, izdots ap 1884. gadu.

Viņš devās tālāk pa eju. Atkal nonācis pie durvīm, viņš sastapās ar nevīžīgi ģērbušos sievieti, ko iepriekš bija nofilmējis. Viņa sniedza Grejam mazu, baltu aploksni. Grejs paņēma to, pat nepaspējot nobrīnīties, kas taja varētu būt. Neko nevēlēdamās piebilst, sieviete uzreiz devās projām.

Grejs sajuta no aploksnes vieglu parfīma dvesmu.

Savādi.

Ar īkšķa nagu atlauzis zīmogu, viņš izņēma salocītu papīra lapu, droši vien dārgu, spriežot pēc udenszimem. Uz tas bija rūpīgi uzrakstīts īss vēstījums.

PAT "ĢILDE" NEUZDROŠINĀS IET PĀRĀK TUVU ŠAI UGUNI).

ESI PIESARDZĪGS.

SKŪPSTU.

Paraksta nebija, bet apakšā ar tumši sarkanu tinti bija uzzīmēts mazs simbols − saritinājies pūķis. Grejs ar otru roku pasniedzās pie kakla, kur ķedite karājās tāds pats sudraba pūķis, pretinieces davana.

Seihana.

Viņa bija aģente "Ģildē" − šaubīga teroristu grupējumu karteli, kam agrak bija iznākusi saķeršanas ar "Sigmu". Grejs juta, kā par pakausi pārskrien auksti drebuļi. Viņš pagriezās un nopētīja zaļi. Neizskatīgā sieviete, kas pasniedza viņam zīmīti, bija pazudusi.

Viņš atkal paraudzījās uz zīmīti.

brīdinājums.

Labāk vēlāk nekā nekad…

bet vismaz, skaidrs, ka "Ģilde" šeit nepiedalas. Protams, ja Sei− hanai varēja ticēt…

Taču Grejs bija gatavs paļauties uz viņas vārdiem.

Zagļu goda kodekss un tā tālāk.

Tad viņa uzmanību piesaistīja troksnis zāles dziļuma.

Pa tālākajam durvīm iesoļoja slaida auguma džentlmenis. Tas bija pats Frgenšeina kungs − izsoles vadītājs, terpies eleganta smokinga. Viņš ar plaukstu pieglauda savus ogļmelnos matus − protams, krāsotus. Balaja, kalsnaja seja bija sastindzis smaids ka uzlīmēta novelkama bildīte.

Viņa nelāgās omas izraisitaja soļoja nopakaļ. Vai, pareizak sakot, steberēja, apsarga stingras rokas vesta.

Fiona.

Viņas seja bija piesarkusi, balas lūpas izmisīgi cieši sakniebtas.

Noskaitusies.

Grejs devās viņiem pretī.

Frgenšeins aizsoļoja pie sienas, nesdams rokā mīksta, nebalinātā auduma ietītu priekšmetu. Viņš piegāja pie galvenas vitrīnas skatuves tuvuma. līdz šim tā bija stāvējusi tukša. Viens no darbiniekiem atslēdza vitrīnu. Frgenšeins saudzīgi iztina priekšmetu un novietoja to vitrīna.

Pamanījis Greja tuvošanos, izsoles vadītājs saberzēja plaukstas un devās viņam pretī, ka lūgšana saliktam rokam. Viņam aiz muguras darbinieks aizslēdza vitrīnu.

Grejs pamanīja tajā ievietoto dārgumu.

Darvina Bībele.

Ieraugot Greju, Fionas acis iepletās.

Nepieveršot viņai uzmanību, Grejs uzrunāja Ergenšeinu. − Vai kaut kas noticis?

−   Nē, ser, nekas. Jaunā dāma tiek pavadīta projām no šejienes. Viņai nav ielūguma uz šo izsoli.

Grejs izņēma savu ielūgumu. − Cik man zināms, es drīkstu ņemt līdzi viesi. − Viņš pastiepa otru roku pretī Fionai. − Priecājos, ka viņa jau ir ieradusies. Mani aizkavēja klienta konferences zvans. Es šodien jau tikos ar Nīlas jaunkundzi, lai apjautatos par privātu darījumu. Par kādu konkrētu pirkumu.

Grejs ar galvas mājienu norādīja uz Darvina bibeli.

Frgenšeins nopūtās tēlotās skumjas. − Kāda traģēdija! Tas ugunsgrēks! bet esmu spiests aizradīt, ka Grēte Nīla nodeva šo savu īpašumu izsoļu namam. Bez tiesībām mantojuma izpildītajam to atsaukt. Diemžēl Bībele ir jāizliek izsolē. Tā prasa likums.

Fiona, niknuma zvērojošām acīm, pūlējās izrauties no apsarga rokām.

Frgenšeins nepievērsa meitenei ne mazāko uzmanību. − Diem− žēl, ser, jums būs jasola kopā ar visiem. Atvainojiet, bet es tur neko nevaru darīt.

−   Tadā gadījuma jūs taču neiebildīsiet, ja Nīlas jaunkundze paliks kopā ar mani. I ,ai palīdzētu, ja es gribēšu aplūkot grāmatu.

−    Kā vēlaties. − Frgenšeina smaidu uz mirkli nomainīja sapīkums. Viņš nicīgi pamāja ar roku apsargam. − Bet viņai visu laiku japaliek jums līdzās. Ja viņa ir jūsu viešņa, tad jūs esat par viņu atbildīgs.

Apsargs atlaida Fionu. Vezdams meiteni zāles dziļuma, Grejs pamanīja, ka apsargs viņiem seko. Laikam viņi bija tikuši pie sava miesassarga.

Grejs un Fiona apsēdās pēdējā rinda. Atskanēja zvans, kas vēstīja, ka izsole sāksies pēc minūtes. Viesi sāka ieņemt vietas, galvenokārt priekša. Grejs un Fiona pēdējā rinda bija vieni paši.

−   Ko tu te mekle? − viņš čukstus noprasīja.

−    Gribu atgūt savu Bībeli, − viņa nikni atrūca. − Vai vismaz cenšos.

Viņa sašļuka pret krēsla atzveltni, sakrustojusi rokas uz ādas somiņas.

Ergenšeins nostājās pie tribīnes un teica dažus oficiālus ievadvārdus. Izsole notiks angļu valoda. tā ir visizplatītākā valoda starptautiskās klientu saimes vidū. Ergenšeins sīki izskaidroja solīšanas noteikumus, izsoļu nama uzcenojumu un maksas, pat uzvedības etiķeti. Vissvarīgākais noteikums bija tads, ka atļauts solīt tikai līdz summai, kas desmit reizes parsniedza iemaksāto drošības naudu.

Grejs neko daudz neklausījās, viņš turpināja sarunāties ar Fionu, izpelnoties nosodošus uzrūcienus no priekšā sedošajiem.

−   Tu ieradies pēc bibeles? Kāpēc?

Meitene tikai ciešāk sakrustoja rokas.

−   Fiona…

Viņa pievērsa Grejam niknu un apņēmīgu skatienu. − Tāpēc, ka tā piederēja Mutti. − Viņas acis sariesas asaras. − Viņu tas dēļ nogalināja. Es nepieļaušu, ka viņi to dabu!

−Kas?

Viņa pamāja ar roku. − Tie maitas, kas noslepkavoja Mutti. Es to atdabušu un sadedzināšu!

Grejs nopūtās un atlaidās krēsla. Fiona gribēja panakt vismaz kaut kādu atriebību. Vēlējas atdarīt vainīgajiem. Grejs meiteni par to nenosodīja… taču šādā pārsteidzīgā rīcībā apdraudēja viņas pašas dzīvību.

−     Bībele pieder mums. Man tā jaatgūst. − Viņas balss aprāvās. Viņa papurināja galvu un noslaucīja degunu.

Grejs aplika Fionai roku ap pleciem.

Viņa nodrebēja, bet neatrāvas.

Izsole sakas. Solītāji ceļa numurus. Priekšmeti parādījās un atkal pazuda. Pats labākais tiks pataupīts beigām. Grejs ievēroja, kas ko nopirka. īpašu uzmanību viņš pievērsa pēdējiem solītajiem, kas nosolīja viņa piezīmju grāmatiņa ierakstītos vēsturiskos tekstus − Mendela ģenētikas pētījumus, Planka fizikas rakstus un de Vrisa dienasgrāmatu par mutāciju.

Tos visus iegādājās mēmā kino zvaigznes.

Joprojām nebija zināms, kas viņi ir. Grejs dzirdēja, ka citi solītāji sačukstas. Neviens šo pāri nepazina. Visi redzēja tikai viņu numuru, kas nemitīgi parādijas gaisā.

Numurs 002.

Grejs pieliecas pie Fionas. − Vai tu pazīsti šos pircējus? Vai esi viņus kādreiz redzējusi savā veikala?

Fiona izslējās krēsla, krietnu brīdi pavēroja, tad atslīga atpakaļ. − Nē.

−    bet kādu citu?

Viņa paraustīja plecus.

−    Fiona, vai tu esi pārliecinātā?

−   Jā! − viņa atcirta. − Pie velna, sasodīti pārliecinātā!

Par to viņa atkal izpelnījās dusmīgus skatienus no kaimiņu puses.

Beidzot bija pienācis laiks izsoles pēdējam piedāvājumam. Darvina Bībele tika izņemta no vitrīnas un ka svēta relikvija bijīgi aiznesta un novietota uz statīva, ko apgaismoja īpašs halogēnu prožektors. Sējums neizskatījās pārāk iespaidīgi − noplukuši, melni ādas vaki, apdrupuši un notraipīti, pat bez uzrakstiem. Tikpat labi tā varētu būt kāda veca dienasgrāmata.

Fiona apsēdās taisnak. Nevarēja nesaprast, ka tikai šā brīža dēļ viņa bija tik ilgi šeit uzkavējusies. Viņa satvēra Greja plaukstas locītavu. − Vai jūs tiešām solīsiet? − meitene jautāja, un viņas spožajas acīs iemirdzējās cerība.

Grejs pikti paraudzījās uz Fionu − bet tad apjauta, ka tā nemaz nebūtu tik slikta doma. Ja jau citi bija gatavi šis bibeles dēļ nogalināt, tad varbūt tā palīdzēs kaut ko uzzināt par visu viņu karšu namiņu. Turklāt viņš ļoti kāroja ielūkoties šajā Bībelē. Un "Sigma" taču bija iemaksājusi izsoļu nama konta 250 000 eiro. Tas nozīmēja, ka viņš var solīt līdz divarpus miljoniem. Tas bija divreiz vairāk par Bībeles novērtējumu. Ja viņš uzvarēs izsole, tad varēs izpētīt savu pirkumu.

Tomēr Grejs atcerējās Logana Gregorija brīdinājumu. Viņš jau bija pārkāpis pavēli, sekodams Fionai uz šejieni. Viņš neuzdrošinājās iesaistīties vēl vairāk.

Grejs juta Fionas skatienu.

Sākot solīt, viņš pakļaus briesmām gan Fionas, gan savu dzīvību, padarot abus par drošiem merķiem. Un ja nu viņš zaudē izsole? Tad viss risks būs bijis veltīgs. Vai viņš šodien jau nebija rīkojies pietiekami neprātīgi?

−    Damas un kungi, ar ko sāksim solīšanu par šīsdienas pēdējo piedāvājumu? − Frgenšeins lepni noprasīja. − Vai saksim ar simt tūkstošiem? Jā, mums ir simt tūkstoši. Un jauns solītājs. Cik jauki! Numurs 144.

Grejs nolaida plāksnīti, jūtot sev pieverstus visu skatienus, nodevis sevi.

Fiona viņam līdzās plati pasmaidīja.

−    Solījums tiek dubultots, − turpināja Ergenšeins. − Numurs 002 sola divsimt tūkstošus!

Mema kino zvaigznes.

Grejs juta, ka visi, arī šis pāris, pievērš uzmanību viņam. Par vēlu atkāpties. Viņš atkal pacēla plāksnīti.

Solīšana saspringti turpinājās vēl apmēram desmit minūtes. Zāle joprojām bija pilna. Visi gribēja palikt un redzēt, par kādu summu tiks pārdotā Darvina Bībele. Visparējais noskaņojums vairāk liecināja par atbalstu Grejam. Svešinieki ar numuru 002 bija pārsolījuši pārāk daūdzus. Un, kad solīta summa pārsniedza divus miljonus, kas bija krietni vairāk par grāmatas novērtējumu, zaļi pāršalca satraukti čuksti.

Visi satraucas arī tad, kad pēkšņi emiņa iesaistījās kāds solītājs pa telefonu, bet numurs 002 to parspēja, un tas izstājās.

Grejs turpināja. Divi miljoni un trīssimt tūkstoši. Viņš juta, ka nosvīst plaukstas.

−   Divi miljoni un četrsimt tūkstoši no numura 002! Kungi un damas, lūdzu, palieciet savas vietas!

Grejs vēlreiz pacēla savu numuru.

−    Divi miljoni un piecsimt tūkstoši.

Grejs saprata, ka ir zaudējis. Viņš varēja tikai noraudzīties, ka atkal paceļas numurs 002, neapturams, neatlaidīgs, nežēligs.

− Trīs miljoni, − paziņoja balais jaunais džentlmenis, kuram šī spēle bija apnikusi. Viņš piecēlās un paraudzījās atpakaļ uz (Īrēju, it kā izaicinot pārspēt šo solījumu.

Grejs bija sasniedzis savu iespēju robežu. Viņš nevarēja solīt vairāk, pat ja gribētu. Sažņaudzis roka numura plāksnes katu, viņš papurināja galvu, atzīstot sakāvi.

Jaunais vīrietis paklanījas viņam, izradot cieņu pretiniekam, un pacēla roku, it kā noņemot iedomātu cepuri. Grejs pamanīja uz vīrieša labas plaukstas zilganu plankumu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Tetovējumu. Ša cilvēka pavadonei, kas laikam bija viņa māsa, varbūt pat dvīņumāsa, bija tāds pats uz kreisās rokas.

Grejs iegaumeja tetovējumu, kas varbūt palīdzēs noskaidrot, kas ir šie cilvēki.

Viņu iztraucēja izsoles vadītāja balss.

− Izskatās, ka numurs 144 ir izstājies! − paziņoja Ergenšeins. − Kas solis vairāk? Vienreiz, divreiz, trīsreiz! − Viņš pacēla āmuru, saspringtu acumirkli turēja to gaisa, tad uzsita pa tribīnes malu. − Pārdots!

Klātesošie sveica šo iznākumu ar pieklājīgiem aplausiem.

Grejs zināja, ka viņa uzvaras gadījuma tie būtu vetrainaki. Taču viņš bija pārsteigts redzot, kas viņam līdzās aplaudē.

Fiona.

Meitene uzsmaidīja viņam. − PazUdam no šejienes.

Viņi pievienojās ļaužu straumei, kas plūda āra no zāles. Pa ceļam daži dalībnieki izteica Grejam lidzjutibu. Drīz viņi izgāja uz ielas. Visi izklīda katrs savas gaitas.

Fiona aizvilka Greju dažus kvartalus tālāk uz. franču konditoreju ar raibiem kokvilnas aizkariem un kaltas dzelzs galdiņiem. Viņa izvēlējas vietu pie pašas vitrīnas, kas bija piekrauta ar kre− ma kūkām, mazām kūciņām, šokolādes eklēriem un smorrebrod

−    visuresošajam dāņu sviestmaizēm.

Fiona nepievērsa uzmanību šiem gardumiem, starodama dī− vaina sajūsmā.

−    Kāpēc tu tā priecājies? − Grejs beidzot noprasīja. − Mēs zaudējam izsole.

Grejs sēdēja ar seju pret logu. Viņiem bija jauzmanās. Taču viņš cerēja, ka tagad, kad bibele bija pārdotā, draudi mazināsies.

−   mēs viņiem sadevām! − paziņoja Fiona. − Uzsitām cenu līdz trim miljoniem. Kolosāli!

−   Šaubos, vai viņiem nauda kaut ko nozīmē.

Fiona izvilka adatu no matu mezgla un izpurinaja matus brīvībā. tā viņa izskatījās vēl desmit gadus jaunaka. Meitenes acis joprojām mirdzēja līksmība un ļauna prieka dzirksts.

Grejam pēkšņi sažņaudzās sirds.

−    Fiona, ko tu esi sastrādājusi?

Meitene uzlika somiņu uz galda, piešķieba to uz Greja pusi un pavēra. Viņš ieskatījās.

−Akdievs… Fiona.

Somiņa gulēja grāmata apdriskatos ādas vākos.

Līdzīga tikko pardotajai Darvina Bībelei.

−   Vai tā ir īstā? − viņš jautāja.

−    Es to nočiepu dibentelpa, tieši tā veca muļķa acu priekšā.

−Kā…?

−Ar veco uzmanības novēršanas un apmaiņas paņemienu. Visu dienu nomeklējos, līdz atradu tāda paša formātā un izskata Bībeli. Protams, pie tas vēl bija mazliet jāpiestrādā, bet pēc tam atlika tikai labi skaļi paraudat un paklaigat, parakņaties soma…

−    Viņa paraustīja plecus. − Un − šurum, burum, viss kartībā!

−    Ja Bībele jau bija pie tevis, kāpēc tu ļāvi man solīt…? − Tad Grejam atausa gaisma. − Tu mani izmantoji.

−    1−ai liktu tiem maitam izmest trīs miljonus par divus pensus vērtu viltojumu!

−    Viņi drīz vien atjegsies, ka tā nav īsta grāmata, − Grejs izdvesa, šausmu pārņemts.

−   Ja, bet tad es sen jau bušu projām.

−Kur?

−    Došos tev līdzi. − Fiona aizcirta somas slēdzi.

−   Es gan tā nedomāju.

−   Vai atceries, ko Mutti teica par izpardoto bibliotēku? No kuras nāca Darvina Bībele?

Grejs saprata, par ko viņa runā. Grete Nila lika noprast, ka atkal kāds cenšas apkopot senlaiku zinātniekā bibliotēku. Viņa gribēja iedot Grejam oriģinālā pirkuma rēķina kopiju, bet laja brīdi viņiem uzbruka, un viss gāja bojā liesmas.

Fiona piesita sev pie pieres. − Tā sasodīta adrese man ir šeit. − Tad viņa pastiepa roku. − Nu ko?

Grejs negribīgi paspieda to.

Fiona pikti atrāva savu plaukstu. − it kā. − Atkal izstiepusi roku, viņa pagrieza plaukstu uz augšu. − Gribu redzēt tavu īsto pasi, tu, biedi. Tu doma, ka es neprotu atšķirt viltotu no īstas?

Meitene cieši ieskatījās viņam acīs. Šorīt viņa bija nozagusi Greja pasi. Tagad viņas skatiens bija nepielūdzams. Pikti saviebies, viņš beidzot pasniedzās slepenā žaketes iekškabata un izvilka īsto pasi.

Fiona izlasīja viņa vārdu. − Greisons Pirss. − Viņa nosvieda pasi uz galda. − Priecājos iepazīties… beidzot.

Grejs paņēma pasi. − Tagad par Bībeli. No kurienes tā ir nākusi?

−   To es pateikšu tikai tad, ja ņemsi mani līdzi.

−   Nerunā muļķības! Tu esi tikai bērns.

−    Bērns ar Darvina Bībeli.

Grejam bija apnikusi šī šantaža. Viņš jebkura brīdi varēja atņemt Bībeli, taču zināšanam, kas bija meitenes galvā, nevarēja tik viegli piekļūt. − Fiona, tā nav nekāda sasodīta spelite.

Meitenes skatienā iezagās skarbums, uzreiz padarot viņu vecāku. − Un tu doma, ka es to nezinu. − Viņas balss bija ledaini salta. − Kur tu biji, kad viņi iznesa manu Mutti maisa? Sasodīta liķu īrnisāl

Grejs aizvēra acīs. Meitene bija pamodinājusi viņa lidzjutibu, taču viņš negribēja padoties. − Piedod, Fiona, − viņš aizžņaugta

balsi ierunājās. − Bet tu prasi neiespējamo. Es nevaru ņemt…

Sprādziens satricināja kafejnīcu ka zemestrīce. Loga stikls nodrebēja, trauki plīsa, Fiona un Grejs piecēlās un piegāja pie loga. Ielu klāja dūmu mākonis, kas cēlas pret vakara debesim. Pretejas puses ēkas sagrautaja sienā plīvoja un šaudījās liesmas.

Fiona paraudzījās uz Greju. − Ļauj minēt, − viņa teica.

−   Mans viesnīcas numurs, − viņš piekrita.

−    Labs sākums.

23:47. HIMALAJI

Vāciešu sagūstītie Peinters un Līza sēdēja ragavas, ko vilka viens no sniega motocikliem. Viņi brauca jau gandrīz stundu, piesprādzēti ar plastmasas siksnām un sasieti kopā. Ragavas vismaz tika apsildītas.

Tomēr viņš bija noliecies uz 1 ,izas pusi, cenzdamies pēc iespe− jas pasargāt viņu ar savu augumu. Liza bija paliekusies viņam pretī. Tas bija viss, ko viņi varēja darīt. Viņu plaukstu locītavas bija piesietas katram sava ragavu pusē.

Viņiem priekšā klostera slepkava sēdēja uz velkoša sniega motocikla aizmugures sēdekļa, pavērsis pret viņiem šauteni, un ar dažādajam acīm modri vēroja gūstekņus. Grupas vadītāja Anna Šporenberga sēdēja pie stūres.

bijušo nacistu banda.

Vai pārveidotie nacisti.

Vai kas nu viņi tadi bija.

Peinters atmeta šo jautājumu. Pašlaik bija jarisina daudz, sva− rigaka mīkla.

Ka palikt dzīviem.

Brauciena laika Peinters uzzināja, cik viegli tika atrasta viņa un Lizas slēptuvē kalnos. Ar infrasarkano metodi. Sasalušaja apvidu viņu ķermeņu siltums uzreiz nodeva slēptuvi.

Tieši tāpēc arī bēgšana šajos kalnos būtu gandrīz neiespējama.

Viņš turpināja gudrot, koncentrējot visu uzmanību uz vienu mērķi.

Izglābties.

Jau stundu sniega motociklu karavana traucās caur ziemigo nakti. Ar elektriskajiem motoriem aprīkotie braucamie pārvietojās gandrīz bez trokšņa. Pieci sniega motocikli klusuma veikli manevrēja šajā labirintā, gar stāvam klinšu kraujam, dziļās ielejās, par ledus tiltiem.

Viņš visiem spēkiem pūlējas iegaumet ceļu. Taču nogurums ne− ļāva paturēt prata sarežģītos līkločus. Turklāt arī galva bija atsākusi dunēt. Bija atgriezušas galvassāpes un kopā ar tam reiboņi un nespeks. Peinters bija spiests atzīt, ka simptomi nemazinas. Un arī to, ka viņš ir pamatīgi apmaldījies.

Piešķiebis kaklu, viņš ieskatījās naksnīgajās debesis.

Virs galvas salti spīdēja zvaigznes.

Varbūt pēc tam varētu noteikt viņu atrašanas vietu.

Šaja brīdi debesis uzzibsnīja sīki gaismas punktiņi. Viņš atra− va skatienu, acu dobumos dzēla asas sāpes.

−   Kā jūties? − čukstēja Līza.

Peinters tikai kaut ko norūca, juzdamies pārāk nelāgi, lai spētu parunāt.

−   Atkal nistagms, − secinaja Līza.

Nikns slepkavas uzrūciens partrauca viņu sarunu. Peinters par to bija pateicīgs. Viņš aizvēra acis un dziļi elpoja, gaidīdams, kad nelabums pāries.

Pamazām pārgāja arī.

Kad viņš atvēra acis, karavana virzījās augšup klinšu korē, pa− lenināja gaitu un apstājās. Peinters paraudzījās apkārt. Tur nebija neka. Labaja puse kori šķērsoja apledojusi klints. Atkal sāka snigt.

Kāpēc viņi apstājās?

Slepkava nokapa no sniega motocikla.

Anna viņam sekoja. Būdīgais vīrs pagriezies uzrunāja sievieti vāciski.

Peinters saspringti ieklausījās un uztvēra slepkavas pēdējos vārdus.

− …vienkārši novākt viņus.

Viņš tos izteica bez niknuma, tikai biedējoši lietišķi.

Anna sarauca pieri. − Ginter, mums jāizdibina vairāk. − Viņa paraudzījās uz Peintera pusi. − Tu zini, kādas mums pēdējā laika bija problēmas. Ja viņu atsūtīja šurp… ja viņš zina kaut ko tādu, kas var to izbeigt.

Peinteram nebija ne jausmas, par ko viņi runā, taču viņš java pretiniekiem saglabāt šos maldus. Jo vairāk tāpēc, ka tie sargāja viņa dzīvību.

Slepkava tikai pašūpoja galvu. − Viņš mums sagadas nepatikšanas. Ks to varu saost. − Viņš pagriezās, lai ietu projām, uzskatot šo jautājumu par izrunātu.

Anna apturēja vīrieti, pieskaroties viņa vaigam − maigi, pateicīgi… un varbūt ne tikai. − Dunke, Ginter.

Ginters aizgriezās, bet pirms tam Peinters pamanīja viņa acis pazibam sāpes. Slepkava aizgāja līdz stāvajai klints sienai un iespraucās kāda plaisa. Pēc brīža izplūda tvaiku mākonis un spožas gaismas zibsnis − tad atkal pazuda.

Durvis atvērās un aizvērās.

Aiz Peintera muguras viens no sargiem nicīgi nošņācās un klusi kaut ko norūca − lamuvardu, ko dzirdēja tikai tuvu blakus stāvošie.

Leprakonig.

Lepras ķēniņš.

Peinters ievēroja, ka sargs bija nogaidījis, līdz milzis, vārda Ginters, būs droša attāluma un nedzirdes. Viņš neuzdrošinājās teikt to acīs. Taču, spriežot pēc slepkavas saspringtajiem pleciem un skarbās izturēšanas, viņš droši vien jau bija to dzirdējis.

Anna atgriezās uz sniega motocikla. Viņai aiz muguras apsēdās cits bruņots sargs, pavērsis ieroci pret gūstekņiem. Viņi atkal devās ceļa.

Taka apliecās apkārt klinšu atradzei un virzījās lejup, vēl dziļākā aiza. priekšā ceļu klāja īsta ledus miglas jūra, aizsedzot skatu uz leju. vīrs miglas jūras slējās masīva kalnu kore, kas izskati− jas kā kopā saņemtas sargajošas plaukstas.

Viņi iebrauca biezas miglas valstība, ar starmešu gaismām urbjoties tajā.

Jau pēc brīža redzamība saruka līdz dažam pedam. Zvaigznes pazuda.

Pēkšņi sabiezeja tumsa − viņi bija nonākuši nokareno klinšu ēna. Taču gaiss kļuva nevis aukstaks, bet jūtami siltāks. Virzoties arvien zemāk, sniega sāka parādities atsegti klinšu bluķi. Ap tiem plūda kustoša sniega ūdens straumītes.

Peinters apjauta, ka viņi laikam tuvojas kādam nelielam ģeo− termiskas aktivitates punktam. Himalajos ir karstie avoti, taču tie ir reti un zināmi galvenokart tikai vietējiem iedzīvotājiem. Zinātnieki uzskatīja, ka šie ģeotermiskie karstie punkti, kas radušies no Indijas kontinentālās plātnes spēcīgā spiediena uz Āziju, kalpojuši par iedvesmas avotu mītam par Šangri−1 a.

Kad sniegs kļuva arvien plānāks, braucējiem bija jaatsakās no sniega motocikliem. Kad tie apstajās, Peinteru un I .īzu atbrīvoja no ragavam, piecela kājas un sasēja viņiem rokas. Viņš turējās Lizas tuvuma. Abi apmainījās ar raižpilniem skatieniem.

Kur, ellē, viņi nokļuvuši?

baltu apģērbu un šauteņu stobru ielenkuma viņi soļoja tālāk. Zem kājām sniegu nomainīja slapji akmeņi. Parādījās klinti iekalti pakāpieni, pa kuriem plūda ūdens straumītes. priekšā migla pamazām izklīda.

Dažus soļus tālāk no tumsas iznira akmeņu siena nokarenas klints pakāje. Dabiska dziļa grota. Taču tā nebija nekāda parādīze − tikai robaini melni granīta bluķi, slapji un piloši.

Drīzāk elle nekā Šangri−La.

Liza viņam līdzās paklupa. Peinters pietureja viņu, ka nu spēja ar sasietam rokam. Taču viņš uzreiz saprata, kas Lizai lika paklupt.

Viņu priekšā no miglas iznira pils.

Vai drīzāk − puse no pils.

Ejot tuvāk, Peinters saprata, ka tā ir fasade, kas raupji iecirsta grotas tālākaja siena. Divi milzīgi, izroboti torņi slējās abas puses masivai centrālajāi daļai. Bieza stikla logu rūtis spidēja gaisma.

− Granitschloss, − paziņoja Anna un veda gustekņus uz arku, kas bija divreiz augslaka par cilvēka augumu, ar milzīgam granīta bruņinieku figūrām abas pusēs.

Ieeju noslēdza smagas ozolkoka durvis ar melniem dzelzs apkalumiem. bet, kad viņi tam tuvojas, durvis paceļas, lai ielaistu ļaužu pulciņu.

Anna devās uz, priekšu. − Nāciet! šī bija gara nakts, vai ne?

bruņotie sargi veda Printeru un Lizu uz pils ieeju. Peinters nopētīja fasadi ar izrobotiem mūriem, parapetiem un arku logiem. Pār visu melno granīta virsmu ritēja ūdens, teceja straumītēm ka asaras. Ūdens atgādināja melnu eļļu, it kā pati pils viņu acu priekšā izšķistu, atkal saplūstot ar klinšu sienu.

Spožas gaismas uzliesmojumi dažos apakšstāva logos apspīdēja visu pils fasadi ar velnišķīgu atblazmu, atgādinot Hieroni− ma Bosa gleznu. Šis piecpadsmita gadsimta mākslinieks bija radījis daūdzus baismīgus Flles attēlojumus. Ja viņš būtu veidojis Elles vārtu skulpturu, tā būtu līdzīga šai pilij.

Ta kā citas izvēlēs nebija, Peinters sekoja Annai pils ieejas arka. Viņš paraudzījās apkārt, meklējot vārdus, ko Dante bija iztēlojies uzrakstītus uz Elles vārtiem:

Atstāj visas cerības, šeit ieejot.

Vārdi nebija redzami − taču viss tāpat bija skaidrs.

Atstāj visas cerības…

Diezgan tuvu patiesībai.

20:15

KOPENHĀGENA

Kad viesnīcas sprādzienā atbalss noklusa, (irejs sagrāba Fionas roku un metās āra no franču konditorejas pa sānu durvīm. Spraukdamies cauri ļaužu bariņam, kas bija sapulcējušies iekš− pagalma, viņš devās uz šķersieliņu.

Tālumā iekaucas sirēnas.

Kopenhāgenas ugunsdzēsējiem šī bija grūta darba diena.

Velkot līdzi Fionu, Grejs bija nonācis līdz šķērsielas stūrim, projām no dūmiem un haosa. Viņam pie pašas auss ar troksni sašķīda ķieģelis. Šāviens. Viņš apcirtās apkārt, ierava Ronu šķers− iela un zemu pieliecās. Nopētīja ielu, meklējot šaveju.

Un atrada.

Pavisam tuvu.

Puskvartala attālumā, otra ielas pusē.

Ta bija izsolē redzēta baltmatainā sieviete. Tikai tagad viņa bija terpusies melna, cieši pieguloša sporta tērpa. Un arī rotājusies ar jaunu modes aksesuaru. Pistoli ar klusinātāju. Viņa to turēja zemu, pie ceļgala, ātri soļojot uz Greja pusi. Sieviete pielika roku pie auss, un viņas lūpas sāka kusteties.

Racija.

Kad sieviete nonāca ielas laternas gaisma, Grejs apjauta savu kļūdu. tā nebija tā pati sieviete no izsoles. Viņas mati bija garaki. Seja kalsna ka.

Brāļa un māsas vecaka radiniece.

Grejs pagriezās.

Viņš domāja, ka Fiona jau būs tikusi līdz šķērsielas vidum, taču viņa bija tikai piecu jardu attālumā, apsedusies uz zaļa, aprūsējuša Vespa motorollera.

−Ko tu…?

− dabūju mums braucamo. − Viņa iemeta atvertaja soma skrūvgriezi.

Grejs piesteidzās pie viņas. − Nav laika iedarbinat to, savienojot vadus.

Fiona par plecu palūkojās atpakaļ, kamēr viņas pirksti tausti− jas aizdedzes vadu mudžekli. Viņa pagrieza divus, un motors iesprauslajas, ievaidējās un sāka darboties.

Velns…

Viņa tiešām bija veikla − taču visam ir savas robežas.

Grejs norādīja uz aizmuguri. − Pie stūres sedešu es.

Fiona paraustīja plecus un apsēdās aizmugurē. Grejs iekārtojās pie stūres, atlaida atbalstu un ierucinaja motoru. Neieslēdzot lukturi, viņš aiztraucās pa tumšo ieliņu. Vai drīzāk − aizpukšķi− naja.

−   Kusties! − viņš norūca.

−   Ieliec otrajā ātruma, − ieteica Fiona. − Izlaid trešo. Šiem vecajiem graustiem ir jasadod pa pakaļu.

−   Iztikšu bez tavam pamācibam.

Tomēr Grejs paklausīja, nospieda sajugu un parsledza ātru− mus. Motorollers salecas ka izbiedēts kumeļš. Viņi jau ātrāk aiz− traucas pa ieliņu, līkumojot starp atkritumu tvertnēm.

Aiz muguras skaļi kauca sirēnas. Grejs atskatijas. Caram šķērsielai aizjoņoja ugunsdzēsēju auto, bākugunīm zibot, steidzoties uz sprādzienā vietu. Pirms Grejs paspēja atkal pagriezties uz priekšu, ieliņa, lukturu apgaismots, parādijās kāds stāvs.

šavēja.

Grejs vēl mazliet palielināja ātrumu, apbraucot apkārt augstām buvgružu konteineram, lai tas aizsegtu viņus no vajātājas. Ja viņš turesies tuvu pie sienas, tad izdosies parvarēt atlikušo taisno posmu līdz Šķērsielas galam.

Tālākaja gala ielas gaismas spīdēja ka baka.

Ta bija viņu vienīgā iespēja.

Pievērsis visu uzmanību ceļam, Grejs ieraudzīja, kā priekšā pa− radas un apstājās vēl viens tumšs stāvs. Caram braucoša auto lukturu gaisma viņa gaišie mati izskatījās sudrabaini. vēl viens radinieks. Vīrietis bija ģērbies gara, melna putekļu mētelī. No tā parādijas pistole.

Sieviete laikam bija paziņojusi viņam pa rāciju, sarīkojot aplenkumu.

−   Turies stingri! − Grejs uzsauca Fionai.

Kad vīrietis ar vienu roku pacēla ieroci, Grejs pamanīja, ka ša cilvēka otrā rokā karājās saitē, pārsietā no plaukstas locītavas līdz elkonim. Lai gan viņa seja bija ēnas, Grejs zināja, kas ir nogriezis viņiem bēgšanas ceļu.

Tas bija Gretes Nīlas slepkava.

Uz viņa pārsietās rokas bija Bērtala zobu pēdas.

Pistole notēmēta uz Greju.

Nebija laika.

Grejs asi sagrieza braucamrīka stūri un lika tam slīdēt, riepām kūpot, sasvertam sāniski, tieši virsū slepkavam.

Atskanēja apslapēts šāvienā troksnis, ko pavadīja spalgs krak− šķis, kad lodes trāpija tuvējas durvīs.

Fiona bailes iebļāvās.

Taču tas bija ļaundara vienīgais šāviens. Viņš lēcienā izvairījās no slīdoša motorollera. Izkļuvis no tumšas ieliņas, Grejs par− trauca slīdēšanu, riepām nokaucot uz cementa apmales. Viņš strauji metās uz ielas, transporta plūsma, izpelnoties niknu sig naltaures putienu no aizkaitinata Audi vadītāja.

Grejs traucās tālāk.

Fionas tvēriens mazliet atslabā.

Grejs manevrēja ap lenakam mašmam, uzņemot ātrumu, jo iela virzījās lejup pa stāvu nogāzi. I .eja tā izbeidzās strupceļā, kokiem apaugušā sāniela. Grejs nobremzēja pirms asa pagrieziena. Motorollers neklausīja. Viņš paraudzījās lejup. Pie aizmugures riteņa pa zemi vilkās trosite.

Bremžu trosīte.

I.aikam norauta slīdēšanas laika.

−    1.ēnāk! − Fiona iekliedza viņam ausī.

−    Bremzes nedarbojas! − viņš atkliedza. − Turies!

Grejs apslapēja motora apgriezienus, tad pūlējās parvarēt inerci, stūrējot zigzagiem ka kalnu slēpotājs. Viņš vilka aizmugures riepu gar apmali, gumijai kūpot.

Viņi nonāca līdz stūrim, joprojām pārāk liela atruma.

Grejs sagaza braucamo uz sāniem, ar metālu uzšķiļot spožas dzirksteles. Motorollers šķērsoja krustojumu tieši priekšā kravas auto. Ieķērcās signāltaures, iekaucās bremzes.

Tad viņi atsitās pret apmali otra ielas malā.

Motorollers apgāzās. Grejs un Fiona aizlidoja.

Triecienu mazliet apslapēja dzīvžogs, tomēr viņi piezemējās uz ietves, ķieģeļu sienas pakaje. Pieslējies kājās, Grejs piegāja pie Fionas.

Viņa piecēlās, drīzāk dusmīga nekā ievainota. − Fs par šim drēbēm samaksāju divsimt eiro. − Kleita viena sana bija pamatīgi ieplesta. Ar vienu roku turēdama to ciet, Fiona noliecās, lai paceltu somu.

Greja Armani uzvalks bija cietis vēl vairāk. Vienā ceļgala bija izrauts caurums, bet žaketes laba puse izskatījās ka ar stiepļu suku noskrapēta. Taču, ja neskaita dažus zilumus un nobrazu− mus, viņi nebija savainojušies.

Satiksmes straume mierīgi plūda garām viņu avārijas vietai.

Fiona devās projām. − Vespas šeit tiek sasistas visu laiku. Un tikpat bieži tiek nozagtas. Kopenhāgenā šādi braucamie ir gandrīz vai kopīgs īpašums. Vajag tikt uz priekšu? Paņem. pēc tam atstāj nākamajam. Neviens par to neuztraucas.

Kads laikam tomēr uztraucās.

Viņu uzmanību piesaistīja riepu kauciens. F&amp;amp;gt;ivu kvartalu tālumā uz ielas izjoņoja melns sedans. Tas tuvojās viņiem. Bija pārāk tumšs, lai saskatītu vadītāju un blakussēdētāju. Priekšējo lukturu gaismas taustījas viņiem pretī.

Grejs steidzināja Fionu projām pa koku noēnoto ietvi, slēpjoties dziļakaja krēsla. šajā ielas puse stiepās augsts ķieģeļu mūris. Nebija ne eku, ne šķērsielu. Tikai augsts mūris. Otrā puse skanēja jautras stigu un stabuļu melodijas.

Viņiem aiz muguras sedans palēnināja gaitu pie sasistas vespas, meklējot viņus.

Protams, bija jau ziņots par viņu bēgšanu ar motorolleru.

−    Nāc te! − sauca Fiona.

Uzmetusi somu uz pleca, viņa piegāja pie ēnas apslēpta parka soliņa un uzkapa uz, ta. Pēc tam, atsperusies no atzveltnes, palecas un satvēra vienu no koka zariem vīrs galvas. Sašūpojās un uzcēla kājas uz zara.

−    Ko tu dari?

−    Ielas bērni tā dara vienmēr. Brīva ieeja.

−Kas?

−Nac!

Uzmanīgi, soli pa solītim viņa virzījās pa resno zaru, kas stiepās pāri ķieģeļu mūrim. Nolēca Otrā pusē un pazuda.

Sasodīts!

Sedans uz ielas atkal tuvojas.

Ta ka citas izvēlēs nebija, Grejs sekoja Fionas piemēram. Uzkāpa uz sola un palecas. mūra otrā pusē skanēja mūzika, tik brīnumaina un līksma nakts tumsa. Karadamies pie zara, viņš palūkojās pāri sienai.

Skatienam pavērās brīnumzeme ar mirdzošiem lukturiem, pasaku pilim un ņirbošiem karuseļiem.

Tivoli dārzi.

Pagajuša gadsimta mijas izpriecu parks bija patveries paša Kopenhāgenas sirdi. No augšās Grejs saskatīja parka centrālo ezeru. Tā spoguļgludaja virsma atspīdēja tūkstošiem lukturu un spuldžu gaisma. No tā uz visam pusēm stiepās puķu dobēm rotāti celiņi uz apgaismotiem paviljoniem, amerikaņu kalniņiem, karuseļiem un panorāmas riteņiem. Senais parks nebija tik tehno− kratisks ka Disnejlenda, un taja valdīja sirsnīgākā noskaņa.

Grejs aizrapas pa zaru uz parka pusi pāri mūrim.

Otrā puse Fiona lejā gaidīja un pamāja viņam ar roku. Viņa stāvēja aiz kāda darbarīku šķūnīša.

Grejs nolaida kājas no zara un palika karajoties aiz rokam.

Pie labas plaukstas uz zara pēkšņi sašķīda mizas gabals, Grejs nobijies atlaida pirkstus un krita, vicinot rokas, lai noturētu līdzsvaru. Viņš smagi piezemējās puķu dobe, sasitot celi, taču mīkstā mala augsne apslapēja triecienu. Otra sienas pusē ierUcas auto motors un aizcirtās durvis.

Viņi bija pamanīti.

Sāpes saviebies, Grejs devās pie Fionas. Meitenes acis bija plaši ieplestas. Viņa bija dzirdējusi šāvienu. Neteikuši ne vārda, viņi metās bēgt Tivoli dārzu dziļuma.

NEGLĪTAIS PĪLĒNS.

;;

1:22. HIMALAJI

Vēlu pēc pusnakts Liza mērcējās karstā dabiski sasilušo minerālūdeņu vannā. Aizvērot acis, viņa varēja iztēloties, ka atrodas kāda darga Eiropas kūrorta. Istabas iekārtojums noteikti bija pietiekami grezns − biezi Ēģiptes kokvilnas dvieļi un peldmeteļi, masīva gulta ar baldahīnu, piekrauta ar siltam segām un pēdu biezu zosu dunu peli. Pie sienam karājās viduslaiku gobelēni, bet akmens grīdu klāja turku paklaji.

Peinters blakus telpa kurinaja nelielo kammu.

Viņi abi kopā mitinājās šajā mazaja cietuma kamera.

Peinters bija pateicis Annai Šporenbergai, ka viņi jau Amerika bija pāris. Šādas viltības mērķis bija neļaut viņus izšķirt.

Liza neko neiebilda.

Viņa negribēja šeit palikt viena.

Lai gan ūdens bija gandrīz varošs, Liza drebinājās. Būdama ārste, viņa saprata, ka izbeidzas adrenalīna uzpludi, kas līdz šim uzturējuši enerģiju un sak parādities šoka pazīmes. Liza atcerējās, ka strīdējās ar vācu doktori, gandrīz metās viņai virsū. Ko gan viņa domāja? Par to viņus abus varēja nošaut.

Bet Peinters visu šo laiku bija tik mierīgs. Pat tagad Liza sajūtas drošāk, dzirdot, kā viņš ieliek uguni vēl vienu pagali, pavisam ikdienišķi rūpējoties par siltumu un komfortu. Viņš noteikti ir pārguris. Peinters jau bija izmercējies masivaja vannā − ne tik daudz mazgašanas deļ, bet drīzāk, lai pasargātu sevi no apsaldējumiem. Pamanījusi uz Peintera ausim baltus plankumus, Liza uzstāja, ka viņam pirmajam jāiet vanna.

Viņa pati bija ģērbusies siltāk un tāpēc vieglāk pārcieta aukstumu.

Tomēr viņa pilnība iegremdejas vannā, ar galvu zem ūdens, ļaujot matiem izplūst ap to ka udenszalem. Siltums apņēma visu augumu, iespiežoties katra miesas šūniņa. Jutekļi saspringa. Tagad atlika tikai ievilkt elpu un noslīkt. Viens panikas mirklis, un viss būs beidzies. Visas bailes un spriedze. Viņa pati būs izlēmusi savu likteni − atņēmusi to, ko pretinieki sagūstījuši.

Tikai jāievelk elpa…

−    Vai būsi jau beigusi plunčāties? − Zem ūdens virieša balss izklausījās tik tala un neskaidra. − Mums atnesa vēlas vakariņas.

Liza sakustējas, iznira, ūdens straumītēm plūstot no matiem un sejas. − Es… es tūlīt nākšu.

−   Nesteidzies! − Peinters blakus istaba atsaucas.

Viņa dzirdēja, ka uguni ievēlas vēl viena pagale.

Kā viņš vēl spēja pakusteties? Tris dienas slimības gulta, cīniņš pagraba, ledainais brauciens šurp… bet viņš vēl rosās. Tas palīdzēja Lizai nezaudēt cerības. Varbūt tas bija tikai izmisums, taču viņa juta, ka šim vīrietim piemīt neparasts spēks, kas nav tikai fizisks.

Domājot par to, drebuļi beidzot pārgāja.

Līza izkapa no vannas, tvaikos kūpēdama, un noslaucījās dvieli. Pie sienas karājās biezs peldmētelis. Viņa vēl brīdi vilcinājās to uzvilkt. Pie senlaicīgas mazgājamas bļodas bija augsts spogulis. tā virsma bija aizsvidusi, taču viņa varēja saskatīt sava kaila auguma apveidus. Liza pagrieza kaju, nevis, lai tīksminātos ar savu skaistumu, bet lai nopētītu zilumus, kas klāja miesu. Smeldzīgās sāpes kāju muskuļos atgādināja kaut ko svarīgu.

Viņa vēl bija dzīva.

Liza paraudzījās uz vannu.

Tadu prieku viņa tiem nesagadas. Viņa pārcietis visus pārbaudījumus.

Liza uzvilka peldmēteli. Cieši sasējusi jostu ap vidukli, viņa pacēla smago aizbīdni un atvēra vannasistabas durvis. Blakus telpa bija siltāk. Tvaiki bija uzsildījuši istabu līdz ciešamai temperatūrai, bet iekurinātais kamīns bija radījis īsti mājīgu siltumu. Neliela liesma jautri sprēgāja un plīvoja, apspīdot istabu ar tīkami mīlīgu blāzmu. Mājīgo noskaņu papildinaja sveču puduris pie gultas, kas arī bija vienīgais apgaismojums.

Elektrības šajā telpa nebija.

Ieradot viņiem ieslodzījuma vietu, Anna Šporenberga lepni pa− stāstija, ka lielāko daļu elektrības viņi iegūst ģeotermiskā ceļa pēc simt gadus vecas metodes, ko izstrādājis franču izcelsmes vācu inženieris Rūdolfs Dīzelis − vēlākais dīzeļmotora izgudrotājs. Taču elektrību vajadzēja taupīt, un tā bija paredzēta tikai pils svan− gakajam telpām.

Seit ne.

Kad Liza ienaca istaba, Peinters pagriezās. Viņa ievēroja, ka pēc vannas spuraini izžuvušie mati piešķir vīrietim puiciski ne− bednigu izskatu. Kailam kājām, terpies tāda paša peldmēteli, viņš leja kupošu dzerienu divas akmens krūzes.

−   Jasmīnu teja, − viņš paziņoja, norādot Līzai uz mazu diva− niņu pie kamīna.

Uz zema galdiņa bija nolikta paplate, uz tas cieta siera gabali, tumšas maizes klaips, liellopu cepeša šķēles, sinepes, bļoda ar mellenēm un mazs krējuma trauciņš.

−    mūsu pēdējais vakarediens? − apjautājas Līza, cenzdamās izlikties vieglprātīgā, taču nespēdama. Rīt agri no rīta viņus pratinās.

peinters apsēdās un norādīja Līzai uz sēdekli viņam blakus.

Liza apsēdās.

Kamēr viņš grieza maizi, Liza paņēma asa Čederas siera šķēlīti. Paostīja to un nolika. Ēstgribas nebija.

−   Tev vajadzētu paēst, − ieteica Peinters.

−   Kāpēc? Lai man būtu vairāk spēkā, kad viņi mūs sazaļos?

Peinters saritinaja gaļas šķēli un iemeta mutē. Košļādams to,

viņš ierunājās: − Neko nevar droši zināt. Ja neko citu, tad vismaz to es dzīvē esmu iemācījies.

Līza šaubīdamas papurināja galvu. − Ko tad tu iesaki? Vienkārši cerēt, ka gan jau viss nokārtosies?

−   Man labāk patīk plāns.

Liza paraudzījās viņā. − Un tev tāds ir?

−   Pavisam vienkāršs. Bez lielas šaušanas un granatu spridzināšanas.

−   Un kāds tas ir?

Norijis sakošļato gaļas kumosu, viņš pievērsas Līzai. − Tads, kas pārsteidzoši bieži iedarbojas.

Liza gaidīja izskaidrojumu. − Nu?

−   God īgums.

Viņa atslīga sēdekli un saguma. − Lieliski.

Peinters paņēma maizes šķēli, uzzieda uz tas vienkāršās sinepes, uzlika gaļas šķēli, bet uz tas − siera gabaliņu, tad pasniedza to Lizai. − Ēd!

Viņa nopūtusies paņēma šo cienastu, kaut vai tikai tādēļ, lai neaizvainotu gatavotaju.

Peinters uzmeistaroja sviestmaizi arī sev. − Piemēram, es esmu DARPA nodaļas "Sigma" direktors. Mēs izmeklējam draudus ASV, izmantojot bijušos īpašo vienību kareivjus. Tie ir DARPA spēcīga roka kaujas operācijās.

Liza sāka skrubināt maizes garozu un sajuta sinepju aso garšu. − Vai mēs varam cerēt, ka šie kareivji mūs izglābs?

−   Maz ticams. Laika ir pārāk maz. Paies vairākas dienas, līdz viņi pārliecināsies, ka klostera drupas nav mana lika.

−Tad es nesaprotu…

Peinters pacēla roku un ierunājās ar pilnu muti, košļadams sviestmaizi. − Runa ir par godīgumu. Pateikt visu, skaidri un atklāti. Un tad redzes, kas notiks. Kaut kas šeit piesaistīja "Sigmas" interesi. Ziņojumi par savādam slimībām, ja tik daūdzus gadus viņi darbojušies slepenība, kāpēc visi šie negadījumi dažu pēdējo mēnešu laikā? Es neticu sakritībām. Dzirdēju Annas sarunu ar vienu no kaujiniekiem. Viņa piemineja kādu problēmu. Kaut ko, kas viņiem sagādājis raizes. Varbūt mūsu plāni nemaz nav tik pretēji? Varbūt ir iespējams sadarboties.

−    Un viņi mūs atstas dzīvus? − Līza noprasīja, it kā izsmējīgi, tomēr sirds dziļumos cerot uz to. Lai noslēptu samulsumu, viņa iekodas sviestmaizē.

−    Nezinu, − godīgi atbildēja Peinters. − Kamēr būsim viņiem noderīgi. Bet, ja mēs varētu iegūt dažas dienas… tas palielinatu mūsu izredzes uz izglābšanu vai varbūt uz apstākļu maiņu.

Līza domīgi košļāja sviestmaizi. Pēc brīža viņa attapas, ka tās vairs nav. Un viņa joprojām jutās izsalkusi. Viņi pa abiem izēda bļodiņu melleņu, aplejuši tās ar krējumu.

Viņa it kā citam acīm paraudzījās uz Peinteru. Viņam piemita ne tikai neatlaidība un spēks. Aiz šim zilajam acīm slēpās ass prāts un loģiskas spriešanas spējas. It kā nojautis viņas domas, Peinters pacēla skatienu. Liza steidzīgi pievērsās ēdienu paplatei.

Viņi klusēdami pabeidza maltīti, izdzēra tēju. pēc ēšanas nogurums bija jūtams vēl vairāk, un pat runāt šķita par grutu. Līzai patika klusuma sēdēt blakus šim vīrietim. Viņa dzirdēja tā elpu. Sajuta svaigi nomazgātās ādas smaržu.

Iztukšojusi ar medu saldinatas tējas krūzi, viņa pamanīja, ka Peinters, piemiedzis vienu aci, berzē labos deniņus. Calvassapes atkal pieņēmas spēka. Liza negribēja viņu uztraukt ar ārstes runām, taču piesardzīgi ar acs kaktiņu nopētīja vīrieti. Viņa otras rokas pirksti drebēja. Raugoties dziestošajā uguni, acu zīlītes tikko manami raustījās.

Peinters piemineja godīgumu, bet vai viņš vēlējas zināt patiesību par savu veselības stāvokli? Lēkmes šķita uznakam arvien biežāk. Turklāt Līzas bailes sava ziņa bija gluži savtīgas − nevis par Peintera veselību, bet viņa iedvestas vārgās izdzīvošanas cerības dēļ. Viņš bija Līzai vajadzīgs.

Līza piecēlās. − Mums mazliet japaguļ. Līdz rītausmai droši vien nav ilgi.

peinters novaidējas, bet piekrita. Viņš piecēlās. Līza pieturēja vīrieti pie elkoņa, kad viņš mazliet sagrīļojās.

−   Man nekas nekait, − viņš apgalvoja.

Te nu bija godīgums.

Liza pieveda viņu pie gultas un atvilka segas.

−   Es varu gulēt uz dīvāna, − viņš iebilda.

−    Nerunā muļķības. Lien gulta. Tagad nav īstais brīdis tādiem smalkumiem. mēs esam nacistu cietoksnī.

−   Bijušo nacistu.

−   Jā, tas ir liels mierinājums.

Tomēr Peinters novaidējies ierausas gultā ar visu peldmēteli mugura. Līza apgāja apkarl gultai, nopūta sveces un arī apgūlās. Ēnas sabiezeja, bet dziestošā kamīna uguns apspīdēja istabu ar ramu atblazmu. Līza šaubijas, vai spētu paciest pilnīgu tumsu.

Viņa iekārtojas zem segas un uzvilka to līdz pat zodam. Pagriezusies ar muguru pret Peintera, viņa atstāja brīvu vietu starp abu augumiem. Laikam nojautis Lizas nemieru, viņš pievirzījās tuvāk.

−   Ja mirsim, − viņš nomurminaja, − tad kopā.

Līza norija siekalas. Tas gan nebija tāds mierinājums, ko viņa bija gaidījusi, tomēr savāda kārtā tas iedvesa cerību. Kaut kas Peintera balsi, viņa godīgums, vārdos neizteiktais solījums palīdzēja daudz, labāk nekā vārgi un neskaidri apgalvojumi par viņu drošību.

Viņa ticēja šim vīrietim.

Līza piekļāvās Peinteram tuvāk, satvēra viņa plaukstu, viņu pirksti savijās, bez seksuālas iekāres, tikai cilvēciska velmē pēc atbalsta. Viņa aplika vīrieša roku sev ap pleciem.

Viņš mierinoši un spēcīgi saspieda Lizas plaukstu.

Līza piekļāvās vēl tuvāk, viņš iekārtojās ērtāk sievietei līdzās.

Līza aizvēra acis, nemaz neceredama, ka spes aizmigt.

Taču Peintera rokās miegs tomēr atnāca.

22:39. KOPENHĀGENA

Grejs ieskatījās pulksteni.

Viņš un Fiona slēpās jau vairāk nekā divas stundas. Viņi bija ielīduši tehniskaja šahtā pie ātrākcijas ar nosaukumu Minen jeb "Raktuves". tā bija vecmodīga animatronikas ātrākcija, kur va− goniņi ripoja garām kurmjiem līdzīgiem, zimetiem dzīvnieciņiem ogļraču tērpos, kas stradāja ērmīgas pazemes raktuves. Fona visu laiku skanēja viena un tā pati melodija − kā ķiniešu spīdzināšana ar ūdens pilieniem skaņu forma.

Iejukuši ļaužu drūzma Tivoli dārzos, Grejs un Fiona iekāpa šajā ātrākcija, izlikdamies par tēvu un meitu. Pirmaja citiem neredzama ja pagrieziena viņi izlēca no vagoniņa un iespruka tehniskaja telpa ar elektrības brīdinājumā zīmi uz durvīm. tā ka viņi braucienu nepabeidza, Grejs varēja tikai izteloties, kāds ir tā noslēgums − jautrie kurmjveidigie radījumi saguluši slimnīcas gultas un cieš no smagas plaušu kaites.

Vismaz tā viņš cerēja.

Līksmais piedziedājums holandiešu valoda atskanēja tūkstošo reizi. Varbūt tas nebija gluži tik neciešami ka ātrākcija It's a Smuli World Disnejlenda, taču droši varēja pretendet uz otro vietu.

Šaura ja būceni Grejs turēja klēpi atšķirtu Darvina bibeli. Gaismodams ar lukturīti, viņš pētīja lappusi pēc lappuses, cerība atrast kādu noradi par tās lielo svarīgumu. Viņa galva dunēja mūzikas ritma.

− Vai tev ir ierocis? − noprasīja Fiona, tupēdama kakta ar sakrustotām rokam. − Ja ir, tad nošauj mani.

Grejs nopūtās. − Vēl tikai stundu japaciešas.

Viņš bija nolēmis sagaidīt parka slēgšanu. Tam bija tikai viena oficiālā izeja, taču Grejs nešaubijas, ka tagad visi izkļūšanas ceļi tiek novēroti. Viņu vienīgā iespēja bija mēģināt tikt projām kopā ar druzmu, kad pusnakti visi atstas parku. Viņš mēģināja sazināties ar Monku un noskaidrot, vai tas ir atlidojis, bet veco buv−

ju dzelzs un vara konstrukcijas apgrutinaja mobilā talruņa uztveršanu. Viņiem bija jātiek uz lidostu.

−    Vai uzzināji kaut ko no Bībeles? − apjautājas Fiona.

Grejs papurināja galvu. Aizraujoši bija papētīt ciltskoka attēlojumu pirmā vaka iekšpuse, paša Darvina dzimtas evolūcijas liecību. Bet pārējās līdz šim izskatītājas planajas un trauslajas lappuses nekādās norādes nebija atrodamas. Viņš pamanīja tikai dažus skribelējumus. Viena un tā pati zīme atkal un atkal, daudzos variantos un paveidos.

Grejs ieskatījās piezīmju bloknota. Viņš tur bija iezīmējis Bībeles lappuses atrastos simbolus − kas zina, paša Čarlza Darvina vai kāda vēlāka īpašnieka rokas ieskicētus.

Viņš pastūma bloknotu uz Fionas pusi.

−    Vai kaut kas nešķiet pazīstams?

Fiona nopūtās un paliecās uz priekšu, atbrīvojot sakrustotās rokas. Samieglām acīm aplūkoja simbolus.

− Putnu pēdas, − viņa noteica. − nekā tāda, kā dēļ būtu vērts nogalināt.

Grejs izbolīja acis, bet neteica neko. Fiona bija sadrūmusi. Viņam labāk patika meitenes atriebīgais prieks un mežonīgās dusmas. Taču ieslodzīta šajā šaurībā, viņa arvien vairāk ierāvās sevī. Grejs nojauta, ka līdz šim Fiona bēdas bija pārvērtusi enerģijā, lai īstenotu Bībeles atgūšanas plānu − kaut nelielo atriebību par vecmāmiņas slepkavību. Bet tagad, sēžot tumsā, baisa īstenība atgriezās.

Ko viņš varēja darīt?

Paņēmis pildspalvu un papīru, Grejs centās atrast kādu nodarbi, kas atrautu Fionu no drūmajām domām. Viņš uzzīmēja vēl vienu simbolu − mazo tetovējumu uz izsoles uzvarētāja rokas.

Viņš pasniedza to Fionai. − Un ko teiksi par šo?

Ar vēl skaļāku un dramatiskāku nopūtu meitene atkal paliecās uz priekšu, lai palūkotos. Viņa papurināja galvu. −Četrlapu āboliņš. Nezinu. Ko tas varētu… pagaidi… − Viņa paņēma bloknotu un ieskatījās ciešāk. Viņas acis iepletās. − Es to esmu redzējusi!

−Kur?

−    Uz vizītkartes, − atbildēja Fiona. − Tikai tas bija citāds, zīmēts kā kontūras. − Viņa paņēma Greja pildspalvu un ķērās pie darba.

−   Kam tā vizītkarte piederēja?

−   Tam kretīnam, kurš toreiz bija ieradies pētīt mūsu reģistrus. Tam, kurš mūs piešmauca ar viltoto kredītkarti. − Fiona turpināja zīmēt. − Un kur tu to redzēji?

−   Tā bija uzzīmēta uz rokas vīrietim, kurš nopirka Bībeli.

Fiona izmisīgi ievaidējas. − tā jau es domāju! Tātad pie visa vainīgs tas pats maitasgabals! Vispirms viņš mēģina to nozagt. pēc tam, lai slēptu pēdas, nogalina Mutti un nodedzina veikalu.

−    Vai atceries vārdu uz vizītkartes? − jautāja Grejs.

Meitene papurināja galvu. − Tikai simbolu. Jo es to pazinu.

Viņa pabīdīja zīmējumu tuvāk Grejam. Tas bija tetovējuma simbola smalkāks līniju zīmējums, kur bija labāk redzams tā savijums.

Grejs uzsita ar pirkstu pa lappusi. − Tu to pazini? Fiona pamāja ar galvu. − Es krāju nozīmītes. Protams, pie šīm smalkajām drēbēm tās īsti neder.

Grejs atcerējās jaku ar kapuci, kurā bija meiteni pirmoreiz pamanījis, − to rotāja visdažādako formu un krāsu nozīmītes.

− Man bija ķeltu periods, − turpināja Fiona. − Tad klausījos tikai ķeltu mūziku un arī lielākā daļa nozīmīšu bija ar viņu rakstiem.

−    Un šis simbols?

−   To sauc par Zemes kvadratu vai Svētā Hansa krustu. Tas it kā aizsargā cilvēku, piesaucot spēkus no visiem četriem Zemes stūriem. − Viņa norādīja uz aboliņlapas cilpām. − Tāpēc dažkārt to sauc par vairoga mezglu. Tas domāts aizsardzībai.

Grejs uzmanīgi ieklausījās, taču nevarēja iedomāties, kāda tam varētu būt nozīme.

−   Tāpēc es ieteicu Mutti uzticeties viņam, − Fiona atzinās. Viņa atkal bija sagumusi kaktā un runāja čukstus, it kā baidītos izteikt to skaļi. − Viņai šis tips nepatika. Jau no pirmā skatiena, bet, ieraugot šo zīmi uz. vizītkartes, es nospriedu, ka viņš varētu būt normāls džeks.

−   Tu taču nevarēji zināt.

−   Mutti zināja, − meitene asi atcirta. − Un tagad viņa ir mirusi. Manis dēļ. − Šajos vārdos skanēja izmisums un vainas apziņa.

−   Muļķības. − Grejs pievirzījās tuvāk un aplika roku meitenei ap pleciem. − Lai kas arī būtu šie ļaudis, viņi jau no paša sākuma bija sasodīti apņēmīgi. Tu to zini. Viņi būtu atraduši iespēju iegūt informāciju no jūsu veikala. Nebūtu likušies mierā, ja viņus atraidītu. Ja tu nebūtu pierunājusi vecmāmiņu atļaut viņiem izskatīt dokumentus, viņi būtu nogalinājuši jūs abas turpat uz vietas.

Fiona piekļāvās viņam.

−   Tava vecmāmiņa…

−   Viņa nebija mana vecmāmiņa, − Fiona skumji iebilda.

To jau Grejs bija nojautis, taču viņš klusēja un ļāva meitenei pašai runāt.

−   Viņa pieķēra mani, kad es mēģināju veikalā kaut ko nočiept. Pirms diviem gadiem. Taču viņa nesauca policiju. Viņa pacienāja mani ar zupu. Ar cāļa buljonu.

Pat neredzot tumsā, Grejs juta, ka meitene viegli pasmaida.

−   tāda viņa bija. Vienmer palīdzēja ielas berniem. Vienmēr pieņēma pie sevis noklīdušos.

−   Tādus kā Bērtals.

−   Un es. − Fiona ilgu brīdi klusēja. − Mani vecāki gāja bojā autokatastrofā. Viņi bija pakistāniešu imigranti. No Pendžabas. Mums Londonā, Volthemforesta, bija neliela māja un pat dārziņš. mēs gribējām iegādāties suni. Un tad… tad viņi gāja bojā.

−   Fiona, man ļoti žēl.

−    Mani pieņēma krustmāte un tēvocis… Viņi bija tikko ieradušies no Pendžabas. − Atkal ilgs klusums. − Pēc mēneša tēvocis sāka pa naktīm nākt manā istabā.

Grejs aizvēra acis. Ak dievs…

−   Tāpēc es aizbēgu… Pāris gadu mitinājos Londonas ielās, taču tad iekūlos nepatikšanās ar bīstamiem cilvēkiem un biju spiesta mukt projām. Atstāju Angliju un devos klejojumos pāri visai Eiropai. Kaut kā iztiekot. Līdz nonācu šeit.

−   Un Grete tevi pieņēma.

−   Un tagad viņa arī ir mirusi. − Atkal vainas pieskaņa. − Varbūt es visiem nesu nelaimi.

Grejs apskāva meiteni ciešāk. − Es redzēju, kā viņa uz tevi skatās. Tava ienākšana viņas dzīvē nebija nelaime. Viņa mīlēja tevi.

−    Es… es zinu. − Fiona pagrieza galvu uz otru pusi. Viņas pleci nodrebēja klusās elsās.

Grejs klusēja, apskāvis meiteni. Tagad bija viņa kārta justies vainīgam. Grete bija tik nesavtīga sieviete, gādīga un saprotoša, laipna un iejūtīga. Tagad viņas vairs nebija. Viņam nācās atzīt arī savu vainu. Ja viņš būtu rīkojies piesardzīgāk… ievācis ziņas prātīgāk…

Viņa nevērībai bija smagas sekas.

Fiona turpināja šņukstēt.

Un, pat ja slepkavība un dedzināšana jau bija ieplānota neatkarīgi no viņa neveiklās iztaujāšanas, Grejs atcerējās savu rīcību pēc tam. Viņš aizbēga, atstājot Fionu šajā haosā, vienu pašu bēdu varā. Grejs atcerējas, kā meitene viņu sauca, − vispirms dusmīgi, pēc tam lūdzoši.

Bet viņš neapstājās.

−   Man vairs neviena nav, − Fiona šņukstēja Greja žaketes piedurknē.

−   Tev esmu es.

Viņa atrāvās, asaru pilnām acīm. − Bet tu arī dosies projām.

−    Un tu brauksi man līdzi. − Grejs zināja, ka šeit Fionai vairs nebūs droši. Viņu nogalinās, ja ne tādēļ, lai atgūtu Bībeli, tad tādēļ, lai apklusinātu. Viņa zināja pārāk daudz. It kā… − Tu teici, ka zinot adresi no Bībeles pirkuma rēķina.

Fiona paraudzījās uz viņu ar neslēptam aizdomām. Viņa bija pārstājusi šņukstēt. Atrāvusies viņa nopētīja Greju, mēģinot saprast, vai vīrieša līdzjūtība bija tikai izlikšanās, lai izspiestu no viņas ziņas. Grejs tagad saprata meitenes piesardzību, kas bija izveidojusies, dzīvojot uz ielas.

Tāpēc viņš negribēja uzstāt. − kāds mans draugs lido šurp ar privātu lidmašīnu. Viņam jānolaižas pusnaktī. Mēs varam satikties ar viņu un lidot, kur vien vajag. Ceļa mērķi tu varēsi pateikt, kad būsim iekāpuši lidmašīnā. − Grejs pastiepa roku, lai apstiprinātu šo norunu.

Aizdomīgi piemiegusi vienu aci, Fiona satvēra viņa plaukstu.

−   Sarunāts, − viņa piekrita.

Tikai niecīgs labojums Greja šīsdienas kļūdām, taču tas bija iesākums. Meitene japasargā no briesmām, un lidmašīna viņai vajadzētu būt drošība. Tur viņa varēs palikt pilota uzraudzībā, kamēr Grejs un Monks veiks izmeklēšanu.

Fiona pastūma viņam tuvāk bloknotu ar sazīmētajiem simboliem. − Tikai zināšanai… Mums jālido uz Paderbornu Vacijas vidienē. Kad nonāksim tur, pateikšu precīzu adresi.

Grejs uzņēma šo piekāpšanos kā pirmo uzticēšanās zīmi. − lai tā būtu.

Fiona pamāja ar galvu.

Vienošanas bija panākta.

−   Ja vien varētu apklusināt šo stulbo mūziku, − viņa nogurusi ievaidējas.

It kā paklausot viņai, apnicīgais meldiņš beidzās. Norima arī motora monotonā rūkoņa un vagoniņu riteņu klabēšana uz sliedēm. Pēkšņajā klusumā aiz šaurajām durvīm atskanēja soļi.

Grejs piecēlās kājās. − Paliec man aiz muguras! − viņš nošņācās.

Fiona pacēla Bībeli un paslēpa somā. Grejs paņēma jau iepriekš noskatītu tērauda armatūras stieņa gabalu.

Durvis atvērās, un viņiem acīs iespīdēja spoža gaisma.

Vīrietis pārsteigts skarbi uzsauca viņiem dāņu valodā:

−   Ko jūs abi te darat?

Grejs izslējās un nolaida stieni. Viņš bija gandrīz uzbrucis šim vīram tehniķa formastērpā.

−    Ātrākcija ir slēgta, − paziņoja vīrietis, pakāpdamies sāņus. − Pazūdiet no šejienes, kamēr neesmu izsaucis apsardzi.

Grejs paklausīja. Ejot garām tehniķim, tas viņam uzmeta niknu skatienu. Viņš saprata, kā tas izskatās no malas. Pusmūža vīrietis kopā ar pusaugu meiteni paslēpies tumšā kaktā izpriecu parkā.

−   Jaunkundz, jums nekas nekaiš? − noprasīja tehniķis. Viņš laikam bija pamanījis Fionas aiztūkušās acis un saplēstās drēbes.

−   Viss ir štokos. − Viņa ieķērās Grejam elkonī un viegli sašūpoja gurnus. − Par šo prieciņu viņš samaksāja vairāk.

Parka darbinieks saviebās. − Izeja ir tur. − Viņš norādīja uz spīdošu neona uzrakstu. − Un tā lai es jūs vairs šeit nemanītu! Te ložņāt ir bīstami.

Ne tik bīstami kā ārā. Grejs devās uz durvīm un izgāja pa tām. Viņš ieskatījās pulksteni. Tikai mazliet pāri vienpadsmitiem. Līdz parka slēgšanai vēl apmēram stunda. Varbūt vajadzētu mēģināt jau tagad tikt projām.

Apejot ap ātrākcijas ēkas stūri, šis parka gals izskatījās tukšs un izmiris. Nav nekāds brīnums, ka ātrākcija tika slēgta ātrāk.

Grejs dzirdēja mūziku un līksmas balsis no parka ezera puses.

−   Visi pulcējas uz elektrisko parādi, − paskaidroja Fiona. − Tas ir noslēguma pasākums ar uguņošanu.

Grejs cerēja, ka šīs nakts uguņošana nebeigsies ar asinīm un kliedzieniem. Viņš nopētīja tuvāko apkārtni. Laternas izgaismoja nakti. Dobēs kupli saziedējušas tulpes. Uz betonetajiem celiņiem un soliņiem cilvēku bija maz. Viņi bija kā uz delnas.

Grejs pamanīja divus apsargus − vīrieti un sievieti −, aizdomīgi enerģiskā gaitā soļojot uz viņu pusi. Vai tas strādnieks tomēr būs izsaucis apsardzi?

−   Laiks atkal pazust, − paziņoja Grejs un pavilka Fionu uz otru pusi, tālāk no apsargiem. Viņš devās uz ļaužu pulcēšanās vietu. Viņi soļoja ātri, turēdamies koku ēnā. Tikai divi parka apmeklētāji, kas ļoti grib redzēt parādi.

No dārza celiņiem viņi nonāca centrālajā laukumā ar plašo ezeru, kas mirdzēja apkārtejo paviljonu, piļu gaismekļu un laternu atspīdumos. Otrā pusē ļaudis uzgavilēja, kad laukumā parādījās pirmā parādes platforma. tā bija trīs stāvu augstumā, uz tās bija attēlota nāriņa uz klints, rotāta ar smaragdzaļām un debeszilām spuldzītēm. Nāriņa sveicinot māja ar roku. Tai sekoja citas platformas ar mirdzošam, kustīgām lellēm piecu metru augstumā. Līksmi skanēja flautas, rībēja bungas.

−     Hansa Kristiāna Andersena parāde, − paskaidroja Fiona. − Svinības par godu rakstnieka divsimt gadu jubilejai. Viņš ir šīs pilsētas svētais aizbildnis.

Grejs veda Fionu uz ļaužu pūļiem, kas bija sastājušies gar parādes ceļa malām ap ezeru. Ar skaļu blīkšķi debesīs uzšāvās un uzplauka milzīgs ugunīgs zieds, atspoguļojoties rāmajā ezera ūdenī. Naksnigajās debesīs uzzibeja un uzmirdzeja spožas raķetes.

Tuvojoties skatītāju drūzmai, Grejs vērīgi lūkojās apkārt, meklējot melnā tērptus bālsejainus stāvus. Taču šeit bija Kopenhāgena. Katrs piektais iedzīvotājs bija gaišmatains. Bet melna krāsa laikam šosezon Dānijā bija īpašs modes kliedziens.

Greja sirds dauzījās bungu rīboņas ritmā. Uguņošanas troksnis atbalsojās viņa krūtīs un ausu bungādiņās. Bet tad viņi beidzot bija nonākuši līdz ļaužu drūzmai.

Tieši virs galvas uzplauka un sašķīda vēl viens ugunīgs zieds, izlaistot dzirksteļu lietu.

Fiona paklupa.

Grejs, ausīm džinkstot, notvēra viņu.

Kad sprādzienā blīkšķis noklusa, Fiona pārsteigtā paraudzījās augšup. Viņa atrāva plaukstu no sāna un pacēla to gaisā, kamēr Grejs vilka meiteni dziļāk burzmā.

Uz plaukstas bija asinis.

4:02. HIMALAJI

Peinters pamodās tumsā, kamīns bija izdzisis. Cik ilgi viņš bija gulējis? Bezlogu telpā bija grūti noteikt laiku. Taču viņam šķita, ka pārāk ilgs laiks nav pagājis.

Kaut kas bija viņu pamodinājis.

Viņš paslējās uz elkoņa.

Otrā gultas pusē Liza arī bija nomoda un raudzījās uz durvīm. − Vai tu juti…?

Istaba pēkšņi spēcīgi nodrebēja. Tālumā atskanēja neskaidrs rībiens, kas atbalsojās vēderā.

Peinters nometa segas. − Nelaime.

Viņš norādīja uz pils saimnieku sagādāto tīro drēbju kaudzīti. Viņi aši saģērbās garajā apakšveļā, biezos, apvalkātos džinsos un platos džemperos.

Otrā istabas puse Liza iededza sveces pie gultas. Viņa uzvilka kājās izturīgus ādas zābakus, kas drīzāk izskatījās paredzēti vīriešiem. Viņi klusumā gaidīja kādu laiku… varbūt minūtes divdesmit, ieklausīdamies, kā troksnis pamazām norimst.

Abi atslīga atpakaļ gultā.

−   Kā tev šķiet, kas notika? − Liza čukstēja.

Aiz durvīm atbalsojās skarbi uzsaucieni.

−    Nezinu… bet gan jau drīz vien uzzināsim.

Akmens gaitenī aiz biezajam ozolkoka durvīm dunēja smagi soļi. Peinters piecēlās un ieklausījās.

−   Nāk šurp, − viņš paziņoja.

To apstiprinot, pie durvīm atskanēja spēcīgs klauvējiens. Peinters pacēla roku, liekot Līzai atkāpties, un arī pats paspēra soli atpakaļ. Tad atskanēja smaga čerkstoņa, atvelkot dzelzs aizbīdni, kas noslēdza ieeju istabā.

Durvis atvērās, ieskrēja četri vīri, pavērsuši pret gūstekņiem šautenes. Viņiem sekoja piektais. Viņš bija līdzīgs slepkavam Ginteram. Liels un būdīgs tēvainis ar resnu kaklu, īsi apgrieztiem sudrabainiem vai gaiši pelēkiem matiem. Viņam kājās bija platas brūnas bikses, sabāztas pusgaros melnos zābakos, un tāds pats brūns krekls.

Pietrūka tikai melna apsēja ar kāškrustu ap roku, un būtu īsts esesietis.

Vai drīzāk − bijušais esesietis.

Viņam bija tikpat bāla seja kā Ginteram, tikai kaut kas ar to nebija kartībā. Viena sejas puse bija nošļukusi kā pēc pārciestās triekas. Norādot uz durvīm, vīrieša kreisā roka slimīgi trīcēja.

− Kommen mit mir! − viņš uzrūca.

Viņiem lika iet līdzi. Būdīgais vadonis pagriezās un aizsoļoja, it kā nemaz nepieļaujot, ka viņa pavēlēm varētu nepaklausīt. Taču to, protams, pastiprināja šauteņu stobri pie gūstekņu mugurām.

Peinters pamāja Lizai. Viņi abi izgāja no istabas sargu pavadībā. Šaurais klinti iekaltais gaitenis bija tik tikko pietiekami plats diviem gājējiem. Vienīgais apgaismojums bija pie sargu šautenēm piestiprinātie lukturi, kas ejot meta šūpojošas ēnas. Gaiteni bija jūtami aukstāks nekā istabā, taču ne tuvu ne tik auksts kā ārā.

Tālu nebija jāiet. Peinters bija pieņēmis, ka viņus ved uz pils galvenās fasādes pusi. Viņš nekļūdījās. Varēja pat sadzirdēt attālu vēja gaudošanu. Laikam atkal sacēlusies vētra.

Dūšīgais sardzes vīrs pieklauvēja pie griezumiem rotātām koka durvīm. Atskanēja neskaidra atbilde, un viņš atvēra durvis. Gaitenī ieplūda silta gaisma un karsta gaisa vilnis.

Sargs iegāja un turēja durvis atvērtas.

Peinters kopā ar Lizu iegāja telpā un paraudzījās apkārt. Tā izrādījās paraupjā stilā iekārtotā darbistaba un bibliotēka. Telpa bija divu stāvu augstumā, visas četras sienas klāja vaļēji grāmatplaukti. Augšējo stāvu apņēma metāla balkons, smagnējs un bez rotājumiem. Augšup veda tikai vienas stāvas redeļu kāpnes.

Telpā valdošā siltuma avots bija masīvs akmens pavards, kurā kvēloja iespaidīgs sārts. No gleznas pie sienas uz ie nācējiem bargi noraudzījās vīrs vācu armijas uniformā.

−   Mans vectēvs, − pamanījusi Peintera skatienu, paziņoja Anna Šporenberga. Viņa piecēlās no milzīga, kokgriezumiem rotāta rakstāmgalda. Viņa arī bija ģērbusies tumšos džinsos un džemperī. Laikam pils iemītniekiem tā bija pieņemts. − Viņš pēc kara pārņēma pili.

Viņa norādīja gūstekņiem uz krēsliem ar augstām atzveltnēm, kas bija salikti puslokā pie kamīna. Peinters ievēroja tumšus lokus zem Annas acīm. Laikam viņa nemaz nebija gulējusi. Viņš sajuta no sievietes drēbēm vēdījam dūmu smaku, kas atgādināja kordītu.

Interesanti.

Tuvojoties smagajiem krēsliem, Peinters ieskatījās Annas acīs. Viņam pār pakausi pārskrēja drebuļi. Par spīti nogurumam, doktores acu skatiens bija skaidrs un ass. Peinters redzēja tajās viltīgu, plēsonīgu spīdumu un saltu aprēķinu. Ar šādu pretinieci bija ļoti jāuzmanās. Anna, šķiet, tikpat uzmanīgi vēroja un novērtēja viņu.

Kas īsti notika?

−   Sitzen Sie, bitte, − viņa aicināja, norādot uz krēsliem.

Peinters un Līza apsēdās blakus. Anna iekārtojās viņiem pretī. Sargs nostājas pie aizvērtajām durvīm, sakrustojis rokas. Peinters zināja, ka pārējie apsardzes vīri gaida ārpuse. Viņš nopētīja telpu, meklējot bēgšanas ceļus. Vienīgā izeja uz ārpasauli bija dziļi sienā ierīkots logs ar necaurredzami aizsalušām rūtīm un dzelzs režģiem.

Pa to ārā nevar tikt.

Peinters atkal pievērsa uzmanību Annai. Varbūt ir vēl kāda izeja. Anna izturējās piesardzīgi, taču viņi nebija atvesti šurp bez iemesla. Viņam bija jauzzina pēc iespējas vairāk, taču jarīkojas neuzkrītoši. Viņš ievēroja, ka Anna tiešām izskatās līdzīga vīram gleznā. Ar to var sākt.

−Jūs teicāt, ka jūsu vectēvs pārņēma šo pili, − Peinters sāka iztaujāšanu, pieturoties pie drošām tēmām. − Kam tā piederēja pirms tam?

Anna atlaidās krēslā, acīmredzot juzdamas atvieglota, ka var kaut brīdi atpūsties pie uguns. Tomēr viņa nezaudēja vērību, salikusi rokas klēpī, paraudzījās uz Līzu, tad atkal uz Peinteru. − Granitschloss vēsture ir ilga un tumša, Krova kungs. Vai jūs zināt, kas bija Heinrihs Himlers?

−   Hitlera laba roka?

−   Jā. SS priekšnieks. Un arī vājprātīgs slepkava.

Šāds raksturojums pārsteidza Peinteru. Vai tā bija viltība? Viņš nojauta, ka ir sākusies kāda spēle. Tikai viņš nezināja tās noteikumus… vismaz pagaidām ne.

Anna turpināja: − Himlers uzskatīja sevi par desmitā gadsimta sākšu karaļa Heinriha reinkarnaciju. Viņš pat apgalvoja, ka saņemot no tā telepātiskus vēstījumus.

Peinters pamāja ar galvu. − Esmu dzirdējis, ka viņš aizrāvās ar okultismu.

−    Drīzāk − bija apsēsts ar to. − Anna paraustīja plecus. − Vācijā daudzi ar to aizrāvās. Sākot jau ar Blavatskas kundzi, kas izgudroja vārdu "ārieši". Viņa apgalvoja, ka ieguvusi slepenas zināšanas, studējot budistu klosterī. Noslēpumaini skolotāji esot viņai atklājuši, kā cilvēce cēlusies no kādas augstāk attīstītas rases un nākotnē atkal izveidosies par tādu.

−    Slavenā augstākā rase, − piebilda Peinters.

−Tieši tā. Gadsimtu vēlāk Gvido fon Lists apvienoja viņas uzskatus ar ģermāņu mitoloģiju, piešķirot šai mītiskajai āriešu rasei ziemeļniecisku izcelsmi.

−   Un vācieši uzķērās uz šīs pasaciņas, norijot to kā āķi, − Peinters mazliet provokatoriski ieminejās.

−    Un kāpēc ne? Pēc zaudējuma Pirmaja pasaules karā šādā ideja glaimoja mūsu pašapziņai. Visā Vācijā uzplauka okultie grupējumi. Tules biedrība, Vril biedrība, Jauno templiešu ordenis.

−   Cik atceros, pats Himlers piederēja pie Tules biedrības.

−Ja, reihsfirers pilnība ticēja šai mitoloģijai. Pat skandinavu rūnu burvju spēkam. Tāpēc viņš izvēlējas divas sig rūnas − divas zibens šautras − par savu kaujas priesteru − Schutzstaffel jeb SS − pazīšanās zīmi. Studējot Blavatskas kundzes darbus, viņš nonāca pie pārliecības, ka āriešu rase radusies tieši Himalajos un šeit tā atkal atdzims.

Liza ierunājās pirmoreiz. − Tātad Himlers tiešām sūtīja ekspedīcijas uz Himalajiem. − Viņa saskatījās ar Peinteru. Viņi jau bija par to runājuši. Tātad viņu minējumi nebija tālu no patiesības. Taču Peinters joprojām lauzīja galvu par Annas mīklaino apgalvojumu.

Mēs neesam nacisti. Vairs ne.

Viņš mudinaja šo sievieti runāt, kamēr viņa bija tik labvēlīgā omā. Viņš nojauta lamatas, taču nesaprata, no kuras puses tās draud. Neziņa kaitināja, taču Peinters negribēja to izrādīt.

−    Un ko īsti Himlers te meklēja? − viņš jautāja. − kādu pazudušu āriešu cilti? baltas augstākas rases Šangri−La?

−    Ne gluži. Antropoloģisku un zooloģisku pētījumu aizsega Himlers aizsūtīja esesiešus meklēt sen pazudušas augstākas rases atstātas liecības. Viņš bija pārliecināts, ka atradis šeit senas rases pēdas. Un, lai gan nekas netika atrasts, viņa apņēmība arvien vairāk pieauga līdz ar viņa neprātu. Kad viņš Vācijā uzsāka SS cietokšņa − savas personiskas pils ar nosaukumu Vevelsburga − celtniecību, viņš uzcēla šeit tās precīzu kopiju, ar lidmašīnu atvedis no Vacijas tūkstošiem koncentrācijas nometņu ieslodzītos kā vergu darbaspēku. Viņš atgādāja uz šejieni arī metrisko tonnu zelta stieņu. Lai nodrošinātu mūs ar visu nepieciešamo. Un tas arī ir izdevies, pareizi ieguldot līdzekļus.

−    Bet kāpēc to vajadzēja būvēt šeit? − jautāja Liza.

Peinters to varēja uzminēt. − Viņš ticēja, ka šajos kalnos atdzims āriešu rase. Viņš būvēja tās pirmo citadeli.

Anna pamāja ar galvu, it kā atzīstot precīzu trāpījumu spēlē. − Viņš ticēja arī, ka vēl ir dzīvi slepenie skolotāji, kas savulaik mācījuši Blavatskas kundzi. Viņš būvēja tiem cietoksni − visu šo zināšanu un pieredzes apkopošanas centru.

−    Vai tie slepenie skolotāji arī parādījās? − Peinters izsmējīgi apjautājās.

−    Nē. Bet kara beigās ieradās mans vectēvs. Un atveda sev līdzi kaut ko brīnumainu, kaut ko tādu, kas varēja palīdzēt īstenot Himlera sapni.

−    Un kas tas bija? − jautāja Peinters.

Anna papurināja galvu. − Pirms turpinām, man jāuzdod jums kāds jautājums. Un es ļoti ieteiktu atbildēt patiesību. Peinters saviebās par šo pēkšņo pavērsienu.

−   jūs jau zināt, ka es nevaru to apsolīt. Anna pirmoreiz pasmaidīja.

−    Paldies vismaz par tādu godīgumu, Krova kungs.

−   Un kāds tad ir jautājums? − Peinters gribēja zināt. Varbūt tagad viņi nonāks pie galvenā.

Anna raudzījās viņā. − Vai jūs esat slims? Man grūti noteikt. Jūs it kā spējat tik skaidri domāt.

Peinters iepleta acis. tādu jautājumu viņš nebija gaidījis. Pirms viņš paguva atbildēt, iejaucas Līza: − Jā.

−    Līza, − brīdinaja Peinters.

− Viņa tik un tā uzzinātu. Lai to pateiktu, nav jābūt mediķim.

−    Līza pievērsās Annai. − Viņš uzrāda vestibulārās pazīmes, nistagmu un reiboņu lēkmes.

−   Bet migrēnas ar vizuāliem traucējumiem? Līza pamāja ar galvu.

−    Tā jau es domāju. − Viņa atlaidās krēslā. Uzzinātais, šķiet, bija viņai pa prātam.

Peinters sarauca pieri. Kāpēc?

Liza uzstāja: − Kas viņam kait? Manuprāt, mums… viņam ir tiesības zināt.

−   Par to parunāsim vēlāk, bet varu uzreiz pateikt, kādas ir viņa izredzes.

−    Kādas?

−    Pēc trim dienam viņš mirs. Mokošā nāvē. Peinters ar pūlēm saglabāja mieru.

Līza arī neizrādīja satraukumu un klīniskā tonī apjautājas:

−    Vai to var ārstēt?

Anna paraudzījās uz Peinteru, pēc tam atkal uz Lizu.

−Nē.

23:18. KOPENHĀGENA

Ievainotā meitene bija jānogādā drošībā, pie ārsta. Grejs juta, ka no šāvienā brūces sūcas asinis, samērcējot viņa kreklu, kamēr viņš atbalstīja Fionu, palicis roku viņai zem muguras.

Visapkārt drūzmējas ļaudis. Zibsnīja fotokameru zibspuldzes, biedējot Greju. Garāmslīdošās parādes mūzika un dziesmas atbalsojās ezera ūdenī. Augstu gaisā slējās milzīgas, kustīgas lelles, mājot un šūpojoties virs skatītāju galvām.

Virs ezera joprojām rībēja un mirdzēja salūts.

Grejs nekam no tā visa nepievērsa uzmanību. Paslēpies drūzma, viņš meklēja snaiperi, kas bija sašāvis Fionu. Viņš ātri uzmeta skatienu meitenes ievainojumam. Tikai skramba − bet āda pušu, asinis plūst un bez ārsta palīdzības neiztikt. Fionas seja bija sāpēs nobālusi.

Šāva no mugurpuses. Tas nozīmēja, ka snaiperis slēpās kaut kur kokos un krūmos. Viņiem laimējās, ka paspēja nonākt līdz ļaužu pūlim. Tomēr, tā ka viņi bija pamanīti, tad droši vien arī mednieku ielenkti. Noteikti daži jau ir šajā burzmā.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Līdz parka slēgšanai četrdesmit piecas minūtes.

Grejam bija vajadzīgs plāns − jauns plāns. Viņi vairs nevarēja gaidīt līdz pusnaktij, lai aizlavītos kopā ar apmeklētāju straumi. Līdz tam laikam viņus atradīs. Jāiet projām tūlīt.

Taču parka daļā no parādes laukuma līdz izejai nebija gandrīz neviena cilvēka, jo visi bija sapulcējušies ap ezeru. Ja viņi uzdrošināsies mesties neprātīgā skrējienā uz izeju, tad atkal kļūs par vieglu mērķi atklātā vietā. Un noteikti arī parka vārti tiek novēroti.

Viņam līdzās Fiona bija piespiedusi roku pie ievainotā sāna. Starp pirkstiem sūcās asinis. Viņa pievērsa Grejam panikas pilnu skatienu.

Fiona čukstēja: − Ko mēs tagad darīsim?

Grejs kopā ar Fionu virzījās caur burzmu. Viņam bija tikai viena doma. Tā gan bija bīstama, taču piesardzība nepalīdzēs viņiem izkļūt no parka. Viņš pagrieza Fionu pret sevi.

−    Es nosmērēšu rokas ar asinīm.

−        Ko?

Viņš norādīja uz Fionas drēbēm.

Viņa negribīgi pacēla blūzes malu. − Uzmanīgi…

Grejs saudzīgi notrauca asinis, kas plūda no svaigās brūces. Fiona sarāvās un strauji ievilka elpu.

−    Piedod, − taisnojas Grejs.

−   Tev pirksti auksti ka ledus, − Fiona nomurminaja.

−    Kā jūties?

−    Dzīva palikšu.

Tas arī bija galvenais.

−    Pēc brīža es tevi pacelšu uz rokām, − Grejs izsliedamies paziņoja.

−   Ko tu gribi…?

−Sagatavojies kliegt, kad es teikšu.

Neizpratnē saraukusi degunu, viņa tomēr pamāja ar galvu.

Grejs gaidīja īsto brīdi. Tālumā ieskanējās flautas un bungas. Viņš virzīja Fionu uz galveno vārtu pusi. Pāri skolēnu grupas galvām viņš pamanīja pazīstamu stāvu šinelī, ar saitē pakārtu roku. Gretes slepkava. Vērīgi raugoties apkārt, viņš spraucās caur bērnu bariņu.

Grejs paslēpās vācu turistu vidū, kas dziedāja balādi, piebalsojot flautu un bungu melodijai. Kad dziesma beidzās, to noslēdza uguņošanas dārdoņa.

−   Aiziet! − Grejs pieliecies izrīkoja. Nosmērējis seju ar asinīm, viņš satvēra Fionu. Pacēlis meiteni uz rokām, viņš dāņu valoda skaļi iesaucas: − Bumba!

Viņa kliedzienam piebalsoja sprādzienu krakšķi un sprakšķi.

−    Kliedz! − viņš iečukstēja Fionai ausi.

Viņš pacēla asinīm notriepto seju. Paklausot Greja pavēlei, Fiona viņa rokās izmisīgi iebrēcas un iegaudojās kā nāves mokās.

−   Bumba! − Grejs vēlreiz ieaurojās.

