Rota Veronika

Citādie-3. Sabiedrotie

Veronika Rota

Sabiedrotie

.

Pirmā nodaļa. TRĪSA

SOĻOJOT ŠURPU TURPU pa mūsu celli Mācīto kopienas mītnē, galvā atbalsojas viņas vārdi: Mani sauks Edīte Priora, un ir daudz kas, ko es priecāšos aizmirst.

-    Tātad tu viņu nekad agrāk neesi redzējusi? Pat ne fotogrāfijās? Kristīna vaicā, nolikusi ievainoto kāju uz spilvena. Viņu sašāva, kad izmisīgi centāmies parādīt pilsētai Edītes Prioras ierakstīto video. Tobrīd nenojautām, kas materiālā būs teikts un ka tas sagraus pamatu mums zem kājām, mūsu kopienas un identitāti. Vai viņa ir tava vecmāmiņa, krustmāte vai kas tamlīdzīgs?

-    Es jau teicu nē, es atsaucos un, sasniegusi sienu, pagriežos. Priors ir bija mana tēva uzvārds, tātad viņa nāk no tā ģimenes atzara. Bet Edīte ir Nesavtīgo vārds, un tēva radi noteikti bija Mācītie, tā nu…

-    Tā nu viņai jābūt vecākai, Kara pabeidz, atspiedusi galvu pret sienu. No mana skatpunkta jaunā sieviete izskatās tieši tāpat kā viņas brālis Vils, mans draugs, kuru es nošāvu. Tad viņa iztaisnojas un Vila rēgs izplēn. Par vairākām paaudzēm. Viņa ir no senčiem.

-    Senčiem. Vārds man šķiet vecs kā drūpoši ķieģeļi. Pagriezdamās pieskaros pie kameras sienas. Panelis ir auksts un balts.

Viņa ir no maniem senčiem, un, lūk, kādu mantojumu viņa ir man atstājusi: brīvību no kopienām un apziņu, ka mana Citādība ir svarīgāka, nekā biju domājusi. Mana eksistence nozīmē, ka mums ir jāpamet pilsēta un jāpiedāvā palīdzība cilvēkiem, kuri mīt ārpus tās.

-    Es gribu zināt, Kara iesāk, pārlaizdama plaukstu sejai. Man jāzina, cik ilgi esam šeit sabijuši. Vai tu kaut uz minūti varētu beigt staigāt?

Apstājos celles vidū un paceļu uzacis.

-    Piedod, Kara nomurmina.

-    Tas nekas, Kristīna iejaucas. Mēs šeit esam sēdējuši krietni par ilgu.

Ir pagājušas vairākas dienas, kopš Evelīna ar pāris īsām pavēlēm iegrožoja jucekli Mācīto mītnes vestibilā un visus gūstekņus ieslodzīja trešā stāva kamerās. Kāda nepiederīgo sieviete apkopa mūsu brūces un izdalīja pretsāpju zāles, un dažas reizes mēs esam paēduši un nomazgājušies, taču, lai arī cik uzstājīgi jautāju, neviens nav pastāstījis, kas notiek ārā.

-Tobiasam jau būtu bijis jāatnāk pie mums, es nosaku, atslīgdama uz savas lāviņas malas. Kur viņš palicis?

-    Varbūt joprojām dusmojas par to, ka tu viņam meloji un slepus sadarbojies ar viņa tēvu, Kara ieminas.

Es paglūnu uz viņu.

-Kvarts neizturētos tik zemiski, Kristīna spriež, vai nu lai aizrādītu Karai, vai lai nomierinātu mani īsti nezinu. Droši vien viņu kaut kas kavē pie mums atnākt. Viņš taču teica, lai tu viņam uzticies!

Haosā, kamēr visi klaigāja un nepiederīgie mēģināja mūs aizvirzīt uz kāpnēm, es pieķēros Tobiasam pie krekla malas, lai viņu nepazaudētu. Viņš satvēra mani aiz rokām, atstūma un nomurmināja: Uzticies man. Ej, kur viņi liek.

Es jau cenšos, novelku, un tā tiešām ir. Es cenšos viņam uzticēties, tomēr ik šūna un nervs tiecas pretī brīvībai: ne vien no kameras, bet arī no cietuma, ko iemieso šī pilsēta.

Man jāredz, kas atrodas aiz žoga.

Otrā nodaļa tobiass

NAV IESPĒJAMS iet pa šiem gaiteņiem, neatceroties dienas, ko šeit pavadīju kā cietumnieks: basām pēdām, visā ķermenī pulsējot sāpēm, kolīdz pakustējos. Šīm atmiņām seko citas par to, kā gaidīju Beatrises Prioras nāvi, kā triecu dūres pret durvīm, kā viņas kājas nokarājās pār Pītera rokām, kad viņš man pateica, ka Trisa ir tikai sazāļota.

Es ienīstu šo vietu.

Tā nav tik sterila kā tolaik, kad vēl bija Mācīto kopienas mītne. Tagad ēku ir izpostījis karš, sienas ir ložu sacaurumotas un visur mētājas sašķaidītu spuldžu lauskas. Pa netīriem pēdu nospiedumiem zem raustīgas gaismas soļoju uz Trisas celli, un mani ielaiž bez jautājumiem, jo uz melnās drānas, kas apsieta ap roku, es nēsāju nepiederīgo simbolu tukšu apli -, bet sejā Evelīnas vaibstus. Agrāk vārdu "Tobiass ītons" apvija kauns, turpretī tagad tas iemieso varu.

Trisa ir notupusies zemē, plecu pie pleca ar Kristīņu, Kara atrodas telpas pretējā stūrī pa diagonāli. Manai Trisai būtu jāizskatās bālai un mazai viņa arī ir bāla un maza -, bet viņas klātbūtne ir jūtama visā telpā.

Meitenes apaļās acis pievēršas man, un tad jau viņa ir kājās, cieši apvijusi rokas man ap vidu un paslēpusi seju pie krūtīm.

Ar vienu roku paspiežu Trisas plecu un otru pārlaižu matiem, joprojām brīnīdamies, ka tie neapklāj viņas kaklu. Es priecājos, ka viņa tos nocirpa, jo šis ir lcareives, nevis meitenes griezums, un es zināju, ka tieši to viņai vajadzēs.

-    Kā tu tiki iekšā? Trisa jautā klusā, skaidrā balsī.

-    Esmu Tobiass ītons, es atbildu, un viņa iesmejas.

-    Pareizi. Visu laiku to aizmirstu. Trisa mazliet atvirzās, lai mani uzlūkotu. Viņas acīs vīd nedrošība, it kā viņa būtu lapu kaudze, ko kuru katru mirkli varētu izdzenāt vējš. Kas notiek? Kur tu tik ilgi biji?

Meitene izklausās izmisusi, lūdzoša. Man šī vieta uzjundi šausmīgas atmiņas, bet viņai to ir vēl vairāk: došanās pretī nāvessodam, brāļa nodevība, baiļu serums. Man viņa jādabū ārā.

Kara ieinteresēti paraugās augšup. Jūtos neērti, it kā savā ādā būtu neveikli pagriezies un tā man vairs nepiegulētu. Man riebjas skatītāji.

-    Evelīna ir noslēgusi visu pilsētu, es sāku stāstīt. Bez viņas atļaujas neviens nedrīkst paspert ne soli. Pirms dažām dienām viņa teica runu par apvienošanos pret mūsu apspiedējiem, tas ir, cilvēkiem aiz žoga.

-Apspiedējiem? Kristīna atbalso, tad izņem no kabatas pudelīti un izdzer tās saturu. Droši vien zāles mazina sāpes, ko rada šautā brūce kājā.

Sabāžu rokas kabatās.

-    Evelīna un vēl daudzi uzskata, ka mums nevajadzētu aiziet no pilsētas tāpēc vien, lai palīdzētu bariņam cilvēku, kuri mūs šeit iesprostojuši ar mērķi vēlāk izmantot. Viņi grib mēģināt izdziedināt pilsētu un atrisināt mūsu pašu problēmas, nevis doties prom un šķetināt citu nebūšanas. Protams, es pārfrāzēju, piebilstu. Manuprāt, manai mātei šis viedoklis ir ļoti izdevīgs, jo, kamēr visi esam šeit, vara paliek viņas rokās. Kolīdz aiziesim, viņa zaudēs visu teikšanu.

-    Lieliski. Trisa nobola acis. Saprotams, viņa izvēlēsies vissavtīgāko iespējamo ceļu.

-    Viņai ir sava taisnība. Kristīna apvij pirkstus ap pudelīti. Es nesaku, ka negribu pamest pilsētu un noskaidrot, kas atrodas ārpusē, tomēr mums šeit darba pietiek. Kā lai palīdzam svešiniekiem, kurus ne reizi neesam sastapuši?

Trisa, košļādama vaiga iekšpusi, apdomājas.

-    Nezinu, viņa atzīst.

Mans rokas pulkstenis rāda trīs pēcpusdienā. Esmu šeit kavējies pārāk ilgi pietiekami ilgi, lai Evelīnai rastos aizdomas. Iestāstīju mātei, ka iešu pārtraukt attiecības ar Trisu un tas neprasīs daudz laika. Neesmu drošs, ka viņa man noticēja.

Es bilstu:

-    Paklau, galvenokārt atnācu tāpēc, ka gribēju jūs brīdināt: ir sākusies gūstekņu tiesāšana. Jums visām iešļircinās patiesības serumu, un, ja tas iedarbosies, jūs atzīs par nodevējām. Domāju, mēs visi gribam izvairīties no tāda iznākuma.

-Atzīs par nodevējām? Trisa sarauc pieri. Kā patiesības atklāšanu visai mūsu pilsētai var pasludināt par nodevību?

-Jūs nepakļāvāties vadoņiem, es paskaidroju. Evelīna un viņas sekotāji nevēlas atstāt pilsētu. Viņi jums neteiks paldies par to, ka parādījāt to video.

-    Viņi nav labāki par Džanīnu! Trisa novēcina roku, it kā gribētu kaut kam iesist, taču neatrastu mērķi. Gatavi darīt visu, lai apraktu patiesību. Bet kādēļ? Lai valdītu savā mazajā pasaulītē? Smieklīgi!

Nevēlos to atzīt skaļi, tomēr daļēji piekritu mātei. Vienalga, esmu Citādais vai ne, es ārpusniekiem neko neesmu parādā. Šaubos, vai gribu ziedoties, lai atrisinātu cilvēces problēmas, lai arī kādas tās būtu.

Bet es ilgojos doties prom tikpat izmisīgi, cik dzīvnieks vēlas izbēgt no lamatām. Alkas ir nevaldāmas, mežonīgas. Esmu ar mieru izgrauzties cauri kaulam.

-    Lai nu kā, es piesardzīgi iesāku, ja patiesības serums iedarbosies, jūs notiesās.

-   Ja iedarbosies? Kara pārjautā, piemiegdama acis.

-    Esmu Citādā, Trisa atgādina, norādīdama pati uz sevi. Atceries?

-    Intriģējoši. Kara ieloka izspūrušu matu šķipsnu atpakaļ mezglā uz kakla. Tomēr netipiski. Cik man zināms, vairums Citādo nespēj turēties pretī patiesības serumam. Gribētos noskaidrot, kāpēc tu to vari.

-    To gribētos tev un visiem pārējiem Mācītajiem, kuri mani bakstīja ar adatām, Trisa atcērt.

-    Vai mēs, lūdzu, varētu pievērsties problēmai? Es labprāt iztiktu bez jūsu glābšanas no cietuma. Pēkšņās alkās pēc mierinājuma pasniedzos pēc Trisas rokas, un viņa savij pirkstus ar manējiem. Mēs viens otram nepieskaramies tāpat vien; katra satuvināšanās ir svarīga un sniedz spēka pieplūdumu un atvieglojumu.

-    Labi, labi. Tagad Trisas balss skan maigi. Kas tev padomā?

-    Pārliecināšu Evelīnu, lai ļauj tev liecināt pirmajai no jums trim, es atbildu. Tev tikai jāizgudro meli, kas attaisnotu Kristīņu un Karu, un tad tie jāpastāsta patiesības seruma ietekmē.

-    Kādi meli to paveiktu?

-    Biju domājis to atstāt tavā ziņā, es attraucu. Tu esi labāka mele.

Izsakot šos vārdus, zinu, ka tie mums abiem trāpa vārīgā vietā. Trisa man ir tik daudz melojusi! Viņa solīja nedoties nāvē uz Mācīto mītni, kad Džanīna pieprasīja upuri no Citādo vidus, tomēr to izdarīja. Viņa apgalvoja, ka Mācīto uzbrukuma laikā palikšot mājās, taču es meiteni atradu Mācīto mītnē sadarbojamies ar manu tēvu. Saprotu, kādēļ Trisa tā rīkojās, bet tas nenozīmē, ka joprojām nejūtamies salauzti.

-    Nūja. Viņa pēta savas kurpes. Labi, kaut ko izgudrošu.

Nolaižu plaukstu uz viņas rokas.

-    Parunāšu ar Evelīnu par tavu tiesu. Mēģināšu panākt, lai tā notiktu drīz.

-    Paldies.

Jūtu nu jau pazīstamo vēlmi izplēsties no sava ķermeņa un runāt tieši Trisas prātā. Šī vēlme mani mudina meiteni noskūpstīt ik reizi, kad viņu ieraugu, jo pat niecīgākais attālums starp mums nav paciešams. Pirms mirkļa mūsu pirksti bija vaļīgi savīti, taču tagad mēs cieši turamies viens otram pie rokas; viņas plauksta ir mikla un lipīga, savukārt manējo vietās, kuras ir pārāk bieži rīvējušās pret vilcienu vagonu rokturiem, klāj tulznas.

Tagad Trisa izskatās bāla un maza, bet viņas acis liek man domāt par bezgalīgām debesim, kādas patiesībā nekad neesmu redzējis tikai sapņos.

-   Ja taisāties skūpstīties, esiet tik laipni un pabrīdiniet, lai paspēju aizgriezties, Kristīna izmet.

-    Skūpstīsimies gan, Trisa apstiprina, un to mēs arī darām.

Noglāstu meitenes vaigu, lai atvēsinātu skūpstu, tomēr neatvirzos, vēlēdamies just ik vietiņu, kur mūsu lūpas saskaras un atraujas. Izbaudu elpu, ko dalām mirklī pēc tam, un viņas deguna pieskārienu manējam. Gribu kaut ko pateikt, tomēr vārdi ir pārāk personiski, tā nu es tos noriju. Pēc mirkļa nospriežu, ka tam nav nozīmes.