Ļaužu skatieni pievērsas viņiem. Salūts joprojām rībēja. Uz Greja vaigiem spīdēja svaigu asiņu traipi. Vispirms neviens nekustējās. pēc tam gluži ka paisuma vilnī cilvēki sāka atkāpties, uzgrūzdamies cits citam. Atskanēja satraukti saucieni un kliedzieni. Arvien vairāk cilvēku metās bēgt.

Grejs turējās kopā ar bēgošājiem, neatpalikdams no panikas visvairāk pārņemtajiem.

Fiona kliedza un raustījās. Vicināja roku, šķiežot apkārt asinis.

Sajukums uzliesmoja ka meža ugunsgrēks. Greja sauciens bija atradis dzirdīgas ausis, jo cilvēkus bija izbiedejuši teroristu uzbrukumi Londonā un Spānijā. Pūlī atskanēja arī citi saucieni "Bumba!", ceļojot no mutes mutē.

Kā izbiedēts ganampulks ļaudis grūstījās un spiedās cits pret citu. Klaustrofobija vēl vairāk pastiprināja vispārējo uztraukumu. Salūts jau bija apklusis, un parādes ceļā skanēja tikai panikas pilni kliedzieni. Tikko kāds cilvēks metās bēgt, viņa piemēram sekoja divi citi, un ļaužu straume drīz kļuva nevaldāma. Soļi dunēja uz bruģa, ļaudis traucās uz izejas pusi.

Mazs strautiņš pārvērtas par plūdiem.

Visi panikā metās uz izeju.

Ar Fionu uz rokām Grejs ļāva pūļa kustībai nest viņu līdzi. Viņš tikai cerēja, ka neviens netiks sabradāts. Taču pagaidām vēl panika nebija izraisījusi haosu. Kad salūta dārdoņa bija apklususi, ļaužu vidū valdīja drīzāk apjukums, nevis šausmas. Tomēr pūlis steigšus virzījās uz galveno vārtu pusi.

Grejs nolaida Fionu zeme, lai atbrīvotu rokas, pēc tam ar Armani žaketes piedurkni noslaucīja asinis no sejas. Fiona turējās Grejam cieši blakus, ar vienu roku pieķerusies pie viņa bikšu siksnas, lai pūlis viņus neizšķirtu.

Priekša parādījās vārti.

Grejs ar galvas mājienu norādīja uz tiem. − Ja kaut kas notiek… skrien. Neapstājies.

−    Nezinu, vai varēšu. Sāns sāp pēc vella.

Grejs redzēja, ka meitene sākusi klibot, mazliet salīkusi.

Grejs redzēja, ka priekšā apsargi pūlas savaldīt ļaužu straumi vārtos, lai neļautu ķermeņu biezoknī kādu saspiest. tūlīt Grejs pamanīja divus apsargus − vīrieti un sievieti, kas stāvēja malā un pat nemēģināja valdīt drūzmu. Jauns vīrietis un sieviete. Abi ar sniegbaltiem matiem. Pārītis no izsoļu nama. Pārģērbušies viņi sargāja vārtus. Abiem pie jostas bija pistoļu makstis.

Uz mirkli sievietes skatiens pūlī pievērsās viņam.

Bet tad aizslīdēja tālāk.

Pēc tam aši atgriezās.

Pazina.

Grejs sāka virzīties atpakaļ cauri drūzmai, pret straumi.

−    Kas ir? − noprasīja Fiona, iespiesta viņam aiz muguras.

−   Ej atpakaļ. Mums jaatrod cits ceļš.

−        Kā?

Grejs virzījās sāņus, kā peldēdams pret straumi. Taisnā virzienā atkāpties bija pārāk grūti. Pēc brīža viņš izrāvās brīvība. Ap viņiem grozījās vairs tikai saujiņa cilvēku kā mazs atvara virpulis lielajā straumē.

Bija vajadzīgs labāks aizsegs.

Grejs pamanīja, ka viņi ir nonākuši pie pamesta parādes ceļa. Platformu mašīnas apstājušās, to gaismas vēl mirgoja, bet mūzika bija apklususi. Laikam arī to vadītājus bija pārņēmusi panika. Viņi bija atstājuši savus braucamos un metušies bēgt. Pat apsargi bija pārvietojušies pie vārtiem.

Grejs pamanīja vienas platformas atvērtās kabīnes durvis.

−   Ejam tur, − viņš pavēlēja.

Pa pusei nesdams Fionu, viņš atrāvas no pūļa un skrēja uz auto. virs kabīnes slējās milzīga, izgaismota lelle − ķēmīga pīle ar pārāk lielu galvu. Grejs pazina šo figūru. Hansa Kristiāna An− dersena pasakas "Neglītais pīlēns" varonis.

Viņi paskrēja zem viena no paceltajiem spārniem, kas bija rotāti ar mirgojošam dzeltenām gaismiņām un, protams, kustināmi. Grejs palīdzēja Fionai ierāpties kabīnē, ik mirkli baidīdamies saņemt lodi mugurā. Pēc tam iekāpa pats un aizvēra aiz sevis durvis, aizcērtot tās, cik klusu vien spēdams.

Paraugoties āra caur vējstiklu, viņš saprata, ka piesardzība bijusi vietā.

Tieši priekšā no pūļa iznira melnā tērpts stāvs. Grētes slepkava. Viņš pat nepūlējās slēpt ieroci. Visu uzmanību viņš veltīja apkārtnes vērošanai. Riņķoja ap bēgošo ļaužu drūzmu, lūkojās apkārt uz ezeru un parādes apli.

Grejs un Fiona zemu pieliecās.

Vīrietis pagāja viņiem garām dažu jardu attālumā un devās tālāk gar pamesto platformu rindu.

−   Par mata tiesu, − čukstēja Fiona. − Mums vajadzētu…

−    Kuš. − Grejs pielika pirkstu pie lupām. Ar elkonī viņš nejauši pieskārās kādai svirai. Panelī kaut kas noklikšķēja.

Velns…

Atdzīvojās lelles skaļruņi augstu virs galvas.

−   PĒKŠ, PĒKŠ, PĒKŠ… PĒKŠ, PĒKŠ, PĒKŠ…

Neglītais pīlēns bija pamodies.

Un to pamanīja visi.

Grejs izslējās. Trīsdesmit jardu attāluma snaiperis apstājās.

Tagad vairs nebija, kur slēpties.

Pēkšņi ierūcās auto motors. Paskatījies sāņus, Grejs ieraudzīja Fionu sēžot pie stūres un atlaižot sajūgu.

−   Atradu atslēgu aizdedzē, − viņa paskaidroja un ieslēdza pārnesumu. Platformas auto sakustējās un izbrauca no rindas.

−    Fiona, laid mani…

−Tu brauci jau iepriekšejo reizi. Un redzi, ar ko tas beidzas. − Viņa vadīja auto tieši virsū bruņotajam slepkavam. − Turklāt man ar šo maitu ir savi rēķini.

Tātad viņa arī bija pazinusi šo vīru. Viņš nogalināja Fionas vecmāmiņu. Kad slepkava pacēla šauteni, meitene jau bija ieslēgusi otro pārnesumu. Nebaidoties no ieroča, Fiona stūrēja tam tieši pretī.

Grejs pūlējās kaut kā palīdzēt, parmeklēja kabīni.

Tik daudz sviru…

Slepkava izšāva.

Grejs saravās, bet Fiona jau bija to paredzējusi un sagrieza stūri. Šāviens trapīja tikai vējstikla stūri, kas ieplaisāja kā zirnekļa tīkls. Fiona atkal pagrieza stūri, cenšoties sabraukt ļaundari.

Asajā pagriezienā platforma ar smago augšdaļu sagāzās uz diviem riteņiem.

−   Turies! − iebļāvās Fiona.

Auto atkal smagi piezemējās uz visiem četriem riteņiem, taču slepkava bija ieguvis laiku mesties bēgt pa kreisi. Viņš skrēja pārsteidzoši ātri, mērķēdams un gatavodamies šaut tiešā trāpījumā pa sānu logu, kad platforma brauks garam.

Viņiem nebija laika izvairīšanās manevriem.

Atkal pievērsis uzmanību panelim, Grejs sagrāba malējo kreisās puses sviru. tā vienīgā šķita noderīga. Viņš parāva sviru lejup. Pīlēna paceltais kreisas spārns laidās lejup. Tas trāpija slep− kavam pa kaklu, sagāžot viņu uz sāniem, sadragājot skriemeļus. Spārns pacēla vīrieti no zemes un aizsvieda sāņus.

−    Brauc uz vārtiem! − uzsauca Grejs.

Neglītais pīlēns bija pirmoreiz nobaudījis asinis.

−   PĒKŠ, PFKŠ, PĒKŠ… PĒKŠ, PĒKŠ, PĒKŠ…

Pīlēna uzstājīgais sauciens palīdzēja atbrīvot ceļu. Cilvēki pamuka uz abām pusēm. Pūļa spiediens atgrūda pie malas apsargus. Arī abus pārģērbtos. Iebraucamie vārti līdzās galvenajai ieejai, kas bija atvērti, lai atvieglotu izkļūšanu bēgošo ļaužu drūzmai, joprojām bija vaļā.

Fiona stūrēja uz tiem.

Pīlēns izlauzās caur vārtiem, pazaudējot nāvi nesošo kreiso spārnu. Kabīne nodrebēja, un tad jau viņi bija uz ielas. Fiona steidzās projām.

−Griezies pirmajā krustojumā, − Grejs pavēlēja.

Fiona paklausīja, pirms pagrieziena meistarīgi pārslēdzot zemāku pārnesumu. Pīlēns metās ap stūri. vēl pēc diviem pagriezieniem Grejs lika Fionai samazinat ātrumu.

−   Mēs nevaram braukt tālāk ar šo ērmu, − viņš paziņoja. − Tas ir pārāk uzkrītošs.

−   Tu domā? − Fiona palūkojās uz viņu un pašūpoja galvu.

Grejs darbarīku kastē atrada garu uzgriežņu atslēgu. Viņš lika Fionai apturēt auto pakalna virsotnē un izkāpt. Apsēdies pie stūres, Grejs nospieda sajūgu, iestīvēja uzgriežņu atslēgu virs gāzes pedāļa un izlēca uz apmales.

Neglītais pīlēns traucās projām, leja no kalna, gaismām mirgojot, pa ceļam aizķerot ielas malā novietotās mašīnas. Kad tas beidzot kaut kur apstāsies, avārija novērsīs sekotāju uzmanību.

Grejs devās pretējā virzienā. Cerams, dažas stundas viņi būs drošība. Viņš ieskatījās pulksteni. Laika diezgan, lai nokļūtu lidostā. Un satiktu Monku. Viņa lidmašīnai drīz janosēžas.

Fiona kliboja Grejam līdzās, raudzīdamās atpakaļ.

Viņiem aiz muguras attālinājās Pilēna balss.

−   PĒKŠ, PĒKŠ, PĒKŠ… PĒKŠ, PĒKŠ, PĒKŠ…

−   Man viņa pietrūks, − atzinās Fiona.

−   Man arī.

4:35. HIMALAJI

Peinters stāvēja pie kamīna. Dzirdot savu nāves spriedumu, viņš bija piecēlies no krēsla.

Kad Peinters piecēlās, būdīgais sargs paspēra trīs soļus uz priekšu, bet Anna pacēla roku un apturēja viņu. − Nein, Klaus. Alles ist ganz recht.

Peinters gaidīja, kad Klauss atgriezīsies postenī pie durvīm.

−   To nevar ārstet?

Anna papurināja galvu. − Es nemeloju.

−   Kāpēc tad Peinters neizrāda tādu pašu vājprātu kā mūki? − noprasīja Liza.

Anna paraudzījās uz Peinteru. − jūs nebijāt klostera tuvumā, vai ne? Ciematā jūs mazāk tikāt pakļauts iedarbībai. Strauja neiroloģiska sabrukuma vietā jums jāpārcieš lēnāks, vispārīgāks ķermenisks sabrukums. Taču arī tas ir nāves spriedums.

Anna laikam bija kaut ko saskatījusi Peintera sejā.

−    Lai gan ārstēt to nevar, ir cerības palēnināt sabrukumu. Gadiem ilgi eksperimentējot ar dzīvniekiem, mēs esam izstrādājuši dažas cerīgas metodes. Mēs varam paildzināt jūsu dzīvi. Vai vismaz varējām.

−    Kā to saprast? − jautāja Liza.

Anna piecēlās. − Tāpēc es jūs atsaucu šurp. Parādīt kaut ko. − Viņa pamāja ar galvu sargam Klausam, un tas atvēra durvis. − Sekojiet man. Un varbūt mēs atradīsim kādu iespēju palīdzēt viens otram.

Kad Anna pagāja tālāk, Peinters pasniedza Līzai roku. Viņš dega ziņkārē. Viņš nojauta gan lamatas, gan nelielu cerību.

Kas var būt vēl kārdinošāks?

Liza pieceldamās pieliecas viņam tuvāk. − Kas notiek? − viņa čukstēja.

−    īsti nezinu. − Viņš raudzījās uz Annu, kas runāja ar Klausu.

Varbūt mēs atradīsim kādu iespēju palīdzēt viens otram.

Peinters bija gatavojies ierosināt to pašu Annai, pat apspriedis to ar Lizu, mēģināt vienoties, iegūt laiku. Vai viņus noklausījās? Istabā bija mikrofons? Vai arī stāvoklis pilī bija nopietni sarežģījies un viņu sadarbība tiešām bija nepieciešama?

Tagad viņš bija noraizējies.

−   Tas droši vien ir saistīts ar sprādzienu, ko mēs dzirdējām, − ieminējās Liza.

Peinters pamāja ar galvu. Viņam noteikti bija jāuzzina vairāk. Pagaidām jaatmet visas raizes par savu veselību… taču tas bija grūti, jo pēkšņi atkal uzbruka migrēna, iesāpējās dzerokļi, uzstājīgi atgādinot par slimību.

Anna pamāja viņiem. Klauss atkāpās no durvīm. Viņš šķita saīdzis. Taču Peinters vēl nekad nebija redzējis šo vīru priecīgu. Un nezin kāpēc cerēja, ka tas nekad nenotiks. Šādu tipu varētu iepriecināt tikai asinsizliešana un sāpju kliedzieni.

−   Esiet tik laipni, sekojiet man, − Anna ledainā pieklājībā aicināja.

Viņa devās ārā pa durvīm, kur viņai pievienojas divi sargi.

Klauss un vēl divi bruņotie vīri sekoja Lizai un Peinteram.

Viņi devās pretējā virzienā, projām no greznās cietuma kameras. pēc dažiem pagriezieniem viņi nonāca taisnā tunelī, kas bija plašāks nekā pārējie un stiepās tieši kalna iekšienē. To apgaismoja elektriskas spuldzes stiepļu būros, kas bija sakārtas rindā gar vienu sienu. Tas bija pirmais šādu mūsdienu ērtību piemērs.

Viņi aizsoļoja pa gaiteni.

Peinters sajuta gaisā dūmu smaku. Ejot tālāk, tā kļuva arvien stiprāka. Viņš atkal pievērsās Annai.

−   Tātad jūs zināt, kas ir manas slimības cēlonis.

−   Tas bija negadījums, ka jau es teicu.

−   Ar ko saistīts negadījums? − viņš uzstāja.

−   Atbilde nav tik vienkārša. Tā sniedzas tālu vēsturēs dzīlēs.

−    Līdz tiem laikiem, kad jūs bijāt nacisti?

Anna paraudzījās uz viņu. − Līdz tiem laikiem, kad uz šīs planētas radās dzīvība.

−   Tiešam? − brīnījās Peinters. − Cik tad garš ir šis stāsts? Atcerieties, ka man atlikušas tikai trīs dienas.

Anna atkal pasmaidīja un papurināja galvu. − tādā gadījumā sākšu ar to brīdi, kad mans vectēvs pirmoreiz ieradās Granitschloss. Kara beigas. Vai zināt, kāds juceklis valdīja tajā laikā? Haoss visā Eiropā pēc Vācijas sagrāves.

−    Liela laupīšana.

−    Un ne tikai vācu zemju un resursu, bet arī mūsu pētījumu laupīšana. Sabiedroto spēki sūtīja konkurējošas vienības, zinātniekus un kareivjus, sirot Vācijas lauku apvidos, meklējot slepenas tehnoloģijas. Katrs varēja grābt, ko var. − Anna paraudzījās viņos, saraukusi pieri. − Vai es pareizi pateicu?

Peinters un Liza pamāja ar galvu.

−    Lielbritānija vien aizsūtīja piecus tukstošus kareivju un civilistu uzdevuma ar kodēto nosaukumu T−vienība − Tehnoloģiju vienība. Oficiāli viņiem tika uzdots sameklēt vācu tehnoloģijas un pasargāt tās no izlaupīšanas, bet patiesībā mērķis bija tieši laupīšana konkurences cīņa ar amerikaņiem, francūžiem un krieviem. Vai zināt, kas bija britu T−vienības dibinātājs?

Peinters papurināja galvu. Viņš gluži negribot sāka salīdzināt savu vienību "Sigma" ar Otra pasaules kara laiku britu vienībām. Tehnoloģiju laupītājiem. Viņš labprat apspriestu šo jautājumu ar "Sigmas" dibinātāju Šonu Maknaitu. Protams, ja nodzīvos tik ilgi.

−    Kas bija viņu vadītājs? − jautāja Līza.

−    Kāds kungs, ko sauc par komandieri Janu Flemingu.

Līza nicīgi nošņācās. − Rakstnieks, kurš izgudroja Džeimsu Bondu?

−    Tas pats. Runāja, ka viņš izveidoja šo grāmatu varoni pēc dažu savas vienības dalībnieku parauga. Tas ļauj spriest par šo laupītāju aso prātu un brīvajām manierēm.

−    Uzvarētājs iegūst kara laupījumu. − Peinters paraustīja plecus.

−   Varbūt. Bet mana vectēva uzdevums bija nosargāt pēc iespējas vairāk tehnoloģiju. Viņš bija Sicherheitsdienst virsnieks. − Viņa uzmeta skatienu Peinteram, pārbaudot viņu.

Tātad spēle vēl nebija beigusies. Viņš pieņēma izaicinājumu. − Sicherheitsdienst bija SS kaujinieku grupa, kas nodarbojās ar vācu bagātību − mākslas darbu, zelta un tehnoloģiju − evakuāciju.

Anna pamāja ar galvu. − Kara pēdējās dienās, kad Krievija tuvojās no austrumiem, manam vectēvam bija uzticēts kāds uzdevums − ka jūs, amerikāņi sakat − stingri slepens. Viņš saņēma pavēli no paša reihsfirera Heinriha Himlera, pirms tas tika sagūstīts un izdarīja pašnāvību.

−   Un kāda bija šī pavēle? − jautāja Peinters.

−   Evakuēt un droši nosargāt projektu ar kodēto nosaukumu Chronos un iznīcināt visas liecības par to. Šī projekta pamata bija ierīce ar vienkāršu nosaukumu die Glocke. Jeb Zvans. Pētniecības laboratorija bija paslēpta dziļi pazemē, pamestās raktuvēs Sudetu kalnos. Viņam nebija ne jausmas par projekta mērķi, taču vēlāk viņš to uzzināja. Tad viņš gandrīz to iznīcināja, taču bija japilda pavēle.

−   Tātad viņš aizbēga kopā ar Zvanu. Kā?

−   Bija sagatavoti divi plāni. Lidojums uz ziemeļiem caur Norvēģiju vai uz dienvidiem par Adrijas jūru. Aģenti bija norīkoti abos maršrutos sagaidīt viņu un palīdzēt. Vectēvs izvēlējās doties uz ziemeļiem. Himlers bija pastāstījis viņam par Granitschloss. Viņš aizbēga kopā .ar nacistu zinātnieku grupu, no kuriem daži bija strādājuši nometnēs. Visiem vajadzēja kaut kur paslēpties. Turklāt vectēvs piedāvāja tādu projektu, no kura zinātniekiem būtu grūti atteikties.

−   Zvanu, − secinaja Peinters.

−   Tieši tā. Tas solīja kaut ko tādu, ko daudzi tā laika zinātnieki meklēja ar citiem līdzekļiem.

−   Un kas tas bija?

Anna nopūtās un atskatījās uz Klausu. − Pilnību. − kādu brīdi pēc tam viņa klusēja, kā iegrimusi skumjās atmiņās.

Garais gaitenis bija beidzies. Tā gala slējās milzīgas dzelzskoka divviru durvis. Aiz sliekšņa raupji pakāpieni veda lejup kalna dzīlēs. Tie bija izkalti klintīs, bet kāpņu šahtas centrālais tērauda pīlārs bija koka stumbra resnuma. Viņi kāpa lejā, turēdamies pie tā.

Peinters paraudzījās uz augšu. Pīlārs sniedzas cauri jumtam un turpinājās augšup − varbūt cauri visam kalna plecam. Zibensnovedējs, viņš nodomāja. Gaisā jautās ozona aromāts, kas pārspēja dūmu smaku.

Anna ievēroja Peintera interesi. − Mēs pa šo šahtu novadam ārā no kalna lieko enerģiju. − Viņa norādīja augšup.

Peinters pastiepa kaklu. Viņš atcerējās stāstus par rēgainajām gaismām šajā apvidū. Vai šis bija to avots? Gaismu un varbūt arī slimības avots?

Apvaldot dusmas, Peinters pievērsa visu uzmanību pakāpieniem. Galva sāpēs dunēja, un spiralveida kāpiens arvien vairāk pastiprināja reiboni. Lai paglābtos no tā, viņš turpināja iesākto sarunu. − Atgriezīsimies pie Zvana. Ko tas darīja?

Anna atguvās no pārdomām. − Sākumā neviens to nesaprata. Tad radās jauna enerģijas avota pētījumi. Daži ticēja, ka tā varētu pat būt kāda primitīva laika mašīna. Tāpēc to nosauca par Hronosu.

−Ceļošana laikā? − brīnījās Peinters.

−   Jums jaatceras, − paskaidroja Anna, − ka dažās tehnoloģijās nacisti bija tālu apsteiguši visas pārejās valstis. Tādēļ pēc kara sākās tik aktīvs zinātniskais pirātisms. Bet tagad atgriezīsimies senākā pagātnē. Pagājušā gadsimta sākumā sacentās divas teorētiskās sistēmas − relativitātes teorija un kvantu teorija. Un, lai gan tās nebija nepielūdzamā pretrunā viena otrai, pat relativitātes teorijas autors Einšteins atzina, ka tās nav savienojamas. Šīs teorijas sašķēla zinātnieku sabiedrību divās nometnēs. Un mēs labi zinām, kurai pusei vairāk pieslējās Rietumu sabiedrība.

−   Einšteina relativitātei.

Anna pamāja ar galvu. − Tas noveda pie atoma sašķelšanas, atombumbam un kodolenerģijas. Visa pasaule kļuva par Manhetenas projektu [1] . Tam visam pamata bija Einšteina darbs. Nacisti devās pa citu ceļu, bet ar vēl lielāku dedzību. Viņiem bija pašiem savs Manhetenas projekta ekvivalents, bet tā pamatā bija otrus teorijas nometne. Kvantu teorija.

−    Kāpēc viņi izvēlējās šo ceļu? − jautāja Liza.

−    Vienkārša iemesla dēļ. − Anna pievērsās viņai. − Tāpēc, ka Einšteins bija ebrejs.

−        Ko?

−   Atcerieties tā laika apstākļus. Einšteins bija ebrejs. Līdz ar to nacistu acīs viņa atklājumi bija mazvērtīgāki. Tāpēc nacistiem labāk patika tīrasiņu vācu zinātnieku izstrādātās fizikas teorijas, kas šķita vērtīgākas un svarīgākas. Nacistu Manhetenas projekta pamatā bija Vernera Heizenberga un Ervina Šredingera, kā arī, protams, kvantu teorijas pamatlicēja Maksa Planka darbi. Viņi visi bija īsteni Fāterlandes dēli. Tā nu nacisti strādāja pie kvantu teorijas praktiskiem pielietojumiem, kas pat šodien uzskatami par revolucionāriem. Nacistu zinātnieki uzskatīja, ka eksperimentos ar kvantu modeļiem var iegūt jaunu enerģijas avotu. Mūsdienas to tikai sāk apjaust. Mūsdienu zinātne sauc šo spēku par nulles punkta enerģiju.

−    Nulles punkta? − Liza paraudzījās uz Peinteru.

Viņš pamāja ar galvu, būdams labi informēts par šo teoriju. − Kad kaut kas tiek atdzesēts līdz absolūtajai nullei − apmēram mīnus trīssimt grādiem pēc Celsija skalas −, apstājās visa atomu kustība. Pilnīgs miera stāvoklis. Dabas nulles punkts. Taču enerģija saglabājas pat tad. Fona radiacija, kurai tur nevajadzētu būt. Šīs enerģijas esamību nevar pienācīgi izskaidrot ar tradicionālajām metodēm.

−    bet ar kvantu teoriju var, − Anna stingri paziņoja. − tā pieļauj kustību pat tad, kad matērija ir sasaldēta pilnīgā miera stāvoklī.

−    Kā tas iespējams? − jautāja Liza.

−   Absolūtās nulles temperatūra daļiņas varbūt nespēj pārvietoties uz augšu, uz leju, pa labi vai pa kreisi, bet saskaņa ar kvantu mehāniku tās var svārstīties savā eksistencē un ārā no tās, radot enerģiju. To arī sauc par nulles punkta enerģiju.

−   Svārstīties savā eksistence un ārā no tās? − Līza tam īsti neticēja.

Peinters pārņēma vadību. − Kvantu fizika ir mazliet ērmīga. Taču, lai gan šī ideja šķiet diezgan neprātīga, enerģija ir reāla. Reģistrēta laboratorijās. Zinātnieki visā pasaulē meklē iespējas, kā piekļūt šai enerģijai, kas ir visas esamības pamata. Tas būtu bezgalīgs un neierobežots enerģijas avots.

Anna pamāja ar galvu. − Un nacisti eksperimentēja ar šo enerģiju tikpat dedzīgi ka jūsu Manhetenas projekta zinātnieki.

Lizas acis iepletās. − Neierobežots enerģijas avots. Ja viņi būtu to atraduši, tas būtu mainījis visu kara iznākumu.

Anna pacēla roku, lai izlabotu viņas teikto. − Bet kāpēc jūs domājat, ka viņi to neatklāja? Dokumentos ir rakstīts, ka pēdējos kara mēnešos nacistu zinātnieki guva izcilus panākumus. Projektos ar nosaukumu Feuerbull un Kugelhlitz. Sīkāka informācija par tiem atrodama britu T−vienības neklasificētajos arhīvos. Taču šie atklājumi tika veikti par vēlu. Laboratorijas tika sabombardetas, zinātnieki nogalināti, pētījumi nozagti. Tas, kas palika pāri, pazuda dažādu valstu stingri slepenu projektu dzīles.

−    bet Zvans gan ne, − atgādināja Peinters, lai atgrieztos pie sarunas sākotnējās tēmas. Nelabums neļāva aizklīst pārāk tālu gudrās runās.

−   Nē, Zvans ne, − piekrita Anna. − Manam vectēvam izdevās izbēgt kopā ar pašu svarīgāko Hronosa projekta elementu, kas bija radies nulles punkta enerģijas pētījumos. Vectēvs deva šim projektam jaunu nosaukumu Schwarze Sonne.

−   Melnā saule, − pārtulkoja Peinters.

−   Sehr gut.

−    Bet kas īsti ir tas Zvans? − Peinters gribēja zināt. − Ko tas darīja?

−   Tas izraisīja jūsu slimību, − atbildēja Anna. − Nodarīja jums kaitējumu kvantu līmenī, kur nesniedzas nekāda ārstniecība.

Peinters gandrīz nogāzās no pakāpieniem. Pagāja brīdis, līdz viņš aptvēra dzirdēto. Nodarīja kaitējumu kvantu līmenī. Ko tas nozīmē?

Priekšā parādījās pēdējie pakāpieni, tos noslēdza sakrustotu koka siju barjera, ko sargāja vēl divi vīri ar šautenēm. Lai cik satriekts bija Peinters, viņš ievēroja apsvilušos jumta akmeņus virs pēdējā spirāles pagrieziena.

Tālāk pavērās milzīga, velvēta telpa. Peinters nevarēja tajā ieskatīties dziļāk, taču bija jūtams liels karstums. Visas virsmas bija nomelnējušas. Zemē gulēja ar brezenta gabaliem apklāti neskaidri silueti. Līķi.

Šeit bija noticis iepriekš dzirdētais sprādziens.

No drupām iznāca kāds stāvs, nokvēpis un pelniem apbiris, taču viņa seja joprojām bija pazīstama. Ginters − spēcīgais kaujinieks, kas bija nodedzinājis klosteri. Izskatījās, ka pils iemītnieki bija saņēmuši atmaksu par šo ļauno darbu.

Uguns pret uguni.

Ginters pienāca pie barjeras. Anna un Klauss piegāja pie viņa. Kad Klauss un Ginters stāvēja līdzās, Peinters ievēroja abu milžu līdzību − nevis izskata ziņā, bet kaut kādā grūti izskaidrojamā skarbumā un savādībā.

Ginters sveica Klausu ar galvas mājienu.

Tas gandrīz nepievērsa viņam uzmanību.

Anna un Ginters, sabāzuši kopā galvas, ātri vāciski sačukstējās. Peinters spēja saklausīt tikai vienu vārdu. Tas skan līdzīgi gan vācu, gan angļu valoda.

Sabotāža.

Tātad Granīta pilī kaut kas nebija kartībā. Vai viņu vidū bija nodevējs? Ja tā, tad kurš? Un kāds bija tā mērķis? Vai tas bija draugs vai vēl viens ienaidnieks?

Gintera skatiens pievērsas Peinteram. Milža lūpas sakustējās, bet Peinters nevarēja saprast, ko viņš saka. Anna noliedzoši papurināja galvu. Gintera acis piemiedzās, tomēr viņš pamāja ar galvu.

Peinters zināja, ka vajadzētu izjust atvieglojumu.

Uzmetis viņam pēdējo nikno skatienu, Ginters pagriezās un atkal iesoļoja nomelnējušajos gruvešos.

Anna atgriezās. − To arī es gribēju jums parādīt. − Viņa pamāja ar roku uz postažas pusi.

−   Zvans, − noteica Peinters.

−   Tas ir iznīcināts. Sabotāža.

Līza raudzījās uz drupām. − Un šis Zvans izraisīja Peintera slimību.

−    Un tas arī bija vienīgā cerība uz ārstēšanu.

Peinters noraudzījās postažā.

−   Vai jums ir Zvana dublikāts? − jautāja Līza. − Vai arī jūs varat tādu izgatavot?

Anna lēni pašūpoja galvu. − Vienu no komponentiem nav iespējams dublicēt. Xerum 525. Pat pēc sešdesmit gadiem mums nav izdevies atveidot tā sastāvu.

−Tātad Zvana nav, glābiņa arī nav, − secinaja Peinters.

−    Bet vēl kāda iespēja varētu būt… ja mēs palīdzētu viens otram. − Anna pastiepa roku. − Ja mēs sadarbotos… Es jums dodu savu vārdu.

Peinters stīvi pasniedzās un satvēra viņas plaukstu. Tomēr viņš vilcinājās. Nojauta, ka aiz tā slēpjas vēl kaut kas. Kaut kas, ko Anna noklusēja. Visas viņas runas… visi skaidrojumi. Tie bija tīši maldinoši. Un kāpēc viņam vispār piedāvā šo vienošanos?

Tad viņam atausa gaisma.

Viņš saprata.

−   Tas negadījums… − viņš ieminējās.

Viņš juta, kā Annas pirksti viņa plaukstā saraujas.

−   Tas nebija negadījums, vai ne? − Viņš atcerējās noklausīto vārdu. − tā arī bija sabotaža.

Anna pamāja ar galvu. − Sākuma mēs domājam, ka tas bija negadijums. Mums dažkārt bija problēmas ar elektrības traucējumiem. Tie izraisīja pārmērīgus Zvana jaudas uzplūdus, nekā liela. Enerģijas novadīšana izraisīja vietējiem iedzīvotājiem nelielas saslimšanas. Dažus nāves gadījumus.

Peinters ar pūlēm novaldījās, lai nepakratītu galvu. nekā liela, teica Anna. Slimības un nāve bija pietiekami liela nelaime, lai Angs Gelu vērstos pēc palīdzības ārzemēs un atsauktu šurp Peinteru.

Anna turpināja: − Bet pirms dažām naktīm Zvana regulārās parbaudes laikā kāds sagrozīja uzstādījumus. Daudzkārt palielinot tā jaudu.

−   Saindējot klosteri un ciematu.

−   Tieši tā.

Peinters ciešāk saspieda Annas plaukstu. Šķita, ka viņa grib to atbrīvot. Viņš to nelaidīs vaļā. Doktore joprojām vēl kaut ko noklusēja. bet Peinters zināja patiesību tikpat droši ka to, ka galvassāpes kļuva arvien mokošākas.

−   Taču tas skāra ne tikai mūkus un ciematu, − Peinters turpināja. − Cietuši arī visi pils iemītnieki. jūs visi esat tikpat slimi ka es. jūs gaida nevis ātra neiroloģiska deģenerācija ka klosterī, bet lēna miesīga sabrukšana, kādu pārciešu es.

Annas acis piemiedzās un nopētīja Peinteru, it kā apsvērot, cik daudz var viņam teikt, − un tad viņa beidzot pamāja ar galvu. − Mēs šeit daļēji bijām aizsegā, nedaudz pasargāti. Lielāko daļu Zvana radiācijas izvadījām uz augšu un ārā.

Peinters atcerējās rēgainās gaismas, kas tika novērotas mirgojot kalnu virsotnēs. Lai pasargātu sevi, vācieši saindēja ar radiaciju visu tuvāko apkārtni, arī tuvējo klosteri. Bet arī paši zinātnieki netika sveika cauri.

Anna raudzījās viņa acis, mierīgi, bez vainas apziņas. − Tagad mums visiem ir tāds pats nāves spriedums.

Peinters apsvēra savas iespējas. tādu nebija. Lai gan neviena no pusēm neuzticējās otrai, viņi visi bija vienā laivā, tāpēc laikam bija jameģina saprasties. Viņš paspieda Annas plaukstu, apstiprinot vienošanos.

"Sigmas" un nacistu sadarbību.

OTRĀ DAĻA. MELNĀ MAMBA

..

5:45. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENVIDĀFRIKAS REPUBLIKA

Khamisi Teilors stāvēja galvenā uzrauga rakstāmgalda priekšā. Stīvi izslējies, viņš gaidīja, kad uzraugs Džeralds Kelogs izlasīs viņa provizorisko ziņojumu par pagājušās dienas traģēdiju.

Vienīgā skaņa bija ventilatora čīkstēšana, tam lēni griežoties virs galvas.

Khamisi bija ģērbies aizlienētās drēbēs − bikses bija par garu, krekls pārāk šaurs. Taču tās vismaz bija sausas. Augu dienu un nakti pavadījis remdenajā dīķī, līdz pleciem dubļainajā ūdeni, stīvi pagurušam rokām turot šauteni gatavībā, viņš ar baudu sajuta siltu drēbju pieskārienu un stingru pamatu zem kājām.

Viņš priecājas arī par dienas gaismu. Aiz biroja sētas puses loga rītausma iekrāsoja debesis blāvi rožaina tonī. Pasaule atkal iznira no ēnām.

Viņš bija izglābies. Viņš bija dzīvs.

Taču pats vēl to īsti neapzinājas.

Galva joprojām atbalsojās ukufas kliedzieni.

Viņa priekšā galvenais uzraugs Džeralds Kelogs lasīdams izklaidīgi paberzēja savas biezās, kastaņbrūnās ūsas. Rita saule atspīdēja viņa kailajā pakausī, iekrāsojot to spīdīgi sārtu. Beidzot viņš pacēla skatienu un paraudzījās pāri pusmēnešu formas lasāmajām brillēm.

−   Teilora kungs, jūs tiešām domājāt, ka man šis ziņojums būtu jāiesniedz priekšniecībai? − Uzraugs Kelogs parvilka ar pirkstu par kādu rindiņu uz dzeltenas papīra lapas. − "Nezināms liels plēsoņa". Tas ir viss, ko jūs varat teikt par dzīvnieku, kas nogalināja un aizvilka projām doktori Feirfildu?

−   Ser, es nepaguvu skaidri saskatīt šo dzīvnieku. Tas bija liels, ar baltu kažoku. Kā jau es ziņoju.

−   Varbūt lauvene, − ieminējās Kelogs.

−   Nē, ser… lauva tā nebija.

−    Kā jūs varat tik droši zināt? Vai tad pats neteicāt, ka neredzējāt to?

−   Ja, ser… Es gribēju teikt, ser, ka tas, ko es redzēju, neatbilda neviena mums zinama Dienvidafrikas plēsoņas izskatam.

−    Kas tad tas bija?

Khamisi klusēja. Viņš zināja, ka nevajag pieminēt ukufu. Gaišā dienas laika pieminot šādus briesmoņus, var izpelnīties tikai izsmieklu. Maņticīgais mežonis.

−   Tātad kaut kāds radījums uzbruka doktorei Feirfīldai un aizvilka viņu projām − kaut kas tāds, ko jūs nesaskatījāt pietiekami skaidri, lai identificētu…

Khamisi domīgi pamāja ar galvu.

−    …un tomēr jūs aizbēgāt un paslēpāties dīķi? − Džeralds Kelogs saburzīja ziņojumu. − Kā jūs domājāt, kā tas raksturo mūsu darbu? Viens no mūsu pašu uzraugiem ļauj zvēram nogalināt sešdesmitgadigu sievieti, kamēr pats aizbēg un paslēpjas. Ierāvis asti kajstarpē, pat nezinot, kas īsti notiek.

−Ser, tā nav taisnīgi…

−    Taisnīgi? − Galvenais uzraugs pacēla balsi tik skaļi, ka to varēja dzirdēt arī blakus telpa, kur šajā ārkārtas gadījuma bija sapulcēti visi parka dalībnieki. − Cik taisnīgi ir tas, ka man tagad jazvana doktores Feirfildas ģimenei un japaziņo, ka viņu mātei vai vecaimātei uzbruka zvērs un aprija viņu, kamēr viens no mūsu uzraugiem − viens no bruņotajiem uzraugiem − aizmuka un paslēpās?

−   Es neko nevarēju darīt.

−   Tikai glābt savu… adu.

Khamisi saprata, kāds vārds bija tīši izlaists.

Glābt savu melno ādu.

Džeralds Kelogs pieņēma Khamisi darba bez lielas sajūsmas. Priekšnieka ģimene bija saistīta ar iepriekšējo valdību, un viņš bija uzkāpis pa karjeras kāpnēm ar savu sakaru un pazīšanas palīdzību. Viņš joprojām piederēja pie Oldavi lauku kluba − tikai baltajiem −, kam bija liela ietekme uz ekonomiku arī pēc aparteida krišanas. Lai gan bija pieņemti jauni likumi, nojauktas barjeras valdība, izveidotas arodbiedrības, Dienvidafrikas Republikas biznesa aprindas daudz kas bija palicis pa vecam. Dimantu raktuves joprojām piederēja de Bīrsiem. Gandrīz viss pārējais piederēja Valenbergiem.

Izmaiņas noritēs gausi.

Khamisi amats bija tikai mazs pakāpiens, ko viņš bija nolēmis saglabāt un nodot nākamājam paaudzēm. Tāpēc viņš runāja mierīgi. − Es nešaubos, ka pēc tam, kad izmeklētāji apskatīs notikuma vietu, viņi atbalstīs manu rīcību.

−    jūs tā domājāt, Teilora kungs? Es aizsūtīju uz turieni duci vīru, stundu pēc tam, kad glābšanas helikopters pēc pusnakts atrada jūs vārtāmies dubļos. Pirms piecpadsmit minūtēm viņi man ziņoja. Atraduši beigto degunradzi, gandrīz pilnīgi hiēnu un šakāļu saplosītu. Ne ziņas, ne miņas no mazuļa, par ko jūs stāstījāt. Un − vēl ļaunak − ne ziņas, ne miņas no doktores Feirfildas.

Khamisi pašūpoja galvu, gudrodams, ka atspēkot šīs apsūdzības. Viņš atcerējās ilgo slēpšanos dīķi. Diena šķita bezgalīgi gara, nakts vēl briesmīgāka. Kad norieteja saule, Khamisi ik brīdi gaidīja uzbrukumu. Taču sadzirdēja hiēnu un šakaļu balsis un nikno cīniņa troksni.

Maitedaju klātbūtne gandrīz parliecināja Khamisi, ka tagad ir droši mēģināt mesties skriet uz džipu. Ja jau atgriezušies parastie šakāļi un hiēnas, tad varbūt ukufa ir devies projām.

Tomēr viņš nekustējās no vietas.

Pārāk skaidrā atmiņā vēl bija uzbrukums no slēpņa doktorei Peirfildai.

−   Tur noteikti bija arī citas pēdas, − viņš iebilda.

−   Bija.

Khamisi atviegloti uzelpoja. Ja ir pierādījumi…

−    Tās bija lauvu pēdas, − paziņoja uzraugs Kelogs. − Divas pieaugušas lauvenes. Ka jau es teicu.

−   Lauvas?

−Jā. Šķiet, mums te kaut kur ir šo dīvaino nezvēru bildes. Varbūt apskatiet tās labi, un tad citreiz varēsiet pazīt. Brīva laika jums tagad būs daudz.

−Ser?

−   Teilora kungs, jūs esat atstādināts no darba.

Khamisi nespēja noslēpt šoku. Viņš saprata − ja viņa vietā būtu jebkurš cits uzraugs… jebkurš cits baltais uzraugs… priekšnieks būtu iecietīgāks un ticētu vairāk. Taču viņam − melnādainajam − izredžu nebija. Viņš zināja, ka veltīgi būtu iebilst. Tas visu vēl vairāk pasliktinātu.

−   Bez algas, Teilora kungs. Līdz lietas pilnīgai izmeklēšanai.

Pilnīga izmeklēšana. Khamisi zināja, kā tā beigsies.

−    Un vietējā policija lika man pateikt jums, ka jūs nedrīkstat atstāt tuvāko apkārtni. Iespējams, ka tiks celta apsūdzība par noziedzīgu nolaidību.

Khamisi aizvēra acis.

Lai gan saule bija uzlēkusi, murgi joprojām turpinājās.

Pēc desmit minūtēm Džeralds Kelogs joprojām sēdēja pie rakstamgalda savā tagad jau tukšajā birojā. Viņš parlaida sasvīdušu plaukstu par kailo galvvidu, ka spodrinot ābolu. lūpas bija sastingušas drūmā grimasē. Šī nakts bija bezgalīga, tik daudz sarežģījumu jaatrisina. Un vēl tūkstoš nepatīkamu sīkumu − jaatbild žurnālistiem, jasazinās ar bioloģes ģimeni un arī ar doktores Feirfildas partneri.

To iedomājoties, Kelogs papurināja galvu. Doktore Pola Keina šodien noteikti sagādās vislielākās galvassāpes. Viņš zināja, ka abu paveco sieviešu partnerattiecības neaprobežojas tikai ar darbu. Tieši doktore Pola Keina uzstāja, ka jāsūta glābēju helikopters, kad doktore Feirfilda neatgriezās no izbraukuma.

Nakts vidu pamodinatais Kelogs ieteica visiem rīkoties piesardzīgi. Zinātnieku nakšņošana kaut kur laukā nebija nekas neparasts. No gultas viņš piecēlās, uzzinājis, uz kurieni bija devusies doktore Feirfilda ar vienu no viņa uzraugiem. Uz parka ziemeļrietumu robežu. Netālu no Valenbergu privatajiem zemes īpašumiem un rezervātā.

Meklēšanai šajā apvidū bija nepieciešama viņa tieša pārraudzība.

Ta bija juceklīga nakts, ar lielu skraidīšanu un izrīkošanu, bet tagad viss bija gandrīz gala un džins atkal iedzīts pudelē.

Vēl tikai viens darbs.

Ilgāk to vairs nedrīkstēja atlikt.

Viņš pacēla telefona klausuli un sastādīja privāto numuru. Gaidīdams savienojumu, viņš nervozi sita ar pildspalvu pa bloknotu.

−   Ziņojiet, − klausule atskanēja strupa atbilde.

−    Es tikko beidzu viņu iztaujāt.

−Un?

−    Viņš neko neredzēja… neko skaidri.

−    Ko tas nozīmē?

−   Viņš apgalvo, ka esot redzējis kaut ko pazibam. Un neko nevar identificet.

Iestājās ilgs klusums.

Džeralds sāka nervozēt. − Viņa ziņojums tiks pārrakstīts. Lauvas. tāds būs slēdziens. Drošības dēļ mēs dažas nošausim un pāris dienu laika izbeigsim šo lietu. Uzraugs pagaidām ir atstādināts no darba.

−    Ļoti labi. jūs zināt, kas tagad jādara.

Kelogs iebilda: − Viņš ir atstādinats no darba. Viņš neuzdrošināsies šūpot laivu. Es viņu kārtīgi sabiedēju. Es nedomāju…

− Tieši tā. Nedomājiet, jums ir dotas pavēles. Tam jāizskatās pēc negadījuma.

Saruna bija galā.

Kelogs nolika klausuli. Telpa pēkšņi kļuva smacīgi, par spīti gaisa kondicionētājām un ventilatoram. Saule cēlas arvien augstāk, un nekas nespēja pretoties savannas karstumam.

Taču šoreiz sviedru lāse, kas noritēja par Keloga pieri, nebija karstuma izraisīta.

Jums ir dotas pavēles.

Un viņš pārāk labi zināja, ka nedrīkst nepaklausīt.

Viņš paraudzījās uz piezīmju bloknotu uz rakstāmgalda. Sarunas laikā viņš izklaidīgi kaut ko švikāja, un zīmējums skaidri liecināja, cik ļoti sarunas biedrs viņu biedēja.

Džeralds steidzīgi sasvitroja zīmējumu, izrāva lapu no bloknota un saplēsa to sīkos gabaliņos. Nekādu pierādījumu. Nekad. tāds bija noteikums. Un viņam japilda pavēles. Tam jāizskatās pēc negadījuma.

4:50. 37 000 PĒDU AUGSTUMĀ VIRS VĀCIJAS

−   Mēs nosēdīsimies pēc stundas, − teica Monks. − Varbūt tev vajadzētu vēl mazliet pagulēt.

Grejs izstaipijas. Challenger 600 motora klusa dūkoņa bija viņu ieaijājusi snauda, taču prāts joprojām pārcilāja iepriekšējās dienas notikumus, cenšoties salikt kopā mozaīkas gabaliņus. Viņa priekšā bija atšķirta Darvina Bībele.

−    Kā jūtas Fiona? − viņš jautāja.

Monks pamāja ar galvu uz dīvānu lidmašīnas pakaļgalā. Fiona bija izstiepusies zem segas. − Beidzot nolūza. Apklusināju viņu ar dažām pretsāpju līdzekļu devām. Tas skuķis negribēja vien aizvērties.

Kopš abu ierašanās Kopenhāgenas lidostā meitenei bija uznākuši drudžaina runīguma uzplūdi. Grejs piezvanīja Monkam, un tas sarunāja privātu auto, kas droši aizveda Greju un Fionu līdz pašai lidmašīnai, kurā jau tika pildīta degviela. Logans nokārtoja visus diplomātiskos un vīzu jautājumus.

Tomēr Grejs atviegloti uzelpoja tikai tad, kad Challenger atrāvās no zemes un pacēlās gaisā.

−   Un kā viņas ievainojums?

Monks paraustīja plecus un atkrita blakus krēsla. − Tikai skramba. Nu labi, dziļa un nejauka skramba. Dažas turpmākās dienas ellīgi sāpēs, bet ar dažiem antiseptiķiem un citiem nepieciešamiem līdzekļiem, kā arī labu parsējumu vēl pēc pāris dienam viņa būs atkal svaiga ka gurķītis. Varēs atkal kādu aptīrīt.

Monks aptaustīja jaku, lai pārliecinātos, ka maks vēl ir kabatā.

−    Viņa zog tikai, lai sasveicinātos, − paskaidroja Grejs. Viņš apvaldīja vārgu smaidu. To pašu vakar viņam stāstīja Grēte Nila. Ak Dievs, vai tas bija tikai vakar?

Kamēr Monks aprūpēja Fionu, Grejs sazinājās ar Loganu. Direktora aizvietotājs nepriecājās par Greja piedzīvojumiem pēc izsoles… turklāt arī pašā izsolē viņam bija aizliegts ierasties. Tomēr kaitējums jau bija nodarīts. Par laimi, viņam joprojām vēl bija atmiņas karte ar visu dalībnieku, arī ledaini blondā pāra fotogrāfijām. Grejs tas visas nosūtīja Loganam kopā ar dažu Bībeles lappušu un savu piezīmju kopijām. Viņš pat aizsūtīja naksnīgo uzbrucēju tetovējuma zīmējumu. Kaut kāda nezināmā blondu kaujinieku banda.

Logans un Keita darbosies štaba, lai noskaidrotu, kas aiz tā visa slēpjas. Logans jau bija apjautajies Kopenhāgenas varas iestadem. Tas neko neteica par nāves gadījumiem parka. Laikam pīlēna nosistā slepkavas līķis bija pazudis. Tātad viņu bēgšana no Tivoli dārziem nebija izraisījusi ļaunākas sekas par dažiem zilumiem un nobrāzumiem izbiedēto apmeklētāju vidu. Nekādu nopietnu ievainojumu… ja neskaita vienu parādes auto.

Grejs vēroja, ka Monks parbauda džinsu kabatu.

−   Gredzens vēl vieta? − viņš apjautājās, lai pakaitinatu draugu−

−   To gan viņai nevajadzēja zagt.

Grejs bija spiests atzīt Fionas prasmi. Veiklas rokas.

−   Vai pastāstisi par to gredzena kārbiņu? − Grejs aizšķira Darvina Bībeli.

−   Es gribēju sagādat tev pārsteigumu…

−   Monk, es nezināju, ka tu mani tik ļoti mīli.

−   Aizveries! Es grasījos pastāstīt tev tad, kad pats gribēšu, nevis tad, kad šī Koperfilda jaunkundze izburs to no cepures.

Grejs allaidas krēsla preti Monkam, sakrustojis rokas. − Tātad tu viņu bildināsi. Es gan nezinu… Keita Kokaļa kundze. Viņa neparko nepiekritīs.

−   Es pats arī tam neticēju. Nopirku to sasodīto mantiņu pirms diviem menešiem. vēl nav gadījies īstais brīdis lūgt viņas roku.

−   Drīzāk gan tev nav drosmes.

−   Varbūt arī.

Grejs pasniedzās un paplikšķināja Monkam pa ceļgalu. − Viņa mīl tevi, Monk. Neraizējies!

Monks atplauka smaidā kā skolas puika. Tas viņam īsti nepiestāvēja. Tomēr Grejs viņa acīs saskatīja patiesas jūtas. Un arī neviltotas bailes. Monks paberzēja protēzes savienojuma vietu ar rokas stumbeni. Par spīti bravūrai, pagājušā gada sakropļojums bija viņu smagi satriecis. Keitas rūpes sniedzas daudz tālāk par parastu ārstešanu, viņa paveica daudz vairāk nekā jebkurš ārsts. Tomēr Monka dveselē palika dziļi slēpta nedrošības sajuta.

Monks atvēra mazo melna samta kārbiņu un aplūkoja trīs karatu saderinašanas gredzenu. − Varbūt vajadzēja pirkt ar lielāku briljantu… sevišķi tagad.

−   Kā tā?

Monks paraudzījās uz viņu. Viņa sejā bija parādijusies jauna izteiksme… to varētu nosaukt par nedrošu cerību. − Keita gaida bērnu.

Grejs pārsteigts izslējās krēsla. − Ko? Kā?

−   Gan jau tu pats zini −kā,− atbildēja Monks.

−   Ak dievs… apsveicu! − viņš izgrūda, joprojām neatguvies no pārsteigumā. Nākamais teikums drīzāk izklausījās pēc jautājuma. − Tas ir… jūs saglabāsiet bērnu.

Monks pacēla vienu uzaci.

−   Protams, − piebilda Grejs, pašūpodams galvu par savu muļķību.

−   Vēl ir par agru, − turpināja Monks. − Keita negrib, lai vēl kāds uzzinātu… Viņa atļāva pateikt tikai tev.

Grejs pamāja ar galvu, tikai pamazām apjēdzot šos jaunumus. Viņš mēģināja izteloties Monku tēva lomā un pats bija pārsteigts, cik viegli tas izdevās.

−   Ak kungs, tas taču ir lieliski!

Monks aizcirta gredzena kārbiņu. − Un kā tev pašam?

Grejs sapīka. − Kas man pašam?

−   Tev un Reičelai. Ko viņa teica, kad tu pastāstiji par saviem piedzīvojumiem Tivoli dārzos?

Grejs sarauca pieri.

Monka acis iepletās. −Grej…

−   Kas ir?

−   Vai tiešām tu viņai nepiezvanīji?

−    Es nedomāju…

−    Viņa dien karabinieros. Tātad tu zini, ka viņa būs dzirdējusi par iespējamiem teroristu uzbrukumiem Kopenhāgenā. Sevišķi par to, ka parka, ļaužu pūlī kāds trakais sācis bļaut "Bumba!" un pēc tam aizbraucis ar parādes platformu. Viņai jazina, ka tu tur biji iesaistīts.

Monkam bija taisnība. Vajadzēja uzreiz piezvanīt Reičelai.

−    Greison Pirs, ko ar tevi iesākt? − Monks skumji pašūpoja galvu. − Kad tu laidīsi to meiteni brīvībā?

−    Par ko tu runā?

−    Beidz izlikties! Es priecājos, ka tev ar Reičelu izveidojušas tik labas attiecības, bet kur tas viss novedīs?

Grejs sabozās. − Tā gan nav tava darīšana, taču mēs tieši to gatavojāmies apspriest, pirms elles tracis gāja vaļā.

−   Tad jau tev paveicās.

−   Vai zini − tikai tāpēc, ka tu nēsā kabata divus mēnešus vecu saderinašanas gredzenu, tu neesi kļuvis par attiecību ekspertu.

Monks padodoties pacēla rokas. − Labi… atkāpjos… Es tikai gribēju teikt…

Grejs negribēja ļaut viņam tik viegli izsprukt. − Ko tad?

−   Tu patiesībā nemaz nevēlies attiecības.

Saņēmis šādu triecienu, viņš samirkšķinaja acīs. − Ko tu muldi? Mēs ar Reičelu cenšamies visiem spēkiem, lai tās izdotos. Es mīlu Reičelu. Tu to zini.

−   Zinu. Nekad neesmu par to šaubījies. Tikai tu nevelies īstas attiecības ar viņu. − Monks uzskaitīja uz pirkstiem trīs punktus. − Tas nozīmē sievu, mājokļu kredītu un bērnus.

Grejs tikai pašūpoja galvu.

−   Visas tavas attiecības ar Reičelu ir tikai ieildzis pirmais randiņš.

Grejs gribēja kaut ko atcirst, bet Monks bija trāpījis bīstami tuvu patiesībai. Viņš atcerējās, cik grūti bija pārvarēt zināmu neveiklību katrā tikšanās reizē, tādu kā drošības zonu, kas jāšķērso, lai sasniegtu patiesu tuvību. Kā pirmajā randiņā.

−   Cik sen jau es tevi pazīstu? − noprasīja Monks.

Grejs tikai atmeta ar roku.

−    Un cik nopietnu draudzeņu tev ir bijis visa šajā laikā? − Monks salieca pirkstus lielas nulles forma. − Un ko tu tagad esi izvēlējies pirmajām nopietnajām attiecibam?

−   Reičela ir brīnišķīga.

−   Piekritu. Un, manuprāt, labi, ka tu beidzot sāc kādai uzticēties. Un tomēr − nevari iztikt bez nepārvaramam barjeram.

−   Kādām barjerām?

−    Kaut vai sasodītais Atlantijas okeāns. Tas ir nostājies starp tevi un īstām attiecībām. − Monks paplivināja gaisa trīs pirkstus.

Sieva, mājokļa kredītu, bērni.

−   Tu neesi gatavs, − paziņoja Monks. − Es ieminejos, ka Keita gaida bērnu, un ja tu būtu redzējis savu ģīmi! Pārbijies ne pa jokam. Bet tas taču ir mans bērns.

Greja sirds sitās kaklā. Viņš juta, ka sāk elpot smagāk. Kā saņēmis sitienu pa vederu.

Monks nopūtās. − Vecīt, tev ir problēmas. Varbūt tās jāizrunā ar tavu senci. Nezinu.

Lidmašīnas iekšēja telefona zvans izglāba Greju no atbildes.

Pilots ziņoja: − Mums vēl jālido aptuveni trīsdesmit minūtes. Drīz sāksim laisties lejup.

Grejs paraudzījās ārā pa logu. Austrumpusē lēca saule.

−    Varbūt tiešām brītiņu atpūtīšos, − viņš nomurminaja loga stikla. − Līdz nolaidīsimies.

−   Laba doma.

Grejs pievērsās Monkam. Atvēra muti, lai kaut kā atspēkotu Monka vārdus, bet tā vietā pateica patiesību: − Es tiešām mīlu Reičelu.

Monks nolaida krēsla atzveltni un noņurdējies pagriezās uz sāniem. − Es zinu. Tas arī visu tā sarežģī.

7:05. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS

Khamisi Teilors mazajā viesistabā malkoja tēju. Tā bija aromātiska un saldināta ar medu, taču viņš nejuta garšu.

−    Nav nekādu cerību, ka Mārsija varētu būt dzīva? − jautāja Pola Keina.

Khamisi papurināja galvu. Viņš nebaidījās skatīties patiesībai acīs. Tāpēc arī ieradās šeit pēc pazemojuma galvena uzrauga kabinetā. Viņš gribēja patverties savā šaurajā mājoklī pie rezervāta robežas, kur dežurējošajiem uzraugiem tika izīrēta nelielu namiņu rinda. Khamisi nezināja, cik ilgi drīkstēs palikt šajā mājā, ja pagaidu atstādinašana pārvērtīsies par īstu atlaišanu.

Tomēr viņš negāja taisnā ceļa uz mājām, bet gan brauca cauri pusei parka teritorijas uz citu pagaidu mājokļu ciematu − nelielu ēku puduri, kur zinātnieki mitinājās tik ilgi, cik atļāva pētījumam piešķirta nauda.

Khamisi jau daudzreiz bija viesojies šajā balsinataja koloniālā stila divstāvu majā milzu akāciju enā, ar nelielu dārziņu un mazu pagalmiņu, kur kašņajas dažas vistas. Abam šī majokļa iemītniecēm laikam nekad neaptrūka finansējuma. Gluži preteji − Khamisi iepriekšējo reizi šeit bija uz. svinībām, kas tika rīkotas par godu tam, ka abas sievietes parka pavadījušas jau desmit gadu. Zinātnieku aprindas viņas bija kļuvušas par tikpat neatņemamu parka sastāvdaļu ka pieci lielie trofeju dzīvnieki.

Bet tagad palikusi tikai viena.

Doktore Pola Keina sēdēja uz maza divaniņa pie zema galdiņa pretī Khamisi. Viņas acis bija pilnas asaram, bet uz vaigiem tās neritēja.

− Es saprotu, − viņa atbildēja. Doktores skatiens pieversās fotogrāfijām klātajai sienai ka laimīgas dzives panorāmai. Khamisi zināja, ka abas sievietes ir kopā kopš Oksfordas beigšanas pirms daudziem gadiem. − Es lielas cerības neloloju.

Viņa bija trausla, maza auguma sieviete ar tumšiem iesirmiem matiem, kas bija nogriezti līdz pleciem. Eai gan Khamisi zināja, ka Polai ir jau krietni pāri piecdesmit, viņa izskatījās gadus desmit jaunaka. Viņai bija raksturīgs savdabīgs skarbs skaistums, pašpārliecinātībā, ko nevarēja noslēpt zem kosmētikas maskas. Bet šorīt viņa šķita ka sabrūkusi, ka bāla ēna, zaudējusi kādu savas būtības daļu. Izskatījās, it kā viņa būtu gulējusi šajās haki bikses un plataja baltaja blūze.

Khamisi nespēja atrast vārdus, lai remdētu sāpes, kas atspoguļojas visa viņas auguma. Viņš varēja tikai just līdzi. − Man ļoti žēl.

Polas skatiens atkal pievērsās viņam. − Es nešaubos, ka jūs da− rījat visu, ko spējat. Es jau dzirdēju, ko ļaudis runā. Balta sieviete iet boja, bet melnais vīrietis paliek dzīvs. Dažiem šeit tas ļoti nepatiks.

Khamisi zināja, ka Pola doma galveno uzraugu. Pola un Mar− sija daudzreiz, bija saķērušas ar šo viru. Viņas zināja par uzrauga draugiem un sakariem augstās aprindas tikpat labi ka visi pa− rejie. Lai gan pilsētās aparteids bija likvidēts, šeit, meža nostūros, joprojām valdīja mits.par Lielo balto Mednieku.

−   jūs neesat vainīgs viņas nave, − Pola mierinaja, it kā nolasījusi viņa domas.

Khamisi novērsās. Viņš bija pateicīgs par sapratni, bet tajā paša laika priekšnieka apsūdzības bija uzjundījušas vainas apziņu. Saprātīgi vērtējot, viņš bija darījis visu iespējamo, lai pasargatu doktori Feirfildu. Taču viņš bija melnais. Viņa − ne. tādi bija fakti.

Khamisi piecēlās. Viņš negribēja ilgāk traucēt. Viņš tikai bija ieradies apliecinat cieņu un pats pastāstīt doktorei Keinai, kas ir atklājies. Un to arī izdarīja.

−   Tagad man jāiet, − viņš teica.

Pola piecēlās un pavadīja viņu līdz sieta durvīm. Pirms aiziešanas viņa to apturēja, pieskaroties vīrieša rokai. − Ka jūs domājāt, kas tas bija? − viņa jautāja.

Khamisi pagriezās atpakaļ.

−   Tas, kas viņu nogalināja? − paskaidroja Pola.

Khamisi raudzījās ara, rīta saule, kas bija pārāk spoža, lai runātu par briesmoņiem. Turklāt viņam bija aizliegts to apspriest. No tā bija atkarīgs viņa darbs.

Pievērsis skatienu Polai, viņš pateica taisnību.

−   Tas nebija lauva.

−Kas tad…?

−    Es to noskaidrošu.

Viņš izgāja pa sieta durvīm un nokāpa pa pakāpieniem. Mazais, aprūsējušais pikaps stāvēja karstaja saule. Viņš piegāja pie auto, iekāpa smacigāja salona un brauca uz mājām.

Jau simto reizi šajā rīta viņa atmiņa uzplaiksnīja iepriekšējās dienas šausmas. Atmiņas par ukufas medību brēcieniem gandrīz apslāpēja motora rukoņu. lauva tas nebija. Tam viņš neparko neticēs.

Viņš piebrauca pie trūcīgajiem un neizskatīgajiem pagaidu namiņiem bez gaisa kondicionētājiem. Tajos mitinājās parka darbinieki. Viņš nobremzēja savas mājas pagalma vārtu priekšā, saceļot sarkanu putekļu mākoni.

Viņš bija pārguris − dažas stundas japaguļ.

Pēc tam jādodas meklēt patiesību.

Viņš jau zināja, kur sākt meklējumus.

Tomēr būs mazliet japagaida.

Piegājis pie savas mājas žoga, Khamisi pamanīja, ka vārti ir pavērti. Viņš tos vienmēr pirms aiziešanas rūpīgi aizbultēja. Taču vakarnakt, kad tika ziņots par doktores pazušanu, varbūt kāds bija iegriezies šeit pārbaudīt, vai viņš ir mājās.

Un tomēr Khamisi nezaudēja modrību… ne mirkli, kopš bija izdzirdējis pirmo kliedzienu džungļos. Viņš pat šaubījās, vai jebkad spēs atbrīvoties no šīs spriedzes.

Viņš ieslīdēja pa vārtiem. Ievēroja, ka mājas durvis šķiet droši aizvērtas. Pamanīja neaiztiktus pasta sūtījumus spraucamies ārā no pastkastītes. Uzkapa uz lieveņa, sperot soļus ik pa diviem pakāpieniem.

Kāpdams viņš ilgojas, kaut līdzi būtu ierocis.

Iečīkstējās grīdas dēlis. Ne zem viņa kājām − skaņa nāca no mājas iekšienes.

Visi Khamisi jutekļi mudināja bēgt.

Tikai ne tagad. Ne vēlreiz.

Uzkāpis uz lieveņa, viņš nostājās malā un nospieda durvju rokturi.

Atslēgtas.

Atbīdījis bultu, viņš atvēra durvis. Dziļāk mājā iekrakšķējās vēl viens grīdas dēlis.

−   Kas tur ir? − viņš iesaucās.

8:52. HIMALAJI

−   Nāc, paskaties šo!

Peinters uztrukās no miega. Pierē ka duncis ieduras nežēlīgas galvassāpes. Viņš bija izstiepies gulta ar visam drebem mugura.

Viņš pat nebija jutis, ka aizmidzis. Pirms pāris stundām sargi viņu un Lizu atveda atpakaj uz istabu. Annai bija par daudz ko jāparūpējas un jāsagada dažas Peintera pieprasītas lietas.

−    Cik ilgi es biju nolūzis? − viņš jautāja, galvassāpēm pamazām norimstot.

−   Atvaino, es nezināju, ka tu esi aizmidzis. − Liza, sakrustojusi kājas, sēdēja pie galdiņa kamīna priekša. Uz tā bija izmētātās papīra lapas. − Ne vairāk ka minūtes piecpadsmit, divdesmit. Es gribēju tev parādīt šo.

Peinters piecelās. Uz mirkli visa istaba sagrīļojas, bet tad atkal nostājās vieta. Nav labi. Piegājis pie Lizas, viņš noslīga tai līdzās.

Peinters pamanīja uz papīriem Līzas fotokameru. Viņa bija pieprasījusi Nikon atdošanu kā gustitaju pirmo sadarbības zīmi.

Līza pastūma viņam tuvāk papīra lapu. − Paskaties!

Uz papīra bija uzzīmēta simbolu virkne. Peinters tos atcerējās ka rūnas no lamas Khemsara istabas sienam. Līza laikam bija tas pārzīmējusi no digitāla attēla. Peinters ieraudzīja zem katras rūnas tai atbilstošo burtu.

SCHWARZE SONNE

−   Tas bija vienkāršs aizvietošanas kods. Katra rūna nozīmē vienu alfabēta burtu. Es mazliet papūlējos ar izmēģinājumu un kļūdu metodi.

−    Schwarze Sonne, − izlasīja Peinters.

−   Melnā saule. Šejienes projekta nosaukums.

−   Tātad lama Khemsars zināja par visu šo. − Peinters pašūpoja galvu. − Vecais budists tiešām bija saskaries ar šiem tipiem.

−    Un tas atstāja smagas sekas. − Liza paņēma papīru. − Neprāts acīmredzot uzplēsa vecas retas. Visas šausmas atdzīvojas.

−   Vai varbūt lama visu laiku ar viņiem sadarbojas, uzturot klosteri kā sargposteni šai pilij. ,

−   Ja tā, tad šī sadarbība viņam bēdīgi beidzās, − Liza aizdomīgi ieminējās. − Vai tas nav piemērs atalgojumam, ko mēs saņemsim par sadarbību?

−   Mums nav citas izvēlēs. Tā ir vienīgā iespēja izdzīvot. Ja būsim nepieciešami.

−   Un pēc tam? Kad vairs nebūsim nepieciešami?

Peinters negribēja viņu maldinat. − Tad viņi mūs nogalinās. Sadarbojoties mēs tikai iegūstam mazliet vairāk laika.

Peinters ievēroja, ka Liza nebaidas no patiesības, bet drīzāk gust no tās spēkus. Viņas pleci apņēmīgi iztaisnojās.

−   Ar ko tad mēs sāksim? − viņa jautāja.

−   Noskaidrosim pirmo soli ka visos konfliktos.

−    Un kas tas butu?

−    Pazīsti savu ienaidnieku.

−   Man šķiet, kas es jau pārāk daudz zinu par Annu un viņas grupu.

−   Nē. Es domāju − noskaidrot, kas sarīkojis šo sprādzienu. Kas ir sabotieris… un kas viņu nolīdzis. Šeit notiek kaut kas lielāks. Daži pirmie sabotažas gadījumi − Zvana drošības sistēmu sagrozīšana, pirmās slimības − bija domāti mūsu pievilināšanai. Uzmanības piesaistīšanai. Atsaukt mūs šurp ar baumām par dīvainam slimībām.

−    Bet kāpēc viņiem tas būtu vajadzīgs?

−    Lai gadatu, ka Annas grupa tiek atklātā un likvidēta. Vai tev nešķiet savādi, ka Zvans − šīs tehnoloģijas sirds − tika iznīcināts pēc mūsu ierašanas šeit? Ko tas varētu nozīmēt?

−   Kaut gan viņi gribēja, lai Annas projekts tiek likvidēts, viņi negribēja, lai tehnoloģijas sirds nonāk svešas rokas.

Peinters pamāja ar galvu. − Un varbūt nodomi bija vēl ļauna− ki. Varbūt visi šie notikumi ir tikai maldinašana. Uzmanības novēršana. Lai mēs skatītos šurp, kamēr īstais triks tiek izspēlēts kaut kur citur. Bet kas ir šis noslēpumainais burvis aizkulisēs? kāds ir viņa mērķis un nodoms? Tas mums jāuzzina.

−    Kāpēc tu pieprasīji tas elektroniskas ierīces?

−   Varbūt tas palīdzēs sadzīt pēdas kaitniekam. Ja izdosies noķert sabotieri, varbūt kaut ko uzzināsim, izdibināsim, kas īsti vada visu šo spēli.

Viņi abi sarāvās, kad pie durvīm pieklauvēja.

Peinters piecēlās, kad tika noņemts stienis un durvis plaši atvērās.

Anna iesoļoja kopā ar Ginteru. Kopš iepriekšējās tikšanās sargs bija sakopies. Par viņa draudīgumu skaidri liecināja tas, ka neviens cits no sargiem viņam nesekoja istaba. Viņam pat nebija ieroča.

−   Es iedomājos, ka jūs varbūt vēlēsieties pabrokastot kopā ar mums, − paziņoja Anna. − Kad būsim paēduši, tad, cerams, būs klat arī jūsu pieprasītais aprīkojums.

−    Viss? Ka? No kurienes?

−    No Katmandu. Mums kalna otra pusē ir no vētrām pasar− gats helikopteru nolaišanas laukums.

−   Tiešām? Un neviens to nav pamanījis?

Anna paraustīja plecus. − Tikai jāsaskaņo izlidošanas laiki ar dučiem turistu un alpīnistu lidaparātiem. Pilotam jaatgriezās pēc stundas.

Peinters pamāja ar galvu. Viņš gatavojās izmantot šo stundu pēc iespējas lietderīgāk.

Ievākt ziņas.

Katrai problēmai ir risinājums. Vismaz tā viņš cerēja.

Viņi devās ārā no istabas. Gaiteņos valdīja neparasta burzma. Runas bija izplatījušās. Visi šķita norupejušies vai nikni, daži uzmeta viņiem bargus skatienus… it kā Peinters un Liza kaut kāda ziņa būtu vainojami sabotāžā. Taču neviens nenaca pārāk tuvu. Gintera smagie soļi atbrīvoja ceļu. Gūstītājs bija kļuvis par viņu aizstavi.

Beidzot viņi nonāca Annas kabinetā.

Kamīna priekšā bija uzklāts garš galds ar lieliem, piekrautiem traukiem. Desas, tumša maize, kūpoši sautējumi, putras, siera rituļi, dažādu šķirņu plūmes, mellenes un melones.

−    Vai brokastot nāks vesela armija? − brīnījās Peinters.

−   Aukstā klimata labs kurinamais ir ļoti svarīgs − gan majai, gan sirdij, − ka krietna vācu namamāte paskaidroja Anna.

Viņi apsēdās. Pasniedza cits citam ēdienus. Kā liela, laimīga ģimene.

−   Ja ir kāda cerība uz ārstēšanu, − ieminējās Liza, − mums jāzina kas vairāk par to jūsu Zvanu. Tā vēsturi… darbību.

Pēc nācienā saīgusi Anna atdzīvojās. Katram zinatniekam sagādā prieku saruna par viņa atklājumiem.

−   Tas sākas kā enerģijas ģenerešanas eksperiments, − viņa paskaidroja. − Jauns motors. Zvans ieguva savu nosaukumu tā zvanveida arējā korpusa dēļ. Tas bija keramikas trauks simt galo− nu mucas lielumā, izklāts ar svinu. Tajā bija divi metāla cilindri, viens otra, kas rotē pretējos virzienos.

Anna rādija ar rokām.

−   Zvans bija pildīts ar dzīvsudrabam līdzigu šķidru metālu, kas kalpoja kā smērviela. To sauca par Xerutn 525.

Peinters atcerējās šo nosaukumu. − tā ir tā viela, ko jūs nevarat izgatavot?

Anna pamāja ar galvu. − Mēs gadu desmitiem nopulejamies, lai uzzinātu šī šķidra metāla sastāvu. Daži tā sastāva aspekti nav nosakāmi. Mēs zinām, ka tas satur torija un berilija perok− sidus, bet tas arī ir gandrīz viss. Droši zināms ir tikai tas, ka Xerum 525 ir nacistu nulles punkta enerģijas pētījumu blakusprodukts. Tas tika izgatavots citā laboratorija, kura tūlīt pēc kara tika iznīcinātā.

−   Un jūs neesat atraduši veidu, kā iegūt to vēl? − jautāja Peinters.

Anna papurināja galvu.

−    bet ko īsti tas Zvans darīja? − taujaja Liza.

−   Ka jau teicu, tas bija tikai eksperiments. Visticamāk, vēl viens mēģinājums piekļūt nulles punkta bezgalīgājai enerģijai. Bet, kad nacistu zinātnieki iedarbinaja šo iekārtu, notika kaut kas dīvains. Zvans izstaroja balu gaismu. Plaša rādiusā tam apkārt elektriskajās ierīces radas īssavienojums. Pienāca ziņas par nāves gadījumiem. Turpmākos eksperimentos Zvana darbība lika piereguleta, tam uzbūvēja vairogu. Eksperimenti tika veikti dziļi pazeme, pamestās raktuves. Nāves gadījumu vairs nebija, bet vietējie iedzīvotāji ciemata kilometra attāluma sūdzējās par bezmiegu, reiboņiem un muskuļu spazmam. Zvans izstaroja kaut kādu radiāciju. Interese pieauga.

−   Ka par potenciālu ieroci? − minēja Peinters.

−    Grūti pateikt. Lielāko daļu pētījumu dokumentu iznīcināja galvenais petnieks. Taču mēs zinām, ka sākotnējā zinātnieku grupa pakļava Zvana iedarbībai dažādus bioloģiskos materiālus − papardes, pelējumus, olas, gaļu, pienu. Un visdažādakās dzīvas būtnes. Mugurkaulniekus un bezmugurkaulniekus. Tarakanus, gliemežus, hameleonus, krupjus un, protams, arī peles un žurkas.

−   Bet kā ar barības ķēdes augstāko posmu? − noprasīja Peinters. − Cilvēku?

Anna pamāja ar galvu. − Diemžēl to arī. Morāle bieži tiek atmesta, ja stāv ceļā progresam.

−   Un kas notika tajos eksperimentos? − uzstāja Liza. Viņa vairs nepievērsa uzmanību ēdienam šķīvi. Nevis aiz nepatikas pret sarunas tematu, bet ziņkāres dēļ.

Anna laikam nojauta radniecīgu dveseli un pievērsas Līzai. − Efekti atkal bija neizskaidrojami. Augiem pazuda hlorofils, tie kļuva balti. Dažu stundu laikā tie saira duļķaina putra. Dzīvniekiem asinsvados sabiezeja asinis. Audos veidojas kristāliska viela, kas iznīcināja šūnas no iekšpuses.

−    Ļaujiet minēt, − iejaucās Peinters. − Tarakani vienīgie tika sveika cauri.

Liza uzmeta viņam dusmīgu skatienu, tad atkal pievērsas Annai. − Vai jums ir kāda nojausma, kas šo iedarbību izraisīja?

−   Mēs varam tikai izteikt pieņēmumus. Pat tagad. Mēs domājām, ka Zvans rotējot rada spēcīgu elektromagnētisku virpuli. Tajā esošais Xerum 525 − agraku nulles punkta pētījumu blakusprodukts −, pakļauts šī virpuļa iedarbībai, veido savādu kvantu enerģiju auru.

Peinters apsvēra dzirdēto. − Tātad Xerum 525 ir degvielas avots, bet Zvans − motors.

Anna pamāja ar galvu.

−    Pārvērš Zvanu par mikseri, − ieņurdejās kāda balss.

Visi skatieni pieversās Ginteram. Viņš bija piebāzis pilnu muti ar desu. Šī bija pirmā reize, kad viņš pievērsa uzmanību sarunai.

−    Primitīvs, bet trāpīgs raksturojums, − piekrita Anna. − Iedomājieties nulles punkta dabu ka kuku mīklas bļodu. Rotējošais Zvans ka miksera lāpstiņa iemērcas taja un suc kvantu enerģiju ara, mūsu eksistencē, šķaidot apkārt dažādas elementārdaļiņas. Agrīnie eksperimenti bija mēģinājumi mainīt ša miksera ātrumu un tā kontrolēt šķaidīšanos.

−    Lai mazinātu netīrību.

−   Un līdz ar to arī vājinātu postošos blakus efektus. Un viņiem tas izdevās. Negatīvās blakus parādibas pazuda, un to vietā stājās kaut kas pārsteidzošs.

Peinters juta, ka viņi tuvojas pašam svarīgakajam.

Anna paliecās uz priekšu. − Bioloģisko audu deģenerācijas vieta nacistu zinātnieki sāka novērot uzlabojumus. Pelējumi auga ātrāk. Papardes sakuploja milzīgas. Pelēm bija ātrāki refleksi, žurkas kļuva gudrākas. Rezultāti bija pietiekami konsekventi, lai tos nevarētu izskaidrot tikai ar nejaušu mutāciju. Un ka izskatījās − jo augstāk attīstīts ir dzīvnieks, jo lielāks labums tika gūts no radiācijas.

−   Tad jau bija laiks ķerties pie cilvēkiem, − secināja Peinters.

−   Krova kungs, neaizmirstiet vēsturisko perspektīvu. Nacisti bija pārliecināti, ka viņi radīs jauno pārcilvēku rasi. Un te bija instruments, lai to paveiktu vienas paaudzes laika. Morālei nebija nekādās nozīmes. Noteicošais bija augstāks mērķis.

−    Radīt kungu rasi. Parvaldīt pasauli.

−    tā nacisti domāja. Un tāpēc viņi veltīja lielus puliņus Zvana padziļinatai izpētei. Taču viņiem neizdevās to pabeigt, jo pietrūka laika. Vācija zaudēja kara. Zvans tika evakuēts, lai varētu slepeni turpināt pētījumus. Tā bija Treša reiha pēdējā liela cerība. Iespēja āriešu rasei atdzimt no jauna. Atdzimt un valdīt par pasauli.

−   Un Himlers izvēlējas šo vietu, − noteica Peinters. − Dziļi Himalaju kalnos. kāds neprāts! − Viņš pašūpoja galvu.

−    Bieži vien progresu veicina tieši neprāts, nevis ģenialitāte. Kurš gan vel, ja ne nepratigais, noteiktu tik tālejošu mērķi, sniegtos pēc neiespējama? Un pierādītu, ka neiespējamais ir iespējams.

−   Un dažkārt tikai izgudro visefektīvākos genocīda paņēmienus.

Anna nopūtās.

Liza atkal atgriezās pie galvena. − Kas notika ar cilvēkiem eksperimentos? − viņa apjautājas ar gluži profesionālu interesi.

Anna sajuta viņas koleģiālo attieksmi. − Pieaugušajiem iedarbība joprojām bija kaitīga. Sevišķi lielākās devas. Taču pētījumi ar to nebeidzas. Kad tika apstarots etnbrijs mātes miesas, katrs sestais no pēc tam piedzimušajiem berniem uzradīja pārsteidzošus uzlabojumus. Miostatinu regulējoša gēna izmaiņas radās bērni ar labāk attīstītiem muskuļiem. Bija arī citi uzlabojumi. Asaka redze, labāka acu un roku koordinācija un apbrīnojams intelekta koeficients.

−   Superberni, − secinaja Peinters.

−   Diemžēl šadi bērni reti nodzīvoja ilgāk par diviem gadiem, − turpināja Anna. − Drīz viņi sāka deģenereties, nobālēt. Audos veidojas kristāli. Roku un kāju pirksti atmira un nokrita.

−   Interesanti, − ieminējās Līza. − Izklausas pēc tiem pašiem blakus efektiem ka pirmājās izmēģinājumu sērijās.

Peinters paraudzījās uz Lizu. Vai viņa teica interesanti? Liza bija pievērsusi Annai sajūsmas pilnu skatienu. Kā viņa varēja saglabāt tik klīnisku attieksmi? Tad viņš pamanīja, ka Līzas kreisais celis zem galda nervozi cilājās. Viņš pieskārās celim, lai to nomierinātu. Līzas kaja zem viņa plaukstas nodrebēja. Taču viņas seja bija tā pati bezkaislīga izteiksme. Peinters saprata, ka Līzas interese ir tēlota. Viņa slēpa savas dusmas un šausmas, lai ļautu Peinteram spēlēt laba un slikta policista spēli. Lizas labvēlīga attieksme ļāva viņam iekļaut iztaujāšana arī dažus skarbakus jautājumus, lai vēl pamatīgāk varētu izdibināt vajadzīgas atbildes.

Peinters saspieda Līzas celi pateicībā par pūliņiem.

Viņa turpināja spēlēt teātri. − Jūs teicāt, ka šos īslaicīgos uzlabojumus uzrādīja katrs sestais bērns. Kas notika ar pārējiem pieciem?

Anna pamāja ar galvu. − Piedzima nedzīvi. Fatalas mutācijas. Mātes nave. Mirstība bija augsta.

−   Un kas bija visas šis mātes? − noprasīja Peinters, paužot viņu abu sašutumu. − Diez vai brīvprātīgās.

−   Krova kungs, netiesājiet mūs pārāk bargi. Vai zināt, cik liela ir zīdaiņu mirstība jūsu valsti? Lielākā nekā dažas trešās pasaules valstīs. Un kāds labums no šīm navem?

Augstais Dievs, nevar būt, ka viņa to doma nopietni! Tas bija pilnigi bezjēdzīgs salīdzinājums.

−   Nacistiem bija savs augstais mērķis, − atkārtoja Anna. − Viņi vismaz bija konsekventi.

Peinters gribēja atcirst kaut ko iznīcinošu, bet dusmas nejava izteikt ne vārda.

Viņa vietā ierunājās Līza. Viņa bija satvērusi un cieši saspiedusi vīrieša plaukstu uz sava ceļa. − Es pieņemu, ka šie zinātnieki meklēja kādu iespēju vēl smalkāk noregulēt Zvanu, lai likvidētu šos blakus efektus.

−   Protams. Bet līdz kara beigām netika gūti lieli panākumi. Ir tikai viens, visai maz ticams ziņojums par pilnīgu veiksmi. it kā pavisam nevainojami izdevies bērns. Pirms tam visiem pēc Zvana iedarbības dzimušajiem bērniem piemita nelielas nepilnības. Pigmenta zuduma plankumi, orgānu asimetrija, dažādas krāsas acīs. − Anna palūkojās uz Cinteru, tad atkal atpakaļ. − Bet šis bērns esot bijis bez mazākajiem trukumiem. Pat zēna genoma vienkāršota ģenētiska analīze uzradīja nevainojamus rezultātus. Bet šī rezultāta panākšanai izmantota metode palika noslēpuma. Galvenais pētnieks veica šo pēdējo eksperimentu slepeni. Kad mans vectēvs ieradās evakuet Zvanu, galvenais pētnieks pretojās un iznīcināja visus savus laboratorijas pierakstus, bērns drīz pēc tam gāja bojā.

−   No blakus efektiem?

−   Nē, galvenā petnieka meita noslīcinājās kopā ar zīdaini.

−   Kāpēc?

Anna pašūpoja galvu. − Vectēvs atteicās par to runāt. Kā jau sacīju, viss šis nostāsts ir maz ticams.

−   kāds bija šī petnieka vārds? − jautāja Peinters.

−   Neatceros. Ja vēlaties, varu to sameklēt.

Peinters paraustīja plecus. Ja varētu piekļūt "Sigmas" datoriem! Viņš nojauta, ka aiz šī vectēva stāsta slēpjas vēl kaut kas.

−   Un pēc evakuācijas? − jautāja Liza. − Pētījumi turpinājās šeit?

−   Ja. Lai gan, atrodoties izolācijā, mēs joprojām sekojām visam, kas notika zinātnes aprindas. Pēc kara nacistu zinātnieki tika izkaisīti visos vējos, un daudzi iesaistījās stingri slepenos projektos dažādās pasaules malās. Eiropā. Padomju Savienība. Dienvidamerikā. Savienotajās Valstīs. Viņi bija mūsu acis un ausis ārzemēs un sūtīja mums datus. Daži joprojām ticēja mērķim. Citi tika šantažēti ar pagatnes grekiem.

−   tā jūs zinājāt visus jaunumus.

Anna pamāja ar galvu. − Divu nākamo gadu desmitu laika tika gūti lieli panākumi. Piedzima superberni, kuri dzīvoja ilgāk. Viņus šeit audzināja ka prinčus. Piešķīra titulu Ritter Jes Son− nekonig. Saules valdnieka bruņinieki. Par godu viņu piedzimšanai Melnas saules projekta ietvaros.

−   īsti Vāgnerā garā, − Peinters nicīgi saviebas.

−   Varbūt. Manam vectēvam patika tradīcijas. Taču jums jazina, ka visi eksperimentu subjekti šeit, Granitschloss, bija brīvprātīgie.

−    bet vai tā bija morala izvēle? Vai tikai tāpēc, ka šeit, Himalajos, nebija pieejami ebreji?

Anna sarauca pieri un pat nepagodināja šo piezīmi ar atbildi. Viņa turpināja: − Lai gan panākumi bija nenoliedzami, tomēr Saules bruņiniekus joprojām vajāja likstas. Simptomi parasti sāka parādīties apmēram divu gadu vecuma, taču tie bija vieglāki. Kādreizējā akūta deģenerācija bija kļuvusi par hronisku. Un līdz ar lielāku mūža ilgumu parādījās jauns simptoms − prāta aptumšošanas. Akūta paranoja, šizofrēnija, psihoze.

Liza ierunājās: − Šie pēdējie simptomi… tie izklausās līdzīgi tai kaitei, kas piemeklēja mūkus klosterī.

Anna pamāja ar galvu. − Viss atkarīgs no cilvēka vecuma un iedarbības stipruma. Bērni, kas embrija stadija tika pakļauti Zvana kvantu radiacijai kontrolēta līmeni, uzradīja uzlabojumus, kam sekoja hroniska deģenerācija visa mūža ilgumā. Turpretī pieaugušie, tadi ka es un Peinters, pakļauti nekontrolētai radiācijai tne− rēnās devās, ciešam no tas pašas deģenerācijas akūtākā formā, sabrūkam ātrāk. Bet muki, kas tika pakļauti augstām radiacijas līmenim, uzreiz nonāca prāta sabrukuma stadija.

−    Bet Sonnekonige?

−    Tāpat ka mums, arī viņu kaite nebija ārstējama. Patiesībā, lai gan Zvans varētu mums palīdzēt, Sonnekonige ir imūni pret to. Izskatās, ka pakļaušana radiacijai tik agrīna vecumā padarījusi tos noturīgus pret jebkādām turpmākām Zvana manipulācijām − uz labo vai slikto pusi.

−   Kas notika, kad viņi sajuka prātā…? − Peinters iztēlojās pili trakojošus supermenus.

−   Tas apdraudēja mūsu drošību. Izmēģinājumi ar cilvēkiem tika apturēti.

Peinters nespēja noslēpt pārsteigumu. − jūs partraucat pētījumus?

−   Ne gluži. Izmēģinājumi ar cilvēkiem jau tāpat bija pārāk neefektīva eksperimentu metode. Bija vajadzīgs pārāk ilgs laiks, lai varētu spriest par rezultātiem. Tika izmantoti jauni modeļi. Modificētas peļu sugas, embriju audu audzēšana meģenes, cilmes šūnas. Pēc cilvēka genoma kartēšanas DNS testi kļuva par visātrāko metodi, pēc kuras spriest par panākumiem. Darbs ritēja straujak. Man šķiet, ja mēs tagad atsāktu Sonnekonige projektu, rezultāti būtu daudz labāki.

−   Kāpēc nemēģinājat vēlreiz?

Anna paraustīja plecus. − Pelem joprojām parādās plānprātība. Un tas mums sagādā raizes. Bet galvenokart mēs esam atteikušies no pētījumiem ar cilvēkiem tāpēc, ka pēdējo desmit gadu laika mūsu intereses kļuvušas klīniskākas. Mēs vairs neizteloja− mies sevi ka jaunas pārcilvēku rases vēstnešus. Mēs tiešām vairs neesam nacisti. mēs uzskatam, ka šis darbs, kad tas tiks pilnībā noslīpēts, nesīs labumu visai cilvēcei.

−    Kāpēc tad neiznākal atklātībā?

−    Lai mums saistītu rokas valstu likumi un cilvēku tumsonība? Zinātne nav demokrātisks process. Šādi uzspiesti morāles aizspriedumi desmitreiz palēninātu mūsu darbu. Tas nav pieņēmams.

Peinters apspieda nicīgu spurdzienu. Nacistu filosofija šeit vēl plauka pilna spara.

−   Kas notika ar −Sonnekonige? − jautāja Līza.

−   Viņu liktenis bija traģisks. Daudzi nomira no deģeneratīvām kaitēm, bet daūdzus citus nācās aiz žēlastības nonāvēt, kad viņi sāka zaudēt prātu. Tomēr daži ir izdzīvojuši. Piemēram, Klauss, kuru jūs jau redzējāt.

Peinters atcerējas auguma raženo sargu. Viņa paralizēto roku un greizo seju − deģenerācijas pazīmes. Tad viņš paraudzījās uz Ginteru. Tas mierīgi lūkojās pretī ar stingu sejas izteiksmi. Viena acs zila, otra nedzīvi balta. Vēl viens Saules bruņinieks.

−   Ginters ir visjaunākais no šeit dzimušajiem.

Anna pamāja budigājam vīram un norādīja uz savu plecu.

Tas nikni saviebas, tomēr uzrullēja krekla plato piedurkni, atsedzot augšdelmu. Uz tā bija melns tetovējums.

− Sonnekonige simbols, − pasKaidroja Anna. − Lepnuma, pienākumā un pilnības zīme.

Ginters nolaida piedurkni, paslēpjot tetovējumu.

Peinters atcerējās pagājušas nakts braucienu ragavās un kāda sarga nicīgo piezīmi par Ginteru. Ko viņš teica? l^eprukonige. Lepras ķēniņš. Skaidri redzams, ka neviens šeit vairs neciena kādreizējos Saules karaļa bruņiniekus. Ginters bija pēdējais savas dzimtas pārstāvis, kas pamazām sabrūka un nogrima aizmirstībā. Kas gan viņu apraudās?

Annas skatiens uzkavējās pie Gintera, tad atkal pievērsās viņiem.

Varbūt viens sērotājs tomēr būs.

Līza ierunājās. Viņa joprojām turēja Peintera roku. − Kaut kas man vēl nav skaidrs. Zvans. Ka tas izraisa visas šīs izmaiņas? jūs teicāt, ka tas ir pārāk konsekventas, lai būtu nejaušības izraisītas mutācijās.

Anna pamāja ar galvu. − Tiešām. Mūsu pētījumi neaprobežojās tikai ar Zvana iedarbības sekām. Mēs pievērsām lielu uzmanību arī tam, kā tas darbojas.

−   Un vai esat guvuši kādus panākumus? − noprasīja Peinters.

−   Protams. mēs pat esam pārliecināti, ka izprotam tā darbības pamatprincipus.

Peinters pārsteigts samirkšķināja acīs. − Tiešām?

Anna sarauca pieri. − Es domāju, ka tas jau tāpat ir skaidrs. − Viņa paraudzījās uz Peinteru un Lizu. − Zvans kontrole evolu− ciju.

7:35. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS

−    Kas tur ir? − Khamisi atkārtoja, stāvēdams uz mājas sliekšņa. Tur iekšā kāds slēpās, guļamistabā sētas puse.

Bet varbūt tas bija kāds dzīvnieks.

Pērtiķi bieži ielaužas mājās, kādreiz arī lielāki zvēri.

Tomēr viņš neuzdrošinājās ieiet. Pūlējās ieskatīties dziļāk, bet visi aizkari bija aizvilkti. Pēc brauciena žilbinošajā saulē mājas puskrēsla šķita īsta džungļu tumsa.

Stāvēdams uz lieveņa, Khamisi pasniedzās pa durvīm pēc gaismas slēdža. Pirksti drebēja. Viņš sameklēja un nospieda slēdzi. Iedegas vienīgā spuldze, apgaismojot pieticīgi mēbelēto istabu un šauro virtuviti. Taču tā neļava saskatīt, kas slēpjas guļamistaba.

Viņš sadzirdēja šļūcošus soļus.

−Kas…?

Viņu partrauca ass dūriens kakla sānos. Pārsteigts viņš ieklupa istaba. Uzsita ar plaukstu pa sadzelto vietu. Pirksti pieskārās tādām kā putna spalvām.

Viņš izvilka iedūrušos dzēlēju un neizpratne mirkli nolūkojās uz to.

Šautriņa.

Tādas izmanto lielu dzīvnieku nomierināšanai.

Bet šī bija citāda.

Šautriņa izkrita no viņa pirkstiem.

Šajā isajā mirkli inde jau bija nonākusi viņa smadzenēs. Pasaule apkārt sagrīļojas. Khamisi pūlējās noturēt līdzsvaru − un nespēja.

Dēļu grīda draudoši tuvojās viņa sejai.

Viņam izdevās kaut mazliet aizkavēt kritienu, tomēr trieciens bija smags, pārsitot galvu. Sabiezejošaja tumsa uzmirgoja sīkas dzirksteles. Galva vārgi nošūpojās. Pagriezis to, viņš pamanīja uz deļiem virves gabalu. Viņš ieskatījās vērīgāk. tā nebija virve.

Čūska. Desmit pēdas gara.

Viņš to uzreiz pazina.

Melnā mamba.

Čūska bija beigta, pārcirsta uz pusēm. Blakus gulēja mačete. Viņa mačete.

Apjaušot patiesību, viņa rokas un kājas izbailēs sastinga.

Saindēta šautriņa.

Ta bija citada nekā dzīvniekiem pielietojamā. Šai šautriņai bija divas adatas. Kā zobi.

Viņš atkal paraudzījās uz beigto čūsku.

Tas bija uzrīkots.

Nāve no čūskas kodiena.

Guļamistaba iečikstejas grīdas dēļi. Ar pēdējiem spēkiem viņš pagrieza galvu. Tagad durvis stāvēja kāds lampas izgaismots tumšs stāvs, mierīgi vērodams viņu.

Nē.

Tas nevar būt.

Kāpēc?

Atbildi uzzināt viņam nebija lemts.

Tumsa sabiezeja, aiznesot viņu nebūtībā.

JAUKTĀS ASINIS.

..

6:54. PADERBGRNA, VĀCIJA

−   Tu paliksi tepat, − pavēlēja Grejs. Viņš stāvēja Challenger pasažieru salona vidu, salicis rokas sānos, nepielūdzams ka klints.

−   Ne vella, − atcirta Fiona. Soļa attālumā viņa bija nostājusies tikpat apņēmīgi.

Monks stāvēja, atbalstījies pret atvērtajam lidmašīnas durvīm, patiesi uzjautrināts.

−   Es vēl neesmu pateikusi adresi, − iebilda Fiona. − Varat pavadīt visu mēnesi, apstaigajot katru māju pilsētā, vai arī es iešu jums līdzi un parādīšu īsto vietu. Izvēlies pats, vecīt!

Greja seja dusmas piesarka. Kāpēc viņš neizvilināja adresi, kamēr meitene vēl bija vārga un neaizsargāta? Viņš papurināja galvu. Vārga un neaizsargāta − tāda Fiona nekad nemēdz būt.

−   Nu kā tad būs?

−    Laikam būs jāņem līdzi "aste", − secināja Monks.

Grejs tomēr nepadevas. Varbūt izdosies nobiedēt Fionu, atgādināt par bīstamo piedzīvojumu Tivoli dārzos. − Un kā tavs sāns?

Meitene nikni izslēja degunu. − Nav ne vainas. It kā nekas nebūtu bijis. Tas šķidrais apsējs. Tik labi aizlāpīja.

−   Ar to var pat peldēties, − piebilda Monks. − Ūdensdrošs.

Grejs uzmeta skatienu kolēģim. − Ne jau par to ir runa.

−    Par ko tad? − uzstāja Fiona.

Grejs atkal pievērsas viņai. Viņš negribēja vairs uzņemties atbildību par meiteni. Un viņam nepavisam nebija laika aukles darbam.

−   Viņš baidas, ka tevi atkal var ievainot, − Monks paskaidroja, paraustot plecus.

Grejs nopūtās. − Fiona, labāk pasaki adresi.

−   Kad būsim mašīna, − viņa apsolīja, − tad pateikšu. Fs te nepalikšu, ieslegta kā būri.

−   mēs zaudējam laiku, − atgādināja Monks. − Un izskatās, ka varam salīt.

Rīts bija saulains un debesis zilas, bet ziemeļpuse bija savilkušies tumši mākoņi. Tuvojās negaiss.

−    Labi. − Grejs pamāja, lai kolēģis iet ārā pa durvīm. Viņš vismaz varēs pieskatīt Fionu.

Trijotne nokāpa pa lidmašīnas trapu. Viņi bija izgājuši muitas parbaudi, un āra jau gaidīja nomāts BMW. Monkam uz viena pleca bija melna mugursoma, Grejam tāda pati. Viņš paraudzījās uz Fionu. arī viņai bija mugursoma. Kur…?

−    Viena bija iedota rezervē, − paskaidroja Monks. − Neraizējies. Viņas soma nav ne šaujamo, ne šoka granatu. Vismaz es ce− ru, ka nav.

Grejs pašūpoja galvu un pa asfaltu soļoja tālāk uz daudzstāvu autostāvvietas pusi. Viņi visi bija arī līdzīgi ģērbušies − melnos džinsos, džemperos, spirta apavos. Tūristu augsta mode. Rona vismaz bija izrotājusi savu apģērbu ar dažam nozīmītēm. Viena piesaistīja viņa skatienu. Uz tās bija uzraksts: SVEŠINIEKIEM IR VISLABĀKIE SALDUMI.

Ieejot autostāvvietā, Grejs slepus vēlreiz parbaudija ieročus. Pa− plikšķinaja pa 9 mm Glock, kas bija iestiprināts siksna zem džempera, un aptaustīja pie kreisas plaukstas locītavas piedurknē paslēpto karbonizēto dunci. Pārējais bruņojums bija mugursoma − šoka granātas, C4 spridzekļu paciņas, rezerves aptveres.

Šoreiz viņš bija sagatavojies uz visu.

Beidzot viņi atrada nomāto auto. Tumši zilu BMW525i.

Fiona devās uz vadītāja durvju pusi.

Grejs viņu apturēja. − Ļoti smieklīgi.

Monks apgāja apkārt auto un iesaucās: − Priekšā!

Fiona paslēpas aiz auto un sāka raudzīties apkārt.

Grejs viņu nomierinaja un norādīja uz aizmugures durvīm. − Viņš tikai pieteicās, ka grib sēdēt priekšējā sēdeklī.

Fiona uzmeta Monkam niknu skatienu. − Sūdabrālis!

−   Atvaino! Neesi tik nervoza, meitēn.

Viņi iesedas sedanā. Grejs iedarbinaja motoru un paraudzījās atpakaļ uz Fionu. − Nu tad? Uz kurieni?

Monks jau bija atlocījis karti.

−   ārā no pilsētas. Divdesmit kilometrus uz dienvidrietumiem. Jabrauc uz Bīrenas ciematu Almes ieleja.

−   Un kāda tur ir adrese?

Fiona atlaidās sēdeklī. − Ļoti smieklīgi, − viņa atkartoja Greja nupat teiktos vārdus.

Viņu skatieni sastapās atpakaļskata spogulī. Meitenes seja pauda nicigumu par Greja pēdējo neveiklo mēģinājumu izvilināt no viņas visas ziņas.

Mēģināts taču nav zaudēts.

Fiona pamāja viņam, liekot doties ceļā.

Tā ka citas izvēlēs nebija, viņš paklausīja.

Autostāvvietas tālākaja gala divi cilvēki sēdēja balta sporta mersedesa. Vīrietis nolaida binokli un uzlika itāliešu saulesbrilles. Pamāja ar galvu dvīņumasai, kas sēdēja viņam līdzās. Viņa holandiešu valoda kaut ko iečukstēja satelīta telefona.

Otrā rokā viņa bija satvērusi brāļa plaukstu. Viņš ar īkšķi viegli glāstīja tetovējumu uz sievietes rokas.

Viņa saspieda vīrieša pirkstus.

Paraudzījies lejup, viņš pamanīja nagu, ko māsa bija apgrauzusi līdz robainam strupulim. Tas boja ja kopskatu tikpat uzkrītoši kā salauzts deguns.

Pamanījusi viņa skatienu, sieviete samulsa un mēģināja paslēpt nagu.

Taču viņai nebija, par ko kauneties. Viņš saprata, kādas izbailes un sirdssāpes lika māsai nograuzt nagu. Vakarnakt viņi zaudēja Hansu − vienu no saviem vecakajiem brāļiem.

Viņu nogalināja pašlaik aizbraucoša auto vadītājs.

Ar niknuma aizmiglotu skatienu viņš noraudzījās, ka BMW izripo no stāvvietās. Tajā ievietotais GPS raiditajs ļaus izsekot braucējus.

−    Saprātu, − māsa teica klausulē. − Ka jau bija gaidāms, viņi sekoja grāmatas pēdām uz šejieni. Tagad viņi, bez šaubam, dosies uz Hiršfeldu muižu birena. mēs liksim novērot lidmašīnu. Viss ir sagatavots.

Klausīdamās viņa uztvēra dvīņubrāļa skatienu.

−    Jā, − viņa atbildēja gan klausulē, gan viņam. − mēs to paveiksim. Darvina Bībele būs mūsu.

brālis piekrītoši pamāja ar galvu. Atbrīvojis plaukstu no māsas tvēriena, viņš pagrieza atslēgu un iedarbinaja motoru.

−   Uz redzēšanos, vectēv, − viņa atsveicinājās.

Nolikusi telefonu, viņa pasniedzās un atglauda brāļa matu cirtu, kas bija noslīdējusi uz pieres. Viņa to piekārtoja un viegli nogludināja ar pirkstiem.

Nevainojami.

Vienmer nevainojami.

Kad viņa atvilka roku, brālis noskūpstīja viņas pirkstu galus.

Mīlestība un solījums.

Viņi atriebsies.

Sērot varēs vēlāk.

Spoži baltais mersedess izslīdēja no stāvvietās, un medības bija sākušās.

11:08 HIMALAJI

Lodāmura uzgalis kvēloja ugunīgi sarkans. Peinters satvēra ciešāk darbarīka rokturi. Viņa roka drebēja, bet ne no bailēm. Labajos deniņos joprojām dunēja sāpes. Viņš bija norijis sauju tailenola un divas tabletes pretkonvulsiju līdzekļa fenobarbitāla. Šīs zāles nespēs aizkavēt draudošo sabrukumu un vājprātu, taču, kā apgalvoja Anna, ļaus kaut dažas stundas saglabāt darbaspējas.

Cik daudz laika viņam atlicis?

Aptuveni trīs dienas, varbūt pat mazāk līdz pilnīgam spēku zudumam.

Viņš pūlējās atvairīt šis domas. Raizes un izmisums var novārdzināt tikpat ātri ka slimība. Kā mēdza teikt viņa vectēvs savā nesatricināmaja indiaņa mierā: nav ko lauzīt rokas, labāk atroti piedurknes.

Paturēdams to prata, Peinters veltīja visu uzmanību kabeļa savienojuma lodēšanai ar atsegtu zemējuma vadu. Tas stiepās cauri visai pazemes pilij un ārā uz tās daudzajam antenām. Arī uz satelīta antenas šķīvi, kas bija paslēpts kaut kur gandrīz pie kalna virsotnes.

Beidzis lodēt, Peinters nedaudz atvirzījās un gaidīja, kad jaunais lodāmurs atdzisīs. Viņš sēdēja uz sola, rūpīgi ka ķirurgs sarindojis sev priekšā darbarīkus un detaļas. Viņa darbavietu papildināja divi atvērti piezīmjdatori.

Tos bija atnesis Ginters. Vīrs, kurš bija nogalinajis mūkus. Noslepkavojis Angu Gelu. Šā tipa tuvuma Peinteru joprojām parņe− ma niknums.

Arī tagad.

Milzis stāvēja aiz muguras, modri vērodams katru viņa kustību. Tehniskaja telpa viņi bija divi vien. Peinters apsvēra iespēju triekt lodāmuru tam ķēmam aci. Bet ko pēc tam? Viņi atradās jūdzēm tālu no civilizācijās, un par viņa galvu bija noslidzis nāves spriedums. Sadarbība bija viņu vienīgā cerība uz izdzīvošanu.

Tāpēc arī Liza bija palikusi kopā ar Annu viņas kabinetā, lai turpinātu pētījumus par slimības ārstēšanu.

Peinters un Ginters nodarbojas ar izmeklēšanu.

Dzina pēdas sabotierim.

Ginters pastāstīja, ka bumba, kas iznīcinaja Zvanu, bija uzstādīta manuali. Un, tā ka pēc sprādzienā neviens nebija atstājis pilī, sabotieris, visticamāk, vēl atradās tepat.

Ja vien izdotos to notvert, tad varbūt varētu uzzināt ko vairāk.

Tāpēc mutvārdu ceļa bija izmesta esma.

Tagad atlika tikai uzstādīt lamatas un gaidīt, kas notiks.

Viens piezīmjdators bija pievienots pils komunikāciju sistēmu tiklam. Peinters jau bija iekļuvis šajā sistēma, izmantojot Gintera piegādātās paroles. Viņš bija izsūtījis kompresetu kodu pakešu sērijas, kas uzraudzīja visus no sistēmas izejošos ziņojumus. Ja sabotieris mēģinās sazinaties ar ārpasauli, tad tiks pieķerts un viņa atrašanas vieta tiks fiksēta.

Taču Peinters necerēja, ka sabotieris rīkosies tik neveikli. Viņš taču bija spējis izdzīvot un slepeni darboties jau ilgu laiku. Tas liecināja par viltību un no pils galvenā komunikāciju tikla neatkarīgiem saziņas līdzekļiem.

Tāpēc Peinters bija izveidojis kaut ko jaunu.

Sabotieris droši vien bija iegādājies privātu satelīta telefonu, ar kura palīdzību slepus sazinājas ar saviem darba devejiem. Taču šādām telefonam ir nepieciešams taisns, neaizsegts ceļš starp tā antenu un orbīta esošo satelitu. Diemžēl bija pārāk daudz nišu, logu un tehnisko luku, kur sabotieris varēja netraucēti paslēpties un sazinaties.

Tāpēc bija nepieciešama alternatīva.

Peinters parbaudija signālu pastiprinātāju, ko viņš bija piestiprinājis pie zemejuma vada. Šo ierīci viņš pats "Sigmā" bija izveidojis. Pirms iecelšanas par direktoru viņš bija nodarbojies ar novērošanu un mikrotehnoloģijam. tā bija viņa specialitāte.

Pastiprinātājs savienoja zemejuma vadu ar otru piezīmjdatoru.

− Vajadzētu būt kartība, − Peinters paziņoja, jūtot, ka galvas− sapes beidzot mazliet pierimst.

−    Ieslēdz!

Peinters ieslēdza bateriju strāvās avotu, uzstadija signālā am− plitudu un noregulēja pulsa ātrumu. Pārējo paveiks piezīmjdators. Tas uzraudzīs saziņu. Sistēma bija labākajā gadījuma primitīva, tā nespēja pat noklausīties sarunās. tā spēja tikai noteikt nelegālā raidītāja signālā aptuvenu atrašanas vietu ar precizitāti līdz trīsdesmit jardiem. Ar to vajadzētu pietikt.

Peinters noregulēja iekārtas. − Viss sagatavots. Tagad atliek tikai gaidīt, kad tas nelietis dos kādu ziņu.

Ginters pamāja ar galvu.

−    Protams, tikai tad, ja sabotieris ir uzķeries uz ēsmas, − piebilda Peinters.

Pirms pusstundas viņi bija izplatījuši baumas, ka neliela deva Xerum 525 ir pārcietusi sprādzienu, noglabāta ar svinu izklātā slēptuvē. Tas viesa cerības visiem pils iemītniekiem. Ja jau neaizvietojama degviela vēl bija, tad varbūt varēs izgatavot jaunu Zvanu. Anna pat lika zinātniekiem sākt būvēt jaunu zvanu no rezerves daļam. Ja arī tas nespēs izārstēt nāvējošo slimību, tad vismaz varbūt jaus iegūt nedaudz laika. Viņiem visiem.

Taču šis maldinašanas nolūks nebija cerību iedvešana.

Baumam bija jānonāk pie sabotiera. Vajadzēja radīt pārliecību, ka viņa plāns izgāzies. Ka Zvans tomēr tiks atjaunots. Viņam būs jasazinās ar savu priekšniecību, lai saņemtu rīkojumus, ko darīt tālāk.

Un, kad tas notiks, Peinters būs gatavība.

Bet pagaidām viņš pievērsās Ginteram. − Ka ir būt pārcilvēkam? − viņš jautāja. − Melnās saules bruņiniekam?

Ginters paraustīja plecus. Viņa saziņas valodu, šķiet, veidoja tikai ņurdieni, nīgras grimases un daži vienzilbes vārdi.

−    Es domāju − vai tu jūties paraks? Stiprāks, ātrāks, tāds, kas var viena rāvienā pārlekt pāri majai.

Ginters tikai raudzījās viņa.

Peinters nopūtās un mēģināja piedabūt šo tipu runāt, atsaucot tam atmiņa kaut ko netīkamu. − Ko nozīmē Ltprakonige? Es dzirdēju citus pieminot šo vārdu, kad tu biji tuvuma.

Peinters sasodīti labi zināja, ko tas nozimē, taču viņš panāca cerēto. Ginters novērsa skatienu, bet acis pazibēja nikna uguns. Klusums ieilga. Viņ§ šaubījas, vai milzis vispār runās par to.

−    Lepras ķēniņš, − Ginters beidzot norūca.

Tagad bija Peintera kārta klusēt. Mazajā telpā iestājās saspringts klusums, beidzot Ginters padevās.

−   Meklējot pilnību, neviens negrib redzēt neveiksmes. Ja mūs nepārņem vājprāts, tad slimību vērot ir tiešām drausmīgi. Labāk tad slimo kaut kur ieslēgt. Prom no acīm.

−    Izstumt. Ka spitālīgo.

Peinters mēģināja iedomāties, kāda sajūta ir, uzaugot kā pēdējam no Sonnekonige, jau bērnībā zinot savu drūmo likteni. Kādreizējie godātie un pielūgtie prinči tagad pārvērtušies par atstumtiem un iznīkstošiem spitālīgajiem.

−    Un tomēr tu vēl joprojām te strādā, − ieminējas Peinters. − Joprojām kalpo.

−   Tādēļ es esmu piedzimis. Es zinu savu pienākumu.

Peinters iedomājās − vai šī doma iedzīta viņam galva vai ieprogrammēta jau ģenētiski? Viņš nopētīja Ginteru. Viņš nojauta, ka iemesls ir vēl dziļāks. Bet kāds?

−   Vai tev nav vienalga, kas notiek ar mums visiem? − viņš noprasīja.

−   Es ticu darbam, kas šeit tiek veikts. Manas ciešanas palīdzēs paglābt citus no tāda paša likteņa.

−    Un ārstēšanas līdzekļa meklēšana? tā taču nespēs paildzināt tavu dzīvi.

Gintera acis dusmīgi iezibejās. − Ich bin nicht krank.

−    Kā to saprast − tu neesi slims?

−    Sonnekonige ir dzimuši Zvana ietekmē, − Ginters atgādināja.

Tad Peinters saprata. Viņš atcerējās, kā Anna teica, ka uz pils

supermeniem neiedarbojas turpmākās manipulācijās ar Zvanu. Uz labo vai slikto pusi.

−   Tu esi imūns, − viņš secina ja.

Ginters novērsa skatienu.

Peinters apdomāja uzzināto. Tātad Ginters palīdzēja ne tādēļ, lai arī pats varētu glābties.

Kāpēc tad…?

Pēkšņi Peinters atcerējās Annas skatienu pie brokastu galda. Mīlestības pilnu. Un Ginters to uzņēma labvēlīgi. Tas arī izskaidroja, kāpēc viņš ir ar mieru sadarboties, par spīti necienīgājai attieksmei no citu puses.

−Tu mīli Annu, − Peinters nomurmina ja.

− Protams, − atcirta Ginters. − Viņa ir mana māsa.

Ieslegta Annas kabineta, I.īza stāvēja pie sienas, pie gaismas paneļa. Parasti ar tādiem tiek izgaismoti pacientu rentgena uzņēmumi, bet šoreiz pie tiem bija piestiprinātās divas acetāta papīra loksnes, izraibinātas ar melnam līnijām. Tās bija arhīvētas hromosomu kartes no Zvana mutācijās efektu pētījumiem − ar amni− ocentezes metodi iegūtas embrija DNS uzņēmumi pirms un pēc iedarbības. Uzņēmumos pēc bija apvilkti aplīši vietas, kur Zvans bija pārveidojis noteiktas hromosomas. Tiem līdzās bija uzrakstītas piezīmes vācu valodā.

Anna bija tās pārtulkojusi un aizgajusi vēl pēc grāmatam.

I.īza parvilka pirkstu par mutācijas izmaiņu attēlojumu, mek− lejot kādu likumsakarību. Viņa bija izskatījusi jau vairāku objektu pētījumus. Šķita, ka mutācijām nav ne sistēmas, ne jēgas.

Neatradusi atbildi, Liza atgriezās pie ēdamgalda, kas tagad bija nokrauts ar grāmatu kaudzēm un zinātnisko datu mapēm, kas liecināja par gadu desmitiem ilgiem eksperimentiem ar cilvēkiem. ļf.

Viņai aiz muguras sprakšķēja kamīna uguns. Arina ar piliem apspieda vēlēšanos iesviest šos papīrus liesmas. Tomēr diez vai viņa to dantu, pat ja Annas nebūtu klat. Viņa bija ieradusies Nepālā pētīt liela augstuma fizioloģisko iedarbību. Lai gan būdama medicīnas doktore, sirdi viņa bija zinātniece.

Tāpat ka Anna.

Ne… ne gluži tāpat ka Anna.

Liza pastūma tālāk pētījumu monogrāfiju, kas bija nolikta uz galda. "Teratoģenēze embriju blastoderma". šajā dokumenta bija apskatītas šausminošas kroplības, kādas veidojas embrijiem Zvana radiacijas ietekme. Izmaiņas, kas melnajas grafiku līnijas bija parādītas klīniski bezkaislīgi, grāmatas fotogrāfijās bija redzamas atbaidoši detalizēti − embriji bez rokam un kājām, sejas ar vienu aci, nedzīvi dzimuši mazuļi ar udensgalvām.

Ne, viņa noteikti nebija tāda kā Anna.

Līzas sirdī atkal uzbangoja dusmas.

Annas soļi noklaudzēja uz, metāla kāpnēm, kas veda uz bibliotēkas otro stāvu, un viņa parādījās ar vēl vienu grāmatu kaudzi rokas. Vācieši tiešām neko neslēpa. Un kāpēc gan? Līdzeklis pret kvantu slimību taču bija tik ļoti vajadzīgs viņiem pašiem. Anna gan uzskatīja, ka tas ir veltīgas pulēs, jo visas iespējas jau tika izmēģinātas gadu desmitiem ilgi, tomēr viņu nevajadzēja ilgi pierunāt palīdzēt.

Liza bija pamanījusi, ka tikko manami trīc Annas rokas. Lai to apslēptu, Anna ik pa brīdim saberzēja plaukstas. Pārējie pils iemītnieki atklāti izrādīja savas ciešanas. Pilī valdošā spriedze visu rīta cēlienu arvien vairāk pieauga. Līza bija pieredzējusi dažas niknas sakliegšanas un vienu kautiņu. Viņa bija arī dzirdējusi par divām pašnavibam dažu pēdējo stundu laika. Kad Zvana vairs nebija un cerības uz glābiņu samka gandrīz pilnība, pili viss juka un brūka. Kas notiks, ja visus pārņems neprāts, pirms viņa un Peinters pagūs atrast kādu risinājumu?

Viņa atvairīja šo domu. Nedrīkst padoties. Lai kāds arī būtu šīs sadarbības iemesls, Līza bija nolēmusi to izmantot sava laba, cik vien iespējams.

Viņa pamāja ar galvu Annai, kas bija pienākusi tuvāk. − Šķiet, ka bušu guvusi vispārēju ieskatu par šeit notiekošo. Bet man visu laiku neliek mieru kaut kas, ko jūs pieminējāt.

Nometusi grāmatas uz galda, Anna apsēdās krēslā. − Un kas tas butu?

− Jūs ieminejāties, ka Zvans kontrolē evolūciju. − Līza ar rokas mājienu norādīja uz grāmatam un manuskriptiem uz galda. − Bet es te redzu tikai mutagenu radiāciju, ko jūs mēģinājāt pārvērst par eigenikas programmu. Labāk attīstīta cilvēka veidošana ar ģene− tisku manipulāciju palīdzību. Vai jūs minējāt vārdu evolūcija tikai tāpēc, ka tas izklausās lepni?

Anna papurināja galvu, nemaz neapvainojoties. − Doktore Kamingsa, kā jūs definetu evolūciju?

−   Droši vien kā parasti, pēc Darvina teorijas.

−   Un kā tas butu?

I.īza sarauca pieri. − Pakāpenisks bioloģisku izmaiņu process… kura vienšūnas organismi izplātījās un attīstījās līdz pat visam mūsdienu dzīvajām butnem.

−   Un Dievam tur nebija nekādas daļas?

Liza samulsa, dzirdot šo jautājumu. − Ka kreacionisma?

Anna paraustīja plecus, neatraujot skatienu no viņas. − Vai sa− prātīgāja radīšanā.

−   jūs taču to nedomājat nopietni? Drīz vien jūs vēl gribēsiet man ieskaidrot, ka evolūcija vispār ir tikai teorija.

−   Nerunājiet muļķības. Es neesmu tāda tumsone, kas jauc teoriju ar nojautu vai minējumu. Zinātnē nekas nesasniedz teorijas līmeni bez pietiekama faktu un pārbaudītu hipotēžu pamatojuma.

−   Tad jau jūs pieņēmat Darvina evolūcijas teoriju?

−    Protams. Bez šaubām. To atbalsta visas zinātnes disciplīnas.

−    Kāpēc tad jūs runājāt par…

−   Viens otru neizslēdz.

Liza pacēla vienu uzaci. − Saprātīga radīšana un evolūcija?

Anna pamāja ar galvu. − Bet vispirms neliela atkape, lai jūs mani neparprastu. Vispirms atmetīsim "plakanas zemes kreacio− nistu" murgus. Šie ļaudis šaubas pat par to, vai Zeme ir apaļa. arī stingri burtiskos Bībeles tulkotājus, kuri uzskata, ka šī planēta ir ne vairāk ka desmit tūkstoš gadus veca. Pāriesim uzreiz pie saprātīgas radīšanas aizstavju galvenajiem argumentiem.

Liza pašūpoja galvu. Bijusi naciste, kas aģitē par pseidozināt− ni. Kas te notiek?

Anna noklepojās. − Vispirms − es piekritu, ka lielākā daļa argumentu par labu saprātīgājai radīšanai ir maldigi. Otrā termodinamikas likuma nepareiza interpretācija, nepārliecinošu statistisko modeļu veidošana, iežu radiometriskās datēšanas nepareiza interpretācija. Un tādus var minēt vēl un vēl. Nekas no tā visa nav nekā vērts, taču spēj pūst cilvēkiem miglu acīs.

Liza pamāja ar galvu. Tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc viņu satrauca pašreizeja tendence iekļaut pseidozinātni līdzās evolūcijai vidusskolas bioloģijas programmās. Multidiscip− linars juceklis, kur vienkāršam Ph.D. bija grūti orienteties. Un kur nu vēl vidusskolēnam.

Taču Anna vēl nebija beigusi savu runu. − Zinot to visu, vienu saprātīgās radīšanas nometnes piedāvāto ideju tomēr ir vērts apsvērt.

−   Un kāda tā butu?

−    Mutācijās nejaušība. Tīra sagadīšanās nevarētu laika gaita izraisīt tik daudz labvēlīgu mutāciju. Cik daudz iedzimtu defektu jūs zināt, kas izraisītu labvēlīgas izmaiņas?

Šo argumentu Liza jau bija dzirdējusi. Dzīvība attīstījas pārāk ātri, lai būtu tikai ttejaufiba. Uz tā viņa neuzķersies.

−    Evolūcija nav tikai tīra nejaušība, − viņa iebilda. − Dabiska atlase vai vides ietekme iznīdē postošās izmaiņas un ļauj tikai vispiemērotakajiem organismiem nodot tālāk savus gēnus.

−    Izdzīvo stiprākais?

−    Vai tas, kurš pietiekami pielāgojies. Izmaiņam nav jābūt nevainojamām. Tikai pietiekami labam, lai rastos priekšrocība. Un simtiem miljonu gadu laika šis mazās priekšrocības vai izmaiņas uzkrājās, veidojot to dažādību, ko mēs redzam šodien.

−   Simtiem miljonu gadu laika? Ja, protams, tas tiešām ir ilgs laika posms, bet vai tomēr ar to pietiktu pilnam evolūcijas izmaiņu apjomam? Un ka ir ar tiem spējajiem evolūcijas izrāvieniem, kad plašas izmaiņas notika pēkšņi?

−   jūs droši vien domājāt Kembrija perioda eksploziju? − atjau− taja Līza. Tas bija viens no saprātīgas radīšanas teorijas galvenajiem balstiem. Kembrija periods aptvēra salīdzinoši īsu laika posmu. Piecpadsmit miljonus gadu. Bet tajā laika sprādzienveidigi parādijās jaunas dzīvības formas: sūkļi, čūskas, medūzas un tri− lobiti. It kā nokrita no gaisā. Pārāk ātri, lai evolūcijas kritiķi tam piekristu.

−Nein. Fosiliju pētījumos ir pietiekami daudz, pierādījumu, ka šī "pēkšņa" bezmugurkaulnieku parādišanas nemaz nebija tik pēkšņa. Jau pirms Kembrija bija pietiekami daudz sukļu un tarp− veidigu metazoanu. Pat formu dažādību šajā laika varētu izskaidrot ar Hoksa genu parādīšanos ģenētiskajā koda.

−    Hoksa gēnu?

−   Četru līdz sešu valdošo genu kopa, kas parādljas ģenētiskajā kodā īsi pirms Kembrija perioda. He kļuva par noteicošajiem sledžiem embriju attīstība, nosakot visu − uz augšu un uz leju, pa labi un pa kreisi, augstāko un zemāko, pamata ķermenisko formu. Augļu mušām, vārdēm, cilvēkiem − visiem ir tieši tie paši Hoksa gēni. Var paņemt Hoksa genu no mušas, iemainīt to vārdes DNS, un tas darbosies normāli. Un, tā kā šie geni ir fundamentālie un galvenie slēdži embriju attīstībai, pietiek ar niecīgam izmai− ņam tajos, lai izveidotu būtiski jaunas ķermeņu formas.

Lai gan Liza īsti nenojauta, uz kurieni ved šis skaidrojums, viņu pārsteidza Annas pamatīgas zināšanas šajā joma. Viņa neatpalika no pašas Lizas. Ja viņas būtu kolēģes konferencē, Lizai šī saruna tiešām sagādātu prieku; pat ik pa brīdim nacas atgādi− nat sev, ar ko viņa runā.

−     Tātad ar Hoksa genu parādīšanos tieši pirms Kembrija perioda varētu izskaidrot šo eksplozīvo formu daudzveidību. Bet, − Anna turpināja, − ar Hoksa geniem nevar izskaidrot citus straujas − gandrīz mērķtiecīgas − evolūcijas piemērus.

−    Piemēram? −Šī saruna ik brīdi kļuva arvien interesantāka.

−   Piemēram, raibie naktstauriņi. Vai esat dzirdējusi par tādiem?

Liza pamāja ar galvu. Tagad Anna atkal ķērās pie viena no

pretejas nometnes jājamzirdziņiem. Raibie naktstauriņi dzīvoja beržos un tiem bija balti plankumi, lai saplustu ar koku mizu un paglābtos no putniem, bet, kad Mančestras tuvuma tika atvērtas ogļu raktuves, kas nokvēpināja koku stumbrus melnus, baltie naktstauriņi uz melnajiem stumbriem bija labi saredzami un kļuva par vieglu mērķi putniem. Taču tikai dažu paaudžu laika visa populācija mainīja−savu dominējošo krāsu un tauriņi kļuva melni, lai paslēptos pie nokvēpušajiem berzu stumbriem.

−    Ja mutācijās būtu nejaušas, − uzstāja Anna, − tā gan būtu pārsteidzošā veiksme, ka parādījās tieši melnu krasa. Ja viss notika pēc nejaušības principa, kur tad palika sarkanie, zaļie un violetie naktstauriņi? Vai pat divgalvainie?

Līza ar pūlēm savaldijas, lai neizbolītu acīs. − Fs varētu teikt, ka krasainie naktstauriņi arī tika apēsti. Bet divgalvainie izmira. Taču jūs parprotat šo piemēru. Naktstauriņu krāsu izmaiņas neizraisīja mutācijā. Šai sugai jau bija melnais gēns. Katra paaudze bija daži melni tauriņi, bet tie parasti tika apēsti un populācijas lielāka daļa saglabājās balta. Bet, kad koki nomelnēja, šiem nedaudzajiem melnajiem tauriņiem radas priekšrocība un tie varēja pārņemt populāciju, jo baltie tika apēsti. tāds bija šī piemēra mērķis. Vide var ietekmēt populāciju. Bet tā nebija mutācijā. Melnais gens tiem jau bija.

Anna smaidīja, raugoties uz viņu.

Līza apjauta − vāciete pārbaudīja viņas zināšanas. Viņa izslējās taisnāk noskaitusies, bet arī aizvien vairāk ieintriģēta.

−   Ļoti labi, − uzslavēja Anna. − Tagad ļaujiet man pieminet kādu nesenāku piemēru. Tas notika kontrolētos laboratorijas apstak− ļos. Zinātnieks izveidoja tādu E. Coli baktēriju pasugu, kas ne− spēja sagremot laktozi. Pēc tam viņš veselīgu populāciju ielaida augšānas traukā, kur laktoze bija vienīgais barības avots. Ko zinātne teiktu − kas notika?

Līza paraustīja plecus. − Nespējot sagremot laktozi, baktērijas nomirtu bada.

−   Tieši tas arī notika ar deviņdesmit astoņiem procentiem baktēriju. Bet divi procenti dzīvoja sveiki un veseli. Šim bakterijam bija notikusi spontānā viena gēna mutācija, lai varētu sagremot laktozi. Vienas paaudzes laika. Man tas šķiet pārsteidzoši, vai ne? Tas runā pretī visai nejaušības iespējamībai. Ņemot verā, cik gēnu ir E. Coli un cik nejauša ir mutācijā, kāpēc diviem procentiem no populācijas mainījās visiem viens un tas pats gens, lai tas izdzīvotu? Tas apgaž nejaušību.

Lizai bija jāpiekrīt, ka tas izklausās savādi. − Varbūt laboratorijā bija piesārņojums.

−   Eksperiments tika atkārtots. Ar līdzīgiem rezultātiem.

Lizu tomēr tas nepārliecināja.

−   Es redzu šaubas jūsu acīs. Tāpēc sameklesim citur kādu piemēru nejaušas genu mutācijās neiespējamībai.

−   Kur tad?

−   Dzīvības pirmsākumos. Pirmatnēja zupa. Tur, kur pirmoreiz tika iedarbināts evolūcijas motors.

Liza atcerējās, ka Anna bija ieminejusies − Zvana pirmsākumi meklējami līdz ar dzīvības izcelšanos uz Zemes. Vai tagad Anna vedina uz to? Liza ieklausījās vēl uzmanīgāk, gatava noskaidrot, kas tagad atklāsies.

−   Pagriezīsim pulksteni atpakaj, − paziņoja Anna. − Vēl pirms pirmās šūnas. Vai atceraties Darvina principu − viss, kas pastav, noteikti ir attīstījies no vienkāršākām, mazāk komplicētām formām? Tātad kas bija pirms vienas šūnas? Cik tālu var reducēt dzīvibu, lai tā vēl būtu saucama par dzīvību? Vai DNS ir dzīva? Un hromosoma? Proteīns vai enzims? Kur ir robeža starp ķimiju un dzivibu?

−   Jā, tas gan ir intriģējošs jautājums, − piekrita Liza.

−   Tad es uzdošu vēl vienu. Kā dzīvība izdarīja lēcienu no ķīmiskas pirmatnējas zupas uz pirmo šunu?

Šo atbildi Liza zināja. − Zemes agrīna atmosfēra bija bagata ar ūdeņradi, metānu un ūdeni. Ar dažiem enerģijas lādiņiem, piemēram, zibens, no šim gāzēm varēja iegūt vienkāršus organiskus savienojumus. Pēc tam tie pavanjas pirmatnēja zupa, līdz beidzot izveidojās molekula, kas spēja replicēties.

−   Un tas ir pieradīts laboratorijas. − Anna piekrītoši pamāja ar galvu. − Ar pirmatnējam gāzēm pilna pudele izveidojās aminoskābju žurga − proteīnu veidošanas materiāls.

−   Un ar to sākās dzīvība.

−   Ak, jūs tik nepacietīgi steidzaties uz priekšu, − iesmējās Anna. − Mēs vēl tikai izveidojām aminoskābes. Būvmateriālus. Ka nonāksim no dažam.aminoskābēm līdz pirmajam proteīnam, kas spēj pilnība repliceties?

−   Jasajauc kopā pietiekami daudz aminoskabju, un tad jau tās saķedesies vajadzīgajā kombinācijā.

−   Nejaušības ceļā?

Liza pamāja ar galvu.

−   Te nu mēs nonākam pie problēmas saknes, doktore Kamingsa. Es varētu piekrist jums, ka Darvina evolūcijai bija būtiska loma pēc pirmā pašreplicējoša proteīna izveidošanas. Bet vai jūs zināt, cik daudz aminoskabem jāsavienojas, lai izveidotu pirmo pašreplicējošo proteīnu?

−Nē.

−    Vismaz trīsdesmit divām aminoskabem. Tas ir vismazākais proteīns, kas spēj replicēties. Izredzes, ka šads proteīns var izveidoties nejaušības ceļā, ir astronomiski niecīgas. Viens pret desmit četrdesmit pirmajā pakape.

Liza nodrebinājās, iedomājoties tādu skaitli. Par spīti nepatikai pret Annu, viņa negribot sāka just cieņu pret tās zināšanam.

−    Apskatīsim šis izredzes perspektīva, − Anna turpināja. − Ja ņemtu visu proteīnu, kas atrodams visos planētas tropiskajos mežos, un izšķīdinātu to visu līdz pirmatnējai zupai, joprojām būtu ļoti maza iespējamība, ka varētu izveidoties trīsdesmit divu aminoskabju ķēde. Lai izveidotu vienu šādu ķēdi, vajadzētu piectūkstoš reizes lielāku daūdzumu. Piectūkstoš tropiskos mežus. Tātad vēlreiz − ka mēs nonāksim no aminoskabju žurgas līdz pirmajam replikatoram, pirmajai dzīvības kripatai?

Liza papurināja galvu.

Anna apmierinata sakrustoja rokas uz krūtīm. − Tas ir robs evolūcija, ko pat Darvinam bija grūti parvarēt.

−   Un tomēr, − Liza iebilda, nespedama padoties. − Šī roba aizpildīšana ar Dieva roku nav nekāda zinātne. Tikai tāpēc, ka mēs vēl nezinām atbildi, kas izskaidro šo robu, tur nav jaiesaista pārdabiskie spēki.

−   Es nesaku, ka tur bija kas pārdabisks. Un kas teica, ka man nav atbildes, kas aizpildītu šo robu?

Liza pārsteigtā raudzījās viņa. − Kāda ir atbilde?

−    Kaut kas, ko mēs atklājam pirms daudziem gadu desmitiem Zvana pētījumos. Kaut kas tads, kam mūsdienu zinātnieki tikai tagad sak nopietni pievērsties.

−    Kas tas ir? − Līza juta, ka izslienas krēsla taisnak, atmetot visus mēģinājumus slēpt savu interesi par visu, kas ir saistīts ar Zvanu.

−   mēs to saucam par kvantu evoluciju.

Liza atcerējās stāstu par Zvanu un nacistu pētījumiem savādajā, neskaidraja elementārdaļiņu un kvantu fizikas valstība. − kāda tam visam saistība ar evoluciju?

−    šī jauna kvantu evolūcijas joma ne tikai kalpo ka spēcīgākais atbalsts saprātīgājai radīšanai, − paziņoja Anna, − bet arī atbild uz fundamentālo jautājumu: kas ir radītājs.

−Jus jokojat. Kas? Dievs?

−   Nein. − Anna cieši raudzījās Lizai acīs. − Mēs.

Pirms Anna paguva paskaidrot ko vairāk, iečerkstējās pie sienas piestiprinātā veca racija un atskanēja pazīstama skarba balss. Ginters.

−   Mēs nonācām uz pēdām sabotierim. Esam gatavi rīkoties.

7:37. BĪRENA, VĀCIJA

Grejs apdzina vecu fermera kravas auto, kas bija piekrauts pilns ar sienu. Viņš ieslēdza BMW piekto pārnesumu un strauji parvarēja pēdējo aso pagriezienu. No pakalna virsotnes pavērās plašs skats uz ieleju.

−   Almes ieleja, − paskaidroja blakus sēdošais Monks. Viņš cieši turējās pie roktura vīrs durvīm.

Grejs palēninaja gaitu un ieslēdza zemāku pārnesumu.

Monks uzmeta viņam niknu skatienu. − Var redzēt, ka Reičela samācījusi tevi braukt itāliešu stila.

−Ja esi Romā…

−   mēs neesam Romā.

Tas nu bija skaidrs. Parbraucot par pakalna virsotni, viņus sagaidīja plaša upes ieleja, zaļu pļavu, mežu un labības lauku mozaīka. Ielejas otra pusē, līdzenuma, bija patvēries gleznains vācu ciemats kā maza pilsētiņa ar akmens mājām, stāviem sarkanu dakstiņu jumtiem un šauram, līkumainam ieliņām.

Taču visu skatieni pieversās milzīgājai pilij uz tālākās kalna kores, kas meža ielokā slējās pār pilsētu. Staltie torņi sniedzas debesis, plīvojošiem karogiem rotāti. I ,ai gan pils bija smagnēja un masīva, ta, līdzīgi daudzam citam nocietinātajām celtnem Reinas ieleja, šķila ka pasaku valstība, apburtu princešu un drosmīgu bruņinieku mājvieta.

−   Ja Drakula būtu gejs, − paziņoja Monks, − viņa pils būtu šāda.

Grejs saprata, ko viņš ar to domā. Pilij piemita kaut kas neskaidri draudīgs, bet varbūt vainīgi bija negaisa mākoņi ziemeļpuse. Viņiem būs ļoti paveicies, ja izdosies tikt līdz ielejas ciematam pirms negaisa uznākšanas.

−    Kur tagad? − noprasīja Grejs.

Aizmugures sedeldl iečaukstējas atlocīta karte. Fiona bija to atņēmusi Monkam un uzņemusies stūrmaņa lomu, vēl joprojām noklusēdama galamērķi.

Viņa paliecās uz priekšu un norādīja uz upi.

−   Jābrauc par to tiltu.

−    Droši zini?

−Jā, droši zinu. Es protu lasīt karti.

Grejs devās lejup ieleja, uzmanīgi apbraucot lielu grupu velosipēdistu daudzkrāsainos kreklos. BMW traucās pa līkumaino ceļu līdz ielejas dibenam un sasniedza ciematu.

Tas šķita ka no cita gadsimta nācis. Vācu pasaku valstība. Visam mājām pie logiem bija puķu kastes ar ziedošam tulpēm, un katrs smailais jumts balstīja augstus frontonus. No galvenas ielas uz abām pusēm atzarojas šauras bruģētas ieliņas. Viņi pabrauca garām laukumam ar āra kafejnicam, alus dārziem un brīvdabas skatuvi, kur noteikti katru vakaru spēlēja polkas orķestris.

Tad viņi lēni ripoja pāri tiltam un drfz atkal bija nokļuvuši pļavu un mazu zemnieku saimniecību vidū.

−   Tur griez pa kreisi! − Fiona iebļāvās.

Grejs strauji nobremzeja un iegrieza BMW asa pagrieziena.

−   Nākamreiz brīdini ātrāk!

Ceļš kļuva arvien šauraks, tam abas puses slējās augsti dzīvžogi. Asfaltu nomainīja bruģis. BMVJšūpojās uz nelīdzenās virsmas. Drīz starp bruģakmeņiem parādījās nezāles. priekšā viņi ieraudzīja dzelzs vārtus, kas šķērsoja šauro ceļu un bija plaši atvērti.

Grejs piebremzēja. − Kur mēs esam?

−   Šī ir īstā vieta, − paziņoja Fiona. − No kurienes ir nākusi Darvina Bībele, Hiršfeldu muiža.

Grejs uzmanīgi iebrauca pa vārtiem. No tumšajam debesim sāka krist lietus lāses. Vispirms viegli… tad arvien spēcīgāk.

−   Tieši laikā, − ieminējās Monks.

Aiz vārtiem pavērās plašs pagalms, ko no abam pusēm ieska− va nelielas lauku muižas ēkas. Galvenais nams, viņiem tieši pretī, bija tikai divus stāvus augsts, bet šīfera plākšņu jumta stāvas smailes piešķīra tam zināmu cēlumu.

Debesis vīrs galvas uzliesmoja zibens, liekot visiem pacelt skatienus.

Pils, ko viņi bija ievērojuši jau iepriekš, slējās uz mežiem apaugušas kalna kores tieši aiz muižas. tā dižojas ka īsts milzis par mazākajam ēkām.

−   Oi! − kāds pēkšņi iesaucas.

Grejs atkal pievērsa skatienu ceļam.

No lietus izniris riteņbraucējs gandrīz bija pakļuvis zem BMW riteņiem. Dzeltena futbola krekla un velosipēdistu šortos ģērbtais puisis uzsita ar plaukstu pa motora pārsegu.

−   Skaties, kur brauc, vecīt! − viņš uzsita knipi CĪrējam pie deguna.

Fiona jau bija atvērusi aizmugures logu un izbāzusi galvu.

−    Tinies projām, sivēns! Pats skaties, kur vazajies savos tizlajos šortos!

Monks pašūpoja galvu. − Šķiet, ka Fiona jau atradusi draugu.

Grejs iebrauca stāvvieta pie galvenas ēkas. Tur bija vēl tikai viens auto, taču viņš pamanīja veselu rindu pie režģiem pieķēdētu sporta un kalnu velosipedu. Zem nojumes stāvēja bariņš jaunu puišu un meiteņu dubļos notraipītas drēbes, nolikuši zemē mugursomas. Izslēdzis motoru, viņš dzirdēja tos sarunājamies. Spāniski. laikam šeit ir jauniešu hostelis. Vismaz tagad. Viņš gandrīz varēja saost pačUliju un "zālīti".

Vai šī bija īstā vieta?

Pat ja bija, tad diez vai šeit varēs atrast ko noderīgu. Taču viņi bija braukuši tik tālu. − Gaidi šeit, − viņš pavēlēja. − Monk, paliec ar…

Aizmugures durvis atvērās, un Fiona izkapa.

− Nakamreiz, − ieteica Monks, sniegdamies pēc savu durvju roktura, − izvēlies auto ar bērnu drošības slēdzeni.

Uzmetusi mugursomu uz pleca, Fiona aizsoļoja uz galvenas ēkas durvju pusi.

Grejs panaca viņu pie lieveņa pakāpieniem un satvēra aiz elkoņa. − Mēs turēsimies kopā. Neskrien nekur!

Meitene paraudzījās uz viņu tikpat noskaitusies. − Tieši ta. Turēsimies kopā. Nekur neskriesim. Tas nozīmē − neatstāt mani lidmašīnas un mašīnas. − Viņa izrāvās no Greja tvēriena un atvēra durvis.

Iešķindējās zvaniņš, vēstot par viņu ierašanos.

Administrators aiz sarkankoka letes pie pašam durvīm pacēla galvu. Kamīna kurējās uguns, lai aizgaiņatu agrā rīta vēsumu. Vestibilam bija koka siju griesti un šīfera flīžu grīda. Sienas rotāja blāvi gleznojumi, kas šķita gadsimtiem seni. Taču kopumā telpas izskats bija visai noplucis − nodrupis apmetums, putekļi uz sijām, izbalējuši un nodiluši paklaji uz grīdas. Šis nams kādreiz bija piedzīvojis labākus laikus.

Administrators − veselīga izskata jauneklis regbija krekla un zaļās bikses − sveica viņus ar galvas mājienu. Viņš bija ne vairāk ka astoņpadsmit vai divdesmit gadus vecs un izskatījās pēc blonda koledžas pirmkursnieka no Abercroīnbie &amp;amp;amp; Fitch reklāmās.

−   Guten Morgen, − viņš sveicināja, kad Grejs pienāca pie letes.

Monks parlaida skatienu telpai, kamēr āra rībēja pērkons. −

Neredzu nekā guten šadā ntā, − viņš norūca.

−Ak, amerikaņi, − secinaja administrators. − Viņa tonis kļuva mazliet vēsāks.

Grejs noklepojās. − mēs gribētu zināt, vai šī ir veca I liršfeldu muiža?

Administratora acis izbrīna iepletās. − ja, aber… nu jau vairāk nekā divdesmit gadus te ir Burgschloss hostelis. Kopš mans tēvs Johans I Iiršfelds mantoja šo īpašumu.

Tātad šī tomēr bija īsta vieta. Grejs paraudzījās uz Fionu, kas pacēla vienu uzaci, it kā jautajot: Kas ir? Viņa steidzīgi rakņājas sava mugursoma. Grejs lūdza Dievu, kaut Monkam būtu bijusi taisnība un taja nebūtu šoka granatu.

Tad Grejs atkal pieversās aministratoram. − Vai mēs varētu parunāt ar jūsu tevu?

−    kāda jautājuma..? − Vēsais tonis bija atgriezies, ar piesardzības pieskaņu.

Fiona pagrūda Greju sāņus. − Šāda! − Viņa uzsvieda uz reģistratūras letes pazīstamu sējumu. Tā bija Darvina bibele.

Ka tad tā!… Viņš bija atstājis grāmatu lidmašīna, droša uzraudzība.

Acīmredzot nepietiekami droša.

−   Fiona, − Grejs brīdinoši ierunājās.

−   tā ir mana, − viņa tikko dzirdami atcirta.

Puisis paņēma un paršķirstija grāmatu. tā viņam nemaz nešķita pazīstama. − Bībele? mēs šeit, hostelī, neļaujam nodarboties ar sludinašanu. − Viņš aizšķira grāmatu un pastūma to atpakaļ Fionai. − Turklāt mans tēvs ir ebrejs.

Tā ka kārtis jau bija atklātas, Grejs runāja skaidru valodu. − Šī Bībele piederēja Čārlzam Darvinam. Cik mums zināms, tā kādreiz atradusies jūsu ģimēnes bibliotēka. Mēs vēlētos uzdot jūsu tēvam dažus jautājumus par to.

Administrators vēlreiz paraudzījās uz Bībeli jau ar mazāku nicīgumu. − Bibliotēka tika izpardota, vēl pirms mans tēvs par− ņēma šo muižu, − viņš lēni ierunājās. − Es to pat neesmu redze− jis. Kaimiņi stāstija, ka tā esot piederējusi mūsu ģimenei gadsimtiem ilgi.

Administrators apgāja apkārt reģistratūras letei un pavadīja viņus garām kamīnam uz arkas durvīm, kas veda uz nelielu blakus zaļi. Augstie, šaurie logi gar vienu sienu radīja telpa klostera iespaidu. Pie pretejās sienas bija neiekurts kamīns, tik liels, ka tajā varētu ieiet un nostāties visā auguma. Telpa bija galdu un solu rindas, bet eitadi tā bija tukša, ja neskaita pavecu sievieti darba uzsvārci; viņa slaucīja grīdu.

−   šī bija ģimēnes veca bibliotēka un darbistaba. Tagad te ir hos− teja ēdamzālē. tēvs atteicās pārdot muižu, bet bija jamaksā nodokļi par mantojumu. Laikam jau tāpēc pirms pusgadsimta tika pārdotā arī bibliotēka. Mans tēvs bija spiests pārdot izsole lielāko daļu seno mēbeļu. tā ar katru paaudzi zud kāda daļa vēsturēs.

−   Žēl gan, − noteica Grejs.

Administrators pamāja ar galvu un pagriezās. − Es piezvanīšu tēvam. Pajautašu, vai viņš vēlas ar jums runāt.

Pēc brīža puisis pamāja un veda viņus uz platām divviru dur− vim. Atslēdza un pavēra tas. Durvis veda uz nama saimnieku privātajam telpām.

Administrators nosauca savu vārdu − Raiens Hiršfelds −, vezdams viesus uz mājas sētas puses telpām, pēc tam ārā uz stikla un bronzas oranžēriju. Pie sienām rindojas podos iestādītās papardes un košas bromelijas. Pie viena loga bija ierīkoti pakāpien− veidigi plaukti, piekrauti ar dažādiem stādiem, no kuriem daži izskatījās pēc nezālem. Telpas dziļuma slējās vientuļa palma, tas galotne atduras stikla griestos, bet dažas lapas bija nodzeltējušas. Viss šis ziemas dārzs šķita vecs un aizaudzis, nekopts un neaprupets. Šo sajūtu vēl vairāk pastiprināja caur ieplaisājušu ruti pilošais lietus ūdens, kas krajas spaini.

Šajā siltumnīcā nekāds siltums nevaldīja.

Telpas stūri ratiņkrēsla sēdēja vārgs, vecs virs, apsedzis kājas ar segu, un raudzījās ārā pa logu. Pa visām stikla virsmām ritošas lietus ūdens straumītes aizsedza skatu uz ārpasauli, padarot to izplūdušu un regainu.

Raiens gandrīz bikli piegāja pie sirmgalvja. − Vater. llier sind die Leute mit der Bibel.

−   Auf Englisch, Ruien… auf Englisch. − Vecais vīrs pagrieza vienu krēsla riteni un paversas ar seju pret viņiem. Sirmgalvja āda šķita plana ka papīrs. Balss bija čīkstoša. laikam cieš no emfize− mas, nodomāja Grejs.

Dēla seja bija sāpīga izteiksme. Grejam ienaca prātā, vai puisis pats maz to apziņas.

−   Es esmu Johans Hiršfelds, − teica vecais virs. − Tātad jūs esat ieradušies apvaicaties par veco bibliotēku. Pēdējā laika daudzi sākuši par to interesēties. Gadu desmitiem neviens nelikās ne zinis. Bet tagad jau otro reizi viena gada laika.

Grejs atcerējās Fionas stāstīto par noslēpumaino paveco kungu, kurš ieradies Grētes grāmatveikalā un pētījis dokumentus. Laikam viņš atrada pavadzīmi un devās šurp.

−    Raiens teica, ka jums esot viena no grāmatam.

−    Darvina Bibele, − atbildēja Grejs.

Sirmgalvis pastiepa abas rokas. Fiona paspēra soli uz. priekšu un ielika grāmatu viņa plaukstas. Viņš to novietoja klēpi. − Neesmu redzējis to kopš bērnības, − viņš izdvesa sēcoša balsi. Tad pacēla skatienu uz dēlu. − Danke, Raien. Tev vajadzētu atgriezties reģistratūrā.

Puisis pamāja ar galvu, negribīgi atkāpās, tad pagriezās un aizgāja.

Johans nogaidīja, līdz dēls aizver ziemas dārza durvis, tad nopūtās un atkal pievērsa skatienu Bībelei. Atvēra vaku un palūkojās uz Darvina dzimtas koku. − šī bija viena no mūsu ģimēnes dārgakajām relikvijām. Mans vecvectēvs 191)1. gada to saņēma ka dāvanu no Britu Karaliskas biedrības. Viņš tolaik, ap gadsimtu miju, bija ievērojams botāniķis.

Grejs dzirdēja skumjas veca vira balsi.

−   mūsu ģimene ir senas zinātnisku pētījumu un atklājumu tradīcijas. Protams, mēs nevaram sacensties ar Herr Darvinu, bet dažas mazas piezīmes vēsture esam atstājuši. − Viņa skatiens atkal pievērsas lietus aizmiglotajai ainavai aiz loga. − Tie laiki sen pa− gajuši. Tagad laikam būs jāizpelnās viesnīcnieku slava.

−    Par Bībeli, − ieminējas Grejs. − Vai varat vēl kaut ko par to pastāstīt? Vai bibliotēka vienmēr atradās šeit?

−   Nattirlich. Dažas grāmatas tika ņemtas līdzi ceļojumos, kad kāds no maniem radiniekiem devās pētījumos uz arzemem. Bet šī grāmata tikai vienreiz atstāja šo namu. Es to zinu tikai tāpēc, ka biju šeit, kad tā atgriezās. Vectēvs to atsūtīja pa pastu. Tas sacēla lielu uztraukumu.

−   Kāpēc?

−   Es jau domāju, ka jūs to jautasiet. Tāpēc aizsūtīju Raienu projām. Viņam to labāk nezināt.

−   Ko jautāsim?

−   Mans vectēvs Hugo strādāja nacistu labā. arī viņa meita, mana krustmāte Tola. Viņi bija nešķirami. Es vēlāk dzirdēju, ka radi sačukstejas un baumoja, ka viņi esot bijuši iesaistīti kāda slepena pētījumu projekta. Viņi abi bija izcili un ievērojami biologi.

−   Kādos pētījumos? − jautāja Monks.

−   To neviens tā arī neuzzināja. Vectēvs un krustmāte Tola gāja bojā kara beigas. Bet mēnesi pēc tam pienāca vectēva sūtīta kaste. Taja bija bibliotēkas grāmatas, ko viņš bija paņēmis līdzi. Varbūt vectēvs zināja, kāds liktenis viņu sagaida, un gribēja saglabāt grāmatas. Pavisam piecas grāmatas. − Sirmgalvis pieskārās Bībelei. − šī bija viena no tām. Lai gan − ka Bībele var noderēt zinātniskos pētījumos, to neviens nespēja saprast.

−    Varbūt ka piemiņa no mājām, − Fiona klusi ierunājās.

Johans, šķiet, tikai tagad pamanīja meiteni. Viņš domīgi pamāja ar galvu. − Varbūt. Vai arī ka saikne ar viņa tēvu. Ka simbolisks atbalsts tam, ko viņš darīja. − Vecais vīrs pašūpoja galvu. − Strādāt nacistu labā. Cik briesmīgi!

Grejs atcerējās, ko teica Raiens. − Pagaidiet. Bet jūs taču esat ebrejs, vai ne?

−   Jā. Bet jums jasaprot, ka mana vecvecmāmiņa, Hugo māte, bija vāciete no senas un labi zināmās dzimtas. Viņiem bija arī pa

zīšanas nacistu partijas biedru vidū. Tāpēc pat tad, kad sakās Hitlera slaktiņi, mana ģimene tika saudzēta. Mūs atzina par Misc− hlinge − jauktu asiņu ļaudis. Vacija ar to pietika, lai paglābtos no nāves sprieduma. Bet, lai viņi pieradītu savu lojalitati, nacisti sa− verveja manu vectēvu un krustmāti. Viņi vāca zinātniekus kā vāveres vāc riekstus ziemai.

−   Tātad viņus piespieda, − secināja Grejs.

Johans raudzījās āra, lietu. − Tie bija sarežģīti laiki. Manam vectēvam bija daži savādi uzskati.

−    Kādi?

Johans izlikās nedzirdam šo jautājumu. Viņš atvēra Bībeli un pāršķirstīja lapas. Grejs pamanīja ar tinti rakstītās piezīmes. Viņš piegāja tuvāk un norādīja uz dažiem svītriņu zīmējumiem.

−   mēs nevarējām saprast, ko tie nozīmē, − viņš ieminējas.

−    Vai jūs zināt kaut ko par Tules biedrību? − atjautāja vecais vīrs, it kā nedzirdējis Greja teikto.

Grejs papurināja galvu.

−   Tas bija ekstrēmu vācu nacionālistu grupējums. Mans vec− tēvs bija tā biedrs, uzņemts divdesmit divu gadu vecumā. Viņa mātes ģimene bija saistīta ar dažiem no biedrības dibinātājiem. Viņi bija dziļi pārņemti ar Ūbermensch filosofiju.

−    Ubermentch − pārcilvēks.

−   Pareizi, biedrība bija nosaukta par godu mītiskai zemei Tu− lei, kas bija zudušās Atlantidas karaļvalsts atliekas, pārcilvēku rases dzimtene.

Monks nicīgi nošņācās.

−    Ka jau teicu, − Johans izdvesa, − manam vectēvam bija daži savādi uzskati. Bet viņš savā laikā bija viens no daudziem. Sevišķi šajā apvidū. Tieši šajos mežos senas ģermāņu teitoņu ciltis apturēja romiešu leģionus, nospraužot Vācijas un Romas impērijas

−    robežu. Tules biedrība uzskatīja, ka tie teitoņu kareivji bija zudušas pārcilvēku rases pecteči.

Grejs saprata šī mita pievilcību. Ja šie senie vācu kareivji bija pārcilvēki, tad viņu pēctečos − mūsdienu vāciešos − vēl joprojām glabajas šis ģenētiskais mantojums. − Tas bija āriešu filosofijas sākums.

−   Viņu uzskatiem bija piejauktas arī lielas misticisma un okultisma devas. Es to visu īsti neizprātu. Bet radi stāsta, ka vectēvs esot bijis neparasti zinātkārs. Vienmer interesējies par savādām lietam, pētījis vēsturēs noslēpumus. Brīvajā laika allaž vingrinājis prātu. Ar atmiņas attīstīšanas uzdevumiem, saliekamo attēlu miklām. Jo īpaši ar saliekamo attēlu mīklam. Tad viņš atklāja kādus no okultajiem nostāstiem un sāka meklēt patiesību, kas ir tiem pamata. Tas kļuva par īstu apsēstību.

Runājot vecais vīrs atkal pievērsa uzmanību Bībelei. Pāršķirstīja lapas. Nonācis līdz beigām, aplūkoja pēdējā vāka iekšpusi. − Dos ist merkumrdig.

Merfovūrdig. Savādi.

Grejs pienāca tuvāk un paraudzījās par vecā vira plecu.

−Kas?

Sirmgalvis parvilka ar kaulaino pirkstu pār vaka iekšpusi. Atkal atšķīra sākumu, tad beigas. − Darvina dzimtas koks. Tas bija attēlots ne tikai pirmā vaka iekšpusē… bet arī uz pēdēja. Tad es vēl biju mazs, tomēr atceros skaidri.

Johans pacēla grāmatu. − Dzimtas koks uz pēdējā vaka ir pazudis.

−   Parādiet. − Grejs paņēma grāmatu. Rūpīgāk izpetija pēdējā vaka iekšpusi. Fiona un Monks nostājas viņam abas pusēs.

Grejs parvilka ar pirkstu par iesējumu, tad vērīgi aplūkoja pēdējo vāku.

−    Luk, − viņš ierunājās. − Izskatās, it kā balto lapu grāmatas sākuma kāds būtu izplēsis un uzlīmējis to pēdējā vaka iekšpuse. vīrs oriģinālā līmējuma. − Grejs paraudzījās uz Fionu. − Vai to būtu izdarījusi Grete?

−    Neparko! Viņa drīzāk pārplēstu uz pusēm "Monu Lizu".

Ja tā nebija Grēte…

Grejs paraudzījās uz Johanu.

−   Es esmu pārliecināts, ka neviens manas ģimēnes loceklis nevarēja to izdarīt, bibliotēka tika pārdotā jau dažus gadus pēc kara. Un es šaubos, vai kāds pat pieskārās bībelei, kopš tā tika atsūtīta pa pastu.

Tad atlika tikai Hugo Hiršfelds.

−   Nazi, − pavēlēja Grejs un piegāja pie dārznieka galda.

Monks pasniedzās mugursoma un izvilka šveiciešu armijas

nazi. Atvāzis to, viņš pasniedza nazi Grejam. Tas ar asmens smaili nogrieza baltas lapas malas un uzmanīgi pacēla vienu stūri. Biezā balta lapa viegli padevas. Pielīmētas bija tikai tas malas.

Johans ar krēslu piebrauca pie viņiem. Lai redzētu pāri galda malai, viņam bija jāatspiežas ar rokām. Grejs neslēpa to, ko darīja. Varbūt viņam būs vajadzīga veca vīra palīdzība, lai saprastu to, kas atklāsies.

Noņemot balto lapu, parādījās vāka oriģinālā iekšpuse. Uz tas bija glīti attēlota Darvina dzimtas koka Otrā pusē. Johans bija atcerējies pareizi. Taču tas nebija viss.

−    Briesmīgi! − satraucās Johans. − Kāpēc vectēvs tā izrīkojas? Tā sabojāt Bībeli!

Pāri dzimtas kokam, ar treknu, melnu tinti, dziļi iespiežoties vāka kartonā, bija uzvilkts dīvains simbols.

Zem simbola ar to pašu tinti bija uzrakstīts viens vienīgs teikums vācu valoda. Gott, verzeihen mir. Grejs pārtulkoja.

Dievs, piedod man.

Monks norādīja uz simbolu. − Kas tas ir?

−    Runā, − atbildēja Johans un sašutis atkal atslīga krēslā. − Vēl viens vectēva neprāta piemērs.

Grejs pievērsās viņam.

Johans paskaidroja. − Tules biedrība ticēja rUnu burvju spēkam. Senajām varām un rituāliem, kas saistīti ar skandināvu simboliem. Līdz ar Tules pārcilvēku filosofiju nacisti parņēma arī rīmu misticismu.

Grejs zināja par nacistu simboliem un to saistību ar rūnām, bet kāda tam nozīme šeit?

−    Vai jūs zināt tieši šī simbola nozīmi? − Grejs apjautājās.

−   Nē. Vācijas ebreji ar šādiem jautājumiem neaizraujas. Sevišķi pēc kara. − Johans pagrieza ratiņkrēslu un atkal sāka raudzīties ārā pa logu. Pērkons dārdēja, izklausoties reize tālu un pavisam tuvu. − Bet es zinu, kas jums varētu palīdzēt. Katrs muzeja kurators tur augšā.

Grejs aizšķīra Bībeli un piegāja pie Johana. − kāda muzeja?

Stikloto telpu izgaismoja zibens uzliesmojums. Vecais vīrs norādīja augšup. Grejs pastiepa kaklu. Blavaja pusgaisma, lietus dūmaka vīdēja masīva pils.

−   Historisches Museum des Hochstiffs Paderbom, − paskaidroja Johans. − Šodien tas ir atvērts. Pili. − Vecais vīrs dusmīgi saviebās uz kaimiņu pusi. − Viņi noteikti zinās, ko nozīme tas simbols.

−    Kāpēc tā? − Grejs gribēja noskaidrot.

Johans raudzījās uz viņu kā uz pamuļķi. − Kurš gan cits? tā ir Vevelsburgas pils. − tā ka Grejam tas neko nenozīmeja, vecais vīrs nopūties paskaidroja: − Himlera Melnais Kamelots. Nacistu SS cietoksnis.

−   Tātad tā tiešām bija Drakulas pils, − nomurmina ja Monks.

Johans turpināja: − Septiņpadsmitaja gadsimta tur augšā notika raganu pravas, tūkstošiem sieviešu tika spīdzinātās un nogalinātās. Himlers tikai turpināja šos asinsdarbus. Pils rekonstrukcijas laika Himlera vadība tur gāja bojā tūkstoš divsimt ebreju no Nīderhagenas koncentrācijas nometnes. Nolādēta vieta. To vajadzētu nojaukt.

−            Bet muzejā, − apjautājas Grejs, cenšoties novirzīt veco viru no rūgtajām domām. Viņš bija sācis elpot arvien smagāk. − Viņi varētu zināt par to runu?

Johans pamāja ar galvu. − Heinrihs Himlers bija Tules biedrības biedrs, apguvis runu slepenās mācības. Tieši tas arī piesaistīja viņa uzmanību manam vectēvam. Viņiem bija kopīga apsēstība ar runām.

Grejs nojauta norāžu un notikumu saistību ap kopīgu centru −Tules biedrību. Bet ko tas viss nozīmēja? Vajadzēja uzzināt vairāk. Pils muzeja apmeklējums bija pat ļoti ieteicams.

Johans brauca ar krēslu projām no Greja, liekot saprast, ka saruna beigusies. − Tieši pateicoties savām un mana vectēva kopīgājam interesēm, Himlers apžēloja manu ģimeni − Mifichlitige ģimeni. Mēs paglābamies no nometnēm.

Pateicoties Himleram.

Grejs saprata sirmgalvja dusmu cēloni − un an, kāpēc viņš aizsūtīja projām delu. Šādu dzimtas nastu uz sirds labāk viņam ne− atklat. Johans raudzījās ārā uz negaisu.

Grejs paņēma Bībeli un vedinaja visus āra. − Dunke! − viņš uzsauca vecā vira mugurai.

Johans neatbildeja, nogrimis atmiņās.

Driz Grejs un pārejie atkal bija uz ieejas durvju lieveņa. No zemajiem padebešiem joprojām gāzās lietus. Pagalms bija tukšs. Šodien nesanāks ne pārgājieni, ne izbraucieni ar velosipediem.

−   Ejam, − paziņoja Grejs un devās ārā lietu.

−   Lieliska diena pils iekarošanai, − Monks indīgi noteica.

Steidzoties cauri pagalmam, Grejs pamanīja vēl vienu auto, novietotu līdzās viņējam. Tukšu. No motora nodalījuma vēsajā lietū cēlas tvaiki. 1 ,aikam tikko atbraucis.

Ledaini balts mersedess.

SABOTIERIS.

..

12:32. HiMALAJI

−    No kurienes nāk signāls? − jautāja Anna.

Viņa bija iesteigusies tehniskajā telpa tūlīt pēc Gintera ziņas saņemšanas. Viņa ieradās viena un apgalvoja, ka Liza vēlējusies palikt bibliotēka un turpināt pētījumus. Peinters gan nosprieda, ka drīzāk Anna gribēja viņus izšķirt.

Labi vien būs, ja Līza tiks pasargāta no briesmām.

Jo īpaši tad, ja viņi tiešām bija nonākuši uz sabotiera pedam.

Pieliecies tuvu pie piezīmjdatora ekrana, Peinters berzeja pirkstu galus. Tie visu laiku apnicīgi tirpa. Uz mirkli pārstājis berzēt, viņš norādīja uz pils shematisku trīsdimensiju attēlu.

−   Cik noprotams, no šejienes. − Viņš pieskārās ekrānam. Viņš bija pārsteigts redzot, cik plaši pils ir izplētusies kalna. Līdz pat virsotnei. Signāls nāca no tālākās puses. − bet tas nav precīzi. Lai varētu sazinaties pa satelīta telefonu, sabotierim vajadzīga klāja vieta.

Anna izslējās. − Tur ir helikopteru laukums.

Ginters pamāja ar galvu un ieņurdejas.

Ekrānā pulsējošo līniju tīkls pēkšņi izjuka. − Viņš beidza sarunu, − paziņoja Peinters. − Mums jārīkojas ātri.

Anna pagriezās pret Ginteru. − Sazinies ar Klausu. Saki, lai sapulce savus virus helikopteru laukuma tuvuma.

Ginters paķēra pie sienas piestiprinātā telefona klausuli un sāka organizēt aplenkumu. Viņu plāns bija pārmeklēt visus, kas atradīsies signālā tuvumā, un uzzināt, kam ir neatļauts satelīta telefons.

Anna atkal pievērsās Peinteram. − Paldies par palīdzību. Tālāk rīkosimies mēs paši.

−   Bet es vēl varu palīdzēt. − Peinters cītīgi kaut ko rakstīja piezīmjdatora. Viņš iegaumēja numuru, kas parādījās ekrānā, tad atvienoja no pils zemējuma vada savu pašdarinato signālu pastiprinātāju. Pēc tam izslējās. − Bet man būs vajadzīgs viens no jūsu pārnēsājamajiem satelīta telefoniem.

−   Es nevaru atstāt jūs šeit ar telefonu, − iebilda Anna un savie− busies pielika pirkstus pie pieres. Galvassāpes.

−   Nebūs jāatstāj. Es iešu līdzi uz helikopteru laukumu.

Ginters paspēra soli uz priekšu, sadrūmis vēl vairāk nekā parasti.

Anna lika viņam atkāpties. − Mums nav laika strīdēties. − Tomēr māsa un brālis sapratās bez. vārdiem. Un viņa deva tam rīkojumu pieskatīt Peinteru.

Anna visiem pa priekšu devās āra pa durvīm.

Peinters sekoja, joprojām berzedams pirkstus. Tagad nagi bija sākuši svilt ka uguni. Viņš pirmoreiz tos kārtīgi apskatīja, doma− dams, ka to pamatnes būs iekaisušas, taču nagi bija kļuvuši savādi bali, zaudējuši krasu.

Apsaldēti?

Ginters pasniedza viņam vienu no pils telefoniem, ievēroja Peintera bažas un papurināja galvu. Tad parādīja savu roku. Peinters uzreiz nesaprata, bet tad pamanīja, ka trim vācieša rokas pirkstiem trūkst nagu.

Nolaidis roku, Ginters aizsoļoja nopakaļ Annai.

Peinters savilka rokas dūres un atkal atlaida. Tātad tirpšana un dedzināšana nebija no apsaldējuma. Kvantu slimība pieņēmās spēkā. Viņš atcerējās Annas stāstījumu par Zvana testu subjektu kroplībām − roku un kāju pirkstu, ausu zaudējums. Ka no lepras.

Cik ilgi vel?

Dodoties uz kalna tālāko pusi, Peinters vēroja Ginteru. šis vīrs bija nodzīvojis visu mūžu ar Damokla zobenu vīrs galvas. Hronisks un progresējošs savargums, kam seko vājprāts. Peinteram bija lemts šā paša likteņa saīsināts variants. Viņš nespēja noliegt, ka tas šausmina − ne tik daudz kroplība, ka prata zudums.

Cik ilgs laiks viņam vēl atlicis?

Ginters šķiet bija uzminējis viņa pārdomās. − Es nepieļaušu, lai tas notiek ar Annu, − viņš klusi norūca. − Es darīšu visu, lai to apturētu.

Peinters atkal atcerējās, ka abi vācieši ir brālis un masa. Tikai tad, kad bija to uzzinājis, viņš pamanīja neuzkrītošu līdzību sejas vaibstos − lupu izliekums, zoda forma, vienādās dusmu grimases līnijas. Ģimēnes iezīmes, bet ar to arī līdzība beidzas. Annas tumšie mati un smaragda krāsas acis ļoti atšķiras no brāļa balas sejas un matiem. Tikai Ginters bija dzimis Zvana ietekme − viens bērns upurēts, tikai daļa no dzimtas asinīm un pēdējais no Sonnekonige.

Kamēr viņi šķērsoja gaiteni un kāpa leja pa kāpnēm, Peinters noņēma telefona aizmugures vāciņu. Ielicis to kabata, viņš atvienoja bateriju un pievienoja savu pastiprinātāju pie antenas vada aiz baterijas. Parraide būs tikai viens signālā troksnis, dažas sekundes ilgs, bet ar to vajadzētu pietikt.

−    Kas tas ir? − jautāja Ginters.

−   GPS okšķeris. Pastiprinātājs zvana laika reģistrēja sabotiera telefona čipa specifikācijas. Ja viņš ir tuvu, es varbūt varēšu sameklēt viņu ar tā palīdzību.

Ginters noņurdejās, noticējis šiem meliem.

Pagaidām viss labi.

Kāpņu pakaje pavērās plašs gaitenis, pa kuru varētu izbraukt pat kravas auto. Uz grīdas stiepās vecas tērauda sliedes, kas veda tieši kalna dzīlēs. Helikopteru laukums atradās otrā pusē, atsevišķi no galvenas pils. Viņi iekāpa vaļēja kravas auto. Ginters atlaida rokas bremzi un, nospiežot pedāli uz grīdas, iedarbināja elektrisko motoru. Sēdekļu nebija, tikai apmales. Peinters turējās pie tām, kamēr viņi traucas pa gaiteni, ko vietām izgaismoja griestu spuldzes.

−   Jums ir pašiem sava pazemes transporta sistēma, − ieminējas Peinters.

−   Kravu parvadašanai, − Anna atbildēja un saviebas, sāpes sa− raukusi pieri. Pa ceļam viņa bija iedzerusi divas tabletes. Pretsāpju līdzekļus?

Viņi pabrauca garām veselai rindai noliktavu, kas bija piekrautas pilnas ar mucām un kastēm, acīmredzot atvestam ar helikopteru un novietotam glabāšana šeit. Vēl pēc minUtes viņi bija nonākuši tuneļa gala. Gaiss bija kļuvis siltāks, pilns tvaikiem, kas mazliet oda pēc sera. Dobja dunoņa vibrēja klintis, atbalsojoties Peintera kājās, kad viņš izkapa no kravas kastes. No ieskata pils shēmas viņš zināja, ka šajā apvidu dziļāk pazemē atrodas ģeotermiska spēkstacija.

Bet viņi devās uz augšu, nevis uz leju.

Šeit sākās rampa, pietiekami plata, lai uz tās novietotu bruņumašīnu. Uzkāpuši pa to, viņi nokļuva milzīgā telpa. Pa atvērtam divviru tērauda durvīm telpas griestos ieplūda gaisma. Telpa izskatījās pēc komerciālās lidostas noliktavas − ceļamkrani, auto− kravēji, smaga tehnika, bet pašā vidu lepojās divi A−Star Ecuriel helikopteri, viens melns, viens balts, abi niknu lapseņu forma, pie− meroti augstkalnu lidojumiem.

Drūmais Sonnekonige milzis Klauss, pamanījis viņus ienākam, soļoja viņiem pretī, virzot veselo sānu pa priekšu. Nepievēršot uzmanību pārējiem, viņš uzrunāja Annu. − Viss ir droši, − viņš vāciski paziņoja.

Klauss pamāja ar galvu uz vīriešu un sieviešu rindu, kas stāvēja malā. Vismaz ducis cilvēku bija nostādīti bruņotu sargu modra uzraudzība.

−   Neviens neizspruka? − noprasīja Anna.

−   Nein. Mēs bijām gatavība.

Anna bija izvietojusi četrus Sonnekonige katrā no četriem galvenajiem pils kvadratiem, gatavība noslēgt Peintera norādīto teritoriju. Bet ja nu viņš kļūdījās? Šeit saceltais troksnis noteikti jau būtu brīdinājis sabotieri, un tas paslēptos vēl labāk. šī bija viņu vienīgā izdevība.

Anna arī to zināja. Stīviem soļiem viņa šķērsoja telpu. − Vai atradat…?

Viņa paklupa un mazliet sagrīļojas. Ginters ar raižpilnu sejas izteiksmi satvēra viņas roku un palīdzēja atgūt līdzsvaru.

−    Viss kartība, − viņa nočukstēja un devās tālāk viena.

−    mēs pārmeklējām visus, − stāstīja Klauss, visiem spēkiem cenzdamies izlikties, ka nav redzējis viņas paklupšanu. − Nekādu telefonu vai ierīci neatradam. Gatavojamies sākt pārmeklēt helikopteru laukumu.

Anna sadrūma vēl vairāk. Tieši no tā viņi baidījās. Lai nenēsātu telefonu līdzi, sabotieris mierīgi varēja pēc zvana kaut kur to paslēpt.

Bet varbūt tomēr Peinters bija kļūdījies aprēķinos.

Tada gadījumā viņam būs jāizpērk sava vaina.

Peinters piegāja pie Annas. Parādīja pašdarinato ierici.

−   Varbūt es varētu paatrināt ierīces meklēšanu.

Anna aizdomīgi viņu nopētīja, tomēr citas izvēles nebija. Viņa pamāja ar galvu.

Ginters turējās viņai līdzās.

Peinters pacēla satelīta telefonu, ieslēdza to un sastādīja iegaumēto numuru. Deviņus ciparus. Nekas nenotika. Visu skatieni bija pievērsti viņam.

Piepūle saraucis pieri, viņš sastadīja numuru vēlreiz.

Joprojām neka.

Vai viņš nepareizi iegaumeja numuru?

−    Wus ist das? − jautāja Anna.

Peinters raudzījās uz skaitļu virkni talruņa mazaja ekrana. Vel− reiz parlasija tos un saprata savu kļūdu. − Es sajaucu abus pēdējos ciparus. Samainīju vietām.

Papurinajis galvu, viņš ievadīja numuru vēlreiz, sasprindzinājis uzmanību, bet rīkodamies ļoti gausi, beidzot izdevās pareizā ciparu secība. Paceļot galvu, viņa acis sastapās ar Annas skatienu. Šī kļūda nebija tikai stresa izraisīta. Viņa arī to zināja. Tastatūras bieži izmanto prāta spēju parbaudei.

Un šis bija tikai vienkāršs telefona numurs.

Toties svarīgs.

Peinters savā signālu tīklā bija notvēris sabotiera telefona numuru. Viņš nospieda raidīšanas pogu un pacēla skatienu.

Pēc pavisam īsa mirkļa telpa skaļi atbalsojās telefona zvana treļļi.

Visu skatieni pievērsas…

Klausam.

Tas soli atkāpas.

−Jusu sabotieris… − paziņoja Peinters.

Klauss atvēra muti, lai iebilstu, bet tad izrāva ieroci, sejai sastingstot ka akmenim.

Ginters reaģeja acumirkli ātrāk, MK23 pistole jau bija viņam rokā.

Stobra gala uzliesmoja uguns.

Ierocis izkrita no Klausa pirkstiem un atsitās pret akmeni, uzšķiļot dzirksteles.

Ginters metās uz priekšu un piespieda kūpošo ieroča stobru pie Klausa vaiga. Karsta metāla apsvilinata vesa miesa iečūkstē− jas. Klauss ne aci nepamirkšķinaja. Sabotieris bija jāsaņem dzīvs, lai varētu to nopratināt. Ginters uzdeva vissvarīgāko jautājumu.

− Warum? − viņš ierūcās. Kāpēc?

Klauss nikni paraudzījās viņa ar vienīgo veselo aci. Otras acs plakstiņš bija noslīdējis līdz ar paralizēto sejas pusi, pārvēršot viņa smīnu par vēl baisāku grimasi. Viņš nospļāvās uz grīdas. I ai darītu galu pazemojošajai Leprakimige valdīšanai.

Viņa sakropļotaja sejā zvēroja ilgi slēpts naids. Peinters varēja tikai iztēloties, ka šis vīrs gadiem nēsājis sevī dusmas, cietis izsmieklu, jūtot, ka paša ķermenis sabrūk. Kādreiz princis, bet tagad spitaligais. kāds bija padarījis viņu par kaitnieku.

Bet kas?

−   Brāli, − Klauss uzrunāja Ginteru. − Tā tam nav jābūt. Mums nav jāpacieš tāda dzīve. Kā dzīviem miroņiem. To var ārstēt. − Viņa balsi ieskanējās žēlabaini lūdzoša un cerību pilna nots. − Mēs atkal varam būt valdnieki cilvēku vidū.

Tātad šie bija viņa trīsdesmit sudraba graši.

Solījums izārstēt.

Ginters palika nelokāms. − Es neesmu tavs brālis, − viņš dziļi rīklē norūca. − Un nekad neesmu bijis valdnieks.

Peinters nojauta šo abu Sonnekonige būtisko atšķirību. Klauss bija desmit gadus vecāks. Tātad uzaudzis ka princis, bet pēc tam bijis spiests zaudēt visu šo pagodinājumu. Turpretī Ginters piedzimis pašas testu sērijas beigās, kad visiem jau bija zinama drūmā patiesība par kroplībām un vājprātu. Viņš vienmer bijis izstumtais un nebija pazinis citu dzīvi.

Un viņiem abiem bija vēl viena svarīga atšķirība.

−   Ar savu nodevību tu nolēmi Annu nāvei, − Ginters paziņoja. − Es likšu tev un taviem atbalstītājiem samaksāt par to.

Klauss neatkāpās, bet ierunājās vēl nopietnāk.

−   Viņu arī var izārstēt. To var nokārtot.

Ginters ieskatījās viņā vērīgāk.

Klauss sajuta pretinieka vilcināšanos, cerības atblāzmu. Ne jau sev, bet māsai. − Viņai nav jāmirst.

Peinters atcerējās Gintera vārdus. Es nepieļaušu, lai tas notiek ar Annu. Es darīšu visu, lai to apturētu. Vai tas nozīmēja arī nodevību pret visiem pārējiem? Pat par spīti māsas pašas vēlmēm?

−    Kas tev solīja to izārstēšanu? − bargi noprasīja Anna.

Klauss iesmējās rīkles balsī. − Daudz varenāki vīri nekā jūs, vārgie nīkuļi. Tas ir tikai pareizi, ka jūs tiekat atmesti. jūs kalpojat noteiktam mērķim. Bet tagad tas ir beidzies.

Peintera rokās atskanēja skaļš blīkšķis. Satelīta telefons, ar kura palīdzību viņš bija atradis sabotieri, izšķīda, no pastiprinātājā izraisīta īssavienojuma uzsprāgstot baterijai. Viņš izlaida kūpošo telefonu no sāpīgajiem pirkstiem un paraudzījās augšup, uz helikopteru laukuma griestu durvīm. Viņš cerēja, ka pastiprinātājs bija darbojies pietiekami ilgi.

Viņš nebija vienīgais, kura uzmanība tika novērsta. Kad telefons uzsprāga, visu skatieni pievērsās viņam. Arī Gintera.

Izmantojot šo acumirkļa sajukumu, Klauss izvilka mednieku nazi un metās virsū savam gūstītājam. Ginters izšāva, un lielkalibra lode trāpija pretiniekam vēderā. Tomēr Klausa nazis, viņam krītot, iegriezās Gintera plecā.

Sāpēs noelsies, Ginters pagriezās un nosvieda Klausu uz. grīdas.

Tas smagi nogāzās, izstieptām rokām un kājām. Tomēr viņš spēja pagriezties uz sāniem, piespiedis veselo roku pie vēdera. No brūces straumēm gāzās asinis. Klauss ieklepojās. Atkal pašķīda asinis. Koši sarkanas. No artērijas. Gintera nemērķētais šāviens laikam bija trāpījis dzīvībai svarīgos orgānos.

Anna piesteidzās pie Gintera aplūkot viņa ievainojumu. Viņš pastūma māsu atpakaļ, joprojām pavērsis pistoli pret Klausu. Asinis sūcās caur Gintera krekla piedurkni un pilēja uz akmeņiem.

Klauss tikai smējās čerkstošā balsī. − Jūs visi nosprāgsiet! Mezgls savilksies un nožņaugs jūs!

Viņš atkal krampjaini ieklepojas. Asinis sakrājās peļķē. Pēdējoreiz vārgi iesmējies, viņš saļima ar seju uz grīdas. Ginters nolaida ieroci. Klauss vairs nebija jāuzrauga. Vēl pēdējais elpas vilciens, un spēkavīrs vairs nekustējās.

Miris.

Ginters ļāva Annai pagaidām pārsiet viņa brūci ar eļļainu lupatu, ko viņa paņēma no tuvākās kaudzes.

Peinters apgāja apkārt Klausa līķim. Kaut kas viņam nedeva mieru. arī pārējie bija sapulcējušies ap viņu un sarunājas baiļu un cerību pilnās balsīs. Visi bija dzirdējuši viņu pieminam izārstēšanu.

Pienāca Anna. − Likšu mūsu tehniķiem izpētīt viņa satelita telefonu. Varbūt tas var aizvest mūs pie sabotažas pasūtītāja.

− Par maz laika, − nomurmināja Peinters, dziļi iegrimis domās. Viņš pūlējās apjaust, kas īsti viņu urda. Viņš jutās kā pūloties satvert pavedienus, kuri nav īsti aizsniedzami.

Soļodams viņš atsauca atmiņā visas Klausa izteiktās norādes.

… mēs atkal varam būt valdnieki cilvēku vidū.

… Jūs kalpojat noteiktam mērķim. Bet tagad tas ir beidzies.

Kamēr Peinters pūlējas salikt kopā mīklas gabaliņus, atkal uzliesmoja galvassāpes.

Klauss laikam tika savervēts ka dubultaģents… rūpnieciskās spiegošanas spēlē. Kadam, kas paralēli veic tādus pašus pētījumus. Un tagad pilī veiktais darbs bija kļuvis lieks un vajadzēja rīkoties, lai likvidētu konkurentus.

−    Vai varēja būt, ka viņš teica patiesību? − jautāja Ginters.

Peinters atcerējās dūšīgā vīra vilcināšanos pirms brīža, kad viņu iekārdināja izārstēšanas solījums viņam un māsai. Tagad tas bija aizgājis nāvē kopā ar Klausu.

Taču viņi nepadevās.

Anna bija nometusies uz viena ceļa. Viņa izņēma no Klausa kabatas nelielu telefonu. − Mums jārīkojas ātri.

−    Vai vari palīdzēt? − Ginters jautāja Peinteram, norādot uz telefonu.

Viņu vienīgā cerība bija uzzināt, kam Klauss bija zvanījis.

−   Ja jūs varētu izsekot zvanu… − Anna pieceldamās teica.

Peinters papurināja galvu, bet tas nebija noliedzoši. Viņš piespieda delnas pie acīm. Galva dunēja, tuvojoties smagai migrēnas lēkmei. Taču galvu viņš purinaja arī cita iemesla pēc.

Tuvu… tik tuvu bija uzmācīga doma, kas nelika viņam mieru…

Anna pienāca un pieskārās viņa elkonim. − mūsu visu interesēs ir…

−    Es zinu, − viņš atcirta. − Tagad apklusti! Ļauj man domāt!

Annas plauksta atrāvas no viņa elkoņa.

Viņa uzrūciens bija apklusinājis visus klātesošos. Viņš pūlējās izvilkt no apziņas tur noslēpušos domu. Tas bija tāpat kā ar telefona numura ciparu sajaukšanu. Viņa prāts sāka zaudēt asumu.

−   Satelīta telefons… kaut kas ar satelīta telefonu… − viņš čukstēja, ar milzu piepūli pretojoties migrēnai. − bet kas?

Anna klusi iejautājas: − Ko jūs domājāt?

Un tad nāca apjausma. Kā viņš varēja būt tik akls?

Peinters atlaida plaukstas un atvēra acīs. − Klauss zināja, ka pilī tiek veikta elektroniska novērošana. Kāpēc tad viņš vispār zvanīja? Kāpēc atklāja sevi? Kāpēc uzņēmās tādu risku?

Viņu pārņēma ledainas šausmas. Viņš strauji pievērsās Annai. − Baumas. Par it kā atlikušo Xerum 525 krājumu. Vai mēs vienīgie zinājām, ka tā nav patiesība? Ka šķidrā metāla tiešām vairs nav?

Dzirdot šo atklāsmi, daudzi šausmās noelsās. Atskanēja dažas sašutušas balsis. Šīs baumas bija viesušas daudz cerību uz jaunu Zvanu. Tagad tās tika sagrautas.

Taču noteikti baumām bija noticējis vēl kāds.

−Tikai Ginters zināja patiesību. − Anna apstiprināja viņa visļaunākās bailes.

Peinters parlaida skatienu helikopteru laukumam. Iztēlojās pils shematisko attēlu. Tagad viņš saprata, kāpēc Klauss zvanīja… un kāpēc no šejienes. Tas nelietis domāja, ka pēc tam varēs paslēpties visiem tieši acu priekšā, un bija tik pārliecināts par sevi, ka pat neaizvāca telefonu. Viņš bija speciāli izvelējies tieši šo vietu.

−    Anna, kad jūs izplatījāt baumas, ko jūs teicāt − kur ir paslēpts Xerum 525? Kā tas paglābās no sprādziena?

−   Es teicu, ka tas bija ieslēgts seifā. Manā kabinetā. Kāpēc jautājat?

Vistālākajā punktā pils pretejā pusē.

−   mūs piemuļķoja, − paskaidroja Peinters. − Klauss zvanīja no šejienes, zinādams, ka pils tiek novērota. Viņš gribēja atvilināt mūs uz šejieni. Lai novērstu mūsu uzmanību no jūsu kabineta, no slepenā seifa, no it kā esošā pēdējā Xerum 525 krājuma.

Anna neizpratnē papurināja galvu.

−   Klausa zvans bija māņu manevrs. īstais mērķis visu laiku bija izslavētais pēdējais Xerum 525 krājums.

Annas acis iepletās.

Tagad arī Ginters saprata. − Ir jābūt vēl otram sabotierim.

−   Kamēr mūsu uzmanība bija novērsta šeit, viņš dodas meklet Xerum 525.

−   Manā kabinetā. − Anna paraudzījās uz Peinteru.

Un beidzot Peitners apjēdza, kas viņu urdīja visvairāk, lika raizēties un mocīties. Patiesība atausa reizē ar apdullinošu sāpju dūrienu. kāds stāvēja tieši ceļā sabotierim.