-   Vēlos, kaut mēs būtu vieni, es bilstu, atmuguriski iziedams no celles.

Trisa pasmaida.

-    Es to vēlos gandrīz visu laiku.

Aizverot durvis, redzu, ka Kristīna tēlo vemšanu, Kara smejas un Trisas rokas nokarājas viņai gar sāniem.

Treša nodaļa trĪsa

-    MANUPRĀT, JŪS VISI ESAT IDIOTI. Rokas guļ man klēpī kā aizmiguša bērna dūrītes. Ķermenis patiesības seruma iespaidā šķiet smags. Uz plakstiem krājas sviedri. -Jums vajadzētu pateikties, nevis mani pratināt.

-Mums vajadzētu tev pateikties par to, ka nepakļāvies savas kopienas vadoņu norādījumiem? Par to, ka mēģināji neļaut savas kopienas vadonim nogalināt Džanīnu Metjūsu? Tu uzvedies kā nodevēja. Evelīna Džonsone šo vārdu izspļauj kā čūska. Mēs atrodamies Mācīto mītnes konferenču zālē, kur notiek tiesas sēdes. Gūstā esmu pavadījusi vismaz nedēļu.

Redzu Tobiasu, kurš ir pa pusei noslēpies ēnās mātei aiz muguras. Kopš apsēdos krēslā un kāds pārgrieza plastmasas rokudzelžus, viņš nav mani uzlūkojis. Nu mūsu skatieni uz mirkli sastopas, un es saprotu, ka ir pienācis laiks melot.

Tagad ir vieglāk, jo zinu, ka to spēju. Tikpat viegli ir noņemt patiesības seruma svaru, kas nospiež prātu.

-    Es neesmu nodevēja, iebilstu. Tobrīd ticēju, ka Markuss rīkojas pēc Drošsiržu un nepiederīgo pavēles. Es nevarēju iesaistīties cīņā kā kareive, tāpēc labprāt izlīdzēju citā veidā.

-    Kādēļ tu nevarēji būt kareive? Evelīnas matus no aizmugures apspīd dienasgaismas spuldze. Neredzu viņas seju, nespēju koncentrēties uz kaut ko ilgāk par sekundi, jo patiesības serums draud mani atkal pakļaut.

-    Tāpēc. Es iekožu lūpā, it kā pūlētos apturēt vārdu plūdus. Nezinu, pa kuru laiku esmu kļuvusi par tik labu aktrisi, bet laikam šī māksla sevišķi neatšķiras no melošanas, kas man vienmēr ir padevusies. Tāpēc, ka nevarēju noturēt ieroci, skaidrs? Pēc tam kad biju nošāvusi… viņu. Savu draugu Viļu. Nespēju paņemt rokā pistoli, nekrītot panikā.

Evelīna samiedz acis. Diez vai viņa pat lielākajos maiguma uzplūdos justu man līdzi.

-    Tātad Markuss tev iestāstīja, ka pilda manas pavēles, viņa saka, un tu viņam noticēji, kaut gan zināji par viņa saspīlētajām attiecībām gan ar Drošsiržiem, gan nepiederīgajiem?

-Jā-

-    Skaidrs, kāpēc tu neizvēlējies Mācīto kopienu. Evelīna iesmejas.

Man kņud vaigi. Gribētos viņu iepļaukāt, un esmu pārliecināta, ka to vēlas ne viens vien cilvēks šajā telpā, kaut gan viņi neuzdrīkstētos to atzīt. Evelīna ir mūs visus ieslodzījusi pilsētā, kuru kontrolē bruņoti nepiederīgie, patrulējot ielas. Viņa saprot: tam, kuram pieder ieroči, pieder ari vara. Un, tā kā Džanīna Metjūsa ir mirusi, vairs nav neviena, kurš viņai mestu izaicinājumu.

Esam atbrīvojušies no vienas tirānes, un viņas vietā ir stājusies nākamā. Tāda tagad ir pasaule.

-Kāpēc tu nevienam par to nestāstīji? Evelīna noprasa.

-    Negribēju izrādīt vājumu, es atbildu. Un nevēlējos, lai Kvarts izdibina, ka sadarbojos ar viņa tēvu. Zināju, ka viņam tas nepatiks. Jūtu, kā seruma ietekmē rīklē briest jauni vārdi. Es jums atklāju patiesību par mūsu pilsētu un iemeslu, kādēļ šeit dzīvojam. Ja negrasāties pateikties, tad vismaz dariet kaut ko lietas labā, nevis turpiniet sēdēt pašas savārītajos mēslos un izlikties, ka tas ir tronis!

Evelīnas nievājošais smaids saskābst, it kā viņa būtu sagaršojusi kaut ko nepatīkamu. Viņa pieliecas man tuvu klāt, un es pirmoreiz noskārstu viņas vecumu; redzu grumbiņas ap acīm un muti un neveselīgo bālumu, ko izraisījusi gadiem ilga badošanās. Tomēr viņa ir tikpat pievilcīga kā dēls. Izsalkums nav spējis to atņemt.

-    Es jau daru. Veidoju jaunu pasauli, Evelīna saka, un viņas balss pieklust, tā ka tik tikko dzirdu vārdus. Es biju Nesavtīgā. Šo patiesību esmu zinājusi krietni ilgāk nekā tu, Beatrise Priora. Nezinu, kā tev tas ir izdevies, bet apsolu: jaunajā pasaulē tev nebūs vietas, sevišķi jau pie mana dēla sāniem.

Viegli pasmaidu. Nevajadzētu, taču, serumam pulsējot dzīslās, vārdus ir vieglāk savaldīt nekā žestus un mīmiku. Evelīna domā, ka Tobiass tagad pieder viņai. Viņa nezina, ka īstenībā puisis pieder pats sev.

Sieviete iztaisnojas un sakrusto rokas uz krūtīm.

-    Patiesības serums ir atklājis, ka varbūt tu esi muļķe, bet nodevēja ne. Nopratināšana ir galā. Vari iet.

-    Kā ar manām draudzenēm? es neskaidri jautāju. Ar Kristīņu un Karu? Ari viņas neizdarīja neko sliktu.

-    Drīz izskatīsim viņu lietas, Evelīna atbild.

Pieceļos, kaut gan serums ir mani novārdzinājis un galva tā iespaidā griežas. Telpa ir pilna cilvēku, kuri stāv plecu pie pleca, un es vairākas garas sekundes nespēju atrast izeju, līdz kāds mani satver aiz rokas: puisis ar silti brūnu ādu un platu smaidu. Ūrija. Viņš mani pavada līdz durvīm. Pārējie sāk runāt.

* * *

Ūrija mani pa gaiteni aizved līdz liftiem. Kad viņš piespiež pogu, durvis atveras, un es, joprojām mazliet grīļodamās, sekoju puisim. Kad durvis aizslīd ciet, ierunājos:

-   Kā tev šķiet, vai ar tiem mēsliem un troni es pāršāvu pār strīpu?

-    Nē. Evelīna sagaida, ka būsi karstgalvīga. Ja tu nebūtu tā izturējusies, viņai varētu rasties aizdomas.

Manī mutuļo enerģija, gaidot, kas notiks tālāk. Esmu brīva. Mēs atradīsim izeju no pilsētas. Vairs nebūs jāmokās neziņā, soļojot pa celli, un jāprasa atbildes sargiem, kuri man tāpat neko neatklās.

Šorīt viņi tomēr šo to izstāstīja par nepiederīgo iedibināto kārtību. Bijušajiem kopienu locekļiem ir jāpārceļas tuvāk Mācīto mītnei un jāsajaucas: vienā mājā nedrīkst dzīvot vairāk kā četri cilvēki no vienas un tās pašas kopienas. Ari apģērbs nedrīkst būt vienkrāsains. Saskaņā ar šo rīkojumu man tika piešķirts dzeltens Sirsnīgo krekls un melnas Taisnprāšu bikses.

-    Labs ir, uz šo pusi… Ūrija izved mani no lifta. Šajā Mācīto mītnes stāvā viss ir no stikla, pat sienas. Caur tām izlaužas saules stari, un uz grīdas krīt varavīkšņu lauskas. Ar vienu roku apēnoju acis un nopakaļ Ūrijam ieeju garā, šaurā telpā, kur gar sienām rindojas gultas.

Katrai blakus stāv stikla skapītis drēbēm un grāmatām un mazs galdiņš.

-    Agrāk šī bija Mācīto jauniesaukto guļamistaba, Ūrija paskaidro. Jau esmu aizņēmis gultas Kristīnai un Karai.

Uz gultas netālu no durvīm sēž trīs meitenes sarkanos kreklos droši vien Sirsnīgās -, savukārt kreisajā pusē guļ vecāka sieviete, kuras brilles nokarājas no auss; pieņemu, ka viņa ir Mācītā. Vajadzētu beigt iedalīt cilvēkus kopienās, tomēr šo paradumu ir grūti mainīt.

Ūrija atkrīt gultā telpas tālākajā stūri. Apsēžos uz tās, kura atrodas blakus viņējai, un nopriecājos, ka beidzot esmu brīva un varu atpūsties.

-    Zīks apgalvo, ka reizēm nepiederīgajiem vajagot mazliet laika, lai nokārtotu formalitātes cietumnieku attaisnošanai, tāpēc viņas izlaidīs vēlāk, puisis saka.

Uz mirkli jūtos atvieglota, ka visi, kuri man dārgi, jau šovakar būs laukā no ieslodzījuma. Tad atceros, ka tur joprojām atrodas Keilebs, jo viņš bija labi pazīstams Džanīnas Metjūsas roklaiža un nepiederīgie viņu nemūžam neatbrīvos. Nezinu, cik tālu viņi ies, lai iznīcinātu Džanīnas Metjūsas ietekmi uz mūsu pilsētu.

Man vienalga, es nodomāju, tomēr apzinos, ka tie ir meli. Keilebs tik un tā ir mans brālis.

-    Tas labi, es bilstu. Paldies, Ūrija!

Puisis piekrītoši pamāj un atbalsta galvu pret sienu.

-    Kā tu jūties? es vaicāju. Nu… Linna…

Cik vien ilgi viņus pazinu, Ūrija draudzējās ar Linnu un Marlēnu, un nu abas meitenes ir pagalam. Varbūt es spētu Ūriju izprast galu galā pati esmu zaudējusi divus draugus: Alu paņēma iesvētību spiediens, savukārt Viļu nogalināja uzbrukuma simulācija un mana pārsteidzīgā rīcība. Taču nevēlos izlikties, ka mūsu ciešanas ir vienādas. Ūrija savus draugus pazina labāk nekā es savējos.

-    Negribu par to runāt. Puisis pašūpo galvu. Vai par to domāt. Vienkārši gribu iet tālāk.

-    Labi. Es saprotu. Tikai… dod ziņu, ja tev vajag…

-    Nūja. Ūrija man uzsmaida un pieceļas. Tev te būs labi, vai ne? Apsolīju mammai, ka šovakar viņu apciemošu, tāpēc man drīz jāiet. Ak jā, gandrīz aizmirsu: Kvarts teica, ka vēlāk gribot tevi satikt.

Izslejos staltāk.

-    Tiešām? Kad? Kur?

-    Drusku pēc desmitiem, Tūkstošgades parkā. Zālienā. Puisis pasmīkņā. Tikai pārlieku nesapriecājies, citādi pārsprāgsi.

Ceturtā nodaļa tobiass

MANA MĀTE VIENMĒR SĒŽ uz pašas krēsla, dzegas vai galda maliņas, it kā gaidītu, ka kuru katru mirkli būs jābēg. Šoreiz viņa ir iekārtojusies uz Džanīnas vecā rakstāmgalda Mācīto mītnē, ar kāju pirkstiem skarot grīdu; viņu no aizmugures apspīd pilsētas dūmakainās gaismas. Šķiet, šo sievieti veido kauliem apvīti muskuļi.

-    Manuprāt, mums jāparunā par tavu lojalitāti, māte ieminas, tomēr neizklausās, ka viņa mani apsūdzētu; viņa tikai izklausās nogurusi. Kādu mirkli Evelīna izskatās tik novārdzināta, ka, šķiet, varētu redzēt viņai cauri, taču nākamajā brīdī viņa iztaisnojas un ilūzija izirst.

-    Galu galā tieši tu palīdzēji Trisai palaist video atklātībā, māte turpina. Citi to nezina, bet es gan zinu.

-    Paklausies. Paliecos uz priekšu un atbalstu elkoņus uz ceļgaliem. Man nebija ne jausmas, kas ir tajā datnē. Paļāvos uz Trisas spriedumu vairāk nekā uz savējo. Tas arī viss.

Biju domājis, ka mātei būs vieglāk man uzticēties pēc tam, kad pateicu, ka esmu izšķīries no Trisas, un man izrādījās taisnība: kopš šiem meliem viņa ir kļuvusi sirsnīgāka, atklātāka.

-    Un tagad, kad esi redzējis ierakstu? Evelīna jautā.

-      Ko tu domā tagad? Vai, tavuprāt, mums vajadzētu pamest pilsētu?

Zinu, kādu atbildi viņa gaida ka neredzu iemeslu doties ārpasaulē -, taču esmu nekam nederīgs melis, tā nu izvēlos izpaust daļu patiesības.

-    Es no tā baidos. Neesmu drošs, vai ir prātīgi aiziet no pilsētas, zinot, kādas briesmas var sagaidīt ārpusē.

Brīdi māte mani pēta, košļādama vaiga iekšpusi. Šo paradumu esmu no viņas mantojis mēdzu sakost ādu jēlu, gaidīdams pārnākam tēvu un prātodams, kuru viņa versiju sastapšu: to, kurai uzticas un kuru ciena visi Nesavtīgie, vai arī to, kuras rokas man sit.

Pārlaižu mēli kodumu rētām un noriju atmiņas kā rūgtu žulti.

Evelīna nošļūc no galda malas un pieiet pie loga.

-    Esmu saņēmusi satraucošas ziņas par dumpinieku organizāciju, kas ir izveidojusies mūsu vidū. Viņa paraugās augšup, pacēlusi uzaci. Ļaudis vienmēr pulcējas grupās, tāda ir mūsu daba. Tikai negaidīju, ka tas notiks tik ātri.

-    Kas tā par organizāciju?

-Tie, kas vēlas atstāt pilsētu, māte paskaidro.

-    Šorīt viņi laida klajā kaut kādu manifestu. Viņi sevi sauc par Sabiedrotajiem. Sastapusi manu apjukušo skatienu, viņa piebilst: Tas tādēļ, ka viņi esot sabiedrojušies, lai aizsargātu mūsu pilsētas pamatmērķi, saproti?

-    Pamatmērķi? Vai tu domā to, kas bija minēts Edītes Prioras video? Vai tad, kad pilsētā ir pieaudzis Citādo skaits, mums jāsūta cilvēki ārā?

-Jā, to pašu. Un kopienas. Sabiedrotie uzskata, ka mums ir jābūt sadalītiem kopienās, jo tā esam dzīvojuši no laika gala. Evelina pašūpo galvu. Daži vienmēr baidās no pārmaiņām, taču mēs nedrīkstam viņiem pakļauties.

Tagad, kad kopienu sistēma ir sagrauta, daļēji jūtos tā, it kā būtu izlaists no ilga ieslodzījuma. Vairs nav jāizvērtē, vai katra doma un izvēle iekļaujas ideoloģijas šaurajās robežās. Nevēlos, lai kopienas tiktu atjaunotas.

Tomēr, lai gan Evelīna uzskata, ka ir mūs atpestījusi, tā nav mēs visi tikai esam padarīti par nepiederīgajiem. Māte baidās no tā, ko mēs izraudzītos, ja patiešām iegūtu brīvību. Un tāpēc, lai ko es domātu par kopienām, jūtos atvieglots, ka kaut kur kāds stājas viņai pretī.

Savelku seju vienaldzīgā izteiksmē, bet sirds sitas straujāk. Ir jābūt piesardzīgam, lai nezaudētu Evelīnas labvēlību. Man ir viegli melot citiem, bet ne viņai, jo māte vienīgā zina visus noslēpumus par to, kas notika mūsu mājā Nesavtīgo kopienā. Viņa zina, kādu nežēlību glabā tās sienas.

-    Ko tu ar viņiem iesāksi? es vaicāju.

-    Savaldīšu, ko gan citu?

Vārds "savaldīt" man liek sastingt tikpat nekustīgam kā krēsls, uz kura sēžu. Šajā pilsētā "savaldīšana" nozīmē adatas, serumus un skatīšanos, neko īsti neredzot; tā nozīmē tādas simulācijas kā tā, kura man gandrīz lika nonāvēt Trisu, vai tā, kas Drošsiržu kopienu pārvērta armijā.

-    Ar simulācijām? lēni noprasu.

Evelīna saviebjas.

-    Protams, ne! Es neesmu Džanīna Metjūsa!

Viņas dusmu uzplaiksnījums uzkurina arī mani, un es izmetu:

-    Neaizmirsti, ka es tevi tikpat kā nepazīstu, Evelīn.

Šis atgādinājums mātei liek sarauties.

-    Tad klausies: es nekad neķeršos pie simulācijām, lai panāktu savu. Tad jau nāve būtu labāka.

Iespējams, viņa liks lietā arī nāvi: ja cilvēki būs miruši, tie klusēs un revolūcija aprausies, vēl īsti nesākusies. Lai kas būtu šie Sabiedrotie, viņi ir jābrīdina, turklāt ātri.

-    Varu noskaidrot, kas viņi ir, es piedāvāju.

-    Noteikti vari. Kādēļ gan vēl es tev par viņiem stāstītu?

Prātā nāk dažādi iemesli. Lai mani pārbaudītu. Lai pieķertu nodevībā. Lai man iebarotu maldīgu informāciju. Zinu, kāda ir mana māte: viņasprāt, mērķi attaisno līdzekļus. Tāpat uzskata mans tēvs, un dažbrīd tā domāju arī es.

-    Tad es to izdarīšu. Es viņus atradīšu.

Es pieceļos, un viņas trauslie pirksti saslēdzas man ap delmu.

-    Paldies!

Ar piespiešanos uzlūkoju māti. Viņas acis atrodas tuvu ērgļa degunam, ko esmu no viņas mantojis. Āda ir tumšāka par manējo. Uz mirkli redzu Evelīnu Nesavtīgo pelēkajās drānās; viņas biezie mati ir sasprausti ar duci matadatu, un viņa sēž man pretī pie vakariņu galda. Redzu viņu notupušos manā priekšā, lai pareizi aizpogātu man kreklu, pirms es dodos uz skolu, vai stāvam pie loga, gaidot, kad pa vienmuļo ielu piebrauks tēva mašīna, un turot nē, žņaudzot rokas kopā tik cieši, ka saulē iedegušie pirkstu kauliņi kļūst balti. Tolaik mūs vienoja bailes, bet tagad, kad māte vairs nebaidās, daļa no manis vēlas noskaidrot, kā būtu, ja mūs vienotu spēks.

Jūtu sāpes, it kā es būtu pievīlis sievieti, kura bija mana vienīgā sabiedrotā, un novēršos, pirms esmu ņēmis savus vārdus atpakaļ un atvainojies.

Līdz ar ļaužu pūli pametu Mācīto mītni, ar skatienu automātiski meklēdams kopienu krāsas, kaut gan to vairs nav. Man mugurā ir pelēks krekls, zili džinsi un melnas kurpes. Drēbes ir jaunas, bet zem tām slēpjas Drošsiržu tetovējumi. Nav iespējams izdzēst izdarītu izvēli. Jo sevišķi šo.

Piektā nodaļa trĪsa

UZLIEKU MODINĀTĀJU uz desmitiem un tūlīt aizmiegu, pat neiekārtojusies ērtā pozā. Pēc dažām stundām mani iztraucē nevis pīkstieni, bet nepacietīgs brēciens no otra telpas gala. Izslēdzu modinātāju, izlaižu pirkstus cauri matiem un pa pusei aizeju, pa pusei aizskrienu uz rezerves kāpnēm. Izeja kāpņu apakšā ved uz šķērsielu, un diez vai kāds mani tur aizkavēs.

Kolīdz esmu tikusi ārā, vēsais gaiss izkliedē miegainību. Nostiepju piedurknes pāri pirkstiem, lai tos sasildītu. Vasarai beidzot ir pienācis gals. Pie Mācīto mītnes ieejas slaistās daži cilvēki, bet neviens mani neievēro lavāmies pāri Mičiganas avēnijai. Reizēm ir labi būt sīkai.

Zāliena vidū pamanu Tobiasu, ģērbušos dažādu kopienu krāsās: pelēkā T kreklā, zilos džinsos un melnā jakā ar kapuci. Viņa drānas atspoguļo visas kopienas, kurām piederības pārbaudē tiku atzīta par derīgu. Puisim pie kājām guļ mugursoma.

-    Kā man sanāca? es jautāju, kad esmu gana tuvu, lai viņš mani sadzirdētu.

-    Ļoti labi, Tobiass atbild. Evelīna tevi joprojām ienīst, taču ICristīna un Kara ir atbrīvotas bez nopratināšanas.

-    Lieliski! Es pasmaidu.

Puisis satver manu krekla priekšu un, mani pievilcis tuvāk, maigi noskūpsta.

-    Nāc, viņš saka, kad ir atrāvies. Šim vakaram esmu kaut ko ieplānojis.

-    Ak tā?

-   Jā, sapratu, ka nekad neesam gājuši uz istu randiņu.

-    Haoss un iznīcība ir diezgan nopietni šķēršļi randiņiem.

-    Bet man gribētos to izmēģināt. Tobiass atmuguriski soļo uz milzīgo metāla konstrukciju zāliena otrā galā, un es sekoju. Pirms satiku tevi, es gāju tikai uz dubultrandiņiem, un tās parasti bija tīrās šausmas. Beigās Zīks vienmēr skūpstījās ar meiteni, kuru bija gribējis noskūpstīt, bet es neveiklā klusumā sēdēju kopā ar meiteni, kuru jau randiņa sākumā nejauši biju aizvainojis.

-    Tu neesi sevišķi jauks, smaidīdama norādu.

-    Paskaties pati uz sevi.

-    Ei, ja es gribētu, tad varētu būt jauka!

-Hm. Tobiass ar pirkstu piesit pie zoda. Tad pasaki kaut ko jauku.

-    Tu esi ļoti izskatīgs.

Puisis pasmaida, un viņa zobi tumsā nozibsnī.

-    Tu man patīc, kad esi jauka.

Zāliens beidzas. Tuvumā metāla konstrukcija ir lielāka un dīvaināka, nekā izskatījās no attāluma. Tā ir skatuve, virs kuras dažādos virzienos liecas metāla plāksnes. Apejam apkārt vienai no tām, kas atrodas labajā pusē un ir novietota ieslīpi pret zemi. No aizmugures to balsta tērauda spraišļi. Tobiass uzliek mugursomu plecos un satver vienu no spraišļiem. Viņš kāpj.

-    Šķiet pazīstami, es nosaku. Viens no mūsu pirmajiem kopīgajiem piedzīvojumiem bija rāpšanās panorāmas ratā, tikai toreiz to ierosināju es, nevis viņš.

Uzrotu piedurknes un sekoju. Plecā joprojām smeldz šautā brūce, taču tā ir gandrīz aizdzijusi. Tomēr ciešāk turos ar kreiso roku un, kad vien varu, atsperos ar kājām. Palūkojos lejup, uz šķēršļu ņudzekli un zemi zem tiem, un iesmejos.

Tobiass uzrāpjas līdz vietai, kur divas metāla plātnes veido V un pietiek vietas, lai apsēstos divi cilvēki. Viņš iespraucas starp plāksnēm un satver mani ap vidu, lai palīdzētu ierausties pietiekami tuvu klāt. Man īsti nevajag palīdzību, taču to nesaku skaļi man patīk just viņa pieskārienu.

Puisis no mugursomas izņem segu un uzklāj to mums virsū, tad izzvejo divas plastmasas glāzītes.

-    Vai tu gribi paturēt skaidru prātu vai arī apreibt? viņš jautā, ielūkodamies somā.

-    Mm… Piešķiebju galvu. Gribu skaidru prātu. Mums par šo to jāparunā, vai ne?

-Jā-

Tobiass izvelk nelielu pudeli ar dzidru, burbuļojošu šķidrumu un, to atvērdams, paskaidro:

-    Es to nospēru Mācīto virtuvē. Skaitās garšīgs.

Viņš piepilda abas glāzes, un es mazliet iedzeru. Lai

kas tas būtu par šķidrumu, tas ir sīrupsalds, garšo pēc citroniem un liek man mazliet saviebties. Otrais malks jau ir labāks.

-    Par šo to jāparunā, Tobiass iesāk.

-    Tieši tā.

-    Nu… Puisis sarauc pieri, vērdamies glāzē. Labi, es saprotu, kādēļ tu sadarbojies ar Markusu un kāpēc domāji, ka nedrīksti man to atklāt. Bet…

-    Bet tu dusmojies, turpinu viņa vietā. Tāpēc, ka es tev meloju. Vairākkārt.

Tobiass paloka galvu, neskatīdamies uz mani.

-Tas pat nav Markusa dēļ. Viss sākās vēl senāk. Nezinu, vai tu spēj saprast, kā tas bija: pamosties vienam un apzināties, ka esi devusies… nāvē, lūk, ko viņš droši vien grib teikt, taču puisis nespēj šo vārdu izrunāt,

-     … uz Mācīto mītni.

-    Nē, laikam nespēju vis. Iedzeru vēl malciņu un, pirms to noriju, paskalinu cukuraino dzērienu mutē.

-      Paklau, es… es agrāk apsvēru domu atdot par kaut ko dzīvību, taču līdz brīdim, kad tā man gandrīz tika atņemta, nesapratu, ko tas nozīmē.

Paceļu skatienu, un Tobiass beidzot palūkojas pretī.

-    Tagad zinu, es turpinu. Zinu, ka gribu dzīvot. Zinu, ka gribu būt pret tevi godīga. Bet… bet es to nevaru un nedarīšu, ja tu man neuzticēsies vai ar mani runāsi tajā audzinošajā tonī…

-Audzinošajā? viņš pārjautā. Tu uzņēmies milzīgu, muļķīgu risku…

-   Jā, es pārtraucu, bet vai tiešām tu domā, ka man par labu nāca tas, ka tu ar mani runāji kā ar nesaprātīgu bērnu?

-    Ko tad man vajadzēja darīt? puisis noprasa. Tu rīkojies nesaprātīgi!

-    Varbūt man nemaz nevajadzēja saprātu! Saliecos uz priekšu, vairs nespēdama izlikties mierīga. Vainas izjūta mani beidza vai nost, un man vajadzēja tavu pacietību un laipnību, nevis kliegšanu. Alejā, un tu slēpi savus plānus, it kā es nevarētu izturēt…

-    Es negribēju tev uzkraut vēl lielāku nastu.

-    Kā tad ir: tu mani uzskati par stipru vai ne? Paglūnu uz Tobiasu. Izskatās, ka tev šķiet es izturēšu rājienu, bet neko citu. Ko tas nozīmē?

-    Protams, es tevi uzskatu par stipru. Puisis papurina galvu. Vienkārši… neesmu radis citiem visu stāstīt. Parasti ar problēmām tieku galā pats.

-    Esmu labs atbalsts. Tu vari man uzticēties. Un ļauj man pašai izlemt, ko es spēju izturēt un ko ne.

-    Labi, Tobiass piekrīt, palocīdams galvu. Bet vairs nekādu melu. Nekad.

-    Labi.

Jūtos stīva un saspiesta, it kā būtu iespīlēta pārāk mazā krātiņā. Tomēr nevēlos sarunu pabeigt šādi, tāpēc pasniedzos pēc puiša rokas.

-   Piedod, ka tev meloju, es atvainojos. Man patiešām žēl.

-   Nu, Tobiass nosaka, savukārt es negribēju radīt iespaidu, ka tevi necienu.

Brīdi sēžam, sadevušies rokās. Ar muguru atslīgstu pret metāla plātni. Virs manis plešas tukšas, tumšas debesis; mēnesi aizklāj mākoņu vāli. Tiem pašķiroties, mums priekšā saskatu vienu zvaigzni vienu, ne vairāk. Kad atliecu galvu, sazīmēju ēkas, kuras kā sargi stāv ierindā gar Mičiganas avēniju.