***

Liza parmeklēja bibliotēkas otro stāvu. Viņa bija uzkāpusi pa metāla kāpnēm uz ļodzīga balkoniņa un tagad staigāja apkārt telpai, ar vienu roku pieturēdamās pie margām.

Jau stundu viņa vāca grāmatas un rakstus par kvantu mehāniku. Viņa pat atrada kvantu teorijas tēva Maksa Planka traktāta oriģinālu. šī teorija definēja pārsteidzošu elementārdaļiņu pasauli, kur enerģiju var sadalīt mazās porcijās, ko sauc par kvantiem, un kur matērijai piemīt gan daļiņu, gan viļņu daba.

No tā visa viņai sāka sāpēt galva.

Kāda tam visam saistība ar evoluciju?

Līza nojauta, ka tieši atbilde uz šo jautājumu ir atslēga uz glābiņu.

Viņa pasniedzās, pavilka ārā no plaukta kādu grāmatu un nopētīja tas vāku. Piemiegusi acis, lasīja pabalejušos burtus.

Vai tas bija īstais sējums?

Uzmanību piesaistīja troksnis pie durvīm. Viņa zināja, ka izeja no kabineta tiek apsargāta. Kas tagad notiek? Vai Anna jau atgriezās? Vai viņi atrada sabotieri? Līza devās uz kāpņu pusi. Viņa cerēja, ka Peinters būs atnācis līdzi Annai. Liza bez viņa nejutās droši. Un varbūt viņš pratīs izskaidrot tās dīvainās teorijas par matēriju un enerģiju.

Nonākusi līdz kāpnēm, Līza pagriezās, lai kāptu lejā.

Viņa sastinga, izdzirdot spalgu kliedzienu, kas tūlīt tika apklusināts.

Tas nāca tieši no gaiteņa aiz durvīm.

Līza gluži instinktīvi metās atpakaļ augšā un izstiepās garšļaukus uz metāla balkoniņa. Atklātie režģi nebija nekāda paslēptuve. Viņa pieslīdēja tuvāk plauktiem, ēnās, tālāk no augšstāva sienas lampām.

Kamēr viņa nekustīgi gulēja, durvis pie telpas pretejās sienas atvērās un aizvērās, lenāca kāds stāvs. Sieviete. Sniegbaltā jakā.

Bet tā nebija Anna. Sieviete noņēma kapuci un pavilka vaļīgāk šalli. Viņai bija gari, balti mati un bāla seja kā rēgam.

Sabiedrotā vai ienaidniece?

Kamēr tas nebija zināms, Liza palika slēptuvē.

Sievietes izturēšanas bija pārāk pašpārliecināta. Pārāk droši viņa nopētīja visu telpu. Viņa mazliet pagriezās. Jakas sāni bija notraipīti ar asinīm. Otrā rokā viņai bija katana − īss, izliekts japāņu zobens. No tā pilēja asinis.

Sieviete lēni un graciozi apstaigāja istabu.

Kā medniece.

Liza neuzdrošinājās pat elpot. Viņa lūdza Dievu, lai ēnas viņu paslēptu. Nedaudzas bibliotēkas lampas apgaismoja apakšstāvu, tāpat arī kamīna uguns. Tā sprakšķēja un kvēloja nelielās liesmās. Bet augšējais stāvs slīga krēslā.

Vai tas būs pietiekams patvērums?

Līza vēroja, ka iebrucēja vēlreiz apiet apkārt telpai un apstājās tās vidu, turēdama gatavībā asiņaino zobenu.

It kā pārliecinājusies, ka neviena nav, ledaini blondā sieviete ašā solī devās pie Annas rakstāmgalda. Nepievēršot uzmanību uz tā sakrautajām grāmatām, viņa aizgāja aiz platā galda. Pasniedzās un pavilka sāņus gobelēnu, atklājot skatienam sienā iebūvētu lielu, melnu čuguna seifu.

Pieāķējusi gobelēnu sāņus, lai netraucē, viņa notupās uz ceļiem un sāka pētīt šifra slēdzeni, rokturi, durvju malas.

Redzot, ka sieviete ir iegrimusi darbā, Līza beidzot atļāvās uzelpot. Vienalga, kāda zādzība viņai bija padomā, lai tā arī notiek. Lai sieviete ņem, ko grib, un dodas projām. Ja laupītaja bija nogalinājusi sargus, Līza to varētu izmantot savā labā. Ja varētu tikt pie kāda telefona… tad šī ielaušanas izvērstos par īstu veiksmi.

Skaļš blīkšķis lika viņai salekties.

Dažu jardu attālumā smagā grāmata bija izkritusi no plaukta un atvērta nogāzusies uz metāla balkona. Lappuses pēc trieciena vēl viegli plīvoja. Līza pazina sējumu, ko pirms brīža bija pavilkuši ārā no plaukta un aizmirsusi, bet zemes pievilkšanas spēks lēni un nenovēršami bija grāmatu atbrīvojis.

Lejā sieviete atkāpās telpas vidū.

Viņas otrā rokā kā uz burvju mājiena bija parādijusies pistole un pavērsta augšup.

Lizai nebija, kur slēpties.

9:18. BĪRENA, VĀCIJA

Grejs atvēra viņu kopīga BMW durvis. Steidzīgi kāpdams iekšā, viņš izdzirdēja aiz muguras kādu balsi. Viņš pagriezās atpakaļ pret hosteļa ieeju. Pie viņiem steidzās Raiens Hiršfelds, salīcis zem lietussarga. Pērkons dārdēja, un lietus šaltis pātagoja lauku muižas stāvlaukumu.

−    Kāpiet iekšā, − Grejs pavēlēja Monkam un Fionai, norādot uz sedanu.

Viņš pieversās Raienam, kad tas bija pienācis viņam līdzās.

−   Vai jūs braucat uz pili… uz Vevelsburgu? − puisis jautāja, paceldams lietussargu viņiem abiem virs galvas.

−   Jā, braucam. Kāpēc jautājat?

−    Vai varat paņemt mani līdzi?

−    Es gan šaubos…

Raiens viņu partrauca. − jūs jautājāt par manu vecvectēvu… Hugo. Es varbūt zinu vēl kaut ko. Tas jums neko nemaksās, tikai aizvediet mani augšā.

Grejs vilcinājās. Jauneklis laikam bija noklausījies viņu sarunu ar Johanu, viņa tēvu. Ko Raiens varēja zināt, ko nezināja tēvs? Tomēr puisis nopietni raudzījās viņā.

Grejs pagriezās un atvēra aizmugures durvis.

−   Danke. − Raiens aizvēra lietussargu un ieslīdēja aizmugures sēdeklī blakus Fionai.

Grejs apsēdās pie stūres. Jau pēc brīža auto šūpodamies virzījās pa piebraucamo ceļu ārā no muižas.

−    Vai jums nebija japaliek mājās un jāpieskata veikals? − apjautājās Monks, mazliet pagriezies pasažieru sēdekli, lai uzrunātu Raienu.

−   Alisija padežurēs reģistratūrā, − atbildēja Raiens. − Un tādā negaisā visi drīzāk sēdēs pie kamīna.

Grejs atpakaļskata spogulī nopētīja jaunekli. Viņš pēkšņi šķita samulsis Monka un Fionas vērīgo skatienu krustugunīs.

−   Ko jūs gribējāt mums teikt? − jautāja Grejs.

Viņu skatieni spogulī sastapās. Raiens norija siekalas un pamāja ar galvu. − Mans tēvs domā, ka es neko nezinu par vecvectēvu Hugo. Viņš domā, ka pagātnes noslēpumus labāk necilāt, vai ne? bet visi tik un tā vēl sačukstas par to. Un arī par krustmāti Tolu.

Grejs saprata. Ģimēnes noslēpumi allaž mēdz uzpeldēt, lai cik dziļi mēs tos cenšamies noslēpt. Raienu noteikti urdīja ziņkāre par viņa senčiem un to lomu karā. Tā gluži vai spīdēja viņa acīs.

−   Jūs pats uz savu roku pētāt pagātnes notikumus? – jautāja Grejs.

Raiens pamāja ar galvu. − Nu jau trīs gadus, bet pēdas stiepjas arvien tālāk. Līdz Berlīnes mūra nojaukšanai. Padomju Savienības izjukšanai.

−   Nesaprotu, − atzinās Grejs.

−   Vai atceraties, kad Krievija noņēma slepenību vecajiem padomju laika arhīviem?

−    Laikam. Bet kāda tiem nozīme?

−Toreiz, kad Vevelsburgu rekonstruēja…

−    Pagaidiet! − sarosījās Fiona. Viņa visu laiku sēdēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, it kā sapīkusi par svešinieka ielaušanos. Taču Grejs uztvēra dažus slepenus, vērtējošus skatienus, ko viņa tam uzmeta. Viņš iedomājās − vai tik puisim maks vēl ir palicis kabatā. − Rekonstruēja? Viņi atjaunoja to neglīto celtni? − viņa noprasīja.

Raiens pamāja ar galvu, kad pils parādījās uz kalna kores. Grejs ieslēdza pagrieziena rādītāju un nogriezās uz Burgštrases ceļa, kas veda augšup uz pili. − Kara beigās Himlers lika to uzspridzināt. Neskarts palika tikai Ziemeļu tornis. Pēc kara pili uzbūvēja no jauna. Tur ir gan muzejs, gan jauniešu hostelis. Manu tēvu tas joprojām kaitina.

Grejs varēja saprast, kāpēc.

−   Darbi tika pabeigti 1979. gadā, − turpināja Raiens. − Muzeja direktori gadiem ilgi bija pieprasījuši no bijušo sabiedroto valstu valdībam ar šo pili saistītus dokumentus un citus materiālus.

−   Arī no Krievijas, − ieminējās Monks.

−   Natūrlich. Kad slepenība tika noņemta, pašreizējais direktors aizsūtīja arhivārus uz Krieviju. Pirms trim gadiem viņi atgriezās ar pilnām autokravām atslepenotu dokumentu, kas bija saistīti ar krievu karadarbību šajā apvidū. Arhivāriem bija arī iedots līdzi garš saraksts ar cilvēku vārdiem, par kuriem jāmeklē ziņas krievu arhīvos. To skaitā bija mans vecvectēvs Hugo Hiršfelds.

−   Kāpēc?

−   Viņš bija ļoti aktīvi iesaistījies pili rīkotajos Tules biedrības rituālos. Viņš bija plaši pazīstams kā pili rotājošo rūnu pārzinātājs. Viņš pat sarakstījās ar Kārlu Viligutu, Himlera personisko astrologu.

Grejs atcerējās Bībele redzēto trīsžubura zīmi, taču neko neteica.

−   Arhivāri atgriezās ar vairākām kastēm papīru, kas attiecās tieši uz manu vecvectēvu. Manam tēvam par to paziņoja, bet viņš atteicās jebkādā veida piedalīties.

−    bet jūs gan uzlavījāties augšā? − secināja Monks.

−    Es gribēju uzzināt ko vairāk par viņu, − atbildēja Raiens. − Noskaidrot, kāpēc… kas notika… − Viņš papurināja galvu.

Pagatne mēdz turēt mūs savā varā un neatlaist.

−   Un ko jūs uzzinājāt? − jautāja Grejs.

−   Neko daudz. Vienā kastē bija papīri no nacistu pētniecības laboratorijas, kur vecvectēvs strādāja. Viņam bija piešķirts Oberarbeitdeiter amats. Projekta vadītājs. − Pēdējos vārdos skanēja gan rūgtums, gan izaicinājums. − Bet viņu pētījumu tēmai laikam nebija noņemta slepenība. Lielākā daļa papīru bija personiska sarakste. Ar draugiem, ģimēnes locekļiem.

−   Un jūs izlasījāt to visu?

Viņš domīgi pamāja ar galvu. − Pietiekami daudz, lai noprastu, ka vecvectēvs sāka šaubīties par savu darbu. Taču aiziet arī viņš nedrīkstēja.

−    Vai arī viņu nošautu, − iestarpināja Fiona.

Raiens papurināja galvu, un viņa seja uz mirkli pavīdēja dziļu skumju izteiksme. − Manuprāt, tas drīzāk bija paša projekta dēļ… viņš nespēja no tā atteikties. Ne gluži. Tas viņu reizē it kā atbaidīja un pievilka.

Grejs nojauta, ka arī Raiena pagatnes pētījumiem piemita tādas pašas paisuma un bēguma iezīmes.

Monks atgāza galvu, kakla skriemeļiem skaļi nokrakšķot. − Bet kāda tam visam saistība ar Darvina Bībeli? − viņš noprasīja, atgriezdamies pie sākotnējās sarunas tēmas.

−   Es atradu kādu īsu vēstuli, − atbildēja Raiens. − Adresētu tēva krustmātei Tolai. Tajā pieminēta grāmatu kaste, ko vecvectēvs sūtīja uz mājām. Es to atceros diezgan savādu izteikumu dēļ.

−   Kas tur bija rakstīts?

−   Vēstulē ir muzejā. Es iedomājos, ka jūs varbūt vēlētos tās kopiju… saistībā ar Bībeli.

−   Jūs neatceraties, kas tur īsti bija teikts?

Raiens sarauca pieri. − Tikai pāris teikumus. "Dārgā Tolu, pilnību var atrast apslēptu manās grāmatās. Patiesība ir pārāk skaista, lai ļautu tai iet bojā, un pārāk drausmīga, lai izlaistu brīvībā."

Auto salonā iestājās klusums.

−   pēc diviem menešiem viņš gāja bojā.

Grejs apdomāja šos vārdus. Apslēpta manās grāmatās. Piecās grāmatās, ko Hugo pirms nāves aizsūtīja uz mājām. Vai viņš tā rīkojās, lai saglabātu drošībā kādu noslēpumu? Lai saglabātu to, kas bija pārāk skaists, lai ļautu tam iet bojā, un pārāk drausmīgs, lai izlaistu brīvībā?

Grejs atpakaļskata spogulī cieši ieskatījās Raienam acīs. − Vai jūs vēl kādam pastāstījāt par saviem atklājumiem?

−   Nē, bet vecais kungs ar savu krustmeitu un krustdēlu… tie, kuri ieradās šā gada sākumā runāt ar manu tēvu par grāmatām. Viņi jau bija šeit bijuši un izskatījuši mana vecvectēva papīrus arhīvos. Es domāju, ka viņi droši vien izlasījuši šo vēstuli un tāpēc atnāca sīkāk iztaujāt manu tēvu.

−   Šie cilvēki… krustmeita un krustdēls. Ka viņi izskatījās?

−   Ar baltiem matiem. Gara auguma. Atlētiski. Ka teiktu mans vectēvs − tīrasiņu.

Grejs saskatījās ar Monku.

Fiona noklepojās. Viņa norādīja uz savas plaukstas virspusi. − Vai viņiem šeit bija kāda zīme… tetovējums?

Raiens domīgi pamāja ar galvu. − Jā, laikam gan. Drīz pēc viņu ierašanas tēvs aizsūtīja mani projām. Tāpat kā šodien ar jums. Bērnu klātbūtne par to nedrīkst runāt. − Raiens mēģināja pasmaidīt, taču sajuta spriedzi, kas bija pārņēmusi ceļabiedrus. Viņa skatiens šaudījās no viena pie otra. − Vai jūs viņus pazīstat?

−    Konkurenti, − paskaidroja Grejs. − Kolekcionāri tāpat ka mēs.

Raiena seja joprojām bija piesardzīga un neticīga izteiksme, tomēr neko sīkāk viņš netaujāja.

Grejs atkal atcerējās Bībelē paslēpto ar roku zīmēto rūnu. Vai pārējās četrās grāmatās bija noglabāti līdzīgi mīklaini simboli? Vai tie bija saistīti ar Hugo pētījumiem nacistu labā? Vai tie bija galvenais mērķis? Šķita maz ticams, ka tie slepkavas varētu pēkšņi uzrasties šeit un sākt rakties arhīvos… ja vien viņi nemeklēja kaut ko konkrētu.

Bet ko?

Monks joprojām bija pagriezies atpakaļ. Tagad viņš atkal pagriezās uz priekšu un ērtāk iekārtojās sēdeklī. Viņš tikko dzirdami ierunājās: − Tu jau zini, ka mums seko, vai ne?

Grejs tikai pamāja ar galvu.

Ceturtdaļjūdzi viņiem aiz muguras pa līkloču ceļu caur lietus šaltīm lēnam augšup virzījās kāds auto. Tas pats, ko Grejs pirms brīža bija pamanījis hosteļa pagalmā. Perļaini balts sporta mersedess. Varbūt tie bija tikai tūristi, kas devušies ekskursijā uz pili.

Gribēji gan!

−   Izak, varbūt nevajag sekot tik tuvu.

−   Iške, viņi jau ir mūs pamanījuši. − Viņš norādīja caur lietus straumēm nopludušo vējstiklu uz HMW ceturtdaļjūdzi viņiem priekšā. − Skaties, kā viņa pagriezieni kļūst arvien stīvāki, nebrīvāki. Viņš zina.

−    Bet vai mums to vajag? Brīdināt viņus?

Izaks piešķieba galvu uz māsas pusi. − Vislabākas medības ir tieši tad, kad medījums ir sabiedēts.

−   Es gan šaubos, vai Hanss tam piekristu. − Māsas seja skumjās satumsa.

Brālis pasniedzās un ar pirkstu noglāstīja viņas plaukstas virspusi, mierinoši un atvainodamies. Viņš zināja, cik jūtīta māsa var būt.

−    No kalna kores uz leju nav cita ceļa, − viņš paskaidroja. − Tikai šis, pa kuru mēs braucam. Pili viss ir sagatavots. Mums tikai jaaizcērt slazds. Ja viņi lur pār plecu uz mums, tad nevarēs tik labi saskatīt, kas ir priekšā.

Māsa ievilka elpu un piekrītoši pamāja ar galvu.

−    Pēdējais laiks novākt visus nevēlamos lieciniekus. Tad varēsim atgriezties mājās.

−   Mājās, − viņa atkartoja ar tīksmu nopūtu.

−   Gandrīz viss jau ir paveikts. Iške, mums vienmēr jaatceras mērķis. Hansa upuris nebūs veltīgs, viņa asinis palīdzes uzaust jaunai dienai, sākties labākai pasaulei.

−   Tā sāka vectēvs.

−   Un tu zini, ka tā ir patiesība.

Izaks piešķieba galvu uz māsas pusi. Viņa lūpas savilkās gurdena smaidā.

−    Uzmanies no asinīm, mīļa Iške.

Māsa paraudzījās lejup uz dunča garo tērauda asmeni. Viņa izklaidīgi slaucīja to ar baltas zamšādas gabalu. Tumši sārta pile gandrīz uzkrita uz viņas baltajām biksēm. Viens liecinieks novākts. vēl daži palikuši.

−   Paldies, Īzak.

13:22. HIMALAJI

Līza raudzījās uz pacelto pistoli.

−    Wer ist Jort? Zsigen Sie sich! − blondā sieviete uzsauca.

Lai gan Līza nesaprata vāciski, tomēr nojauta sievietes prasību. Viņa lēni piecēlās un parādijās. Ar paceltām rokām. − Es nesaprotu vāciski, − viņa iesaucas.

−   jūs esat viena no tiem amerikāņiem, − sieviete atbildēja skaidrā angļu valodā. − Nāciet leja! Lēnām.

Pistoles stobrs nepakustējās.

Tā ka aiz balkona margu režģiem nebija, kur paslēpties, Lizai nācās paklausīt. Viņa aizgāja līdz kāpnēm, pagrieza muguru un sāka kāpt lejup. Uz katra pakāpiena viņai šķita, ka tūlīt norībēs pistoles šāviens. Viņas pleci saspringa. Tomēr viņa netraucēti nonāca lejā.

Liza pagriezās, joprojām turot rokas paceltas uz sāniem.

Sieviete spēra soli uz viņas pusi. Līza atkāpās. Nojauta sacīja, ka viens no iemesliem, kāpēc sieviete nav vēl viņu nošāvusi, ir nevēlešanas sacelt troksni. Ja neskaita īsu kliedzienu, durvju sargus viņai izdevās nogalināt ar zobenu klusi un veikli.

Asiņainais zobens joprojām bija slepkavas rokā.

Varbūt drošāk tomēr bija palikt uz balkona, lai sievietei būtu jašaudās kā šautuvē uz kustīgu mērķi. Varbūt apšaudes troksnis ātri atsauktu šurp pārējos. Viņa rīkojas muļķīgi, pienākot tik tuvu uzbrucējai ar zobenu. Taču Līzas prātu bija aizmiglojusi panika. Grūti pretoties kādam, kas mērķē ar pistoli tieši sejā.

−   Xerum 525, − ierunājās sieviete. − Vai tas ir seifā?

Liza īsu mirkli apdomāja atbildi. Patiesību vai melus? Izvēlēs nebija. − Anna to paņēma, − viņa atbildēja. Pamāja uz durvju pusi.

−   Uz kurieni?

Liza atcerējās Peintera pamācību tūlīt pēc sagūstīšanas. Būt nepieciešamiem. Būt noderīgiem. − Es tik labi nepazīstu pilī, lai pastāstītu. Bet es zinu, kā tur nokļūt. Es… varu jūs aizvest. − Lizas balss nodrebēja. Jarunā pārliecinošāk. Un jatirgojas tā, it kā viņas meliem būtu kāda vērtība. − Es aizvedīšu jūs tikai tad, ja apsolīsiet palīdzēt man izkļūt no šejienes.

Mana ienaidnieka ienaidnieks ir mans draugs.

Vai sieviete uzķersies uz šī āķa? Viņa bija neparasti skaista − slaida, ar gludu un maigu ādu, pilnīgam lūpām, bet ledaini zilajās acis spīdēja vēss aprēķins un ass prāts.

Lizai bija neprātīgi bail no šās sievietes.

Viņai piemita kaut kas rēgains.

−Tad jūs to parādīsiet, − pavēlēja sieviete, ieliekot pistoli makstī. Zobenu viņa atstāja rokā.

Lizai labāk patiktu, ja būtu otrādi.

Zobena asmens norādīja uz durvīm.

Lizai bija jāiet pirmajai. Viņa ar līkumu devās uz durvju pusi, turēdamās drošā attālumā. Gaitenī jametas bēgt, ko kājas nes. Tā būs viņas vienīgā cerība, būs jasagaida īstais brīdis, pretinieces neuzmanība vai vilcināšanās, un tad jāskrien uz dzīvību un nāvi.

Vienīgais brīdinājums bija viegla gaisa pūsma, liesmu notrīsēšana kamīna.

Liza pagriezās − un sieviete jau bija aiz muguras, soļa attālumā, pieslīdējusi veikli un nedzirdami. Neticami ātri. Viņu skatieni satikās. Acumirkli pirms zobena cirtiena Liza saprata, ka svešiniece nebija noticējusi nevienam viņas vārdam.

Tas bija tikai lamatas, lai iemidzinātu Lizas modrību.

Ta būs viņas pēdējā kļūda.

Pasaule sastinga… notverta smalkā japāņu sudraba zibsnī, kas tuvojas Lizas sirdij.

9:30. VEVELSBURGA, VĀCIJA

Grejs iestūrēja BMW stāvvietā blakus zilam VJolters turistu autobusam. Lielais vācu autobuss aizsedza sedanu no ielas puses. Tieši priekšā bija pils pagalma vārtu arka.

−   Palieciet mašīna, − viņš pavēlēja pārējiem. Tad pagriezās atpakaļ. − Tas attiecas uz tevi, jaunkundz.

Fiona parādīja rupju žestu, tomēr neatsprādzēja jostu.

−   Monk, sēdies pie stūres. Atstāj motoru darbojamies.

−   Sapratu.

Raiens plati ieplestam acīm raudzījās viņos. − Was ist los?

−   Nekas nav los, − atbildēja Monks. − Bet katram gadījumam pielieciet galvu.

Grejs atvēra durvis. Viņu sagaidīja lietus šaltis, kas sitās pret autobusa sāniem, grabot kā ložmetēja kārtas.

−    Raien, vai varu aizņemties jūsu lietussargu?

Jauneklis pamāja un pasniedza prasīto.

Grejs izkapa no auto. Atvēra lietussargu un steidzās apkārt autobusam. Nostājās pie aizmugures durvīm, paslēpies no lietus. Viņš cerēja, ka izskatīsies pēc kāda no turistu grupas pavadoņiem. Paslēpies zem lietussarga, viņš vēroja ceļu.

Puskrēsla iznira auto priekšejo lukturu gaismas pēdējā zigzagu ceļa posma.

Pēc mirkļa parādījās baltais divvietīgais mersedess. Tas pieslīdēja pie stāvlaukuma un neapstājoties pabrauca tam garam. Grejs vēroja, ka aizmugures lukturi izgaist lietū, virzoties uz mazo Vevelsburgas ciematiņu, kas atradās līdzās pilij. Auto pazuda aiz stūra.

Grejs nogaidīja veselas piecas minūtes, līdz apgāja apkārt autobusam un deva zīmi Monkam, ka viss kartība. Tas izslēdza motoru. beidzot pārliecinājies, ka mersedess neatgriezās, Grejs ļāva pārējiem izkāpt.

−    Paranoja uznākusi? − noprasīja Fiona, paejot viņam garām un dodoties uz arku.

−    Tā nav nekāda paranoja, ja viņi tiešām tevi vaja, − Monks uzsauca meitenei nopakaļ. − Vai viņi tiešām mūs vaja?

Grejs raudzījās lietus dūmaka. Viņam nepatika sagadīšanas, bet nevar taču partraukt iesāktos meklējumus tikai tāpēc, ka viņš ir nobijies. − Turies kopā ar Fionu un Raienu. Iesim aprunāties ar to direktoru, dabūsim veca Hugo vēstulēs kopiju un taisīsimies ka tiekam projām no šejienes.

Monks nopētīja milzīgo eku ar daudzajiem torņiem un torni− šiem. Lietus Ūdens gāzās uz pelēkajiem akmeņiem un plūda no zaļajam notekcaurulēm. Masīvā celtne bija tumša un nomācošā.

−    Tavai zināšanai, − viņš norūca. − Ja ieraudzīšu kaut vienu sasodītu melnu sikspārni, es te nepalikšu ne mirkli.

13:31 HiMALAJI

Liza vēroja, kā zobena asmens tuvojas viņas krūtīm. Viss notika vienā acumirkli. Laiks sabiezēja un vilkās lēni. šādā būs viņas nāve.

bet tad klusumu paršķela saplīsušu stiklu šķindoņa… Tai sekoja neskaidrs šāviena troksnis, kas šķita neiedomājami tālu. Tieši līdzās no uzbrucējas kakla pašķīda asiņu strūkla un kaulu drumslas, viņas galva atliecās atpakaļ.

Tomēr pat tad slepkavas zobena cirtiens sasniedza mērķi.

Asmens trāpija Lizai krūtis, pāršķēla ādu un atduras pret krūšu kaulu. Taču dūrienam vairs nebija spēka. Katanas spals izslīdēja no atslābušajiem pirkstiem. Zobens izkrita no mirstošās sievietes rokas, nepaguvis nopietni savainot upuri.

Liza steigšus atkāpās, atgūstoties no apstulbuma.

Japāņu tērauda asmens apmeta loku gaisā un atsitās pret grīdu ar dzidru zvana skaņu. Tam sekoja uzbrucējas ķermenis, smagi nogāžoties līdzās.

Liza atkāpās tālāk, neticēdama savām acīm, sastingusi, apjukusi.

Atkal nošķindeja stikli.

Atskanēja kāda balss, neskaidra kā zem ūdens.

−   Kā juties? Liza…

Viņa pacēla skatienu. Bibliotēkas talākaja gala. Vienīgais logs. tā aizsalušais un apsarmojušais stikls bija izsists ar šautenes laidi. Robainajā caurumā parādījās kāda seja.

Peinters.

Viņam aiz muguras plosījās vētra, virpuļoja sniegs un ledus ūdens. No debesīm lejā laidās kaut kas liels, smags un tumšs. Helikopters. No tā karājas trose ar cilpām gala.

Liza drebēdama noslīga ceļos.

−   Mēs tūlīt būsim klāt, − viņš apsolīja.

Pēc piecām minūtēm Peinters stāvēja pie uzbrucējas līķa. Tā bija otra sabotiere. Anna, notupusies uz viena ceļa, pārmeklēja sievieti. Līza sēdēja krēsla pie kamīna, novilkusi džemperi, atpogājusi kreklu, atsedzot krūšturi un asiņainu iegriezumu zem tā. Ar Gintera palīdzību viņa pati jau bija iztīrījusi brūci un tagad pārklājā collu garo griezumu ar maziem, līmējamiem pārsējiem. Viņai laimējas. Krūštura apakšējās stīpiņas izglāba viņai dzīvību, neļaujot asmenim iedurties dziļāk. Ne velti runā par papildu atbalstu.

−    Nekādu dokumentu, nekādu pazīšanas zīmju. − Anna pievērsās Peinteram. − Mums sabotiere bija vajadzīga dzīva.

Viņam nebija nekāda attaisnojuma. − Es mērķēju plecā.

Viņš sarūgtināts pašūpoja galvu. Pēc nolaišanās trose no helikoptera viņu bija pārņēmis nepārvarams reibonis. Taču laika bija maz, viņi tik tikko bija paspējuši atlidot no kalna tālākas puses. kājām iet caur visu pili būtu par ilgu. Helikopters bija viņu vienīgā iespēja nokļūt šeit, parlecot pāri kalna mugurai un nolaižot kādu trosē.

Anna pārāk labi neprata šaut, bet Ginters vadīja helikopteru.

Atlika tikai Peinters.

Tā nu par spīti reibonim un miglai acu priekšā, viņš atrāpoja līdz pilij un, ka vien spēdams, nomērķēja pa izsisto logu. bija jārīkojas ātri, jo viņš redzēja, ka sieviete ar paceltu zobenu seko Lizai.

Tāpēc viņš izšāva.

Un, lai gan šī kļūda viņiem varbūt maksāja dārgi − pat neļaujot uzzināt, kas ir īstais vadonis, kurš dancina šos sabotierus ka marionetes −, Peinters nenožēloja savu izvēli. Viņš redzēja šausmas Līzas sejā. Pie velna reiboni, viņš šāva. Galva joprojām dunēja. Pamodās citas bailes.

Bet ja viņš būtu trāpījis Lizai…? Cik ilgs laiks paies, līdz viņš kļūs drīzāk par nastu, nevis palīgu? Peinters aizgaiņāja šīs domas.

Beidz lauzīt rokas, labāk atroti piedurknes.

−    Un kādas īpašas pazīmes? − viņš jautāja, atgriezdamies īstenībā.

−   Tikai šī. − Anna pagrieza sievietes roku un parādīja plaukstas virspusi. − Vai pazīstat tādu?

Uz nevainojami baltās ādas rēgojās melns tetovējums. Četras savītas cilpas.

−    Izskatās pēc ķeltu raksta, bet man neko neizsaka.

−   Man arī ne, − noteica Anna, atlaizdama nedzīvo roku.

Peinters ievēroja vēl kaut ko un pietupas tuvāk. Vēlreiz pagrieza joprojām silto roku. Sievietes mazajam pirkstiņam trūka naga, tā vietā bija rēta. Sīks defekts, bet nozīmīgs.

Anna satvēra nedzīvo roku. Paberzēja naga pamatni. − Sausa… − Viņas pierē ievilkās dziļa rieva. Viņu skatieni sastapās.

−   Vai tas nozīmē to, ko, manuprāt, tas nozīme? − jautāja Peinters.

Annas skatiens pieversās sievietes sejai. − Lai zinātu droši, man jāveic acs tīklenes skenešana. Jāmeklē punktiņi ap redzes nervu.

Peinteram vairs nekādi pierādījumi nebija vajadzīgi. Viņš bija redzējis, cik ātri svešiniece pārvietojas, cik pārdabiski veikla viņa ir. − Viņa arī ir viena no Sonnekonige.

I.īza un Ginters pienāca pie viņiem.

−   Viņa nav no mūsējiem. Pārāk jauna. Pārāk laba. Viņas radītāji acīmredzot izmantojuši mūsu jaunākas metodes, ko mēs noslīpējām pēdējas desmitgadēs laboratorijas pētījumos. Viņi tās pielietojuši cilvēkiem.

−    Vai kāds nevarēja radīt tos šeit, jums aiz muguras… ārpus darba laika?

Anna papurināja galvu. − Zvana iedarbinašanai vajadzīga milzu enerģija. mēs to uzzinātu.

−   Tad tas nozīme tikai vienu.

−   Viņa ir radīta kaut kur citur. − Anna piecelās. − vēl kādam ir darbināms Zvans.

Peinters palika turpat, pētīdams nagu un tetovējumu. − Un šis kāds grib jūs likvidēt, − viņš nomurminaja.

Telpā iestājās klusums.

Un šajā klusuma Peinters saklausīja tik tikko dzirdamu pīkstienu. Tas nāca no sievietes. Viņš apjauta, ka ir jau dažas reizes to dzirdējis, taču lielajā troksnī un sajukumā nepievērsa tam uzmanību.

Viņš pavilka uz augšu jakas piedurkni.

Uz rokas bija digitālais pulkstenis ar biezu, divas collas platu ādas siksniņu. Peinters ieskatījās sarkanajā ciparnīcā. Hologrāfisks rādītājs riņķoja, skaitot sekundes. Spīdīgi cipāri radīja laiku.

01:32.

Ar katru radītāja kustību sekundes saruka.

Vēl tikai mazliet vairāk par minūti.

Peinters noņēma pulksteni no rokas un ieskatījās siksniņas iekšpusē. Tur bija iestiprināti divi sudraba kontaktpunkti. Sirdspukstu monitors. Un kaut kur pulksteņa korpusa jābūt mikrorai− ditājam.

−   Ko jūs darat? − jautāja Anna.

−   Pārbaudījāt, vai pie viņas nav spridzekļu?

−   Viņa ir tīra, − atbildēja Anna. − Kāpēc jautājat?

Peinters piecēlās un steidzīgi ierunājās: − Viņai ir pievienots monitors. Kad viņas sirdspuksti apstājas, tad noteikti tika aizsūtīts ziņojums. − Viņš ieskatījās pulksteni. − Šis ir tikai taimeris.

Viņš pastiepa roku ar pulksteni uz Annas pusi.

01:05.

−   Klausam un šai sievietei droši vien jau ilgu laiku bijusi neierobežota piekļuve jūsu iekārtam. Pietiekami ilgi, lai uzmeistarotu pašiznīcinašanas mehānismu. − Peinters pacēla pulksteni. − Nezin kāpēc man šķiet, ka mums labāk nebūt klat, kad tas sasniegs nulli.

Sekunžu rādītājs bija apgājis apli, un atskanēja kluss pīkstiens, kad laika atskaite sākās pēdējā minūte.

00:59.

−    Mums jātiek ārā no šejienes. Ātri!

MELNAIS KAMELOTS

..

9:32. VEVELSBURGA, VĀCIJA

− SS vienības sākās kā Hitlera personiskā miesassardze, − franču valodā stāstīja gids, vedot izmirkušu tūristu grupu paša Vevelsburgas muzeja sirdī. − arī pats nosaukums SS radies no vācu valodas vārda Schutzstaffel, kas nozīmē "sardzes vienība". − Tikai vēlāk tās izveidojās par Himlera Melno ordeni.

Grejs pakāpās sāņus, lai palaistu grupu garam. Gaidot muzeja direktoru, viņš bija noklausījies pietiekami daudz stāstījumu, lai gūtu ieskatu pils vēsturē. Ka Himlers noīrējis pili tikai par vienu reihsmarku, bet pēc tam iztērējis ceturtdaļmiljonu, pārbūvējot to par savu personisko Kamelotu, − un šī cena bija tīrais nieks salīdzinājumā ar tai ziedotajam cilvēku asinīm un ciešanam.

Grejs stāvēja pie vitrīnas ar svītrainu cietumnieka apģērbu no Nīderhāgenas koncentrācijas nometnes.

Ara, aiz mūriem rībēja pērkons, drebinot vecās logu rūtis.

Tūristu grupa virzījās tālāk, un gida balss pazuda nedaudzo parejo, no negaisa izbēgušo apmekletaju sarunu murdoņa.

Monks stāvēja kopā ar Fionu. Raiens bija aizgājis sameklēt direktoru. Monks noliecās, lai aplūkotu vienu no bēdīgi slavenajiem Toten Kupf gredzeniem − sudraba stīpiņu, kas tika izsniegta SS virsniekiem. Uz gredzena bija iegravētas rūnas kopā ar miroņgalvu un sakrusto tiem kauliem. Drūms mākslas darbs, simbolu un varas pārpilns.

Citi eksponāti šajā nelielajā zalē bija − miniatūri modeļi, ikdienas dzīves fotogrāfijas, SS atribūti, pat ērmīga izskata maza tējkanna, kas kādreiz esot piederējusi Himleram. Tējkannu rotāja rūna saules formā.

−    Te nu arī direktors, − paziņoja Monks, pienākdams tuvāk. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz druknu maza auguma kungu, kas bija iznācis pa darbinieku durvīm. Viņu pavadīja Raiens.

Muzeja direktors bija vīrs krietni pāri piecdesmit, ar tumšiem, iesirmiem matiem, ģērbies saburzītā melnā uzvalka. Nākdams viņš noņēma brilles un pastiepa otru roku preti Grejam.

−   lektors Diters Ulmstroms, − viņš paziņoja. − Historisches Muum des Hochstiffs Puderborn direktors. Wilkommen!

Viņa nomocītais izskats gan neliecināja par īpašu viesmīlību.

Direktors turpināja: − Jaunais Raiens pastāstija, ka jūs ieradā− ties apjautāties par runām kāda veca grāmata. Cik intriģējoši!

Un atkal viņš izskatījās drīzāk apgrūtināts nekā ieintriģets.

−   Mēs jūs ilgi neaizkavēsim, − teica Grejs. − mēs tikai gribējām apjautāties, vai jūs nevarētu palīdzēt mums noskaidrot kādu noteiktu runu un tās nozīmi.

−    Protams. Ja Vevelsburgas direktoram kaut kas ir pilnība jā− parzina, tad tas ir rūnu zīmes.

Grejs pamāja Fionai. Viņa jau bija izņēmusi Darvina bībeli.

Atšķīris pēdējo vaku, Grejs pasniedza grāmatu direktoram.

Savilcis lūpas tutiņa, doktors Ulmstroms atkal uzlika brilles un ieskatījās vērīgāk. Viņš nopētīja runu, ko Hugo Hiršfelds bija ar tinti ievilcis pēdējā vaka iekšpuse.

−    Vai drīkstu aplūkot šo grāmatu, bitte?

Mirkli vilcinājies, Grejs piekrita.

Direktors paršķirstija lappuses, uzkavējoties pie dažiem no putnu pēdām līdzīgajiem švīkajumiem. − Bībele… cik savādi…

−   Tas simbols beigās, − uzstāja Grejs.

−Ja, protams. tā ir Mensch rūna.

−    Mensch? − parjautāja Grejs. − "Cilvēks" vācu valoda?

−Jā. Ievērojiet formu. Kā cilvēciņa figūra bez galvas. − Direktors atkal atšķīra iepriekšējās lappuses. − Raiena vecvectēvs laikam bija ļoti aizravies ar simboliem, kas saistīti ar Pirmtēvu.

−    Ko tas nozīme? − jautāja Grejs.

Ulmstroms norādīja uz vienu no švīkājumiem Bībeles iekšējās lappuses.

− Tā ir rūna, ar ko apzīmē k burtu, − viņš paskaidroja. − Anglosakši to sauc arī par cen. tā ir vissenākā rūna, ar ko apzīmē "cilvēku", − tikai divas paceltas rokas, primitīvs attēlojums, bet cita lappuse ir šīs rūnas spoguļattēls. − Viņš pāršķīra dažas lappuses un norādīja uz citu rūnu.

− Abi šie simboli ir ka vienas monētas divas puses. Iņ un jaņ. Vīrišķais un sievišķais. Gaisma un tumsa.

Grejs pamāja ar galvu. Tas viņam atgādināja sarunas ar Angu Gelu mācību laikā pie šī Budistu mūka − par to, ka visas biedrības šķiet ļoti aizrāvušas ar šo dualitāti. Šis atmiņas atkal atmodināja raizes par Peinteru Krovu. No Nepālas vēl nebija pienākušās kādas ziņas.

Monks ievirzīja sarunu cita gultnē. − Šīs rūnas? kāda tam visām saistība ar to Pirmtēvu?

−   Visas trīs ir saistītas. Simboliski. Lielā rūna − Mensch rūna − bieži tiek uzskatīta par skandinavu dieva Tora, dzīvības devēja, augstākas būtnes, atveidojumu. tādu, par kādu mēs visi tiecamies kļūt.

Grejs apdomāja šo atbildi, iztēlojoties to prātā. − Un tas abas agrakas rūnas, k rūnas, veido Mensch rūnas divas puses.

−    Ko? − norūca Monks.

−   Tā, − Fiona uzreiz saprata. Viņa ar pirkstu uzzīmēja putekļos uz kādas vitrīnas vāka. − Abas divroku rūnas sabīda kopa, un izveidojas Mensch rūna. Ka saliekamo attēlu mīkla.

− Sehr gut, − uzslavēja direktors. Viņš pieskārās pirmajam divām runām. − Tas apzime vienkāršo cilvēku − visā tā dualitātē −, kas savienojoties veido augstāku būtni − Pirmtēvu. − Ulmstroms pasniedza Bībeli Grejam un pašūpoja galvu. − Šīs rūnas tiešām bijusi Raiena vecvectēvam īsta apsēstība.

Grejs raudzījās uz simbolu uz pēdējā vāka. − Raien, I lugo bija biologs, vai ne?

Raiens atguvās no pārdomām. Viņš šķila dziļi satriekts. − Ja. Tāpat ka mana tēva krustmāte Tola.

Grejs gausi pamāja ar galvu. Nacisti allaž aizrāvās ar mitu par pārcilvēku, Pirmtēvu, no kura it kā cēlusies āriešu rase. Vai visi šie skribelejumi bija tikai apliecinājums Hugo ticībai nacistu dogmām? Grejs tā nedomāja. Viņš atcerējās Raiena stāstījumu par vecvectēva piezīmem, par viņa arvien lielāko vilšanos − un tad noslēpumaino vēstuli meitai, mājienu uz noslēpumu, kas ir pārāk skaists, lai ļautu tam iet bojā, un pārāk drausmīgs, lai izlaistu brīvībā.

Viena biologa vēstule otram.

Viņš nojauta, ka tas viss ir saistīts − rūnas, Pirmtēvs, kadi sen partraukti pētījumi. Lai kāds arī būtu šis noslēpums, tas laikam bija tik vērtīgs, lai tā dēļ nogalinātu.

Ulmstroms turpināja. − Mensch rūna arī īpaši intereseja nacistus. Viņi pat nosauca to par Leben−rune.

−   Dzīvības rūna? − Grejs jautāja, atraujoties no pārdomām.

−   Ja. Viņi ar to apzīmēja Ijebensborn programmu.

−   Kas tā tāda? − jautāja Monks.

Grejs atbildēja: − Nacistu vairošanas programma. Fermas, kurās audzēt vairāk blondu, zilacainu bērnu.

Direktors pamāja ar galvu. − Bet, līdzīgi k rūnas dualitatei, arī Leben−rune ir savs spoguļa attēls. − Viņš pamāja, lai Grejs apgriež Bībeli otrādi un parāda simbolu ar kājām gaisā. − Apgriežot otrādi, Leben−rune kļūst par savu pretstatu. Toten−rune.

Monks neizpratnē palūkojās uz Greju.

Tas pārtulkoja. − Nāves rūna.

13:37. HIMALAJI

Nāves laikrādis tikšķēja.

0:55.

Peinters stāvēja ar nogalinātas iebrucējas pulksteni rokā. − Kājām iet vairs nav laika. Netiksim projām no sprādziena zonas.

−   Ko tad? − jautāja Anna.

−Ar helikopteru. − Peinters norādīja uz logu. A−Star, ar kuru viņi bija atlidojuši, joprojām gaidīja līdzās pilij, un motors vēl bija silts.

−   Pārējie. − Anna devās pie telefona, lai izziņotu trauksmi.

−   Keine Zeit! − Ginters uzbļāva, apturot viņu.

Milzis noņēma no siksnas savu šauteni − krievu A−91 Bullpup. Ar otru roku izrāva no jostas granatas patronu un ielādēja šautenes 40 mm granatmetējā.

−   Hier! − Viņš lieliem soļiem devās pie Annas masīva rakstāmgalda. − Schnell!

Viņš ar šauteni izstieptā rokā nomērķēja uz telpas aizrestoto logu.

Peinters satvēra Lizas roku un steidzās paslēpties. Ginters nogaidīja, līdz viņi būs pietiekami tuvu, un izšāva. No drošajā rokā turēta ieroča izplūda gāzes liesma.

Visi metās patverties aiz rakstāmgalda.

Ginters sagrāba māsu ap vidukli un aizsedza ar savu ķermeni. Granāta uzsprāga ar apdullinošu troksni. Peinters juta, kā aizkrīt ausis. Līza aizspieda ausis ar rokām. Sprādziena vilnis izkustināja rakstāmgaldu par veselu pēdu. Uz galda virsmas sabira akmeņu drumslas un stikla lauskas. Ap viņiem pašķīda smacējoši putekļi un dūmi.

Ginters piecela Annu kājās. Neviens neteica ne vārda. Bibliotēkas pretejā sienā bija izspridzinats liels caurums. Pa grīdu mētājas grāmatas − saplēstas un apdegušas, un vējš tas rāva ārā, pagalmā.

Viņi skriešus metās uz izeju.

Helikopters bija novietots aiz kalna pārkares. Vismaz četrdesmit jardu attāluma. Klupdami, krizdami sprādziena gruvešos viņi steidzās pie lidaparāta.

Peinters joprojām bija sažņaudzis saujā rokaspulksteni − taimeri. Viņš ieskatījās taja, tikai nokļuvis pie helikoptera. Ginters to sasniedza pirmais un atrāva vaļa aizmugures durvis. Peinters palīdzēja iekāpt Annai un Līzai, tad ielēca pats.

Ginters jau sēdēja pilota vieta. Noklikšķēja drošības jostas. Peinters ieskatījās taimeri. No tā gan nebija nekāda labuma. Vai nu viņi pagūs tikt projām vai nepagūs.

Viņš raudzījās uz cipāriem. Galva dunēja, acis sāpes sūrstēja. Viņš tik tikko spēja saskatīt ciparus.

0:09

Laika vairs nebija.

Ginters iedarbināja motoru. Peinters paraudzījās augšup. Rotori sāka griezties… lēni, pārāk lēni. Viņš palūkojās pa sānu logu. Helikopters stāvēja stāvas sniegainas nogāzes virsotnē, svaigi sa− putinata pagājušas nakts vētra. Debesīs vīdēja mākoņu driskas, klintis un ielejas tinas ledainā dūmakā.

Ginters priekšēja sēdekli klusi nolamājās. Tērauda putns negribēja celties, nesasniedzis maksimalos rotoru apgriezienus.

0:03

Viņi nepaspēs.

Peinters pasniedzās pēc Lizas rokas.

Viņš cieši saspieda to, bet tad pēkšņi visa pasaule paceļas gaisā un smagi nokrita atpakaļ. Atskanēja tāls, dobjš rībiens. Viņi aizturēja elpu, gaidot, kad sprādzienā vilnis nometis viņus no kalna. Taču nekas vairs nenotika. Varbūt tomēr nebūs tik ļauni.

Bet tad nobruka ledus karnīze, uz kuras stāvēja helikopters. A−Stur sašķiebas ar degunu uz leju. Rotori virs galvas veltīgi kūla gaisu. Visa sniegota nogāze noslīdēja kā viena liela loksne, ka nopurinātā no kalna pleca, aiznesot helikopteru sev līdzi.

Viņi virzījās uz kraujas malu. Sniegs gāzās ka mutuļojoša straume.

Zeme atkal sadrebēja… vēl viens sprādziens.

Helikopters saslējās uz sliecem, bet atteicas uzlidot.

Ginters cīnījās ar vadības svirām.

Kraujas mala strauji tuvojās. Krītošā sniega dārdoņa ka ūdenskritums bija dzirdama pat cauri motora troksnim.

Liza piespiedās Peinteram pie sāna, krampjaini sažņaugusi plauksta viņa pirkstus. Viņai Otrā pusē Anna sēdēja taisna kā stīga, ar sastingušu sejas izteiksmi, raudzīdamas taisni uz priekšu.

Ginters bija kluss ka kaps, kamēr lavīna nesa viņus pāri kraujai.

Pārsviests pāri malai, lidaparāts sagāzās sāniski, sniegs krita visapkārt, aiz muguras. Strauji krītošais helikopters drebēja un šūpojās šurpu, turpu. Visās pusēs slējās draudīgas klintis.

Neviens neizdvesa ne skaņu. Tikai rotori auroja viņu vietā.

Un tad pēkšņi lidaparāts uztaustīja gaisu. Nodrebējis ne vairāk, kā lifts apstājoties, A−Star nostabilizēja gaitu. Ginters pilota krēsla ieņurdejās… un lēni, pamazām sāka pa spirāli virzīt helikopteru augšup.

Viņu priekšā pēdējie lavīnas blāķi gāzās pa klints sienu.

Helikopters paceļas pietiekami augstu, lai viņi redzētu pilij nodarītos postījumus. No visiem fasades logiem gāzās dūmi. Galvenās ieejas durvis bija izgāztas. Aiz kalna virsotnes debesīs cēlās melnu dūmu stabs no helikopteru laukuma pils tālākaja puse.

Anna saguma, pielikusi plaukstas pie sānu loga.

−   Gandrīz simt piecdesmit cilvēki…

−   Varbūt kāds izglābās, − Līza vārgi noteica, nemirkšķinot acīs.

Nekāda kustība nebija manama.

Tikai dūmi.

Anna norādīja uz pili. − Wirsollten suchen…

Taču ne meklēt, ne glābt nebija lemts.

Nekad.

Visos logos uzliesmoja žilbinoši balta gaisma ka milzu zibens. Aiz kalna virsotnes kā biedējošs saullēkts paceļas dzeltenas gaismas arka. bez trokšņa. Kā karstuma zibens. Iededzināts acs tīklenē, tas aizsedza skatu.

Neko neredzēdams, Peinters juta, ka helikopters strauji ceļas augšup, kad Ginters parāva sviru. Tad atskanēja troksnis, akmeņu dārdoņā visapkārt. Neiedomājami skaļā. Spēcīgākā par lavīnu. Drīzāk kā zemestrīce, lielu kontinentālu zemes masīvu pārvietošanās.

Helikopters gaisā drebēja ka muša krāsas mikserī.

Smeldzošas acis pamazām atguva redzi.

Piespiedis pieri pie stikla, Peinters raudzījās ārā pa logu.

−Ak dievs… − viņš pārsteigts izdvesa.

Redzamību aizsedza akmens putekļi, taču tie nespēja pilnība apslēpt postažas apjomu. Viss kalna sāns bija iegruvis uz iekšpusi. Granīta pārkare virs pils bija sabrukusi, it kā viss zem tas − pils un krietna daļa kalna − būtu vienkārši pazudis.

−   Unmdglich, − Anna apjukusi izdvesa.

−Kas?

−   Tadi postījumi… Tas laikam bija NPF spridzeklis. − Viņas acu skatiens bija kļuvis stiklains.

Peinters gaidīja paskaidrojumu.

Drudžaini ievilkusi elpu, Anna paskaidroja: − NPE − nulles punkta enerģija. Einšteina formulas noveda pie pirmās atombumbas, kura tika izmantota dažu urāna atomu enerģija, bet tas nav nekas salīdzinājumā ar Planka kvantu teorijas apslēpto potenciālo spēku. Tādas bumbas izmantotu paša lielā sprādzienā laikā dzimušas enerģijas.

Kabīnē iestājās klusums.

Anna papurināja galvu.

−    Eksperimentos ar Zvana degvielas avotu Xerum 525 radās nojausma par iespējamo nulles punkta enerģijas izmantošanu ieročos. bet mēs tā arī nopietni neuzsākām pētījumus šajā joma.

−    kāds cits gan uzsāka, − secinaja Peinters. Viņš atcerējās nogalināto ledaini blondo svešinieci.

Anna pievērsas Peinteram ar neizsakamu šausmu izteiksmi seja. − Mums viņi jaaptur.

−    bet kas? Kas viņi ir?

Liza sakustējās. − Šķiet, ka varbūt mēs varam to uzzināt. − Viņa norādīja pa labā borta logu.

Aiz nākamās kalnu virsotnes parādijās trīs helikopteri baltā aizsargkrāsā virs apledojušajām klintīm. Izretojušies tie traucas preti vientuļajam A−Star.

Peinters pietiekami daudz zināja par gaisa kaujam, lai pazītu šo izkārtojumu.

Uzbrukuma ierinda.

9:32. VEVELSBURGA, VĀCIJA

−   Ziemeļu tornis ir tur, − norādīja doktors Ulmstroms.

Muzeja direktors izveda Greju, Monku un Fionu pa durvīm galvenās zāles dziļumā. Raiens bija aizgājis jau pirms brīža kopā ar muzeja arhīvari − slaidu sievieti tvida kostīma. Viņi devās nokopēt Hugo Hiršfelda vēstules un citus dokumentus, kas bija saistīti ar viņa vecvectēva pētījumiem. Grejs juta, ka ir piekļuvis tuvāk vismaz dažam atbildēm, tomēr vajadzēja uzzināt vairāk.

Tāpēc viņš piekrita Himlera pils apskatei direktora vadība. Šeit bija sākusies Hugo sadarbība ar nacistiem. Grejs nojauta, ka ceļa uz noslēpuma ātrisinājumu viņam būs nepieciešama pēc iespe− jas bagātāka vēsturiska informācijā − un kas gan to spētu sniegt labāk ka muzeja kurators?

−    Lai īsti izprastu nacistus, − iesāka Ulmstroms, iedams pa priekšu, − jāpārstāj uzskatīt tos par politisku partiju. Viņi sevi dēvēja par Nazionalsvzialistische Deutsche Arbeiterpartei − Nacionālsociālistisko vācu strādnieku partiju −, bet patiesība tas bija kults.

−    Kults? − pārjautāja Grejs.

−   Šai partijai piemita visas kulta pazīmes, vai ne? Garīgais līderis, kura vārdus nedrīkstēja apšaubīt, mācekļi, kas ģērbas vienādos tērpos, slepeni rituāli un asins zvēresti, un − pats svarīgākais − iespaidīga, pielūdzama totēma radīšana. Hakenkreuz. Salauztais krusts, saukts arī par kāškrustu vai svastiku. Simbols, ar kuru aizstāt krucifiksu un Dāvida zvaigzni.

−    Hare krišnas uz steroidiem, − nomurminaja Monks.

−   Nejokojiet. Nacisti saprata, cik liels spēks piemīt idejām. Lielāks nekā visām šautenēm un raķetēm. Viņi to izmantoja, lai pakļautu un apdullinatu veselu tautu.

Uzliesmoja zibens, apgaismojot gaiteni viņiem aiz muguras. Tam tūdaļ sekoja pērkona rībiens, kas atbalsojās vēderā. Elektriskas gaismas nomirgoja.

Viņi visi apstājās.

−    Viens pīkstošs sikspārnis, − čukstēja Monks. − Kaut vai pavisam mazs…

Gaismas iekvēlojās spožāk, tad norima. Viņi devās tālāk. īsa gaiteņa gala bija aizbultētas stikla durvis. Aiz tam bija paliela telpa.

−    Obergruppenfjuhrersaal. − Ulmstroms izvilka smagu atslēgu saišķi un atslēdza durvis. − Pils iekšējā svētnīca. Parastajiem ap− mekletajiem ieeja ir aizliegta, bet jums, manuprāt, būtu vērts to re− dzet.

Viņš atvēra durvis, aicinot viesus ieiet.

Visi iegāja zālē. Lietus šaltis bungoja pa logiem visapkārt apaļajai telpai.

−    Himlers ierīkoja šo zaļi, atdarinot Karaļa Artura Kamelotu. Viņš pat bija novietojis telpas vidu masīvu, apaļu ozolkoka galdu un pulcēja šeit uz apspriedem un rituāliem divpadsmit vadošos sava Melna ordeņa locekļus.

−   Kas tas par Melno ordeni? − apjautājas Monks.

−    Tas bija vēl viens nosaukums Himlera SS vienībai. Bet vēl precīzāk − par Schziurze Auftrage − Melno ordeni − tika saukts Himlera tuvāko personu loks, slepens grupējums, kura saknes meklējamas okultaja Tules biedrībā.

Grejs ieklausījās uzmanīgāk. Atkal Tules biedrība. šī grupējuma biedrs bija gan Himlers, gan Raiena vecvectēvs. Viņš apdomāja šo saistību. Okultistu un zinātnieku slepena apvienība, kas ticēja, ka pasaule kādreiz valdīja augstāka rase − un reiz valdīs atkal.

Direktors turpināja stāstījumu. − Himlers ticēja, ka šī telpa un tas tornis ir jaunās āriešu pasaules garīgais un ģeogrāfiskais centrs.

−   Kāpēc šeit? − jautāja Grejs.

Ulmstroms paraustīja plecus un aizsoļoja uz zāles vidu. − Šajā reģiona teitoņi sakava romiešus ģermāņu vēsturēs izšķirošaka− ja kauja.

Kaut ko līdzīgu Grejs jau bija dzirdējis no Raiena teva.

−   Taču var būt dažādi iemesli. Šeit ir leģendām bagātas vietas. Netālu atrodas Stounhendžai līdzīgs aizvēsturisku monolītu kopums, ko sauc par Externsteine. Daži apgalvo, ka zem tā atrodas skandinavu Pasaules koka Yggdrasil saknes. Un, protams, bija taču arī raganas.

−   Tās, kuras šeit tika nogalinātas, − atgadināja Grejs.

−    Himlers domāja un varbūt ne bez iemesla, ka šīs sievietes tika nonāvētas tāpēc, ka bija pagānietes un piekopa skandinavu ritus un rituālus. Pēc viņa domām, šeit izlietās sieviešu asinis tikai vēl vairāk pastiprināja pils maģisko spēku.

−     Gandrīz ka nekustamo īpašumu aģenti, − nomurminaja Monks. − Pats svarīgakais ir vieta, vieta un vēlreiz vieta.

Ulmstroms sarauca pieri, bet turpināja stāstīt. − Lai kāds arī tam būtu iemesls, bet šeit ir parādīts Vevelsburgas augstākais mērķis. − Viņš norādīja uz grīdu.

Puskrēsla bija redzams ar tumši zaļām flīzēm izlikts raksts uz balta fona. Tas izskatījās pēc saules ar divpadsmit zibens šautrām staru vieta.

−   Die Schwarze Sonne. Melnā saule. − Ulmstroms apgāja tai apkārt. − arī šī simbola saknes meklējamas daudzos mītos, bet nacistiem tas simbolizēja zemi, no kuras ir nolaidies Pirmtēvs. Zemi, kurai bija daudz nosaukumu. Tule, Hiperboreja, Agarta. Savā augstākaja nozīme šis simbols ir saule, zem kuras atdzims āriešu rase.

−    Atkal atgriezīsies pie Pirmtēva, − secinaja Grejs, atcerējies Mensch runu.

−   tāds bija nacistu augstākais mērķis… vai vismaz Himlera un viņa Melnā ordeņa mērķis. Palīdzēt vācu tautai atgriezties savos kādreizējos dievu augstumos. Tāpēc Himlers izvēlējās šo simbolu savam Melnajam ordenim.

Grejs sāka nojaust, kādos pētījumos varēja būt iesaistījies Hugo. biologs, kas nācis no Vevelsburgas. Vai viņš varēja būt iejaukts kadā neķītrā Lebensborn projekta paveida, kadā eigenikas programma? bet kāpēc lai cilvēki šodien kādu nogalinātu šādas programmas deļ? Ko Hugo tādu bija atklājis, ko pats gribēja paturēt noslēpuma, noglabājot šifrētā veidā ģimenei piederošās grāmatas?

Grejs atcerējas Raiena stāstījumu par vecvectēva neilgi pirms nāves rakstīto vēstuli meitai. Viņš minēja kādu noslēpumu, kas bija pārāk skaists, lai ļautu tam iet boja, un pārāk drausmīgs, lai izlaistu brīvība. Ko viņš bija atklājis? Ko vēlējas saglabāt noslēpumā no saviem nacistu priekšniekiem?

Atkal uzplaiksnīja zibens, iespīdot pa visiem logiem un spoži izgaismojot Melnas saules simbolu. Elektriskas gaismas atkal no raustījās, kad norībēja pērkons, atbalsojoties kalna gala stāvošās pils mūros. Tā gan nebija īsti droša vieta tik elektrizeta negaisā.

It ka to apstiprinot, gaismas nomirgoja vēlreiz − un nodzisa.

Tumsa.

Par laimi, pa logu ieplūstošajā blāvajā gaisma varēja saskatīt vismaz kaut ko.

Tālumā atskanēja satrauktas balsis.

Tuvumā kaut kas metāliski noklaudzēja.

Visi skatieni pavērsās uz to pusi.

Telpas durvis bija aizcirtušas. Grejs pasniedzās pēc ieroča, kas bija paslēpts zem džempera.

−    Drošības noslēgšana, − Ulmstroms viņus mierināja. − Nav ko baidīties. Rezerves ģeneratori tūlīt…

Gaismas nomirgoja un atkal iedegas.

Ulmstroms pamāja ar galvu. − Nu re, viss kartībā. Es tut mir leit, − viņš atvainojas. − Nāciet šeit.

Viņš izveda viesus pa automātiskajam durvīm, taču devās nevis uz galveno zāli, bet uz sānu kāpnēm. Acīmredzot pils apskate vēl nebija galā.

−   Manuprāt, šī nākamā telpa varētu jūs īpaši ieinteresēt, jo tur jūs redzesiet Bībele attēloto Mensch runu.

Gaiteni atskanēja soļi, kas strauji tuvojas.

Grejs pagriezās, apjaušot, ka viņa plauksta joprojām ir uz ieroča spala. Taču nebija nekādās vajadzības izņemt to no maksts. Pie viņiem steidzās Raiens ar biezu aploksni roka.

Mazliet aizelsies, viņš pievienojas pārējiem. Viņa skatiens šaudijas šurpu turpu, liecinot, ka neilgais aptumsums puisi pārbiedējis. − Ich glaube… − Viņš noklepojās. − Man ir visi attiecīgie papīri, arī vēstule tēva krustmātei Tolai.

Monks paņēma aploksni. − Tagad varam taisīties projām no šejienes.

Varbūt vajadzētu arī. Grejs paraudzījās uz doktoru Ulmstromu. Tas stāvēja pie kāpnēm, kas veda lejup.

Direktors panaca viņiem pretī. − Ja jūs steidzaties…

−   Nē, bitte. Ko jūs teicāt par Mensch rUnu?

Ulmstroms pacēla roku un noradija uz kāpnēm. − Tur lejā ir vienīgā telpa visā pilī, kur atrodama Mensch rūna. Protams, tas atrašanos šeit var izskaidrot tikai, ņemot vērā…

−   Ko ņemot vērā?

Ulmstroms nopūtās un ieskatījās pulksteni. − Nāciet. Man pašam arī ir jāpasteidzās. − Viņš pagriezās, aizsoļoja līdz kāpnēm un sāka kāpt lejup.

Grejs pamāja ar roku Fionai un Raienam, aicinot sekot. Monks, ejot viņam garām, izbolīja acīs. − Spokaina pils… laiks tīties projām…

Grejs saprata Monka nepacietīgo vēlmi tikt projām. Viņš pats arī jutas līdzīgi. Vispirms viltus trauksme ar mersedesu, pēc tam elektrības zudums. Taču nekas ļauns nebija noticis. Turklāt Grejs negribēja palaist garām izdevību uzzināt ko vairāk par Mensch runu un tās vēsturi šeit.

Lejā atskanēja Ulmstroma balss. Pārējie jau bija tikuši līdz nākamajam kāpņu laukumiņam. − Šī telpa atrodas tieši zem Obergruppenftih rersuul.

Grejs pievienojās pārējiem, kamēr direktors atslēdza tadas pašas durvis ka stāvu augstāk, arī aizbultētas un pārklātās ar biezu stiklu. Viņš pavēra tas, lai ielaistu viesus, pēc tam sekoja arī pats.

Aiz durvīm bija vēl viena apaļa zāle. Tikai šī bija bez logiem, un to blāvi apgaismoja dažas sienas lampas. Visapkārt telpai slējās divpadsmit granīta kolonnas, kas balstīja velvetus griestus. To vidu bija uzgleznots svastikas simbols.

−   šīs ir pils kapenes, − paskaidroja Ulmstroms. − Ievērojiet aku telpas vidu. Tur tika ceremoniāli sadedzināti kritušu SS virsnieku ģērboņi.

Grejs jau bija pamanījis akmens aku tieši zem svastikas simbola.

−    Stāvot pie akas un raugoties uz sienam, var redzēt uz tam attēlotas Mensch rūnas.

Klausot viņa norādījumiem, Grejs piegāja pie akas. Rūnas bija iekaltas akmens sienas visās četrās debess pusēs. Tagad Grejs saprata Ulmstroma piezīmi: tās atrašanos šeit var izskaidrot tikai, ņemot vērā…

Visas Mensch rūnas bija kājām gaisā.

Toten−runen.

Nāves rūnas.

Telpa atbalsojās metālisks troksnis, līdzīgi ka pirms brīža augšējā zāle. Tikai šoreiz nebija pazudusi elektrība. Grejs apsviedās apkārt, apjaušot savu kļūdu. Ziņkārībās dēļ viņš bija zaudējis modrību. Doktors Ulmstroms visu laiku bija palicis durvju tuvuma.

Tagad viņš jau stāvēja ārpusē un aizcirta slēdzeni.

Viņš uzsauca caur biezo, droši vien ložu necaurlaidīgo, stiklu: − Tagad jūs saprotat patieso Toten−rune nozīmi.

Pēc tam atskanēja skaļš paukšķis. Visas gaismas nodzisa, Bez− logu telpa iegrima akla tumsa.

No pārsteigumā apstulbuši, viņi saklausīja vēl kādu skaņu − niknu šņākšanu.

Taču tā nebija ne čūskas, ne kāda cita rapuļa balss.

Grejs sajuta uz mēles nelāgu garšu.

Gāze.

13:49. HIMALAJI

Trīs helikopteri izretojās uzbrukumam.

Peinters binoklī vēroja tuvojošos lidaparātus. Viņš bija atsprādzējis jostu un parsedies otra pilota vieta. Viņš pazina uzbrūkošos gaisa kuģus − Eurocopter Tiger, vidēja svara, aprīkoti ar gaisa kaujas šautenēm un raķetēm.

− Vai šajā helikoptera ir kādi ieroči? − Peinters jautāja Ginteram.

Tas papurināja galvu. − Nein.

Ginters pūlējās ar stūres pedāļiem apgriezt helikopteru un bēgt no pretiniekiem. Virzot lidaparātu projām, viņš palielinaja ātrumu. tā arī bija viņu vienīgā izglābšanās cerība − ātrums.

Vieglākais un ar ieročiem nenoslogotais A−Star bija ātrāks un labāk manevrējams. Taču arī šai priekšrocībai bija savas robežas.

Peinters zināja, uz kurieni, uzbrucēju spiests, tagad dodas Ginters. Viņš bija rūpīgi izpētījis šī apvidus kartes. Ķīnas robeža bija tikai trīsdesmit judžu attāluma.

Ja vajatāji viņus nenogalinas, tad ķinieši gan − par ielaušanos viņu gaisa telpa. Turklāt pašreizējās spriedzes dēļ starp Nepālas valdību un maoistu dumpiniekiem robeža tika sargāta ļoti vērīgi. Viņi bija nokļuvuši burtiski starp divām ugunim.

Anna aizmugures sēdekli iekliedzās: − Raķete!

laja paša mirkli gar kreiso bortu tikai dažu jardu attālumā aiz− šāvas kūpoša uguns un dūmu šautra. Raķete ietriecās apledojuša kalnu korē viņiem priekša. Pašķīda uguns un akmeņu krusa. Noluza liels klints gabals un noslīdēja ka šļudonis.

Ginters sagāza helikopteru sāniski, lai izvairītos no bīstamajam atlūzam.

Strauji laižoties lejup, viņš ielidoja starp divām kalnu korēm. Uz brīdi viņi bija izkļuvuši no tieša trāpījumā zonas.

−   Ja mēs nolaistos, − ieminējās Anna. − ātri bēgtu kājām.

Peinters papurināja galvu un atbildēja, pārkliedzot motora troksni: − Es pazīstu tos tīģerus. Tiem ir infrasarkanie meklētāji. mūsu ķermeņu siltums mūs uzreiz nodos. Un nebūs, kur paslēpties no šautenēm un raķetēm.

−   Ko lai dara?

Peintera galva joprojām plosījās neciešamas sāpes. Redzeslauks bija sašaurinājies.

Tad ierunājās Līza, paliekusies uz priekšu no aizmugures sēdekļa. − Everests, − viņa paziņoja.

−        Kas?

Viņa pamāja ar galvu uz kompasu. − mēs lidojam tieši uz Everesta pusi. Kā būtu, ja mēs nolaistos tur un iejuktu alpīnistu baros?

Peinters apsvēra viņas plānu. Paslēpties tieši acu priekšā.

−   Vētras dēļ nevar kāpt kalnā, − viņa skaļi turpināja. − Kad es devos projām, uzkāpšanu gaidīja apmēram divsimt cilvēki. To skaita daži nepāliešu karavīri. Tagad, pēc klostera nodedzināšanas, varbūt arī vairāk.

Liza uzmeta skatienu Annai. Peinters saprata viņas domu. Viņi cimjas par savām dzivībam kopā ar tiem pašiem ienaidniekiem, kas bija nodedzinājuši klosteri. Taču viņus visus apdraudēja krietni bīstamāks pretinieks. Lai gan Anna bija paveikusi daudz Jaunu un nepiedodamu darbu, otrs naidnieku grupējums piespieda viņu rīkoties, uzsākot notikumu ķēdi, kas bija novedusi viņus visus šeit.

Un Peinters zināja, ka šeit nekas vēl nebeigsies. Tas bija tikai sākums, maldinošs manevrs. Bija uzsākts kāds baismīgs liela mēroga plāns. Viņa sapošajā galvā atbalsojās Annas vārdi.

Mums viņi jaaptur.

Līza noslēdza savu sakāmo. − Tā ka bāzes nometne ir tik daudz satelītu telefonu un videoparraižu iekārtu, viņi neuzdrošināsies uzbrūkt.

−   Vismaz tā mēs ceram, − piebilda Peinters. − Ja viņi tomēr neatkāpsies, mēs apdraudēsim pārāk daudz dzīvību.

Līza atlaidās sēdeklī, apdomājot viņa vārdus. Peinters zināja, ka bāzes nometne atrodas Līzas brālis. Viņu skatieni sastapās.

−    Tas ir pārāk svarīgi, − viņa paziņoja, nonākusi pie tā paša secinājumā. − Mums jāriskē. Japaziņo visiem, kas noticis!

Peinters parlaida skatienu kabīnei.

Anna ierunājās: − Drošāk būtu lidot pāri Everesta plecam, lai nokļutu otra pusē, nevis doties pa tālāko ceļu apkārt. − Viņa norādīja uz klinšu sienu viņu priekša.

−    Tātad mēs dodamies uz bāzes nometni? − noprasīja Peinters.

Viņi visi bija vienisprātis.

Tie otri gan ne.

Virs kalnu korēm aizjoņoja helikopters, ar sliecem gandrīz aizķerot viņu rotorus. Uzbrucējs šķita pārsteigts, sastopot viņus. Tiger pagriezās un cēlas augšup izbrīna pilna piruete.

Taču viņi bija atrasti.

Peinters cerēja, ka pārējie vajātāji meklējot būs izretojušies pietiekami plaši − taču pilnīgi pietika arī ar vienu tīģeri.

Viņu neapbruņotais A−Star izšāvās no aizas, plašāka koridora, bļodai līdziga ieplaka, pilna ar sniegu un ledu. Nebija, kur paslēpties. Tiger pilots ātri reaģēja un metās viņiem pretī.

Ginters palielinaja ātrumu un rotoru apgriezienus, pūlēdamies strauji atrauties. Viņi varēja aizbēgt no smagāka tīģera, bet ne no tā raķetem.

Lai to atgādinatu, Tiger, laižoties lejup, atklāja uguni ar šautenēm, spļaujot liesmas un kausējot sniegu.

−   Pietiek mukt no tā draņķa! − Peinters uzbļāva un parādīja ar īkšķi taisni uz augšu. − Celies augstāk!

Ginters paraudzījās uz viņu, saraucis biezās uzacīs.

−    Viņš ir smagāks, − Peinters skaidroja, radīdams ar rokām. − mēs varam pacelties augstāk. Kur viņš nevar sekot.

Ginters pamāja ar galvu un pavilka sviru, pārvēršot kustību uz priekšu par vertikālu. Helikopters traucas augšup ka ātrgaitas lifts.

Šī negaidīta manevra pārsteigts, Tiger pilots mirkli aizkavējas, līdz metās sekot viņiem.

Peinters vēroja altimetru. Pasaules rekordu pacelšanās augstuma helikopteriem bija uzstādījis īpaši atvieglots A−Star. Tas bija nolaidies Everesta virsotne. Viņiem nemaz tik augstu nevajadzēja. Kad viņi parsniedza divdesmit divu tukstošu pēdu atzīmi, bruņojuma smaguma apgrūtinātais Tiger jau sāka atpalikt, tā rotori izmisīgi kūla retināto gaisu, apgrūtinot līdzsvara noturēšanu un neļaujot ieņemt uzbrukuma pozīciju raķešu palaišanai.

Pagaidām viņu lidaparāts viegli ceļas augšup, drošība.

Taču viņi nevarēs palikt tur gaisā mūžīgi.

Kas ceļas augšup, tam vienmēr būs jalaižas arī lejup.

Bet leja gaidīja uzbrucēju helikopters, riņķodams ka asinskara haizivs. Tam bija tikai jāseko. Peinters pamanīja arī abus pārējos tīģerus, tuvojamies viņiem − kā vilku bars tie aplenca ievainoto medījumu.

−    Uzlido virs tā helikoptera, − izrīkoja Peinters, parādīdams abas plaukstas vienu vīrs otras.

Joprojām saraucis pieri, Ginters paklausīja.

Peinters pagriezās pret Annu un Lizu. − jūs abas, skatieties pa sānu logiem. Sakiet man, kad tīģeris būs tieši zem mums.

Sievietes pamāja ar galvu.

Peinters pievērsa uzmanību svirai sev priekša.

−    Tūlīt būs! − iesaucas Līza.

−   Tagad! − Anna paziņoja pēc sekundes.

Peinters parāva sviru. Ar to tika darbināta vinčas sistēma zem helikoptera korpusa. Ar tas palīdzību viņš nolaidas trose, kad pilī vajāja iebrucēju. Taču šoreiz viņš nenolaida trosi. Ar ārkārtas sviru, ko viņš satvēra, varēja nomest vinčas bloku, ja tas bija iesprūdis. Viņš parāva sviru līdz galam atpakaļ un juta, ka tiek atlaists savienojums.

Peinters piespieda seju pie loga.

Ginters pagrieza helikopteru, lai viņi varētu labāk redzēt.

Vinčas bloks kūleņojot gāzās, ritinadams trosi mudžekli.

Tas uzkrita uz zemāk lidojošā Tiger, atsitoties pret tā rotoriem Sekas bija tikpat postošas ka šaviņam. Lāpstiņas nolūza un aiz lidoja uz visām pusēm. Pats helikopters sagriezās ka vilciņš, sa gāzās uz sāniem un sāka krist lejup.

Ta kā nedrīkstēja kavēties ne mirkli, Peinters norādīja uz viņu vienīgo kaimiņu šajā augstumā. Viņu priekšā slējās balta, mākoņos tīta Everesta virsotne.

Viņiem bija jātiek līdz bāzes nometnei tā zemākajas nogāzēs − bet lejā debesis nebija drošas.

Ka niknas lapsenes viņiem strauji tuvojās vēl divi helikopteri.

bet Peinteram vairs nebija vinču.

Liza vēroja, ka abi helikopteri strauji tuvojas, izaugot no oda līdz vanaga lielumam. Tagad bija sākušās īstas sacīkstes.

Spēji pavēršot helikopteru lejup, Ginters iznira no retinātā gaisa zonas. Viņš mērķēja starp Everestu un tā kaimiņu virsotni Lodzi kalnu. Tos abus savienoja līdzena kores līnija − slavena Dienvidu sedliene. Viņiem bija jātiek pāri tās malai un jānokļūst aiz kalna kā aiz aizsargbarjeras, bāzes nometne bija Otrā pusē, zem pārejās.

Ja viņi tiktu līdz tai…

Līza atcerējās brāli, viņa muļķīgo smaidu, matu šķipsnu uz pakauša, ko viņš vienmer pūlējās pieglaust. Ko gan viņi iedomājās, ka drīkstēja atvest līdzi šo karadarbību uz bāzes nometni, pie viņas braļa?

Priekša Peinters apspriedas ar Ginteru. Motora troksni vārdi nebija dzirdami. Atlika tikai uzticēties Peinteram. Viņš nevajadzīgi nepakļautu riskam citu dzīvības.

Viņu priekšā parādījās sedliene. Paršāvušies pāri korei, viņi nonāca gluži citā pasaule. Labaja pusē visu skatu aizpildīja Everests ar vēja pūsta sniega mākonīti uz virsotnes. Pa kreisi ka siena slējās Lodze − pasaules ceturta augstākā virsotne.

Ginters virzīja viņus stavak lejup. Līza cieši pieķēras pie drošības jostas. Viņa baidījās, ka tūlīt izkritis caur priekšējo vējstiklu. Acu priekšā bija tikai ledus un sniega blāķi.

Atskanēja griezīgs svilpiens.

−    Raķete! − iekliedzās Anna.

Ginters parāva sviru. Helikoptera deguns šāvās augšup un pa labi. Raķete palidoja zem viņu sliecem un ietriecās sedlienes austrumu kore. Uzliesmoja uguns. Ginters aizvirzīja viņu lidaparātu projām no sprādzienā zonas, atkal pavēršot degunu uz leju.

Piespiedusi vaigu pie sānu loga, Līza paraudzījās atpakaļ. Abi vajātāju helikopteri atkal bija viņus panakuši un strauji tuvojas. Tad skatu aizsedza ledus siena.

−   mēs esam pāri korei! − iesaucās Peinters. − Turieties!

Līza atkal pagriezās uz, priekšu. Helikopters metās lejup gar Dienvidu sedlienes stāvo nogāzi. Zem viņiem zibēja sniegs un ledus. priekšā parādījās tumšāks plankums. Bāzes nometne.

Viņi mērķēja tieši uz to, it kā veledamies nogāzties un ietriekties telšu pilsētiņa.

Nometne apakša kļuva arvien lielāka, saskatamaka, plīvoja lūgšanu karodziņi, parādijās atsevišķas teltis.

−   mēs nolaidīsimies smagi! − paziņoja Peinters.

Ginters nepaleninaja gaitu.

Liza juta, ka viņas lūpas nemitīgi atkarto lūgšanu, bet varbūt mantru. − Ak, Dievs… ak, Dievs… ak, Dievs…

Paša pēdējā mirkli Ginters pavilka sviru, cīnīdamies ar vadību. Viņus sagaidīja nikni vēji. Helikopters turpināja krist, rotoriem izmisīgi ķērcot.

Visa pasaule bija pārvērtusies par biedejošu virpuli.

Liza iekrampejās roku balstos, jūtot, ka helikopters gaisā mētājas.

Tad slieces smagi atsitās pret zemi, mazliet ar degunu uz leju, pasviežot Lizu uz priekšu. Drošibas josta viņu noturēja. Rotoru gaisa virpuļi sacēla sniega mākoņus, bet helikopters palika šūpojamies uz sliecem, stingrs un stabils.

−   Visi arā! − uzbļāva Peinters, kamēr Ginters izslēdza motoru.

Atrāvuši lUkas, visi klupdami metās ārā.

Peinters nostājās blakus Lizai un satvēra viņas roku. Anna un Ginters sekoja viņiem. Preti nāca liels cilvēku pulks. Liza paraudzījās augšup uz pārejās pusi. Pēc raķetes šāviena sedlienes otrā pusē ceļas dūmi. Droši vien, sadzirdējuši to, visi nometnes iemītnieki izskrēja no teltim.

Atskanēja satrauktas balsis dažādas valodās.

Helikoptera trokšņa apdullinatā Liza tas uztvēra ka no tālienes.

Tad viņa sadzirdēja pazīstamu balsi.

−    Liza!

Viņa pagriezās. Pazīstams stāvs melnas alpīnistu bikses un pelēka termiskajā kreklā spraucās caur pūli, grūstot visus ar elkoņiem.

−    Džoš!

Peinters ļāva Lizai pieverst visu uzmanību sagaidītājam. Tad Liza jau bija brāļa rokas un cieši apkampusi viņu. Viņš mazliet oda pēc jakiem. Neko patīkamaku viņa vēl nekad nebija saodusi.

Ginters viņiem aiz muguras ierūcas: − Pass auf!

brīdinājums.

Atskanēja baiļu kliedzieni. Satraukums parņema pūli ka viļņi. Rokas radīja augšup.

Līza atbrīvojas no brāļa apkampiena.

Virs pārejas bija parādījušies divi kaujas helikopteri, ar rotoriem izgaiņājot raķetes šāviena dūmus. Viņi turējās gaisā uz vietas, draudīgi, nāvējoši.

Lidojiet projām, lūdzās Liza. Vienkārši lidojiet projām!

−    Kas tie ir? − iejautājās kāda aizsmakusi balss.

Līzai pat nebija japagriezās, lai pazītu Bostonas Bobu, savu pagatnes kļūdu. Akcenta un allaž ķildīga balss toņa dēļ viņu nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Parādis visur bāzt savu degunu, viņš acīmredzot bija sekojis Džošam pa pēdām. Līza nepievērsa viņam uzmanību.

Taču Džošs laikam pamanīja viņas satraukumu, kad parādījās helikopteri. − Liza…?

Viņa papurināja galvu, pievērsusi skatienu debesīm. Sakopojusi visu gribasspēku, viņa domas pavēlēja tiem pazust.

Taču veltīgi.

Abi uzbrucēju lidaparāti vienlaicīgi izkustējās no vietas un laidās lejā uz viņu pusi. Ap to deguniem zibēja uguns dzirksteles. Izraujot nogāzes sniega un ledu divas biedejošas paralēlas līnijas, nāves neseji traucās tieši uz bāzes nometni.

−Nē… − ievaidējās Līza.

Bostonas Bobs ieaurojas, kāpdamies atpakaļ.

−    Ko, pie velna, tu esi sastrādājusi!

Uz mirkli sastingušais un apstulbinatais ļaužu pūlis pēkšņi metās bēgt uz visam pusēm, kliedzot un bļaujot.

Peinters satvēra otru Lizas roku un rāva viņu projām, velkot līdzi arī Džošu. Viņi atkāpās, taču nebija, kur paslēpties.

−   Racija! − Peinters uzbļāva Džošam. − Kur ir kāda racija?

Brālis tikai mēmi raudzījās debesīs.

Liza paraustīja brāļa roku, liekot tam atgūties. − Džoš, mums vajag rāciju. − Viņa saprata Peintera nodomu. Ja arī viņiem neizdosies izglābties, bija japaziņo par notikušo ārpasaulei.

Brālis ieklepojās, saņēmās un norādīja. − Tur… pēc dumpinieku uzbrukuma klosterim tika ierīkots ārkārtas saziņas tīkls. − Viņš steidzās uz lielu, sarkanu telti.

Liza pamanīja, ka Bostonas Bobs turas viņiem līdzi, atskatīdamies par plecu, it kā nojauzdams Peintera un Gintera autoritāti. Vai varbūt viņu pievilka Gintera ierocis. Vācietis taja bija ielādējis vēl vienu granatu. Viņš bija gatavs cīnīties līdz pēdējam, sargāt pārējos, kamēr tie mēģinās dot ziņu pa rāciju.

Taču, pirms viņi bija tikuši līdz teltij, Peinters iekliedzās:

−   Gulties!

Viņš norava Lizu zemē. Visi sekoja viņu piemēram, tikai bostonas Bobu Džošam vajadzēja nogāzt no kājām.

Pēkšņi kalnos atbalsojās citāds troksnis.

Peintera skatiens pievērsās debesim.

−   Kas…? − jautāja Liza.

−   Pagaidi, − atbildēja Peinters, domīgi saraucis pieri.

Tad virs Lodzes virsotnes parādījās divas armijas lidmašīnas ar garām izplūdes dūmu grīstēm. Zem to spārniem uzliesmoja ugunis.

Raķetes.

Ak, nē!

Taču bāze nebija to mērķis. Lidmašīnas pārlidoja par viņu galvām, traucas projām ar lielu troksni un uzšāvās augstu gaisā.

Abi uzbrūkošie helikopteri, jau gandrīz sasnieguši nogāzes pakāji, uzsprāga, kad tiem trāpija lidmašīnu raķetes ar siltuma sensoriem. Liesmojošās lidaparātu atliekas atsitās pret klintīm, pašķīstot sniega un liesmu gūzmai. Nogāzās atlūzas, bet neviena no tam nesasniedza nometni.

Peinters pieslējās kājās, tad palīdzēja piecelties Lizai.

Pārējie sekoja viņu piemēram.

Bostonas Bobs izspraucās priekšā un uzklupa Lizai. − Ko tas viss elle nozīmēja? Kādus sūdus tu mums uzsūtīji?

Liza novērsās. kāds velns viņu toreiz Sietlā dīdīja pārgulēt ar šo tipu? it kā viņas vieta toreiz būtu bijusi pavisam cita sieviete.

−   Negriez man muguru, tu, maita!

Līza apsviedas apkārt, sažņaugusi dūres − bet viņai nemaz nevajadzeja pūlēties. Peinters bija pasteidzies pirmais. Ar zibenīgu kustību viņš iegāza Bobam pa seju. Liza bija dzirdējusi vārdus "nokauts ar vienu sitienu", bet nebija to redzējusi savam acīm. Bostonas Bobs ka baļķis nogāzās zeme un palika guļam, izstiepies visā garuma, ar salauztu degunu.

Peinters saviebies papurināja roku.

Džošs pārsteigumā noraudzījās viņā, tad plati pasmaidīja. − Vareni! Man jau visu nedēļu nagi niezēja to izdarīt.

Pirms kāds vēl bija paguvis kaut ko teikt, no sarkanas sakarnieku telts iznāca vīrietis ar salmu krāsas matiem. Viņam mugura bija armijas formastērps. Savienoto Valstu armijas formastērps. Viņš pienāca un pievērsas Peinteram.

−   Direktors Krovs? − viņš stieptā Džordžijas izrunā noprasīja, izstiepis roku.

Peinters satvēra virsnieka pasniegto plaukstu un saviebas, kad tas saspieda nobrāztos pirkstu kauliņus.

−    Logans Gregorijs sūta jums sveicienus, ser. − Virsnieks norādīja uz kūpošajam lidmašīnas atliekam nogāzē.

−    Labāk vēlu nekā nekad, − atbildēja Peinters.

−    Viņš gaida jūs pie telefona. Lūdzu, sekojiet man.

Peinters devās līdzi gaisa spēku virsniekam majoram Brūksam sakarnieku teltī. Liza ar Annu un Ginteru gribēja viņiem sekot, bet Brūkss pacēla roku, apturot viņus.

−    Es tūlīt nākšu, − apsolīja Peinters. − Paliec tepat.

Pieliecis galvu, viņš iegāja teltī. Tā bija piekrauta pilna ar sakaru aparāturu. Sakaru virsnieks atkāpās no satelīta komunikāciju stacijas. Peinters apsēdās viņa vieta un paņēma klausuli.

−    Logan?

balss klausule atskanēja skaidri. − Direktor Krov, kāds prieks jūs dzirdēt.

−    Par to man japateicas jums.

−    mēs saņēmām jūsu SOS signālu.

Peinters pamāja ar galvu. Tātad ziņa, ko viņš slepus nosūtīja no pils ar pašdarinata pastiprinātājā palīdzību, bija sasniegusi mērķi. Par laimi, GPS signāls tika parraidīts, pirms pārslogotais pastiprinātājs uzsprāga. Acīmredzot ar to pietika, lai sameklētu signāla izcelsmes vietu.

−   Mums bija mazliet jāpapūlās, lai ierīkotu novērošanu un sazinātos ar Nepālas karalisko armiju, − paskaidroja Logans. − Tomēr paguvām pēdējā brīdī.

Logans droši vien novēroja visu notiekošo no satelīta, un varbūt jau kopš tā brīža, kad viņi atstāja pili. Taču tas pašlaik nebija svarīgi.

−    Logan, pirms pilna ziņojuma sniegšanas man jums jāuzdod steidzami sākt meklēšanu. Es tūlīt pa faksu aizsutīšu kādu simbolu, tetovējumu. − Peinters pamāja majoram Brūksam, ar roku parādot rakstīšanu. Viņam tūdaļ pasniedza papīru un pildspalvu. Peinters aši uzzīmēja simbolu, ko bija pamanījis uz sievietes rokas. Tas bija viņu vienīgais pavediens.

−   Saciet meklēt nekavējoties, − viņš pavēlēja. − Pārbaudiet, vai tam nav saistības ar kādu teroristu organizāciju, politisku partiju, narkotiku karteli − jebko, kaut vai skautu vienību.

−   Tūlīt ķeršos klāt.

Pabeidzis aptuveno aboliņlapas tetovējuma zīmējumu, Peinters pasniedza to sakaru virsniekam, kurš tūlīt ievietoja lapu faksa aparāta.

Kad simbols bija aizsūtīts, Peinters īsumā izstāstīja notikušo. Viņš bija pateicīgs, ka Logans pārāk bieži nepartrauca ar jautājumiem

−   Vai fakss jau pienāca? − viņš pēc dažam minūtēm noprasīja.

−   Ja, ir jau man rokas.

−    Lieliski. Tad meklējiet… tā pašlaik ir galvenā prioritāte.

Atbildes vieta iestājās klusums. Ne skaņas klausule. Peinters jau iedomājas, ka varbūt pārtrūcis savienojums, bet tad Logans nedroši ka apmulsis ierunājas: − Ser…

−   Kas ir?

−    Es pazīstu šo simbolu. Greisons Pirss atsūtīja man to pirms astoņam stundām.

−    Kā?

Logans pastāstīja par notikumiem Kopenhāgenā. Peinters pūlējās visu apjēgt. Kad pamazām sāka aprimt bēgšanas satraukuma adrenalīna lādiņš, atgriezās galvassāpes, neļaujot koncentrēt uzmanību. Viņš pretojās, pūlēdamies salikt kopā mozaīkas gabaliņus. arī Greju vajāja tadi paši slepkavas, cita Zvana iedarbība dzimuši Sonnekonige. Bet ko viņi meklēja Eiropā? Kas tik svarīgs bija dažās vecās grāmatās? Grejs pašlaik bija Vācijā un sekoja pa pēdām, cerība noskaidrot ko vairāk.

Peinters aizvēra acis. Galvassāpes vēl vairāk pieņēmās spēkā. Uzbrukumi Eiropa tikai apstiprināja viņa bažas, ka sākusies kāda vispasaules mēroga kampaņa. Kāda plaša mēroga sazvērestība, kas tūlīt sasniegs kulmināciju.

Bet kāda?

Bija tikai viens sākuma punkts, viens pavediens. − Tam simbolam noteikti ir liela nozīme. Mums janoskaidro, kam tas pieder.

Logans enerģiski paziņoja: − To es varbūt varu pateikt.

−   Kā? Jau?

−   Ser, man bija astoņas stundas.

Pareizi. Protams. Peinters papurināja galvu. Paraudzījās lejup uz pildspalvu savā rokā un pamanīja kaut ko savādu. Ceturtā pirksta nags bija pazudis, droši vien norauts, gāžot pa purnu tam kretīnam. Asiņu nebija, tikai bāla, sausa miesa, vēsa un nejūtīga.

Peinters saprata, ko tas nozīme.

Laika bija atlicis maz.

Logans pastāstīja, ko viņš bija uzzinājis. Peinters viņu partrauca. − Vai jūs nodevāt šo informāciju Grejam?

−   Vēl ne, ser. Mums pašlaik neizdodas ar viņu sazināties.

Peinters sarauca pieri, atmetot raizes par savu veselību. − Sazinieties ar viņu, − viņš stingri pavēlēja. − Ka vien varat. Grejam nav ne jausmas, ar ko viņš ir saķēries.

9:50

VEVELSBURGA, VĀCIJA

Monks ieslēdza kabatas lukturi, un kapenēs uzspīdēja gaisma.

Grejs arī izvilka no mugursomas gaismekli. Ieslēdza un pavērsa uz augšu. Gar griestu velves malām bija ierīkotas mazas atveres. No tām sūcās zaļgana gāze, smagāka par gaisu, un plūda uz leju kā kūpoši ūdenskritumi.

Atveres bija pārāk augstu un pārāk daudz, lai tās aizbāztu.