Klusēju, līdz stīvums izplēn un tā vietā mani pārņem atvieglojums. Parasti man nav tik viegli padzīt dusmas, taču mums abiem pēdējās nedēļas ir bijušas pavisam dīvainas, un es priecājos atbrīvoties no izjūtām, kuras esmu sevī glabājusi: niknumu un bailes par to, ka viņš mani ienīst, un vainas apziņu, jo, puisim nezinot, biju metusies uz vienu roku ar viņa tēvu.

-   Tā susla gan ir pretīga, Tobiass paziņo, izdzerdams glāzi sausu un nolikdams malā.

-    Ir gan, es piekrītu, blenzdama uz pāri palikušo šķidrumu. Vienā malkā to pieveicu un noskurinos, burbulīšiem kņudinot kaklu. Nesaprotu, par ko Mācītie tā dižojas. Drošsiržu kūka ir daudz gardāka.

-    Interesanti, kāds būtu Nesavtīgo gardums, ja viņi būtu tādu ieviesuši.

-    Sakaltusi maize.

Tobiass iesmejas.

-    Auzu tume bez piedevām.

-    Piens.

-    Brīžiem man šķiet, ka ticu visam, ko mums mācīja, puisis atzīst. Tomēr acīmredzot tā nav, ja reiz sēžu šeit un turu tavu roku, kaut gan neesmu tevi vispirms apprecējis.

-   Ko Drošsirži māca par… nu… to? es vaicāju, pamādama uz mūsu plaukstām.

-    Ko māca Drošsirži? Hm. Tobiass pasmīkņā. Dariet, ko gribat, tikai izsargājieties lūk, ko viņi māca.

Paceļu uzacis. Seja piepeši sakarst.

-    Es laikam gribētu atrast vidusceļu, puisis turpina. Starp to, ko vēlos, un to, kas man šķiet prātīgi.

-    Izklausās labi. Es mirkli klusēju. Bet ko tu vēlies?

Manuprāt, es zinu atbildi, tomēr gribu to dzirdēt no

viņa mutes.

-    Hm. Tobiass pasmaida un paliecas uz priekšu, balstīdamies uz ceļgaliem. Viņš piespiež plaukstas pie metāla plātnes, ar rokām turot manu galvu no abām pusēm, un lēni uzspiež skūpstu man uz mutes, pazodes, atslēgkaula. Nekustos, baidīdamās izdarīt kaut ko muļķīgu vai tādu, kas viņam nepatiktu. Tomēr tagad jūtos kā statuja it kā manis šeit nemaz nebūtu -, tāpēc nedroši pieskaros viņam pie vidukļa.

Tad Tobiass atkal uzmeklē manas lūpas un izvelk savu kreklu no manu roku apakšas, tā ka tagad jūtu viņa ādas pieskārienu. Es atdzīvojos un piekļaujos puisim klāt, slidinādama plaukstas pār viņa muguru un pleciem. Tobiass elpo arvien straujāk un es tāpat. Sagaršoju nule izdzerto citronu burbuļūdeni, uz viņa ādas jūtu vēja smaržu un gribu vairāk, vēl vairāk.

Pabīdu puiša kreklu augstāk. Pirms mirkļa man sala, turpretī tagad šaubos, vai kāds no mums abiem jūt aukstumu. Tobiass cieši, pārliecināti apvij roku man ap vidukli, un brīvā plauksta iepinas man matos; es piebremzēju, vēlēdamās izbaudīt viņa gludo ādu, ko grezno melnas tintes zīmējumi, kvēlo skūpstu un vēso gaisu mums apkārt.

Atslābinos un vairs neesmu Citādo kareive, kura nepakļaujas nedz serumiem, nedz valdības līderiem. Jūtos maigāka, vieglāka, it kā drīkstētu iesmieties, kad Tobiasa pirkstgali pārslīd pār maniem gurniem un muguras lejasdaļu, un nopūsties viņam ausī, kad puisis mani apskauj un paslēpj seju man pie kakla, lai tur uzspiestu skūpstu. Jūtos kā es pati vienlaikus stipra un vāja un vismaz uz brītiņu drīkstu tāda būt.

Nezinu, cik ilgs laiks ir pagājis, pirms nosalstam un kopā atkal palienam zem segas.

-    Rīkoties prātīgi kļūst arvien grūtāk, Tobiass atzīst, un es pie auss dzirdu viņa smieklus.

Pasmaidu pretī.

-    Manuprāt, tā ari jābūt.

Sestā nodaļa tobiass

KAUT KAS BRIEST

Es to jūtu, ar paplāti rokās stāvēdams rindā pie ēdnīcas letes, un par to vēsta ari vairāku nepiederīgo kopā sabāztās galvas, viņiem mielojoties ar auzu tumi. Lai kas arī notiktu, tas notiks drīz.

Kad vakar atstāju Evelīnas kabinetu, vēl brīdi uzkavējos gaitenī, lai slepus noklausītos viņas nākamo tikšanos. Pirms māte aizvēra durvis, dzirdēju viņu pieminam demonstrāciju. Prātu urda jautājums: kādēļ viņa man par to neko nav teikusi?

Evelīna man noteikti neuzticas. Tātad es nespēlēju viņas labās rokas lomu tik labi, cik pašam šķiet.

Apsēžos pie galdiņa un ķēros klāt tādām pašām brokastīm kā pārējie: bļodai ar auzu tumi, kas pārkaisīta ar brūno cukuru, un krūzei kafijas. Ēdu, nejuzdams garšu, un vēroju nepiederīgo pulciņu. Viena no viņiem apmēram četrpadsmit gadus veca meitene nemitīgi skatās pulkstenī.

Maltīte ir pusē, kad izdzirdu kliedzienus. Nervozā nepiederīgo meitene pielec kājās, it kā viņu būtu ķērusi strāva, un visi steidzas uz durvīm. Ar elkoņiem izlauzdams ceļu starp lēnākiem gājējiem, es viņiem sekoju cauri Mācīto mītnes vestibilam, kur zemē joprojām mētājas saplosītā Džanīnas Metjūsas ģīmetne.

Ārā, Mičiganas avēnijas vidū, jau ir salasījies bars nepiederīgo. Sauli aizsedz plāns mākoņu plīvurs, un dienasgaisma ir dūmakaina un nespodra. Kāds iekliedzas: "Nāvi kopienām!", un citi uzņem saukli, to skandēdami, līdz vairs nedzirdu neko citu kā vien: Nāvi kopienām, nāvi kopienām! Redzu gaisā paceltas dūres, it kā drūzmu veidotu sajūsmināti Drošsirži, tikai bez Drošsiržu prieka. Protestētāju sejas izķēmo naids.

Izspraucos līdz pūļa centram un ieraugu, ap ko viņi ir sapulcējušies. Milzīgie cilvēka lieluma kopienu trauki, kurus lieto izvēles ceremonijā, ir apgāzti, un to saturs izbiris uz ielas. Tur kopā jaucas ogles, stikls, akmens, zeme un ūdens.

Atminos, kā iegriezu sev plaukstā, lai uzpilinātu asinis uz oglēm; tā bija pirmā reize, kad nepakļāvos tēvam. Atceros spēku un neaptveramo atvieglojumu, lco uzjundīja šī rīcība. Glābiņš. Šie trauki bija mans glābiņš.

Starp tiem stāv Edvards, ar zābaku papēžiem saberzis stiklu pīšļos un virs galvas pacēlis veseri. Viņš ar to triec pa vienu no apgāztajiem traukiem, iedragādams metālu. Gaisā uzvirmo ogļu putekļi.

Nākas savaldīties, lai nemestos viņam virsū. Edvards nedrīkst to iznīcināt: nedz šo trauku, nedz izvēles ceremoniju, nedz manas uzvaras simbolu. Neko no tā visa nedrīkst sapostīt.

Pūlis aug: to papildina ne tikai nepiederīgie ar melniem roku apsējiem, uz kuriem ir balti, tukši apļi, bet arī ļaudis no visām bijušajām kopienām bez apsējiem uz rokas. Kāds Mācīto vīrs par viņa piederību joprojām liecina rūpīgi pāršķirtie mati izlaužas no drūzmas mirklī, kad Edvards atvēzējas nākamajam belzienam. Vīrietis ar maigām, tintes notraipītām rokām sagrābj vesera rokturi virs Edvarda pirkstiem, un abi sakostiem zobiem ņemas cīkstēties.

Pūlī sazīmēju gaišmatainu galvu tā ir Trisa, ģērbusies vaļīgā, zilā kreklā bez piedurknēm, kurš atsedz kopienu tetovējumu malas viņai uz pleciem. Viņa cenšas tikt pie Edvarda un Mācītā, bet Kristīna ar abām rokām viņu aptur.

Mācīto vīra seja vēršas purpursarkana. Edvards ir garāks un stiprāks par viņu. Uzbrucējam nav izredžu; ir muļķīgi pat mēģināt. Edvards izrauj vesera rokturi no Mācītā tvēriena un atkal vēzē, taču puisis ir zaudējis līdzsvaru un apdullis no dusmām. Veseris no visa spēka ķer Mācītā plecu. Metāls sadragā kaulu.

Mirkli dzirdu tikai Mācīto vīra kliedzienus. Šķiet, visi ir aizturējuši elpu.

Tad pūlis metas skriešus: pie traukiem, pie Edvarda, pie Mācītā. Ļaudis saduras cits ar citu un tad ar mani. Atkal un atkal man trāpa pleci, elkoņi un galvas.

Nezinu, kurp steigties: pie Mācītā, Edvarda vai Trisas. Nespēju padomāt; nespēju paelpot. Cilvēku plūsma mani aiznes līdz Edvardam, un es satveru viņa roku.

Laid to vaļā! es pārkliedzu troksni. Puiša vienīgā spožā acs pievēršas man, un viņš atiež zobus, pūlēdamies izrauties.

Ietriecu ceļgalu Edvardam sānā. Viņš pastreipuļo atpakaļ, un tvēriens ap vesera rokturi atslābst. Turēdams ieroci sev pie kājas, dodos Trisas virzienā.

Viņa ir kaut kur man priekšā un mēģina izlauzties pie Mācītā. Redzu, ka kādas sievietes elkonis ķer viņas vaigu un atgrūž meiteni atpakaļ. Kristina sparīgi aizstumj sievieti prom.

Tad nodārd šāviens. Vienreiz, divreiz. Trīsreiz.

Pūlis izklīst, visiem panikā glābjoties no lodēm; es pūlos saskatīt, kurš ir ievainots ja vispār ir cietušie -, bet drūzma ir pārāk blīva. Tik tikko spēju kaut ko saredzēt.

Trisa un Kristīna notupstas blakus Mācītajam ar sadragāto plecu. Viņa seju klāj asinis un drēbes izraibina pēdu nospiedumi. Glīti saķemmētie mati tagad ir izspūruši. Viņš nekustas.

Dažas pēdas tālāk Edvards guļ pats savu asiņu lāmā. Lode ir trāpījusi viņam vēderā. Zemē guļ vēl citi cilvēki, kuri tika sašauti vai samīdīti, taču viņus es neatpazīstu. Manuprāt, lodes bija paredzētas tikai un vienīgi Edvardam pārējie tikai pagadījās ceļā.

Strauji pārlūkoju apkārtni, bet neredzu šāvēju. Lai kurš tas bija, viņš ir nozudis pūlī.

Nometu veseri blakus iedragātajam traukam un nometos ceļos pie Edvarda; miesā iespiežas Nesavtīgo akmeņi. Cietušā veselā acs zem plakstiņa šaudās šurpu turpu pagaidām viņš vēl ir dzīvs.

-    Mums viņš jāved uz slimnīcu, es paziņoju, ja nu kāds ldausās. Gandrīz visi ir prom.

Pār plecu palūkojos uz Trisu un Mācīto vīru, kurš nav pakustējies.

-    Vai viņš ir…?

Meitene piespiež pirkstus pie Mācītā kakla, meklēdama pulsu, un viņas acis ir plati ieplestas un tukšas. Trisa papurina galvu. Nē, cietušais nav dzīvs. Tā jau domāju.

Aizveru acis, taču uz plakstiņiem joprojām skaidri redzu kopienu traukus, apveltus uz sāniem, un to saturu, izbirušu uz ielas. Mūsu agrākās dzīves simboli ir iznīcināti, viens cilvēks ir miris, citi ievainoti, un kāpēc?

Bez iemesla. Tikai tādēļ, ka šāda ir Evelīnas bezjēdzīgā, aprobežotā nākotnes vīzija: pilsēta, kur cilvēki pret savu gribu ir atrauti no kopienām.

Viņa gribēja, lai mums būtu vairāk par piecām izvēles iespējām. Nu mums nav nevienas.

Tajā brīdī aptveru, ka nevaru būtu mātes sabiedrotais. Nekad neesmu varējis tāds būt.

-    Mums jāiet, Trisa saka, un es saprotu: viņa nerunā par došanos prom no Mičiganas avēnijas un Edvarda vešanu uz slimnīcu. Viņa runā par pilsētu.

-    Mums jāiet, es atkārtoju.

Hc * *

Mācīto mītnē izveidotā slimnīca ož pēc ķimikālijām, un smārds kož degunā. Gaidīdams Evelīnu, aizveru acis.

Esmu tik saniknots, ka gribas nevis šeit sēdēt, bet vienkārši savākt mantas un pazust. Demonstrācija noteikti bija izplānota, citādi Evelīna nebūtu par to zinājusi jau iepriekšējā dienā, un viņa arī saprata, ka spriedzes dēļ tā pāraugs nemieros. Tomēr viņa to neatcēla. Savas nostājas paušana par kopienām Evelīnai bija svarīgāka nekā drošība vai iespējams cilvēku zaudējums. Netieku gudrs, kāpēc tas mani pārsteidz.

Izdzirdu atveramies lifta durvis un mātes balsi:

-    Tobias!

Viņa steidzas pie manis un satver no asinīm lipīgās plaukstas. Evelīnas tumšās acis ir bailēs ieplestas.

-    Vai esi ievainots?

Māte raizējas par mani. Pakrūtē iedur nokaitēta adatiņa: lai par mani raizētos, ir mani jāmīl. Tātad viņa joprojām spēj mīlēt.

-    Tās ir Edvarda asinis. Palīdzēju viņu atnest šurp.

-    Kā viņam ir? Evelīna vaicā.

Papurinu galvu.

-    Viņš ir miris.

Nezinu, kā citādi to pateikt.

Viņa atraujas, atlaiž manas rokas un apsēžas vienā no uzgaidāmās telpas krēsliem. Pēc tam kad Edvards pārbēga no Drošsiržiem, mana māte viņu uzņēma atplestām rokām. Viņa noteikti Edvardu no jauna apmācīja par kareivi, kad viņš bija zaudējis gan aci, gan kopienu, gan pamatu zem kājām. Nenojautu, ka viņi ir tik tuvi, bet to apstiprina asaras Evelīnas acīs un trīcošie pirksti. Tik atklātu emociju izpausmi neesmu redzējis kopš bērnības, kad tēvs viņu mēdza grūst pret dzīvojamās istabas sienu.

Ar pūlēm stumju atmiņas prom, it kā censtos tās iestīvēt pārāk mazā atvilktnē.

-    Man žēl, es nosaku, nesaprazdams, vai to domāju no sirds vai arī tā saku tādēļ, lai māte joprojām uzskatītu, ka esmu viņas pusē. Tad piesardzīgi turpinu: Kāpēc tu man nepastāstīji par demonstrāciju?

Evelīna pašūpo galvu.

-    Es par to nezināju.

Viņa melo, tas ir skaidrs. Nolemju to pieļaut. Lai nezaudētu Evelīnas labvēlību, ir jāizvairās no konfliktiem. Vai varbūt vienkārši negribu uzspiest šo sarunu tūlīt pēc Edvarda nāves. Brīžiem ir grūti pateikt, kur beidzas stratēģija un sākas līdzjūtība pret māti.

-    Ak tā. Es pakasu aiz auss. Vari ieiet pie viņa, ja vēlies.

-    Nē. Šķiet, Evelīna atrodas kaut kur tālu, tālu prom. Es zinu, kā izskatās līķi. Un viņa turpina attālināties.

-    Varbūt es nu labāk iešu.

-    Paliec! māte iebilst un pieskaras tukšajam krēslam starp mums. Lūdzu!

Iekārtojos viņai blakus un, lai gan sev atgādinu, ka esmu slepenais aģents, kas izdabā savai teorētiskajai vadonei, jūtos kā dēls, kurš mierina sērojošu māti.

Mēs sēžam tik tuvu, ka mūsu pleci saskaras, elpojam vienā ritmā un nebilstam ne vārda.

Septītā nodaļa trĪsa

EJOT KRISTĪNA GROZA PIRKSTOS melnu akmentiņu, un es tikai pēc dažām sekundēm attopos, ka tas ir ogles gabaliņš no Drošsiržu izvēles ceremonijas trauka.

-    īsti negribu par to runāt, bet tas man neiziet no prāta, viņa bilst. No desmit jauniesauktajiem pārbēdzējiem tikai seši vēl ir dzīvi.

Mums priekšā slejas Henkoka ēka, un aiz tās stiepjas platā, asfaltētā Leikšordraiva laiska asfalta strēmele, kurai pāri reiz laidos kā putns. Plecu pie pleca soļojam pa saplaisājušo ietvi; mūsu drānas ir nosmērētas ar Edvarda nu jau sakaltušajām asinīm.

Vēl neesmu līdz galam aptvērusi, ka Edvards, vistalantīgākais jauniesauktais pārbēdzējs no mums visiem, puisis, kura asinis es reiz mazgāju no guļamtelpas grīdas, ir miris. Tagad viņš ir miris.

-    Un no jaukajiem jauniņajiem, es piebilstu, esmu palikusi tikai es, tu un… varbūt Mira.

Neesmu to meiteni redzējusi kopš brīža, kad viņa kopā ar Edvardu pameta Drošsiržu mītni pēc tam, kad sviesta nazis bija sagandējis puiša aci. Dzirdēju, ka drīz pēc tam viņi esot izšķīrušies, bet tā arī nezinu, kurp Mira devās tālāk. Ar viņu neesmu pārmijuši vairāk par pāris vārdiem.

Henkoka ēkas durvis jau ir vaļā un karājas eņģēs. Ūrija piesolījās atnākt agrāk un ieslēgt ģeneratoru, un, kad piespiežu lifta izsaukšanas pogu, tā zem naga iegaismojas.

-    Vai kādreiz esi šeit bijusi? es jautāju, kad iekāpjam liftā.

-    Nē, Kristīna atzīst. Tas ir, iekšā ne. Man tā arī nesanāca laisties pa trosi, atceries?

-    Nūja. Es atbalstos pret sienu. Tev tas jāizmēģina, pirms aizejam.

-   Jāizmēģina gan. Kristīna ir uzklājusi sarkanu lūpu krāsu. Man tā atgādina konfekšu traipus uz bērnu ādas, ja viņi ēd pārāk sušķīgi. Reizēm es saprotu Evelīnas domu gājienu. Ir noticis tik daudz kas šausmīgs, un dažbrīd šķiet, ka būtu labi palikt šeit un… un izstrēbt šo putru, pirms ievārām jaunu. Draudzene viegli pasmaida. Bet to es, protams, nedarīšu, viņa piebilst. Pat nezinu, kāpēc. Laikam vainīga ziņkārība.

-    Vai esi par to runājusi ar vecākiem?

Dažkārt aizmirstu, ka Kristīna nav tāda kā es, kurai vairs nav nekādu ģimenes saišu. Draudzenei ir māte un jaunākā māsa. Abas nāk no bijušās Taisnprāšu kopienas.

-Viņiem ir jārūpējas par manu māsu, Kristīna atbild. Nav zināms, vai ārpusē ir droši; neviens negrib likt uz spēles viņas dzīvību.

-    Bet viņi neiebilstu, ja tu aizietu, vai ne?

-Viņi neiebilda, ka pievienojos citai kopienai, un neiebildīs arī pret šo, draudzene paziņo, pievērsusi skatienu kurpju purngaliem. Viņi tikai grib, lai dzīvoju godīgi, saproti? Šeit es to nevaru. Zinu, ka nevaru.

Lifta durvis atveras, un sejā iesitas vēja brāzma silta, taču tajā ir ievērpušies pirmie ziemas vēstneši. No jumta skan balsis, un es rāpjos pa trepēm, lai šīs balsis sasniegtu. Trepes nodreb zem katra soļa, bet Kristīna tās notur vietā, līdz esmu sasniegusi augšgalu.

Tur stāv Ūrija un Zīks; viņi sviež no jumta akmentiņus un klausās šķindoņā, kad tie trāpa pa logiem. Kad Zīks met nākamo oli, Ūrija cenšas izkustināt brāļa elkoni, taču Zīks ir pārāk veikls.

-    Čau! viņi vienbalsīgi sveicina, mūs pamanījuši.

-    Vai tik jūs neesat radinieki? Kristīna plati pasmaida. Abi iesmejas, bet Ūrija izskatās mazliet apjucis, it kā līdz galam neatrastos šeit un tagad. Laikam tā notiek, ja zaudē tik tuvu draugu kā Marlēna, tomēr ar mani tā nenotika.

Uz jumta neredzu trosei paredzēto siksnu pinumu, bet ne jau tādēļ mēs nācām šurp. Nezinu, kāpēc ieradās pārējie, taču es vēlējos būt augstu un redzēt, cik vien tālu iespējams. Tomēr zeme rietumpusē ir melna, kā ievīstīta tumšā segā. Uz mirkli pie apvāršņa norēgojas gaismas zibsnis, bet jau nākamajā brīdī tas apdziest, it kā būtu tikai acu māns.

Arī draugi klusē. Ieprātojos, vai mēs domājam vienu un to pašu.

-    Kā jums šķiet, kas ir ārpusē? Ūrija beidzot vaicā.

Zīks tikai parausta plecus, turpretī Kristīna izsaka

minējumu:

-   Ja nu tur ir tas pats, kas šeit? Tikai… vairāk izpostīta pilsēta, kopienas un viss pārējais?

-    Nevar būt. Ūrija pašūpo galvu. Tur jābūt kaut kam citam.

-    Vai arī nekam, Zīks piebilst. Varbūt tie cilvēki, kuri mūs šeit ievietoja, ir pagalam un viss ir tukšs.

Es nodrebinos. Nebiju par to iedomājusies, taču puisim ir taisnība: mēs nezinām nedz to, kas ir noticis ārpusē kopš brīža, kad mūs te ieslodzīja, nedz ari to, cik paaudžu ir nomainījušās. Iespējams, mēs esam pēdējie dzīvie cilvēki.

-    Nav svarīgi, es noskaldu skarbāk, nekā gribēju. Nav svarīgi, kas tur atrodas, to mēs noskaidrosim paši. Un tiksim ar to galā.

Ilgi stāvam uz jumta. Ar skatienu sekoju māju nelīdzenajām kontūrām, līdz gaišie logi saplūst kopā vienā līnijā. Tad Ūrija pajautā Kristīnai par dumpi, un klusums un miers izplēn kā vēja aiznests.

Nākamajā dienā Evelīna stāv starp Džanīnas Metjūsas portreta driskām Mācīto vestibilā un izziņo jaunus noteikumus. Telpā un uz ielas drūzmējas gan bijušie kopienu locekļi, gan nepiederīgie. Visi grib noklausīties, kas jaunajai vadonei sakāms. Gar sienām stāv nepiederīgo kareivji, turēdami pirkstu uz ieroča mēlītes. Viņi raugās, lai uzvedamies rātni.

-    Vakardienas notikumi pierādīja, ka vairs nevaram cits citam uzticēties, Evelīna iesāk. Viņas seja ir pelnpelēka, un viņa izskatās pārguruši. Līdz brīdim, kad situācija būs stabilizējusies, jūsu dzīve ritēs pēc plāna. Pirmām kārtām tiek ieviesta komandantstunda: deviņos vakarā visiem ir jāatgriežas savā dzīvesvietā un tur jāpaliek līdz astoņiem nākamajā rītā. Drošībai ielās visu diennakti patrulēs sargi.

Nosprauslojos un skaņu pārvēršu klepū. Kristīna mani iedunkā un pieliek pirkstu pie lūpām. Nesaprotu, par ko viņa uztraucas: Evelīna taču no otra telpas gala mani nedzird.

Torija, bijusī Drošsiržu vadone, kuru gāza pati Evelīna, sakrustotām rokām stāv dažas pēdas tālāk. Viņas mute riebumā savelkas.

Tāpat ir pienācis laiks sagatavoties jaunajam nepiederīgo dzīvesveidam. No šīs dienas visi sāks mācīties darbus, kurus kopš neatminamiem laikiem ir veikuši nepiederīgie. Mēs visi pēc kārtas pildīsim šos pienākumus papildus tiem, kas līdz šim bija uzticēti kopienām. Evelīna pasmaida, tomēr to par smaidu īsti nenosauksi. Nezinu, kā viņai tas izdodas. Mēs visi ieguldīsim vienlīdzīgu artavu jaunās pilsētas attīstībā, kā tam arī būtu jābūt. Kopienas ir sašķēlušas sabiedrību, taču turpmāk mēs būsim vienoti. Uz mūžīgiem laikiem.

Nepiederīgie uzgavilē, taču man uzmācas nemiers. Nav tā, ka es viņai nepiekristu, bet tie kopienu locekļi, kuri vakar uzbruka Edvardam, neklusēs ari pēc šī paziņojuma. Evelīna netur pilsētu tik stingros grožos, cik pati gribētu.

Pēc Evelīnas runas nevēlos lauzties cauri pūlim; tā nu klīstu pa gaiteņiem, līdz sasniedzu rezerves kāpnes, pa kurām vēl nesen devāmies uz Džanīnas laboratoriju. Toreiz tās bija ļaužu pārblīvētas, turpretī tagad kāpnes ir tīras un vēsas, it kā šeit nekas nebūtu atgadījies.

Ejot garām ceturtajam stāvam, izdzirdu brēcienu un cīņas trokšņus. Paveru durvis un ieraugu vairākus cilvēkus jaunus, jaunākus par mani, un izrotājušos ar nepiederīgo rokas apsējiem -, kuri ir sastājušies ap zemē gulošu puisi.

Tas nav šāds tāds puisis, bet Taisnprātis, no galvas līdz kājām ģērbies melnbaltās drānās.

Metos pie pulciņa un, ieraudzījusi gara auguma nepiederīgo meiteni atvelkam kāju nākamajam spērienam, iesaucos:

-Ei!

No tā nav jēgas spēriens ķer Taisnprāša sānu, un viņš vaidēdams izliecas.

-    Ei! es uzkliedzu vēlreiz, un šoreiz meitene pagriežas. Viņa ir krietni garāka par mani, vismaz par sešām collām, bet es esmu nikna, nevis nobijusies.

-    Atkāpieties! es pavēlu. Atkāpieties no viņa!

-    Viņš pārkāpj ģērbšanās noteikumus. Esmu tiesīga viņu sodīt, un man nepavēlēs kaut kādi kopienu mīļotāji! meitene atcērt, nopētīdama tetovējumu uz mana atslēgkaula.

-    Beka, viņai blakus ierunājas nepiederīgais zēns, tas ir tas Prioras video skuķis.

Uz pārējiem tas atstāj iespaidu, bet meitene tikai nicīgi saviebjas.

-    Nu un?

-    Tas nozīmē, es paskaidroju, ka man nācās nodarīt pāri daudziem cilvēkiem, lai izturētu Drošsiržu iesvētības, un es nodarīšu pāri arī tev, ja vajadzēs.

Atrauju zilās jakas rāvējslēdzēju un pasviežu jaku Taisnprātim, kurš no lejas paraugās uz mani; no viņa elkoņa tek asinis. Puisis pieslejas kājās, vienu roku joprojām piespiedis pie sāna, un savelk jaku sev ap pleciem kā segu.

-    Nu, lūk, es paziņoju. Viņš vairs nepārkāpj ģērbšanās noteikumus.

Meitene prātā apsver situāciju un vērtē, vai ar mani cīnīties vai tomēr ne. Teju vai dzirdu viņas domas: es esmu maza, tātad viegls mērķis, taču vienlaikus esmu Drošsirde, un tas nozīmē, ka mani nebūs vienkārši uzveikt. Varbūt meitene zina, ka esmu nogalinājusi, varbūt nevēlas iekulties nepatikšanās. Lai nu kā, viņa zaudē dūšu tas ir redzams nepārliecināti sakniebtajās lūpās.

-    Labāk piesargies, viņa noburkšķ.

-    Tici man, tas nebūs vajadzīgs, es attraucu. Tagad tinieties!

Uzkavējos, līdz uzbrucēji ir izklīduši, un tad dodos tālāk. Taisnprātis uzsauc:

-    Pagaidi! Tava jaka!

-    Paturi to! es attraucu.