Fiona pienāca cieši klāt pie viņa. Raiens stāvēja otra akas pusē, ar rokām cieši apķēris elkoņus, un raudzījās, neticēdams savām acīm.

Kustība atkal piesaistīja Greja uzmanību Monkam.

Tas bija izņēmis 9 mm Glock pistoli un mērķēja uz stikla durvīm.

−    Nē! − Grejs iesaucās.

Par vēlu. Monks izšāva.

Šāviens skaļi atbalsojās, lode nodžinkstēja, atsitoties pret stiklu, un atlēca pret vienu no tērauda caurulēm pie griestiem, uzšķiļot dzirksteli. Par laimi, gāze laikam nebija viegli uzliesmojoša. Šī dzirkstele varēja viņus visus nogalināt.

Monks laikam arī to saprata. − Bruņustikls, − viņš drūmi norūca.

Direktors to apstiprināja. − Mums bija jauzlabo drošības sistēma. Pārāk daudz neonacistu mēģināja te ielauzties. − Lukturu gaismas atspīdumi stiklā neļāva saskatīt, kur viņš ir.

−   Maita, − nomurmināja Monks.

Gāze sāka uzkrāties virs telpas grīdas. Tai bija salkana pelējuma smaka un sīva garša. Tātad vismaz cianīds tas nav. Tam ir rugtu mandeļu smarža.

−    Palieciet stāvot, − Grejs izrīkoja. − Turiet galvu augstu. Nostājieties telpas vidū, tālāk no tām atverēm.

Viņi sastājās ap rituālu aku. Fionas plauksta satvēra viņa roku. Viņa to cieši saspieda. Tad pacēla otru roku. − Ja tas kaut kā var līdzēt, es nospēru viņa maku.

Monks pamanīja, kas ir meitenes rokā. − Lieliski. Nevarēji nozagt atslēgas?

Raiens vāciski iesaucas: − Mans… mans tēvs zina, ka mēs esam šeit. Viņš zvanīs Polizei!

Grejam bija jāatzīst − visu cieņu. Jauneklis nezaudēja galvu.

Ierunājās kāda cita balss, kas piederēja stāvam bez sejas stikla otrā pusē. − Diemžēl jūsu tēvs nezvanīs nevienam… nekad vairs. − Tie nebija draudi, tikai vēss, mierīgs paziņojums.

Raiens sagrīļojās, ka saņēmis sitienu. Viņa skatiens pievērsās Grejam, tad atkal durvīm.

Grejs pazina šo balsi. Fiona arī. Meitenes pirksti cieši sažņaudzās viņa plaukstā. Tas bija tetovetais pircējs no izsoles.

−   Šoreiz nekādi triki nelīdzēs, − vīrietis paziņoja. − Nekur neglābsieties.

Grejam sāka reibt galva. Ķermenis kļuva arvien vieglāks, gandrīz bez svara. Viņš papurināja galvu, lai izdzenātu miglu. Svešajam bija taisnība. Nebija, kur glābties. Taču tas nenozīmēja, ka viņi nespētu aizstāvēties.

Zināšanas ir spēks.

Grejs pievērsās Monkam. − Izņem no somas šķiltavas.

Kamēr Monks tas meklēja, Grejs atvēra savu mugursomu un izrāva piezīmju bloknotu. Viņš iemeta to bedrē.

−    Monk, svied šurp Raiena kopijas! − Grejs pastiepa roku. − Fiona, dod, lūdzu, Bībeli!

Abi paklausīja.

−    Aizdedzini! − izrīkoja Grejs.

Monks uzšķīla šķiltavas un aizdedzināja vienu no Raiena tikko saņemtajām kopiju lapām. Viņš iemeta to bedrē. Viena mirkli sacēlās liesmas un dūmi, aprijot papīru. Dūmi pat uz brīdi atvairīja indīgo gāzi… vai vismaz Grejs tā cerēja. Viņš jutas kā apdullis.

Aiz durvīm atskanēja balsis, pārāk klusas, lai atšķirtu vārdus.

Grejs pacēla Darvina Bībeli. − mēs vienīgie zinām, kas ir paslēpts šajā Bībelē! − viņš iesaucas.

baltmatainais slepkava, joprojām bez sejas aiz bieza stikla, izsmējīgi atbildēja: − Doktors Ulmstroms paskaidroja visu, kas mums jazina. Par Mensch runu. Tagad bībelei vairs nav nekādās vērtības.

− Grejs apgaismoja Bībeli ar lukturi. − mēs parādījām Ulmstromam tikai to, ko Hugo Hiršfelds bija uzzīmējis uz Bībeles pēdējā vāka. Bet ne to, kas attēlots uz pirmā!

Uz brīdi iestājās klusums, tad balsis atkal sāka zaglīgi sačukstēties. Grejam šķita, ka atskan arī sievietes balss, varbūt tā bija blondā vīra bālā dvīņumāsa.

Ulmstroma balss paziņoja skaidri sadzirdamu nein, it kā taisnojoties.

Fiona Grejam līdzās sagrīļojās, nespējot vairs noturēties kājās. Monks viņu notvēra un pieturēja, lai meitenes galva būtu virs indīgās gāzes makoņa, kas cēlas arvien augstāk. Taču arī viņš vairs nespēja stingri nostāvēt.

Grejs nedrīkstēja ilgāk gaidīt.

Lai panaktu iespaidigaku efektu, viņš izslēdza lukturi un iesvieda Bībeli liesmojošajā bedrē. Katoliskās audzināšanas ietekmē viņš sajuta sirdsapziņas pārmetumus, dedzinot Svētos Rakstus. Lappuses aizdegās uzreiz, un liesmas uzplaiksnīja viņiem līdz ceļiem. Uzvirmoja arī dūmu grīste.

Grejs dziļi ievilka elpu un ierunājās, cik pārliecinoši vien spēja: − Ja mums jāmirst, tad lai kopā ar mums mirst arī Darvina bībeles noslēpums!

Viņš nogaidīja, lūgdams Dievu, kaut viltība iedarbotos.

Viena sekunde… divas.

Gāze cēlas arvien augstāk. Katrs elpas vilciens bija mokošs.

Raiens pēkšņi sabrūka, it kā būtu pārgrieztās auklas, kas viņu turēja. Monks pastiepa roku, bet noslīga uz viena ceļa, balstīdams Fionu. Viņš tā arī nepiecēlās. Sabrūka, aizvelkot Fionu sev līdzi.

Grejs raudzījās uz melnajām durvīm. Monka lukturis izslīdēja no stīvajiem pirkstiem un aizripoja pa grīdu. Vai tur ārā kāds vispār ir? Vai kāds viņam noticēja?

To viņš nekad vairs neuzzinās.

Visa pasaule iegrima tumsā, un Grejs ieslīga nemaņā.

17:50. HLUHLUVE−UMFOLOZl REZERVĀTS

Tūkstošiem jūdžu attāluma kāds cits vīrs pamodās.

Pasaule atgriezās sāpju un krāsu jūkli. Atvērot acis, viņš ieraudzīja kaut ko plīvojam pie pašas sejas − putna spārnus. Atskanēja skandēšana.

−    Viņš mostas, − kāds teica zulusu valodā.

−    Khamisi… − šī bija sievietes balss.

Pagāja kāds brīdis, līdz vājinieks apjauta, ka šis laikam ir viņa vārds. Tas izklausījās neticami. Viņš izdzirdēja vaidu. Sava balsi.

−   Palīdziet viņam piecelties sēdus, − izrīkoja sieviete. Viņa arī runāja zulusu valodā, tikai ar pazīstamu britu akcentu.

Khamisi juta, ka viņa šļauganais ķermenis tiek piesliets pussēdus un atbalstīts pret spilveniem. Redze noskaidrojas. Telpa − dubļu ķieģeļu būdā − bija tumšs, bet gar logu aizkaru un durvju aizsegu malām spraucās griezīgas gaismas šautras, būdas griestus rotāja krāsaini ķirbji, ādas siksnu virtenes un putnu spalvu pušķi. Gaisu pildīja savādi aromāti. kāds kaut ko pielika viņam pie deguna. Uzvēdija asa amonija smaka, liekot strauji atrauties.

Khamisi mēģināja pakustēties. Viņš ieraudzīja, ka labajā rokā ir iedurta adata, no kuras stiepjas caurulīte uz pakarinātu maisiņu ar dzeltenīgu šķidrumu. Abas rokas nebija kustināmas.

Vienā pusē viņa plecu stingri turēja puskails šamanis ar putna spalvu kroni galvā. Viņš arī skandēja un plivinaja virs Khamisi sejas izkaltētu plēsīga putna spārnu, lai aizbiedētu nāves vēstnešus maitasputnus.

Otrā pusē doktore Pola Keina turēja viņa roku un nolika to atpakaļ uz segas. Zem tās viņa augums bija kails. Sviedros samirkušais audums bija pielipis pie ādas.

−    Kur?… Kas…? − viņš izdvesa čerkstošā balsī.

−   Ūdeni, − pavēlēja Pola.

Viņai paklausīja trešais istabas iemītnieks, sakumpis zulusu sirmgalvis. Viņš pasniedza iedauzītu blašķi.

−    Vai varat to noturēt? − jautāja Pola.

Khamisi pamāja ar galvu, jūtot, ka spēki pamazām atgriezās. Viņš paņēma blašķi un iemalkoja remdeno ūdeni, atmiekšķējot sakaltušo mēli un atgūstot atmiņas. Vecais vīrs, kas pasniedza blašķi… Viņš jau agrak bija iegriezies Khamisi mājā.

Sirds pēkšņi sāka sisties straujāk. Pastiepis otru roku, viņš, sekojot caurulītei, pieskārās kaklam. Uz tā bija apsējs. Tad viņš atcerējās visu. Šautriņu ar diviem zobiem. Melno mambu. Viltus čūskas uzbrukumu.

−    Kas notika?

Vecais vīrs pastāstīja. Khamisi atcerējās, ka tieši šis sirmgalvis pirms pieciem mēnešiem bija paziņojis, ka redzējis parkā ukufu. Tad neviens viņa vārdus neņēma par pilnu, arī Khamisi ne.

−    Es dzirdēju, kas notika ar doktores kundzīti. − Viņš skumji un līdzjūtīgi pamāja ar galvu Polai. − Un dzirdēju, ko tu redzēji. Cilvēkiem mutes neaizbāzīsi. Es devos uz tavu māju aprunāties ar tevi. Bet tevis nav. Es gaidu. Citi atnāk, es paslēpjos. Viņi sacērt čūsku. Mambu. Ļauna burvestība. Es palieku slēptuvē.

Khamisi aizvēra acis un atcerējās. Tad viņš atgriezās mājās, kāds viņu sašāva ar šautriņu un atstāja nomirt. Taču uzbrucēji nezināja, ka mājā slēpjas vēl kāds.

−    Es nāku ārā, − turpināja sirmgalvis. − Saucu pārējos. mēs slepus aizvedam tevi projām.

Pola Keina pabeidza stāstījumu. − mēs atvedām jūs šurp, − viņa paskaidroja. − Inde jau gandrīz bija jūs nogalinājusi. Taču mūsdienu medicīna un senā dziedniecība jūs izglāba. Izrāva nāvei no zobiem.

Khamisi paraudzījās uz intravenozo sistēmu un šamani.

−    Paldies.

−    Vai jums būs spēks paiet? − apjautājas Pola. − Vajadzētu izkustināt rokas un kājas. šī inde paralizē asinsriti ka smagi akmeņi.

Khamisi ar šamaņa palīdzību piecēlās, kautrīgi aptinis ap vidukli piesvīdušo segu. Viņu aiz rokas aizveda līdz durvīm. Sperot pirmos soļus, viņš bija vārgs un nespēcīgs, bet drīz vien sajuta dzīvību atgriežamies.

Tika atvilkts paklājs, kas aizsedza durvis.

Ieplūda saules gaisma un karstums, apžilbinot un apdullinot viņu.

Vēla pecpusdiena, viņš nosprieda. Saule slīgst uz rietu.

Aizsedzis acis ar plaukstu, viņš spēra soli par slieksni.

Viņš pazina šo mazo zulusu ciematiņu. Tas atradās Hluhlu− vemfolozi rezervātā nomalē. Netālu no tās vietas, kur viņi atrada degunradzi, kur kāds zvērs uzbruka doktorei Feirfildai.

Khamisi paraudzījās uz Polu Keinu. Viņa stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un izskatījās pārgurusi.

−   Tas bija galvenais uzraugs, − paziņoja Khamisi. Par to viņš nešaubījās. − Viņš gribēja mani apklusināt.

−    Par Mārsijas nāves apstākļiem. Par to, ko jūs redzējāt.

Viņš pamāja ar galvu.

−   Un ko jūs…?

Viņu partrauca zemu lidojoša divmotoru helikoptera rēkoņa. Rotoru saceltaja vējā sašūpojās krūmi un koku zari. Noplīvoja arī durvju aizkari, it kā mēģinot aizdzīt traucētāju.

Smagais lidaparāts aizjoņoja tālāk, zemu pār savannu.

Khamisi raudzījās tam nopakaļ. Tas nebija nekāds turistu vizinātājs.

Viņam līdzās Pola bija pacēlusi Bushnell binokli un vēroja helikopteru. Tas aizlidoja vēl mazliet tālāk, tad sagatavojās nolaisties. Khamisi paspēra dažus soļus uz priekšu, lai labāk redzētu.

Pola pasniedza viņam binokli. − Viņi visu dienu lidinās šurpu, turpu.

Khamisi ieskatījās binokli. Pasaule kļuva tuvāka un lielāka. Viņš ieraudzīja, kā divmotoru helikopters nolaižas aiz desmit pēdas augstas melnas sētas. Tā bija Vālenbergu īpašuma robeža. Helikopters pazuda aiz tās.

− Kaut kas viņus ne pa jokam satraucis, − secinaja Pola. Khamisi juta, kā īsie matiņi uz pakauša saceļas stāvus. Viņš pagrieza tālskati, pavēršot to pret sētu. Reti lietojamie vecie galvenie vārti bija aizslēgti. Viņš pazina sudraba kalto ģērboni uz tiem. Vālenbergu kroni un krustu.

TREŠĀ DAĻA. DĒMONS MAŠĪNĀ

..

00:33. GAISĀ VIRS INDIJAS OKEĀNA

− Mēs ar kapteini Braientu darīsim, ko spēsim, lai ievāktu ziņas par Vālenbergiem šeit, Vašingtonā, − Logans Gregorijs telefona klausulē solīja.

Peinters bija uzlicis austiņas ar mikrofonu. Rokas bija vajadzīgas, lai pārcilātu milzīgo papīru kaudzi, ko Logans bija pa faksu atsūtījis uz viņu štābu Katmandu. Tur bija viss par Valenbergu dzimtas vēsturi − finanšu pārskati, starptautiskās saiknes, pat tenkas un baumas.

Kaudzes virspusē bija neskaidra fotogrāfija, kura redzami vīrietis un sieviete, kāpjot ārā no limuzīna. Grejs Pirss bija to uzņēmis no viesnīcas numura ielas otra pusē, pirms izsoles sākuma. Digitalas novērošanas dati apstiprināja Logana pieņēmumu. Tetovējums bija saistīts ar Vālenbergu klanu. Fotogrāfijā redzamie cilvēki bija dvīņi Izaks un Iške Valenbergi, jaunākie dzimtas bagātību mantinieki. Šīs bagātības pārspēja daudzu valstu nacionālo kopproduktu.

Taču vēl svarīgāks bija kas cits − Peinters pazina bālo ādu un baltos matus. Šie dvīņi bija ne tikai mantinieki. Viņi bija arī Sonnekonige. Tāpat ka Ginters, kā iebrucēja kalnu pilī.

Peinters paraudzījās tālāk Gulfstreum salona.

Ginters bija aizmidzis, izstiepies uz dīvāna, kājām karajoties pāri tā galam. Viņa māsa sēdēja krēslā pie tikpat iespaidīgas dokumentu kaudzes kā Peinteram. Viņus sargāja majors Brūkss un divi bruņoti ASV armijas reindžeri. Tagad lomas bija mainītas. Nesenie gūstītāji paši bija pārvērtušies par gūstekņiem. Taču, par spīti varas maiņai, viņu attiecības nekas daudz nebija mainījies. Annai bija vajadzīga Peintera ietekme un transporta atbalsts. Peinteram bija vajadzīgas Annas zināšanas par Zvanu un zinātni, kas bija tam pamatā. Anna pareizi teica: − Kad tas viss būs galā, varēsim risināt likumības un atbildības jautājumus.

Logans partrauca viņa pārdomas. − Mums ar Keitu rīt no rīta ir tikšanās Dienvidafrikas Republikas vestniecībā. Redzēsim, vai viņi palīdzēs uzzināt ko vairāk par šo noslēpumaino ģimeni.

Noslēpumaina vēl bija visai maigi teikts. Vālenbergi bija īsti Dienvidafrikas Kenediji − bagati, nežēlīgi un mitinājās savā Rodailendas platības privātīpašumā netālu no Johannesburgas. Lai gan šai dzimtai piederēja plaši zemes īpašumi arī citur, tās locekļi reti atstāja galvenas mītnes robežas.

Peinters paņēma roka neskaidro digitalo fotoattēlu.

Sonnekonige ģimene.

Tā ka laika vairs nebija daudz, ja izvēlas visdrošākā otra Zvana meklēšanas vieta. Kaut kur viņu zemes īpašumā.

−    Kad nolaidīsieties Johannesburgā, jūs sagaidīs britu aģents. Mz5 jau gadiem ilgi vēro Valenbergus − meklē neparastus darījumus −, taču viņiem tā arī nav izdevies izlauzties caur slepenības un noslēgtības sienu.

Nav arī nekāds brīnums, nodomāja Peinters, jo viņiem pieder gandrīz visa šī valsts.

−    Aģenti jums palīdzes ar atbalstu un vietējo apstākļu pārzinašanu, − piebilda Logans. − Vairāk būs zināms pēc trim stundām, kad jūs nolaidīsieties.

−   Ļoti labi. − Peinters raudzījās attēlā. − Un kas ir ar Greju un Monku?

−    Pazuduši no Zemes virsmas. Viņu auto atrasts novietots Frankfurtes lidostā.

Frankfurtē? Tas gan bija dīvaini. Šī pilsēta gan ir liels starptautisko aviolīniju mezgls, taču Grejam vienmer bija pieejama valdības lidmašīna, kas bija ātrāka par visām komerciālajām satiksmes līnijām. − Un nav devuši nekādu ziņu?

−   Nē, ser. mēs klausāmies visos kanālos.

Šie bija nelāgi jaunumi.

Berzēdams sāpošo galvu, kam nespēja līdzēt arī kodeīns, Peinters ieklausījās lidmašīnas motora dūkoņa tumšajās debesīs. Kas bija noticis Grejam? Variantu nebija daudz − viņš ir paslēpies, sagūstīts vai nogalināts. Kur viņš ir?

−    Logan, meklējiet, kā vien spējat.

−    Tas jau tiek darīts. Ceresim, ka līdz jūsu nosēšanās laikam Johannesburgā mums būs kādi jaunumi arī šajā ziņā.

−    Logan, vai jūs kādreiz guļat arī?

−   Ser, uz stūra ir Starbucks. Teiksim pat − uz katra stūra. − Tas bija vārgs mēģinājums pajokot. − Un ka jūs pats jutāties, ser?

Peinters bija īsu brīdi nosnaudies Katmandu, kamēr tika veikti sagatavošanas darbi un apdzēsti ugunsgrēki Nepālā − gan īsti, gan politiski. Viņi Katmandu aizkavējās pārāk ilgi.

−    Es jūtos labi, diezgan. Neraizējieties!

Vai ne?

Noliekot klausuli, Peinters izklaidīgi parvilka ar īkšķi pār bālo pirksta galu, no kura bija pazudis nags. Visi pārējie roku pirksti tirpa, un tagad tas pats bija uznācis arī kāju pirkstiem. Logans mēģinaja pārliecināt viņu lidot uz Vašingtonu un veikt pārbaudes Džona Hopkinsa klīnika, taču Peinters domāja, ka Annas grupas zinātnieki par šo slimību zina daudz vairāk. Bojājumi kvantu līmenī. Ja varēja ticēt Annai, tad ar periodisku Zvana iedarbību kontrolētos apstākļos viņu dzīvi varētu paildzinat par vairākiem gadiem dažu atlikušo dienu vietā. Un galu galā − varbūt pat iespējama pilnīga izārstēšana, Anna cerīgi piebilda.

Bet vispirms bija jaatrod vēl viens Zvans.

Un jauzzina kas vairāk.

Viņš satrūkās, izdzirdot balsi aiz muguras. − Manuprāt, vajadzētu parunāt ar Annu, − paziņoja Liza, kā uzminējusi viņa domas.

Peinters pagriezās. Viņš domāja, ka Liza lidmašīnas pakaļgalā guļ. Taču viņa bija piecēlusies, sakopusies, nomazgājusies dušā un tagad stāvēja viņam aiz muguras, ģērbusies haki krāsas biksēs un krēmkrāsas blūzē.

Lizas skatiens pievērsās viņa sejai, nopētīja to klīniski un vērtējoši. −Tu izskaties draņķīgi, − viņa secinaja.

−Cik laipna attieksme pret slimnieku, − Peinters atbildēja, pieceldamies un izstaipīdamies.

Lidmašīnas salons satumsa un sagāzās uz sāniem. Liza satvēra viņa elkonī un pieturēja. Atkal atausa gaisma un viss nostājās savas vietās. Lidmašīnai nekas nekaitēja, vaina bija tikai viņa galvā.

−   Apsoli, ka pirms nolaišanas vēl mazliet pagulēsi, − viņa pavēlēja, uzstājīgi saspiedusi Peintera elkoni.

−   Ja būs laiks… aūūū!

Tai sievietei bija dzelžains tvēriens.

−    labi, apsolu, − viņš piekāpās.

Liza atlaida elkoni. Viņa pamāja ar galvu Annai. Tā, noliekusies par rēķinu kaudzi, izskatīja piegāžu pavadzīmes Valenbergu īpašumiem. Viņa meklēja kādas norādes par tādu preču piegādēm, kas varētu būt saistītas ar funkcionējoša Zvana darbināšanu.

−    Man jauzzina kas vairāk par tā Zvana darbību, − paziņoja Liza. − Fundamentālas teorijas, kas ir tā pamatā. Ja slimība izraisa kvantu bojājumus, mums jāsaprot, kā un kāpēc. Anna un Ginters ir vienīgie izdzīvojušie no Granitschloss. Šaubos, vai Ginters ir izglītots Zvana teorijas smalkumos.

Peinters pamāja ar galvu. − Drīzāk sargsuns nekā zinātnieks.

It kā to apstiprinot, aizmigušais vīrietis skaļi iekrācās.

−    Visas atlikušās zināšanas par Zvanu slēpjas Annas galvā. Ja viņas prāts aptumšotos…

Viņi zaudētu visu.

−   Kamēr tas nav noticis, mums ir jāiegūst šī informācijā, − piekrita Peinters.

Liza ieskatījās viņam acīs. Viņa neslēpa savas domas. Tas bija skaidri lasāmas viņas seja. Peinters atcerējās, ka viņa iekāpa lidmašīnā Katmandu. Nogurusi, daudzo pārdzīvojumu nomocīta, tomēr ne brīdi nevilcinājās doties viņam līdzi. Viņa saprata. Tāpat ka tagad.

Riskam bija pakļauts ne tikai Annas prāts un atmiņa.

Apdraudēts bija arī Peinters.

Līza vienīgā bija sekojusi šīm pēdām no paša sākuma, mediķes un zinātnieces prāts ļāva to visu aptvert un tam nedraudēja aptumšošanās. Pilī Līza bija ilgi sarunājusies divata ar Annu. Viņa bija vienatne izpētījusi Annas zinātnisko bibliotēku. Kā lai zina, kāds pavisam niecīgs fakts var izrādīties izšķirošais, tas, no kura būs atkarīgi panākumi vai neveiksme?

Līza saprata.

Katmandu viss tika izlemts bez liekiem vārdiem.

Viņa vienkārši iekāpa lidmašīna.

Lizas roka noslīdēja no Peintera elkoņa un satvēra viņa plaukstu. Saspiedusi vīrieša pirkstus, viņa pamāja ar galvu uz Annas pusi. − Iesim, patirdīsim viņu.

−    Lai izprastu Zvana darbību, − paziņoja Anna, − ir jāizprot kvantu teorija.

Līza nopētīja šo sievieti. Kodeina ietekmē viņas acu zīlītes bija iepletušas. Viņa to lietoja pārāk daudz. Annas pirksti drebēja. Viņa bija sažņaugusi abās rokās lasāmās brilles kā enkuru. Viņi bija pārcēlušies uz lidmašīnas pakaļgalu. Ginters joprojām gulēja priekšgalā sargu uzraudzībā.

−   Šaubos, vai mums ir laiks pilnai Ph.D. programmai, − atbildēja Peinters.

−Natūrlich. Jāizprot tikai trīs principi. − Uz mirkli atlaidusi brilles, Anna pacēla vienu pirkstu. − Pirmkārt, jāsaprot, ka tad, kad matērija ir sašķelta līdz elementārdaļiņu līmenim − elektronu, protonu un neitronu valstībai −, klasiskie Visuma likumi vairs nav īsti spēkā. Makss Planks atklāja, ka elektroni, protoni un neitroni darbojas gan kā daļiņas, gan kā viļņi. Tas šķiet savādi un pretrunīgi. Daļiņam ir stingri izteiktas orbītas un ceļi, bet viļņi ir izplūdušāki, mazāk izteikti, bez konkrētām koordinātām.

−    Bet šīs elementārdaļiņas darbojas abējādi? − jautāja Līza.

−   Tām ir potenciāls būt gan vilnim, gan daļiņai, − atbildēja Anna. − Un te mēs nonākam pie nākamā punkta. Heizenberga nenoteiktības principa.

To Līza jau zināja un bija mazliet palasījusi par to arī Annas bibliotēkā. − Heizenbergs pamatā apgalvo, ka nekas nav droši zināms, kamēr nav novērots, − viņa ieminejās. − Bet es nesaprotu, kāda tam saistība ar elektroniem, protoniem un neitroniem.

−    Heizenberga principa labākais piemērs ir Šredingera kaķis, − atbildēja Anna. − Ielieciet kaķi slēgtā kastē un pievienojiet pie ierīces, kas var to jebkura brīdi noindēt vai nenoindēt. Pilnīgi nejaušības varā. Dzīvos vai mirs. Heizenbergs apgalvo, ka šajā situācijā, kad kaste ir aizvērta, kaķis ir potenciāli dzīvs un miris reizē. tikai, atvērot kasti un ielūkojoties iekšā, realitāte izvēlas vienu vai otru stāvokli. dzīvs vai miris.

−    Izklausas vairāk pēc filosofijas nevis eksāktās zinātnes, − iebilda Liza.

−   Varbūt tāpēc, ka mēs runājām par kaķi. Taču elementārdaļiņu līmenī tas ir pierādīts.

−    Pierādīts? Kā? − iejautājas Peinters. Līdz šim viņš bija sēdējis klusēdams, atstājot iztaujāšanu Lizas ziņā. Liza nojauta, ka Peinters jau diezgan daudz zina par tikko izrunāto, bet vēlas, lai viņa pati noskaidrotu visu nepieciešamo.

−    Klasiskajā eksperimentā ar divām atverēm sienā, − atbildēja Anna. − Te arī nonākam pie trešā punkta. − Viņa paņēma divas papīra lapas, uz vienas uzzīmēja divas atveres un pacēla abas lapas, vienu aiz otras.

− Pastāstīšu jums kaut ko tādu, kas šķitīs savāds un pretrunā veselajam saprātam… Iedomājieties, ka šī papīra lapa ir betona siena un atveres tajā ir divi logi. Ja jūs paņemtu ieroci un izšautu ložu krusu caur abam atverēm, jūs iegūtu noteiktu rakstu uz pretējās sienas. Šādi.

Viņa paņēma otru lapu un sazīmēja uz tās punktiņus.

−   Sauksim to par difrakcijas rakstu A. Šādi caur atverēm izkļūtu lodes vai daļiņas.

Liza pamāja ar galvu. − Labi.

−   Pēc tam ieroča vietā ņemsim lielu prožektoru un uzspīdināsim gaismu uz sienas, lai tā plūst caur abām atverēm. tā ka gaisma pārvietojās viļņos, mēs uz tālākās sienas iegūsim citādu rakstu.

Viņa uzzīmēja uz citas papīra lapas gaišāku un tumšāku joslu rakstu.

−   Šo rakstu veido caur kreiso un labo logu plūstošā gaismas viļņu savstarpējā interference. Tāpēc sauksim to par interferences rakstu B, ko izraisa viļņi.

−   Sapratu, − piekrita Liza, joprojām īsti nenojaušot, pie kā tas viss novedīs.

Anna pacēla abas lapas ar rakstiem. − Bet tagad ņemsim elektronu pistoli un izšausim caur abām atverēm vienu elektronu rindu. kādu rakstu iegūsim?

−   Ja elektroni tiks šauti kā lodes, tad droši vien difrakcijas rakstu A. − Līza norādīja uz pirmo attēlu.

−   Bet laboratorijas eksperimentos tiek iegūts otrs. Interferences raksts B.

Liza brīdi padomāja. − Viļņu raksts. tāda gadījuma elektroni tiek šauti no pistoles ne tā ka lodes, bet līdzīgi kā gaisma no luktura, kas ceļo gaismas viļņos un veido B rakstu.

−    Pareizi.

−   Tātad elektroni pārvietojās kā viļņi.

−   Jā. Bet tikai tad, kad neviens patiesībā neredz, kā elektroni iziet caur atverēm.

−   Nesaprotu.

−    kādā citā eksperimentā zinātnieki pie vienas atveres novietoja mazu signālierīci. Tā iepīkstējās ikreiz, kad fiksēja, kā elektrons iziet caur atveri, mērot un novērojot elektrona ceļu garām detektoram. Kāds bija raksts otrā pusē, kad šī ierīce bija ieslēgta?

−   Tam nevajadzētu mainīties, vai ne?

−   Lielāka mēroga pasaulē jums būtu taisnība. Taču ne elementārdaļiņu valstībā. Pēc ierīces ieslēgšanas raksts uzreiz pārvērtās par difrakcijas rakstu A.

−Tik vienkārša darbība kā mērīšana izmainīja rakstu?

−    Ka paredzēja Heizenbergs. Lai gan tas varbūt šķiet neiespējami, tā ir. Pārbaudīts vēl un vēlreiz. Elektroni visu laiku pastāv vienlaikus viļņu un daļiņu stāvoklī, kamēr kāds nesāk tos mērīt. pats mērīšanas process piespiež to iekrist vienā vai otrā realitātē.

Liza pūlējās izteloties elementārdaļiņu pasauli, kurā viss tiek turēts pastāvīgā potenciālā stāvoklī. Tam nebija jēgas.

−   Ja elementārdaļiņas veido atomus, − viņa jautāja, − bet atomi veido pasauli, ko mēs pazīstam, sataustam un sajūtam, kur ir robeža starp kvantu mehanikas rēgaino valstību un mūsu − reālo priekšmetu − pasauli?

−Atkal vienīgā iespēja likt potenciālām krist ir, liekot kaut kam to mērīt. Šādi mērīšanas rīki pastāvīgi atrodas apkārtējā vidē. Tā var būt viena daļiņa, kas saskrienas ar otru, gaismas fotona atsitiens pret kaut ko. Vide pastāvīgi mēra elementārdaļiņu pasauli, liekot potenciālam krist stingrajā realitātē. Piemēram, paskaties uz savām rokām. Kvantu līmenī elementārdaļiņas, kuras veido tavus atomus, darbojas saskaņā ar izplūdušiem kvantu likumiem, bet tas izvēršas uz āru, uz miljardu atomu pasauli, kas veido tava pirksta nagu. Šie atomi grūstās, sitās cits pret citu un mijiedarbojas − mērot cits citu −, piespiežot potenciālu nonākt vienā vai otrā fiksētā realitātē.

−    Nu labi…

Anna laikam saklausīja viņas balsī neticību.

−   Saprotu, ka tas izklausas ērmīgi, taču es vēl esmu tik tikko pieskārusies kvantu teorijas izplūdušās pasaules virsmai. Es izlaižu tādas teorijas kā atrašanās vietas nenoteiktība, laika tuneļi un daudzie Visumi.

Peinters pamāja ar galvu. − Tur jau sākas īstās dīvainības.

−   Bet jums pietiek ar šo triju punktu izpratni. − Anna vēlreiz noskaitīja tos uz pirkstiem. − Elementārdaļiņas pastāv kvantu potenciāla stāvoklī. Šā potenciāla izjaukšanai vajadzīgs mērīšanas rīks. Un šos mērījumus nepārtraukti veic vide, lai fiksētu mūsu realitāti.

Liza pacēla roku, pagaidām pieņemot dzirdēto. − Bet kāda tam visam saistība ar Zvanu? Toreiz, bibliotēka tu teici kaut ko par kvantu evolūciju.

−    Tieši tā, − atbildēja Anna. − Kas ir DNS? Nekas vairāk ka proteīna mašīna, vai ne? tā ražo visus pamata būvmāteriālu blokus šūnām un ķermeņiem.

−    Vienkāršākajā izpratnē.

−   Tad vienkāršosim vēl vairāk. Vai DNS nav tikai ģenētiski kodi, kas ieslēgti ķīmiskās saitēs? Un kas sarauj šis saites, ieslēdzot un izslēdzot gēnus?

Liza atgriezās pie ķīmijas pamatiem. − Elektronu un protonu kustība.

−    Un kuriem likumiem paklausa šīs elementārdaļiņas − klasiskajiem vai kvantu?

−    Kvantu likumiem.

−   Tātad, ja protons varētu būt divās vietās − A vai B −, ieslēdzot vai izslēdzot gēnu, kurā vietā tas tiktu atrasts?

Liza piemiedza acis. − Ja tam ir potenciāls būt abās vietās, tad tas ir abās vietās. Gēns ir gan ieslēgts, gan izslēgts. Līdz to kaut kas izmēra.

−    Un kas to izmēra?

−Vide.

−   Un gēna vide ir…?

Lizas acis pamazām iepletās. − Pati DNS molekula.

Anna pasmaidīja un pamāja ar galvu. − Pašā pamata līmenī dzīvā šūna darbojas kā mērīšanas ierīce sev pašai. Un tieši šie pastāvīgie šūnu mērījumi ir īstais evolūcijas virzītājspēks. Tie izskaidro, ka mutācijas nav nejaušas. Kāpēc evolūcija norit ātrākā tempā, nekā būtu iespējams nejaušības ceļā.

−    Pagaidi, − iebilda Liza. − Tam vajadzīgs pamatojums.

−    Nu tad iedomājies piemēru. Atceries tās baktērijas, kuras nespēja sagremot laktozi, − ka tas cieta badu, kad tās baroja tikai ar laktozi, bet tad pārsteidzoši ātri mutēja, izveidojot enzīmu, kas spēj sagremot laktozi. Par spīti astronomiski mazai iespējamībai. −Anna pacēla vienu uzaci. − Vai tagad vari to izskaidrot? Ar triju kvantu principu palīdzību? Sevišķi tad, ja es vēl pasaku, ka labvēlīgai mutācijai bija nepieciešama tikai viena protona pārvietošana no vienas vietas uz citu.

Līza bija gatava mēģināt. − Tatad, ja šis protons varēja būt abās vietās, tad kvantu teorija teiktu, ka tas bija abās vietās. Tāpēc gēns bija gan pirms mutācijas, gan pēc. Tam bija potenciāls starp šiem abiem stāvokļiem.

Anna pamāja ar galvu. − Turpini.

−    Tad šūna, darbojoties kā kvantu mērīšanas rīks, lika DNS nokrist vienā vai otrā sētas pusē. Izdarīt mutāciju vai neizdarīt. Un, tā ka šūna ir dzīva un to ietekmē vide, tā nosvēra svarus uz vienu pusi, par spīti nejaušībai, lai panāktu labvēlīgo mutāciju.

−Tagad zinātnieki to sauc par adaptīvo mutāciju. Vide ietekmēja šūnu, šūna ietekmēja DNS, un notika mutācija, kas bija labvēlīga šūnai. To visu vadīja kvantu pasaules mehānika.

Līza sāka apjaust, uz kurieni tas viss virzās. lepriekšējā sarunā Anna bija pieminējusi terminu "saprātīga radīšana". Viņa pat atbildēja uz jautājumu, kas, viņasprat, bija šis saprātīgais rādītājs.

Mēs.

Tagad Līza saprata. Mūsu pašu šūnas virza evoluciju, reaģējot uz vides ietekmi un ietekmejot DNS potenciālu, lai labāk atbilstu videi. Pēc tam iesaistās Darvina dabiskās izlases princips, lai saglabātu šīs izmaiņas.

−    Bet vēl svarīgāk, − Anna turpināja mazliet aizsmakušā balsī. − Kvantu mehānika izskaidro, kā radās pati pirmā dzīvības dzirksts. Atceries, cik maza bija ticamība, ka pirmatnējā zupā radīsies pirmais replicējošais proteīns? Kvantu pasaulē nejaušība nav iekļaujama vienādojumā. pirmais replicejošais proteīns radās tāpēc, ka tā bija kartība, kas rodas no haosa. tā spēja izmērīt un sagraut potenciālu bija pārāka par vienkāršo nejaušo grūstīšanos un saskriešanos, kas valdīja pirmatnējā zupā. Dzīvība sākās tāpēc, ka tā bija labāks kvantu mērīšanas rīks.

−    Un Dievam ar to nebija nekādās saistības? − Liza atkārtoja jautājumu, ko Anna bija uzdevusi viņai… tagad šķita, it kā pirms desmit gadiem.

Anna pielika plaukstu pie pieres, pirkstiem drebot. Viņas acis sāpīgi samiedzās. Viņa raudzījās ārā pa logu ar ciešanu izteiksmi sejā. Klusi, gandrīz nedzirdami viņa ierunājās: − To arī es neteicu… jūs uz to raugāties nepareizi, aplamā virzienā.

Līza neuzstāja. Viņa redzēja, ka Anna ir pārāk nogurusi, lai turpinātu. Viņiem visiem vajadzēja kaut nedaudz pagulēt. Taču vēl viens jautājums tomēr bija jāuzdod.

−   Zvans? − viņa jautāja. − Ko tas dara?

Noņēmusi roku no pieres, Anna paraudzījās uz Peinteru, tad uz Lizu. − Zvans ir visiedarbīgākā kvantu mērīšanas ierīce.

Līza aizturēja elpu, apdomājot šos vārdus.

Par spīti nogurumam, Annas seja pavīdēja saviļņojums. To bija grūti raksturot − lepnums, pārliecībā, ticība… kam piejaucās krietna baiļu deva.

−    Zvana lauks − ja to izdotos pilnība parvaldīt − spēj ne tikai attīstīt DNS līdz visaugstākās pilnības formai, bet arī aizvest līdzi visu cilvēci.

−    Bet mēs? − noprasīja Peinters. Bija skaidri redzams, ka viņu Annas degsme it nemaz neaizrauj. − Tu un es? kāda gan pilnība ir tas, kas notiek ar mums?

Spožums Annas acis apdzisa, noguruma un sakāves nomākts. − Tāpat ka attīstības potenciāls, Zvana kvantu viļņos slēpjas arī tā pretstats.

−   Pretstats?

−   Slimība, kas inficējusi mūsu šūnas. − Anna novērsa skatienu. − Tā nav tikai deģenerācija… Tā ir devolūcija.

Peinters raudzījās viņā kā apstulbis.

Annas balss pieklusa aizsmakušā čuksta. − mūsu ķermeņi pamazām atgriežas pirmatnējās dūņās, no kurām mēs esam cēlušies.

5:05. DIENVIDĀFRIKA

Viņu pamodina ja pērtiķi.

Pērtiķi?

Tik neticama atklājuma pārsteigts, Grejs uzreiz uztrūkās no murgainā miega, atgūstot modrību. Viņš pieslējās sēdus. Pūloties apjēgt, kur viņš atrodas, sāka atgriezties arī atmiņa.

Viņš bija dzīvs.

Kamera.

Viņš atcerējās gāzes izplūdi, Vevelsbergas muzeju, melus. Viņš bija aizdedzinājis Darvina Bībeli, apgalvojot, ka tajā noglabāts kāds noslēpums, kas zināms tikai viņa grupai. Viņš cerēja, ka piesardzība būs spēcīgākā par atriebību. Laikam tā arī izrādījās. Viņš bija dzīvs. Bet kur bija pārējie? Monks, Fiona un Raiens?

Grejs izpētīja kameru. Tā bija ļoti vienkārša. Guļamā lāviņa, tualetes pods, dušas kabīne bez aizkariem. Pogu nebija. Durvis veidotas no collu bieziem režģiem. Aiz tām bija dienasgaismas spuldžu apspīdēts gaitenis. Grejs aptaustīja savu augumu. Viņš bija izģērbts kails, bet uz krēsla, kas bija pieskrūvēts pie gultas kājgaļa, atstāta kārtīgi salocītu drēbju kaudzīte.

Viņš nosvieda segu un piecēlās. Apkārtējā pasaule sagrīļojās, bet pēc pāris elpas vilcieniem viss atkal nostājās savas vietas. Nelabuma sajūta palika. Plaušas šķita smagas un putekļiem pilnas. Gāzes saindēšanās sekas.

Grejs sajuta arī sāpes gurnā un sataustīja tā sānos dūres lieluma zilumu. Tajā bija daži apkaltuši adatu dūrieni. Uz kreisas plaukstas virspuses uzlīmēts plāksteris. No intravenozās sistēmas? laikam kāds viņam sniedzis palīdzību un izglābis dzīvību.

Tālumā atkal atskanēja klaigāšana un brēkāšana.

Pērtiķi savā vaļā.

Tās nebija būri ieslodzītu dzīvnieku balsis.

Drīzāk savvaļas pasaules rīta atmoda.

Bet kādas pasaules? Gaiss bija sausāks, siltāks, ar muskusa smaržu. Viņš nonācis pavisam cita klimata zonā. Varbūt pat Āfrikā. Cik ilgi viņš bija bez samaņas? Viņam nebija atstāts rokaspulkstenis, kur paraudzīties laiku un pat dienu. Taču šķita, ka pagājis ne vairāk par diennakti. Bārdas rugāji uz zoda neliecināja par ilgu gulēšanu.

Viņš piegāja pie durvīm un pasniedzās pēc drēbju kaudzītes.

Viņa kustība piesaistīja kāda kaimiņa uzmanību.

Otra gaiteņa pusē Monks pienāca pie savas kameras restotajām durvīm. Grejs no sirds nopriecājās, redzot pārinieku dzīvu. − Paldies Dievam… − viņš nomurmināja.

−    Ka jūties?

−   Kā apdullis… bet nu jau pāriet.

Monks bija ģērbies tādā pašā baltā kombinezonā, kāds bija atstāts viņam. Grejs ātri uzvilka savējo.

Monks pacēla kreisas rokas stumbeni ar titāna biokontakta implantiem, kas savienoja plaukstas protēzi ar roku. − Tie maitas savāca pat manu sasodīto roku.

Monka protēzes pazušana nebija pats galvenais, par ko raizēties. Iespējams tā var pat nākt viņiem par labu. Bet vispirms svarīgako…

−    Fiona un Raiens?

−    Nav ne jausmas. Varbūt tepat kādā citā kamerā… vai kaut kur pavisam citur.

Vai miruši, Grejs domas piebilda.

−   Ko tagad, priekšniek?

−   Nav lielas izvēlēs. Gaidīsim, līdz gūstītāji rīkosies pirmie. Viņiem vajadzīga informācija, kas ir mūsu rīcībā. Raudzīsim, ko mēs par to varam iegūt.

Monks pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka Grejs pilī blefoja, bet šie maldi bija jāuztur spēkā. Viņu kameras droši vien novēroja.

To apstiprinot, gaiteņa galā ar troksni atvērās durvis.

Tuvojās daūdzu cilvēku soļi. Vesela grupa.

Tad viņi parādījās − sargu vienība, visi ģērbušies zaļi melnos maskēšanās tērpos, bet pa priekšu soļoja garais, blondais vīrietis − izsoles pircējs. Viņš kā vienmer bija smalki uzcirties − melnās rievota auduma biksēs, spodra linu kreklā, baltā kašmira jakā un baltām ādas kurpēm kājās. Viņš izskatījās saposies uz dārza svētkiem.

Viņu pavadīja desmit sargi. Tie sadalījās divās grupās − katra pie vienas kameras. Greju un Monku izveda ārā, basām kājām, saslēdzot rokas aiz muguras plastmasas rokudzelžos.

Blondais vīrietis piegāja pie viņiem.

Viņš pievērsa Grejam ledaini zilo acu skatienu.

−    Labrīt, − viņš stīvi un mazliet teatrāli sveicināja, it kā domādams par videokamerām un zinādams, ka tiek novērots. − Mans vectēvs vēlas jūs satikt.

Par spīti pieklājībai, aiz šiem vārdiem slēpās verdošs niknums un neizteikti mocību draudi. Iepriekšējo reizi viņam neizdevās nogalinat savus upurus, un tagad viņš gaidīja nākamo izdevību. Bet kas īsti bija viņa dusmu iemesls? Brāļa nave… vai Greja viltīgais gājiens pilī? Lai kā arī būtu − aiz elegantajam drēbēm un smalkajām manierēm slēpās plēsīga zvēra daba.

−    Uz turieni, − viņš norādīja un pagriezās.

Viņš devās visiem pa priekšu projām pa gaiteni, Grejs un Monks gāja nopakaļ. Grejs nopētīja kameras abās pusēs. Tukšas. Ne vēsts no Fionas un Raiena. Vai viņi vēl bija dzīvi?

Gaiteņa gala trīs pakāpieni veda augšā pie masīvam tērauda ārdurvīm.

Tas bija atvērtas un pie tām stāvēja sargs.

Grejs iznāca no betona kameru bloka tumšā, tropiskā brīnumzemē. Visapkārt bija sakuplojuši džungļu augi ar dzeloņainam stīgām un orhideju ziediem. Leknā, biezā lapotne aizsedza debesis. Taču Grejs nojauta, ka ir ļoti agrs rīts, pirms saullēkta. Viņiem priekšā melni Viktorijas laika laternu stabi iezīmēja takas, kas stiepās tieši džungļos. Putni čivināja un vīteroja. Kukaiņi dūca. Augstāk, paslēpies lapotnē, vientuļš pērtiķis sveica viņus ar saraustītu, klepum līdzīgu saucienu. šī trokšņa izbiedēts, ugunīgi sarkans putns zemākajos zaros pacēlās spārnos un aizlidoja.

− Āfrika, − nomurmināja Monks. − Vismaz uz dienvidiem no Saharas. Varbūt pat pie ekvatora.

Grejs piekrita. Viņš nosprieda, ka tagad droši vien ir nākamās dienas rīts. Viņš bija pavadījis nemaņa astoņpadsmit līdz divdesmit stundas. Pa to laiku var nokļūt jebkurā Āfrikas vietā.

Bet kur tieši?

Sargi veda viņus pa grantētu taku. Grejs dzirdēja kāda liela dzīvnieka soļus krūmos dažu jardu attāluma no ceļa. Taču pat tik tuvu tas nebija saskatams. Biezoknī varētu labi paslēpties, ja vien spētu tajā iebēgt.

Taču tāda izdevība neradās. Jau pēc piecdesmit jardiem taka beidzās. vēl daži soļi, un džungļi palika aiz muguras.

Priekšā pavērās rūpīgi kopts un apgaismots zāliens, plūstošu un šalcošu ūdeņu valstība. Dīķi laistījās un strautiņi burbuļoja. Ūdenskritumi šalca. Antilope ar gariem ragiem, ieraugot viņus, pacēla galvu, uz mirkli sastinga, tad iebēga meža biezoknī.

Virs galvas skaidrajas debesis mirdzēja zvaigznes, bet austrumpusē bāli rožaina blāzma vēstīja, ka līdz rītausmai varētu būt apmēram stunda.

Bet tad Greja uzmanību piesaistīja kāds tuvāks skats.

Aiz dārziem slējās sešu stāvu nams no laukakmeņiem un eksotiskas koksnes baļķiem. Tas viņam atgādināja Ahzvahnee Lodge Josemitu kalnos, tikai šis bija daudz masivaks, īsti Vāgnera garā. Versaļas pils meža vidū. Tā aizņēma apmēram desmit akrus, rotāta ar frontoniem un terasēm, balkoniem un balustradēm. Pa kreisi nama sāniem pieslējās stiklota oranžērija, izgaismota no iekšpuses, mirdzoša ka saullēkts agra rīta pustumsā.

Viss liecināja par satriecošu bagātību.

Viņi devās uz lepnas ēkas pusi, pāri akmens plākšņu takai, kas šķērsoja ūdeņiem rotāto dārzu un apliecās apkārt dažiem dīķiem un strautiem. Vienam no akmens tiltiem pārslīdēja divus metrus gara čūska. Tās sugu uzreiz nevarēja noteikt, līdz tā pacēla galvu un izpleta kapuci.

Karaliskā kobra.

Čūska sargāja tiltiņu, līdz baltmatainais vīrietis nolauza krastā garu niedri un aizdzina to kā nepaklausīgu kaķi. Čūska nošņācās, atsedza indes zobus, tomēr atkāpās un graciozi noslīdēja no tilta dēļiem tumšajā ūdenī.

Viņi devās tālāk, it kā nekas nebūtu noticis. Tuvojoties savrupnamam, Grejs lēnam ceļa galvu arvien augstāk.

Viņš pamanīja vēl vienu neparastu šis celtnes iezīmi. No augšējiem stāviem stiepās celiņi, kas veda uz mežu, − piekarami koka dēlīšu tilti, kas ļāva viesiem iziet no augšējo stāvu balkoniem tieši pašā džungļu lapotnē. arī šie tiltiņi bija izgaismoti ar spuldžu virtenēm. Tas mirdzēja kā zvaigznāji tumšajos džungļos. Grejs iedams apgriezās ap savu asi. Spuldzītes mirdzēja visapkārt.

−   Skaties augšā, − nomurmināja Monks, pamādams ar galvu pa kreisi.

Augšā uz džungļu tiltiņa lēni izsoļoja sargs ar šauteni plecā un parādījās spuldžu gaismā. Grejs paraudzījās uz Monku. Ja ir viens, tad jābūt arī citiem. Varbūt tur augšā, lapotne slēpjas vesela armija. Izbēgt šķita arvien neiespējamāk.

Beidzot viņi nokļuva līdz pakāpieniem, kas veda uz plašu pulēta zebrano koka lieveni. Tur nācējus gaidīja sieviete − viņu pavadoņa dvīņumāsa, tikpat smalki saposusies. Brālis piegāja un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem.

Viņš ierunājās holandiešu valodā. Lai gan pilnībā to nepārvaldīdams, Grejs tomēr spēja saprast pašu svarīgāko.

−    Iške, vai pārējie ir sagatavoti? − jautāja vīrietis.

−    mēs tikai gaidam ziņu no grvotvader. − Viņa pamāja ar galvu uz apgaismoto siltumnīcu lieveņa tālākaja galā. − Tad varēsim sākt medības.

Grejs pūlējās aptvert, ko tas nozīmē, taču šie vārdi bija pārāk mīklaini.

Smagi nopūties, blondais vīrs atkal pievērsās viņiem, ar pirkstiem pieglauzdams noslīdējušu matu cirtu. − Mans vectēvs pieņems jūs oranžērijā, − viņš paziņoja, nikni skaldot katru vārdu. Viņš devās pa lieveni uz oranžērijas pusi. − Jūs izturēsieties pret viņu pieklājīgi un ar cieņu, vai arī es pats parūpēšos, lai jums nāktos smagi ciest par katru necienīgo vārdu.

− Īzak… − sieviete uzsauca viņam.

Viņš apstājās un pagriezās. − Jā, Iške?

Viņa jautāja holandiešu valoda: − De jongen en het meisje? Vai vest viņus tūlīt šurp?

Brālis apstiprinoši pamāja ar galvu un deva vēl kādu rīkojumu holandiešu valodā.

Sapratis šos pēdējos vārdus, Grejs sastinga un izkustējās no vietas, tikai kad viņu parāva aiz rokas. Viņš pār plecu atskatijās uz sievieti. Viņa pazuda namā.

De jongen en het meis je.

Puisis un meitene.

Tie droši vien bija Raiens un Fiona.

Tātad viņi vēl bija dzīvi. Tas Greju iepriecināja, bet Īzaka pēdējie vārdi uzdzina šausmas.

Vispirms nosmērē viņus ar asinīm.

518. GAISĀ VIRS ĀFRIKAS

Peinters sēdēja ar pildspalvu rokā. Vienīgā skaņa lidmašīna bija Gintera krācieni. Šis vīrs it kā nemaz neapzinājas briesmas, kas viņus sagaidīja. Taču Ginteram laika jautājums nebija tik svarīgs ka Annai un Peinteram. Lai gan viņiem visiem draudēja viens un tas pats liktenis − devolūcija, Annai un Peinteram bēdīgais fināls bija daudz, tuvāk.

Nespēdams aizmigt, Peinters vēlreiz parskatija Vālenbergu klana vēsturi, lai pēc iespējas vairāk uzzinātu par šo ģimeni.

Pazīsti savu ienaidnieku.

Valenbergi pirmoreiz nokļuva Āfrika no Alžīras 1617. gadā. Viņi lepojās ar savas dzimtas vēsturi kopš bēdīgi slaveno Barbaru pirātiem, kas siroja gar Ziemeļāfrikas krastiem. Pirmais Valenbergs kalpoja slavenajam piratam Sleimanam Reisam de Vērīboeram, kam piederēja vesela holandiešu kuģu flote ar bāzi Alžiras ostā.

Vēlāk, sarausuši bagātību, aplaupot vergu tirgotājus, Valenbergi devās uz dienvidiem un apmetas lielā holandiešu kolonijā pie Labās cerības raga. Bet viņu pirātisms ar to nebeidzās. Tas tikai pārcēlās uz sauszemi. Viņi pakļāva tuvākas apkārtnes holandiešus un nostiprināja savu varu, tāpēc, kad to apdzīvotajās zemēs tika atrasts zelts, Vālenbergi guva vislielāko peļņu. Un atrastais zelta daudzums nebija mazs. Vitvatersrandas kalnos − zemā kalnu grēda netālu no Johannesburgas − tika iegūti četrdesmit procenti visas pasaules zelta. Lai gan tas nebija tik izslavēts ka De Bersu slavenās dimantu raktuves, šo kalnu zelts joprojām bija viena no pasaulē vērtīgākajām bagātību krātuvēm.

Uz šīs bagātības pamata Valenbergu ģimene izveidojas par dinastiju, kas pārdzīvoja Pirmo un Otro būru karu un visas politiskās mahinacijas, kurās izveidojās mūsdienu Dienvidāfrikas Republikā. Viņi bija viena no visbagatākajām ģimenēm pasaulē, taču pēdējās desmitgadēs kļuva arvien noslēpumaināki, sevišķi pašreizējā dzimtas patriarha Sera Boldrika Valenberga vadībā. Un, līdzko viņi pazuda no sabiedrības acīm, sakās baumas − par briesmu darbiem, perversijām, narkomaniju, asinsgrēku. Un tomēr Valenbergu bagātība arvien vairāk pieauga no dimantu, naftas, naftas ķīmijas, farmacijas akcijam. Viņi piešķīra īsto nozīmi vārdam multinacionāls.

Vai šī ģimene tiešām varēja būt saistīta ar notikumiem Granitschloss?

Viņiem nenoliedzami bija gan vajadzīgā ietekme, gan resursi. Un tetovējums, ko Peinters pamanīja uz blondas iebrucējas rokas, tiešām bija līdzīgs 'krustam" Valenbergu ģērboni. Un vēl bija arī dvīņi − īzaks un Iške Vālenbergi. Kāds bija viņu mērķis Eiropā?

Tik daudz neatbildetu jautājumu.

Peinters pāršķīra lapu un uzsita ar pildspalvu pa Valenbergu ģērboni.

Kaut kas tajā simbolā…

Kopā ar Valenbergu dzimtas vēsturi Logans bija atsūtījis arī informāciju par šo simbolu. Tā izcelsme bija saistīta ar ķeltiem − vienu no senajām eiropiešu ciltīm. Šis simbols, kas apzīmēja sauli, bieži tika attēlots uz ķeltu vairogiem, iegūstot nosaukumu vairogu mezgls.

Peintera roka apstajās.

Vairoga mezgls.

Atmiņa atskanēja Klausa pēdējie vārdi, pirmsnāves lāsts.

Jūs visi nosprāgsiet! Mezgls savilksies un nožņaugs jūs!

Peinters toreiz nodomāja, ka Klauss doma cilpu, kas savilksies. Bet ja nu viņš runāja par šo simbolu?

Mezgls savilksies…

Peinters apgrieza otrādi faksa lapu. Viņš sāka zīmēt, raugoties uz Valenbergu ģērboni. Uzzīmēja simbolu ta, it kā mezgls tiešām būtu savilkts ciešāk, velkot cilpas kopā, ka sienot kurpju auklas.

−    Ko tu dari? − Viņam aiz muguras parādījās Līza.

Atkal satrūcies, viņš parāva pildspalvu, gandrīz saplēšot papīru.

−    Dieva dēļ, sieviete, vai tu vienreiz beigsi tā pielavīties!

Līza žāvādamās apmetās uz krēsla roku balsta Peinteram līdzās. Viņa paplikšķinaja vīrietim pa plecu. − Cik mēs jūtīti! − Atstājusi roku uz pleca, viņa pieliecās tuvāk. − Bet nopietni − ko tu zīmē?

Peinters pēkšņi bija pamanījis viņas labo krūti tieši pie sava vaiga.

Noklepojies viņš atkal pievērsās zīmējumam. − Es tikai spēlējos ar to simbolu, ko mēs atradām uz iebrucējas rokas. Kāds cits mūsu aģents redzēja to diviem Sonnekonige. Sera Boldrika Valenberga mazbērniem dvīņiem. Tas noteikti ir svarīgs. Varbūt tā ir norāde, ko mēs esam palaiduši garam.

−    Vai varbūt tam vecajam nelietim patīk iezīmēt savus pēcnācējus ka lopus. Vismaz audzēti tie tiek ka šķirnes lopi.

Peinters pamāja ar galvu. − Bet atceries, ko teica Klauss. Kaut ko par mezgla savilkšanos. Ka neizpaustu noslēpumu.

Viņš noslēdza zīmējumu ar dažiem rūpīgiem vilcieniem. Tad nolika simbolus vienu otram blakus. Oriģinālu un savilkto mezglu.

Pētīdams abus zīmējumus, Peinters saprata to nozīmi.

Līza laikam bija pamanījusi, ka viņš strauji ievelk elpu. − Kas ir? − viņa noprasīja, pieliekdamas vēl tuvāk.

Peinters norādīja uz otru zīmējumu. − Nav nekāds brīnums, ka Klauss pārgāja viņu pusē. Un varbūt tieši tāpēc Vālenbergi pēdējas dažas paaudzes dzīvo tik noslēgti.

−   Nesaprotu.

−   Mums šeit nav darīšana ar jaunu ienaidnieku, bet gan ar to pašu. − Peinters iekrāsoja savilktā krusta centru, izceļot tā apslēpto būtību.

Līza pārsteiguma noelsas. − Kāškrusts!

Peinters paraudzījās uz snaudošo milzi un viņa māsu.

Viņš nopūtās. − Atkal nacisti.

6:04. DIENVIDĀFRIKA

Stiklota oranžērija laikam bija tikpat veca ka pats lepnais nams. Tās logu rūtis bija tonētas un vitrāžām rotātās, it kā sakusušas Āfrikas saulē, un ierāmētās melnos dzelzs rāmjos, kas Grejam at− gadinaja zirnekļa tiklu. Stiklu iekšpuse uzkrājies mitrums aizmigloja skatu uz tumšajiem džungļiem ārā.

Ieejot oranžērijā, Greju vispirms pārsteidza lielais mitrums. Tas šeit noteikti sasniedza simt procentus. plānais kokvilnas kombinezons pielipa pie miesas.

Taču oranžērija nebija domata viņa komfortam. Tajā bija daudz dažādu augu − podos un uz plauktiem, uz terasēm, nokareni augi ķēdēs pakartos grozos. Gaisu pildīja simtiem ziedu smaržas. Telpas centrā klusi čaloja neliela bambusa un akmens strūklaka. Dārzs bija skaists, tomēr Grejs nobrīnījās, kam gan vajadzīga siltumnīca, dzīvojot Āfrika.

Atbilde nebija ilgi jāgaida.

Telpas otra ja stāvā stāvēja sirms kungs ar mazām šķērītēm viena un pinceti otrā rokā. Ar ķirurga rupību viņš noliecās par mazu bonsai kociņu − ziedošu plūmi − un nogrieza sīku zariņu. Atkal izslienoties, viņš apmierināti nopūtās.

Kociņš izskatījās vecs, greizi saliecies un piesiets ar vara stiepli. tā zari bija pilni ziediem, katrs no tiem atradās precīzā simetrija, līdzsvara un harmonija.

−   Viņa ir divsimt divdesmit divus gadus veca, − paziņoja sirmgalvis, vērojot savu roku darbu. Viņš runāja ar izteiktu senlaicīgu akcentu. − Viņa bija veca jau tad, kad 1941. gadā man to uzdāvināja pats Japanas imperators Hirohito.

Viņš nolika darbarīkus un pagriezās. Viņš bija aplicis baltu priekšautu uz tumši zila uzvalka ar sarkanu kaklasaiti. Viņš pastiepa roku pretī mazdēlam. −Izak, te'vreden…

Jaunais vīrietis steidzās uz priekšu un palīdzēja vectēvam nokāpt no otrā stava. Par to viņš izpelnījās tēvišķīgu paplikšķina− šanu pa plecu. Vecais vīrs noraisīja priekšautu, paņēma melnu spieķi un smagi atspiedās uz ta. Grejs pamanīja reljefo ģērboni uz spieķa sudraba roktura. Smalki izkalts lielais burts VV vīrs pazīstama aboliņlapas simbola, kāds bija ietetovets dvīņiem Izakam un Iškei.

−    Es esmu Sers Boldriks Valenbergs, − patriarhs klusi paziņoja, nopētīdams Greju un Monku. − Lūdzu, nāciet man līdzi uz salonu, mums ir daudz kas jāpārrunā.

Pagriezies viņš, balstoties uz spieķa, aizsoļoja oranžērijas dziļuma.

Izskatījās, ka vecajam virām ir krietni pāri astoņdesmit, taču, ja neskaita pārvietošanos ar spieķi, nekādu citu vārguma pazīmju nebija. Viņam joprojām bija kupli sudrabaini balti mati, pāršķirti vidu celiņa un mazliet aušīgi nogriezti līdz pleciem. Ap kaklu sudraba ķēde karājās brilles, kuram viens stikls bija aprīkots ar tādu ka juveliera lupu.

Šķērsojot šīfera flīzēm izklāto telpu, Grejs pamanīja, ka oranžērijas augu valsts ir nodalīta dažādos sektoros − bonsai kociņi un krūmi, paparžu dārzs un, visbeidzot, bagatiga orhideju audzētava.

Vecais vīrs ievēroja viņa uzmanību. − Es audzēju Phalaenopsis jau sešdesmit gadus. − Viņš apstajās pie gara stiebra ar ziediem pusnakts violetā krasā, ka sāpīgiem zilumiem uz miesas.

− Skaisti, − uzslavēja Monks, tomēr neslēpjot ironiju.

Izaks pievērsa viņam niknu skatienu.

Sirmgalvis šķita to nemanam. − Un tomēr melno orhideju joprojām nav izdevies iegūt. Tā ir visu audzētaju Svētais Grals. Esmu ticis jau diezgan tuvu. Tomēr, ieskatoties palielinājumā, joprojām vairāk redzamas svitras vai violeta krāsa, nevis melnkoka tonis.

Viņš izklaidīgi aptaustīja juveliera lupu.

Tagad Grejs saprata, kāda ir šis oranžērijas galvenā atšķirība no džungļiem ārā. Šeit daba nebija domāta baudīšanai. Šeit par to valdīja. Zem šīs ēkas stikla kupola daba tika apgriezta un sažņaugta, audzēta un pavairota, brīva augšāna aizkavēta ar vara stieplem, pat putekšņi rūpīgi izdalīti ar cilvēka roku.

Tropu mājas dziļuma viņi izgāja pa stikla vitrāžu durvīm un nokļuva atpūtas telpa ar rotanga un sarkankoka mēbelem − neliela salona, kas piekļāvās liela nama sāniem. Tālakaja galā divviru durvis ar izolācijās apdari veda uz nama iekštelpām.

Boldriks Valenbergs apsēdās krēsla ar augstu atzveltni.

Izaks piegāja pie rakstāmgalda, uz kura bija HP dators un pie sienas piestiprināts LCD monitors. Tam līdzās bija tāfele.

Grejs neuzkrītoši saskaitīja un ievēroja tās. Pieci simboli. Piecas grāmatas. šis arī bija pilns Hugo Hiršfelda runu komplekts. Bet ko tās nozīmēja? Kāds noslēpums bija pārāk skaists, lai ļautu tam iet bojā, un pārāk drausmīgs, lai izlaistu brīvībā?

Vecais vīrs salika rokas klēpi un pamāja Izakam.

Tas nospieda kādu taustiņu, un ekrana parādījās spilgts un skaidrs attēls.

Džungļos vīrs zemes bija pakarts augsts būris. Tam bija divi nodalījumi. Katrā no tiem saravies sēdēja cilvēks.

Grejs spēra soli uz priekšu, bet sargs pacēla šauteni un apturēja viņu. Viens no gūstekņiem ekrāna pacēla galvu, un tā seju spoži apgaismoja vīrs būra ierīkots prožektors.

Fiona.

Un otra būra pusē Raiens.

Fionas kreisā roka bija apsaitēta, ietīta krekla malā. Uz auduma bija tumši traipi. Raiens bija paslēpis labo plaukstu padusē un cieši saspiedis. Vispirms nosmērē viņus ar asinīm. Tas sievišķis laikam iegrieza viņiem rokas. Grejs lūdzas, kaut tas būtu vienīgais kaitējums. Viņam krūtis samilza bezspēcīgs niknums. Skatiens kļuva vērīgāks, sirds dauzijas ka veseris.

−   Tagad parunāsim, labi? − vecais vīrs ar sirsnīgu smaidu paziņoja. − Kā džentlmeņi.

Grejs pagriezās pret viņu, neatraujot skatienu no ekrana. Kāds nu kuram džentlmeniskums. − Ko jūs gribat zināt? − viņš vēsi jautāja.

Uz tas bija ar kritu izvilkta lielu simbolu virkne. Grejs pamanīja, ka tas visas ir rūnas un pēdējā no tam − Mensch rūna no Darvina Bībeles.

−    Par Bībeli. Ko vēl jūs atradāt tās lappuses?

−   Un jūs viņus atbrīvosiet?

−   Bet man vajag manu sasodīto roku! − iesaucas Monks.

Grejs paraudzījās uz Monku un uz veco vīru.

Boldriks pamāja Izakam, bet tas deva zīmi vienam no sargiem un uzrūca kādu pavēli holandiešu valoda. Sargs pagriezās uz papēža un pa divviru durvīm iegāja nama iekštelpas.

−   Lieka nežēlība nav vajadzīga. Ja jūs sadarbosieties, dodu savu vārdu, ka nevienam no jums netiks darīts pāri.

Grejs saprata, ka nav jēgas ilgāk klusēt, jo vairāk tāpēc, ka viņš nevarēja piedāvāt neko vērtīgu, tikai melus. Viņš paspēra soli sāņus un parādīja saslēgtas rokas. − Man būs japarāda jums, ko mēs atradam. Es to nevaru precīzi aprakstīt. Tas ir vēl viens simbols, līdzīgs tiem pārējiem.

Vēl viens mājiens, un Greja rokas bija brīvas. Paberzējis plaukstu locītavas, viņš piegāja pie tāfeles. Pret viņu bija pavērsti vai− raku šauteņu stobri.

Vajadzēja uzzīmēt kaut ko pārliecinošu, bet viņš nemaz tik labi neparzināja rūnas. Grejs atcerējās muzeja redzēto Himlera tējkannu. To rotāja kāds runu simbols. Tam vajadzētu būt pietiekami noslēpumainam un pārliecinošām. Un, iemetot to ka sprunguli riteņos, varbūt izdosies aizkavēt šejieniešiem noslēpuma ātrisinašanu.

Paņēmis krita gabaliņu, viņš uzzīmēja uz tējkannas redzēto simbolu.

Boldriks paliecās uz priekšu, piemiedzis acīs. − Saules rats, interesanti.

Grejs ar kritu rokā stāvēja pie tāfeles ka students, gaidīdams profesora spriedumu par kādu mātematikas problēmu.

− Un tas ir viss, ko jūs atradat Darvina Bībele? − apjautājas Boldriks.

Grejs ar acs kaktiņu pamanīja vieglu smīnu Izaka seja.

Kaut kas nebija kartībā.

Boldriks gaidīja Greja atbildi.

−   Vispirms atlaidiet viņus, − pieprasīja Grejs, norādot uz monitoru.

Vecais vīrs ieskatījās Grejam acīs. Par spīti liekulīgājai laipnībai, Grejs nojauta viņa aso prātu un arī nesaudzīgu cietsirdību. Vecajam kungam visa šī izrāde sagādāja lielu prieku.

Tomēr beidzot Boldriks partrauca skatienu divkauju, paraudzi− jas uz mazdēlu un atkal pamāja ar galvu.

−    Wie erst? − jautāja īzaks. Kuru pirmo?

Grejs saspringa. Te notika kaut kas pavisam nelāgs.

Boldriks atbildēja angliski, atkal pieversis skatienu Grejam, lai pilnība izbaudītu šo izpriecu. − Es domāju, puisi. Pataupīsim meiteņu vēlākam laikam.

Izaks ievadīja datorā kādu komandu.

Pkrana grīda Raiena būra daļa pēkšņi atvērās. Viņš izkrita, kliegdams bez skaņas un vicinadams rokas, l'uisis smagi nogāzās garaja zalē. Aši piecēlās un pārbijies raudzījās apkārt. Viņš neapšaubami redzēja draudošas briesmas, par kuram Grejs neko nenojauta. Varbūt tas bija kāds dzīvnieks, ko pievilinājušās pilošas asinis.

Grejs atcerējās nesenos Iškes vārdus.

Mēs tikai gauiam ziņu no grootvader. …Tad varēsim sākt medības.

Kadas medības?

Boldriks pamāja Izakam un ar roku parādīja slēdža pagriešanu.

Izaks nospieda kādu taustiņu, un skaļruņos parādījās skaņa. Kliedzieni un bļāvieni.

Skaidri atskanēja Fionas balss. − Bēdz, Raien! Kāp kokā!

Puisis vēlreiz apgriežas apkārt, tad klibodams metās bēgt ārā no kadra. Un − vēl ļaunak − Grejs dzirdēja kādu smejamies. Sargus, kas arī atradās ārpus kameras redzesloka.

Tad skaļruņos atskanēja kāds cits brēciens.

Plēsonīgs un asinskārs.

To dzirdot, visi matiņi uz Greja ķermeņa saslējās stāvus.

Boldriks pārvilka ar plaukstu sev par kaklu, un skaņa atkal tika izslēgta.

−   Mēs te audzējam ne tikai orhidejas, komandieri Pirs, − paziņoja vecais kungs, atmetis visu liekuļoto laipnību.

−   jūs mums devāt vārdu, − atgādināja Grejs.

−    Ja jūs sadarbosieties! − Boldriks bez piepūles piecēlās no krēsla. Nicīgi atmeta ar roku uz tāfeles pusi. − Vai jūs mūs uzskatāt par muļķiem? Mēs visu laiku zinājām, ka Darvina Bībelē nav nekā cita. Mums jau ir viss vajadzīgais. tā bija tikai parbaude un demonstrācija. Mēs jūs atvedām šurp citu iemeslu dēļ. Lai atbildētu uz citiem jautājumiem.

Grejs sagrīļojās, pamazām apjaušot patiesību. − Gāze…

−    Bija domāta tikai apdullinašanai. tā nav nāvējošā. Tomēr jūsu maza blēdība bija uzjautrinoša, tas nu man jaatzīst. Tagad laiks doties tālāk.

Boldriks piegāja tuvāk pie monitora. − Jūs gribat viņu pasargāt, vai ne? Šo mazo, ugunīgo skuķenu. Zeer goed. Es jums parādīšu, kas viņu sagaida mežā.

Galvas mājiens, taustiņa klikšķis, un monitora sānu sektorā parādījās kāds attēls.

Greja acis šausmās iepletās.

Boldriks ierunājās: − mēs vēlamies noskaidrot ko vairāk par vienu no jūsu līdzzinātājiem. Es tikai gribēju pārliecināties, ka jūs vairs nespēlesiet spēlītēs, labi? Vai jums vajadzīgs vēl kāds paraugdemonstrējums?

Grejs izmisis raudzījās attēla ekrana. − Par kuru? Par kuru jūs gribat uzzināt?

Boldriks pienāca tuvāk. − Par jūsu priekšnieku. Peinteru Krovu.

UKUFA. 6:19. RIČARDSBEJA, DIENVIDĀFRIKA

Līza redzēja, ka trīc Peintcra kājās, kāpjot pa Britbh Telecom International vietējā biroja pakāpieniem. Viņi bija ieradušies tikties ar britu aģentu, kurš iespējamā uzbrukuma Valenbergu muižai palīdzes ar transportu un vietējo apstākļu parzināšanu. Šī firma atradās tikai neilga taksometra brauciena attāluma no Ričards− bejas − ievērojamas ostas Dienvidafrikas dienvidu krastā. No tās līdz Valenbergu īpašumam bija tikai stundas brauciens.

Peinters pieķerās pie kāpņu margām, atstājot slapju plaukstas nospiedumu. Līza satvēra viņa elkonī un palīdzēja uzkāpt uz pēdējā pakāpiena.

− Pats varu, − viņš mazliet pikti atcirta.

Līza neņema jauna viņa dusmas, jo zina ja, ka tās radušas no apspiestajam raizēm. Peinters cieta arī mokošas sāpes. Viņš rija kodeinu ka M&amp;amp;amp;M konfektes. Klibodams viņš devās uz telekomunikāciju firmas durvīm.

Liza cerēja, ka atpūta lidmašīna būs palīdzējusi viņam atgūt spēkus, taču gaisa pavadīta puse dienas bija viņu vēl vairāk novārdzinājusi… paatrinajusi devoluciju, ja varēja ticēt Annai.

Viņa un Ginters palika lidmašīna sargu uzraudzībā. Lai gan sardze diez vai bija nepieciešama. Pēdējo lidojuma stundu Anna pavadīja, vemjot lidmašīnas tualetē. Kad viņi devās projām, Ginters sēdēja uz divana, turēdams klēpi māsas galvu ar mitru drānu uz pieres. Viņas kreisā acs bija asinīm pieplūduši un šķita sāpīgi sasista. Liza iedeva Annai līdzekli pret nelabumu un iešļircinaja morfinu.

Līza gan to neizteica skaļi, bet, spriežot pēc visam pazīmēm, Annai un Peinteram bija atlikusi ne vairāk ka viena diena, līdz būs jau par vēlu viņus glābt.

Viņu vienīgais pavadonis majors Brūkss atvēra durvis. Viņš ka vienmēr modri parlaida skatienu ielai, bet šajā agraja rīta stundā cilvēku tur vēl nebija daudz.

Peinters stīvām kājām iesoļoja pa durvīm, cenzdamies slēpt klibošanu.

Liza sekoja viņam. Jau pēc dažam minūtēm viņus aicināja no priekštelpas caur daūdzu pelēku biroja telpu un kabinetu labirintu uz apspriežu zaļi.

Ta bija tukša. Pa lielajiem logiem pie tālākas sienas pavērās skats uz Kičardsbejas lagunu. Ziemeļpusē bija industriālā ostas ainava ar ceļamkrāniem un konteineru kuģiem. Dienvidos pletās ar dambi norobežota sākotnējās lagUnas daļa, kur tagad bija ierīkots rezervāts un parks − tur mitinājās krokodili, haizivis, nīlzirgi, pelikani, kormorani un visuresošie flamingo.

Austoša saule pārvērtā ūdeņus par liesmojošu spoguli.

Kamēr viņi gaidīja, tika atnesta teja ar smalkmaizītēm. Peinters apsēdās pie apspriežu galda. Līza pievienojas viņam. Majors Brūkss palika stāvam netālu no durvīm.

Peinters laikam nojauta Līzas neizteikto jautājumu. − Es jūtos labi.

− Nē, nejūties vis, − viņa klusi iebilda. Šī tukšā telpa nezin kāpēc uzdzina viņai bijību.

Peinters uzsmaidīja sievietei, viņa acīs bija zobgalīgs mirdzums. Par spīti ārējam savārgumam, viņa prāts joprojām bija ass. Liza bija pamanījusi, ka viņš runā mazliet lēnāk un neskaidrak, bet tas varbūt bija no zālēm. Vai viņa prāts saglabāsies līdz pēdējam brīdim?

Līza zem galda pasniedzās pēc viņa rokas.

Viņš satvēra Lizas plaukstu.

Līza negribēja viņu zaudēt. Pašai par pārsteigumu, viņas sirdī uzbangoja saviļņojums. Viņa taču tik tikko bija iepazinusi šo vīrieti. Viņa vēlējās zināt vairāk. Kas viņam vislabāk garšo, par ko viņš vissirsnīgāk smejas, ka viņš dejo, ko viņš čukstētu, novēlot labu nakti. Viņa negribēja to visu zaudēt.

Viņa sažņaudza pirkstus, it kā tikai ar gribasspēku varētu noturēt un pasargāt mīļoto.

Tajā brīdī telpas durvis atkal atvērās. Britu aģents beidzot bija ieradies.

Līza pagriezās un pārsteigtā uzlūkoja ienācēju. Viņa bija iztēlojusies elegantu spiegu, Džeimsa Bonda līdzinieku Armani uzvalkā. Taču parādijās pusmuža sieviete saburzīta safari kostīmā. Viena roka viņa turēja saņurcītu cepuri. Sievietes seja bija pārklātā ar sarkaniem putekļiem kā ar grima kārtu, izņemot apļus ap acīm, ko laikam bija atstājušas saulesbrilles. Tie piešķīra viņai nedaudz pārsteigtu izskatu, par spīti gurdi sagumušajiem pleciem un skumjam acīs.

−   Es esmu doktore Pola Keina, − sieviete paziņoja, pamāja ar galvu majoram Brūksam un pienāca pie viņiem. − Mums nav daudz laika saskaņošanai.

Peinters stāvēja pie galda. Uz tā bija izklātā satelīta fotouzņēmumu sērija. − Cik veci tie ir? − viņš jautāja.

−   Fotografēti vakar vakarā, kad iestājās krēsla, − atbildēja Pola Keina.

Viņa jau bija pastāstijusi par savu uzdevumu. Pēc bioloģijas doktores grada iegūšanas viņu saverveja britu izlūkdienests un nosūtīja uz Dienvidāfriku. Viņa kopā ar pārinieci veica dažādus zinātniskus pētījumus, vienlaikus slepeni novērojot un uzraugot Valenbergu īpašumus. Viņas izspiegoja šo ģimeni jau gandrīz desmit gadus, līdz pirms nepilnam divām dienam notika traģēdija. Viņas partnere mīklainos apstākļos gāja bojā. Oficiāli tika skaidrots, ka sievieti nogalināja lauva. Taču doktori Keinu tas nepārliecināja.

−   Pēc pusnakts mēs veicām infrasarkano skenešanu, − viņa turpinaja. − Bet gadījās kļūme. mēs pazaudējam attēlu.

Peinters raudzījās uz milzīgo, vairāk nekā tūkstoš akrus plašo īpašumu. Bija redzams neliels, biezajos džungļos izcirsts lidmašīnu skrejceļš. Dažādas ēkas bija izkaisītas mežainajas augstienes, plašajas savannas un biezajos džungļos. Paša blīvākā meža biezokņa vidu bija uzcelta akmens un koka pils. Valenbergu galvena rezidence.

−   Un savrupnama tiešā tuvuma labāku skatu iegūt nav iespējams?

Pola Keina papurināja galvu. − Šie džungļi ir Āfrikas kalnu mežs, senas mežu platības. Dienvidafrika tādas saglabajušās tikai dažās vietas. Vālenbergi izvēlējās šo apvidu savam mājoklim gan tā nomaļās atrašanās vietas dēļ, gan, lai iegutu sava rīcībā šo gigantisko mežu. Vecākie koki šajā meža ir četrdesmit metrus augsti, augu valsts it kā sadalīta slāņos un lapotnes. Bioloģiska daudzveidība šajā biezokni ir lielākā nekā jebkuros tropiskajos mūžamežos vai Kongo džungļos.

−    Un tas ir lielisks aizsegs, − piebilda Peinters.

−      Tikai paši Vālenbergi zina, kas notiek šo lapotņu paēna. Taču mēs esam noskaidrojuši, ka muižas ēka ir tikai aisberga virsotne. Zem tas ir ierīkots milzīgs pazemes komplekss.

−   Cik dziļi? − jauta ja Peinters, raugoties uz Līzu. Ja Vālenbergi veic izmēģinājumus ar Zvanu, tas jāpaslēpj droši.

−   To mēs nezinām. Vismaz precīzi ne. Taču Vālenbergi sapelnīja savu bagātību ar zelta raktuvēm.

−    Vitvatersrandas kalnos.

Pola paraudzījās uz viņu. − Pareizi. Redzu, ka jūs esat sagatavojis mājāsdarbu. − Viņa atkal pievērsās satelīta uzņemumiem.

− Pieredze raktuvju būvniecība tika izmantota pazemes kompleksa ierīkošanā zem savrupnama. Mēs zinājām, ka ēkas pamatu būvē kā konsultants tika pieaicināts kalnu inženieris Bertrāns Kulbers, bet viņš drīz pēc tam gāja bojā.

−    Ļaujiet minēt − mīklainos apstākļos?

−    Viņu sabradāja bifelis. Taču viņa nāve nebija ne pirmā, ne pēdējā, ko var saistīt ar Vālenbergiem. − Viņas acīs pazibēja sāpes, atceroties draudzeni. − Visu laiku klīst baumas par cilvēku pazušanu šajā apvidū.

−   Tomēr neviens nav ieradies šajos īpašumos ar kratīšanas orderi.

−   Jums jasaprot, cik nedroša ir Dienvidafrikas politiska situācija. Režīmi mainās, bet īstais valdnieks šajā zeme vienmēr ir bijis zelts. Valenbergi ir neaizskarami. Zelts viņus sargā labāk nekā jebkurš cietokšņa grāvis vai sava armija.

−   Bet jūsejie? − Peinters gribēja zināt. − Kāpēc Mz5 interesējas par viņiem?

−    mūsu interesei, jāteic, ir visai sena vēsturē. Britu izlūkdienests vēro Valenbergus jau kopš Otrā pasaules kara beigām.

Peinters noguris atkal apsēdās krēsla. Viena acs vairs īsti skaidri neradīja. Viņš to paberzēja. Visu laiku juzdams, ka Līza viņu vēro, Peinters atkal pievērsas Polai. Viņš nebija pastāstijis par savu atklājumu − Valenbergu ģērboņa centrā paslēpto nacistu simbolu, taču acīmredzot britu izlūkdienestam šī saistība bija zinama.

−    mēs zinājām, ka Vālenbergi bija galvenie finansetaji Annenerbē Forschung und Iehrgemeitischaft − nacistu Senču mantojuma un mācību biedrībai. Vai pazīstat šādu grupējumu?

Peinters papurināja galvu, izsaucot jaunu sāpju lēkmi. Pēdējā laika galvassāpes bija pārņēmušās arī kaklu un ar asiem durkļiem sniedzas līdz pat mugurkaulam. Sakodis zobus, viņš pārcieta sāpju uzliesmojumu.

−   Senču mantojuma biedrībā bija pētniecības grupa Heinriha Himlera vadībā. Viņi īstenoja dažādus projektus, meklējot āriešu rases saknes. Viņi arī ir vainojami dažos no baismīgākajiem briesmu darbiem, kas pastrādati koncentrācijas nometnēs un citos slepenos objektos. Pamatā tie bija neprātīgi zinātnieki ar ieročiem.

Peinters savaldījās, lai nesarautos − taču šoreiz nevis no sāpēm, bet no nepatīkama pārsteiguma. Viņš bija dzirdējis, ka daži tā raksturo "Sigmu". Zinātnieki ur ieročiem. Vai tāds bija viņu īstenais ienaidnieks? "Sigmas" līdzinieki nacistu gaumē?

Līza iejautajās: − Kāpēc Vālenbergi interesejas par šādiem pētījumiem?

−To mēs īsti droši nezinām. Taču kara laika Dienvidafrikā bija daudz nacistu piekritēju. mēs zinām, ka arī pašreizējais patriarhs Sers Boldriks Vālenbergs kādreiz, pirms kara aizrāvas ar eigeniku un piedalijās zinātnieku konferencēs Vācijā un Austrijā. Bet pēc kara viņš pazuda noslēgtībā, paņemot līdzi visu ģimeni.

−   Atgūties no sakāves? − apjautājas Peinters.

−   Nē, mēs tā nedomājām. pēc kara Sabiedroto karaspēki pārmeklēja Vācijas lauku apvidus, meklējot nacistu slepenās tehnoloģijas. − Pola paraustīja plecus. − arī mūsu britu karaspēks.

Peinters pamāja ar galvu. Viņš jau bija dzirdējis Annas stāstījumu par šo sirošanu un laupīšanu.

−    Taču nacisti labi pieprata slēpt pēdas, izmantojot izdedzinātās zemes politiku. Nogalinot zinātniekus, uzspridzinot laboratorijas. Mūsu vienība nonāca kāda objektā Bavārijā burtiski dažas minūtes par vēlu. mēs atradām grāvi iemestu zinātnieku ar sašautu galvu, bet vēl dzīvu. Pirms nāves viņš paguva kaut ko pastāstīt par notikušo. Tie bijuši jauna, kvantu eksperimentos atklāta, enerģijas avota pētījumi. Viņiem bija izdevies iegūt kaut ko vērtīgu. Neparasti jaudīgas degvielas avotu.

Peinters saskatījās ar Lizu, atceroties Annas stāstīto par nulles punkta enerģiju.

−    Lai kāds arī bija atklājums, šis noslēpums tika slepus izvests pa nacistu ierīkotajam žurku alām. Nekas daudz par to nav zināms, tikai šis vielas nosaukums un vieta, uz kurieni veda pēdas.

−   Uz Valenbergu īpašumiem? − minēja Līza.

Pola pamāja ar galvu.

−    Un vielas nosaukums? − jautāja Peinters, lai gan viņš pats jau bija sapratis, par ko ir runa. − Vai to sauca Xerum 525?

Pola izsliedamās uzmeta viņam bažīgu skatienu. − Kā jūs to zināt?

−    Zvana enerģijas avots, −Liza nomurminaja. Taču Peinters bija izlēmis. Bija pienācis laiks atklāt doktorei Polai Keinai visas kārtis. Viņš piecēlās.

−   Jums jāsatiek kāds cilvēks.

Anna šo ziņu uzņēma tikpat satraukti. − Tātad Xerum 525 izgatavošanas noslēpums netika iznīcināts? Unglaublich!

Viņi visi bija atgriezušies Ričardsbejas lidostā un sapulcējušies angārā, kur divos putekļainos huzu Trooper džipos tika iekrauti ieroči un aprīkojums.

Līza parskatīja aptieciņas saturu, ieklausīdamās arī Peintera, Annas un Polas sarunā. Lizai līdzās stāvēja Ginters. Raugoties uz māsu, viņa pierē bija ievilkusies dziļa rupju rieva. Pēc Līzas iedotajām zālēm Anna šķita nedaudz atguvusies. Bet uz cik ilgu laiku?

−    Kamēr Zvans kopā ar tavu vectēvu tika evakuēts uz ziemeļiem, − Peinters skaidroja Annai, − Xerum 525 noslēpumi acīmredzot tika sūtīti uz dienvidiem. Viens eksperiments sadalīts divās daļās. kādā brīdī Valenbergi laikam uzzināja par to, ka Zvans ir saglabājies. Boldriks Vālenbergs − Senču mantojuma biedrības finansētājs − droši vien zināja par Granitschloss.

Pola piekrita. − Tieši šī biedrība atbalstīja Himlera ekspedīcijas uz Himalajiem.

−    Un, kad viņi to bija uzzinājuši, tad Boldrikam vairs nesagādāja grūtības iesūtīt spiegus Granitschloss.

Annas seja bija vēl vairāk nobālējusi, taču ne no slimības. − Tas nelietis mūs izmantoja! Visu laiku!

Peinters pamāja ar galvu. Ceļā uz angaru viņš jau bija visu paskaidrojis Lizai un Polai. Boldriks Vālenbergs vadīja visu, komandējot un diriģējot no tālienes. Lai nebulu jāiznieko talanti un no jauna jāizgudro ritenis, viņš mierīgi ļāva Granitschloss zinātniekiem, Zvana speciālistiem, turpināt pētījumus, bet spiegi visu laiku sūtīja informāciju viņam uz Āfriku.

−   Vēlāk Boldriks laikam uzbūvēja pats savu Zvanu, − Peinters turpināja. − Slepeni eksperimentēja, radīja savus Sonnekonige, uzlaboja tos, izmantojot jūsu zinātnieku atklātās jaunas metodes. Tas bija visizdevīgākais iekārtojums. Bez rezerves Xerum 525 avota Granitschloss iemītnieki bija apdraudēti, pašiem nezinot, viņi atradās Boldrika Valenberga vara. Viņš jebkurā brīdī varēja tiem izsist pamatu zem kājām.

−   Un to arī izdarīja, − Anna nikni noteica.

−   Bet kāpēc? − nesaprata Pola. − Ja jau šis slepenais plāns darbojās tik labi?

Peinters paraustīja plecus. − Varbūt tāpēc, ka Annas grupa arvien vairāk un vairāk attālinājās no nacistu āriešu pārākuma ideāliem.

Anna piespieda plaukstu pie pieres, it kā atvairīdama šos sāpīgos atklājumus. − sākās kurnēšana… dažu zinātnieku vidū… par to, ka jāiziet atklātībā, jāpievienojas zinātniskajai sabiedrībai, japavēsta par mūsu pētījumiem.

−    Bet es šaubos, vai tie bija galvenie iemesli, − iebilda Peinters. − Ir noticis kaut kas cits. Kaut kas lielāks. Kaut kas tāds, kas pēkšņi padarīja Granitschloss lieku.

−   Manuprāt, jums varētu būt taisnība, − piekrita Pola. − Pēdējo četru menešu laikā Valenbergu īpašumos vērojama īpaša rosība. Kaut kas viņus ir iekustinājis.

−   Varbūt izdarījuši kādu ievērojamu atklājumu, − Anna bažīgi ieminējās.

Beidzot ierunājās arī Ginters, akmeņaini čerkstošā balsi. − Genug! − Nespēdams vairs nosēdēt dīkā, sarūgtinātais milzis pūlējās atrast īstos vārdus angļu valodā. − Tam maitam ir Zvans… un Xerum… mēs to atradīsim. Izmantosim. − Viņš pamāja māsai ar roku. − Pietiek pļāpāt!

Liza no visas sirds viņam piekrita. − Mums jaatrod iespēja tur iekļūt. − Un labi drīz, viņa klusībā piebilda.

−   Lai iebruktu triecienā, vajadzētu veselu armiju. − Peinters pievērsās Polai. − Vai varam cerēt uz Dienvidafrikas valdības palīdzību?

Viņa papurināja galvu. − Ne mazāko cerību. Vālenbergi visus ir uzpirkuši. Mums būs jāatrod iespēja ielavīties slepus.

−   Satelīta uzņēmumi neko daudz nepalīdzēja, − ieminējās Peinters.

−   Tad būs jārīkojas ka vecos laikos, − paziņoja Pola un devās visiem pa priekšu pie mašīnam. − Viens mans aģents jau gaida mūs tur.

6:28

Khamisi gulēja uz vēdera. Lai gan jau bija uzausis rīts, ēnas džungļu pakājē pirmajos saules staros tikai vēl vairāk sabiezēja. Viņš bija ģērbies armijas maskēšanas tērpa un bruņojies ar lielo divstobreni 465 Nitro Holland &amp;amp;amp; Hollarui Roizal, kas bija piesprādzētā pie muguras. Rokā viņš turēja zulusu tradicionālo īso šķēpu assegai.

Viņam aiz muguras gulēja vēl divi zulusu izlūki − vecā vīra, Khamisi glābēja, mazdēls Tau un viņa labākais draugs Njongo. Viņi bija bruņojušies ar šaujamieročiem, ka arī īsiem un gariem šķēpiem. Viņi bija ģērbušies zvērādu tērpos, izkrāsojuši savus augumus un apsējuši ap galvu ūdra ādas lentes.