Nogriežos ap stūri, aiz kura, manuprāt, būtu jāparādās nākamajām kāpnēm, taču nokļūstu citā tukšā gaitenī, kurš ne ar ko neatšķiras no iepriekšējā. Šķiet, aiz muguras nodip soļi, un es apcērtos, gatava stāties pretī nepiederīgajai, taču tur neviena nav.

Man laikam ir paranoja.

Atveru kādas durvis, cerēdama sameklēt logu un saprast, kur atrodos, bet nokļūstu izdemolētā laboratorijā, kur uz letēm mētājas menzūras un mēģenes. Uz grīdas ir izkaisītas papīra driskas, un es esmu pieliekusies, lai vienu no tām paceltu, kad izdziest gaisma.

Metos uz durvīm. Kāds sagrābj manu roku un pavelk sāņus. Man galvā uzmauc maisu, un vēl kāds cits mani piespiež pie sienas. Cīnos pretī, mēģinu nokratīt audumu, un vienīgā doma galvā ir: Tikai ne atkal, tikai ne atkal, tikai ne atkal. Atbrīvoju vienu roku un situ. Trāpu kādam pa plecu vai zodu grūti pateikt.

-    Ei! balss iebrēcas. Man sāp\

-    Piedod, ka tevi nobiedējām, Trisa, ierunājas cita balss, bet mūsu operācijā anonimitāte ir ļoti svarīga. Mēs tev nevēlam ļaunu.

-    Tad laidiet mani vaļāl es gandrīz vai norūcu. Gūstītāji paklausa.

-    Kas jūs esat? es noprasu.

-Mēs esam Sabiedrotie, balss atsaucas. Esam reizē visi un neviens…

Nespēju savaldīties un iesmejos. Varbūt vainīgs šoks vai bailes; sirds pamazām atgūst normālu ritmu, un rokas atvieglojumā dreb.

Balss turpina:

-    Mums ir nācis ausīs, ka tu neesi uzticīga Evelīnai Džonsonei un viņas nepiederīgo roklaižām.

-    Tas ir smieklīgi!

-    Ne tik smieklīgi kā izpaust kādam savu identitāti, ja bez tā var iztikt.

Cenšos kaut ko saskatīt caur galvā uzmauktā maisa šķiedrām, bet tās ir saaustas pārāk cieši un ir pārlieku tumšs. Mēģinu atbalstīties pret sienu, taču, neko neredzot, tas nākas grūti. Man zem pazoles sašķīst daļa menzūras.

-    Nē, neesmu viņai uzticīga, es atbildu. Bet kāda tam nozīme?

-    Tātad tu gribi doties prom, balss secina, un es saspicēju ausis. Gribam lūgt, lai tu izdari mums pakalpojumu, Beatrise Priora. Rīt, tieši pusnaktī, rīkosim sapulci. Mēs gribam, lai tu atved uz to savus Drošsiržu draugus.

-    Labi, es nosaku. Ļaujiet uzdot jautājumu: ja rit es jūs redzēšu, kāpēc šodien man galvā ir maiss?

Sarunbiedrs uz mirkli samulst.

Dienas laikā ir iespējamas daudzas briesmas, balss atbild. Rīt pusnaktī mēs tiksimies vietā, kur tu atzinies savos grēkos.

Durvis atsprāgst vaļā, un gaisa pūsma piespiež maisu pie maniem vaigiem; gaitenī dzirdu skrejošus soļus. Kad nostīvēju audumu no galvas, koridors atkal ir kluss. Nopētu maisu: tā izrādās tumšzila spilvendrāna ar uzkrāsotiem vārdiem "Kopiena pārāka par asinssaitēm".

Lai kas viņi būtu, viņiem ir tieksme visu pārspīlēt.

Vietā, kur tu atzinies savos grēkos.

Tā var būt tikai viena vieta: Taisnprāšu mītne, kur

padevos patiesības serumam.

* * *

Kad tovakar atgriežos guļamtelpā, zem ūdens glāzes uz naktsgaldiņa mani gaida zīmīte no Tobiasa.

Tavu brāli tiesās rīt no rīta, un sēde būs slēgta. Nevaru būt tur klāt, citādi radīšu aizdomas, bet es paziņošu tev lēmumu, tiklīdz varēšu. Tad kaut ko izplānosim.

Lai kas ari notiktu, drīz viss būs galā.

Astotā nodaļa trĪsa

PULKSTENIS IR DEVIŅI. Iespējams, pašlaik, kamēr sienu kurpju auklas un jau ceturto reizi nogludinu palagus, nepiederīgie spriež tiesu Keilebam. Izlaižu pirkstus cauri matiem. Nepiederīgie rīko slēgtas sēdes tikai tad, ja lēmums šķiet acīm redzams, un, pirms Džanīna tika nogalināta, Keilebs bija viņas labā roka.

Nevajadzētu lauzīt galvu par viņa sodu. Tas tāpat ir skaidrs. Visi Džanlnas tuvākie līdzzinātāji tiks sodīti ar nāvi.

Kādēļ tev tas rūp? sev jautāju. Viņš tevi nodeva. Pat nemēģināja novērst tavu nāvessodu.

Man tas nerūp. Man rūp. Es nezinu.

-    Čau, Trisa! Kristlna uzsauc, pieklauvēdama pie durvju aplodas. Viņai aiz muguras snaikstās Ūrija. Viņš joprojām nemitējas smaidīt, taču smaids ir trausls, it kā kuru katru mirkli varētu sabirzt putekļos.

-    Vai esi dzirdējusi kaut ko jaunu? draudzene grib zināt.

Vēlreiz aplaižu skatienu istabai, kaut gan zinu, ka tā ir tukša. Saskaņā ar dienaskārtību visi ir devušies brokastis. Palūdzu, lai Ūrija un Kristlna izlaiž maltīti, jo gribu viņiem kaut ko izstāstīt. Man jau rūc vēders.

-    Jā, es apstiprinu.

Draugi apsēžas uz gultas iepretī manējai, un es izklāstu visu par pagājušnakt notikušo uzbrukumu Mācīto laboratorijā, par spilvendrānu, Sabiedrotajiem un sapulci.

-    Brīnos, ka tu tikai iebelzi vienam no viņiem, Ūrija novelk.

-    Redzi, es biju mazākumā, aizstāvos. īsta Drošsirde nebūtu uzreiz uzticējusies svešiniekiem, taču šie ir dīvaini laiki. Turklāt nezinu, cik īsta Drošsirde esmu tagad, kad kopienu vairs nav.

Šo domu pavada savāds dūriens tieši krūškurvja vidū. No dažām lietām ir grūti šķirties.

-    Kā tev šķiet, ko viņi grib? Kristīna jautā. Tikai pamest pilsētu?

-    Tā izklausās, bet precīzi nezinu, es atbildu.

-    Kā lai zinām, ka tie nav Evelīnas padotie, kuri mēģina mūs iegāzt un atmaskot kā nodevējus?

-    Arī to es nezinu, atzīstu. Tomēr bez citu palīdzības būs neiespējami izkļūt no pilsētas, un es negrasos palikt šeit, mācīties vadīt autobusu un iet gulēt, kad man to liek.

Kristīna raižpilni uzlūko Ūriju.

-    Ei, es piebilstu, jums nav jānāk līdzi, bet man jātiek no šejienes laukā. Jānoskaidro, kas bija Edīte Priora un kas mūs gaida otrpus žogam, ja tur vispār kāds ir. Nezinu, kāpēc, bet man tas jādara.

Es dziļi ieelpoju. Nesaprotu, no kurienes tāds izmisums, taču tagad, kad esmu to ievērojusi, emocijas nav iespējams ignorēt, it kā tās būtu pamodušās no ziemas miega un tagad locītos vēderā un kaklā. Man jātiek prom. Man jāatklāj patiesība.

Vieglais smaids, kas parasti rotājas Ūrijas lūpās, nu reiz ir pazudis.

-    Man ari, viņš piebalso.

-    Lai notiek, Kristina piekāpjas. Draudzenes tumšajās acis joprojām vīd nemiers, bet viņa parausta plecus. Tas nozīmē, ka mēs iesim uz sapulci.

-    Labi. Vai kāds no jums varētu to pateikt Tobiasam? Man no viņa jāturas pa gabalu, jo esam "izšķīrušies", es paskaidroju. Pusdivpadsmitos naktī mēs visi tiksimies šķērsielā.

-    Es viņam paziņošu. Šķiet, šodien esmu viņa grupā, Ūrija piesakās. Mēs mācīsimies par rūpnīcām. Nespēju vien sagaidīt! Puisis pasmīkņā. Vai drīkstu pateikt arī Zīkam vai arī viņš nav gana uzticams?

-    Saki vien, tikai piekodini, lai neizpļāpājas.

Atkal ieskatos rokas pulkstenī. Deviņi piecpadsmit. Keilebam noteikti jau ir piespriests sods; tūlīt visiem būs jāiet apgūt nepiederīgo darbus. Jūtos tā, it kā katrs sīkums varētu likt man izlēkt no ādas. Ceļgals raustās pats no sevis.

Kristīna nolaiž plaukstu man uz pleca, taču neko nejautā, un par to es esmu pateicīga. Nezinu, ko teikt.

Abas kopā mērojam sarežģīto ceļu cauri Mācīto mītnei uz rezerves kāpnēm, izvairīdamās no nepiederīgo sargiem, kuri ir izgājuši apgaitā. Pārvelku jakas piedurkni pāri plaukstas locītavai. Pirms aiziešanas uz rokas uzzīmēju karti. Zinu, kā no šejienes tikt uz Taisnprāšu mītni, taču nepārzinu sānielas, kas mūs pasargās no nepiederīgo vērīgajām acīm.

Tieši ārā pie durvīm mūs gaida Ūrija. Puisis ir ģērbies viscaur melnā, bet jakas apkaklē pavīd Nesavtīgo pelēkā krāsa. Ir savādi redzēt savus draugus no Drošsiržu kopienas, ģērbušos Nesavtīgo drānās, it kā viņi visu mūžu būtu dzīvojuši man kaimiņos. Brīžiem tā patiešām šķiet.

-    Pateicu Kvartam un Zīkam, bet viņi mūs gaidīs jau galā, Ūrija saka. Ejam!

Kopā aizskrienam pa šķērsielu uz Monrostritas pusi. Nākas papūlēties, lai nesaviebtos ik reizi, kad apavu pazoles skaļi nodip pret asfaltu. Taču šobrīd ātrums ir svarīgāks par klusumu. Nogriežamies Monrostrītā, un es paskatos pār plecu, lai pārbaudītu, vai mums neseko nepiederīgo patruļvienības. Ievēroju tumšus apveidus, kas tuvojas Mičiganas avēnijai, bet tie neapstādamies nozūd aiz māju rindas.

-    Kur ir Kara? čukstus jautāju Kristīnai, kad jau steidzamies pa Steitstrītu un atrodamies pietiekami tālu no Mācīto mītnes, lai varētu droši sarunāties.

-    Nezinu, man šķiet, viņu neviens neuzaicināja, draudzene atbild. Tas gan ir savādi. Zinu, ka viņa grib…

-    Kuš! Ūrija mūs pārtrauc. Kur tālāk?

Ieslēdzu rokas pulkstenī iemontēto lukturīti, lai

apgaismotu uz rokas uzskricelētos vārdus.

-    Pa Randolfstrītu!

Mūsu apavu pazoles vienā ritmā dun pa ietvi, un arī elpojam mēs gandrīz vai unisonā. Lai gan muskuļi smeldz, skriet ir patīkami.

Kad sasniedzam tiltu, kājas sāp, bet tad otrā purvainās upes krastā ieraugu pamesto, neapgaismoto Cietsirdības centru un pasmaidu par spīti sāpēm. Šķērsojusi tiltu, palēninu soli, un Ūrija apmet roku man ap pleciem.

-    Un tagad, viņš ierunājas, mums būs brīnišķīga iespēja vilkties augšā pa miljons kāpņu posmiem.

-    Varbūt viņi būs iedarbinājuši liftus?

-    Nespīd. Puisis papurina galvu. Varu derēt, ka Evelīna seko līdzi elektrības lietojumam tas ir labākais veids, kā noskaidrot, kur ļaudis paslepen pulcējas.

Nopūšos. Jā, man patīk skriet, taču kāpnes gan es neciešu.

Kad elsodami beidzot sasniedzam kāpņu augšgalu, ir bez piecām minūtēm pusnakts. Pārējie turpina ceļu, bet es uzkavējos pie liftiem, lai atvilktu elpu. Ūrijam taisnība nedeg neviena gaismiņa, ja neskaita izejas zīmes. To zilajā spīdumā redzu Tobiasu iznirstam no nopratināšanas telpas tālāk priekšā.

Kopš mūsu randiņa esmu ar viņu sazinājusies tikai ar slepenām zīmītēm. Nākas savaldīties, lai nemestos puisim ap kaklu, nenoglāstītu viņa lūpas, bedrīti vaigā, kas parādās, viņam smaidot, un uzacu un zoda stingrās līnijas. Bet līdz pusnaktij ir atlikušas vien divas minūtes. Mums nav laika.

Tobiass mani apskauj un dažas sekundes tur cieši sev klāt. Viņa elpa kutina man ausi, un es, aizvērusi acis, beidzot atslābinos. Puisis smaržo pēc vēja, sviedriem un ziepēm, pēc Tobiasa un drošības.

-    Vai iesim iekšā? viņš vaicā. Lai kas tie būtu, viņi droši vien ir punktuāli.

-Jā. Kājas pārpūlē dreb; nespēju iedomāties, kā vēlāk nokāpšu lejā un aizskriešu atpakaļ uz Mācīto mītni. Vai tu kaut ko noskaidroji par Keilebu?

Tobiass saviebjas.

-    Varbūt labāk par to parunāsim vēlāk.

Citu atbildi man ari nevajag.

-    Viņam izpildīs nāvessodu, vai ne? es tikko dzirdami izdvešu.

Puisis pamāj ar galvu un saņem mani aiz rokas. Nesaprotu, kā justies. Cenšos nejust neko.

Kopā ieejam telpā, kur mūs abus reiz pratināja ar patiesības seruma palīdzību. Vieta, kur tu atzinies savos grēkos.