Trijotne bija pavadījusi nakti, pētot mežus ap savrupnamu, zīmējot karti un meklējot pieejas ceļus, kas ļautu izvairīties no sargiem, kas staigāja pa tiltiņiem augstu virs zemes. Viņi ložņaja pa zvēru takam, lienot caur krūmiem un sekojot nelielam antilopju pulciņam, slepjoties ēnās. Khamisi vairākkart apstājas, lai atsietu virves, kas, nomaskētas ka vīteņaugi, savienoja gaisa celiņus ar zemi, un ierīkotu citus pārsteigumus.

Paveicis šos uzdevumus, viņš kopā ar abiem pārējiem izlūkiem devās uz strautu, kas plūda zem īpašumu teritorijas augsta žoga.

Bet pirms brīža viņš izdzirdēja šaušalīgo brēcienu.

Hūū−ūh−OOO!

Tas noslēdzas ar griezīgu kaucienu.

Khamisi sastinga. Šo skaņu viņš atcerējās ar katru miesas šūniņu.

Ukufa.

Polai Keinai taisnība. Viņa doma ja, ka šie radījumi nak no Valenbergu īpašumiem. Vai tie bija izbēguši vai tīši uzsutiti uzbrūkt viņam un Marsijai, to viņa nevarēja pateikt. Lai nu ka, bet tagad šie briesmoņi bija brīvībā un devās medīt.

Bet ko?

Kliedziens atskanēja diezgan tālu kreisajā pusē.

Tas nemedīja viņus. Šie radījumi bija pārāk prasmīgi mednieki. Tie tik drīz nealklatu savu klātbūtni. Kaut kas cits bija tos piesaistījis un uzjundījis to asinskari.

Tad viņš izdzirdēja kādu balsi saucam vācu valoda žēlabainu lūgumu pēc palīdzības.

Tā skanēja tuvāk.

Joprojām ka apdullis no zvēra brēciena, Khamisi karsti vēlējas bēgt − ātrāk un tālāk. Tā bija pirmatnēja reakcija.

Arī Tau viņam līdzās zulusu valodā mudinaja uz to.

Taču Khamisi pagriezās žēlabainas balss virzienā. Tie nezvēri jau bija viņa acu priekšā laupījuši dzīvību Marsijai. Viņš atcerē− jas pārciestās šausmas, mirkstot līdz zodam ūdeni un gaidot rītausmu. Viņš nedrīkstēja pagriezt muguru šim nelaimīgājam.

Pievelies tuvāk Tau, Khamisi pasniedza viņam uzzīmētas kartes. − Atgriezies nometnē. Aiznes tos doktorei Keinai.

− Khamisi… brāli… ne, nac līdzi. − Tau acis bija šausmas plati ieplestas. Vectēvs laikam bija stāstījis viņam par ukufu, par nostāstu tēliem, kas atdzīvojušies. Khamisi bija jaatzist šī vira un viņa drauga drosme. Neviens cits neuzdrīkstējās spert kāju šajos īpašumos. Maņticībai bija liela vara.

Taču tagad, sastapies ar īstām briesmām, Tau negribēja vairs uzkavēties ne mirkli.

Un Khamisi nevarēja viņu par to nosodīt. Viņš atcerējās savu pārbīli toreiz, kopā ar Marsiju. Viņš arī nestājās zvēram pretī, bet metās bēgt, slēpties, atstājot sievieti plēsoņas varā.

− Ej, − pavēlēja Khamisi. Viņš pamāja ar galvu uz tāluma redzamo žogu. Kartes bija jānogādā drošība.

Tau un Njongo mirkli vilcinājās. Tad Tau pamāja ar galvu un abi izlūki, zemu pieliekušies, metās skriet un pazuda džungļos. Khamisi pat nedzirdēja viņu soļus.

Džungļos bija iestājies draudīgs klusums, smags un blīvs kā pats meža biezoknis. Khamisi devās abu balsu − cilvēka un zvēra − virzienā.

Pec minūtes džungļus sadrebinaja vēl viens kauciens. Tas beidzās ar tādu ka rejošu klepu. Khamisi pārsteigts apstājās, šajās pēdējas skaņas saklausot kaut ko pazīstamu.

Pirms viņš paguva to apdomāt, viņa uzmanību piesaistīja klusa šņukstēšana.

Ta atskanēja tieši vīrs galvas.

Khamisi ar šautenes stobru pašķira dažas lapas. Priekšā džungļos bija paveries neliels klajums, kur nesen bija nokritis kāds koks. Caur šo robu lapotne rīta saules stari iespraucās līdz pat zemei. Tam līdzās apkārtējie džungļi šķita pat vēl tumšāki un ēnainaki.

Viņa skatienu piesaistīja kustība klajuma otra malā. Jauneklis − vēl gandrīz zēns − zemu pakāpies koka, pūlējās aizsniegt na− kamo zaru, lai varētu uzrāpties augstāk. Viņš nespēja to aizsniegt. Nespēja satvert ar labo roku. Pat no tālienes Khamisi redzēja asinis, kas veltīgajos pūliņos sūcās no puiša krekla piedurknes.

Bet tad puisis pēkšņi saļima uz ceļiem un pieplaka pie koka stumbra, lai paslēptos.

Un tūdaļ acu priekšā parādījās arī jaunekļa pēkšņo baiļu iemesls.

Khamisi sastinga, ieraugot radījumu, kas iznāca klajuma zem koka. Tas bija masīvs, bet spēja pārvietoties klusi un zaglīgi. Tas bija lielāks par pieaugušu lauvu tēviņu, taču nebija lauva. Zvēra plušķaina spalva bija balta ka albinam, acis nedabiski mirdzoši sarkanas. Muguras līnija stiepās no augstākiem muskuļainiem pleciem līdz zemākām pakaļgalam. Spēcīgais kakls balstīja lielu galvu ar sunim līdzīgu purnu un platam ausim ka sikspārnim. Tas pagriezās uz koka pusi.

Pacēlis galvu, zvērs sāka ošņāties, asiņu smakas pievilināts.

Lupas pavērās, atsedzot asu zobu rindu.

Zvērs atkal iegaudojās, noslēgdams kaucienu ar rejošu klepu.

Tad tas sāka rāpties kokā.

Khamisi zināja, kas ir viņa pretinieks.

Ukufa.

Nāve.

Taču, lai cik drausmīgs tas izskatītos, Khamisi zināja tā īsto vārdu.

6:30

−      Suga Crocuta crocuta, − paziņoja Boldriks Valenbergs, pieiedams pie LCD monitora. Viņš bija ievērojis Greja lielo interesi par radījuma attēlu ekrānā līdzās bun iesprostotajai Fionai.

Grejs nopētīja masīvo, lācim līdzīgo zvēru, kas stāvēja ka sastindzis, raudzīdamies kamerā, rūkdams, plati atvēris muti ar baltam smaganām un dzeltenīgiem ilkņiem. Tas droši vien svēra aptuveni trīssimt mārciņas. Zvērs sargāja saplosītas antilopes atliekas.

−        Plankumaina hiēna, − turpināja Boldriks. − šī suga ir otrs lielakais gaļedājs Āfrika, tas spēj vienatne pievarēt gnu antilopes tēviņu.

Grejs sarauca pieri. Ekrānā redzamais nezvērs nebija nekāda parasta hiēna. Tas bija trīs līdz četras reizes lielāks. Un balais kažoks. Kaut kāds gigantisma un albīnisma maisījums. Monstrs mu− tants.

−      Ko jūs ar to izdarījāt? − viņš jautāja, nespēdams noslēpt riebumu. Viņš vēlējas panakt, lai vecais vīrs ilgāk runā, lai iegutu vairāk laika. Saskatījies ar Monku, viņš atkal pieversās namātevam.

−      mēs padarījām šo radījumu labāku, stiprāku. − Boldriks pa− raudzījās uz mazdēlu. Izaks joprojām vienaldzīgi vēroja ekrana notiekošo. − Vai ne, Izak?

−      ja, grvotvader.

−      Eiropa aizvēsturiskos alu zīmējumos redzams mūsdienu hiēnas dižais sencis. Milzu hiēna. Mēs atradam iespēju, kā Crocuta atgūt kadreizejo varenību. − Boldriks stāstīja tikpat bezkaislīgi ka par melno orhideju audzēšanu. − Mēs pat uzlabojam šī dzīvnieka prāta spējas, iekļaujot tā smadzeņu garozā cilvēka šūnas. Apbrīnojami rezultāti.

Grejs bija dzirdējis par līdzīgiem eksperimentiem ar pelem. Stenforda universitāte zinātnieki bija radījuši peles, kurām bija viens procents cilvēka smadzeņu. kādas velnišķības te notika?

Boldriks piegāja pie tāfeles ar pieciem runu simboliem. Uzsita pa tāfeli ar spieķi. − Pašlaik vairāki Cray XT3 superdatori nodarbojas ar Hugo koda atšifrēšanu. Kad tas tiks paveikts, mēs varēsim ķerties pie cilvēka. Uzsākt nakamo evolūciju. Un atkal no Āfrikas radīsies pilnīgi jauns cilvēks, kas darīs galu rasu netīrībai un jaukšanai, tik kristaltīras rases cilvēks, kas aizēnos visus līdzšinējos. Tas tikai gaida savu atbrīvošanu no mūsu samaitata ģenētiska koda un attīrīšanu.

Grejs saklausīja nacistu Ūbermensch filosofijas, pārcilvēka mita atskaņas. Vecais vīrs bija izkūkojis prātu. Citādi nevarēja būt. Taču Grejs redzēja domas skaidrību viņa acīs. Un ekrana bija vērojams kāda atbaidoša veiksmīga sasnieguma piemērs.

Greja skatiens pieversās Izakam, kad tas nospieda kādu taustiņu un hiēnas mutants pazuda no ekrana. Tad pār viņu nāca apjausma. Hiēnas albīnisms. Izaks un viņa dvīņumāsā. Citi balti blondie kaujinieki. Visi vienas ģimēnes bērni. Boldriks eksperimentēja ne tikai ar orhidejām un hienam.

−      Tagad atgriezīsimies pie jautājuma par Peinteru Krovu, − at− gadinaja vecais vīrs. Viņš pamāja ar roku uz ekrana pusi. − Tagad jūs saprotat, kas sagaida jauno meisje buri, ja jūs neatbildēsiet uz mūsu jautājumiem patiesi. Vairs nekādās spēlītēs.

Grejs raudzījās uz ekrānu, uz iesprostoto meiteni. Viņš nedrīkstēja pieļaut, lai Fionai notiek kas ļauns. Vismaz bija jacenšas novilcināt laiku. Meitene tika ievilkta šajos notikumos tikai tādēļ, ka Kopenhāgena viņš bija rīkojies neuzmanīgi. Viņš bija atbildīgs par meitenes dzivibu. Turklāt viņš bija iemīļojis Fionu, cienīja viņu, lai gan reizem meitene spēja pamatīgi krist uz nerviem. Grejs zi− naja, kas viņam jadara.

Viņš pievērsas Boldrikam.

−      Ko jūs gribat zināt?

−      Atšķirība no jums, Peinters Krovs izrādījās nopietnāks pretinieks, nekā mēs bijām gaidījuši. Viņš ir izbēdzis no mūsu uzbrucējiem un pazudis. jūs palīdzēsiet mums noskaidrot, kurp viņš ir devies.

−Kā?

−Sazinoties ar "Sigmas" komandpunktu. Mums ir šifrēta, ne− izsekojama līnija. Jūs pārtrauksiet saziņas klusumu un noskaidrosiet, ko "Sigma" zina par Melnās saules projektu un kur slēpjas Peinters Krovs. Ja būs kaut mazākas aizdomas par kādu viltību… − Boldriks norādīja uz monitoru.

Tagad Grejs atskarta bargo mācību. Viņi velējas, lai Grejs saprastu visu pilnība. Lai nepaliktu ne mazākas cerības uz mani− šanos. Glābt Fionu vai nodot "Sigmu"?

Lēmuma pieņemšanu uz brīdi aizkavēja sargs, kas atgriezās, izpildījis vēl vienu Greja prasību.

−      Mana roka! − iesaucas Monks, pamanījis sarga nesto protēzi. Viņš pūlējās izrauties, joprojām aiz muguras saslēgtiem elkoņiem.

Boldriks pamāja sargam. − Iedod to īzakam.

Mazdēls holandiešu valodā iejautājas: − Viņi laboratorija par− baudija, vai tajā nav paslēpti ieroči?

Sargs pamāja ar galvu. − Ja, ser. Viss kartība.

Tomēr Izaks arī pats vēl nopētīja plaukstas protēzi. Tas bija īsts DARPA tehnikas brīnumdarbs, kura bija iestrādātā tieša perifero nervu kontrole ar titana plaukstas locītavas kontakta punktu starpniecību. Tas aprīkojuma ietilpa arī visjaunakas mehanikas ierīces un spēka pārveidotāji, kas ļāva veikt precīzas kustības un iegūt sensoru datus.

Monks raudzījās uz Greju.

Tas pamanīja, ka Monks ar pirkstiem tikko ievadīja kodu kontakta punktos uz labas rokas stumbeņa.

Grejs pamāja ar galvu un piegāja tuvāk kolēģim.

DARINA elektroniskajai protēzei bija vēl viena lieliska īpašība.

Ta bija bezvadu saziņas ierīce.

Monks tai noraidīja radio signālu.

Atbildot uz to, protēze Izaka rokas sakustējas.

Pirksti savilkas dure.

Tikai vidējais pirksts palika pacelts.

−       Ej kārties, − Monks nomurminaja.

Grejs sagrāba Monka elkonī un parāva viņu līdz divviru durvīm, kas veda uz liela nama iekštelpām.

Sprādziens nebija spēcīgs − nekas vairāk par īpaši skaļu un spožu šoka granatu. Sprāgstvielā bija iekauseta tieši plaukstas arēja plastmasas apvalkā un tāpēc nebija atrodama. Un, lai gan neko lielu tā nespēja nodarīt, tomēr uzmanības novēršanai pietika. Sargu vidu atskanēja pārsteigumā un sāpju kliedzieni. Grejs un Monks metās ārā pa divviru durvīm, aizjoņoja pa gaiteni un nogriezās ap tuvāko stūri. Izkļuvuši no tiešas redzamības, viņi skrēja tālāk pa nospodrinātajam cietkoksnes grīdām.

Uzreiz atskanēja trauksmes signāli, skaļi un uzstājīgi.

Viņiem steidzami bija jātiek āra no šejienes.

Grejs pamanīja platas kāpnes, kas stiepās augšup. Viņš veda Monku uz tam.

−      Uz kurieni mēs ejam? − tas noprasīja.

−      Augšā, augšā… − Grejs atkartoja, kamēr viņi traucas augšup, lecot ik pa diviem pakāpieniem. Sargi domas, ka viņi mēģinās izkļūt ārā pa tuvakajam durvīm vai logu. Viņš zināja citu izeju. Iztēlē viņš bija izveidojis nama plānu. Tuvojoties lepnajai ēkai, viņš bija to rūpīgi nopētījis. Tagad viņš koncentrēja visu uzmanību, uzticoties savai virziena un telpas izjūtai.

−      Šeit. − Viņš parāva Monku no kāpņu laukumiņa kāda gaiteni. Viņi atradās sestaja stava. Trauksmes sirēnas joprojām auroja.

−       Kur…? − Monks atkal iejautājas.

−      Augstas pozīcijas, − atbildēja Grejs, norādot uz durvīm gaiteņa gala. − Uz tiltiņu koku lapotne.

Taču tas nebūs tik vienkārši.

It ka viņu plānu kāds būtu noklausījies, sāka aizvērties durvju paceļamais metāla slēģis. Automātiskā visu izeju noslēgšana.

−      Ātrāk! − iebļāvās Grejs.

Sleģis ātri laidās leja, aizsedzot jau trīs ceturtdaļas.

Grejs aizskrēja pa priekšu, garām Monkam. Paķēra tuvāko krēslu un svieda uz priekšu. Krēsls atsitās pret cietkoksnes grīdu un aizslīdēja pa nospodrināto virsmu. Grejs joņoja tam pakaļ. Krēsls atsitās pret aizvērtajam durvīm un tūdaļ, pret to nolaižoties, aiz− ķēras arī metāla sleģis. Mehānisms iečerkstejas. vīrs durvīm iedegās sarkana gaisma. Darbības traucējums. Grejs nemaz nešaubījās, ka centrālajā sardzes telpa noteikti jau mirgo brīdinājumā signāls.

Kad viņš nonāca pie durvīm, krēsla koka kājas jau krakšķeja un plaisaja no metāla slēģa mehānismā spiediena.

Monks pieskrēja, aizelsies, joprojām aiz muguras saslēgtam rokam.

Grejs palīda zem krēsla un pasniedzās pēc durvju roktura. To bija grūti aizsniegt, jo traucēja slēģis.

Viņa pirksti sataustīja un pagrieza rokturi.

Aizslēgts.

−       Velns un elle! − viņš nolamājās.

Krēsls atkal nokrakšķēja. Viņiem aiz muguras dimdēja steidzīgi soļi uz kāpnēm. Atskanēja pavēlēs.

Grejs pagriezās. − Atbalsti mani! − viņš pavēlēja Monkam. būs jameģina atvērt durvis ar sperienu.

Apgulies uz muguras, pacēlis kājas gatavība, Grejs atbalstijas pret Monka plecu.

Bet tad pēkšņi ārdurvis viņa priekšā atvērās, un aiz tam para− dijas kājas aizsargkrāsas maskēšanas tērpa. Laikam kāds no ārejiem sargiem bija pamanījis slēģu bojājumu un atnācis palūkoties.

Grejs nomērķēja un iespēra sargam pa apakšstilbiem.

Pārsteigtais sargs zaudēja līdzsvaru un krita. Galvai ar blīkšķi atsitoties pret sleģi, viņš smagi nogāzās uz deļiem. Grejs metās ārā un vēlreiz iespera sargam ar papēdi. Tas saļima bezsamaņā.

Monks arī izvēlās pa durvīm līdzās Grejam un iespera pa krēslu, atbrīvojot to no sleģa. Metāla drošības aizsegs turpināja laisties lejup un aizcirtās.

Grejs savaca sarga ieročus. Ar nazi pārgriezis Monka plastmasas rokudzelžus, viņš pasniedza tam sarga IIK Mark 23 pusautomātisko pistoli. Pats paturēja šauteni.

Ar ieročiem rokās viņi aizsteidzās pa augsto tiltiņu līdz pirmajām krustcelēm. Kad tiltiņš sasniedza džungļus, ceļš sazarojas. Viņi paraudzljas uz abām pusēm. Pagaidām ceļš izskatījās brīvs.

−      Mums būs japašķiras, − ieteica Grejs. −1 ai uzlabotu izredzes. Tu samekle palīdzību, tiec pie telefona, sazinies ar Loganu.

−       liet tu?

Grejs neatbildēja. Tāpat bija skaidrs.

−      Grej… varbūt viņa jau ir mirusi.

−      To mēs nezinām.

Monks ieskatījās Grejam acīs. Viņš bija redzējis nezvēru datora ekrana. Viņš zināja, ka Grejam nav citas izvēles.

Monks pamāja ar galvu.

Vairs neteikuši ne vārda, viņi metās bēgt pretejos virzienos.

6:34

Khamisi nonāca uz augstā tiltiņa, uzrāpies koka klajuma pretējā pusē. Viņš kustējās veikli un klusi.

Leja ukufa joprojām riņķoja ap koku, sargājot sagūstīto upuri. Pirms brīža skaļš blīkšķis bija zvēru izbiedējis. Tas nolēca no koka un piesardzīgi sāka lūkoties apkārt. Tagad tas atkal riņķoja ap koku, saspicējis ausis. No lepnā nama skanēja trauksmes signāli un sirēnas.

Šis troksnis darīja raizes arī Khamisi.

Vai Tau un Njongo ir notverti?

Vai varbūt atklāta viņu nomaskēta bāzes nometne ārpuse pie Valenbergu īpašumu robežas? Viņu novērošanas punkts bija ierīkots līdzīgi parastai zulusu mednieku nometnei, vienai no daudzām klejotāju apmešanas vietām. Vai kāds būtu apjautis, ka tur slēpjas kas vairāk?

Lai kāds arī būtu trauksmes iemesls, troksnis vismaz padarīja briesmīgo milzu hiēnu − ukufu − piesardzīgāku. Khamisi izmantoja šo nezvēra saausīšanos, lai tiktu līdz vienam no gaisa tiltiņiem. Viņš izstiepās uz dēļiem, atbrīvojot šauteni. Nemiers saasināja uztveres spējas, arī šausmas bija pazudušas. Khamisi bija ievērojis zvēra vieglo gaitu, kluso, saraustīto rūkšanu, dažus nervozus krekšķus, kas parauga tādās kā klepus lēkmēs.

Parasta hiēnas uzvedība.

Lai cik milzīgs, tas nebija nekāds mītisks vai pārdabisks briesmeklis.

To apzinoties, Khamisi uzreiz jutās stiprāks.

Viņš aizsteidzās pa tiltiņu tuvāk kokam, kura bija uzkāpis zēns. Izņēma no mugursomas auklas rituli.

Noliecies pāri laipas tērauda trosēm, viņš pamanīja puisi. Spalgi iesvilpās, atdarinot putna balsi. Jaunietis joprojām raudzījās tikai uz leju. Pēkšņais troksnis virs galvas lika viņam sarauties. Tomēr viņš palūkojās uz augšu un pamanīja Khamisi.

−      Es tev palīdzēšu tikt projām, − Khamisi klusi uzsauca angļu valodā, cerēdams, ka puisis sapratīs.

Taču lejā Khamisi balsi sadzirdēja vēl kāds.

Ukufa paraudzījās augšup uz tiltiņu. Sarkanās acis cieši pievērsās Khamisi. Mazliet pievērtiem plakstiņiem zvērs it kā nopētīja cilvēku uz tiltiņa. Atņirdza zobus. Khamisi saskatīja dzīvnieka uzmanībā rūpīgi apsvērtu un koncentretu uzmanību.

Vai šis radījums uzbruka Marsijai?

Khamisi ar lielāko prieku ietriektu šajā ņirdzigajā purnā lodes no abiem stobriem, taču lielkalibra šautenes šāviena troksnis viņu nodotu. Teritorijā jau tāpat bija vispārējs trauksmes stāvoklis. Tāpēc viņš nolika šauteni pie kājām. Viņam būs vajadzīgas abas rokas un pleci.

−      Puika! − Khamisi uzsauca. − Es tev pasviedīšu virvi. Apsien to ap vidu. − Viņš parādīja ar rokām. − Es tevi uzvilkšu augšā.

Puisis pamāja ar galvu, viņa acis bija plati ieplestas, seja no bailēm un asaram piesarkusi.

Pārliecies par malu, Khamisi sašūpoja virves rituli un pasvieda to uz jaunekļa pusi. Virve atritinājās, laužoties caur lapotni, taču nesasniedza mērķi, paliekot augstākos zaros.

−      Tev būs jāuzkāpj līdz tai!

Puisim divreiz nebija jāsaka. Līdz ar cerību uz glābiņu viņa apņēmība pieauga. Kārpīdamies un spardidamies viņš uzrausās uz nākamā zara. Atbrīvojis virvi no zariem, viņš apsēja to sev ap vidukli. Šķiet, viņš tīri prasmīgi rīkojas ar virvi. Labi, ka tā.

Khamisi pavilka uz augšu virves vaļīgo posmu un nostiprināja to pie viena no tērauda kabeļu stabiem, kas balstīja tiltu. − Tagad es tevi vilkšu! Tu sāksi šūpoties.

−      Ātrāk! − puisis iesaucas pārāk skaļi un uzkrītoši.

Khamisi pagriezās uz viena sāna un ieraudzīja, ka arī ukufu ir pamanījis zēna sakustēšanos. Tā piesaistīja briesmoni tāpat ka peles bēgšana − kaķi. Zvērs bija uzkāpis kokā un rāpās augstāk, iecērtot nagus stumbrā.

Ta kā nedrīkstēja kaveties ne mirkli, Khamisi sāka vilkt virvi augšā, rituli, pēc rituļa. Viņš juta, ka tā nostiepjas no puiša svara, kad tas tika pacelts no zariem. Noliecies, lai palūkotos, viņš redzēja, ka zēns gaisā šūpojās kā svērtenis.

To bija pamanījis arī ukufa un ar skatienu sekoja šai kustībai. Tas turpināja rāpties augstāk. Khamisi saprata zvēra nodomu. Tas gatavojās palekties un sagrābt upuri kā ēsmu makšķerauklas galā.

Khamisi sāka vilkt ātrāk. Puisis joprojām šūpojās gaisā.

−        Wie zijn u? − pēkšņi aiz muguras atskanēja barga balss.

Pārbijies Khamisi gandrīz palaida vaļā virvi. Viņš palūkojās pār plecu.

Uz laipas stāvēja gara, slaida sieviete, melnās drēbēs, un nikni raudzījās uz Khamisi. Viņas blondie mati bija noskūti gandrīz līdz ādai. Viena no vecākajiem Vālenbergu bērniem. Droši vien tikko iznākusi uz ša tiltiņa posma un pamanījusi svešinieku. Vienā rokā sievietei bija nazis. Khamisi neuzdrošinājās atlaist virvi.

Nav labi.

Puisis lejā iesaucas.

Khamisi un sieviete paraudzījās lejup.

Ukufu bija uzrāpies uz zara, kur zēns bija atradies pirms brīža, un gatavojās lēcienam. Sieviete Khamisi aiz muguras iesmējās diezgan līdzīgi hiēnai. Dēļi nočīkstēja, kad viņa ar nazi roka pienāca tuvāk.

Viņi abi bija notverti lamatās.

6:38

Grejs tiltiņu krustpunkta notupās uz ceļiem. Ceļš sadalījās trijos virzienos. Pa kreisi − uz lielo namu. Vidējais celiņš stiepās gar meža malu ar skatu uz dārziem. Bet pa labi celiņš stiepās tieši džungļu biezokni.

Uz kuru pusi?

Paslēpies Grejs vēroja ēnu slīpumu, salīdzinot to ar LCD monitorā redzēto. pēc ēnu garuma un virziena varēja aptuveni noteikt Fionas gūsta vietas atrašanos attiecība pret austošo sauli. Taču arī tad bija japārmeklē visai liela teritorija.

Uz deļiem nodunēja soļi, mazliet sašūpojot tiltiņu.

Atkal sargi.

Viņš jau bija sastapis divas grupas.

Grejs uzkāra šauteni plecā, aizvēlas līdz celiņa malai un norāpās tai pāri. Pieķēries ar rokām pie trosēm, viņš paslēpās kuplā lapotnē pie koka stumbra. pēc mirkļa virs galvas aizsoļoja trīs sargi, sašūpojot tiltiņu. Grejs karājās, cieši ieķēries trosēs.

Kad sargi bija aizgājuši, viņš pieķērās pie koka zara un uzrausās atpakaļ uz tiltiņa. Celdams augšā kaju, Grejs pēkšņi sajuta ritmiskas vibrācijas trosē, pie kuras viņš turējās. Atkal sargi?

Nogulies uz vedera uz dēļiem, viņš piespieda ausi pie troses un klausījās ka indiāņu mednieks. Troses vibrācijām bija noteikts ritms, skaidri sadzirdams ka ģitāras stīgai. Trīs ātri piesitieni, trīs leni, atkal trīs ātri. Un tad vēlreiz tas pats.

Morzes signāli.

SOS.

Kads uz troses klauvēja briesmu signālu.

Grejs sakņupis aizslīdēja atpakaļ līdz krustcelēm. Parbaudija pārejās atbalsta troses. Vibrēja tikai viena. tā balstīja labas puses celiņu, kurš veda tieši.džungļu biezokni.

Vai tā varētu būt…?

Tā ka citas norādes nebija, Grejs devās pa labi. Viņš turējās pie pašas celiņa malas, soļoja klusi un centās nešūpot tiltiņu. Celiņš vēl vairākkart sazarojas. Grejs katrā krustojuma apstājās, saklausīja ritmiskas vibrācijas un sekoja tam.

Pievērsis visu uzmanību ceļam, viņš kāda brīdi, pieliecis galvu zem kuplas palmas zara, pēkšņi pamanīja sargu tikai četru jardu attālumā. Brūni mati, apmēram divdesmit piecus gadus vecs − tipisks "hitlerjaunietis". Sargs stāvēja, atbalstījies pret troses margām, raudzīdamies uz Greja pusi. Pamanījis sakustamies palmu lapas, viņš jau ceļa šauteni gatavība.

Grejam nebija laika pacelt šauteni. Tāpēc viņš neapstādamies metās ar visu svaru uz sāniem − taču ne tādēļ, lai izvairītos no lodes. Tik nelielā attāluma sargs neaizšautu garām.

Grejs atsitās pret troses margām un sašūpoja tās.

Sargs pieķēras ciešāk un sašūpojās. Šautenes stobrs izslējās pārāk augstu. Grejs divos soļos pieskrēja tam klāt, pacēlis citam sargam atņemto nazi.

Izmantojot to, ka pretinieks bija zaudējis līdzsvaru, Grejs dūra ta, lai neļautu tam iekliegties − cauri elpceļam, pārgriežot balseni. Pagrieza asmeni, un no miega artērijas izšļācas asinis. pēc pāris sekundem viņš būs miris. Satvēris sarga ķermeni, Grejs par− svieda to pāri malai. Viņš nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus, atceroties sargu smieklus, kad Raiens tika iemests briesmoņa nagos. Cik daudz citi upuri ir šadi gājuši boja? Sarga ķermenis krita, lapam šalcot, tad smagi nogāzās krūmos un zale.

Zemu pietupies, Grejs ieklausījās. Vai kāds dzirdēja kritienu?

Pa kreisi, neticami tuvu, atskanēja sievietes balss angļu valoda ar izteiktu akcentu: − Beidz spārdīt restes! Vai arī mēs tevi tūlīt nometīsim!

Grejs pazina šo balsi. Iške. Izaka dvīņumāsa.

Viņai atbildēja kāda daudz pazīstamaka balss. − Ej dirst, tu, kaulainā pakaļa!

Fiona.

Viņa bija dzīva.

Par spīti briesmām, Grejs plati pasmaidīja − ar atvieglojumu un apbrīnu.

Zemu pieliecies, viņš aizlavijās līdz tiltiņa galam. Tas beidzās strupceļā ar apli ap klajumu meža vidū. To pašu, kas bija redzēts videoieraksta. Būris bija piekarināts pie tiltiņa.

Fiona spēra ar kāju pa būra režģiem. Trīsreiz ātri, trīsreiz lēni, trīsreiz ātri. Viņas seja bija dzelžaina apņēmība. Grejs tagad tieši zem kājām juta vibrāciju, kas plūda caur būra atbalsta trosēm.

Gudra meitene.

Viņa droši vien sadzirdēja trauksmi lielajā namā. Varbūt nojauta, ka Grejs izbēdzis, un pūlējās dot viņam ziņu. Bet varbūt… viņa bija tikai sasodīti noskaitusies. Un šis ritms bija tikai kaitinoša sagadīšanās.

Grejs pamanīja trīs sargus − pozīcijās uz pulksten diviem, trijiem un deviņiem. Iške, joprojām eleganta sava melnbaltajā tērpā, stāvēja klajuma pretējā malā − uz pulksten divpadsmitiem ar abām rokam atbalstījusies pret margām apļa iekšpuse, raudzīdamās lejup uz Fionu.

−    Lode ceļgalā varētu tevi apklusināt, − viņa uzsauca meitenei, uzliekot plaukstu uz pistoles pie jostas.

Fiona apturēja pusceļā pacelto kāju, kaut ko nomurmināja un nolaida to.

Grejs apsvēra izredzes. Viņam bija viena šautene pret trim bruņotiem sargiem un arī Iškes pistoli. Nav labi.

Klajuma pretējā pusē atskanēja čerkstoņa. Tad sekoja neskaidri vārdi.

Iške noņēma no jostas rāciju un pacēla pie lūpām. − Jā?

Viņa brīdi ieklausījās, uzdeva jautājumu, ko Grejs nevarēja sadzirdēt, tad beidza sarunu. Nolaidusi rāciju, viņa uzrunāja sargus.

−   Jauna pavēle! − viņa tiem paziņoja holandiešu valoda. − Novākt skuķi tūlīt!

6:40

Ukufa vairākkart saraustīti ierējās, gatavojoties lekt pēc trosē piekārtā zēna. Khamisi juta, ka sieviete tuvojas viņam no mugurpuses. Ar abām rokām turot trosi, viņš netika pie saviem ieročiem.

− Kas tu esi? − sieviete vēlreiz noprasīja, draudot ar nazi.

Khamisi bija atlikusi tikai viena iespēja.

Saliecis ceļus, viņš metās pāri trošu margām. Krītot viņš cieši turējās pie virves. virs galvas virve svelpjot nostiepās ap tērauda balstu. Krizdams lejup, Khamisi pamanīja, kā zēns tiek rauts augšup, pret debesīm, vicinadams rokas un pārbīlī kliegdams.

Ukufa lēca pēc bēgošā laupījuma, bet krītošā Khamisi svars uzrāva puisi tieši uz tiltiņa, smagi atsitot pret to.

Pēkšņais trieciens izrāva virvi Khamisi no rokām.

Viņš nokrita uz muguras zālē. virs galvas puisis turējās pie tiltiņa apakšas. Sieviete plati ieplestām acīm raudzījās lejup uz Khamisi.

Dažu metru attālumā kaut kas smags atsitās pret zemi.

Khamisi piecēlās sēdus.

Ukufa pieleca kājās, šķaidīdams slienas un nikni rūkdams.

Sarkano acu skatiens pievērsas vienīgājam pieejamajam medījumam.

Khamisi.

Viņa rokas bija tukšas, šautene bija palikusi uz tiltiņa.

Nezvērs badīgi un asinskari ierūcas. Lēca viņam pretī, tieši pie kakla.

Khamisi nokrita uz muguras, pacēlis vienīgo atlikušo ieroci. Zulusu asegai. īsais šķēps joprojām bija piesprādzets pie gurna. Kad ukufa metās viņam virsū, Khamisi trieca asmeni tam pretī. Bērnībā tēvs bija viņam iemācījis rīkoties ar šo ieroci. Tāpat ka visiem zulusu zēniem. vēl pirms aizbraukšanas uz Austrāliju. Vadoties pēc instinkta, ko bija mantojis no daudzam senču paaudzēm, Khamisi ietrieca asmeni zem nezvēra ribām − dzīvā miesā, nevis rēgu tēlā − un dziļi iedūra, kad hiēnas svars nogāzās par viņu.

Ukufu iebrēcās. Sāpju pārņemts un inerces nests, tas parkrita pāri Khamisi, izraujot šķēpu viņam no rokas. Khamisi pavēlas tālāk, tagad palicis bez ieroča. Ukufu zāle raustījas mokās, nespējot atbrīvoties no dziļi ietriektā šķēpa. Tad tas vēl pēdējoreiz iegārdzās, krampjaini noraustījās un saļima.

Beigts.

Khamisi uzmanību piesaistīja nikns kliedziens virs galvas.

Sieviete uz tiltiņa bija pacēlusi viņa šauteni un tagad mērķēja uz viņu. Šāviens norībēja kā granātas sprādziens. Viņam tieši pie papēžiem pašķīda krūma lapas un zemes kunkuļi. Khamisi atrāvās. Sieviete uz tiltiņa nomērķēja vēlreiz.

Otrs šāviens skanēja citādi − asāk.

Khamisi parāvas tālāk, taču viņš nebija ievainots.

Pacēlis skatienu, viņš redzēja, kā sieviete gāžas pāri margām ar asiņainu brūci krūtis.

Uz tiltiņa parādījās vēl kāds.

Muskuļains vīrs ar kaili noskūtu galvu. Viena roka šim cilvēkam bija pistole, ko viņš atbalstīja ar otras rokas stumbeni bez plaukstas. Pārliecies par margām, viņš pamanīja zēnu, kurš joprojām tur karajās, turēdamies ar rokām.

−    Raien…

Zēns atvieglojuma iešņukstējās. − Dabū mani projām no šejienes…

−   Tāds jau ir plāns… − Viņa skatiens pievērsas Khamisi. − Protams, ja tas puisis lejā zina ceļu. Es esmu sasodīti apmaldījies.

6:44

Abi šāvieni tālu atbalsojās mežā.

Neliels bariņš zaļu papagaiļu pacēlās spārnos no ligzdām koku lapotne un, pikti ķērkdami, aizlidoja pāri klajumam.

Grejs sakņupa zemāk.

Vai Monks ir atrasts?

Droši vien arī Iške nodomāja to pašu. Viņa ieklausījās, pastiepusi kaklu šāvienu virziena. Tad pamāja sargiem: − Pārbaudiet!

Viņa atkal pacēla rāciju.

Sargi ar šautenēm rokas metās skriet pa apļveida tiltiņu, tieši uz Greja pusi. Pēkšņi pārsteigtais Grejs nogāzās guļus un aizvēlas projām, piespiedis šauteni pie krūtīm. Viņš steidzīgi metās pāri malai. Tuvakais sargs parādisies jau pēc pāris sekundem. Tāpat kā iepriekš, viņš ķērās pie tiltiņa balsta troses, bet steigā zaudēja līdzsvaru un noturējās tikai ar vienu roku. Šautene noslīdēja no pleca un krita lejā.

Locīdamies un stiepdamies, Grejs ar vienu pirkstu satvēra ieroča ādas siksnu. Viņš klusu un atviegloti nopūtās.

Virs galvas sāka rībēt sargu zābaki, šūpojot un gazelējot tiltiņu.

Šautenes siksna noslīdēja no Greja pirkstiem. Viņu atbruņoja Zemes pievilkšanas spēks. Ierocis nokrita, ieurbjoties krumaja. Grejs pieķēras arī ar otru roku pie troses un palika karajamies. Labi, ka šautene vismaz neizšāva, atsitoties pret zemi.

Sargu soļi aizduneja tālāk.

Viņš dzirdēja, ka Iške runā rācija.

Ko tagad?

Viņam bija tikai nazis pret Iškes pistoli. Viņš nešaubijas ne par sievietes apņēmību pielietot ieroci, ne par šaušanas prasmi.

Viņa vienīgā īsta priekšrocība bija negaidīts uzbrukums.,

Bet arī tā bija ievērojami pārspīlētā.

Soli pa solītim Grejs aiz rokam pārvietojās zem tiltiņa, līdz sasniedza apli. Viņš devās tālāk zem ta, turēdamies arējā mala, lai Valenbergu sievišķis viņu nepamanītu. Bija japarvietojas leni, lai viņa svars nesašūpotu tiltiņu un nepievērstu Iškes uzmanību. Grejs pieskaņoja savas kustības vēja pusmam, kas ik pa brīdim iešalcas lapotnē.

Taču kāds tomēr pamanīja viņa tuvošanos.

Fiona bija sakņupusi buri, it kā cenzdamas aiz tā restem paslēpties no Iškes. Viņa noteikti saprata holandiešu valoda teiktos vārdus. Novākt skuķi tūlīt. Lai gan šāvienu troksnis uz brīdi bija novērsis blondas dvīņumāsās uzmanību, drīz vien viņa atkal atgriezīsies pie Fionas.

No zema skatupunkta Fiona pamanīja Greju − ka gorillu baltā kombinezona, kas rapjas gar tiltiņa apakšu, pa pusei paslēpies lapotnē. Viņa pārsteiguma salēcas, gandrīz piecēlās kājās, bet tad ar pūlēm savaldijas. Meitene vēroja Greju, un viņu skatieni sasta− pas.

Par spīti skaļajai bravūrai, Fionas seja bija skaidri redzamas šausmas. Būri viņa izskatījās vēl mazāka. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa pūlējās savaldīties. Skarbas ielas dzīves rudijums macija, ka vienīgais glābiņš no panikas un sabrukuma ir lecīga, izaicinoša uzvedība. tā arī viņai palīdzēja notureties − bet ar pūlēm.

Pagriezusi Iškei muguru, viņa slepus deva zīmi Grejam. Norādīja ar roku uz leju un viegli papurināja galvu, bailes iepletusi acīs.

Lejā nebija droši.

Viņš nopētīja klajuma biezo zāli un krumajus. Tie slīga tumšas ēnas. Lai gan viņš tur nekā nesaskatīja, tomēr ņēma vēra Fionas brīdinājumu.

Nedrīkst nokrist.

Grejs novērtēja parvarēto attālumu. Viņš pašlaik atradās uz apaļa tiltiņa apmēram uz pulksten astoņiem. Iške stāvēja uz divpadsmitiem. Vēl bija jānoiet kāds gabals, bet viņa rokas sāka nogurt, pirksti smeldza. Jakustas ātrāk. Pārāk grūti bija ik pa brīdim apstāties un tad atkal doties tālāk. Taču Grejs baidījās, ka, sakot virzīties ātrāk, viņu pamanīs Iške.

Droši vien arī Fiona bija apjautuši to pašu. Viņa piecelās un atkal sāka spārdīt režģus, grabinat buri, šūpot to ar savu svaru. Tas ļāva Grejam paatrinat gaitu.

Diemžēl šis izdarības izsauca arī Iškes dusmas.

Nolaidusi rāciju, viņa uzbļāva Fionai: − Pietiek muļķoties, sīka!

Fiona joprojām spārdījās, ieķērusies režģos.

Grejs jau bija pozīcijā uz pulksten deviņiem.

Iške piegāja pie iekšpuses margām, gandrīz redzamības loka. Par laimi, visu uzmanību viņa bija pieversusi Fionai. Viņa izvilka no džempera kabatas kādu ierici. Ar zobiem izvilka antenu. Pavērsa to pret Fionu. − Pienācis laiks tev satikt Skuldu, kas nosaukta par godu skandināvu likteņa dievietei.

Iške nospieda pogu.

Gandrīz zem Greja kāju pirkstiem atskanēja dusmu un sāpju pilns zvēra kauciens. Izlauzies no ēnainā džungļu pameža, dzīvnieks izskrēja zaļainajā klajuma. Viens no hiēnu mutantiem. Iespaidīgu apmēru, ap trīssimt mārciņu smags muskuļu blāķis ar asiem zobiem. Tas klusi rūca, un spalvas uz nolaidena skausta bija saslejušās gaisā. Atiezis zobus, zvērs vaukšķeja un tvarstīja tukšu gaisu, ošņājoties zem būra.

Grejs atskarta, ka šis nezvērs visu laiku viņam sekojis. Viņš nojauta, kas tagad notiks.

Viņš steidzās tālāk, garām pulksten desmitiem.

Iške uzsauca Fionai, priecājoties par meitenes izbailēm, paildzinot nežēlīgo baudu: − Skuldas smadzenēs ievietotais mikroprocesors ļauj mums stimulēt tās asinskari un izsalkumu. − Viņa atkal nospieda pogu. Hiēna iekaucas un lēca uz būri, šķiežot siekalu šļakatas, mežonīgā asinskare.

Ta Vālenbergi kontrolēja savus briesmoņus.

Ar radio vadāmiem implantiem.

Atkal pārveidojot dabu pēc savām iegribam.

− Pienācis laiks remdet nabaga Skuldas izsalkumu, − paziņoja Iške.

Grejs nepaspes laika. Tomēr viņš joprojām steidzās.

Uz vienpadsmitiem.

Tik tuvu.

Bet par vēlu.

Iške nospieda vēl vienu pogu. Grejs izdzirdēja nošķindam metālu, un Fionas būra grīda atvērās luka.

Ak, nē!

Grejs apstājās, karadamies gaisā. Viņš noraudzījās, ka pamats pazūd zem Fionas kājām. Viņa krita leja pie satrakotā zvēra.

Grejs gatavojās lekt meitenei pakaļ, pasargāt viņu.

Taču Fiona bija mācījusies no Raiena bēdīgā likteņa. Viņa bija sagatavojusies. Krītot viņa pieķerās pie būra apakšējiem režģiem un palika karājamies. Briesmone Skulda lēca pēc viņas kājām. Fiona uzvilka tās augstāk un apņēma ar rokām.

Zvērs lēca, nenoķēra un nogāzās atpakaļ krūmos, sašutumā iekaucoties.

Fiona rāpās uz augšu un turējās pie būra ārpuses kā pērtiķis.

Iške ļauna prieka iesmējās. − Zeer goeJ, meisje. Cik atjautīgi! Gmotvader varbūt pat velētos iegūt tavus gēnus saviem krājumiem. Taču tev būs jānonāk Skuldas zobos.

Grejs no apakšas vēroja, kā Iške atkal paceļ pistoli.

Viņš karajās tieši zem sievietes kājām, raudzīdamies augšup pa dēļu spraugam.

− Tagad pieliksim punktu, − viņa holandiešu valoda nomurmināja.

Tiešām.

Grejs pievilkās ar rokām, sašūpoja kājas − tad metās uz priekšu un uz augšu ka vingrotājs uz līdztekām. Viņš ar papēžiem iespēra Iškei pa vederu, kamēr viņa, atbalstījusies pret margām, mērķēja uz Fionu.

Spēriena brīdī pistole izšāva.

Grejs dzirdēja, kā lode atsitās pret metālu.

Garām.

Trieciens atsvieda Iški atpakaļ, kad Grejs uzrausās uz tiltiņa un nogāzās uz deļiem. Viņš pielēca kājas ar nazi roka. Iške bija nokritusi uz viena ceļgala. Iškes pistole gulēja vidu starp viņiem.

Viņi abi reizē metās pēc tās.

Pat pēc saņemta speriena Iške kustējās pārsteidzoši ātri ka uzbrūkoša čūska. Viņa pirmā sasniedza un paķēra pistoli.

Grejam bija nazis.

Viņš ietrieca asmeni cauri sievietes delnai līdz pat deļiem. Viņa pārsteigumā iekliedzās un nometa pistoli. Grejs mēģināja to satvert, bet, Iškei pretojoties, ieroča spals atsitās pret dēļiem. Pistole parkrita pāri tiltiņa malai.

Ar šo īso neuzmanības mirkli pietika, lai Iške atbrīvotu roku no deļiem. Atbalstījusies uz otras rokas, viņa spēra Grejam pa galvu.

Grejs atrāvās, bet uzbrucējas apakšstilbs trāpija viņam pa plecu tik spēcīgi ka ātri braucoša auto bampers. Grejs no trieciena aizripoja, un plecs iesāpējās līdz kaulam. Velns, ir gan stipra!

Pirms Grejs paguva piecelties, sieviete metās viņam virsū, atvēzējoties ar roku pret viņa seju un mēģinot trāpīt acis ar delnā iedurta naža asmens smaili. Grejs tikai ar pūlēm spēja sagrābt Iškes elkoni, pagriezt to un aizvilkt viņu sev līdzi līdz tiltiņa malai.

Viņš neapstājās.

Saķērušies kopā, abi nogāzās no tiltiņa.

Taču Grejs ar kreiso kāju pieķērās pie viena no atbalsta stabiem. Viņš apstājās un palika karājamies aiz viena ceļa. Iškes tvēriens atslaba, un viņa krita.

Karadamies ar kājām gaisa, Grejs vēroja, kā sieviete atsitās pret dažiem zariem un smagi nogažas klajuma zālē.

Grejs atkal uzrausās uz tiltiņa un izstiepās uz vēderā.

Neticēdams savām acīm, viņš vēroja, kā Iške leja pieslienas kājās. Sāpīgi sastiepusi potīti, viņa spēra nedrošu soli, lai noturētu līdzsvaru.

Grejs saravās, izdzirdot troksni sev līdzās.

Fiona piezemējās uz dēļiem, atravusies no trosēm, kuras kara− jās būris.

Viņu cīniņa laikā meitene droši vien bija kā krabis uzrausu− sies uz būra jumta, bet pēc tam pa trosēm uzrāpusies uz tiltiņa. Viņa steidzās pie Greja, sāpēs saviebusies un purinadama kreiso roku. No griezuma brūces atkal plūda asinis.

Grejs atkal palūkojās uz leju.

Iške raudzījās augšup uz viņiem. Slepkavas niknuma.

Taču viņa klajuma nebija viena.

Skulda no mugurpuses metās pie viņas, nolaidusi purnu pie zemes, ka sauszemes haizivs, saodusi asinis.

Tā tev vajag, nodomāja Grejs.

Taču sieviete tikai pacēla pretī zvēram savu veselo roku. Milzu hiēna strauji apstājās, pacēla purnu ar pilošajām siekalam un paberzēja to pret Iškes plaukstu ka nikns bulterjers, sveicot savu stingro saimnieku. Hiena ieņurdējās un apgūlās uz vēdera.

Iške ne uz mirkli neatrāva skatienu no Greja.

Viņa sāka klibot uz priekšu.

Grejs raudzījās lejup.

Dažu soļu attāluma no Iškes, labi redzamā vietā gulēja viņas pistole.

Grejs pieslējās kājās. Sagrāba Fionas plecu un pagrūda viņu uz priekšu. − Skrien!

Divreiz tas nebija jāsaka. Viņi abi aizjoņoja pa apļveida tiltiņu. Meitenes spēkus vairoja bailes un adrenalīns. Viņi nonāca līdz izejai uz taisno posmu.

Nonākusi līdz stūrim, Fiona pieķēras pie viena no atbalsta stabiem, lai saglabātu līdzsvaru. Grejs sekoja viņas piemēram. Tikko viņš atrāvas no staba, atskanēja šāviens un lode nošķindeja pret metālu.

Iške bija atradusi savu pistoli.

Baiļu spārnoti, viņi vēl ātrāk metās skriet pa taisno tilta posmu, lai vairāk atrautos no klibojošas vajātājas. Jau pēc brīža, tuvojoties ceļu sazarojumam, viņi varētu būt drošība, cerēja Grejs. Piesardzība uzvarēja paniku.

Viņš apturēja Fionu tajas pašas krustcelēs, kuras bija apstājies arī iepriekš. Uz kurieni? Tagad Iške droši vien jau izziņojusi trauksmi − ja vien racija krītot nebija saplīsusi, bet uz to nevarēja paļauties. Bija jāpieņem, ka sargi jau pulcējas, lai noslēgtu viņiem ceļu uz ārpasauli.

Un kas noticis ar Monku? Ko nozīmēja apšaude, kas aizvili− naja projām Iškes sargus? Vai Monks bija dzīvs, nogalināts, sagūstīts? Pārāk daudz nezināmu mainīgo lielumu. Vajadzēja kaut kur paslēpties un nogaidīt, līdz atdziest pēdas.

Bet kur?

Viņš paraudzījās uz celiņu, kas veda uz savrupnama pusi.

Tur viņus noteikti neviens nemekles. Turklāt tur bija telefoni. Ja izdotos tikt pie kādas līnijas uz ārpasauli… varbūt pat uzzināt ko vairāk par šeit notiekošajam velnišķībām…

Taču tie bija tikai sapņi. Nams bija noslēgts ka cietoksnis.

Fiona pamanīja viņa skatienu.

Paraustījusi Greju aiz rokas, viņa izvilka kaut ko no kabatas. Tas izskatījās kā divas uz ķēdītes uzvērtas spēļu kārtis. Viņa tās pacēla.

Tas nebija spēļu kārtis.

Atslēgu kartes.

− Nospēru tai čūsku vecenei, − Fiona nikni nošņācās. − Lai zina, kā mani graizīt.

Grejs paņēma un aplūkoja atslēgu kartes. Viņš atcerējās, kā Monks toreiz, kad viņi bija ieslodzīti Himlera kapenes, parmeta Fionai, kāpēc viņa nenozaga muzeja direktora atslēgas. Laikam meitene bija paturējusi prata šo mācību.

Grejs vēlreiz vērīgāk nopētīja lepno namu.

Pateicoties mazajai kabatzaglei, viņam tagad bija pils atslēgas.

Bet ko ar tām darīt?

XERUM 525. 10:34

..

HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENViDĀFRIKAS REPUBLIKA

Peinters sakrustotām kājām sēdēja dubļu ķieģeļu un zāles pinuma būdā, uz grīdas izklātu karšu un shēmu vidū. Gaiss oda pēc mēsliem un putekļiem. Tomēr šī mazā zulusu nometne bija lieliska uzbrukuma planošanas vieta tikai desmit minūšu brauciena attāluma no Vālenbergu īpašumiem.

Ik pa brīdim par nometni pārlidoja apsardzes helikopteri, modri uzraugot īpašumu robežas, taču Pola Keina bija prasmīgi iekārtojusi šo slēpni. No gaisa nevarēja pateikt, ka mazais, smilšainais ciematiņš ir kas vairāk par klejotāju apmetni zulusu ciltīm, kas šajā apvidu gādaja savu trūcīgo iztiku. Nekas neļa− va nojaust, ka viena no pieticīgājam budelēm notiek kara padomes sede.

Grupa bija sapulcējusies, lai izstrādātu stratēģiju un apkopotu resursus.

Peinteram pretī sēdēja Anna un Ginters. Liza visu laiku kopš ierašanas Āfrika atradās Peintera tuvuma, slēpjot raizes aiz stoiskas sejas izteiksmes. Telpas dziļumā, ēnās stāvēja majors Brūkss, allaž modrs, uzlicis roku uz pistoles maksts.

Viņi visi uzmanīgi uzklausīja Khamisi, bijušo rezervātā uzraugu. Viņam cieši līdzās bija vispārsteidzošākais jaunpienācejs šajā grupa.

Monks Kokalis.

Peinteram par bezgalīgu pārsteigumu, Monks pēkšņi ieklīda nometnē kopā ar pārgurušu un apdullušu jaunekli. Viņus pavadīja Khamisi. Jauneklis bija noguldīts atpūsties citā būdiņā, tālāk no briesmām, bet Monks jau stundu stāstīja par saviem piedzīvojumiem, atbildēja uz jautājumiem un sniedza trūkstošās ziņas.

Anna raudzījās uz Monka uzzīmētajām rūnām. Viņas acis bija apsarkušas. Viņa pastiepa trīcošu roku uz papīra lapas pusi. − Visas šīs rūnas atrastas Hugo Hiršfelda grāmatas?

Monks pamāja ar galvu. − Un tas vecais mērkaķis bija pārliecināts, ka tās ir sasodīti svarīgas, ar izšķirošu nozīmi kāda tur viņa projekta nākamājā posma.

Anna pievērsa skatienu Peinteram. − Doktors Hugo Hiršfelds bija sākotnējā Melnās saules projekta vadītājs. Vai atceries − es stāstīju, ka viņš bija pārliecināts, ka ir atminējis Zvana noslēpumu? Viņš veica vienu pēdējo eksperimentu, slepeni, vienatnē. Privātu eksperimentu, kurā it kā tika iegūts pilnīgi ideāls bērns, bez defektiem un devolūcijas draudiem. Nevainojams Saules bruņinieks. Bet par viņa metodi… ka viņš to paveica… to nezina neviens.

−   Un vēstule, ko viņš rakstīja meitai, − atgadināja Peinters. − Viņa atklājums biedeja viņu pašu. Patiesība … pārāk skaista, lai ļautu tai iet bojā, un pārāk drausmīga, lai izlaistu brīvībā. Tāpēc viņš noglabaja noslēpumu rūnu koda.

Anna vārgi nopūtās. − Un Boldriks Valenbergs bija tik pārliecināts, ka spēs atšifrēt kodu un iegūt zudušās zināšanas, ka atļāvās pat iznīcināt Granitschloss.

−   Manuprāt, viņš to izdarīja ne tikai tāpēc, ka jūs vairs nebijāt vajadzīgi, − piebilda Peinters. − Man šķiet, ka tu uzminēji pareizi. jūsu grupa bija kļuvusi bīstama, jo taja bija sākušas runas par iziešanu atklātībā, iekļaušanos kopēja apritē. Un, tā ka ātrisinājums − āriešu sapņa īstenojums − jau bija tik tuvu, viņš nevarēja atļauties risku atstāt jūs dzīvus.

Anna pavilka tuvāk papīra lapu ar Monka uzskicētajam rūnām. − Ja Hugo bija taisnība, tad šī koda atšifrēšana var izrādīties vitāli svarīga mūsu pašu kaites izārstēšana. Zvanam jau tagad piemīt spēja palēnināt tas gaitu − bet, ātrisinot šo mīklu, to varētu pilnība izārstēt.

Līza atgādinaja par skarbo realitati. − Bet, lai tas būtu iespējams, mums jāpiekļūst Valenbergu Zvanam. Pēc tam varēsim gudrot par ārstēšanu.

−    Un kas ir ar Greju? − jautāja Monks. − Un meiteni.

Peintera seja bija ka sastingusi. − Nav zināms, kur viņš atrodas. Slēpjas, sagūstīts, miris? Pagaidām komandieris Pirss darbojas pats uz savu roku.

Monka sejā parādījās bažas. − Es varu ielavīties atpakaļ. Izmantot Khamisi zīmēto karti.

−   Nē. Tagad nav īstais brīdis sašķelt mūsu spēkus. − Peinters paberzēja aiz labās auss, kur pēkšņi bija iedurusi asa sape. Visi trokšņi atbalsojās galva. Uzmācās nelabums.

Monks raudzījās uz viņu.

Peinters atvairīja viņa bažas. Taču aģenta vērīgais skatiens lie− cinaja, ka viņš ir noraizejies ne tikai par priekšnieka fizisko veselību. Vai Peinters pieņēma pareizos lēmumus? kādas bija viņa prata spējas? Šaubas rada atbalsi arī paša Peintera sirdi. Cik skaidri viņš spēja domāt?

Liza piesēdas viņam vēl tuvāk, it kā nojaušot viņa raizes.

−    Man nekas nekait, − viņš nomurminaja, gan viņai, gan sev pašam.

Viņu sarunu partrauca būdas durvju aizkara atvēršanās. Ieplūda saules gaisma un karstums. Doktore Pola Keina, pieliekusi galvu, ienāca tumšajā telpā. Viņai sekoja zulusu virsaitis pilnā ceremoniju ietērpā − ar putnu spalvu pušķiem un vītnēm, krāsainam krellēm rotātā leoparda ādā. Lai gan viņam bija pāri sešdesmit, seja bija gluda, bez grumbām, it kā izkalta no akmens, galva kaili noskūta. Viņš nesa koka zizli ar putnu spalvām gala un arī senu šauteni, kas gan izskatījas drīzāk ceremoniālā nekā noderīga šaušanai.

Paraugoties tuvāk, Peinters pazina šo ieroci. Sena angļu kramenīca ar gludu stobra kanālu, saukta "brūnā Besa". Napoleona karu relikts.

Pola Keina iepazīstinaja viņus ar viesi. − Mosi D'Gana. Zulusu virsaitis.

Vecais vīrs ierunājās skaidrā angļu valodā. − Viss ir sagatavots.

− Pateicos jums par palīdzību, − Peinters svinīgi atbildēja.

Mosi viegli nolieca galvu, atbildot uz to. − Bet ne jau jūsu dēļ mēs sūtam savus šķēpus palīga. mēs esam iebrucējiem parādā par Asins upi.

Peinters neizpratne sarauca pieri, bet Pola Keina paskaidroja.

−    Kad angļi padzina holandiešu būrus no Keiptaunas, tie sāka paši lauzties teritorijas iekšienē. Radas nesaskaņas starp imigrantiem un vietējām ciltīm. Kshosa, pondo, svazi un zulusiem. 1838. gadā pie kādas Bifeļu upes pietekas zulusi tika nodoti, tūkstošiem nogalināti, pārejie padzīti no dzimtajam zemēm. Tas bija īsts slaktiņš. Upe kopš tā laika tiek dēvēta par Asins upi. Un šī asiņaina uzbrukuma rīkotājs bija Pīts Valenbergs.

Mosi pacēla senlaicīgo ieroci un pasniedza to Peinteram. − mēs neaizmirstam.

Peinters nešaubijas, ka tieši šī šautene bija iesaistīta taja bēdīgi slavenajā kauja. Viņš pieņēma ieroci, zinādams, ka līdz ar kramenīcas nodošanu no rokas roka tiek noslēgta svinīga vienošanas.

Mosi apsēdās uz grīdas, bez piepūles sakrustojot kājās.

−    Mums ir daudz kas jasagatavo.

Pola pamāja ar galvu Khamisi un pavēra durvju aizkaru.

−    Khamisi, jūsu auto ir gatavība. Tau un Njongo jau gaida. − Viņa ieskatījās pulksteni. − Jums būs jāpasteidzās.

Bijušais uzraugs piecēlās. Līdz vakaram katram bija japaveic kāds uzdevums.

Peinters uztvēra Monka skatienu. Viņš atkal saskatīja kolēģa acis raizes. Taču ne par Peintera − par Greju. Līdz saulrietam bija astoņas stundas. Bet šajā laika viņi neko nevarēja pasākt.

12:05

− Necel galvu augšā, − Grejs čukstēja Fionai.

Viņi soļoja pretī gaiteņa galā stavošajam sargam. Grejs bija pārģērbies sarga formastērpā − no armijas zābakiem līdz melnajai cepurītei, zemu uzvilktai uz pieres. Sargs, no kura Grejs bija aizņēmies šo ietērpu, gulēja sienas skapi vienā no augšstava guļamistabam, apdullinats, ar aizsietu muti un stingri sasiets.

Viņš bija aizņemies arī sarga rāciju, piekāris to pie jostas un ielicis ausi "austiņu". Visas sarunas radio kanalā bija holandiešu valodā, grūti saprotamas, tomēr ļāva nojaust apkārt notiekošo.

Fiona turējās Greja ēnā, ģērbusies istabenes formastērpā, kas bija paņemts no tā paša sienas skapja. tā bija mazliet par lielu, toties labi noslēpa meitenes augumu un vecumu, l.ielaka daļa nama kalpotaju bija vietējie iedzīvotāji, dažādu nokrāsu tumšādainie, un Fionas bruņa pakistanietes āda tīri labi iederējās. Viņa bija arī paslēpusi zem cepurītes savus taisnos matus. īpaši vērīgi nepētot, viņu varēja noturēt par vietejo afrikanieti. Atbilstoši lomai viņa tipinaja maziem, padevīgiem solīšiem, nodurasi galvu, sagumušiem pleciem.

Pagaidām šī maskēšanas vēl pat nebija parbaudīta.

Bija izziņots, ka Grejs un Fiona ir pamanīti džungļos. Tā ka savrupnamam bija aizvērti drošības slēģi, taja palika tikai nedaudzi sargi. Visi pārējie apsardzes spēki parmeklēja mežus, saimniecības ēkas un robežas.

Tomēr drošība nebija tik pavirša, lai atstātu brīvi pieejamu arēju telefona līniju. Drīz pēc iekļūšanas nama ar Iškes atslēgu karšu palīdzību Grejs izmēģināja dažus tālruņu aparātus. Lai piezvanītu, bija nepieciešams piekļuves kods drošības tiklam. Mēģinot sazināties ar ārpasauli, viņi uzreiz nodotu sevi.

Tāpēc viņiem neatlika daudz iespēju.

Viņi varēja paslēpties. Bet kāda jēga? Kas zina, kad un vai vispār Monkam izdosies nokļūt līdz civilizācijai? Tāpēc bija jariko− jas aktīvāk. Grejs nolēma vispirms piekļūt ēkas planam. Tas nozīmēja, ka jāielavās apsardzes štābā galvenaja stāva. Viņu vienīgie ieroči bija Greja pistole un elektrošoka pistole Fionas kabata.

Priekšā, gaiteņa gala uz augšēja balkona stāvēja sargs ar au− tomatu, uzraudzīdams galveno ieeju. Grejs piesoļoja pie viņa. Sargs bija gara auguma, drukns, un smagie acu plakstiņi piešķīra viņam ļaunu un cūkai līdzīgu izskatu. Grejs pamāja viņam ar galvu un devās uz kāpņu pusi. Fiona sekoja viņam pa pēdām.

Viss noritēja labi.

Bet tad sargs kaut ko pateica holandiešu valodā. Grejs nesaprata vārdus, bet balss tonis bija neķītrs, un tos pavadīja klusi, ņirdzīgi smiekliņi.

Mazliet pagriezis galvu, Grejs pamanīja, ka sargs pasniedzās un iekniebj Fionai dibenā. Otrā rokā stiepās pēc viņas elkoņa.

To gan nevajadzeja.

Fiona apcirtās apkārt. − Atsienies, kretin!

Viņa parvilka ar svārku malu pār vīrieša ceļgalu. Svārku kabata uzzibsnīja zila dzirkstele un trāpija pa sarga gurnu. Aizžņaugti iegardzies, sargs atliecās atpakaļ.

Grejs uztvēra viņu kritienā, vēl raustoties. Ievilcis no kāpņu laukumiņa tuvakaja istaba, viņš ar pistoles spala sitieniem ap− dullinaja sargu, tad ķērās pie sasiešanas un mutes aizsiešanas

−    Kāpēc tu tā darīji? − viņš noprasīja.

Fiona piegāja viņam aiz muguras un no visa spēka ieknieba viņam dibena.

−    Beidz! − Viņš izslējās un apcirtas apkārt.

−    Kā patika? − atcirta Fiona.

Viņš saprata. Tomēr piekodinaja: − Fs nevaru to vien darīt, ka siet šos kretīnus.

Fiona stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Viņas acīs atspoguļojas gan dusmas, gan bailes. Nedrīksteja pārmest viņai šo nesavaldību. Grejs arī pats noslaucīja no pieres aukstus sviedrus. Varbūt tomēr labāk paslēpties un cerēt, ka viss beigsies labi.

Iečerkstējās Greja rācija. Viņš uzmanīgi klausījās. Vai kāds pamanījis viņu uzbrukumu pie kāpnēm? Viņš saprata dažus vārdus svešās valodas runu jūkli. − …ge'vangene… vedam iekšā pa galvenajām durvīm…

Sekoja vēl kaut kas, bet, dzirdot vārdu ge'vangene, Grejs vairs nespēja sekot līdzi.

Gūsteknis.

Tas varēja nozīmēt tikai vienu.

−   Viņi notvēruši Monku… − viņš čukstēja, šausmas sastingstot.

Fiona bažīgi atlaida sakrustotas rokas.

−   Nac līdzi, − viņš pavēlēja un devās uz durvju pusi. Viņš bija paņēmis pievarēta sarga elektrošoka pistoli un šauteni.

Grejs devās atpakaļ uz kāpnēm. Viņš čukstus paskaidroja savu plānu Fionai, steidzoties leja pa kāpnēm uz galveno vestibilu. Apakšstāvā un arī foajē neviena nebija.

Viņi šķērsoja nospodrināto grīdu, ko rotāja austi paklajiņi ar afrikāņu rakstiem. Viņu soļi atbalsojās. Abas puses sienas rotāja medību trofejas − apdraudēta melnā degunradža galvā, masīva lauvas galva ar kožu saēstam krepem, prava rinda antilopju galvu un arī vairāki ragu stendi.

Grejs devās uz foajē pusi. Fiona izvilka no kabatas putna spalvu putekļu slotiņu, kas arī bija viens no lomas piederumiem. Viņa nostājās viena durvju puse. Grejs ar šauteni roka stajas posteni otrā puse.

Ilgi nebija jagaida, viņi tikko paspēja ieņemt pozīcijas.

Cik sargu pavadīs Monku?

Vismaz viņš bija dzīvs.

Galveno ieejas durvju metāla slēģis sāka ar troksni verties vaļa. Grejs pieliecas, lai saskaitītu kājās. Viņš parādīja Fionai divus paceltus pirkstus. Baltā kombinezona tērptu gūstekni pavadīja divi sargi.

Kad metāla vārti bija atverušies līdz galam, Grejs spēra soli uz priekšu.

Sargi nepamanīja neko aizdomīgu − tikai vienu no savējiem, kas ar šauteni stāv posteni pie durvīm. Viņi ienaca, vedot līdzi gūstekni. Neviens nepievērsa uzmanību elektrošoka pistolei Greja sauja vai Fionas pienākšanai no otras puses.

Uzbrukums bija gala viena mirkli.

Abi sargi raustījās krampjos, sitot ar papēžiem pa grīdu. Grejs katram iespera pa galvu, varbūt pat stiprāk nekā vajadzēja. Taču viņš bija noskaities.

Gūsteknis nebija Monks.

−   Kas jūs esat? − viņš noprasīja izbiedētajai sievietei, steidzīgi vilkdams pirmo sargu uz tuvāko saimniecības sienas skapi.

Sirma dama ar brīvo roku palīdzēja Fionai stīvēt projām otru sargu. Sieviete bija stiprākā nekā izskatījās. Viņas kreisa roka bija nosaitēta un ciešā saitē pakārta kakla. Sejas kreisa puse bija izraibinātā ar robainiem skrapējumiem, svaigiem un sašūtiem ar šuvēm. Viņai bija uzbrucis kāds zvērs. Par spīti nesenajiem ievainojumiem, sieviete ieskatījās Grejam acīs droši un apņēmīgi.

−   Mans vārds ir doktore Mārsija Feirfīlda.

12:25

Džips raiti ripoja pa tukšo lauku ceļu.

Uzraugs Džeralds Kelogs, sēdēdams pie stūres, slaucīja sviedrus no pieres. Starp kājām viņš turēja Birkenheud Premium L−ager pudeli.

Par spīti rīta satraukumiem, Kelogs nevēlejās atteikties no saviem ikdienas ieradumiem. Valenbergu īpašumu sargi bija pavēstījuši skopas ziņas par notikušo, bēgšana. Kelogs jau bija brīdinājis savus apsargus un nostādījis posteņus pie visiem vārtiem. Viņš izdalīja tiem fotogrāfijās, kas bija pa faksu atsūtītas no Valenbergu nama. Bēgļi tika nodēvēti par malumedniekiem. Apbruņotiem un bīstamiem.

Kamēr Keloga biroja nenonāks ziņa par pamanītiem bēgļiem, nekas nevarēja viņam liegt ierasto divas stundas ilgo pusdienu partraukumu mājās. Šodien otrdiena, tātad būs cepta savvaļas vista ar saldajiem kartupeļiem. Viņš izbrauca caur ganību vārtiem uz galvena piebraucama ceļa ar zemiem dzīvžogiem abas puses. Viņa priekšā slējās divstāvu koloniālā stila koka paneļu māja ar rūpīgi koptu veselu akru plašu zemes gabalu − tas viss viņam pienācās kopā ar šo amatu. Par māju, zemi un vienīgo iemītnieku − viņu − rūpējās desmit kalpotāji. Viņš nesteidzās precēties.

Kāpēc pirkt govi un tā tālāk…

Turklāt viņam labāk patika svaigi, nenobrieduši augļi.

Viņam māja bija atkal jauns meitens − mazā Aina no Nigēri− jas, tikai vienpadsmit gadus veca, melna ka piķis, tieši viņa gaumē, uz tādas ādas zilumus gandrīz nevar redzēt. Tiesa gan, neviens par viņa rīcību nesūdzējās. Kelogam bija sulainis Mksali − īsts svazi nezvērs, kuru viņš bija izpestījis no cietuma. Tas ar dzelžainu roku valdīja par visiem kalpotajiem, iedvešot tiem šausmas. Visi sarežģījumi − gan pašu mājās, gan, ja vajadzīgs, ārpus tam − tika ātrisinati nekavējoties. Un Valenbergi labprat palīdzēja atbrīvoties no traucekļiem. Kas notika ar šiem ļautiņiem pēc nomešanas no helikoptera Valenbergu teritorijā, Džeralds nemaz negribēja zināt. Taču viņš bija dzirdējis baumas.

Par spīti dienasvidus karstumam, viņš nodrebinājās.

Labāk neuzdot liekus jautājumus.

Novietojis auto kuplas akācijas paēna, viņš izkapa un devās pa grantēto taku uz sānu durvīm, kas veda uz virtuvi. Divi dārznieki kapleja puķu dobi. Kad Džeralds gāja viņiem garam, tie, ka jau mācīti, nepacela skatienus.

Vistas cepeša un ķiploku aromāts uzjundīja izsalkumu. Sekojot deguna un kuņģa aicinajumam, viņš veikli parvarēja trīs pakāpienus līdz atvērtajam sieta durvīm. Vēderam rūcot, viņš iegāja virtuvē.

Cepeškrāsns durtiņas pa kreisi no viņa bija atvērtas. Pavars tupēja uz grīdas, ar galvu cepeškrāsni. Kelogs izbrīnīts uzlukoja šo neparasto skatu. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš apjauta, ka tas nemaz nav pavars.

− Mksali…?

Beidzot Kelogs sajuta apsvilušas cilvēka miesas smaku, kas piejaucas ķiploku smaržai. Pakrituša vira roka kaut kas bija iedūries. Šautriņa ar putna spalvam. Mksali iecienītākais ierocis. Parasti saindēts.

Te bija noticis kaut kas ļoti nelāgs.

Kelogs atkāpas un pagriezās uz durvju pusi.

Abi dārznieki bija nometuši kapļus un pavērsuši šautenes pret viņa dūšīgo vēderu. Nelielu laupitaju bandu − melno pilsētnieku salašņu − iebrūkumi fermas un nomaļas mājās nebija nekāds retums. Kelogs pacēla rokas, bailes drebēdams.

Iečīkstējās grīdas dēlis, liekot viņam pārbīli sarauties.

No krēslainas blakus istabas iznāca kāds tumšs stāvs.

Kelogam aizrāvas elpa, ieraugot šo iebrucēju − un naidu viņa acīs.

Regs.

−    Khamisi…

12:30

−    Kas tad viņam īsti kaiš? − noprasīja Monks, ar īkšķi norādot uz blakus būdiņas pusi, kura iegāja Peinters ar doktores Polas Keinas satelīta telefonu. Direktors saskaņoja plānus ar Loganu Gregori ju.

Pie citas būdas, jumta mestajā ena Monks apspriedas ar ārsti Lizu Kamingsu. šī dakterite gan bija glīta, par spīti putekļainajam drebem un nomocītajam skatienam acīs.

Viņa pieversās Monkam. − Viņa šūnas sabrūk, izjūk no iekšpuses uz āru. Tā vismaz apgalvo Anna Šporenberga. Viņa savulaik ir plaši pētījusi Zvana radiacijas postošo ietekmi. tā izraisa dažādu orgānu sistēmu bojājumus. Arī viņas brālis Ginters cieš no šīs kaites hroniska forma. Taču viņa sabrukuma gaitu palēnina uzlabota atveseļošanas spēja un imunitāte. Annai un Peinteram, kas tika pakļauti pārmērīgās radiācijas devās iedarbībai, būdami pieauguši, šadas aizsardzības nav.

Viņa paskaidroja sīkāk, zinādama, ka Monks arī ir studējis medicīnu. Zems trombocitu saturs, pieaugošs bilirubma līmenis, tūska, muskuļu vājums ar stīvuma lekmem kakla un plecu rajona, kaulaudu atmiršana, hepatosplenomegalija, sirdsdarbības traucējumi un savāda acu šķidruma un distalo ekstremitāšu parkaļķošanas.

Tomēr galu gala vissvarīgākais bija liktenīgais jautājums.

−   Cik ilgs laiks viņiem atlicis? − Monks gribēja zināt.

Liza nopūtās un paraudzījās uz būdu, kura bija pazudis Peinters. − Ne vairāk par vienu dienu. Pat ja jau šodien tiktu atrasts ārstēšanas līdzeklis, es baidos, ka viņiem tomēr paliktu neatgriezeniski kaitējumi.

−    Vai jūs pamanijat, cik neskaidri viņš runā… izlaiž vārdus? Vai tas ir tikai zaļu deļ… vai… vai…?

Liza ieskatījas viņam acis ar dziļu sāpju izteiksmi. − Ne tikai zāļu dēļ.

Monks nojauta, ka šī ir pirmā reize, kad viņa pati to skaidri atzinusi. Viņas balsi skanēja bailes un bezcerība. Viņš redzēja arī, cik ļoti Liza to pārdzīvo. Viņa raizējas vairāk nekā tikai ārste vai laba paziņa. Viņa mīlēja Peinteru un ļoti centās apvaldīt šīs jutas, neļaut vaļu sirdij.

Peinters parādījās būdas durvis. Pamāja Monkam. − Keita grib ar tevi runāt.

Monks aši piecelās, palūkojās, vai debesīs nav helikopteru, un piegāja pie Peintera. Paņēmis satelīta telefonu, viņš aizsedza klausuli ar roku un pamāja uz doktores Kamingsas pusi. − Bos, man šķiet, šai sievietei noderētu sabiedrība.

Peinters izbolīja acīs. Tās bija asinīm piepludušas, izraibinātās ar asinsizplūdumiem sklera. Piesedzis ar plaukstu sūrstošas acis, viņš devās pie doktores.

Monks, raudzīdamies no durvīm, ierunājās klausule. − Sveika, mīļum!

−   Beidz pielabināties! Ko pie velna tu dari Āfrika?

Monks pasmaidīja. Keitas rāšanas bija spirdzinoša ka limonāde tuksnesi. Turklāt šis bija tikai retorisks jautājums. Peinters jau bija par visu ziņojis.

−   Es domāju, ka šis būs tikai tāds pieskatišanas uzdevums? − viņa turpināja.

Monks tikai klusēja un ļāva viņai izrunāties.

−    Kad atgriezīsies mājās, es tevi ieslēgšu…

Tada garā viņa turpināja vēl vismaz minūti.

Beidzot Monkam izdevās iestarpinat kādu vārdiņu. − Es arī ilgojos pēc tevis.

Piktajiem rājieniem sekoja nopūta. − Es dzirdēju, ka Grejs joprojām nav atrodams.

−    Viņam nekas nenotiks, − Monks apgalvoja, cerēdams pats tam noticēt.

−   Samekle viņu, Monk. Dari visu, kas nepieciešams.

Monks priecājās par viņas sapratni. Tieši tā viņš arī gatavojas rīkoties. Keita nelika viņam apsolīt būt piesardzīgam. Viņa Monku pārāk labi pazina. Tomēr nākamājos vārdos jau bija saklausa− mas asaras.

−    Es mīlu tevi.

Tas jau bija katram vīrietim saprotams brīdinājums ievērot piesardzību.

−    Es arī tevi mīlu. − Viņš pieklusināja balsi un pagriezās sāņus. − Jūs abus.

−   Atgriezies mājās!

−    Nekas mani neaptures.

Keita atkal nopūtās. − Logans man sūta ziņu. Mums jābeidz runāt. Septiņos nulle, nulle mums Dienvidafrikas vestniecība ir tikšanās ar atašeju. Centīsimies izdarīt spiedienu arī no šejienes.

−   Sadod viņiem, mīļum!

−   Sadosim. Ata, Monk!

−    Keita, es… − Taču viņa jau bija nolikusi klausuli. Sasodīts.

Nolaidis roku ar telefonu, Monks palūkojās uz Lizu un Pein−

teru. Viņi sarunājas, sabāzuši galvas kopa, bet Monks nojauta, ka tas drīzāk liecina par velmi pēc tuvuma un atbalsta, nevis kādam nopietnam sarunām. Viņš paraudzījās uz telefonu. Vismaz Keita bija drošībā.

12:37

−    Viņi veda mani uz pazemes ieslodzījuma kameru, − teica doktore Marsija Feirfilda. − Turpināt pratinašanu. Kaut kas laikam viņiem sagādāja raizes.

Viņi visi tris bija atgriezušies pirmā stava istaba. Sargs, kurš bija aizskāris Fionu, joprojām bezsamaņa gulēja uz grīdas, asinīm pilot no deguna.

Doktore Feirfilda ātri pastāstīja par slēpni rezervātā, par Va− lenbergu nezvēru uzbrukumu un nolaupīšanu. Valenbergi kaut ka bija uzoduši par viņas iespējamo saistību ar britu izlūkdienestu. Tāpēc viņi nomaskēja nolaupīšanu, lai tā izskatītos pēc nāvējošā lauvas uzbrukuma. Viņas brūces tiešām izskatījas svaigas un pietūkušas. − Man izdevās pārliecināt viņus, ka mans pavadonis, rezervāta uzraugs, tika nogalināts. Tas bija viss, ko es spēju darīt. Ceru, ka viņš aizkļuva līdz civilizācijai.

−   Bet ko īsti Vālenbergi slēpj? − jautāja Grejs. − Ar ko viņi nodarbojas?

Sieviete pašūpoja galvu. − Ar kaut kādu atbaidošu Manhete− nas projektu ģenetikas joma. Tas ir viss, ko varu pateikt. Taču, ma− nuprat, viņi īsteno vēl kādu plānu. Blakus projektu. Varbūt pat uzbrukumu. Es noklausījos sargu sarunu. Par kaut kādu serumu. Dzirdēju, ka viņi sāka − serums 525. Un saistība ar to piemineja Vašingtonu.

Grejs sarauca pieri. − Vai dzirdējāt kaut ko par izpildes laiku?

−   Ne gluži. Taču, spriežot pēc viņu smiekliem, varētu domāt, ka ieplānotais notiks drīz. Ļoti drīz.

Grejs paspēra dažus soļus, ar pirkstu kauliņiem berzedams zodu. Tas serums… varbūt tas ir bioloģisks ierocis… itogens, vīruss… Viņš papurināja galvu. Bija jāuzzina kas vairāk − un ātri.

−   Mums jātiek iekšā tajās pazemes laboratorijas, − viņš nomurmināja. − Janoskaidro, kas tur notiek.

−   Viņi mani veda uz turieni, − atgādināja doktore Feirfilda.

Viņš pamāja ar galvu. − Ja es izlikšos par vienu no viņu sargiem, mēs varbūt varēsim tur iekļūt.

−    Tikai jāpasteidzās, − piebilda Mārsija. − Viņi droši vien jau sāk raizēties, kur esmu pazudusi.

Grejs pievērsās Fionai, gatavodamies strīdam. l&amp;amp;gt;ošāk butu, ja viņa paliktu paslepusies šeit un neradītos nevienam. Būtu grūti kaut ka attaisnot viņas klātbūtni kopā ar gūstekni un sargu. Tas tikai piesaistītu uzmanību un izsauktu aizdomas.

−    Es saprotu! Istabenei tur nav ko meklēt, − paziņoja Fiona, atkal pārsteidzot Greju. Viņa piebakstīja ar kurpes purngalu uz grīdas gulošajam sargam − Fs pieskatīšu šo Kazanovu, līdz jūs atgriezīsieties.

Par spīti bravūrai, meitenes acīs atspoguļojās bailes.

−   mēs nebūsim ilgi, − apsolīja Grejs.

−    Labāk nekavējieties gan.

Kad šis jautājums bija nokārtots, Grejs paņēma šauteni un pamāja doktorei Feirftldai uz durvju pusi. − Ejam.

Drīz vien Grejs bija aizvedis Mārsiju šautenes stobra gala līdz centrālajam liftam. Neviens viņus neaizkavēja. Pazemes stāvu ieejai bija kodu karšu slēdzene. Grejs izmantoja Iškes otru atslēgas karti. Sarkano gaismiņu pie durvīm nomainīja zaļa.

−    Ka jums šķiet, ar ko sākt? − Grejs apjautājas.

Marsija pastiepa roku. − Jo lielākā vērtība, jo dziļāk noslēpta. − Viņa nospieda pašu apakšējo pogu. Septīto pazemes stāvu. Lifts sāka laisties lejup.

Vērojot, kā mainas stāvu numuri, Grejs bažīgi atkartoja Marsi− jas vārdus.

Uzbrukuma. Iespējams, Vašingtonai.

Bet tieši kāds uzbrukums?

6:41 PĒC ASV AUSTRUMU ZONAS LAIKA. VAŠINGTONA

Vēstniecību kvartāls atradās tikai divu judžu attāluma no Na− cionalas alejas. Šoferis iegrieza auto Masačusetsas avēnija un devās uz Dienvidafrikas vēstniecības pusi. Keita ar Loganu sēdēja aizmugures sēdeklī, salidzinādami sagatavotās piezīmes. Vēstnie− čības ēka parādījās viņu priekša, tikko uzlēkušās saules apspīdēta.

Četru stāvu ēkas Indianas kaļķakmens fasade staroja rīta saules gaisma, kas izcēla tās Keiptaunas holandiešu stilam raksturīgos frontonus un erkerus. Auto apstājās pie vestniecibas dzīvojama spārna. Vēstnieks bija piekritis pieņemt viņus šajā agraja stundā sava privataja darbistaba. Laikam visi ar Valenbergiem saistītie jautājumi bija jarisina pēc iespējas slepenāk.

Keitai pret to nebija iebildumu.

Viņai pie potītes bija paslēpta pistole.

Izkāpusi no auto, Keita pagaidīja Loganu. Četras slaidas kolonnas balstīja griezumiem rotātu parapetu ar Dienvidafrikas ģērboni. Pamanījis viņu ierašanos, šveicars atvēra stiklotās durvis.

Logans, kā dienesta pakāpe augstākais, gāja pa priekšu. Keita sekoja pāris soļus aiz viņa, piesardzīgi vērojot ielu. Ja ir tik daudz naudas ka Valenbergiem, savi algotņi var būt visur. Tas attiecas arī uz vēstnieku Džonu I luriganu.

Viņi nokļuva plašā vestibila. Sekretāre kārtīgā tumši zilā kostīmā veda viņus tālāk. − Vēstnieks Hurigans būs klāt pēc mirkļa. Hs jūs pavadīšu uz viņa darbistabu. Varbūt velaties teju vai kafiju?

Logans un Keita atteicas.

Drīz viņi bija nokļuvuši krāšņiem paneļiem rotāta telpa. Arī mēbeles − rakstāmgaldi, grāmatplaukti, daži nelieli galdiņi − bija darinati no tā paša koka. Āfrikas lauru koka šķirne − tik reta, ka nebija vairs pieejama komerciālām eksportam.

I .ogans apsēdās pie rakstāmgalda. Keita palika stāvot.

Ilgi gaidīt nevajadzēja.

Durvis atkal atvērās, un ienaca kalsns gara auguma vīrs ar salmu krāsas matiem. Viņš bija ģērbies tumši zila uzvalka, bet žaketi nesa uz rokas. Keitai bija aizdomas, ka šādā vaļība ir tikai izlikšanās, lai radītu draudziguma un izpalidziguma iespaidu. Tāpat ka tikšanās šeit, privātaja rezidencē.

Keita uz tā neuzķērās.

Kamēr Logans nosauca gan savu, gan Keitas vārdu, viņa nopētīja telpu. Vadoties pēc pieredzes izlūkdienesta, viņa nosprieda, ka saruna droši vien tiks ierakstīta. Keita paraudzījās apkārt, gudrodama, kur varētu būt paslēptas novērošanas ierīces.

Beidzot vestnieks Hurigans apsēdās. − jūs esat ieradušies ievākt ziņas par Vālenbergu īpašumu… vismaz tā man teica. Bet ka es varu jums palīdzēt?

−    Radušas aizdomas, ka starp viņu darbiniekiem ir kāds, kas var būt saistīts ar nolaupīšanu Vacija.

Vēstnieka acis iepletās pārāk teatrali. − Esmu šokēts, dzirdot šādus apgalvojumus. Taču es neko par to neesmu dzirdējis no Vāci jas BKA, Interpola vai Eiropola.

−     Mums ir droši ziņu avoti, − Logans neatlaidās. − Mēs tikai lūdzam jūsu "Skorpionu" sadarbību, sekojot vietejiem notikumiem.

Keita vēroja, ka vēstnieka sejā parādas tēloti dziļdomīga izteiksme. "Skorpioni" bija EIB līdzīga aģentūra Dienvidāfrika. Sadarbības iespējas bija maz ticamas. Labākais, uz ko Logans varētu cerēt, būtu panākt, lai šadas organizācijas nestājas "Sigmai" ceļa. Lai gan vēstnieks nevarēja nodrošināt sadarbību pret tik ietekmīgu politisku spēku kā Valenbergi, viņš vismaz varēja izdarīt pietiekamu spiedienu, lai vietējās varasiestades tiem nepalīdzētu. Neliela piekāpšanas, bet nozīmīga.

Keita palika stāvam un vēroja abu vīriešu piesardzīgo divkauju, cenšoties vienam otru pārspēt.

−    Varat man ticēt, ka Valenbergi ar patiesu cieņu attiecas pret starptautisko sabiedrību un varasiestādēm. Šī ģimene ir atbalstījusi palīdzības programmas, starptautiskas labdarības organizācijas un bezpeļņas fondus visā pasaulē. Starp citu, viņu nesenais dasnais veltījums bija domāts tieši vēstniecībām − katra Dienvidafrikas vēstniecība un kanceleja visā pasaule saņēma zelta simtgades zvanu, kas izgatavots par godu pirmās Dienvidafrika izkaltas zelta monētas simtajai gadadienai.

−Tas viss ir ļoti jauki, bet tas neko…

Keita partrauca Loganu, ierunādamās pirmoreiz:

−   jūs teicāt, zelta zvanu?

Hurigans ieskatījās viņai acīs. − Ja, tā ir paša Sera Boldrika Valenberga dāvana. Simt apzeltīti zvani ar Dienvidafrikas ģērboni. Mūsējais tiks uzstādīts rezidences zāle ceturtaja stāva.

Logans saskatījas ar Keitu.

Keita jautāja: − Vai mēs varētu to apskatīt?

Savāda sarunas pavērsiena samulsinats, vēstnieks tomēr novarēja izgudrot pietiekami pamatotu iemeslu atteikumam, un Keita iedomājās, ka varbūt viņš pat cerēja šādi gūt virsroku šeit notiekošajā klusajā diplomātijas kara.

− Es ar lielāko prieku parādītu jums to. − Viņš piecēlās un ieskatījās pulksteni. − Tikai tad mums jāpasteidzās. Man ir brokastu tikšanās, ko nedrīkst nokavēt.

Ka jau Keita bija iedomājusies, Hurigans izmantoja zvana apskati ka ieganstu ātrāk beigt sarunu, izlocīties no kādiem konkrētiem solījumiem. Logans stingri raudzījās uz Keitu. Sieviete cerēja, ka nojauta nebūs viņu pievīlusi.

Viņi devās uz liftu un uzbrauca ēkas augšējā stava. Izgāja pa gaiteņiem, ko rotāja mākslās darbi un afrikaņu daiļamatnieku darinājumi. Tad viņu priekšā pavērās liela zāle, kas vairāk atgadināja muzeju nekā dzīvojamo telpu. Zālē bija sarindotas vitrīnas, gari galdi un masivas lādes ar kaltam misiņa slēdzenēm. Lieli logi visa vienas sienas platuma pavēra skatu uz iekšpagalmu un dārziem. Bet zāles stūri karājas milzīgs zelta zvans. Izskatījās, ka tas ir tikko izsaiņots, jo uz. grīdas vēl metajas salmi no iepakojuma kastes. Pats zvans bija metru augsts un tā mute − pusmetru plata. Uz sana tam bija iespiests ģērbonis.

Keita piegāja tuvāk. No zvana augšgala līdz grīdai stiepās resns elektrības vads.

Vēstnieks pamanīja viņas skatienu. − Tas ir automātiski uzstādīts zvanīt noteiktos dienas laikos. īsts tehnikas brīnums. Ieskatoties iekšā, var redzēt brīnumainus mehānismus ka īstam Rolex.

Keita paraudzījās uz Loganu. Viņš bija nobālējis. Tāpat ka Keita, viņš arī bija redzējis Annas Šporenbergas zīmētās oriģinālā Zvana skices. Šis zelta zvans bija tā precīza kopija. Viņi abi bija arī lasījuši par šīs ierīces izstarotas radiacijas postošo iedarbību.

Vājprātu un nāvi. Keita paraudzījās pa augšējā stāva logu. No šejienes varēja attāli saskatīt Kapitolija balto kupolu.

Viņa ar šausmam atcerējās vēstnieka teiktos vārdus.

Simt apzeltīti zvani… visās pasaules malās.

−   Tā uzstādīšanai bija vajadzīgs īpašs tehniķis, − turpina ja vēstnieks, bet tagad jau mazliet garlaikotā toni, liekot saprast, ka tikšanās tuvojas beigām. −Šķiet, ka viņam vēl jābūt kaut kur tepat.

Viņam aiz muguras, klusi noklaudzot, aizvēras zāles durvis.

Viņi visi tris pagriezās.

−    Lūk, tas ir viņš, − paziņoja Hurigans. Viņš apklusa, ieraudzījis automātu ienācējā roka. Svešinieka mati bija balti. Pat pāri visai zālei Keita pamanīja tumšu tetovējumu uz rokas, kas balstīja ieroci.

Keita noliecās pēc ieroča.

Neteikdams ne vārda, svešinieks atklāja uguni.

Pašķīda stikla šķembas un koka skaidas.

Viņai aiz muguras, atlēkušo ložu ieskandināts, iedunējas zelta zvans.

12:44. DIENVIDĀFRIKA

Lifta durvis atvērās septitaja pazemes stāvā. Grejs izkapa, turot šauteni gatavība. Viņš paraudzījās pelēkaja gaiteni uz abam pusēm. Atšķirība no lepna savrupnama krašņajiem koka paneļiem un mākslās darbiem, šis ar dienasgaismas spuldzēm apgaismotais pazemes stāvs bija iekārtots stingri askētiski − pabalejuša linoleja grīdas, pelēkas sienas, zemi griesti. Viena gaiteņa puse rindojas gludas tērauda durvis ar spīdošam elektroniskām sledze− nem. Gtra pusē durvis bija vienkāršākās.

Grejs pielika plaukstu pie vienam.

Panelis vibrēja. Viņš sadzirdēja ritmisku dukšanu.

Elektrostacija? Droši vien milzīga.

Marsija pienāca viņam līdzās. − Laikam esam nobraukuši pārāk zemu, − viņa čukstēja. − Te izskatās drīzāk pēc noliktavam vai tehniskam telpām.

Grejs piekrita. Un tomēr…

Viņš piegāja pie vienām no aizslēgtajam tērauda durvīm.

−    Rodas jautājums, ko viņi te glabā?

Pie durvīm bija uzraksts EMBRYONAAL

−   Embriju laboratorija, − pārtulkoja Mārsija.

Viņa pienāca pie durvīm ar bažīgu skatienu acis, mazliet saviebdamas, pakustinot apsaitēto roku.

Grejs atkal pacēla Iškes karti un novilka par slēdzeni. Iedegās zaļš indikatora signāls un magnētiska slēdzene atvērās. Grejs pagrūda durvis. Viņš bija uzlicis šauteni pleca un turēja gatavība pistoli.

Dienasgaismas spuldzes pie griestiem nomirgoja un iedegas.

Viņi ieraudzīja lielu zāli, vismaz četrdesmit metru garu. Grejs ievēroja, ka gaiss šeit ir vēss, attīrīts, filtrēts. Viena telpas puse visu sienu klāja nenīsoša tērauda saldētavu durvis. Dūca kompresori. Otrā puse bija tērauda ratiņi, šķidra slapekļa tvertnes un liels galds ar mikroskopu, kas bija savienots ar mikrosecēšanas galdu.

Tas viss izskatījās pēc krionikas laboratorijas.

Centrālajā darbstacijā gaidīšanas režīma darbojās zIru'left−Pac− karJ dators. Hkrana lēni griezās ekransaudzētāja attēls. Sudraba simbols uz melna fona. Pazīstams simbols. Grejs to bija redzējis uz Vevelsburgas pils grīdas.

− Melnā saule, − viņš noducināja. Marsija paraudzījās uz viņu.

Grejs norādīja uz rotējošo sauli. − Šis simbols apzīmē Himlera Melno ordeni − ar pārcilvēka filosofiju apsēstu Tules biedrības okultistu un zinātnieku grupējumu. Laikam Boldriks arī bija taja iesaistīts.

Grejs nojauta, ka viņi ir apgājuši pilnu apli. No Raiena vecvectēva līdz šejienei. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz datoru. − Pameklējiet galveno direktoriju. Varbūt tur kaut ko var uzzināt.

Kamēr Marsija pievērsās datoram, Grejs piegāja pie vienas no saldetavam. Atvēra durvis. Izplūda auksta gaisa mākonis. iekšā bija atvilktnes, apzīmētas ar uzrakstiem un numuriem. Aiz muguras Marsija klabināja datora taustiņus. Grejs pavilka vaļa kādu atvilktni. Statīvos bija rūpīgi sakartoti tievi stikla salmiņi, pildīti ar dzeltenu šķidrumu.

− Sasaldēti embriji, − Mārsija aiz muguras paskaidroja.

Aizvēris atvilktni, Grejs parlaida skatienu milzīgo saldētavu durvju rindai gar garas zāles sienu. Ja Marsijai taisnība, tad šeit jābūt tūkstošiem embriju.

Doktore atkal ierunājās, aicinot viņu pienākt. − Šis dators ir datu bāze, kur reģistrēti genomi un ģenealoģija. − Viņa paraudzī− jas uz Greju. − Gan cilvēku, gan dzīvnieku. Zīdītāju sugu. Paskatieties šo.

Ekrānā parādījās savādi apzīmējumi.

NUCLEOTIDE VERANDERING (DNA)

(CROCUTA CROCUTA)

Ceturtā., 6. nav., 14:56:25 GMT

Schema V.1.16

VERANDERING CODE RANGSCH1KKEN

Loci A.O. Transversie

A.0.2. Dipyrimidine to Dithipnidine (c[CTl&amp;amp;gt;TD

ATGGJTACGCGCTCATG

GAATTCTCGCTCATGGA

ATTCICGCTCGTCAACT

Loci A.3. GedeelteJijk

A.                 3.3.4. Dinudeotide (transcriptie) CTAGAAATTACGCTCTTA

CGCH'CTCGCTIGTĪAC

GCGCTCA

Loci B.5.

B.                 5.1.3. Ciyptische plaatsadivering GTTACGCGCTCGCGCTCA

TGGAA1TCTCGC1 'CATG

Loci B.7

B.7.5.1. Pentabucleotide (glTACAGATTCJ ATGGTIACGCGCTCCGC verminderde stabiliteit) TGGAATTCGCGCĪ C ATG

GAA1TCTCGCTC

− Izskatās pēc mutācijās izmaiņu saraksta, − paskaidroja Marsija. − Definētas līdz pat polinukleotidu līmenim.

Grejs norādīja uz nosaukumu virsraksta. − Crocuta crocuta, − viņš izlasīja. − Plankumaina hiēna. Es redzēju šī pētījuma rezultātu. Boldriks Valenbergs stāstīja, ka esot uzlabojis šo dzīvnieku, pat iekļaujot tā smadzenes cilvēka šūnas.

Marsija to uzklausīja ar interesi un atgriezās galvenaja direktorija. − Tas izskaidro šis datu bāzes nosaukumu. Hersenschim. Tas nozīmē "himera". Bioloģisks termins, ar ko apzīmē organismu, kura ir vairāk nekā vienas sugas ģenētiskais materiāls, − vai nu potēšanas ceļa kā augiem, vai ievietojot embrija svešas šūnas. − Viņa ar vienu roku klabinaja taustiņus, uzmanīgi vērodama ekrānu. − Bet kādam mērķim?

Grejs izslējies parlaida skatienu embriju laboratorijai. kāda atšķirība no Boldrika manipulācijām ar orhidejām un bonsai kociņiem? Tikai vēl viens veids, ka kontrolēt dabu, pārveidot un sagrozīt to saskaņa ar saviem pieņemumiem par izcilību.

−   Mmm… − nomurminaja Marsija. − Savādi.

Grejs atkal pieversās viņai, − Kas?

−    Kā jau teicu, šeit ir cilvēku embriji. − Viņa par plecu uzmeta skatienu Grejam. − Saskaņa ar ģenealoģijas norādēm, visi šie embriji ir ģenētiski saistīti ar Vālenbergiem.

Tas nebija nekāds pārsteigums. Grejs bija pamanījis Vālenbergu atvašu līdzību. Vecais patriarhs jau paaudzēm ilgi apstrādājis savas dzimtas ģenētisko mantojumu.

Bet dīvainākais vēl tikai sekoja.

Mārsija turpināja. − Savukart katram no Vālenbergu embrijiem ir norāde uz cilmes šūnu līniju, kas pēc tam izsekojama līdz Cro− cuta crocuta.

− Hiēnas?

Mārsija pamāja ar galvu.

Apjausmai mostoties, Greju parņema šausmas. − Jūs gribat teikt, ka viņš tajos briesmoņos ievietoja pats savu bērnu cilmes šūnas? − Grejs nespēja noslēpt sašutumu. Vai šā ļaundara briesmu darbiem nebija nekādu robežu?

−   Un tas vēl nav viss, − piebilda Marsija.

Grejam uzmācas nelabums, nojaušot, ko viņa tagad teiks.

Doktore norādīja uz sarežģītu shēmu ekrana. − Saskaņa ar šo, hiēnu cilmes šunam ir atsauce atpakaļ uz nākamās paaudzes cilvēku embrijiem.

−Ak dievs…

Grejs atcerējās, ka Iške pacēla roku un apturēja uzbrūkošo hiēnu. Tas nebija tikai saimnieka un suņa attiecības. tā bija ģimene. Boldriks bija iedestijis uzlaboto hiēnu šūnas savos bērnos, krustojot tos ka orhidejas.

−    Bet arī tas vēl nav visļaunakais… − nobālējusi un satriekta, paziņoja Marsija. − Valenbergi…

Grejs viņu partrauca. Viņš jau bija dzirdējis pietiekami daudz. Viņiem vēl bija jāmeklē kas cits. − Mums jāiet.

Marsija negribīgi atrāvas no datora, tomēr pamāja ar galvu un piecēlās. Izgājuši no briesmoņu laboratorijas, viņi devās tālāk pa gaiteni. Uz nākamājām durvīm bija uzraksts FOETUSSEN. Embriju audzēšanas laboratorija. Grejs neapstādamies devās tālāk. Viņš nemaz negribēja redzei, kādas šausmas slēpjas aiz šim durvīm.

−    Ka viņi panāk šos rezultātus? − brīnījās Marsija. − Mutācijās, veiksmīgi izveidotas himeras…? Viņiem laikam ir kāda metode, kā kontrolēt šis ģenētiskas manipulācijās.

−   Iespējams, − Grejs nomurminaja. − Bet tā nav pilnībā noslīpēta − vēl ne.

Grejs atcerējās Hugo Hiršfelda darbu, rūnas paslēpto kodu. Tagad viņš saprata Boldrika apsēstību ar to. Pilnības solījums.

Pārāk skaists, lai ļautu tam iet bojā, un pārāk drausmīgs, lai izlaistu brīvībā.

Un skaidrs bija tas, ka Boldriks no drausmīga nebaidījās. Viņš pats radīja un attīstīja drausmīgo savā ģimene. Un kāds būs Boldrika nākamāis solis tagad, kad viņš bija ieguvis Hugo kodu? Jo īpaši tagad, kad "Sigma" dzinās viņam pa pēdām. Nav nekāds brīnums, ka Boldriks tik izmisīgi tīkoja ievākt ziņas par Peinteru Krovu.

Viņi pienāca pie nākamājām durvīm. Aiz. tam laikam bija milzīga telpa, spriežot pēc attāluma no embriju audzēšanas laboratorijas durvīm. Grejs pamanīja uzrakstu.

XERUM 525.

Viņš saskatījās ar Marsiju.

−   Tas nav serums, − viņš secināja.

−   Xerum. − Marsija nesaprotot pašūpoja galvu.

Grejs ar zagto karti atslēdza durvis. Iedegās zaļa gaismiņa, slēdzene iedūcās un viņš atvēra durvis. Telpa iedegas gaismas. Šeit gaisā bija jūtama viegli kodīga smaka ar ozona piegaršu. Grīda un sienas bija tumšas.

−   Svins, − paziņoja Marsija, aptaustījusi sienas.

Grejam tas diez ko nepatika, taču viņam bija jāuzzina vairāk. Milzīgā telpa izskatījās pēc bīstamo atkritumu glabātavas. Visā tas garuma stiepās plaukti. Uz tiem bija sakrautas dzeltenas desmit galonu mucas ar uzspiestu numuru 525.

Grejs atcerējas bažas par bioloģiskajiem ieročiem. Vai varbūt mucās glabajas kāda sašķeļama viela, kodolatkritumi? Vai tāpēc telpa bija izklātā ar svinu?

Marsija gan nešķita pārāk noraizējusies. Viņa piegāja pie plauktiem. Zem katras mucas pie plaukta bija piestiprinātā etiķete ar valsts nosaukumu. − Albānija, − viņa izlasīja un devās pie nakamās. − Argentīna.

Tām alfabētiska secībā sekoja citas valstis.

Grejs parlaida skatienu plauktiem. Tur bija vismaz simt mucas.

Marsija paraudzījās uz viņu. Tagad viņš saprata pēkšņas bažas sievietes acīs.

Ak, nē…

Gejs steidzās dziļāk telpa, pētīdams plauktus, ik pa brīdim apstādamies pie kādas etiķetes. BEĻĢIJA… GRIEĶIJA… ITĀLIJA…

Viņš skrēja tālāk.

Beidzot viņš nonāca pie mekleta.

SAVIENOTĀS VALSTIS.

Viņš atcerējas, ko Mārsija bija noklausījusies, − kaut ko par Vašingtonu. Par iespējamu uzbrukumu. Grejs raudzījās uz, mucu rindām. Spriežot pēc daudzajiem valstu nosaukumiem, apdraudēta bija ne tikai Vašingtona. Vismaz pagaidām. Grejs atcerējas Boldrika raizes par Peinteru, par "Sigmu". Tie pašlaik viņu apdraudēja visvairāk.

Lai aizstāvētos, Boldriks laikam mainījis plānus.

Virs uzraksta SAVIENOTĀS VALSTIS plaukts bija tukšs.

Muca ar Xerum 525 bija pazudusi.

7:45 PĒC ASV AUSTRUMU ZONAS LAIKA. VAŠINGTONA, DŽORDŽTAUNAS UNIVERSITĀTES SLIMNĪCA

− MedSTAR, ziņojiet, kur esat! − dispečers jautāja racija. Uzlicis bezvadu austiņas, viņš sēdēja pie slimnīcas datora skārienjūtīga ekrana.

Helikoptera apkalpe atsaucās: − Ceļā. Izlidojam pirms divām minūtēm.

−   Ātra palīdzība prasa jaunākās ziņas. − Visi jau bija dzirdējuši par apšaudi vēstniecību kvartalā. Spēka bija stājušies Iekšzemes drošības protokoli. Visā pilsēta skanēja zvani un trauksmes signāli. Pagaidām valdīja sajukums.

−   Vestniecibas mediķi konstatēja divus nāves gadījumus turpat uz vietas. Divi viņu cilvēki, Dienvidafrikas pilsoņi, viens no tiem pats vēstnieks. Bet cietuši arī divi amerikāņi.

−   Statuss?

−   Viens miris… viens kritiska stāvokli.

ZVĒRNĪCA. 13:55 DIENVIDĀFRIKA

Fiona ar elektrošoka ieroci roka stāvēja pie durvīm un klausī− jas. Balsis tuvojās pirmā stāva kāpņu laukumiņam. Viņu parņe− ma šausmas. Adrenalīna rezerves, kas bija uzturējušas viņas spēkus pagājušās diennakts laika, sāka izsīkt. Rokas drebēja, elpa joprojām bija sekla un ātra.

Meitenei aiz muguras gulēja sasietais sargs ar aizbazto muti − tas nekauņa, kurš bija viņu aizskaris. Kad tas ievaidējās, viņai nacas to atkal apklusināt ar elektrošoku.

Balsis tuvojās viņas slēptuvei.

Fiona saspringa.

Kur pazudis Grejs? Nu jau viņš ir projām gandrīz stundu.

Durvīm tuvojas divi cilvēki. Viņa pazina vienu balsi. Tā bija tā blonda maita, kas iegrieza viņai plauksta. Iške Valenberga. Viņa sarunājas ar kādu vīrieti holandiešu valoda, ko Fiona labi saprata.

− …atslēgas kartes, − Iške dusmīgi paziņoja. − Es tas pazaudēju, laikam krītot.

−   Nebēda, zuster, tagad tu esi mājās un drošība.

Zuster − masa. Tātad tas vīrišķis ir viņas brālis.

−    Drošības dēļ mēs nomainīsim kodus, − vīrietis piebilda.

−    Un neviens nav atradis ne abus amerikaņus, ne meiteni?

−    Visas īpašumu robežas tiek pastiprināti apsargātas. mēs varam droši ticēt, ka viņi vēl ir teritorija. Mēs viņus atradīsim. Un grootvader ir sagatavojis pārsteigumu.

−    kādu pārsteigumu?

−   Nodrošinājumu, lai neviens dzīvs neatstātu teritoriju. Atceries, viņš taču paņēma DNS paraugus, kad viņi nokļuva pie mums.

Iške iesmejās, un Fionai pārskrēja auksti drebuļi. Viņu balsis attālina jas.

−    Nac, − brāļa balss vēl atskanēja no kāpnēm, kur abi kāpa leja uz galveno stāvu. − Grootvader gaida mūs visus lejā.

Kāpņu pakaje runātāji apstājās. Piespiedusi ausi pie durvīm, Fiona vairs nevarēja saklausīt vārdus, bet šķita, it kā brālis ar māsu strīdētos. Bet viņa jau bija dzirdējusi pietiekami daudz.

Neviena dzīvs neatataa teritoriju.

Ko viņi perinaja? Fionas ausīs joprojām atbalsojās Iškes ledainie smiekli, ļauna gandarījuma pilni. Lai kas arī bijis iecerēts, viņi šķita pārliecināti par veiksmīgu iznākumu. Bet kāda tam saistība ar DNS paraugiem?

Fiona saprata, ka ir tikai viena iespēja to noskaidrot. Viņa ne− zināja, kad atgriezīsies Grejs, un baidījas, ka viņiem visiem sak aptrukties laika. Bija jaizdibina, kādas briesmas viņiem draud… lai mēģinātu no tam paglābties.

Tas nozīmēja tikai vienu.

Viņa ielika kabata elektrošoka pistoli un paņēma putekļu slotiņu. Pagrieza drošo slēdzeni un atslēdza durvis. Šīm medībām bija nepieciešamas visas ielas dzīve apgūtās prasmes. Atvērusi durvis, meitene izslīdēja no istabas. Apstājusies ar muguru pret durvīm, viņa ar dibenu uzmanīgi aizvēra tās. Vēl nekad Fiona nebija jutusies tik viena un tik bezgalīgi parbiedēta. Pārdomājot, ko darīt, viņa atkal uzlika plaukstu uz durvju roktura. Aizvērusi acis, viņa meklēja spēkus īsa lūgšana − ne jau Dievam, bet tuvam cilvēkam, kas bija viņai iemācījis, ka drosme var izpausties dažādi, arī ka upuris. .

−   Mutti… − viņa lūdza.

Viņa skuma pēc savas audžumātes Grētes Nīlas. Vecā sieviete bija gājusi boja senu pagātnes noslēpumu deļ, bet jauni noslēpumi tagad apdraudēja Fionu un pārējos. Lai rastu vismaz kādu cerību uz izglābšanos, viņai tagad bija jakjust tikpat drosmīgai un nesavtīgai kā Mutti.

Balsis atkal attālinājās leja pa kāpnēm.

Fiona lavijas nopakaļ, pacēlusi putekļu slotiņu ka aizsardzības ieroci. Palūkojusies pāri kāpņu laukumiņa margām, viņa pamanīja leja dvīņu baltās galvas. Viņa atkal saklausīja to sarunu.

−   Neliec grootvader gaidīt, − aizrādīja brālis.

−   Es tūlīt būšu klāt. Gribu tikai apraudzīt Skuldu. Pārliecināties, ka viņa ir atgriezusies būdā. Viņa bija stipri aizkaitinata, un es baidos, vai no vilšanās viņa nav sevi savainojusi.

−   To pašu varētu teikt par tevi, mīļā zuster.

Fiona pielavījās vēl soli tuvāk. Brālis ar aizdomīgi intīmu žestu pieskārās māsas vaigam.

Iške pieglaudās viņam, tad atrāvās. − Es tūlīt nākšu.

Brālis pamāja ar galvu un devās uz centrālo liftu. − Es pateikšu grootvader. − Viņš nospieda pogu, un lifta durvis atvērās.

Iške aizgāja uz nama sētas pusi.

Fiona steigšus sekoja viņai. Meitene sažņaudza saujā kabatā paslēpto elektrošoka ieroci. Ja izdotos nogrābt to sievišķi vienu, piespiest viņu runāt…

Noskrējusi pa kāpnēm, Fiona lejā apstājās un turpināja ceļu rāmākā gaitā. Iške aizsoļoja pa centrālo gaiteni, kas laikam stiepās cauri visam namam.

Fiona sekoja cienīga attālumā, nodurusi galvu, nesdama putekļu slotiņu abas rokas ka mūķene Bībeli. Viņa tipinaja maziem solīšiem ka īsta kalponīte − pazemīga pelēka pele. Iške nokapa piecus pakāpienus, pagāja garām sargu postenim un devās tālāk pa garu gaileni pa kreisi.

Fiona tuvojas abiem sargiem. Viņa paātrinaja gaitu, izlikdamas, ka ir aizkavējusies un steidzās paveikt kādu svarīgu darbu. Tomēr visu laiku turējās zemu salīkusi, it kā pazūdot plataja istabenes tērpā.

Viņa nonāca līdz īsajam kāpņu posmam.

Sargi nepievērsa meitenei uzmanību, saimnieces tuvumā viņiem nekādās vaļības nebija ne prātā. Fiona noskrēja piecus pakāpienus. Bet gaitenis lejā bija tukšs.

Viņa apstājās.

Iške bija pazudusi.

Fionu parņema reizē atvieglojums un šausmas.

Vai varu atgriezties istabā? Un cerēt, ka gan jau būs labi?

Viņa atcerējas Iškes saltos smieklus − bet tad atskanēja viņas balss, skarbs uzsauciens aiz greznām metāla un stikla divviru durvīm pa labi.

Iške bija par kaut ko noskaitusies.

Fiona steidzās uz priekšu. Ieklausījās pie durvīm.

−    Gaļai jābūt asiņainai! Svaigai! − Iške uzbļāva. − Vai arī es tevi pašu iemetīšu būrī.

Atskanēja neskaidra taisnošanas, kam sekoja steidzīgi soļi.

Fiona pieliecas tuvāk, piespied ausi pie stikla.

Kļūda.

Durvis strauji atvērās, trāpot Fionai pa galvu. Iške nikni izskrēja arā, uzgruzdamas virsū meitenei.

Viņa nolamājās un ar elkonī pagrūda Fionu nost no ceļa.

Meitene reaģēja zibenīgi, paļaujoties uz senam iemaņam. Viņa atlēca no durvīm un sarāvas kamola, nokrītot uz viena ceļa un pazemīgi sakņūpot − un liela izlikšanās nemaz nebija vajadzīga.

−   Skaties, kur velcies! − uzbļāva Iške.

−   Jā, imitresse, − izdvesa Fiona, sakņūpot vēl zemāk.

−    Nemaisies pa kājām!

Fiona krita panikā. Uz kurieni lai tagad iet? Sastopot viņu pie durvīm, Iške brīnīsies, ko viņa te meklē. Sieviete joprojām stāvēja atvertajas durvis. Fiona klanīdamas kapas atpakaļ un arā.

Fiona pasniedzās pēc paslēptās elektrošoka pistoles, taču vispirms bija jaizlaiž no rokas tas, ko viņa bija izvilkusi no Iškes džempera kabatas.. Viņa nemaz negribēja neko zagt, tas notika pats no sevis. Stulbi. Tagad šī aizkavēšanās maksāja dārgi. Firms viņa bija paguvusi sameklēt ieroci, Iške nolamājas un aizsoļoja projām. Smagas metāla un stikla durvis drūmi aizcirtās.

Fiona saravās čokurā, dusmodamas uz sevi. Ko tagad? Projām iet uzreiz nevarēja, bija janogaida. Sargiem šķitīs pārāk aizdomīgi, ja viņa visu laiku sekos Iškei pa pēdām. Turklāt viņa jau zināja, uz kurieni dodas Iške. Atpakaļ uz liftu. Diemžēl Fiona nepazina šo namu tik labi, lai nokļūtu galvenaja hallē pa citu ceļu un mēģinātu uzbrukt Iškei no slēpņa.

No bailēm un sarūgtinājuma acīs sakāpa asaras.

Viņa bija sabojājusi visu pasākumu.

Nezinot, ko darīt, meitene beidzot pievērsa uzmanību telpai savā priekšā. tā bija spoži apgaismota, caur izliektu stikla jumtu bagātīgi ieplūda saules gaisma. Izrādījās, ka tas ir tāds ka apaļš iekšpagalms. Pašā vidu auga milzīgas palmas, sliedamas pretī stikla jumtam. Masīvas kolonnas balstīja augsto jumtu, veidojot dziļas nišas visapkārt telpai. Trīs plaši gaiteņi, tikpat augsti ka centrālais pagalms, atzarojas kā kapelas no baznīcas joma, veidojot krustu.

Taču šī zāle nebija nekāda pielūgsmes vieta.

Vispirms Fiona sajuta neparastu smaku. Asu, muskusam līdzīgu dvaku kā kapenēs. Plašajā telpa atbalsojās brecieni un gaudojoši vaidi. Ziņkāres dzīta, viņa paspēra soli uz priekšu. Uz galveno stāvu veda trīs kāpnes, uz kuram neviena nebija. Kalpotajs, kurš pēc Iškes rājiena bija aizskrējis, nekur nebija redzams.

Neizejot no slēptuvēs, viņa nopētīja telpu.

Visas nišās apkārt lielajam pagalmam bija ierīkoti masīvi būri, kurus, tāpat ka ieejas durvis, aizsedza stikloti metāla režģi. Aiz būru restēm viņa saskatīja lielu dzīvnieku apveidus − daži saritinājušies gulēja, citi nemierīgi staigāja, viens sakņupis grauza lielu kaulu. Baisas hiēnas.

Bet tas vēl nebija viss.

Citos būros viņa ieraudzīja citādus ērmīgus radījumus. Vienā pie pašiem režģiem sēdēja sadrūmis gorilla, lūkodamies uz fionu ar mulsinoši gudru skatienu. Vēl ļaunak − kādas mutācijās dēļ pērtiķis bija zaudējis kažoku. No tā ķermeņa nokarajās krunkaina āda ka zilonim.

Kāda citā buri lauva staigāja šurpu, turpu. Tam kažoks bija saglabājies, tikai tas bija bals un pleķains, turklāt vēl notraipīts ar mesliem un asinīm. Lauva smagi elsa, tā acis bija apsarkušas, no mutes slējās draudīgi ilkņi kā zobeni.

Visapkārt rēgojās ķemiga izskata radījumi − svītraina antilope ar ragiem ka korķu viļķiem, skeletiem līdzīgu kārnu šakaļu pāris, albina mežacūka ar bruņneša bruņām. Tas bija reize biedējoši un skumji. Abi šakaļi viena buri vaukšķēja un gaudoja, pārvietodamies stīviem, kroplīgiem soļiem.

Tomēr žēlums nespēja pārmākt šausmas, ko uzdzina milzu hiēnas. Fionas skatiens pievērsās tai, kura grauza kāda liela dzīvnieka kājas kaulu. Bifeļa vai gnu. Pie kaula vēl bija atlicis mazliet gaļas un melnas spalvas. Piona neviļus atcerējās, ka pati gandrīz nonāca ša nezvēra zobos. Ja Grejs nebūtu viņu izglābis…

Meitene nodrebinājas.

Milzu hiēna sasprindzināja masīvos žokļus un parkoda kaulu ar pistoles ša vienam līdzīgu krakšķi.

Fiona salecas, atkal atgriežoties īstenība.

Viņa devās atpakaļ uz durvju pusi. Bija jau nogaidījusi pietiekami ilgi. Pēc neveiksmīga izlūkgājienā atlika tikai atgriezties slēptuvē ar asti kajstarpe.

Viņa satvēra durvju rokturi un pavilka to.

Aizslēgts.

14:30

Grejs raudzījās uz smago tērauda sviru rindu, sirdij izmisīgi dauzoties. Pārāk ilgs laiks bija pagājis, meklējot galvenos elektrosadales paneļa slēdžus. Varēja pat sajust, ka strava plūst pa resnajiem kabeļiem, − elektromagnētiskais spēks atbalsojās viņa pakausi.

Bija zaudēts pārāk daudz laika.

Atklājot, ka trūkst vienas − ASV paredzētās − Xerum 525 mucas, viņš saprata, ka jārīkojas steidzami. Jāpārtrauc visi meklējumi pagrabstāvos. Pašlaik pats svarīgākais bija nosūtīt brīdinājumu uz Vašingtonu.

Mārsija pastāstīja, ka redzējusi ārkārtas gadījumiem paredzētu īsviļņu rāciju sardzes bloka, uz kurieni viņa tikusi aizvesta no kameras. Marsija zināja, kam janosuta informācijā, − viņas pāri− niecei doktorei Polai Keinai, kas attiecīgi rīkosies un nodos brīdinājumu tālāk. Taču viņi abi bija pārliecināti, ka doties pēc šis rācijās ir īsta pašnaviba. Bet vai viņiem bija izvele?

Vismaz Piona bija drošība.

−    Ko jūs vēl gaidat? − noprasīja Mārsija. Viņa bija pārgriezusi saiti, kas turēja kakla pakarto roku, un uzvilkusi laboratorijas ha− latu, ko atrada sienas skapi. Tumsa viņu varētu noturēt par vienu no laboratorijas petniekiem.

Marsija stāvēja Grejam aiz muguras ar kabatas lukturi roka.

Grejs pastiepa roku pēc pirmās sviras.

Viņi jau bija atraduši pagrabstavu avārijas kāpnes. Tam vajadzētu vest atpakaļ uz galveno eku. Bet, lai tiktu ārā un nokļutu līdz sardzes blokam, bija nepieciešams kāds uzmanības novēršanas manevrs, papildu nodrošinājums.

Pirms īsa brīža bija radusies atbilde. Grejs stāvēja, atbalstījies pret kādam gaiteņa durvīm. Viņš sajuta elektrostacijas vibrāciju un dūkoņu. Ja izraisītu īssavienojumu galvenaja strāvās paneli − saceltu vēl lielāku haosu, varbūt uz brīdi padarītu vajātājus aklus −, tad viņiem būtu lielākās izredzes tikt pie rācijās.

−   Gatava? − viņš noprasīja.

Marsija ieslēdza lukturi. Ieskatījās Grejam acis, dziļi ievilka elpu un pamāja ar galvu. − Aiziet!

−Lai top tumsa! − paziņoja Grejs un norāva pirmo sviru.

Pēc tam nākamo un vēl nākamo.

14:35

Fiona noraudzījās, kā lampas pagalma nomirgo un nodziest.

Ak dievs…

Fiona stāvēja pagalma vidū pie nelielas strūklakas. Pirms brīža viņa bija atstājusi slēptuvi pie aizslēgtajam galvenajam durvīm un lavījusies uz pagalma vidu. Viņa devās meklet citu izeju. Tadai noteikti vajadzēja būt.

Tagad viņa sastinga.

Uz mirkli iestājas klusums, it kā dzīvnieki sajustu kādas svarīgas izmaiņas līdz ar pastāvīgās elektrības dūkoņas apklušanu. Varbūt viņi pat sāka justies kā noteicēji.

Fionai aiz muguras iečikstejas un atvērās durvis.

Viņa uzmanīgi pagriezās.

Milzu hiēnas purna pagrūstas, atvērās viena būra metāla un stikla durvis. Pazūdot elektrībai, parstāja darboties magnētiskas slēdzenes. Hiēna iznāca no bura. No zvēra purna pilēja asinis. tā bija hiēna, kura grauza kaulu. tā klusi ierūcās.

Kaut kur aiz muguras Fiona dzirdēja aizsmākušu vaukšķēša− nu kā slepenu ziņojumu, ko zvērnīcas plēsoņas nodeva cits citam. Nočīkstēja arī citu durvju dzelzs eņģes.

Fiona palika stāvam pie strūklakas. arī tas sūknis bija pārstājis darboties, un ūdens čalošana bija apklususi, it kā baidoties piesaistīt uzmanību.

Kaut kur viena no sānu "kapelām" atskanēja spalgs kliedziens. Cilvēka balsi. Fiona iedomājās, ka tas varētu būt zvēru kopējs, kuru Iške bija nostrostējusi, l aikam tā aizbilstamie tomēr bija dabujuši svaigu, asiņainu gaļu. Tad atskanēja vēl viens kliedziens, sāpju pilns un aizžņaugts, nicienu un kaucienu pavadībā.

Fiona aizspieda ausis, izdzirdot pēdējo kliedzienu, kam sekoja plēsoņu zobu šņakstešana.

Viņa joprojām visu uzmanību bija pieversusi pirmajam bēglim.

Hiēna ar asiņaino purnu tuvojās. Fiona to pazina pēc neskaidrām plankumu atliekām uz sāna, tik tikko saskatamām, citadā baltas krāsas tonī. Tas pats zvērs, ko viņa bija redzējusi džungļos.

Iškes mīlule.

Skulda.

Tā bija palikusi bez solīta medījuma.

Bet tagad viss bija mainījies.

14:40

−    Palīdziet mums… bitte! − Ginters ieskrēja būda majora Brūksa pavadībā.

Līza piecēlās, noņemot stetoskopu no Peintera krūtīm. Viņa pārbaudija sistolisko troksni. Tikai nepilnas dienas laika tas bija mainījies no agrīna un pieaugoša līdz vēlīnam, liecinot par ātri progresējošu aortas vārstuļa stenozi. Viegla stenokardija bija paraugusi nespēka lēkmēs un ģīboņos pie katras lielākās piepūles. Tik strauju sabrukumu Liza vēl nebija redzējusi. Viņai bija aizdomas arī par sirds vārstuļa parkaļķošanos. Savādas minerālu nogulsnes sāka parādities dažādas Peintera ķermeņa vietas, pat acu šķidrumā.

Gulēdams uz muguras, Peinters saviebies pieslejās uz elkoņiem. − Kas noticis? − viņš jautāja Ginteram.

Majors Brūkss atbildēja viņa vieta, sava dienvidnieka izrunā: − Viņa māsa, ser. Viņai uznākusi kāda… lēkme.

Līza paķēra ārstes somu. Peinters mēģināja piecelties, bet arī ar Lizas palīdzību īsti nevarēja noturoties kājās. − Paliec tepat, − viņa brīdinaja.

−   Es varu paiet, − viņš iebilda, neslēpdams sapīkumu.

Lizai nebija laika strīdēties. Viņa atlaida Peintera roku. Piesteidzās pie Gintera. − Ejam.

Brūkss gaidīja, īsti nesaprazdams, vai sekot viņiem vai piedāvāt palīdzību Peinteram.

Tas pamāja ar roku, sūtot majoru projām.

Peinters aizkliboja viņiem nopakaļ.

Līza izskrēja āra un devās uz blakus esošo budu. Karstums apņēma viņu kā cepeškrāsnī. Gaiss bija nekustīgs, svelmains, grūti ieelpojams. Saule žilbinaja acīs. Bet jau pēc brīža Liza ienira kaimiņu būdas vesakaja pustumsa.

Anna gulēja uz zāles paklajiņa, pa pusei uz sāniem, viņas augums bija saliecies, muskuļi savilkti krampjos. Liza piesteidzās pie viņas. Annas rokas vēna jau bija ierīkots katetrs. tāds pats bija arī Peinteram. Tā bija vieglāk ievadīt zāles un šķidrumus.

Līza veikli nometās uz viena ceļa un paņēma šļirci ar sagatavotu diazepama devu. Ielaida visu šo daūdzumu vena. Jau pēc mirkļa Annas saspringums atslaba, viņa atkal atkrita guļus uz grīdas. Acis atvērās un apziņa atgriezās − neskaidra, bet vērīga.

Ienaca Peinters. Viņam sekoja Monks.

−    Ka viņa jutas? − jautāja Peinters.

−    Un ka tu domā? − Liza nepacietīgi atcirta.

Ginters palīdzēja masai piecelties sēdus. Viņas seja bija pelnu pelēka, sviedriem nopludusi. Jau tuvākās stundas laikā tāds pats liktenis gaidīja arī Peintera. Lai gan viņi abi bija pakļauti apsta− rojumam, Peintera lielakais augums, šķiet, spēja noturēties mazliet ilgāk. Taču viņiem atvēlētais laiks strauji saruka.

Līza raudzījās uz. saules staru, kas iespraucās telpa pa loga spraugu. Līdz krēslai vēl bija pārāk ilgi.

Monks partrauca raižpilno klusumu. − Es runāju ar Khamisi. Viņš ziņoja, ka taja sasodītajā nama tikko nodzisa gaismas. − Monka sejā bija piesardzīgs smaids, it kā viņš nebūtu pārliecināts, vai šis ir labas ziņas. − Man ir aizdomas, ka tas ir Greja roku darbs.

Peinters sarauca pieri. tā pēdējā laika bija viņa vienīgā sejas izteiksme. − To mēs nezinām.

−   Un nezinām arī, ka nav. − Monks ar plaukstu noslaucīja noskūto pakausi. − Ser, es domāju, ka mums jaapsver iespēja rīkoties ātrāk. Khamisi saka…

−    Khamisi nav šīs operācijas vadītājs, − Peinters viņu partrauca, skaļi klepodams.

Monks saskatījās ar Lizu. Viņš jau pirms divdesmit minūtēm bija divata apspriedies ar ārsti. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc Monks sazinājas ar Khamisi. Dažas izdevības tomēr ir japar− bauda. Monks pamāja Lizai ar galvu.

Viņa izvilka no kabatas vēl šļirci un piegāja pie Peintera.

−    ļauj izskalot tavu katetru. Taja ir asinis.

Peinters pastiepa roku. tā drebēja.

Atbalstījusi viņa delnu, Liza ievadīja zāles. Monks pienāca un notvēra slimnieku, kad viņa kājas saļodzijas.

−    Kas…? − Peintera galva noslīga atpakaļ.

Monks aplika vājinieka roku sev ap plecu. − Tas jums pašam nāks par labu, ser.

Peinters nikni palūkojās uz Lizu. Pacēla brīvo roku, it kā gribētu sist viņai vai tikai paust sašutumu par viņas nodevību, − Liza šaubijas, vai viņš pats to skaidri apziņas. Nomierinoša līdzekļa pievarēts, Peinters ieslīga nemaņa.

Majoram Brūksam no izbrīna mute palika vaļa.

Monks paraustīja plecus un noprasīja: − Nekad neesi redzējis dumpi?

Brūkss attapas. − Ko lai saka, ser… sen jau bija laiks.

Monks pamāja ar galvu. − Khamisi jau ir ceļā ar paciņu. Ieradīsies pēc trim minūtēm. Viņš ar doktori Keinu būs atbalsta grupa.

Liza pievērsās Ginteram. − Vai vari panest savu masu?

Atbildes vieta viņš pacēla sievieti uz rokām un piecēlās.

−    Ko jūs visi darat? − Anna vārgi iejautājas.

−   Jūs abi neizdzīvosiet līdz vakaram, − paziņoja Liza. − mēs skriesim pēc Zvana.

−   Ka…?

−   Nenomoki savu galvu ar tadam domām, − atteica Monks un steberēja āra, kopā ar majoru Brūksu balstot Peinteru. − Par visu tiek gādāts.

Monks atkal ieskatījās Lizas acīs. Viņi saprata viens otru.

Varbūt jau tagad bija par vēlu.

14:41

Grejs ar pistoli roka gāja augšā pa kāpnēm, Mārsija viņam sekoja. Abi kustējās, cik klusu vien spēdami. Doktore bija ar plaukstu aizsegusi luktura spuldzi, lai gaisma nebūtu tik spilgta. Tikai tik daudz, lai redzētu, kur spert soli. Tā ka lifti nedarbojas, viņi baidijas kāpnes saskrieties ar kādu sargu.

Lai gan Grejs pats bija parģērbies par sargu, kas palīdz zinātniecei izkļūt no tumša pagraba, tomēr viņš negribēja lieku reizi izaicinat likteni.

Viņi pagāja garām sestajam pazemes stāvam, kas bija tikpat tumšs kā iepriekšejais.

Grejs paatrinaja gaitu, jo piesardzību sāka pārmākt bailes, ka drīz vien var iedarboties rezerves ģeneratori. Kad viņi nonāca uz nākamā kāpņu laukumiņa, priekšā parādījās gaismas atblāzma.

Pacēlis roku, viņš lika Marsijai apstaties.

Gaisma nekustējas. Tā palika uz vietas.

Tad tas nav apkārt klīstošs sargs. Laikam kāds rezerves gaismeklis.

Tomēr…

− Palieciet te, − viņš čukstēja Mārsijai.

Viņa pamāja ar galvu.

Grejs devās tālāk, pacēlis pistoli gatavība. Kāpa augšā. Naka− māja kāpņu laukumiņa no kādām pusatvērtam durvīm spīdēja gaisma. Tuvodamies tam, Grejs sadzirdēja balsis. Tālāk uz augšu atkal viss bija tumšs. Kāpēc tad šeit bija gaisma un elektrība? lai− kam šim stāvam bija atsevišķa strāvās padeve.

Balsis atbalsojās gaiteni.

Pazīstamas balsis. Izaks un Boldriks.

Viņi atradās dziļāk telpa un nebija saskatami. Paraudzījies lejup, viņš blavaja gaismas atblazma redzēja Marsijas seju. Grejs pamāja, lai doktore nak augšā.

Viņa arī dzirdēja runātāju balsis.

īzaks un Boldriks, šķiet, nemaz neuztraucās par elektrības pazušanu. Ja šeit bija gaisma, vai viņi bija pamanījuši, ka viss parē− jais nams ieslīdzis tumsā? Grejs apvaldīja ziņkāri. Jabrīdina Vašingtona.

Tad viņš saklausīja dažus vārdus. − Zvans viņus visus nogalinās, − paziņoja Boldriks. Grejs apstājās. Vai viņi runāja par Vašingtonu?

Ja ta, tad kadi bija viņu plāni? Ja varētu uzzināt vairāk…

Grejs pacēla divus pirkstus. Divas minūtes. Ja viņš neatgriezīsies, Marsijai jāiet augšā vienai. Viņš bija atstājis doktorei otru pistoli. Ja vien viņš varētu redzēt to Zvanu, tas varbūt palidzetu izglābt daudzas dzīvības.

Viņš atkal pacēla divus pirkstus.

Marsija pamāja ar galvu. Ja Greju notvers, tad viss paliks viņas ziņā.

Grejs iespraucās pa pusatvērtajam durvīm, neizkustinādams tas, lai viņu nenodotu eņģu iečukstēšanas. Priekšā pavērās tāds pats pelēks, ar dienasgaismas spuldzēm apgaismots gaitenis. Taču šeit tas drīz beidzās pie divviru metāla durvīm, kas atradās pretī tumšajai ieejai lifta.

Viena divviru durvju puse bija atvērta.

Grejs klusi lavījās tuvāk. Nonāca pie durvīm un pieplaka pie sienas. Nometies uz viena ceļa, viņš ielūkojās pa durvīm.

Telpa bija ar zemiem griestiem, bet milzīga − aizņēma visu šo pazemes stāvu. Šeit bija laboratorijas sirds. Gar vienu sienu mirgoja rinda izvietotu datoru ekrāni. Tajos zibēja skaitļu un kodu virknes, laikam tieši datoru dēļ šeit bija ierīkota atsevišķa elektrības padeve.

Telpas iemītnieki, iegrimuši darbā, nebija pamanījuši strāvās pazušanu pārēja nama. Taču gan jau viņiem kuru katru brīdi par to paziņos.

Boldriks un Izaks − vectēvs un mazdēls − bija noliekušies pie kāda datora. Trīsdesmit collu plakana ekrana monitora pie sienas strauji zibēja rūnas, cita pēc citas. Tās bija piecas rūnas no Hugo grāmatam.

−    Kodu neizdodas atšifrēt, − ieminējās Izaks. − Vai ir saprātīgi uzsākt Zvana programmu globālā mēroga, kamēr mīkla vēl nav atminēta?

−   tā tiks atminēta! − Boldriks uzsita ar duri pa galdu. − Tas ir tikai laika jautājums. Turklāt mēs esam pieliekami tuvu pilnībai. Piemēram, tu un tava masa. jūs dzīvosiet ilgi. Piecdesmit gadus.

Sabrukums jūs nepavajinās līdz pat pēdējai desmitgadei, l'ienā cis laiks rīkoties tālāk.

Izaks gan nešķita tik pārliecināts.

Boldriks izslējās. Pacēla roku un norādīja uz griestiem. − Ska ties, pie ka noveda kavēšanas. Mēģinājums novērst pasaules uz manibu no mums uz tlimalajiem nodarīja vairāk ļauna nekā labā.

−   Jo mēs pārāk zemu novērtējam Annu Šporenbergu.

−    Un "Sigmu", − piebilda Boldriks. − Bet tas nav svarīgi. tā gad valdības min mums uz papēžiem. Ar zeltu mēs varam no pirkt tikai pagaidu aizsardzību. Mums jārīkojas tūlīt. Vispirms Va šingtona, pēc tam visa pasaule. Un haosā, kas tad iestāsies, būs pietiekami daudz laika koda atšifrēšanai. mēs iegūsim pilnību.

−    Un no Āfrikas celsies jauna pasaulē, − atbildēja Izaks, it kā tā būtu kāda agra bērnībā iemācītā vai ģenētiskaja kodā iepro grammeta lūgšana.

−   Tīra un šķīstīta no sārņiem, − Boldriks noslēdza litāniju. tā ču viņa balss bija pilnīgi bezkaislīga. It kā tas būtu tikai kārtējais posms viņa selekcijas programma, ģenētisks vingrinājums.

Boldriks nostājās laisnak, balstoties uz spieķa. Grejs pēkšņi ie− vēroja, cik vārgs tomēr izskatās šis sirmgalvis, palicis divata ar mazdēlu, kur viņu neredzēja svešas acīs. Grejs iedomājās, vai stei dzīgās rīcībās iemesls nav Boldrika drīzas nāves priekšnojauta nevis īsta nepieciešamība. Vai viņi visi nebija kļuvuši par bandi− niekiem vecā vira spēlē? Vai Boldriks nav tīši sarīkojis visus šos sarežģījumus − apzinati vai neapzinati −, lai attaisnotu tūlīteju rīcību, savas dzīves laikā?

Izaks atkal ierunājās. Viņš bija piegājis pie cita datora. − Zaļa gaisma deg. Zvans ir uzlādēts un gatavs aktivizēšanai. Drīz varēsim attīrīt teritoriju no izbēgušajiem gūstekņiem.

Grejs sastinga. Ko tad tas nozīmēja?

Boldriks pagrieza muguru mirgojošajam rūnu kodam un pieversās telpas centram. − Sagatavo aktivizēšanai.

Grejs mazliet pārvietojās, lai ielūkotos dziļāk telpa.

Tās vidu atradās masīva čaula, kas bija izgatavota no kāda keramikas māteriala vai metālu sakausējuma. tā bija otrādi apgriezta zvana formā un Greja auguma garumā. Apkārtmērā ziņa Grejam šķita, ka viņš diez vai varētu ar abam rokām apņemt to līdz pusei.

Iedunējās motori, un no griestiem nolaidās metāla cilindrs, ko apņēma zobratu mehānisms. Tas ieslīdēja Zvana apvalka. Taja pašā brīdi atvērās blakus esošas dzeltenas tvertnes vārstulis, un zvana sirdi ieplūda tumši sārta, metāliska šķidruma strūkla.

Smerviela? Degviela?

Grejs to nezināja, taču redzēja uz tvertnes sāniem uzspiestos ciparus 525. Tas bija noslēpumainais Xerum.

−   Pacelt trieciena vairogu, − pavēlēja Boldriks. Viņam nācās pacelt balsi, lai pārkliegtu motoru dārdoņu. Vecais vīrs ar spieķi norādīja uz grīdu.

Šaja stāvā grīdu klāja tādas pašas pelēkas flīzes, bet zvanam apkārt bija trīsdesmit jardu plats blāvi melns apaļš laukums. To apņēma pēdu augsta apmale, līdzīgi kā cirka arēnu. tāds pats aplis bija arī pie griestiem, tikai apmales vieta bija iegriezums.

Tas viss bija no svina.

Grejs saprata, ka grīdas apmales aplis ar virzuļiem celsies uz augšu un savienosies ar griestiem, veidojot cilindru, kas pilnība apņems Zvanu.

−    Kas noticis? − Boldriks atkal iesaucās, pagriezdamies pret Izaku.

Mazdēls vairākkart nospieda kādu slēdzi. − Trieciena vairoga motoriem nepienāk strava!

Grejs paraudzījās zem kājām. droši vien šie motori atrodas apakšēja stāvā. Tumšajā stāvā. Iezvanījās telefons, ar skaļo, uzstājīgo signālu pārkliedzot motoru troksni. Grejs nojauta, kas zvana. Apsardzes vīri beidzot būs sapratuši, kur slēpjas nama saimnieki.

Laiks doties projām.

Grejs izslējās un pagriezās.

Gaisa pazibēja caurule, atsitās pret viņa plaukstas locītavu, izsitot pistoli no rokas. Sitējs atvēzējās pret viņa galvu. Grejs tik tikko paguva izvairīties.

Viņam draudīgi tuvojas Iške. Viņai aiz muguras bija redzamas tumša lifta atvērtās durvis, atlauztas vaļā. Sieviete laikam tika iesprostota liftā, kad pazuda elektrība, bet pēc tam norāpusies līdz šejienei. Zvana motora troksni Grejs nedzirdeja lifta durvju atlaušanu sev aiz muguras.

Iške pacēla cauruli prasmīgi ka īsta zobenu cīņas meistare.

Nenovērsdams skatienu no viņas, Grejs atkapās Zvana zālē. Viņš piespieda sevi neskatīties uz avārijas kāpņu pusi. Tikai ilgojās, kaut Mārsija būtu jau projām, kaut būtu jau ceļā pēc īsviļņu rācijas, lai paziņotu trauksmi Vašingtonai.

Iške ar eļļas traipiem izraibinatu seju un drēbēm sekoja Grejam Iielaja telpa.

Boldriks ierunājās viņam aiz muguras. − Wut is dit? Vai mazā Iške noķērusi peli, kas pargrauza elektrības vadus?

Grejs pagriezās.

Neapbruņots. Bezizejā.

−   Ģeneratori atkal darbojas, − garlaikota balsī paziņoja Izaks, it kā viss notiekošais viņu nemaz nepārsteigtu.

Zem Greja kājām iedunejās motori. Trieciena vairogs sāka celties augšā no grīdas.

−   Tagad iznīdēsim pārējas žurkas, − paziņoja Boldriks.

14:45

Monks ieaurojas, lai pārkliegtu helikoptera rotoru troksni. To saceltaja vēja viņus apņēma smilšu un putekļu virpulis. − Vai proti vadīt šo putnu?

Ginters pamāja ar galvu un satvēra sviru.

Monks uzsita spēkavīram pa plecu. Būs jauzticas šim nacistam. Monks pats nevarēja vadīt helikopteru, ar vienu roku nekādi. Taču šķita, ka milzim tagad ir tikai viens mērķis − māsas izdzīvošana, tāpēc Monks nosprieda, ka var riskēt.

Anna un Liza sēdēja aizmugures sēdekli, bet Peinters bija sa− kņupis vidu starp viņam. Viņam bija ievadīts tikai viegls nomierinošais līdzeklis. Ik pa brīdim viņš kaut ko murmināja, nesaka− rigus brīdinājumus par gaidamu smilšu vētru, kas laikam bija at− ausuši atmiņā no seniem laikiem.

Noliecis galvu zem rotoriem, Monks apgāja apkārt helikopteram. Otrā puse stāvēja Khamisi kopā ar zulusu virsaiti Mosi D'Canu. Viņi sarokojās.

Mosi bija novilcis ceremoniālo tērpu un tagad bija ģērbies haki armijas formā, ar cepuri galvā un automātu plecā. Pie melnas jostas karajās pistoles maksts. Tomēr pavisam viņš nebija atteicies no senču mantojuma. Pie muguras bija piesprādzēts bīstami ass īss šķēps.

−    Tu esi komandieris, − Mosi svinīgi paziņoja Khamisi, kad Monks pienāca pie viņiem.

−   Man ir tas gods, kungs.

Mosi pamāja ar galvu un atlaida Khamisi roku. − Esmu dzirdējis labus vārdus par tevi, Taukainais.

Monks pievienojās viņiem. Taukainais?

Khamisi acis iepletās, un tajas iemirdzejas reize kauns un lepnums. Viņš arī pamāja ar galvu un atkāpas. Mosi iekāpa helikoptera. Viņš gribēja piedalīties pirmajā uzbrukuma. Monks nedrīkstēja atteikt. Viņš bija virsaiša parādnieks.

Khamisi piegāja pie Polas Keinas. Viņi abi vadīs kājnieku uzbrukumu.

Monks paraudzījās par smilšu un putekļu mākoni. Papildspēki bija sapulcējušies ātri, ieradušies kājām, zirga mugurā, ar saruse− jušiem motocikliem un sagrabējušiem auto. Mosi bija visus apziņojis. Un, tāpat ka viņa dižais sencis Šaka Zulu, viņš bija sapulcējis armiju. Vīrus un sievas. Afrikāņu tērpos, vecas armijas uniformās, Levis džinsos. Un citi vēl tikai nāca.

Viņu uzdevums bija nodarbinat Valenbergu armiju un, ja iespējams, ieņemt īpašumus. kādas bija šo ļaužu izredzes pret la− bak apbruņotajiem un pieredzējušajiem sardzes spēkiem? Vai tā nebūs vēl viena Asiņu upe?

bija tikai viena iespēja to uzzināt.

Monks ierausas parpildītaja salona aizmugurē. Mosi apsēdās blakus majoram brūksam. Viņi sēdēja uz sola pretī Annai, Lizai

un Peinteram. Aizmugures sēdekli bija piesprādzejies vēl viens jaunpie nācējs, puskails zulusu kareivis, vārda Tau. Viņš sagriezās sāniski, lai turētu īsa šķēpa asmeni pie pilota blakussēdētaja kakla.

Ginteram hdžās, sasiets un ar aizsietu muti sēdēja galvenais uzraugs Džeralds Kelogs. Viena viņa acs bija aizpampuši zili melna.

Monks uzsita Ginteram pa plecu un pavicinaja pirkstu, liekot celt putnu gaisā. Pamājis ar galvu, vācietis pavilka sviru, un helikopters rāvas augšup, motoriem recot.

Zeme attālinājas. Viņu priekšā pletās Valenbergu īpašumi. Monks bija uzzinājis, ka apsardzei ir pretgaisa raķetes. Gausais, neapbruņotais komerciālais helikopters uzreiz kjutu par lidojošu mērķi.

Tas nebūtu labi.

Monks paliecās uz priekšu.

−   Uzraug, laiks atpelnīt savu tiesu.

Monks ļauni pasmaidīja. Viņš zināja, cik biedejoši tas izskatās, taču šoreiz tas bija ļoti noderigi.

Kelogs nobālēja.

Monks nopriecājās un pacēla rācijas mikrofonu pie uzrauga lūpām. − Savieno mūs ar apsardzi.

Khamisi jau bija uzzinājis kodus. tā arī bija radies zilums uz Keloga acs.

−   Neaizmirsti savu tekstu, − joprojām smaidīdams, brīdinaja Monks.

Kelogs mazliet atrāvās.

Vai tas smaids tiešām bija tik briesmīgs?

Lai pastiprinātu draudus, Tau iespieda šķēpa galu uzrauga kakla mīkstajā miesā.

Rācija iečerkstējās, un Kelogs pateica savu sakamo, ka bija pavēlēts. − mēs notveram vienu no jūsu gūstekņiem, − uzraugs paziņoja sardzes bāzei. − Monku Kokali. Vedam viņu uz nolaišanās laukumu uz jumta.

Ginters austiņas klausījās sardzes atbildi.

−   Saprātu. Beidzu, − atbildēja Kelogs.

Ginters iesaucās: − Mums dota atļauja. Aiziet!

Pagriezis helikopteru, viņš traucās uz Valenbergu valstību. Parā− dijas lepnais savrupnams. No gaisa tas izskatījās pat vēl masivaks.

Apgriezdamies un iekārtodamies savā sēdeklī, Monks ieraudzīja Līzu. Viņai līdzās Anna bija atbalstījusi galvu pret logu un sāpes aizmiegusi acīs. Peinters, sašļucis drošības jostas, vaidēja. Nomierinoša līdzekļa iedarbība pamazām izbeidzas.

Liza palīdzēja viņam atlaisties pret atzveltni.

Monks pamanīja, ka viņa tur Peintera roku − visu laiku.

Viņa ieskatījās Monka sejā.

Sievietes acis atspoguļojas bailes.

Bet ne jau par sevi pašu.

14:56

−    Vai raidīšanas antena ir pacelta? − jautāja Boldriks.

Izaks, sēdēdams pie datora, pamāja ar galvu.

−   Sagatavot Zvanu aktivizēšanai.

Boldriks pieversās Grejam. − Mēs ieprogrammējam Zvanam ju− su draugu DNS kodus. Tagad tas pārveidos savu darbību, lai atrastu un selektīvi iznīcinātu visas atbilstošas DNS, paliekot ne− kaitigs visiem pārējiem organismiem. Galīgais risinājums mūsu versija.

Grejs atcerējās istabā paslēpušos Fionu. Un Monks pašlaik tiek vests šurp ar helikopteru.

−   Nevajag viņus nogalināt, − iebilda Grejs. − jūs sagiistijat manu kolēģi. Lieciet mieru pārējiem.

−    Ja arī neko citu es šo dažu dienu laikā neesmu iemācījies, tad vismaz vienu gan − neatstāt dzīvus nevēlamus lieciniekus. − Boldriks pamāja Izakam. − Aktivizēt Zvanu.

−    Pagaidiet! − Grejs iesaucas un metās uz priekšu.

Iške izvilka pistoli un lika viņam apstaties.

Boldriks garlaikoti un nepacietīgi atskatijas.

Grejam bija atlikusi tikai viena kārts. − Es zinu, ka atšifrēt Hugo kodu.

Ziņkāre apvaldīja boldrika bargumu. Viņš pacēla roku, apturot īzaku. − Zināt? jūs spējat paveikt to, kas neizdevās superdatoru sērijai?

Viņa balsi skanēja šaubas.

Grejs zināja, ka jāpiedāvā Boldrikam kaut kas, vienalga, kas, lai tikai neļautu iedarbinat Zvanu un nogalināt viņa draugus. Viņš norādīja uz monitoru, kurā cikliski atkārtojās runu virkne. Dators parcilāja tas, meklējot kombināciju, kas atbilstu kādam mnemoniskam šifram.

−   Bez manis jums nekas neizdosies, − viņš apgalvoja.

−   Un kāpēc tā?

Grejs, baiļu pārņemts, aplaizīja sausas lūpas, pūlēdamies kon− centreties. Viņš droši zināja, ka datoram neizdosies atšifrēt kodu, jo viņš pats jau bija atminējis runu miklu. Grejs nesaprata atbildi, bet zināja, ka viņam ir taisnība, sevišķi, ņemot vera Hugo I liršfel− da ebreja izcelsmi.

Un tomēr − cik daudz viņš drīkstēja izpaust? Viņam bija jātirgojas, cik tik iespējams, balansējot starp patiesību un atbildi.

−   Jums ir nepareiza rūna no Darvina Bībeles, − Grejs teica patiesību. − Un pavisam ir sešas, nevis piecas rūnas.

Boldriks nopūtās. Rievas ap muti neticība vēl vairāk padziļinājās. − Kaut kas līdzīgs tam saules ritenim, ko jūs uzzīmējāt? − Viņš atkal pagriezās pret īzaku.

−   Ne! − Grejs stingra balsī iesaucas. − Ļaujiet man parādīt!

Paraudzījies apkārt, viņš pamanīja pie viena no datoriem flo−

masteru. Norādīja uz to. − Pasniedziet man to!

Saraucis uzacis, Boldriks pamāja ar galvu Izakam.

Tas pasvieda flomasteru.

Grejs to noķēra un notupās uz grīdas. Sāka zīmēt ar melno flomasteru uz pelēkajam linoleja flīzēm. − Rūna no Darvina Bībeles.

Viņš to uzzīmēja.

−   Mensch rūna, − paziņoja Boldriks.

Grejs uzsita pa zīmējumu. − tā apzīmē cilvēka augstāko stāvokli, dievam līdzīgo stāvokli, kas ir apslēpts katrā no mums, mušu pilnīgo butibu. −Un tad?

−   Tas bija Hugo mērķis. Galarezultāts, ko viņš tiecās panākt.

Jā?

Boldriks lēni pamāja ar galvu.

−   Hugo nebūtu iekļāvis savā kodā rezultātu. Viņa kods noved pie tā. − Viņš stiprāk uzsita pa rūnu. − Tas nepieder pie koda.

Pamazām atausa izpratne… un pieauga arī vecā vīra ticība. − Pārējās rūnas Darvina Bībelē…

Nosvītrojis tās, viņš uzzīmēja pareizo virkni, sadalot pēdējo rūnu.

Boldriks pienāca tuvāk. − Un šī ir pareiza sērija? Tā, kura jāatšifrē?

Grejs skaidroja, zīmēdams uz grīdas.

− Šīs abas rūnas veido trešo. − Viņš apvilka abas divžuburu rūnas. − Tas apzīmē cilvēci tās zemākajā stadijā, kas ved uz augstāku stāvokli. Tāpēc šis abas rūnas ir jaiekļauj kodā.

Grejs uzzīmēja rūnu sākotnējo virkni. − Tā ir nepareizā secība.

Grejs atbildēja patiesi: − Jā.

Boldriks pamāja ar galvu, piemiegtam acīm apdomājot šo atklāsmi. − Laikam jums taisnība, komandieri Pirs.

Grejs piecēlās.

−   Danke, − Boldriks pateicas un atkal pievērsās Izakam. − Aktivizē zvanu. Likvidē viņa draugus.

15:07

Liza palīdzēja Peinteram izkāpt no helikoptera, kamēr rotori pamazām apstājās. Zulusu kareivis Tau balstīja viņu no otras puses. Peinteram iešļircinatā nomierinošā līdzekļa iedarbības laiks bija īss. Pēc dažam minūtēm tas būs galā.

Ginters balstīja Annu, kam bija aizmiglojies skatiens. Anna bija iešļircinajusi sev vēl vienu apdullinošu morfīna devu. Taču viņa jau sāka klepot asinis.

Viņiem priekšā Monks un Mosi D'Gana stāvēja pie triju lidlauka sargu līķiem. Viņi pārsteidza sargus, kuri bija gatavojušies sagaidīt gūstekni. Lidlauka ieņemšanai pietika ar dažiem pistoļu šāvieniem; tas bija aprīkotas ar klusinātājiem.

Monks nomainīja Tau.

−    Paliec tepat. Sargā helikopteru. Pieskati gūstekni.

Uzraugs Kelogs bija izvilkts no helikoptera un noguldīts uz jumta. Viņa mute bija aizsieta, rokas saslēgtas aiz muguras, kājas sasietas. Viņš nekur nevarēja aizbēgt.

Monks pamāja majoram Brūksam un Mosi D'Ganam, lai tie iet pa priekšu. Viņi visi bija izskatījuši Polas Keinas sagādatos nama plānus un apreķinajuši ērtāko ceļu uz dziļajiem pazemes stāviem. Tas bija tālu. Helikopteru lidlauks atradās tuvāk nama sētas pusei.

Brūkss un Mosi gāja visiem pa priekšu uz jumta durvīm, turēdami šautenes gatavība. Abi vīri soļoja tik raiti un saskaņoti, it kā jau iepriekš būtu strādājuši kopā. Ginteram arī roka bija pistole, bet plecā − šautene ar strupu stobru. Bruņojušies līdz zobiem, viņi nonāca pie durvīm.

Brūkss metās uz priekšu. Ar nogalina to sargu atslēgu kartēm izdevās durvis atslēgt. Brūkss un Mosi iegāja pirmie un izpētīja ceļu lejup. Pārējie nogaidīja.

Monks ieskatījās pulksteni. Laiks bija ļoti svarīgs.

Lejā atskanēja īss svilpiens.

−   Aiziet! − izrīkoja Monks.

Iesteigušies pa durvīm, viņi ieraudzīja īsu kāpņu posmu, kas veda uz sesto stāvu. Kāpņu laukumiņa stāvēja Brūkss. Uz kāpnēm gulēja vēl viens sargs ar pārgrieztu rīkli, no kuras straumēm plūda asinis. Nākamāja laukumiņā tupēja Mosi ar asiņainu nazi rokā.

Viņi sāka kāpt lejā pa līkloču kāpnēm. Vairs neviens sargs ne− parādījās. Kā jau cerēts, lielakajai daļai nama apsardzes spēku bija pavēlēts doties ārā. Zulusu cilšu ļaužu pulcēšanas noteikti piesaistīja viņu uzmanību.

Monks atkal ieskatījās pulksteni.

Nonākuši otraja stāvā, viņi atstāja kāpnes un devās pa garu gaiteni ar pulēta koka gridu. Tas bija ēnains un tumšs. Sienas lampu gaisma raustījās, it kā elektrības sistēma nespetu īsti atgūties pēc avārijas… vai arī kaut kas cits patērēja lielu enerģijas daūdzumu.

Liza sajuta arī sasmākušo gaisu.

Gaitenis beidzas strupceļā, šķērsojoša koridora. Brūkss devās izlūkos pa labi, kur viņiem bija jāiet. pēc brīža viņš skriešus metās atpakaļ un piespiedās pie sienas.

−Ejiet atpakaļ… atpakaļ!

Aiz stūra atskanēja nikns, draudīgs rūciens. Tam sekoja ņur− dieni… un satraukti rejieni. Tos visus pārspēja viens griezīgs kauciens.

−    Ukufa, − izdvesa Mosi, madams, lai visi atkapjas.

−    bedziet! − pavēlēja Brūkss. − mēs mēģināsim tos aizbaidīt un pēc tam panaksim jus.

Monks vilka projām Lizu un Peinteru.

−    Kas ir…? − Liza aizžņaugta balsi jautāja.

−    Kāds mums uzrīdījis suņus, − atbildēja Monks.

Ginters pienāca kopā ar Annu. Milzis nesa māsu, jo viņas kājas tikai bezspēkā vilkās pa grīdu.

Viņiem aiz muguras atskanēja šāvieni.

Rējienus un kaukšanu nomainīja sāpju un dusmu brēcieni.

Viņi sāka skriet ātrāk.

Norībēja vēl daži šāvieni, gandrīz izmisīgi.

−   Velns un elle! − Brūkss skaļi nolamājās.

Līza paraudzījās pār plecu.

Pametuši posteni, Brūkss un Mosi skrēja pa gaiteni, atšaudīdamies pa ceļam.

−   Skrieniet, skrieniet! − sauca Brūkss. − pārāk daudz to zvēru!

Trīs milzīgi balti pinkaini dzīvnieki metās ap stūri aiz bēgošo vīru mugurām, zemu noliektām galvām, šņakstinot žokļus, saboztu spalvu uz muguras. Iecērtot nagus koka dēļos, tie skrēja zigzagiem, it kā izvairidamieies no lodēm. Visiem trim bija asiņojošas brūces, bet tas zvērus vēl vairāk uzkurināja, nevis vājināja.

Līza pagriezās un pamanīja divus tādus pašus radījumus iznākam no telpām abas puses gaiteņa tālākaja gala, noslēdzot atkāpšanas ceļu.

Ielenkums.

Gintera liela pistole norībēja apdullinoši ka lielgabals. Lode netrāpīja zvēru vadonim, jo tas neticami zibenīgi pabēga sāņus.

Monks apstājās un pacēla ieroci.

Līza inerces ietekme spēra soli uz priekšu un nokrita uz viena ceļa, novelkot līdzi arī bezspēcīgo Peinteru. Viņš nogāzās, no trieciena nedaudz atjēgdamies.

−   Kur…? − viņš vārgi iejautājās.

Līza novilka viņu zemāk, jo bija sākusies pamatīga apšaude.

Aiz muguras atskanēja sāpju kliedziens.

Liza apsviedās apkārt. Pa tuvējām durvīm izlēca kāds muskuļains radījums un trieca majoru Brūksu pret sienu.

Liza iekliedzās un steigšus atkāpās.

Mosi metās Brūksam palīga, pacēlis šķēpu un draudīgi iegaudodamies.

Līza apkampa Peinteru.

Briesmoņi bija visapkārt.

Lizas skatienu piesaistīja kāda kustība. Kreisaja puse no kādām durvīm, eņģem nočīkstot, iznira vēl viens radījums. tā purns bija notraipīts ar svaigam asinīm. Sarkanas acis spīdēja tumšajā telpā. Liza atcerējās pirmo I limalajos redzēto neprata pārņemto budistu mūku, kas bija mežonīgas nežēlības pārņemts un tomēr rīkojas viltīgi un gudri.

Šeit bija tāpat.

Tuvojoties viņai, briesmonis atņirdza zobus un uzvaroši ieņurdējās.

BIFEĻA RAGI. 15:10. DIENVIDĀFRIKA

Khamisi gulēja ieplaka, apsedzies ar maskēšanas brezentu.

− Trīs minūtes, − paziņoja doktore Pola Keina, arī izstiepusies uz vēdera turpat blakus.

Viņi abi ar binokļiem pētija melno žoga līniju.

Khamisi bija izvietojis savus spēkus gar parka robežu. Daži zulusu cilšu ļaudis neslepdamies staigāja apkārt, pardzidami govis pa vecam takam. Daži vecajie, rotājušies ar tradicionalajām krellēm, pušķiem un putnu spalvam, stāvēja, ietinušies uz pleciem uzmestas segās. Ciematā atskanēja bungu rīboņa un skaļa dziedāšana. Pulcēšanas krustcelēs bija nomaskēta par kazu svinībām.

Motocikli, kvadracikli un apvidus auto bija juceklīgi novietoti tuvākaja apkārtnē. Daži jaunakie kareivji, arī sievietes, garlaikoti klīda ap braucamrīkiem, daži pārīši staigāja apskāvušies, citi ci− laja griezumiem rotātus koka kausus, klaigadami un izlikdamies iereibuši. Puskailu viru bariņš, izkrasojušies ka pienakas svinībām, lekaja tradicionālo deju ar rungām.

liet, izņemot šīs rungas, nekādi citi ieroči nebija redzami.

Khamisi noregulēja binokļa asumu. Viņš pacēla talskati augstāk un sāka lūkoties pāri augstajam žogam ar draudīgajiem dzeloņstiepļu vijumiem. Viņš varēja saskatīt kustību džungļu lapotnē. Valenbergu sardzes spēki bija sapulcējušies uz gaisa tiltiņiem un lūkojās pāri žogam, sargāja robežu.

−   Viena minūte, − paziņoja Pola. Viņai bija uz statīva atbalstīta snaipera šautene, paslēpta zem brezenta, lauru koka ēna. Khamisi bija pārsteigts, uzzinot, ka doktore savulaik ieguvusi zelta medaļas olimpiskajā šaušanas sporta.

Khamisi nolaida binokli. Tradicionāla zulusu uzbrukuma stratēģija tika dēvēta par "bifeli". I.ielaka grupa, ko sauca par "ķermeni", devās tieša frontālā uzbrukuma, bet sānos divas vienības, sauktas par "bifeļa ragiem", uzbruka no flangiem, nogriežot atkāpšanas ceļu un ielencot ienaidnieku. Bet Khamisi bija mazliet pārveidojis šo stratēģiju, ņemot vēra mūsdienīgos ieročus pretinieka rīcībā. Tāpēc arī viņš bija pavadījis Valenbergu teritorija visu nakti, pētot apvidu un gatavojot pārsteigumus.

−    Desmit sekundes, − brīdināja Pola un sāka klusi skaitīt atpakaļ. Viņa noliecas ar vaigu pie šautenes.

Khamisi pacēla raiditaju, pagrieza atslēgu un turēja īkšķi vīrs pogu rindas.

−   Nulle, − Pola beidza skaitīt.

Khamisi nospieda pirmo pogu.

Nakti aiz sētas ievietotie spridzekļi uzsprāga, mežonīgi liesmojot, satricinot koku lapotni, aizdegoties cits pēc cita, lai izraisītu lielāku haosu. Augstu gaisa uzlidoja degoši dēļu gabali un koku zari, bet milzīgi putnu bari pārbīli uzspurdza kā konfeti salūts visas varavīksnes krāsas.

Khamisi bija ievietojis britu izlūkdienesta piegādātos C4 spridzekļus visos svarīgākajos gaisa tiltiņu krustpunktos un pie to balstiem. Sprādzieni pletās plašumā, aplencot lielo namu, sagraujot tiltiņus, atņemot Vālenbergu sardzei augstas pozīcijas un sējot haosu un sajukumu.

Priekšā zulusu kareivji nometa segas, atsedzot šautenes, vai izvilka zem brezenta gabaliem paslēptos ieročus un kļuva par "Bifeļa rumpi". Abas puses ierūcās motori un kareivji lēca motociklos un mašīnās, pārvēršot šos braucamos par "Bifeļa ragiem".

−   Tagad, − paziņoja Pola.

Khamisi spieda nākamās pogas, citu pēc citas.

Pusjūdzes garuma uzsprāga žogs, uzsviežot gaisa liesmojošus metāla un dzeloņstiepļu gabalus. Sētas posmi nogāzās zeme, atsedzot ienaidnieka vederu.

Khamisi nometa brezentu un piecēlās. No mugurpuses šurp traucas motocikls un strauji nobremzēja, uzsviežot gaisa smiltis un zemes pikas. Njongo pamāja, lai Khamisi sēžas seglos. Taču Khamisi bija vēl viens pēdējais darbs darams. Viņš pacēla vīrs galvas signāltauri un nospieda slēdzi. Skaļais taures sauciens atbalsojās par zulusu dzimto zemi, sūtot "Bifeli" uzbrukumā.

15:13

Sprādzieni biedējoši atbalsojās pazemes kambaros, liekot nomirgot visam gaismām Zvana telpā. Visi sastinga. Boldriks kopā ar mazdēlu Izaku stāvēja pie vadības pults. Iške soļa attāluma uzmanīja Greju, pacēlusi pistoli viņam pret krūtīm. Viņu skatieni jau− tajoši pievērsās griestiem.

Tikai Greja skatiens ne.

Viņš joprojām vēroja konsoles enerģijas rādītāju. tā indikatori pamazām pieauga līdz pilnas jaudas pulsēšanai. Par spīti Greja izmisīgajiem lūgumiem, Boldriks bija aktivizējis Zvanu. Svina cilindra apslēpta ierīce bija sākusi arvien skaļāk dukt. Video monitora bija redzams, ka Zvana ārējais apvalks iekvēlojas bali zila krasa.

Kad jaudas rādītājs sasniegs augstāko punktu, pulsēšana izlauzīsies brīvība un izplatīsies piecu jūdžu rādiusa uz visām pusēm, nogalinot Monku, Fionu un Raienu, lai kur arī tie būtu paslēpušies. Tikai Grejs bija drošība šajā telpa, aiz svina vairoga.

−   Noskaidro, kas notiek, − Boldriks beidzot pavēlēja mazdēlam, kad sprādzieni apklusa.

Izaks jau sniedzās pēc sarkanā telefona.

Viņi visi salēcās, kad norībēja pistoles šāviens, sekojot tuht pēc attālajiem sprādzieniem, tik skaļi un tuvu.

Uz Iškes kreisā pleca izplūda tumši sarkans plankums, un viņa sagrīļojas no aizmugures raidīta šāvienā trieciena. Diemžēl viņa turēja pistoli labajā roka. Apsviedusies apkārt, Iške nomērķēja uz šāvēju pie durvīm.

Doktore Mārsija Feirfilda bija nometusies snaipera pozā uz viena ceļa, taču, tā ka laba roka bija ievainota, ar kreiso neizdevās raidīt nāvējošu šāvienu.

Iškei tādu sarežģījumu nebija. arī tik negaidīti pārsteigta, viņa mērķēja stingri kā klints.

Līdz Grejs viņu iztraucēja.

Norībēja divu pistoļu šāvieni, apdullinoši atbalsojoties telpā − Iškes un Mārsijas.

Abas aizšāva garām.

Grejs sagrāba Iški no mugurpuses, raujot viņu projām no Mārsijas, bet sieviete bija stipra un cīnījās ka meža kaķe. Grejs vismaz spēja sažņaugt Iškes roku ar ieroci.

Piesteidzās viņas brālis ar garu vācu tērauda dunci zemu izstiepta rokā.

Mārsija atkal izšāva no savām pozīcijām, taču nevarēja taisni nomērķēt uz īzaku, jo to aizsedza cīniņā savītie Greja un Iškes augumi.

Grejs iespieda zodu Iškes asiņainaja plecā. Spēcīgi. Sievietei aizrāvas elpa un viņa mazliet atslabā. Grejs pacēla viņas roku un saspieda pirkstus. Norībēja šāviens. Viņš ar plecu sajuta atsitienu. Taču šāviens bija pārāk zems, lode trapīja grīda pie Izaka kājām. Tomēr atlēciena tā aizķēra vīrieša apakšstilbu, liekot viņam uz mirkli paklupt.

Redzot, ka brālis ir ievainots, Iške strauji atbrīvoja roku un iebelza ar elkonī Grejam pa ribām. Viņam aizrāvas elpa un acu priekšā sagriežas dzirksteles. Iške izrāvās brīvībā.

Arī Izaks bija atguvies un tuvojās ar slepkavīgu niknumu acis un spožo dunci rokā.

Grejs nekavejas ne mirkli. Metās uz priekšu un ar plecu pagrūda Iški no mugurpuses. vēl īsti neatguvusi līdzsvaru pēc izraušanās no Greja tvēriena, sieviete krita pretī brālim.

Tieši uz dunča.

Robainais asmens iedūrās viņai krūtis.

Viņai izlauzās pārsteiguma un sāpju kliedziens. Ka atbalss tas atskanēja arī no brāļa mutes. Pistole izslīdēja no Iškes pirkstiem, un viņa izmisīgi tvērās pie brāļa, nespējot noticēt notikušajam.

Grejs pasteidzās un paķēra krītošo ieroci, pirms tas atsitās pret grīdu.

Slīdēdams guļus uz muguras, viņš mērķēja uz Izaku.

Viņam bija iespēja izvairīties, taču vīrietis tikai stāvēja ar bezgalīgu izmisumu seja, turēdams saļimušo māsu.

Grejs izšāva no sāniem, precīzā trāpījumā galvā, izbeidzot Izaka mokas.

Dvīņi sabrūka uz grīdas, apskāvuši viens otru, asinīm saplūstot vienā straumē.

Grejs piecēlās.

Mārsija ieskrēja telpā, mērķēdama ar pistoli uz Boldriku. Vecais vīrs, balstīdamies uz spieķa, raudzījās uz nogalinātajiem mazbērniem. Taču viņa sejā nebija sāpju, tikai vēsi klīniska neapmierinātība, vilšanās par sabojātu eksperimentu.

Cīņa bija ilgusi tikai nepilnu minūti.

Grejs redzēja, ka Zvana jaudas rādītājs ir sarkanajā zonā. līdz pulsa sasniegšanai bija ne vairāk par divām minūtēm. Grejs pielika karsto pistoles stobru pie vecā vīra vaiga. − Izslēdziet to!

Boldriks ieskatījās viņam acīs. − Nē.

15:13

Kad sprādzienu atbalsis apklusa, atdzīvojas visi bailēs sastingušie Valenbergu nama otra stāva gaiteņa iemītnieki. Dārdieniem sākoties, hiēnas bija pieplakušas pie grīdas. Dažas bija metušās bēgt, bet pārejās palika pie aplenktā medījuma. Visapkārt sāka slieties kājas muskuļaini radījumi.

−   Nešaujiet! − Monks čukstus brīdinaja. − Visi uz to istabu!

Viņš norādīja uz kādam sānu durvīm, kur viņi labāk varēs aizstāvēties un pretoties. Ginters nesa Annu. Mosi D'Gana atkapās no zvēra, kuru tikko bija sadūris ar šķēpu. Viņš palīdzēja majoram Brūksam piecelties kājās. No dziļas kodiena brūces majora gurnā sUcas biezas asinis.

Pirms viņi paguva doties tālāk, Monkam otrā puse atskanēja draudīgs rūciens.

Kāds čukstēja viņa vārdu: − Monk…

Liza bija notupusies uz grīdas, blakus vēl vienām durvīm, pie saļimušā l'eintera. Viņiem aiz muguras parādījās milzīgs nezvērs, daudz lielāks par pārejiem, patveries aiz durvīm un abiem cilvēkiem.

Hiēna nostājās apņēmīga pozā, sargājot savus upurus. Pavēra purnu, atsedzot zobus, asus ka bardas nažus, tecinot no mutes siekalas un asinis. Zvēra acis sarkani iekvēlojas, brīdinot netuvoties.

Monks nojauta − ja kāds no viņiem pacels ieroci, hiēna metīsies virsū abiem uz grīdas sedošajiem. Tomēr bija jāriskē, bet, pirms viņš paguva izkusteties, tālāk gaitenī atskanēja paveļošs uzkliedziens:

−   Skulda! Nē!

Monks pagriezās.

Gaiteņa gala parādijas Fiona. Viņa mierīgi pasoļoja garām diviem nezvēriem, nepievēršot lielu uzmanību, kā tie kunkstēdami krita uz sāniem. Vienā roka viņai sprakšķēja elektrošoka pistole, šaudot zilas dzirksteles. Otrā − vēl kāda cita ierīce. Tas antena bija pavērsta pret hiēnu, kas sargāja I ,īzu un Peinteru.

−    Slikts suns! − uzsauca Fiona.

Monkam par bezgalīgu izbrīnu hiēna atkāpās, rūcieni pieklusa, sabozta spalva noplaka. it kā hipnozes varā, zvērs atkāpās uz durvju pusi. Spīdums acis apdzisa, un hiēna noslīga uz grīdas dēļiem. Klusu ievaidējas, it kā iegrimstot transa.

Fiona pienāca pie viņiem.

Monks paraudzījās apkārt. arī pārējie nezvēri bija nonākuši šīs burvestības vara.

−   Valenbergi tiem mošķiem ievietoja čipus, − Fiona paskaidroja, parādīdama ierīci. − lai varētu tos vadīt no attāluma − iedvest gan sāpes, gan prieku.

Pie durvīm gulošais briesmonis atkal labsajūta ieņurdejas.

Monks izbrīnā raudzījās uz raidītāju. − Kur tu to dabūji…?

Fiona tikai ieskatījas viņam acis un pamāja ar pulti, aicinot sekot viņai.

−   Tu to nozagi, − Monks secināja.

Meitene paraustīja plecus un devās tālāk. − Teiksim tā − es saskrējos ar vecu draudzeni, un tas verķis kaut kā nokļuva manā kabatā. Viņa tobrīd to neizmantoja.

Iške, nodomāja Monks, pulcējot kopā pārējos.

Monks palīdzēja Lizai vest Peinteru. Ginters nesa Annu. Mosi un Brūkss balstīja viens otru. Diezgan bēdīga uzbrukuma vienība.

Bet tagad viņiem bija atbalsta grupa.

Viņiem nopakaļ sekoja zvēra bars, sākuma ducis, pēc tam pievienojas vēl citi. Visus pievilka patīkamas sajūtas, ko tiem raidīja Fiona − ka mazs raibais stabuletājs plēsīgajiem zvēriem.

−   Es nevaru no tām atkratīties, − Fiona nervozi čukstēja. Monks pamanīja, ka viņai trīc rokas. Meitene bija parbijusies.

−   Kad es atradu īsto pogu, − viņa stāstīja, − hiēnas sekoja man no saviem būriem. Es paslēpos tajā istaba, kur Grejs lika man gaidīt… bet tās laikam palika tepat, šajos gaiteņos un istabas.

Lieliski, nodomāja Monks, un mēs tam ieskrējam tieši zobos, ka gards kumoss uzkodām pēc mīlas priekiem.

−   Tad es dzirdēju jūsu kliedzienus, pēc tam sprādzienus un…

−   Skaidrs, − Monks beidzot partrauca viņu. − Bet kas ir ar Gre− ju? Kur viņš ir?

−   Viņš ar liftu nobrauca lejā. Nu jau pagājusi vairāk nekā stunda. − Meitene norādīja uz priekšu, kur gaiteņa gala bija balkoniņš ar skatu uz lielāku zaļi. − Es parādīšu.

Viņa aizsteidzās. Pārējie klupdami, krizdami steberēja nopakaļ, ik pa brīdim atskatoties uz zvēru baru. Fiona veda viņus lejā pa kāpnēm uz galv.eno vestibilu. Lifta durvis atradās preti masi− vajam, griezumiem rotātajam savrupnama ieejas durvīm.

Majors Brūkss piekliboja pie elektroniskās slēdzenes, pāršķirstīdams atslēgu kartes. Viņš izmēģinaja vairākas, līdz atrada īsto, kas lika sarkanajai gaismiņai pārvērsties par zaļo. Ierūcās motori. Kabīne sāka braukt augšā no pazemes dzīlēm.

Kamēr viņi gaidīja, hiēnu bars laiski nonāca pa kāpnēm, labsajūtā izbaudot Fionas pults izstarotas patīkamās sajūtas. Dažas pastaigajās pa halli, to vidu arī milzene, vārdā Skulda.

Visi klusēdami vēroja briesmoņus.

No tālienes, ārā aiz durvīm, bija neskaidri sadzirdami kliedzieni un šāvieni. Tur Khamisi izcīnīja savu kauju. Cik ilgs laiks paies, kamēr viņš izlauzīsies līdz šejienei?

It ka uzminot viņa domas, masivas divviru durvis ar troksni atsprāga vaļā. Tālie šāvieni ierībējas skaļāk un draudigak. Kliedzieni atskanēja skaudrak. Nama ieskrēja vīri. Valenbergu spēki atkāpās. Viņu vidu Monks pamanīja melna ģērbtus elites vienības kaujiniekus, ledaini blondus radiniekus − veselu duci, kas iz− skatijas tik svaigi ka pēc patīkamas tenisa spēles.

Kamēr ārā plosījās kauja, te, halle pretinieki nopētīja viens otru.

Nav labi.

Monka vienība atkāpās, piespiesta pie sienas, nomācošā naidnieku pārsvara pārspētā.

15:15

Grejs atkāpās no Boldrika Vālenberga.

−    Pieskatiet viņu! − viņš pavēlēja Marsijai.

Grejs apsēdās Izaka vieta pie datora, ar vienu aci vērodams Zvana jaudas rādītāju. Viņš pasniedzās pēc slēdža, kuru bija nospiedis Izaks. Ar to varēja vadīt trieciena vairogu ap aktivizēto ierīci.

−    Ko jūs darat? − pēkšņi satraucies, noprasīja boldriks.

Tātad kaut kas tomēr biedēja veco viru vairāk nekā lode. Labi, ka viņš to uzzināja. Grejs nospieda slēdzi. Zem kājām ierūcas motori, un vairogs sāka laisties lejā. Kad svina siena atrāvas no griestiem, vīrs tas augšmalas iespīdējas spilgti zila gaisma.

−   Nevajag! Tā jūs mūs visus nogalināsiet!

Grejs paraudzījās uz veco vīru. − Tad izslēdziet to elles mašīnu!

Boldriks raudzījās te uz lejup slīdošo vairogu, te uz konsoli. − To nevar izslēgt, tu, ēzei, tads! Zvans ir aktivizēts. Tam ir jāizlādējas.

Grejs paraustīja plecus. − Tad mēs visi noskatīsimies, ka tas notiek.

Zilas gaismas aplis kļuva platāks.

Boldriks nolamājās un pievērsas konsolei. − Bet es varu izdzēst nāvējošo iedarbību. Neitralizēt to. Tad tas nekaitēs jūsu draugiem.

−   Dariet ta.

Boldriks aši sāka klabinat taustiņus, veikli kustinot mezglainos pirkstus. − Tikai paceliet vairogu!

−    Kad būsiet neitralizējis. − Grejs raudzījās par vecā vira plecu. Viņš redzēja, ka ekrānā parādas visi viņu vārdi, kopā ar burtu un skaitļu kodiem, kas apzīmēti ka GENETISCH PROFIEL. Boldriks četras reizes nospieda dzēšanas taustiņu, un ģenētiskie profili bija izdzēsti.

−    Gatavs, − viņš paziņoja, pagriezies pret Ci reju. − Aizveriet trieciena vairogu!

Grejs pasniedzās pēc slēdža un ar skaļu klikšķi parsledza to atpakaļ.

Zem kājām kaut kas iekaucās, bet pēc tam iekrakšķejas, satricinot visu stāvu. Svina vairogs sastinga pusceļa.

Pāri tā malai, enerģijas kambara sirdī kvēloja zila saule. Gaiss ap Zvanu vibrēja, un tā arejais apvalks griezās viena virziena, bet iekšējais − citā.

−    Dariet kaut ko! − lūdzas Boldriks.

− Hidraulika icsprudusi, − nomurmināja Grejs.

Boldriks atkapās, šausmās ieplestam acīm. − Tevis dēļ mēs visi iesim boja! Darbojoties ar pilnu jaudu bez vairoga, Zvana starojums piecu jūdžu rādiusā nogalinās visus… vai vēl ļaunak.

Grejs baidijas jautāt, kas varētu būt vēl ļaunak.

15:16

Monks vēroja, ka pret viņiem tiek pavērsti šauteņu stobri.

Viņi bija mazākuma.

Lifta kabīne vēl nebija nonākusi viņu stāva, un, pat, ja butu, viņi nepaspetu iekāpt un aizvērt durvis. Apšaude neizbēgama.

Ja vien…

Monks pieliecās pie Fionas. − Ka būtu ar nelielam sāpēm…

Viņš pamāja ar galvu uz hiēnām, kas bija apmetušās uz kāpnēm.

Fiona saprata un parvilka ar pirkstu par ierīci, meklējot īsto pogu. Tad nospieda to.

Iedarbība bija acumirklīga. it kā hiēnu astēm būtu pielaista uguns. No visam nklem izlauzās negants brēciens. Daži zvēri nolēca no augstajiem balkoniņiem, smagi atsitoties pret grīdu. Citi noripoja no kāpnēm tieši sargu vidu. Aklās dusmas tie ar zobiem un nagiem metās virsū visam, kas kustējās. vīri kliedza. Šāvieni rībēja.

Monkam aiz muguras beidzot nošķindeja zvaniņš un atvērās lifta durvis.

Viņš atmuguriski atkāpās, vilkdams līdzi Fionu, ka arī palīdzēdams Lizai un Peinteram.

Daži šāvieni tika raidīti uz viņu pusi, taču galvenokārt Vālenbergu spēkiem bija jācīnās pret hienām. Mosi un Brūkss, patvērušies lifta kabīnē, atklāja pretuguni.

Tomēr tas bija riskanti. Un ko pēc tam? Ja viņi bija atklāti, tad sardzes spēki viņiem sekos.

Monks neskatīdamies nospieda kādu no pazemes stāvu pogām.

Gan jau vēlāk tiks skaidrībā.

Taču viens no viņu grupas gribēja nkoties tūlīt.

Ginters iegrūda Annu Monka rokās.

−   Ņem viņu! Es tos aizkavēšu.

Anna sniedzās pēc brāļa, bet lifta durvis jau vērās ciet. Ginters saudzīgi atvairīja māsas roku un atkāpās. Viņš pagriezās ar pistoli viena rokā, šauteni otra − bet vispirms cieši ieskatījās Monka acīs, noslēdzot bezvārdu vienošanos.

Sargā Annu.

Tad durvis aizveras.

15:16

Khamisi traucās caur džungļiem, zemu nolicis pār motocikla stūri. Viņam aiz muguras sēdēja Pola Keina ar šauteni uz pleca. Zulusu kareivis un britu aģente. Savāds pāris. Daži no asiņaina− kajiem šīs valsts vēsturēs notikumiem risinājušies tieši angļu un zulusu karos deviņpadsmitaja gadsimta.

Tagad vairs tā nebija.

Tagad viņi bija saliedēta komanda.

−    Pa kreisi! − iesaucās Pola.

Khamisi sagrieza stūri. Pola parāva šautenes stobru uz pretējo pusi un izšāva. Vālenbergu sargs iekliedzās un nokrita.

Visapkārt viņiem džungļos atbalsojās šāvienu un sprādzienu troksnis.

Vālenbergu apsardzes spēki cīnījās ar pilnu jaudu.

Pēkšņi un negaidīti motocikls no džungļiem bija nokļuvis desmit akrus plaša, rūpīgi koptā dārza. Khamisi nobremzēja un apturēja braucamo zem vītolu zariem.

Tieši acu priekšā slējās milzīgais savrupnams.

Khamisi pacēla kaklā pakarto binokli un nopētīja nama jumtu. Viņš pamanīja uz tā nolaidušos parka helikopteru. Skatienu piesaistīja kustība. Noregulējis talskata asumu, viņš ieraudzīja pazīstamu stāvu. Tau. Stāvēdams pie jumta malas, viņa draugs vēroja karadarbību lejā.

Bet tad Tau aiz muguras iznira kāds cits stāvs, pacēlis vīrs galvas caurules gabalu. Uzraugs Džeralds Kelogs.

−    Nekusties, − Pola aiz Khamisi muguras brīdināja.

Izstiepusi stobru tieši vīrs viņa pakauša, doktore mērķēja ar snaipera tēmēkli.

−   Es viņu redzu, − viņa teica.

Khamisi sarāvas, tomēr palika stavam, raudzīdamies binoklī.

Pola nospieda gaili. Šāviens norībēja viņam pie pašas auss.

Uzrauga Keloga galva strauji atliecas atpakaļ. Tau pārbīlī gandrīz nogāzās no jumta, tomēr palika guļam uz vēdera, pat neapjaušot, ka viņam tikko izglāba dzīvību.

Khamisi arī uzmācās bailes ka nelāga priekšnojauta, redzot draugu tik tuvu nāvei. Kā pārējiem veicās tur, iekšā?

15:17

−   Jūsu dēļ mēs visi iesim boja! − atkartoja Boldriks.

Grejs negribēja tik viegli padoties. − Vai jūs varat aizkavēt Zvana izlādi? Iegūt laiku, lai es varētu noiet lejā. Salabot vairogu.

Vecais vīrs raudzījās uz sastingušo vairogu, ko vainagoja zilas gaismas aplis. Viņa seja atspoguļojās bailes.

−Tāda iespēja varētu būt, bet… bet…

−   Bet kas?

−    kādam jāiet tur iekšā. − Trīcošajā rokā turēdams spieķi, vecais norādīja uz trieciena kameru un papurināja galvu, skaidri liekot saprast, ka viņš tas nebūs.