Uz grīdas izveidots sveču aplis ieskauj vienu no flīzēm izliktajiem Taisnprāšu svaru kausiem. Zālē redzu gan pazīstamas, gan svešas sejas: Sūzena un Roberts sarunājas; PIters sakrustotām rokām viens stāv pie sienas; Ūrija un Zīks ir piebiedrojušies Torijai un vēl dažiem Drošsiržiem; Kristīna ir atradusi māti un māsu; kaktā mīņājas divi satraukti Mācītie. Jaunas drēbes neizdzēš robežas, kas mūs šķir citu no cita; tās rit mūsu dzīslās.

Kristīna man pamāj.

-    Šī ir mana mamma Stefānija, viņa iepazīstina, norādīdama uz sievieti ar sirmiem pavedieniem tumšajos, cirtainajos matos. Un mana māsa Roza. Mammu, Roza, šī ir mana draudzene Trisa un mans iesvētību instruktors Kvarts.

-    Mēs zinām, Stefānija atbild. Pirms dažām nedēļām bijām klāt viņu pratināšanā, Kristīna.

-    Es to zinu, tikai gribēju būt pieklājīga…

-    Pieklājība ir maldināšana…

-Jā, jā, zinu. Kristīna nobola acis.

Ievēroju, ka viņas māte un māsa pārmij piesardzīgus vai niknus (vai abējādus) skatienus. Tad Roza pagriežas pret mani un ierunājas:

-    Tātad tu nogalināji Kristīnas puisi.

Viņas vārdi manī atrauj vaļā saltu plaisu, it kā vienu ķermeņa pusi no otras nodalītu ledus siena. Gribu atbildēt un aizstāvēties, taču esmu zaudējusi valodu.

-    Roza! Kristīna sarauc pieri. Tobiass man blakus izslējās staltāk un saspringst. Kā vienmēr, gatavs kaujai.

-    Vienkārši nospriedu, ka labāk visu izvilkt gaismā, Kristīnas māsa aizstāvas. Tā izniekosim mazāk laika.

-    Un tu vēl brīnies, kāpēc es aizgāju no jūsu kopienas, Kristīna saka. Godīgums nenozīmē, ka var spļaut ārā visu, kas uz mēles. Godīgums nozīmē, ka tas, ko tu nolem pateikt, ir patiess.

-    Ja kaut ko nepasaka līdz galam, tie tik un tā ir meli.

-    Vai gribi dzirdēt patiesību? Es jūtos neērti un šobrīd vairs nevēlos šeit palikt. Tiksimies vēlāk. Draudzene satver manu roku un aizvelk mūs ar Tobiasu prom no savas ģimenes, visu laiku šūpodama galvu. Atvainojiet! Viņas īsti neprot piedot.

-    Nekas, viss kārtībā, es attraucu, kaut gan tā nav.

Biju domājusi, ka tad, kad saņēmu Kristīnas piedošanu par Vila nāvi, grūtākais būs aiz muguras. Bet, ja esi nogalinājis cilvēku, kuru mīli, grūtākais nekad nav garām. Tikai kļūst vieglāk novērst uzmanību no tā, ko esi izdarījis.

Pulkstenis rāda pusnakti. Otrpus telpai atveras durvis, un pa tām ienāk divi slaidi cilvēki. Pirmā ir Johanna Reisa, bijusī Sirsnīgo pārstāve, viņu atpazīstu pēc rētas, kas stiepjas pāri sejai, un dzeltenās krāsas, kas pavīd zem melnās jakas. Ari otra nācēja ir sieviete, taču es nespēju saskatīt viņas seju. Redzu tikai to, ka viņai mugurā ir zilas drānas.

Mani sagrābj pēkšņas šausmas. Viņa gandrīz vai izskatās pēc… Džanīnas.

Nē, es redzēju viņu mirstam. Džanīna ir pagalam.

Sieviete pienāk tuvāk. Viņa ir gara un slaida, un gaišmataina gluži kā Džanīna. Viņas krelda kabatā ir iekabinātas brilles, un mati ir sapīti bizē. Viņa no galvas līdz kājām izskatās pēc Mācītās, tomēr tā nav Džanīna Metjūsa.

Tā ir Kara.

Kara un Johanna ir Sabiedroto vadones?

-    Esiet sveicināti! Kara iesāk, un sarunas apraujas. Viņa pasmaida, taču smaids izskatās uzspiests, it kā viņa tikai ievērotu pieklājības normas. Mums šeit nevajadzētu atrasties, tādēļ tikšanās būs īsa. Daži no jums Zīks, Torija pēdējo dienu laikā ir mums palīdzējuši.

Es blenžu uz pieminēto puisi. Zīks palīdzēja Karai? Laikam piemirsu, ka viņš reiz bija Drošsiržu spiegs. Droši vien tādējādi viņš Karai pierādīja, ka ir uzticams. Viņi jau bija sadraudzējušies, pirms jaunā sieviete nesen pameta Mācīto mītni.

Puisis paskatās uz mani, parausta uzacis un plati pasmaida.

Johanna turpina:

-    Dažus no jums mēs uzaicinājām, jo vēlamies lūgt palīdzību. Bet jūs visi šeit atrodaties tāpēc, ka neesat gatavi ļaut Evelīnai Džonsonei lemt šīs pilsētas likteni.

Kara sakļauj plaukstas sev priekšā.

-    Mēs uzskatām, ka jāseko pilsētas dibinātāju iecerēm, kas ir paustas divos veidos: ar kopienu izveidi un Citādo misiju, par ko stāstīja Edīte Priora, lai tad, kad pilsētā ir pieaudzis Citādo skaits, sūtām mūsējos ārpus žoga palīgā cilvēkiem, kuri tur dzīvo. Mūsuprāt, pat ja Citādo vēl nav tik daudz, situācija pilsētā ir kļuvusi pietiekami kritiska, lai tik un tā liktu kādam doties uz otru žoga pusi.

-    Saskaņā ar pilsētas dibinātāju plāniem, viņa turpina, mums ir divi mērķi: gāzt Evelīnu un nepiederīgos, lai atjaunotu kopienas, un izsūtīt dažus mūsējos ārā no pilsētas, lai noskaidrotu, kas tur atrodas. Johannas pārziņā būs pirmais uzdevums, savukārt es vadīšu otrā veikšanu, un tam arī šonakt pievērsīsimies. Kara iepin atrisušu šķipsnu atpakaļ bizē. Ies tikai daži no mums, jo liels ļaužu pulks piesaistīs pārāk daudz uzmanības. Evelīna mūs neizlaidis bez cīņas, tāpēc es nospriedu iesaistīt cilvēkus, kuri, kā zinu, jau agrāk ir izdzīvojuši briesmu situācijās.

Pašķielēju uz Tobiasu. Mums tas ir izdevies vairākkārt.

-    Es izvēlos Kristīņu, Trisu, Tobiasu, Toriju, Zīku un Pīteru, Kara paziņo. Jūs visi tā vai citādi esat pierādījuši savas spējas, tādēļ vēlos jūs lūgt kopā ar mani atstāt pilsētu. Protams, varat ari atteikties.

-   Pīteru? es pārjautāju. Nevaru iedomāties, kā viņš varētu būt Karai "pierādījis savas spējas".

-   Viņš Mācītajiem neļāva tevi nogalināt, sieviete rāmi atgādina. Kā tev šķiet, kurš viņam piegādāja nepieciešamos līdzekļus, lai inscenētu tavu nāvi?

Es paceļu uzacis. Nebiju par to iedomājusies pēc neveiksmīgā nāvessoda mēģinājuma notika pārāk daudz kas, lai es prātotu par glābšanas plāna smalkumiem. Nu protams, tobrīd Kara bija vienīgā labi zināmā Mācīto pārbēdzēja, un Pīters būtu varējis lūgt palīdzību tikai viņai. Kurš gan vēl būtu nācis viņam talkā? Kurš vēl būtu zinājis, kā to paveikt?

Vairs neiebilstu. Nevēlos doties projām no pilsētas kopā ar Pīteru, taču pārāk izmisīgi gribu aiziet, lai vēl strīdētos.

-    Daudz Drošsiržu, skeptiski secina meitene telpas malā. Viņai ir biezas, kopā saaugušas uzacis un bāla āda. Kad runātāja pagriež galvu, viņai tieši aiz auss pamanu melnas tintes zīmes. Acīmredzot viņa no Drošsiržiem ir pārbēgusi pie Mācītajiem.

-    Tas tiesa, Kara apstiprina. Mums vajag cilvēkus, kuri prastu sveiki un veseli izkļūt no pilsētas, un, manuprāt, Drošsiržu treniņi padara viņus visai piemērotus šī uzdevuma veikšanai.

-    Piedod, bet diez vai es varēšu piebiedroties, Zīks iebilst. Nevaru pamest Šaunu. Tagad, kad viņas māsa nupat… nu, jūs zināt.

-   Es iešu. Ūrija paceļ roku. Esmu Drošsirdis un labi šauju. Un jums būs, pie kā pamielot acis.

Es iesmejos. Kara neizskatās uzjautrināta, tomēr paloka galvu.

-    Paldies!

-    Kara, jums būs ātri jātiek ārā no pilsētas, turpina par Mācīto kļuvusī Drošsirde. Tas nozīmē, ka vajadzēs kādu, kurš vadītu vilcienus.

-    Taisnība, Kara piekrīt. Vai kāds no klātesošajiem prot vadīt vilcienu?

-Jā, es protu, meitene atsaucas. Vai tad tas jau nebija skaidrs?

Pamazām izveidojas plāns. Johanna iesaka no pilsētas izbraukt ar Sirsnīgo kravas mašīnām, kas ir novietotas tur, kur ārpus pilsētas beidzas sliedes, un apsola tās sagādāt. Roberts piesakās palīgā. Stefānija un Roza paziņo, ka dažas stundas pirms bēgšanas novērošot Evelīnu un par jebkādu dīvainu uzvedību pa amatieru radiostaciju ziņošot Sirsnīgajiem. Torijai līdzi atnākušie Drošsirži sola sarūpēt ieročus. Mācīto meitene un Kara norāda uz visām plāna nepilnībām, un drīz tās ir izskaustas, it kā mēs nule būtu uzbūvējuši drošu konstrukciju.

Ir palicis tikai viens jautājums, un Kara to uzdod:

-    Kad mums vajadzētu doties ceļā?

Es sniedzu atbildi:

-    Rītnakt.

Devītā nodaļa tobiass

PLAUŠĀS IEPLŪST NAKTS GAISS, un šķiet, ka es būtu ievilcis elpu pēdējo reizi. Rit es pametīšu šo vietu un meklēšu citu.

Ūrija, Ziks un Kristlna dodas uz Mācīto mītni, un es satveru Trisas roku, lai viņu aizkavētu.

-    Pagaidi! Aiziesim kaut kur.

-    Aiziesim kaut kur? Bet…

-    Tikai uz brītiņu. Pavelku meiteni uz ēkas stūra pusi. Naktī spēju iztēloties, kā izskatījās ūdens, kad tas piepildīja tukšo kanālu: tumšs, mēnesgaismas apspīdētu vilnīšu izrakstīts. Tu esi kopā ar mani, vai atceries? Tevi nearestēs.

Trisas lūpu kaktiņš noraustās gandrīz vai smaidā.

Apgājusi ap stūri, viņa atbalstās pret sienu, un es nostājos viņai priekšā, tā ka upe paliek man aiz muguras. Meitenes acis ir apvilktas ar kaut ko tumšu, padarot acu krāsu vēl spožāku un izteiktāku.

-    Nezinu, ko iesākt. Trisa piespiež plaukstas pie sejas un ar pirkstiem ieķeras matos. Nu, Keileba sakarā.

-    Nezini?

Meitene noņem vienu roku un mani uzlūko.

-    Trisa… Ar plaukstām atbalstos pret sienu abpus viņas galvai un pieliecos tuvāk. Tu negribi viņa nāvi. Es zinu, ka negribi.

-    Redzi… Viņa aizver acis. Esmu tik… dusmīga. Cenšos par viņu nedomāt, citādi gribas…

-    Saprotu. Dievs mans liecinieks, ka saprotu. Visu mūžu esmu sapņojis nogalināt Markusu. Reiz pat izdomāju, kā to izdarīšu: ar nazi, lai justu no viņa aizplūstam dzīvību un būtu tik tuvu, ka redzētu viņa acīs izdziestam gaismu. Šis lēmums mani biedēja tikpat ļoti kā tēva varmācība.

-    Mani vecāki gribētu, lai es viņu izglābju. Trisa atver acis un paraugās debesīs. Viņi teiktu, ka ir savtīgi ļaut kādam nomirt tikai tādēļ, ka viņš ir tevi pievīlis. Ir jāpiedod, jāpiedod, jāpiedod.

-    Runa nav par to, ko viņi gribētu, Trisa.

-    Ir gan! Meitene atraujas no sienas. Runa vienmēr ir par to, ko viņi gribētu. Keilebs viņiem pieder tikpat daudz kā man. Un es vēlos, lai viņi ar mani lepotos. Neko citu man nevajag.

Trisas gaišās acis mierīgi un apņēmīgi raugās manī. Mani vecāki nekad nav bijuši nekāds labais piemērs, un es neesmu vēlējies piepildīt viņu cerības, bet šī meitene to grib. Es saskatu vecāku drosmi un skaistumu, ko tie viņai atstājuši mantojumā.

Pieskaros pie Trisas vaiga un ieslidinu pirkstus viņas matos.

-    Es viņu atbrīvošu.

-Ko?

-    Es viņu atbrīvošu no kameras. Rīt, pirms dosimies prom. Es paloku galvu. Es to izdarīšu.

-    Patiešām? Tu nopietni?

-    Protams, nopietni.

-    Es… Meitene sarauc pieri. Paldies! Tu esi… lielisks.

-Tā nesaki. Tu vēl nezini, kādi ir mani patiesie mērķi. Es pasmaidu. Redzi, patiesībā es tevi neatvedu šurp, lai runātu par Keilebu.

-    Ak tā?

Satveru Trisas gurnus un viņu maigi piespiežu pie sienas. Viņa no lejas palūkojas mani, un dzidrajās acis kvēlo degsme. Pieliecos gana tuvu, lai sagaršotu meitenes elpu, taču ķircinādams atraujos, kad viņa tiecas man pretī.

Trisa ieāķē pirkstus manas jostas cilpiņās un pievelk mani sev klāt, bet es ar delmiem atbalstos pret sienu. Viņa cenšas mani noskūpstīt, taču es piešķiebju galvu un izvairījies piekļauju lūpas viņai zem auss, pie zoda, kakla. Trisas maigā āda garšo pēc sāls, pēc naksnīga skrējiena.