Aiz muguras atvērās durvis un atskanēja kāda balss.

−    Es to izdarišu.

Grejs un Mārsija apsviedās apkārt un pacēla pistoles.

Telpa iestebereja dīvaina izskata ļaužu bariņš. Pirmais ienāca Monks, balstīdams tumšmatainu sievieti, kura bija teikusi šos vārdus. Pārējie lielākoties bija svešinieki. lekliboja pavecs melnādains vīrs, ko pavadīja gludi skUts jauns vīrietis ar militārā stila matu griezumu. Viņiem sekoja Fiona kopā ar slaidu, atlētisku, gaišmatainu sievieti, kas izskatījās ka tikko noskrējusi maratonu. Viņas abas balstīja pavecu viru, pavisam nespēcīgu, kas tikko spēja nostāvēt kājās. Kad abas sievietes apstājas, viņš saļima. Pacēlis nokārto galvu, viņš paraudzījās uz Greju ar pazīstamam zilam acīm.

−   Grej, − viņš vārgi nomurmināja.

Grejs bija satriekts līdz sirds dziļumiem. − Direktor Krov?

Viņš steidzās tam pretī.

−   Nav laika! − brīdināja tumšmatainā sieviete, joprojām balstīdamās uz Monka rokas. Viņa neizskatījās daudz labāk par Pein− teru. Sieviete pārlaida lietpratējas skatienu vairogam un Zvanam. − Man vajadzēs palīdzību, lai iekļūtu kamera. Un viņš nāks man līdzi.

Anna pastiepa drebošu roku pret Boldriku Vālenbergu.

Vecais vīrs ievaidējas. − Ne…

Sieviete noskaitās. − Polaritates izvadiem vajag divus roku pārus. Un jūs pazīstat šo iekārtu.

Monks pamāja melnādainajam vīram. − Mosi, palīdziet Annai tur iekļūt. Mums vajadzēs kāpnes. − pēc tam viņš pievērsas Grejam un īsi sarokojas ar to, viegli saskaroties ar pleciem draudzīgā sveicienā.

−   Mums nav daudz laika, − Grejs iečukstēja Monkam ausī, pats pārsteigts par lielo atvieglojumu, ko sajuta, viņam ierodoties. Atkal atgriezās cerība.

−    Kam tu to saki? − Monks noņēma no jostas rāciju un pasniedza to Grejam. − Ej un salabo to padarīšanu. Es te visu nokārtošu.

Grejs paņēma rāciju un devās projām. Viņam bija tūkstoš jau− tajumu, bet tiem būs japagaida. Viņš atstāja rācijās kanalu atvērtu. Bija dzirdami trokšņi un balsis, strīdi un daži uzkliedzieni. Grejam sekoja steidzīgi soļi. Viņš atskatijas. tā bija Fiona.

−    Es eju tev līdzi! − meitene sauca un panaca viņu pie avārijas kāpnēm.

Grejs sāka kāpt lejā.

Fiona pacēla raidītaju ar izvilktu antenu. − Katram gadījumam − ja uzskriesi virsū kādam no tiem briesmoņiem.

−   Tikai turies man līdzās, − viņš piekodinaja.

−Ak, izbeidz!

Viņi skriešus nokļuva līdz apakšējā stāva gaitenim un tehniskajai telpai.

Rācijā atskanēja Monka balss. − Anna un vecais nelietis iega− ja kamerā. Viņš gan par to nebija sajūsmā. Žēl. Mēs jau bijām tik labi sadraudzējušies.

−   Monk… − Grejs brīdina ja kolēģi netērēt laiku.

−    Tagad es nodošu rāciju Annai. Viņa ar tevi saskaņos darbību. Un, starp citu, tev ir nepilna minūte. Ciao!

Grejs pašūpoja galvu un parāva tehniskas telpas durvis.

Aizslēgtas.

Fiona pamanīja, ka viņš jau otrreiz rausta durvis, un nopūtās: −Nav atslēgu?

Grejs sarauca pieri, izvilka no jostas pistoli un nomērķēja uz slēdzeni. Tad nospieda gaili. Šāviens atbalsojās gaiteni, atstājot slēdzenes vietā kūpošu caurumu. Viņš atgrūda durvis vaļā.

Fiona sekoja viņam. − Laikam jau var arī ta.

Telpā viņš ieraudzīja motora bloku un virzuļus trieciena vairoga pacelšanai un nolaišanai.

Racija skanēja savādi ritmisks fona troksnis, līdzīgs jūras viļņu šalkoņai pie krasta. Grejs iedomājās, ka tie varētu būt Zvana radīti traucējumi. Laikam Monks jau nodevis rāciju Annai.

To apstiprinot, trokšņiem pievienojas dusmīga sievietes balss. Tas bija juceklīgs strīds par tehniskiem jautājumiem pikta vācu un holandiešu valodas maisījuma. Grejs, apstaigadams motoru, tam nepievērsa lielu uzmanību. Tad sievietes balss ierunājās skaidrak un angļu valoda.

−    Komandieri Pirs?

Viņš noklepojas. − Klausos.

Sievietes balss bija no pārgurumā aizsmakusi. − mēs te gluži ka ar pirkstiem turam ciet caurumus plūdu aizsprostā, bet ilgi tā nevarēs.

−Turiet stingri.

Grejs pamanīja bojājumu. Vienam virzulim kupeja pārdedzis drošinātājs. Satvēris ar krekla malu, viņš to izvilka. Tad pievērsās Fionai. − Mums vajag jaunu. Te kaut kur jābūt rezerves drošinātājiem.

−   Tūlīt, komandieri.

Fona troksnis bīstami pieņēmās spēkā, taču nespēja pilnība apslapēt Boldrika balsi. Viņš steidzīgi čukstēja Annai: − …pievienoties mums. Mums noderes vēl viens Zvana speciālists.

I ai cik pārbijies, Boldriks tomēr centās izmantot katru izdevību.

Grejs ieklausījās uzmanīgak. Vai Anna viņus nodos? Viņš pamāja Fionai. − Pasvied man to raidītāju!

Fiona paklausīja. Notvēris raidītāju, viņš nolauza metāla antenu. Nebija laika meklet rezerves drošinātāju. būs jāizlīdzās ta− pat. Iespraudis antenu starp diviem kontaktiem, viņš devās pie vadības paneļa ar masīvu manualās iedarbinašanas sviru. Tas darbība bija acīmredzama.

Augšā bija rakstīts OP, bet lejā − ONDER'AAN.

Uz augšu un uz leju.

Neka sarežģīta.

Grejs ierunājas rācija:

−   Anna! jūs ar Boldriku varat iet āra no turienes.

−   Nevaram, komandieri. Vienam no mums japaliek un jātur. Ja mēs abi atlaidīsim, Zvans uzreiz uzsprāgs.

Grejs aizvēra acīs. Boldrikam nevarēja uzticeties.

Fona troksnis bija pieaudzis līdz dobjai dunoņai.

−   Komandieri, jūs zināt, kas jādara.

Viņš zināja.

Un parāva sviru.

Caur troksni viņš saklausīja Annas pēdējos vārdus.

−    Pasakiet manam brālim… ka es viņu mīlu.

Bet, nolaižot rāciju, atskanēja vēl viens paziņojums − ka atbilde uz Boldrika piedāvājumu, ka pirmsnāves apliecinājums visai pasaulei vai tikai sev pašai.

−   Es neesmu naciste.

15:19

Liza tupēja uz grīdas, balstīdama Peinteru. Tad viņa zem kājām sajuta masivo mehānismu dunoņu. Milzīgais svina vairogs pacēlās līdz griestiem, paslēpjot zilās gaismas spīdumu.

Viņa izslējās. Anna vēl bija tur iekšā. arī Monks spēra soli uz vairoga pusi.

Kameras iekšienē atskanēja šausmu kliedziens.

Tas bija vecais vīrs. Liza pamanīja viņa pirkstus taustamies gar cilindra malu, izmisīgi pūloties pieķerties. Par vēlu. Vairogs cēlās arvien augstāk, līdz iekļāvās griestu gredzenveida rieva.

Boldrika kliedzieni joprojām bija neskaidri dzirdami no kameras.

Tad Līza to sajuta. Ar visu augumu. Milzu jaudas sprādzienu. To nevarēja aprakstīt. Kā zemestrīce, kas visu sagrauj, pat neizkustinot. pēc tam vairs nekā. Pilnīgs klusums, visa pasaule aizturējusi elpu.

Peinters ievaidējas, it kā šī iedarbība būtu viņam sagādājusi sāpes.

Viņa galva bija Lizas klēpi. Viņa nopētīja vīrieša seju. Acis bija pargiezušas. Elpa mikli čerkstēja. Līza viņu viegli sapurinaja. Viņš neko nejuta. Jau gandrīz koma. Viņš vairs nebija glabjams.

−   Monk…?

15:23

−   Grej, pasteidzies! − Monks rācijā sauca.

Grejs skriešus metās augšā pa kāpnēm, un Eiona viņam seko ja. Leja viņš bija uzkavējies tikai tik ilgi, lai atrastu rezerves drošinātāju un salabotu vairogu. Viņš nesaprata visu Monka teikto, bet kaut ko viņš jau zināja pats. Peinters smagi saindējies ar kādu radiaciju, un Zvans bija viņa vienīgais glābiņš.

Tuvojoties piektā stāva kāpņu laukumiņam, viņš izdzirdēja soļus smagos zābakos. Grejs izvilka pistoli. Ko tagad?

Augšā parādijās varena auguma vīrs ar balu ādu un drūmi sarauktu pieri. Viņš klupdams, krizdams skrēja lejā. Krekls bija piemircis ar asinīm. Pāri sejai no pieres līdz kaklam stiepās robaina skrāpejuma brūce. Viņš bija piespiedis pie vēdera salauztu plaukstas locītavu.

Grejs pacēla ieroci.

Fiona aizspraucās viņam garām. − Nē! Viņš ir kopā ar mums. − Un klusākā balsi piebilda, pamādama ar galvu: − Annas brālis.

Milzis piestebereja pie viņiem un arī pazina Fionu. Aizdomīgi, ar nogurušu skatienu nopētīja Greju. bet tad pamāja ar šauteni uz augšu. − Blockiert, − viņš norūca.

bloķēts.

Tātad milzis bija izcīnījis viņiem laiku par savu asiņu cenu.

Viņi steidzās pa gaiteni uz Zvana telpu. Taču Grejs saprata, ka Ginters ir jabrīdina. Pēc Annas upura vismaz tik daudz viņš bija vācietes brālim parādā. Grejs pieskārās milža plecam.

−    Par Annu… − Grejs iesāka.

Ginters pievērsas viņam, saspringstot, ar sāpīgu izteiksmi seja, it kā nojaušot visļaunāko.

Grejs saprata šis bailes un īsos vārdos izstāstīja notikušo, neko nenoklusējot, un noslēdza ar skarbo patiesību.

−   Viņas upuris izglaba mūs visus.

To klausoties, spēkavīra soļi kļuva gausāki, bēdas beidzot pa− nāca to, ko nebija spējuši ievainojumi. Viņš smagi saļima uz ceļiem.

Grejs apstajās. − Viņas pēdējie vārdi… bija domāti jums. Viņa teica, ka mīl jus.

Milzis aizsedza seju ar plaukstam un sabrūka uz grīdas.

−   Man ļoti žēl, − piebilda Grejs.

Durvis parādījās Monks. − Grej, ko tu, pie velna…? − Tad viņš pamanīja bēdu salauzto Ginteru. Viņa balss aprāvās.

Grejs devās pie Monka.

Vēl nekas nebija beidzies.

15:22

−    Nolaist vairogu!

Liza paraudzījās uz komandieri Pirsu, kas iesoļoja telpā, sarunādamies ar Monku. Viņa bija pavadījusi dažas pēdējās minūtes, iepazīstot ierīces vadību. Pa ceļam uz šejieni Anna bija sīki izstāstījusi Zvana darbības principus. Viņa baidījās, ka pati būs pārāk zaudējusi spēkus, lai spētu parraudzīt tā iedarbināšanu. Bija jānodod šīs zināšanas kādam citam. Tā šis uzdevums tika uzticēts Līzai.

−   Vairogu! − Grejs atkal uzsauca, iedams līdzās Monkam.

Liza memi pamāja ar galvu un nospieda pogu.

Lejā ieklaudzējās motori. Viņa pagriezās, lai vērotu vairoga nolaišanos. Kad Zvans nedarbojas, gaisma taja bija nodzisusi. Turpat līdzās doktores Peirfīldas uzraudzība uz brezenta gabala gulēja Peinters. Labaja puse Mosi un Brūkss ar citu brezenta gabalu apklaja dvīņu līķus.

Bet kas noticis ar viņu vectēvu?

Trieciena vairogs laidās arvien zemāk, tagad tas bija jostasvietas augstuma. Zvans mierīgi slējās tā centra, gaidīdams, kad atkal tiks iedarbināts. Līza atcerējās, ka Anna bija nosaukusi šo zvanveida aparātu. Visiedarbīgākā kvantu mērīšanas ierīce. tā Lizu neizsakāmi biedēja.

Kreisajā puse Monks pacelta balsi, lai pārkliegtu motora troksni, atstāstīja no Khamisi saņemto ziņojumu. Zulusu spēki bija ieņēmuši īpašumu, piespieduši visus dzīvus palikušos Vālenbergu kaujiniekus atkāpties savrupnama, kur tie tika turēti aplenkumā. Augšā turpinājās apšaude.

−   Ginters bloķēja avārijas kāpnes, − piebilda Grejs. − Lifta durvis ir atvērtas un nostiprinātās. Tas mums ļaus iegūt mazliet laika. − Viņš pamāja Brūksam un Mosi. − Uzmaniet ārējo gaiteni!

Abi vīri paņēma ieročus un izgāja pa durvīm.

Tajā brīdi klibodams ienaca Ginters. pēc viņa sejas izteiksmes Liza uzreiz saprata, ka viņam jau ir pateikts par Annu. Ginters bija nometis visus ieročus. Arvien smagākiem soļiem viņš tuvojas lejā slīdošajam vairogam. Viņam bija jāredz noslēgums. Pēdējais izpirkums par visam asinīm, kas bija uz viņa sirdsapziņas.

Vairogs apstājās. Motori apklusa.

Liza baidijas skatīties uz šo briesmu darbu, taču tas bija viņas pienākums.

Viņa piegāja pie Zvana.

Anna gulēja uz sāniem ierīces ēna, saritinājusies ka mazs bērns. Viņas āda bija nāves bālumā, tumšie mati izbalējuši sniegbalti, it kā viņa būtu pārvērtusies par marmora statuju. Ginters parkapa pāri vairoga malai un notupās līdzās māsai. Neteikdams ne vārda, ar sastingušu sejas izteiksmi viņš pacēla māsas ķermeni uz rokām. Tas bija ļengans un nedzīvs, viņas galva atslīga uz brāļa pleca.

Ginters piecēlās, pagrieza muguru Zvanam un devās projām.

Neviens nemēģināja viņu apturēt.

Viņš izgāja pa durvīm un pazuda.

Lizas skatiens pievērsas otram ķermenim, kas gulēja trieciena kamerā. Boldrikam Vālenbergam. Tāpat ka Annai, arī viņa āda bija kļuvusi nedabiski balta, gandrīz caurspīdīga. Taču viņam radiacija bija laupījusi arī matus un pat skropstas un uzacis, atstājot galvu kailu. Miesa bija sažuvusi un pieplakusi pie kauliem, padarot viņu līdzīgu mūmijai, bet viņa kaulu uzbūve bija kaut kada… dīvaina.

Liza sastinga šausmās, nespedama pieiet tuvāk.

Kad mati bija pazuduši un miesa sakritusies, bija skaidri redzams, ka Boldrika galvaskauss ir deformejies, it kā daļēji izkusis, tad atkal sacietējis. Plaukstas bija greizas, pirksti savādi gari ka pērtiķim. Lizai atmiņa atausa vārds devolūcija.

− Izvāciet viņu no turienes, − Grejs, riebumā pārņemts, pavēlēja, tad pievērsās Lizai. − Es jums palīdzēšu iedabūt Peinteru kamerā.

Liza lēni papurināja galvu un spēra soli atpakaļ. − mēs nevaram… − Viņa nespēja atraut skatienu no kadreizeja Vālenbergu patriarha atbaidošajam atliekām. Viņa nedrīksteja pieļaut, lai tas notiek arī ar Peinteru.

Grejs piegāja pie viņas. − Ka to saprast?

Liza norija siekalas, joprojām raudzīdamās, ka Monks satver kroplīgo līķi aiz piedurknes, acīmredzot baidīdamies pieskarties tā miesai. − Peintera slimība jau ir aizgājusi pārāk tālu. Zvans varētu tikai aizkavēt vai palēnināt viņa sabrukumu, nevis pavērst to atpakaļ. Vai jūs velaties, lai jūsu direktors turpmāk paliek šādā pašreizēja stāvoklī?

−   Nedrīkst atmest cerības.

šos vārdus viņš izteica klusi un maigi. Viņam gandrīz izdevās novērst Lizas uzmanību, kamēr Monks vilka vecā vira deģe− nerejušās atliekas ārā no Zvana kameras, aizķeroties pret apmali.

Liza jau gatavojas iebilst pret veltīgam cerībām.

Bet tad Boldrika Vālenberga acis pēkšņi plati atvērās, pienai− nas un aklas, drīzāk ka akmeņi nekā cilvēka miesa. Viņa mute iepletās izmisīgā mema kliedziena. Balss saites bija iznīcinātās. Meles vairs nebija. šajā ķermeni nebija atlicis vairs nekas, tikai šausmas un sāpes.

Liza iekliedzās viņa vietā un atkāpās, līdz atdūrās pret konsoli. Monks arī saskatīja notikuša neizsakamo drausmigumu. Viņš aizmetas projām, atstājis Boldriku uz flīzēm blakus Zvana kamerai.

Bālais mutants saļima uz grīdas. Tā rokas un kājas palika tikpat ļenganas un nekustīgas. Bet mute ik pa brīdim atvēras un aizvērās kā zivij bez ūdens. Aklās acis lūkojās tukšumā.

Tad Grejs nostājās Lizas priekša, aizsedzot baismīgo skatu. Viņš satvēra sievietes plecus. − Doktore Kamingsa. − Viņas pārbīli šaudīgais skatiens pievērsas aģentam. − jūs esat vajadzīga direktoram Krovam.

−    Es… es tur neko nevaru darīt.

−    Varat gan. mēs varam iedarbinat Zvanu.

−   Es nespēju nodarīt to Peinteram. − Viņas balsi ieskanējās panika. − Tikai ne to!

−   Tas nenotiks. Monks teica, ka Anna jūs apmacija. jūs zināt, ka uzstādīt Zvanam vismazāko jaudu, labvēlīgu radiaciju. Tikko notikušais ir pavisam kas cits. Boldriks bija uzstādījis maksima− lo, nāvējošo jaudu. Un galu galā… ko sesi, to pļausi.

Liza aizsedza seju ar plaukstām, lai nebūtu jaklausas. − bet ko mēs paši pļausim? − viņa ievaidējas. − Peinters jau ir uz nāves sliekšņa. Kāpēc likt viņam mocīties vēl ilgāk?

Grejs noņēma viņas plaukstas no sejas. Pieliecās, lai ieskatītos Lizas acīs. − Es pazīstu direktoru Krovu. Un man šķiet, ka jūs arī viņu pazīstat. Viņš gribētu cīnīties līdz pēdējam.

Būdama ārste, viņa jau bija dzirdējusi šādus argumentus, taču vajadzēja skatīties patiecibai acīs. Kad cerību vairs nav, tad aprūpētājs var slimniekam gādāt tikai mieru un cieņas pilnu aiziešanu.

−Ja būtu kādas izredzes izārstēt, − viņa paskaidroja jau stingrāka balsi, papurinot galvu, − kaut vai pavisam niecīgas, es riskētu. Ja mēs zinātu, ko Hugo Hiršfelds centās pavēstīt savai meitai. Savu uzlaboto kodu. − Viņa atkal papurināja galvu.

Grejs satvēra viņas zodu. Līza sadusmota mēģināja izrauties, bet aģenta tvēriens bija stingrs un drošs.

−    Es zinu, ko Hugo paslēpa tajās grāmatās, − viņš paziņoja.

Līza pikti sarauca pieri, taču Greja skatiens liecināja, ka viņš nemelo.

−    Es zinu atbildi, − viņš uzstāja.

RŪNU NOSLĒPUMS

..

15:25. DIENVIDĀFRIKA

− Tas nav kods, − paskaidroja Grejs. − Tas nekad nav bijis kods. Viņš notupās uz grīdas ar flomasteru rokā. Uzzīmēja to pašu runu secību, ko bija rādījis arī Bold rikām Vālenbergam.

Pārejie sastājās Grejam apkārt, bet viņš visu uzmanību veltīja Lizai Kamingsai. Greja izdibinātajai atbildei šķietami nebija nekādās jēgas, taču viņš nojauta, ka tā ir slēdzene, bet šī sieviete, kas par Zvanu zināja vairāk nekā jebkurš cits no klātesošajiem, varēja atrast tai atslēgu. Viņiem būs jadarbojas kopīgi.

− Atkal rūnas, − nopūtās Liza.

Grejs neizpratne paraudzījās viņa.

Liza norādīja uz grīdu. − Es redzēju citādu runu kombināciju, uzzīmētu ar asinīm. To varēja atšifrēt kā Schzvarze Sonne.

−    Melnā saule, − Grejs pārtulkoja.

−   Tāds nosaukums bija Annas projektam Nepālā.

Grejs apdomāja, ko tas varētu nozīmēt. Viņš atcerējās Melnas saules simbolu datora ekrāna apakšstāvā. Laikam pēc kara Himlera sekotāju pulks sašķēlās. Annas grupa devās uz ziemeļiem, Boldrika piekritēji − uz dienvidiem. Darbojoties atsevišķi, šīs abas nometnes sāka attīstīties arvien atšķirīgākos virzienos, līdz no sabiedrotājiem kļuva par ienaidniekiem.

Liza atkal pievērsa viņa uzmanību rūnām uz grīdas. − Tas rūnas, kuras es atšifrēju, tikai vienkārši aizstāja burtus ar simboliem. Vai šīs ir tādas pašas?

Grejs papurināja galvu. − Boldriks arī iedomājās to pašu. Tāpēc viņam neizdevās tās atšifrēt, bet Hugo neslēptu savus noslēpumus tik vienkārši.

−   Ja tas nav kods, − jautāja Monks. − Kas tad tas ir?

−   tā ir saliekamo attēlu mīkla, − atbildēja Grejs.

−Kas?

−    Vai atceries mūsu sarunu ar Raiena tēvu?

Monks pamāja ar galvu.

Grejs atcerējās tikšanos ar Johanu Hiršfeldu − emfizemas sakropļoto vīru, kas kavējās pagatnes atmiņās, dzīvodams savas dzimtas īpašumā Vevelsburgas pils ēna, tumšā nacistu sadarbības noslēpuma nospiests.

−   Viņš stāstija, cik zinātkārs bijis viņa vectēvs Hugo. Vienmer meklējis savādas mīklas, pētījis vēstures noslēpumus.

−   Tas viņu arī aizveda pie nacistiem, − ieminējās Fiona.

−    bet brīvajā laika Hugo aizrautīgi asinājis prātu.

Grejam atmiņā ieskanejās Johana vārdi: Ar atmiņas attīstīšanas uzdevumiem, saliekamo attēlu mīklām. Jo īpaši ar saliekamo attēlu mīklām.

Grejs uzsita pa runu virkni. − Šis bija tikai kārtējais aspratibas uzdevums. Taču tas nebija kods… attēlu mīkla. Rūnas bija formas, ar ko rīkoties, pārvietot, radīt kartību no haosa.

Grejs pagājušās dienas laika bija domas risinājis šo miklu, ļaujot runām iztele griezties un riņķot, līdz izveidojās viena noteikta forma. Viņš bija pārliecināts, ka tā ir atbilde. vēl jo vairāk, zinot par Hugo dveseles mokām mūža beigas, viņa nožēlu par sadarbību ar nacistiem. Bet ko tas nozīmēja? Greja skatiens pievērsās Lizai.

Viņš vēlreiz uzzīmēja uz grīdas šis sešas rūnas, pārvietojot tās pareizaja secībā. Pievienojot pēdējo runu, zīmējums bija noslēgts.

Kartība no haosa.

Grēku izpirkšana no līdzdalības.

Svētais no grēcīgā.

Ar pagānu rūnām Hugo attēloja savu īsto mantojumu.

−   tā ir zvaigzne, − teica Monks.

Liza pacēla skatienu. − Ne jau kura katra zvaigzne… Tā ir Dāvida zvaigzne.

Grejs pamāja ar galvu.

Fiona uzdeva vissvarīgāko jautājumu. − Bet ko tā nozīme?

Grejs nopūtās. − Es nezinu. Man nav ne jausmas, kāda tai saistība ar Zvanu, ar ierīces uzlabošanu. Varbūt tas bija tikai pēdējais paziņojums par to, kas viņš ir, slepena vēsts ģimenei.

Grejs atcerējās Annas pēdējos vārdus.

Es neesmu naciste.

Vai Hugo runu kods nozīmēja to pašu?

−   Nē, − stingra pārliecībā iebilda Liza. − Ja mēs gribam atrisināt šo mīklu, tad mums jārīkojas tā, it kā tā būtu atbilde.

Grejs saskatīja viņas acīs kaut ko tādu, ka tur vēl pirms brīža nebija.

Cerību.

−   Anna stāstija, − viņa turpināja, − ka Hugo iegāja Zvana kamera viens ar bērnu uz rokām. Bez jebkādiem papildu instrumentiem. Tikai viņš un mazais puisēns. Un, kad eksperiments bija paveikts, pārbaudes rādija, ka viņam izdevies radīt pirmo īsto un tīro Saules bruņinieku.

−    Ko viņš tur iekšā darīja? − jautāja Fiona.

Līza norādīja uz Dāvida zvaigzni. − Tam ir kāda saistība ar šo. Bet es nezinu šī simbola nozīmi.

Grejs gan zināja. Viņš jaunība un arī "Sigmas" apmācību laikā bija izpētījis daudzas reliģijas. − Zvaigznei ir dažādas nozīmes. Tas ir lūgšanu un ticības simbols. Un varbūt vēl kas vairāk. Ievērojiet, ka šo sešstaru zvaigzni veido divi trīsstūri − viens uz otra. Viens vērsts uz leju, otrs uz augšu. Judu Kabalā šie divi trīsstūri ir iņ un jaņ − gaismas un tumsas, miesas un dvēseles − ekvivalents. Viens trīsstūris nozīmē matēriju un ķermeni. Otrs − mūsu dvēseli, garīgo būtību, apziņu un prātu.

−    Bet savienoti kopā, tie ir abi, − secinaja Liza. − Nevis tikai daļiņa vai vilnis − bet abi.

Grejs redzēja, ka Lizai sāk rasties izpratne, apjausma. − Kas?

Liza skatijas uz Zvana kameras pusi. − Anna teica, ka Zvans būtība ir kvantu mērīšanas ierīce, kas manipulē ar evoluciju. Kvantu evoluciju. Visam pamatā ir kvantu mehānika. Tur arī jābūt atslēgai.

Grejs sarauca pieri. − Kā to saprast?

Liza atkartoja to, ko Anna bija viņai mācījusi. Grejam, kurš "Sigmas" uzdevuma bija padziļināti studējis bioloģiju un fiziku, liela skaidrošana nebija vajadzīga.

Aizvēris acis, viņš apsēdās ērtāk un mēģināja atrast līdzsvaru starp Davida zvaigzni un kvantu mehāniku. Vai tur arī slēpās atbilde?

−    Jūs teicāt, Hugo iegāja kamerā tikai ar bērnu uz rokām? − viņš parjautāja.

−   Ja, − Līza klusi atbildēja, it kā baidoties partraukt viņa domu gaitu.

Grejs sasprindzināja prātu. Hugo bija viņam iedevis slēdzeni. Līza bija iedevusi atslēgu. Tagad viss bija atkarīgs no viņa. Uz brīdi aizmirstot steigu, viņš domas pārcilāja un apgrozīja uzdevuma detaļas un norādes, pārbaudot un atmetot.

Tāpat ka vēl vienu Hugo attēlu miklu.

Tāpat ka Dāvida zvaigzne, arī šoreiz pareizais risinājums beidzot atausa prātā. Tik tīrs, tik precīzs. Ka viņam tas ātrāk neienāca prātā?

Grejs atvēra acīs.

Liza laikam saskatīja kaut ko viņa seja. − Kas ir?

Grejs piecēlās. − Iedarbiniet Zvanu, − viņš pavēlēja, soļodams pie konsoles. − ātri!

Līza sekoja viņam un uzsāka sagatavošanas proceduru. − Nekaitīga pulsa sasniegšanai būs vajadzīgas četras minūtes. − Dar− bodamas viņa uzmeta ziņkāru skatienu Grejam. − Ko mēs darām?

Grejs pievērsās Zvanam. − Hugo neiegāja kamera pilnīgi bez instrumentiem.

−    bet Anna teica…

−    Nē, − Grejs partrauca Lizu. − Viņš iegāja ar Dāvida zvaigzni. Ar lūgšanu un ticību, bet pats svarīgakais − viņš iegāja pats ar savu kvantu datoru.

−Ko?

Grejs steidzīgi ierunājās, zinādams, ka nekļūdās. − Apziņa ir mulsinājusi zinātniekus gadsimtiem ilgi… līdz pat Darvinam. Kas ir apziņa? Vai tikai smadzenes? Tikai nervu impulsi? Kur ir robeža starp smadzenem un prātu? Starp miesu un dveseli?

Viņš norādīja uz simbolu.

−   Jaunakie pētījumi liecina, ka tā ir šeit. mēs esam abu apvienojums. Mēs esam vilnis un daļiņa. Miesa un dvēsele. Pati dzīvība ir kvantu fenomens.

−   Nu gan tu pļapa, − paziņoja Monks, pienākdams pie viņiem kopā ar Fionu.

Grejs satraukuma dziļi ievilka elpu. − Mūsdienu zinātnieki no liedz dveseli un definē smadzenes tikai ka sarežģītu datoru. Ap ziņa rodas tikai kā blakusprodukts sarežģīti savstarpēji savienotu neironu izlāde, pamata tas ir nervu tīkla dators, kas darbojas kvantu līmeni.

−   Kvantu dators, − atkartoja Liza. − To jūs jau pieminējāt, bet kas tas tāds ir?

−    jūs esat redzējusi datoru kodu, izteiktu tā pamata līmeni. 1.appuses ar nullēm un vieniniekiem. Tā doma mūsdienu datori. Ieslēgt vai izslēgt slēdzi. Nulle vai vieninieks. Teorētiskais kvantu dators, ja tādu varētu izgatavot, piedāvātu arī trešo izvēli. Veco variantu − vieninieku vai nulli − un arī trešo iespēju. Vieninieku un nulli.

Liza piemiedza acīs. − Līdzīgi ka elektroni kvantu valstība. Tie var būt viļņi vai daļiņas vai vienlaikus abi.

−    Trešā izvele. − Grejs pamāja ar galvu. − Neizklausas pārāk lepni, taču, ja pievienotu datora arsenalam šo iespēju, tas varētu vienlaikus veikt daūdzus algoritmiskus uzdevumus.

−   Staigat un košļāt gumiju, − nomurminaja Monks.

−   Uzdevumi, kuru izpildei mūsdienu datoriem vajadzīgi gadi, tiktu paveikti nepilnas sekundes laika.

−    Un mūsu smadzenes to spēj? − jautāja Līza. − Darboties ka kvantu datori?

−   tāds ir jaunakais viedoklis. mūsu smadzenes izplata mērāmu elektromagnētisko lauku, ko veido neironu sarežģīta savstarpēja saistība. Daži zinātnieki pieņem, ka tieši šajā lauka atrodas apziņa, kas saista smadzeņu matēriju ar kvantu pasauli.

−   Un Zvans ir īpaši jūtīts pret kvantu fenomeniem, − turpina− ja I.īza. − Tāpēc, ieejot Zvana kamera kopā ar zīdaimti, Hugo ietekme ja rezultātu.

−   To, kas tiek novērots, izmaina pats novērošanas process. Bet, manuprāt, tur bija kas vairāk. − Grejs norādīja uz Dāvida zvaigzni. − Kāpēc ta? Lūgšanu simbols?

Līza papurināja galvu.

−    Bet kas īsti ir lūgšana − prata koncentrēšana, apziņas koncentrēšana… Bet, ja apziņa ir kvantu fenomens, tad arī lūgšana ir kvantu fenomens.

Liza saprata. − Un, tāpat ka visi kvantu fenomeni, tā mera un ietekme rezultātu.

−   Citiem vārdiem sakot… − Grejs nogaidīja.

Liza piecēlās. − Lūgšana iedarbojas.

−            Tieši to Hugo atklāja un paslēpa savās grāmatās. Kaut ko biedējoši mulsinošu, bet pārāk skaistu, lai ļautu tam iet zuduma.

Monks noliecas pie konsoles blakus Lizai. − jūs gribat teikt, ka viņš vienkārši vēlējās, lai tas bērns kļūtu par pašu pilnību?

Grejs pamāja ar galvu. − Iegājis kamera kopā ar bērnu, Hugo lūdza pēc pilnības, viņš veltīja tai koncentretu un merķtiecigu domu, nesavtīgu un tīru. Cilvēka apziņa lūgšanas formā darbojas ka ideāls kvantu mērīšanas instruments. Zvana ietekme puisēna tīrais kvantu potenciāls tika izmērīts, ar Hugo merķtiecibu un gribasspēku pavērsts vajadzīgajā virzienā, un rezultātā visi mainīgie lielumi nostājās īstajas vietas. Ideāls ģenētikas kauliņu metiens.

Līza pagriezās. − Tad varbūt mēs varam darīt to pašu, lai izlabotu Peintera kvantu bojājumus. 1 ,ai izglābtu viņu, kamēr nav par vēlu.

Atskanēja vēl kāda balss − tā bija Marsija, kas joprojām sēdēja uz grīdas, balstīdama Peinteru. − Labāk pasteidzieties!

15:32

Monks un Grejs uz brezenta gabala steidzīgi ienesa Peinteru trieciena kamerā.

−    Nolieciet viņu tuvu pie Zvana, − pavēlēja Liza.

Kamēr viņi rīkojas, Liza deva pēdējās komandas pārējiem. Zvans jau griezās, abas tā čaulas rotēja pretejos virzienos. Liza atcerējās Gintera teikto raksturojumu − mikseris. Tas diezgan labi atbilda Zvanam. No ārējas keramikas čaulas spīdēja rāma gaismas atblāzma.

Līza nometās uz ceļiem līdzās Peinteram un parbaudīja viņa vārgās, atlikušās dzīvības pazīmes.

−   Es varu palikt te kopā ar jums, − Grejs piedāvāja.

−   Nē. Es domāju, ka vairāk par vienu kvantu datoru var sabojāt rezultātus.

−   pārāk daudz pavāru vienā virtuvē, − piekrita Monks.

−   Tad ļaujiet man palikt, − uzstāja Grejs.

Liza papurināja galvu. − Šī ir mūsu vienīgā iespēja. Ja Peintera izārstēšanai ir vajadzīga koncentrēšanās un gribasspēks, tad vislabāk būtu, ja to visu vadītu tieši ārsta prāts.

Grejs nopūtās, nebūdams pārliecināts.

− Grej, jūs savu darbu paveicāt. Devāt mums atbildi. Devāt cerību. − Viņa ieskatījās aģentam acīs. − Tagad ļaujiet man darīt savu.

Grejs pamāja ar galvu un atkāpās.

Monks pieliecās tuvāk Lizai. − Tikai esiet uzmanīga, kaut ko vēloties, − viņš daudznozīmīgi atgādināja. Viņš nemaz nebija tāds muļķa lempis, par kādu izlikās. Viņš uzspieda Lizai uz vaiga vieglu skūpstu.

Abi vīrieši aizgāja.

Mārsija no konsoles uzsauca: − Pulss pēc vienas minūtes.

Liza pagriezās. − Pacelt trieciena vairogu!

Kad viņai apkārt iedūcās mehānismi, Liza noliecās par Peinteru. Viņa āda bija kļuvusi zilgana − bet varbūt tas bija tikai Zvana gaismas atspīdums. Taču bija skaidrs, ka Peintera dzīvība var izdzist kuru katru brīdi. Viņa lūpas bija saplaisājušas, elpa pārāk sekla, sirdsdarbība tik tikko jaušama. Pat mati bija pārvērtušies. Pie saknēm tie bija kļuvuši sniegbalti. Viņa sabrukums strauji paatrinājās.

Viņiem apkārt pacēlas trieciena vairogs, nošķirot viņus no pārējiem. balsis aiz cilindra sienām kļuva arvien klusākās, neskaidrākās, līdz apklusa, kad vairogs savienojās ar griestiem.

Palikusi viena, bez lieciniekiem, Liza noliecas un uzlika pieri Peinteram uz krūtīm. Nebija nekādās vajadzības koncentrēt gribasspēku kāda īpaša meditācija. Mēdz teikt, ka bezizejas situācijās nav ateistu, un šoreiz bija tieši tāds gadījums. Taču Liza nezi− naja, pie kāda Dieva vērsties pēc palīdzības šadā brīdi.

Viņa atcerējās Annas teikto par evolūciju un gudro plānu. Vācu doktore toreiz apgalvoja, ka kvantu mērijumi pārveido potenciālu par realitati. Aminoskābes izveidoja pirmo replicējošos proteīnu, jo dzīvība bija labāka kvantu mērīšanas ierīce. Un, attīstot šo domu tālāk, apziņu, kas ir vēl pilnigaka kvantu mērīšanas ieri− ce nekā tikai dzīvība, attistijas tā paša iemesla pēc. Nākamāis posms evolūcijas ķēdē. Liza iztēlojās to.

AMINOSKABES *** PIRMAIS PROTEĪNS w PIRMĀ DZĪVĪBA *** APZIŅA

Bet kas ir vēl tālāk aiz apziņas? Ja nākotne diktē pagatni ar kvantu mērījumu palīdzību, kas vēlējas apziņas veidošanos? kāds vēl labāks kvantu mērīšanas instruments atrodas tālāk nākotnē un diktē šodienu? Cik tālu nākotne stiepjas šī ķēde? Un kas ir tas galā?

AMINOSKABES *** PIRMAIS PROTEĪNS *** PIRMĀ DZĪVĪBA *** APZIŅA***???

Atmiņā atausa vēl viens mīklains Annas apgalvojums, kas tika izteikts, kad Liza iebilda pret Dieva lomu šajos procesos. Lai gan kvantu evolūcija it kā ļāva noliegt Dieva līdzdalību pēkšņajā labvēligāja mutācijā, Annas pēdējie vārdi par šo jautājumu bija − jūs uz to raugāties nepareizi, aplatnā virziena. Liza nosprieda, ka ša− ja dīvainaja izteikuma vainojams sievietes pārgurums. Bet varbūt Anna bija domājusi par to pašu jautājumu. Kas īsti ir evolūcijas galapunktā? Vai tiešām tikai kāda ideāli pareiza un nekjudija kvantu mērīšanas ierīce?

Bet ja tā ir − vai tas ir Dievs?

Neatrodot atbildi, viņa piekļāvās Peinteram. Viņa zināja tikai to, ka vēlējās, lai šis vīrietis dzīvo. Visu laiku viņa slēpa savas patiesās jutas no citiem − un varbūt pat no sevis −, bet tagad vairs to nespēja.

Līza atvēra savu sirdi, atldajot, cik viegli ievainojama tā ir.

Zvana dūkoņas un gaismas blāzmās apņemta, viņa padevās.

Varbūt tieši tā viņai visu mūžu pietrūka, varbūt tāpēc vīrieši tik ātri pazuda no viņas dzīves, varbūt tāpēc viņa bega. Lai neviens nenojaustu, cik viegli viņu var sāpināt. Viņa bija paslēpusi jūtīto dvēseli aiz profesionālismā un bezrūpīga flirta bruņām.

Paslēpusi savu sirdi. Nav nekāds brīnums, ka viņa bija viena nokļuvusi kalna virsotne, kad Peinters pēkšņi ienaca viņas dzīvē.

Ta vairs nebūs.

Liza pacēla galvu, pasniedzās un viegli noskūpstīja Peinteru uz lupām, skaidri izradot to, ko līdz šim pūlējās slēpt.

Viņa aizvēra acis, kad sāka ritēt pēdējās sekundes. Atvēra savu sirdi, vēloties šim vīrietim nākotni, veselību un prata skaidrību, bet visvairāk lūdzot iespēju pavadīt vairāk laika kopā ar viņu.

Vai tāda bija Zvana patiesa funkcija? Atvērt ceļu kvantiem uz vareno kvantu mērītāju, kas atradās evolūcijas galapunktā, personisku savienojumu ar dižo radītāju.

Liza zināja, kas jadara. Viņa atmeta savu zinātnieces butibu, atteicas pati no sava es. Viņas mērķis bija ārpus apziņas, ārpus lūgšanas.

Ta vienkārši bija ticību.

Šaja apskaidrības mirkli Zvans uzliesmoja žilbinoša spožuma, savienojot viņus, pārvēršot realitāti par tīru potenciālu.

15:36

Grejs nospieda slēdzi, un vairogs sāka laisties lejā. Visi aizturēja elpu. Kas tagad atklasies? Motori dūca. Visi nostājās ap vairoga sienu.

Monks pievērsa viņam raižpilnu skatienu.

Klusuma kreisaja puse kaut kas klusi iepikstejas.

Trieciena kamera lēni pavērās skatienam. Tas centrā slējās Zvans, atkal mēms un tumšs, tad parādijas Līza. Viņa piecēlās, ar vienu roku pieturedama Peinteru. Viņš neizskatījās labāk. bāls, vārgs, nomocīts. Taču viņš pats pacēla galvu un pamanīja Greju.

Peintera skatiens bija skaidrs un vērīgs.

Greju pārņēma atvieglojums.

Tad atkal atskanēja pīkstiens.

Peinters paraudzījās skaņas virziena, tad atkal uz Greju. Vājiniekā lūpas kustējās. Taču neizdvesa ne skaņu. Grejs pienāca tuvāk un ieklausījās.

Peinters ciešāk ieskatījās viņam acīs. Viņš mēģināja vēl reiz. Izdvesa neskaidru, nesaprotamu vārdu. Grejs sāka raizēties par kolēģa prāta spējām.

−    Bumba… − Peinters atkartoja aizsmākušā balsi.

Liza arī to dzirdēja. Viņa paraudzījās tajā pašā virziena, kur bija skatījies Peinters. Uz Boldrika Valenberga līķi. Tad viņa pastūma Peinteru uz Monka pusi.

−Ņemiet viņu.

Liza devās pie guloša sakropļota ķermeņa. Kāda brīdi, nevienam nemanot un nevienam arī nesērojot, dzīvība beidzot bija atstājusi veco viru.

Grejs pievienojās Lizai.

Viņa notupās un pavilka uz augšu Boldrika drēbju piedurkni. Viņam uz rokas bija liels pulkstenis. Liza apgrieza to otrādi. Sekunžu radītājs virzījās pa digitālu ciparnīcu.

−   tādu mēs jau redzējām, − atcerējās Liza. − Sirdspukstu monitors, kas savienots ar mikroraidilaju. Kad viņa sirds apstajās, tas sāka atskaiti.

Līza pagrieza miruša roku, lai Monks redzētu skaitļus.

02:01

Kamēr viņi vēroja, sekunžu rādītājs apriņķoja vēl divreiz. Atskanēja pazīstamais pīkstiens, un laiks saruka zem 02:00.

−    Mums atlikušas nepilnas divas minūtes, lai tiktu prom no šejienes, − paziņoja Līza.

Grejs izslējās, pat nemēģinādams iebilst. − Visi arā! Monk, sazinies ar Khamisi! Saki, lai ved savus vīrus pēc iespējas tālāk no nama.

Monks paklausīja.

−   Mums uz jumta ir helikopters, − teica Līza.

Jau pēc mirkļa visi metās skriet. Grejs balstīja Peinteru. Mosi palīdzēja Brūksam. Līza, Fiona un Marsija sekoja viņiem.

−    Kur ir Ginters? − jautāja Fiona.

Brūkss atbildēja: − Viņš aizgāja kopā ar masu. Negribēja, lai kāds viņam seko.

Nebija laika meklēt Ginteru. Grejs norādīja uz liftu. Monka grupas vīri bija aizsprostojuši atvērtās lifta durvis ar halles krēslu, lai neviens nevarētu sekot viņiem lejā. Mosi ar vienu roku izrāva krēslu un aizsvieda projām.

Visi sakapa kabīne.

Liza nospieda augšējo pogu. Uz sesto stāvu. Kabīne lēnām sāka braukt augšā.

Monks ierunājās: − Es sazinājos ar mūsu sargu uz jumta. Viņš neprot vadīt helikopteru, bet atslēgu pagriezt prot. Motori jau būs iesiluši.

−   Tas spridzeklis, − Grejs jautāja Lizai. − Ko mēs varam sagaidīt?

−   Ja tas ir tāds pats ka Himalajos, tad tas būs jaudīgs. Viņi ir izstrādājuši kaut kādu kvantu spridzekli, izmantojot to Xerum 525 materiālu.

Grejs atcerējās tvertnes dziļākā ja pagrabstavā.

Velns…

Lifts cēlas augšup, pabrauca garām galvenajam stāvam, kur valdīja nāves klusums. Viņi virzījās arvien augstāk.

Peinters sakustējās, joprojām nespēdams stingri nostāvēt kājas. Taču viņš uztvēra Greja skatienu. − Nākamreiz… − viņš izdvesa aizsmākušā čuksta. − …tu pats brauksi uz Nepālu.

Grejs pasmaidīja. Ja gan, Peinters bija atgriezies dzīvē.

Bet uz cik ilgu laiku?

Lifta durvis atvērās sestajā stāvā.

−    Viena minūte, − paziņoja Mārsija. Viņai pietika attapības ievērot un uzraudzīt laiku.

Viņi metās pa kāpnēm uz jumtu, kur helikopters jau gaidija, rotoriem griežoties. Viņi skrēja uz to, balstīdami cits citu. Nonācis zem rotoriem, Grejs nodeva Peinteru Monkam.

−    Liec visiem kāpt iekšā.

Grejs apskrēja apkārt helikopteram un iekāpa pilota vietā.

−    Piecpadsmit sekundes! − sauca Mārsija

Grejs palielinaja motora apgriezienus. Rotori iekaucās. Viņš parāva sviru, un tērauda putns paceļas no jumta. Grejs izjuta patiesu atvieglojumu, atstājot šo briesmu vietu. Helikopters cēlās aug− stak, rotoriem griežoties. Cik tālu viņiem jātiek?

Viņš noregulēja rotoru stāvokli un vēl palielināja jaudu.

Traucoties augšup, viņš mazliet sasvēra lidaparātu sāniski. Nopētīja parku un teritoriju. Malu malās bija redzami džipi un motocikli, kas steidzās uz visam pusēm projām no nama.

Mārsija sāka pēdējo atskaiti. − Pieci, četri…

Tas nebija gluži precīzi.

Pēkšņi zem viņiem uzliesmoja apžilbinoša gaisma, it kā viņi paceltos no saules. Taču visbiedējošākais bija pilnīgais klusums, kas to pavadīja. Nespēdams neko saskatīt, Grejs pūlējas noturēt helikopteru gaisa uz vietas. Taču šķita, it kā gaiss zem viņiem būtu pazudis. Viņš juta, kā lidaparāts krīt lejup.

Tad gaisma izšķīda ap viņiem, aizplustot kā ūdeas šaltis.

Rotori atkal atrada gaisu, un helikopters sāka lēkāt un raustīties.

Grejs izlidzināja tā gaitu un laidās projām, pārbijies līdz sirds dziļumiem. Viņš raudzījās atpakaļ, uz vietu, kur vēl nupat slējās lepnais nams. Tā vieta rēgojas milzīgs krāteris ar gludām sienām, līdzeni iegriezts klintī un zeme. It kā varens milzis būtu ar lielu saldējuma karoti izcēlis namu kopā ar visu dārzu.

Viss bija pazudis. Nebija pat gruvešu. Tikai tukšums.

No pāršķeltajiem strautiem un baseiniem plūda ūdens, gāžoties krāteri kā ūdenskritumi.

Tālāk no kratera malas Grejs pamanīja apstājušos braucamrīkus un no tiem izkāpjošus cilvēkus. Khamisi armija. Drošībā. Zulusi pulcējas ap robežām, lai atgūtu savu tik sen zaudēto zemi.

Grejs parlidoja viņiem pāri, apriņķojot krāteri. Viņš atcerējās pazudušo Xerum 525 tvertni, kas bija paredzēta Savienotajam Valstīm. Ieslēdza rāciju un sāka ievadīt garo drošības kodu virkni, lai sasniegtu "Sigmas" komandpunktu.

Viņš bija pārsteigts, dzirdot kādu citu, nevis Logana balsi. Tas bija Šons Maknaits, bijušais "Sigmas" direktors. Greju pārņēma

bailes. Kāpēc viņš bija tur? Kaut kas nebija labi. Maknaits īsi pavēstīja visu notikušo. Pēdējā ziņa bija visļaunaka. beidzis sarunu, Grejs apklusa, dzirdēta satriekts.

Pamanījis viņa apjukumu, Monks paliecās uz priekšu.

−    Kas noticis? − viņš jautāja.

Grejs pagriezās. Lai pateiktu šos vārdus, bija jaskatas draugam acīs.

−    Monk… runa ir par Keitu.

17:47 PĒC ASV AUSTRUMU ZONAS LAIKA. VAŠINGTONA

Bija pagājušas trīs dienas. Trīs garas dienas, kārtojot lietas Dienvidāfrikā.

beidzot lidmašīna nolaidas Dalesa starptautiskaja lidosta pēc tieša lidojuma no Johannesburgas. Monks pameta Greju un pārējos lidostas eka. Iesēdās taksometrā un steidzās projām, bet tad taksometrs pie parka iekļuva sastrēguma. Monks tikko spēja apspiest vēlmi lēkt ārā un skriet kājām, bet tad ceļš atkal atbrīvojas un viņi sāka virzīties tālāk.

Monks paliecās uz priekšu. − Piecdesmit dolāri, ja aizvedisiet mani līdz turienei ātrāk par piecām minūtēm.

Straujais paātrinājums atsvieda Monku pret sēdekļa atzveltni. Tā jau labāk.

Pēc divām minūtēm parādījās bruņo ķieģeļu eku puduris. Viņi aiztraucas garām uzrakstām DŽORDŽTAUNAS UNIVERSITĀTES SLIMNĪCA. Riepām nokaucot, taksometrs nobremzēja apmekleta− ju stāvlaukuma, gandrīz apgažot ātrās palīdzības auto.

Monks pasvieda šoferim banknošu žūksni un izlēca ārā.

Viņš sāniski iespraucās pa automātiskajam durvīm, nespe− dams sagaidīt, kad tas atversies plašak. Aizjoņoja pa gaiteni, līkumojot starp slimniekiem un darbiniekiem. Viņš zināja, uz kuru intensīvas terapijas palatu doties.

Viņš paskrēja garām masu postenim, neklausoties uzsaucienos apstaties.

Tikai ne šodien, mīļā.

Nogriezies ap stūri, Monks pamanīja slimnieces gultu. Viņš skriešus metās turp, pēdējos soļos paklupa, tad nokrita uz ceļiem un, treniņbiksēm slidot pa grīdu, pēc brīža diezgan smagi atsitās pret nolaisto gultas sānu malu.

Keita izbrīnā raudzījās viņā, pacēlusi pusceļa pie mutes karoti ar trīcošu zaļu žēleju. − Monk…?

−    Es atnācu, cik vien ātri varēju, − viņš aizelsies izdvesa.

−    Bet mēs taču pirms pusotras stundas runājām pa satelīta telefonu.

−   Ar runāšanu nepietiek.

Viņš piecēlās, pārliecās par gultu un cieši noskūpstīja Keitu uz lupām. Viņas kreisais plecs un ķermeņa augšdaļa zem zilā slimnīcas naktskrekla bija apsaitēti. Trīs šautas brūces, liels asiņu zudums, sadragats atslēgas kauls un saplosīta liesa.

Taču viņa bija dzīva.

Un sasodīti laimīga.

Pēc divām dienam būs Logana C.regorija bercs.

Tomēr viņi abi bija izglābuši Vašingtonu no teroristu uzbrukuma, nošaujot Vālenbergu kaujinieku, pirms tas bija paguvis īstenot nelietīgo plānu. Ceremoniālais zelta Zvans tagad bija droši noglabāts "Sigmas" pētniecības laboratorijās. Zvanam paredzētais Xerum 525 sūtījums tika atrasts kadā noliktavā Ņūdžersijā. Taču, kamēr amerikaņu izlūkdienesta aģentūras dzina pēdas šim sūtījumam − šo procesu apgrutinaja Vālenbergu uzņēmumu, fiktīvo firmu un filiāļu sarežģītai tīkls −, pēdējais Xerum paraugs bija sabojājies, pārāk ilgi atstāts saule, zaudējis savas īpašības nepietiekamas atdzesēšanas rezultāta. Bet bez degvielas nevarēja iedarbināt nevienu Zvanu, arī citas vēstniecības atrastos.

Jo labāk.

Monkam patika parastā, veclaicīgā evolūcija.

Viņa plauksta noslīdēja uz Keitas vēdera. Viņš baidījās jautāt.

Nemaz nebija jajauta. Keitas plauksta pieskārās viņējai. − Mazajam nekas nekaiš. Ārsti teica, ka sarežģījumu nebūšot.

Monks atvieglojumā atkal noslīga uz ceļiem, atbalstot galvu uz Keitas vēderā. Viņš aizvēra acīs. Aplika roku sievietei ap vidukli, saudzīgi, lai neaiztiktu ievainojumus, un pievilka viņu sev klat.

−   Paldies Dievam.

Keita pieskārās viņa vaigam.

Joprojām tupēdams uz ceļiem, Monks pasniedzās kabata un izvilka melno gredzena kārbiņu. Pastiepa roku ar to un, neatvērdams acis, klusi lūdza:

−   Precies ar mani!

−    Labi.

Monks atvēra acis un pārsteigts raudzījās mīļotas sievietes sejā. − Ko?

−   Es teicu − labi.

Monks pacēla galvu. − Tu droši zini?

−   Vai tagad tu centies mani atrunāt?

−   Tev ir sadotas visādas zāles. Varbūt es labāk pajautāšu…

−   Dod šurp gredzenu! − Keita paņēma un atvēra kārbiņu. kādu brīdi klusēdama raudzījās uz to. − Tā ir tukša.

Monks paņēma kārbiņu un ieskatījās tajā. Gredzens bija pazudis.

Viņš pašūpoja galvu.

−    Kas noticis? − jautāja Keita.

Monks nikni norUca: − Fiona.

10:32

Nākamaja rīta Peinters gulēja uz muguras cita Džordžtaunas universitātes slimnīcas sparna. Galds, uz kura viņš gulēja, atra− das pie virtulim līdzīga datortomografijas aparāta. Apskate ilga vairāk nekā stundu. Viņš tas laika gandrīz aizmiga, jo dažas pēdējās dienas tikpat kā nebija gulējis. Naktis viņu vajāja drūmas domas.

Medmāsa atvēra durvis.

Viņai sekoja Līza.

Peinters piecēlās sēdus. Telpa bija vēsi. Tiesa gan, viņam mugura bija tikai plāns slimnīcas naktskrekls uz kailas miesas. Viņš pūlējās panākt kaut cik cienīgāku izskatu, pastiepjot kreklu garāku un pievelkot kājās, taču nekas neizdevās.

Liza apsēdās viņam līdzās. Viņa pamāja ar galvu uz novērošanas telpas pusi. Tur bija sapulcējušies Hopkinsa klīnikas un "Sigmas" zinātnieki kopīgās rūpēs par Peintera veselību.

−    Izskatās labi, − paziņoja Līza. − Visas iekšējās parkaļķoša− nas pazīmes mazinās. Laboratorijas analīzes tuvojas normai. Varbūt saglabāsies nelieli aortas varstuļa bojājumi, bet varbūt arī ne. Atveseļošanās gaita ir pārsteidzoša… lai neteiktu brīnumaina.

−   Var teikt arī ta, − piekrita Peinters. − Bet kas būs ar to?

Viņš pārvilka ar pirkstiem pār balto švīku matos vīrs vienas auss.

I ,īza pasniedzās un pieskārās viņa matiem. − Man tā patīk. Un tev viss būs labi.

Peinters viņai ticēja. Un pirmoreiz līdz pat sirds dziļumiem ap− zinajās, ka tiešām izveseļosies. Viņam izlauzās dreboša nopūta. Viņš dzīvos. Viņu vēl gaida nākotne.

Peinters satvēra Lizas plaukstu, noskūpstīja to un atkal nolaida.

Viņa nosarka, paraudzījās uz novērošanas lodziņu, taču ne− atrāva savu roku, arī kamēr apsprieda ar māsiņu kādus tehniskus jautājumus.

Peinters raudzījās uz Lizu. Viņš devās uz Nepālu gan izpētīt noslēpumaino slimību, par ko bija ziņojis Angs Cielu, gan arī pats savā svētceļojuma meklēt mieru un brīdi pārdomām. Viņš bija gatavojies gremdēties vīraka smarža, meditācijās, dziesmas un lūgšanas, taču tika ierauts skarba un nežēlīgā ceļojuma apkārt puspasaulei. Taču galu gala iznākums varbūt bija tāds pats.

Peintera pirksti ciešāk satvēra sievietes plaukstu.

Viņš bija to atradis.

Un, lai gan šo dažu pēdējo dienu laika abi bija tik daudz kopā pārcietuši, viņi joprojām tik tikko pazina viens otru. kāda viņa īsti ir? Kas viņai vislabāk garšo, par ko viņa vissirsnīgāk smejas, ka būtu dejot ar viņu, ko viņa čukstētu, novēlot labu nakti?

Sēdēdams šeit, šajā krekla, kas tikko piesedza viņa kailumu, atklats svešiem skatieniem līdz pat DNS līmenim, Peinters bija stingri izlēmis.

Viņš gribēja zināt visu.

14:22

Pēc divām dienam Ārlingtonas Nacionalajā kapsētā atskanēja pēdējas šauteņu zalves, tālu atbalsojoties zaļajās nogāzēs. Diena bija pārāk gaiša, pārāk saulaina bērēm.

Kad ceremonija beidzās, Grejs palika stāvam malā. Tālumā, par melna tērpto bērinieku galvām slējās piemineklis nezināmajiem kareivjiem − astoņdesmit tonnas Jules marmora no Kolorādo raktuvēm. Šis piemineklis godinaja bezvārda bojāgājušos, kas bija ziedojuši savas dzīvības, kalpojot valstij.

Tagad Logans Gregorijs bija viens no viņiem. Vēl viens nezināmais. Tikai nedaudzi zinās par viņa varonību, par asinīm, ko viņš izlēja, lai pasargātu mūs visus.

bet daži tomēr zināja.

Grejs vēroja, ka viceprezdents pasniedz salocīto karogu Logana mātei, kas, ģērbusies melna, stāvēja kopā ar viņa tēvu. Loganam nebija ne sievas, ne bērnu. "Sigma" bija visa viņa dzīve… un arī nave.

Pamazām, pēc klusam sarunām, līdzjūtības apliecinājumiem un atvadu sveicieniem, bērinieki izklida. Visi devās uz melnajiem limuzīniem un lepnajiem automobiļiem.

Grejs pamāja ar galvu Peinteram. Tas kliboja ar spieķi roka, atveseļodamies pēc sabrukuma, ar katru dienu vairāk atgūstot spēkus. Doktore Liza Kamingsa bija ieķērusies viņam elkoni, nevis, lai atbalstītu, bet, lai būtu līdzās.

Monks pievienojas viņiem, un visi devās uz stāvošo auto rindu.

Keita vēl bija slimnīca. Turklāt beres viņai būtu pārāk sāpīgs pārdzīvojums. Pārāk drīz.

Nonācis pie mašīnu rindas, Grejs piegāja pie Peintera. Viņiem bija jānokārto daži jautājumi.

Liza noskūpstija.direktoru uz vaiga. − Tiksimies tur. − Viņa devās tālāk kopā ar Monku. Viņi ar citu auto brauks uz Gregoriju maju, kur notiks neliels piemiņas mielasts.

Grejs pārsteigts atklāja, ka Logana vecāki dzīvo tikai dažu kvartalu attāluma no viņa paša vecākiem Takomas parka. Tas tikai vēlreiz lika saprast, cik maz viņš tomēr zināja par savu ko leģi.

Peinters piegāja pie Lincoln Taum Car un atvēra durvis. Viņi apsēdās aizmugures sēdeklī. Šoferis, sākdams braukt, aizvēra salonu atdalošo starpsienu.

−   Grej, es izlasīju tavu ziņojumu, − Peinters beidzot ierunājās. − Interesants paversiens. Turpini to pētīt. Tikai tad būs atkal jādodas uz F.iropu.

−    Man tur ir risināmi arī daži personiski jautājumi. Tieši par to es arī gribēju runāt, palūgt dažas brīvas dienas.

Peinters gurdeni vieglprātīgā grimase pacēla vienu uzaci. − Nezinu gan, vai pasaule ir gatava vēl vienam tavam darba un izklaides izbraucienam.

Grejs bija spiests piekrist, ka laikam tā varētu būt.

Peinters sagrozijas, vēl arvien brīžiem ciezdams sāpes. − Un ko teiksi par doktores Mārsijas Feirfildas ziņojumu? Vai tu doma… vai tici, ka Vālenbergu pēcnācēji… − Peinters pašūpoja galvu.

Grejs arī bija lasījis šo ziņojumu. Viņš atcerējās, ka kopīgajos sirojumos embriju laboratorija apakšējā pazemes stava doktore Feirfilda teica − jo lielākās vērtības, jo dziļāk noglabātas. To pašu varētu teikt arī par noslēpumiem, sevišķi par Vālenbergu glabātājiem. Tādiem kā eksperimenti ar himeram, apvienojot smadzenes cilvēku un dzīvnieku cilmes šūnas.

Bet arī tas vēl nebija pats ļaunakais.

−   mēs parbaudijam medicīniskos datus no 50. gadu sākuma, − teica Grejs. − Tas ir apstprinats. Boldriks Vālenbergs bija neauglīgs.

Peinters nogrozīja galvu. − Tad jau nav nekāds brīnums, ka tas nelietis tā aizrāvas ar vairošanu un ģenetiku, visu laiku cenšoties pārveidot dabu pēc sava prātā. Viņš bija pēdējais Valenbergu dzimtas pārstāvis, bet viņa bērni… tie, kurus viņš izmantoja eksperimentos? Vai tas tiesa?

Grejs paraustīja plecus. − Boldriks bija cieši saistīts ar nacistu Lrbemborn programmu. Āriešu vairošanas programmu. līdz ar citiem eigenikas projektiem un pirmajiem mēģinājumiem uzglabāt olšūnas un spermu, lzskatas, ka Xerum 525 programma kara beigās nebija vienīgā, kas nokļuva boldrika rokās, bija vēl kada. Iesaldēta stikla stobriņos. Un, atkausējis paraugus, boldriks ar tiem apaugļoja savu jauno sievu.

−   Un tu esi pārliecināts par to?

Grejs pamāja ar galvu. Pazemes laboratorijā doktore Feirfilda atrada jauna un uzlabotā Vālenbergu klana īsto dzimtas koku. Viņa redzēja vārdu, kas bija rakstīts blakus boldrika sievai. Hein− rihs Himlers, Melna ordeņa vadītājs. Šis nacistu ļaundaris pēc kara izdarīja pašnāvību, taču bija izstrādājis plānu, ka dzīvot savos pēcnācējos, radīt jaunos āriešu pārcilvēkus, jaunu vācu valdnieku dinastiju no savas samaitatas sēklas.

−    Un līdz ar Valenbergu klana iznīcināšanu, − piebilda Grejs, − beidzot arī šis briesmonis ir aizsūtīts nebūtībā.

−   Vismaz mēs tā ceram.

Grejs pamāja ar galvu. − Es sazinos ar Khamisi. Viņš mūs informē par Vālenbergu teritorijas pārmeklēšanu. Jau atrasti vairāki sargi. Viņš baidās, ka daži dzīvnieki no zvērnīcas varētu būt izbēguši biezajos džungļos, bet lielākā daļa droši vien gājuši boja sprādzienā, bet meklēšana turpinās.

Khamisi bija iecelts par Hluhluve−Umfolozi rezervāta pagaidu galveno uzraugu. Dienvidāfrikas valdība viņam bija piešķīrusi arī ārkārtas policijas pilnvaras, kas palīdzēja koordinēt vietējo cilšu atbalstu kopīgi ar virsaiti Mosi D'Ganu. Doktores Pola Keina un Marsija Feirfīlda nodrošinaja viņam tehnisko atbalstu, atbildot uz starptautisko izlūkdienestu reakciju pēc uzbrukuma sav− rupnamam un sprādzienā.

Abas sievietes atkal bija apmetušas sava māja rezervātā, priecīgas, no jauna atradušas viena otru dzīvu un veselu, turklāt viņas pieņēma sava pajumtē arī Fionu. Abas spiedzes pat palīdzēja meitenei iekļūt Oksfordas universitātes sagatavošanas kursos.

Grejs raudzījās pa logu uz garām slīdošo ainavu. Viņš cerēja, ka Oksforda vērtīgākās mantas tiek turētas aiz atslēgas. Viņam bija aizdomas, ka drīz vien šajā universitātē strauji pieaugs sīko noziegumu skaits.

Domādams par Fionu, Grejs atcerējās, ka jaiegriežas arī pie Raiena. Pēc tēva nāves jauneklis bija nolēmis pārdot ģimēnes īpašumu izsolē un beidzot atbrīvoties no Vevelsburgas ēnas.

Varbūt tā arī ir labāk.

−    Un kas ir ar Monku un Keitu? − apjautājas Peinters, atkal atsaucot Greju īstenībā. Viņa balss tonis bija možāks, it kā viņš būtu kaut uz brīdi pārstājis sērot par drauga zaudējumu. − Es dzirdēju, ka viņi vakar saderinājās.

Grejs pirmoreiz šajā diena pasmaidīja. − Ja, saderinājās.

−   Lai Dievs mums žēlīgs.

Un atkal Grejs nevarēja tam nepiekrist. Viņi priecājās par šo patīkamo ziņu. Dzīve turpinājās. Tad viņi apsprieda vēl dažus jautājumus, līdz Town Car ieripoja koku lapotņu noēnotajās Ta− komas parka ielās un apstājās pie nelielas Viktorijas laikmeta stila mājas ar zaļu jumtu.

Peinters izkāpa.

Līza jau viņu gaidīja.

−    Vai esam beiguši? − Peinters jautāja Grejam.

−   Jā, ser.

−    Pavēsti man, ko uzzināsi Eiropa. Un paņem tas dažas brīvās dienas.

−    Paldies, ser.

Peinters pastiepa roku. Liza ieķērās tajā. Abi kopā devās uz mājas pusi.

Kad Grejs izkāpa no auto, Monks pievienojas viņam un norādīja uz aizejošo pāri. − Gribi saderēt?

Grejs vēroja, ka Peinters un Liza kāpj pa lieveņa pakāpieniem. Kopš Vālenbergu īpašumu atstāšanas viņi bija gluži nešķirami. Pēc Annas nāves un Gintera pazušanas Liza bija vienīgais cilvēks, kas kaut ko zināja par Zvana darbību. Viņa ilgas stundas pavadīja "Sigma", atbildot uz jautājumiem. Un tomēr Grejs nojauta, ka šī iztaujāšana ir tikai iegansts, lai Peinters un Liza varētu pavadīt vairāk laika kopā.

Ļoti iespējams, ka Zvans bija paveicis kaut ko lielāku par vienkāršu miesas dziedināšanu.

Grejs brīdi vēroja, ka abi roku rokā uzkāpj uz lieveņa. Viņš apdomāja Monka jautājumu. Gribi saderēt? Varbūt tas vēl bija pāragri. Ja dzīve un apziņa ir kvantu fenomeni, tad varbūt tāda ir arī mīlestība.

Milet vai nemilet.

Vilnis vai daļiņa.

Varbūt Peinteram un Lizai vēl bija abas iespējas, varbūt viņu attiecības bija potenciāla stadija, un tikai laiks visu noliks savas vietās.

− Nezinu, − Grejs nomurmināja, atbildot uz Monka jautājumu.

Viņš devās uz mājas pusi, domādams par savu nākotni.

Tāpat ka visiem citiem, viņam bija jāmēra sava realitate.

EPILOGS

..

18:45. VROCLAVA, POLIJA

Viņš kavējas.

Saulei rietot, Grejs soļoja pār zaļo čuguna tiltu. Greznais baroka tilts šķērsoja Odras upi, kuras plašie, zaļganie ūdeņi rietošas saules staros mirdzēja kā spogulis.

Grejs ieskatijās pulksteni. Reičelas lidmašīnai ap šo laiku jānolaižas. Viņi bija norunājuši satikties vecpilsētas kafejnīca preti viesnīcai. Bet pirms tam bija vēl kaut kas jānoskaidro, jāaprunājas vēl ar kādu cilvēku.

Grejs devās tālāk pa gājēju tiltu. Zem tā ūdeni slīdēja melnu gulbju pāris. Debesis lidinājās dažas kaijas, atspoguļojoties upe. Gaiss smaržoja pēc jūras un ceriņiem, kas auga upes krasta, šis ceļojums bija sācies uz tilta Kopenhāgena, un tagad tas beigsies šeit, uz cita tilta.

Viņš paraudzījās uz senās pilsētas baznīcas torņu melnajam smailēm, cietokšņu torņiem ar vara jumtiem un renesanses zvanu torņiem. Vroclava, kādreiz saukta Breslava, bija nocietinātā pilsēta uz Vacijas un Polijas robežas. Otrā pasaules kara laika, Vācijas vērmahta cīņas ar sarkano armiju, liela pilsētas daļa lika nolīdzinātā ar zemi.

Tieši šo ciņu atskaņas bija atvedušas Greju šurp… pēc apmēram sešdesmit gadiem.

Viņa priekšā slējās Katedrāles sala. Svētā Jaņa Kristītājā katedrāles divi gotiskie torņi ugunīgi kvēloja pēdējos saules staros. Bet katedrāle nebija Greja mērķis. Uz salas bija saspiedušās arī daudzas mazākas baznīcas. Greja ceļš veda tikai dažus soļus no tilta.

Zem zābaku zolēm tilta metālu nomainīja ielas bruģis.

Svēto Petera un Pavila baznīca bija pieticīgi apmetusies krei− saja pusē, gluži nemānāmā, tas fasade saplūda ar ķieģeļu muri gar upes krastu. Grejs pamanīja mazas ogļu pagraba durvis, kas veda no akmeņaina krasta uz baznīcas macitājmāju.

Vai kādreiz šeit rotaļajas kāds bērns?

Izcils bērns.

No nesen atslepenotiem padomju laika arhīviem Grejs bija uzzinājis, ka puisēns bārenis ticis uzaudzinats Svēto Pētera un Pavila baznīcai piederošaja bāreņu nama. Pēc kara bija daudz pamestu bērnu, bet Grejs bija sašaurinājis meklējumu loku, norādot vecumu, dzimumu un matu krasu.

Pēdējais no šiem radītājiem pavisam noteikti bija − balti.

Grejs atrada arī ziņojumus par to, ka padomju armija pārmeklēja pilsētu, meklēja kalnos nacistu pazemes ieroču laboratorijas; arī par Venceslas raktuvju atrašanu. Viņiem gandrīz izdevās sa− gUstit SS obergrupenfireru Jakobu Sporenbergu − Annas un Ginte− ra vectēvu, kurš evakueja Zvanu. Liza bija uzzinājusi no Annas, ka tieši šajā pilsētā, šajā upē I lugo meita Tola noslicinaja puisēnu.

Bet vai tā bija?

Šī niecīgā varbūtība lika Grejam un vēl dažiem "Sigmas" pētniecības ekspertiem ķerties pie seniem dokumentiem, sekot pa sen atdzisušam pēdām, ko veidoja ziņu kripatas un druskas. Un tad atklājums… Priestera, bāreņu nama vadītāja, dienasgrāmata, kura stāstīts par maza nosaluša puisēna atrašanu kopā ar mirušo mati. Viņa tika apglabāta tuvēja kapsētā, un viņas vārds tā arī palicis nezināms.

Bet zēns izdzīvoja, uzauga šeit, iestājās seminārā, sava glābējā priestera vadība, un izpelnījās tēva Pjotra vārdu.

Grejs piegāja pie macitajmājās durvīm. Viņš iepriekš bija zvanījis sešdesmitgadigājam priesterim un lūdzis interviju, uzdodamies par žurnālistu, kurš vac māterialus grāmatas rakstīšanai un pēta karalaika bāreņu likteņus. Grejs pacēla dzelzs klauvekli un pieklauvēja pie vienkāršajam deju durvīm.

Baznīcā skanēja dziesmas, tur nolika dievkalpojums.

Pēc brīža durvis atvērās.

Grejs uzreiz pazina vīrieti, kas viņu sagaidīja, atceredamies no senam fotogrāfijām sirmgalvja seju bez. kninkam un vidu ar celiņu pāršķirtos biezos, baltos matus. tēvs Pjotrs bija gluži ikdienišķi ģērbies džinsos, melna kreklā ar baltu Romas katoļu priesteru apkaklīti un vieglā, aizpogātā svīteri.

Viņš runāja angliski ar izteiktu poļu akcentu.

−   jūs laikam esat Natans Sojers.

Ta gan nebija patiesība, tomēr Grejs pamāja ar galvu, pēkšņi nokaunējies par melošanu svētajam tēvam. Taču šāda slepenība bija nepieciešama gan veca priestera, gan viņa paša drošībai.

Viņš noklepojās. − Paldies, ka piekritat intervijai.

−    Protams. Lūdzu, nāciet iekšā. Jūtieties ka mājās.

Tevs Pjotrs ieveda Greju caur mācītājmājas priekšnamu neliela istaba, kur stun kurējās ogļu krāsniņā. Uz tas vanjas tējkanna. Viņš norādīja Grejam uz krēslu. Apsedies Grejs izņēma bloknotu ar sagatavotajiem nedaudzajiem jautājumiem.

Ielējis divas tases tējas, Pjotrs iekārtojās veca atzveltnes krēsla, kura polsterējums sen jau bija pielāgojies viņa auguma apveidam. Uz galdiņa blakus lampai ar stikla abažuru gulēja Bībele un daži mistēriju romānu sējumi nodriskātos vākos.

−   jūs gribējāt runāt par tēvu Variku, − Pjotrs ierunājās ar sirsnīgu un neviltotu smaidu seja. − Lielisks cilvēks.

Grejs pamāja ar galvu. − Un par jūsu dzīvi šeit, bāreņu nama.

Pjotrs iemalkoja tēju un pamāja Grejam, aicinot turpināt.

Jautājumi nebija pārāk svarīgi, galvenokārt tikai sikumu noskaidrošana. Grejs jau zināja gandrīz visu par šī cilvēka dzīvi. Reičelas tēvocis Vigors, Vatikana izlūkdienesta vadītājs, jau bija sagādājis "Sigmai" pilnīgu šī katoļu priestera dosje.

Ari medicīnas datus.

Tēvs Pjotrs bija pieticīgi pavadījis savu dzīvi Baznīcas klēpi. Neizceļas ne ar kādiem īpašiem sasniegumiem, ja neskaita nelokāmu uzticību savai draudzei. Taču viņa veselība bija pat izcili labā. Medicīnas karte gandrīz tukša. Kaulu lūzums pusaudža gados, krītot no akmeņiem, bet citādā ziņa viņa veselības rādītāji allaž bija pilnīga kartība. Viņš nebija tāds spēkavīrs ka Ginters, nedz tik biedējoši veikls ka Vālenbergi. Tikai nesatricināmi vese− ligs.

Sarunā nekas jauns neatklājas.

Beidzot Grejs aizvēra bloknotu un pateicas svētajam tēvam par atvēlēto laiku. Tomēr kartības labad viņš ar Reičelas tēvoča starpniecību lūgs sagādāt asiņu un DNS paraugus, kad priesteris dosies uz nakamo veselības parbaudi. Taču neko pārsteidzošu Grejs no tā negaidīja.

Hugo idealais bērns bija izaudzis par vienkārši krietnu un iejūtīgu viru ar izcili labu veselību. Varbūt tā arī ir pati pilnība.

Iedams projām, Grejs pamanīja uz galda istabas stūri nepabeigtu saliekama attēla miklu. Viņš norādīja uz to: − Jums patīk mīklas?

Tevs Pjotrs kautrīgi pasmaidīja.

− Tikai vaļasprieks. Prata asinašanai.

Grejs pamāja ar galvu un devās projām. Viņš domāja par Hugo Hiršfelda aizraušanos ar šādām mīklam. Vai kāda neliela ebreju zinātnieka dveseles daļiņa tika ar Zvana starpniecību nodota mazajam puisēnam? Izgājis no baznīcas un iedams par tiltu, Grejs apcerēja šādu saistību. Tevi un dēli. Vai tā ir tikai ģenetika? Vai tomēr kas vairāk? Kaut kas kvantu līmenī?

Šis jautājums Grejam nebija nekas jauns. Viņa attiecības ar tēvu vienmēr bija saspīlētas, un tikai pēdējā laikā viņi pamazām sāka saprasties. Un bija arī citi jautājumi, kas darīja raizes. Ko viņš pats, līdzīgi Pjotra attēlu mīklam, bija mantojis no sava tēva? Viņš nevarēja noliegt, ka baidas no Alcheimera slimības, kas ģenetiski bija pat ļoti iespējama, taču šīs bažas bija vēl dziļākās, saistītas ar viņu sarežģītajam attiecibam.

Kads tēvs būs viņš pats?

Lai gan bija jāsteidzās uz tikšanos, šis jautājums lika Grejam apstaties tilta vidu.

Līdz ar šo jautājumu pārvērtās visa viņa dzīves uztvere. Viņš atcerējās Monka pārmetumus lidmašīnā, ceļā uz Vāciju. Par Rei− čelu, par viņu attiecibam. Greja atmiņā atgriezās viņa vārdi.

Es ieminējos, ka Keita gaida bērnu, un ja tu būtu redzējis savu ģīmi! Pārbijies ne pa jokam. Bet tas taču ir mans bērns.

Tas arī bija viņa panikas cēlonis.

Kads tēvs viņš būs?

Vai atkal atkārtos sava tēva kļūdas?

Atbilde radās visnegaidītākajā brīdī. Viņam garām aizsoļoja kāda meitene, paslepusies no upes džemperi ar kapuci. Grejs at− cerējas Fionu. Atcerējās briesmu pilnas dienas, meitenes roku sava plauksta, to, ka Fionai bija vajadzīgs viņa atbalsts, taču viņa allaž strīdējās pretī. Viņš atcerējās, ka tobrīd jutās.

Grejs cieši pieķerās pie tilta margām.

Tā bija brīnišķīga sajuta.

Un viņš gribēja vel.

To apjaušot, viņš īsi iesmējās, gluži ka neprātīgais uz tilta. Viņam nebija lemts atkārtot tēva kļūdas. Lai gan Grejam piemita potenciāls sekot tēva pēdās, viņam bija arī brīva griba un apziņa, kas varēja novirzīt potenciālu gan vienā, gan otra virziena.

Beidzot atbrīvojies no šaubam, viņš devās tālāk par tiltu, ļaujot šai vienīgājai realitātei apgazt pārējos potenciālus, kuri, krītot cits pēc cita ka domino kauliņu rinda, veda pie vienīgā atlikuša neatrisinata potenciāla.

Pie Reičelas.

Pārgājis pār tiltu, viņš devās uz tikšanās vietu.

Kad viņš nokļuva kafejnīcā, Reičela jau gaidīja iekšpagalmā. Laikam arī viņa bija tikko ieradusies. Viņa vēl nebija Greju pamanījusi. Viņš apstājās, Reičelas skaistuma pārsteigts. Tas viņu ikreiz saviļņoja no jauna. Slaida, garām kājām, ar acij tīkamām gurnu, krušu un kakla līnijām. Sajutusi ciešo skatienu, Reičela pagriezās. Viņas seja uzplauka smaids. Karameļu krāsas acis silti iemirdzējās. Viņa gandrīz kautrīgi parlaida plaukstu par melnajiem matiem.

Kurš gan neveletos pavadīt visu atlikušo dzīvi kopā ar tādu sievieti?

Grejs spēra soli uz priekšu un pastiepa roku viņai pretī.

Taja mirkli atkal atmiņā atskanēja Monka apgalvojumi. Bet tagad tie šķita tik seni. Apgalvojumi par to, kas sagaida Greju un Reičelu. Viņš to parādīja ar trim pirkstiem.

Sieva, mājokļa kredīts, bērni.

Citiem vārdiem sakot, realitāte.

Attiecības nevar visu laiku atrasties tira potenciālu stāvoklī. Reizē milet un nemīlēt. Evolūcija to nepacietīs. beidzot realitatei tās jāizmēra.

Un Grejam tas jau bija noticis.

Sieva, mājokļa kredīts, bērni.

Grejs zināja atbildi. Viņš bija gatavs visiem trim pārbaudījumiem. Un, to apjaušot, viņa sirdī apgāzās pēdējais domino kauliņš.

Mīlēt vai nemīlēt.

Vilnis vai daļiņa.

Grejs satvēra Reičelas pirkstus. Viņš skaidri apzinājās šo apjausmu, tomēr tā bija pārsteidzošā. Viņi devās pie mazā galdiņa, un Grejs ievēroja, ka uz tā viņus jau gaida šķīvis ar maizītēm un divas tumšas, kūpošas krūzes ar kafiju tatte.

Reičela, ka vienmēr, jau bija padomājusi par visu.

Palīdzējis Reičelai apsēsties, viņš pats iekārtojas pretī.

Viņš ieskatījas sievietes acīs. Nespēdams slēpt skumjas un nožēlu sava balsī, Grejs tomēr ļāva noprast arī apņēmību.

− Reičela, mums japarunā.

Tad Grejs saskatīja to arī viņas acīs. Realitati. Divas karjeras, divi kontinenti, divi cilvēki, kuri no šī brīža ies katrs savu ceļu.

Viņa saspieda Greja pirkstus. − Es zinu.

Tevs Pjotrs vēroja, ka jaunais vīrietis šķērso tiltu. Viņš stāvēja pie atvērtajam mācītajmājās ogļu durvīm, kas veda uz vīna pagrabu. Viņš nogaidīja, līdz viesis pazūd iela otra krastā, tad nopūtās.

Jauks jauneklis, bet ēnas viņu nomāc.

Nabaga puisi sagaida daudz ciešanu.

Bet tāds jau ir dzīves ceļš.

Klusa ņaudēšana lika viņam atgriezties īstenībā. Pie kājām glaudās izkāmējis svītrains kaķis, asti gaisa saslējis un cerīgi raudzīdamies viņam acīs. Viens no tēva Varika klaidonīšiem. Tagad tie bija viņa ziņā. Pjotrs pietupās un uzmanīgi novietoja uz akmeņiem mazu šķīvīti ar ēdiena atliekām. Dzīvnieciņš pēdējoreiz paberzējās pie viņa kājas, tad ķērās pie barības.

Tēvs Pjotrs apmetās viņam līdzās un raudzījās uz pēdējos saules staros kvēlojošo upi. Viņš pamanīja pie kājām mazu spalvu kamoliti. Tas bija brūns zvirbulis ar parlauztu kaklu. Kārtējā dāvana, ko bāreņi atstāja pie viņa durvju sliekšņa.

Pjotrs pašūpoja galvu, paņēma plaukstās ļengano putna ķer− menīti un pacēla pie lūpām. Uzpūta spalvam, liekot tām sacelties gaisā, tad pacēla spārnu, un tas, pārsteigumā notrīsot, sakustējās. Zvirbulis no viņa plaukstas uzspurdza gaisā, riņķodams aiz− traucas debesīs.

Pjotrs mirkli vēroja putnu, mēģinādams saskatīt kādu zīmi spārnu iezīmētajos līkločos gaisā. Tad saberzeja rokas un piecēlās, izstaipot kājās.

Dzīve vienmēr būs brīnumains noslēpums.

Pat viņam.

AUTORA PIEZĪME. PATIESĪBA VAI IZDOMA

Pateicos, ka bijāt kopā ar mani šajā ceļojumā. Kā vienmer, atļaušos vēl brīdi aizkavēt jūsu uzmanību, lai izskaidrotu šo romānu, atklātu, kur beidzas pētījumi un sākas iztele.

Vispirms sīkākas detaļas.

DARPA tiešām ir izstrādājusi protēzes, izmantojot revolucionāras tehnoloģijas (taču es šaubos, vai to plastmasas kompozītos ir iekļauti spridzināmi lādiņi).

līdzīgi grāmata aprakstītajai ukufai, Stenforda universitāte tiešām tika radīta himeriska peļu pasuga, kuru smadzenēs bija cilvēku neironu šūnas. Tagad zinātnieki apsver iespēju mēģināt radīt peles, kuru smadzenes pilnībā sastāv no cilvēku neironu šūnām.

2004. gada piedzima kāds vācu zēns ar genu mutāciju mio− statinam, kas izraisīja īpašību, ko nosauca par "dubultajiem muskuļiem". tā izpaužas ka lielāks spēks un muskuļu tonuss. Vai tas ir pirmais dabiski dzimušais Sonnekiinig?

Šangri−La tiešām tika atklātā Himalajos 1998. gadā − oāze ar brīvi plūstošu ūdeni un bagatigu augu valsti, kas patverusies sniegto kalnu vidū. Kas vēl tur var slēpties?

Tagad par lielākajam idejām.

Kā jau teikts grāmatas sākuma, pats Zvans tiešām ir reāls, apliecinot, ka patiesība bieži ir dīvaināka par izdomu. Nacisti bija

izgatavojuši savādu ierīci, ko darbinaja ar kādu nezināmu ķimis ku savienojumu ar nosaukumu Xerum 525. Par tas reālo darbību ir zināms pavisam maz, tikai tas, ka ierīces iedarbināšana izraisīja savādas saslimšanas gan zinātniekiem, kas ar to rīkojas, gan tuvējo ciematu iedzīvotājiem. Kara beigas Zvans pazuda, projektā iesaistītie zinātnieki tika nogalināti, un līdz pat šai dienai nav zināms, kas notika ar ierīci. Ja velaties noskaidrot ko vairāk par šo savādo vēstures epizodi, par Sabiedroto spēku sacensību nacistu tehnoloģiju iegūšana un par vāciešu aizraušanos ar kvantu pētījumiem, varu ieteikt vienu no svarīgākajam grāmatam, kuras es guvu informāciju šim romānam − Nika Kuka darbu The Hunt for Zero Point.

Šaja grāmatā es diezgan lielu uzmanību veltīju arī I leinriha Himlera aizrautībai ar runām, okultismu un āriešu dzimtenes meklējumiem Himalajos. Tam visam pamatā ir fakti, arī Himlera Vevelsburgas Melna Kamelota pils aprakstām. Lai uzzinātu ko vairāk par šim temam, iesaku Kristofera Heila grāmatu Himmler's Crusade un Pitera Livenda grāmatu Unholy Alliance.

Visbeidzot jāpiemin grāmata, kurai bija izšķiroša nozīme mana darba pamattēmas ierosme. Džondžo Makfeidens − Quantum Evolution. Tas ir aizraujošs vēstījums par kvantu mehāniku un tas iespējamo lomu mutācijās un evolūcija. Grāmatā apskatīta arī apziņas evolūcija, kas tiek pieminēta romana beigās. Ļoti iesaku izlasīt, lai gūtu dziļāku ieskatu šajos jautājumos.

Te nu mēs nonākam arī pie pēdējās šīs grāmatas idejas − jautājuma par saprātīgo radīšanu pret evolūciju. Ceru, ka šis romāns ne tikai sniegs jums atbildes, bet arī izraisīs jautājumus. Taču es stingri ticu, ka pašreizējie strīdi ir stipri maldīgi. Tā vietā, lai tik lielu uzmanību veltītu jautājumam, no kurienes mēs esam nākuši, vajadzētu daudz nopietnāk pievērsties svarīgākajam jautājumam: Kurp mēs dodamies?

Atbildes meklējumi, ejot pa šo ceļu, ir īstais noslēpums un piedzīvojums.

Džeimss Rollinss

MELNAIS ORDENIS

Redaktore Inguna Jundze

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV−1050, Rīgā, Elijas ielā 17, talr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfijā", LV−3002, Jelgava, Langervaldes ielā 1A.

Dž. Rollinss

Ro 375 Melnais ordenisz No angļu vai. tulk. Aija Čerņevska. −1

"Apgāds "Kontinents"", 480 lpp. ISBN 978−9984−35−450−7

[1] manhetenas projekts − ASV pirmais kodolieroču izstrādes projekts Otrā pasaules kara laikā, 1941. − 1946. gadā.

Content

Rollinss Džeimss Melnais ordenis

4. MAIJS, 6:22. NOCIETINĀTĀ BRESLAVAS PILSĒTA POLIJĀ

PIRMĀ DAĻA. PASAULES JUMTS

MŪSDIENAS.16. MAIJS, 6:34. HIMALAJI. EVERESTA BĀZES NOMETNE 17 600 PĒDU AUGSTUMĀ

9:13. 22 230 PĒDU AUGSTUMĀ

9:55

9:57

DARVINA BĪBELE.

16. MAIJS, 6:05. KOPENHĀGENA

21:32. VAŠINGTONA

7:55. KOPENHĀGENA

23:57. VAŠINGTONA

9:22. KOPENHĀGENA

UKUFA.

10:20. HLUHLUVE−UIVIFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENVIDĀFRIKAS REPUBLIKA

Ukufa. Nāve.

9:31. KOPENHĀGENA

11:05. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENVIDĀFRIKAS REPUBLIKA

9:32. KOPENHĀGENA

RĒGU GAISMAS.

11:18. HIMALAJI

1:25. VAŠINGTONA

12:15 HIMALAJI

KAUT KAS NELĀGS.

18:12. KOPENHĀGENA

22:22. HIMALAJI

18:38. KOPENHĀGENA

23:47. HIMALAJI

NEGLĪTAIS PĪLĒNS.

1:22. HIMALAJI

22:39. KOPENHĀGENA

4:02. HIMALAJI

23:18. KOPENHĀGENA

4:35. HIMALAJI

OTRĀ DAĻA. MELNĀ MAMBA

5:45. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENVIDĀFRIKAS REPUBLIKA

4:50. 37 000 PĒDU AUGSTUMĀ VIRS VĀCIJAS

7:05. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS

8:52. HIMALAJI

7:35. HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS

JAUKTĀS ASINIS.

6:54. PADERBGRNA, VĀCIJA

11:08 HIMALAJI

7:37. BĪRENA, VĀCIJA

SABOTIERIS.

12:32. HiMALAJI

9:18. BĪRENA, VĀCIJA

13:22. HIMALAJI

9:30. VEVELSBURGA, VĀCIJA

13:31 HiMALAJI

01:32.

01:05.

00:59.

MELNAIS KAMELOTS

9:32. VEVELSBURGA, VĀCIJA

13:37. HIMALAJI

0:55.

0:09

0:03

9:32. VEVELSBURGA, VĀCIJA

13:49. HIMALAJI

9:50

17:50. HLUHLUVE−UMFOLOZl REZERVĀTS

TREŠĀ DAĻA. DĒMONS MAŠĪNĀ

00:33. GAISĀ VIRS INDIJAS OKEĀNA

5:05. DIENVIDĀFRIKA

518. GAISĀ VIRS ĀFRIKAS

6:04. DIENVIDĀFRIKA

UKUFA. 6:19. RIČARDSBEJA, DIENVIDĀFRIKA

6:28

6:30

6:34

6:38

6:40

6:44

XERUM 525. 10:34

HLUHLUVE−UMFOLOZI REZERVĀTS. ZULUSU ZEME, DIENViDĀFRIKAS REPUBLIKA

12:05

12:25

12:30

12:37

6:41 PĒC ASV AUSTRUMU ZONAS LAIKA. VAŠINGTONA

12:44. DIENVIDĀFRIKA

7:45 PĒC ASV AUSTRUMU ZONAS LAIKA. VAŠINGTONA, DŽORDŽTAUNAS UNIVERSITĀTES SLIMNĪCA

ZVĒRNĪCA. 13:55 DIENVIDĀFRIKA

14:30

14:35

14:40

14:41

14:45

14:56

15:07

BIFEĻA RAGI. 15:10. DIENVIDĀFRIKA

15:13

15:13

15:15

15:16

15:16

15:17

15:19

15:23

15:22

RŪNU NOSLĒPUMS

15:25. DIENVIDĀFRIKA

15:32

15:36

02:01

17:47 PĒC ASV AUSTRUMU ZONAS LAIKA. VAŠINGTONA

10:32

14:22

EPILOGS

18:45. VROCLAVA, POLIJA

AUTORA PIEZĪME. PATIESĪBA VAI IZDOMA