-    Esi tik laipns, viņa iečukst man ausī, un vairs nekad nerīkojies no tīras sirds.

Meitene pieskaras visiem tetovējumiem man uz muguras un sāniem. Pirksti aizslīd aiz džinsu jostas, un viņa mani piespiež sev klāt. Elpoju viņai pie kakla, nespēdams pakustēties.

Beidzot mūsu lūpas sakļaujas, un tas nāk kā atvieglojums. Trisa izdveš nopūtu, un man sejā atplaukst viltīgs smaids.

Paceļu Trisu, atbalstīdams viņu pret sienu, un meitene apvij kājas man ap vidu. Skūpstam pa vidu viņa iesmejas, un es sajūtos spēcīgs, bet stipra ir arī viņa, kad ar pirkstiem tur manas rokas. Man plaušās ieplūst nakts gaiss, un šķiet, ka pirmo reizi esmu ievilcis elpu.

Desmita nodaļa tobiass

SAGRUVUŠĀS ĒKAS Drošsiržu sektorā atgādina durvis uz citām pasaulēm. Priekšā redzu Smaili, kas pāršķeļ debesis.

Skaitu sekundes pēc pulsa, kas pukst pirkstgalos. Lai gan vasara tuvojas beigām, gaiss joprojām šķiet tās piesātināts. Agrāk es nemitīgi skrēju un cīkstējos, rūpēdamies par muskuļu stāvokli. Tagad kājas ir mani izglābušas biežāk, nekā spēju saskaitīt, un es saprotu, ka skriešana un cīnīšanās patiesībā ir veids, kā izbēgt no briesmām un palikt dzīvam.

Sasniedzis celtni, pie ieejas bridi soļoju šurpu turpu, lai atdabūtu elpu. Stikla rūtis virs galvas atstaro gaismu visos virzienos. Kaut kur augšā atrodas krēsls, kurā es sēdēju, kad vadīju uzbrukuma simulāciju, un Trisas tēva asiņu traips uz sienas. Kaut kur tur augšā Trisas balss ielauzās simulācijā, kas bija mani pakļāvusi; es jutu viņas roku sev uz krūtīm, un tā mani atgrieza realitātē.

Atgrūžu vaļā durvis uz baiļu panorāmas telpu un, no bikšu aizmugures kabatas izvilcis mazu, melnu kastīti, to atveru un nopētu šļirces. Vienmēr esmu izmantojis šo futrāli ar polsterējumu ap adatām; tā ir zīme, ka esmu vai nu slims, vai drosmīgs.

Pavēršu šļirci pret kaklu un, aizvēris acis, nospiežu plunžieri. Melnā kārbiņa noklaudz pret grīdu, bet, kad atdaru plakstus, tā jau ir pazudusi.

Stāvu uz Henkoka ēkas jumta, netālu no troses, kur Drošsirži koķetē ar nāvi. Melnie mākoņi sola lietu, un, kad paveru muti ieelpai, tajā iesitas vējš. Trose labajā pusē pārtrūkst, šaujas atpakaļ un sašķaida logus zem manis.

Mans redzeslauks sašaurinās, līdz spēju saskatīt vien jumta malu, it kā raudzītos pa mazu caurumiņu sienā. Par spīti vēja svelpoņai, dzirdu savas izelpas. Piespiežu sevi pieiet pie dzegas. Lietus kapā plecus un galvu un velk pie zemes. Sasveros mazliet uz priekšu un krītu, sakodis zobus, lai novaldītu kliedzienus, kurus slāpē manis paša bailes.

Nepaiet ne sekunde, kad pēc piezemēšanās man apkārt sakļaujas sienas: koka plāksnes ietriecas mugurā, ķer galvu un kājas. Klaustrofobija. Piekļauju rokas pie krūtīm, aizmiedzu acis un pūlos nekrist panikā.

Atceros, kā Ēriks savā baiļu panorāmā šausmas pārvarēja ar dziļu elpošanu un loģiku. Atminos, kā Trisa no zila gaisa radīja ieročus, lai uzbruktu saviem ļaunākajiem murgiem. Bet es neesmu ne Ēriks, ne Trisa. Kas es esmu? Kas ir vajadzīgs man, lai pārvarētu bailes?

Protams, es zinu atbildi: ir jāliedz tām mani kontrolēt. Jāapzinās, ka esmu par tām spēcīgāks.

Ieelpoju un triecu plaukstas pret sienām kreisajā un labajā pusē. Krātiņš nočīkst un salūst, un koka plāksnes nogāžas uz betona grīdas. Tumsā pieceļos kājās.

Amārs, mans iesvētību instruktors, mums mācīja, ka baiļu panorāma nepārtraukti mainās un pielāgojas mūsu garastāvoklim un niecīgākajām murgu atbalsīm. Manējā vienmēr palika nemainīga līdz brīdim pirms pāris nedēļām. Līdz es sev pierādīju, ka spēju uzveikt tēvu. Līdz ieguvu kādu, kuru baidos zaudēt.

Nezinu, ko ieraudzīšu nākamo.

Labu laiku nekas nenotiek. Telpa joprojām ir tumša, grīda auksta un cieta, sirds sitas ātrāk, nekā vajadzētu. Paskatos rokas pulkstenī un ieraugu, ka tas ir uzlikts uz nepareizās rokas: es to parasti valkāju ap kreiso, nevis labo locītavu, un siksniņa ir melna, nevis pelēka.

Tad ievēroju uz pirkstiem raupjus matiņus, kuru tur agrāk nebija. No pirkstu kauliņiem ir pazuduši nobrāzumi. Paraugos lejup, un izrādās, ka man mugurā ir pelēkas bikses un krekls; vēders ir uzbriedis, savukārt pleci kļuvuši šaurāld.

Paceļu galvu un ieskatos spogulī, kas tagad stāv manā priekšā. Pretī veras Markusa seja.

Viņš man pamirkšķina, un jūtu muskuļus ap aci bez manas ziņas saspringstam. Viņa manas mūsu rokas bez brīdinājuma paceļas, ietiecas spogulī un sakļaujas ap mana atspulga rīkli. Tad spogulis izgaist un mani viņa mūsu pirksti ir sažņaugušies ap mūsu pašu kaklu, un mūsu skatienu aizmiglo melni plankumi. Mēs noslīgstam zemē, un tvēriens ir dzelžains. Es nespēju domāt. Nespēju domāt, kā tikt no tā laukā.

Instinktīvi ieldiedzos un jūtu skaņu vibrējam pirkstos. Iztēlojos savas rokas tādas, kādas tās ir patiesībā: lielas, ar slaidiem pirkstiem un locītavām, ko neskaitāmas stundas pie boksa maisa ir padarījušas raupjas. Iedomājos, ka mans atspulgs kā ūdens plūst pār Markusa ādu un aizstāj viņa veidolu ar manējo. Es atkal izveidoju sevi pēc paša līdzības.

Es esmu noslīdzis ceļos uz betona un kampju gaisu.

Rokas dreb, un es pārlaižu pirkstus pār kaklu, pleciem, delmiem. Lai būtu drošs.

Kad pirms dažām nedēļām iekāpām vilcienā un braucām tikties ar Evelīnu, es atklāju Trisai, ka Markuss joprojām parādās manā baiļu panorāmā, taču viņš ir mainījies. Ilgi par to domāju; šīs pārvērtības piepildīja manu prātu ik nakti pirms aizmigšanas un ik reizi, kad pamodos, atkal pieprasīja uzmanību. Apzinājos, ka vēl arvien no viņa baidos, tomēr tās bija citas bailes: es vairs neesmu bērns, kuru dzen panikā draudi, ko šausmīgais tēvs rada manai drošībai. Tagad esmu vīrietis, un mani biedē viņa radītie draudi manam raksturam, nākotnei un identitātei.

Tomēr saprotu, ka pat šīs bailes nav salīdzināmas ar to, kas seko. Kaut gan zinu, kas gaidāms, es labprātāk uzšķērstu vēnu un izlaistu serumu no ķermeņa, nevis to atkal ieraudzītu.

Uz betona manā priekšā parādās gaismas laukums. Tajā iesniedzas plauksta ar krampjaini savilktiem pirkstiem; tai seko otra roka un galva ar saķepušiem gaišiem matiem. Sieviete ieklepojas un lēnītēm ievelkas aplī. Mēģinu spert soli viņai pretī un palīdzēt, bet esmu ieaudzis zemē.

Sieviete paceļ seju pret gaismu, un es redzu, ka tā ir Trisa. Pār viņas lūpām plūst asins tērcītes un rit lejup pa zodu. Sasarkušās acis uzlūko mani, un viņa nočērkst:

Palīdzi…

Trisa izklepo uz grīdas asinis, un es metos pie viņas, nez kā apzinādamies: ja drīz netikšu pie meitenes, gaisma viņas acīs apdzisis. Man ap rokām, pleciem un krūtīm apvijas pirksti, veidojot krātiņu no miesas un kauliem, bet es turpinu rauties uz viņas pusi. Skrāpēju rokas, kas mani tur, tomēr savainoju tikai pats sevi.

Es saucu viņas vārdu, Trisa atkal ieklepojas, un zemē nopil vēl vairāk asiņu. Meitene brēc pēc palīdzības, un es kliedzu pēc viņas, nedzirdēdams un nejuzdams neko, izņemot savus sirdspukstus un šausmas.

Trisa atslābusi nokrīt uz betona, un no viņas acīm vairs redzu tikai baltumus. Ir par vēlu.

Tumsa izldīst. Atgriežas gaisma. Baiļu panorāmas telpas sienas sedz grafiti, un pretī es redzu spoguļstikla logus uz novērošanas telpu, kuras stūros atrodas kameras, kas ieraksta katru sesiju. Viss ir tā, kā jābūt. Kaklu un muguru klāj sviedri. Ar krekla malu noslauku seju un dodos uz durvīm istabas pretējā pusē, atstādams melno kastīti ar šļirci un adatu.

Man vairs nav jāizdzīvo bailes. Tagad tikai jācenšas tās pārvarēt.

* * *

No pieredzes zinu, ka ar pašpārliecinātību vien var iekļūt aizliegtās vietās. Piemēram, cellēs Mācīto mītnes trešajā stāvā.

Acīmredzot šeit šis princips nedarbojas. Pirms sasniedzu durvis, mani ar ieroča stobru aptur nepiederīgais un man satraukumā aizcērtas elpa.

-    Uz kurieni esi sataisījies?

Satveru šautenes stobru un atgrūžu to no rokas.

-    Netēmē uz mani, esmu ieradies Evelīnas uzdevumā. Jātiekas ar kādu ieslodzīto.

-    Neesmu dzirdējis, ka šodien būtu atļautas ārpuskārtas vizītes.

Pieklusinu balsi, lai nepiederīgais padomātu, ka uzticu viņam noslēpumu.

-    Tas tāpēc, ka viņa negribēja to iegrāmatot.

-    Čak! kāds uzsauc no augšējā kāpņu posma. Tā ir Terēze. Kāpdama lejup, viņa novēcina roku. Laid viņu iekšā, viņš drīkst iet.

Pamāju Terēzei ar galvu un dodos tālāk. No gaiteņa ir aizslaucīti visi gruveši, taču neviens nav nomainījis izsistās spuldzes, tā nu pa ceļam uz vajadzīgo kameru brīžiem šķērsoju tumsas plankumus, kas kā zilumi izraibina koridoru.

Kad sasniedzu ziemeļu gaiteni, eju nevis tieši uz celli, bet gan pie sardzes, kura stāv koridora galā. Pusmūža sievietes acu kaktiņi ir noslīguši lejup un lūpas cieši sakniebtas. Izskatās, ka viņu nogurdina pilnīgi viss, ieskaitot mani.

-    Sveika, es viņu uzrunāju. Esmu Tobiass ītons. Saskaņā ar Evelīnas Džonsones pavēli esmu ieradies pēc ieslodzītā.

Dzirdot manu vārdu, sievietes sejas izteiksme nemainās, un dažas sekundes esmu pārliecināts, ka nāksies viņai iebelzt, lai dabūtu, ko gribu. Sardze izzvejo no kabatas saņurcītu lapiņu un to nogludina pret kreiso plaukstu. Tas ir cietumnieku un viņu kameru numuru saraksts.

-    Vārds? viņa noprasa.

-    Keilebs Priors. 308 A.

-    Tu esi Evelīnas dēls, vai ne?

-    Nūja. Tas ir… jā. Sardze neizskatās pēc tādas, kam patiktu atbilde "nūja".

Sieviete mani aizved līdz vienkāršām metāla durvīm ar uzrakstu 308 A. Interesanti, kam telpu izmantoja, kad mūsu pilsētai nevajadzēja tik daudz cietuma kameru. Viņa ieklabina kodu, un durvis atveras.

-    Man laikam jāizliekas, ka neredzu, ko grasies darīt? sardze jautā.

Viņa noteikti domā, ka esmu ieradies gūstekni nogalināt. Lai tā būtu. -Jā-

-    Esi tik laipns un aizliec Evelīnai par mani kādu labu vārdu. Negribu tik daudz naktsmaiņu. Mani sauc Drea.

-    Sarunāts.

Sieviete saburza papīriņu dūrē un aiziedama iebāž atpakaļ kabatā. Neatlaižu durvju rokturi, līdz viņa ir atgriezusies posteni un novērsusies. Izskatās, ka viņa to ir vairākkārt darījusi jau agrāk. Interesanti, cik daudz cietumnieku pēc Evelīnas pavēles ir pazuduši no savām kamerām.

Ieeju iekšā. Keilebs Priors sēž pie metāla rakstāmgalda, nolicis pār grāmatu. Viņa mati ir sabužināti uz vienu pusi.

-    Ko tu gribi? viņš jautā.

-    Briesmīgi negribas tev teikt… Es apklustu. Pirms dažām stundām es nolēmu, ka vēlos Keilebu pārmācīt. Lai to panāktu, nāksies pāris reižu sameloties. Zini, vispār gribas gan. Tava nāvessoda izpilde ir pārcelta par dažām nedēļām agrāk. Tā notiks šonakt.

Ar to pietiek, lai pievērstu viņa uzmanību. Keilebs krēslā pagriežas un platām, iztramdītām acīm palūkojas manī kā medījums, kas nonācis vaigu vaigā ar mednieku.

-    Vai tas ir joks?

-    Man jokošana galīgi nepadodas.

-    Nē. Keilebs papurina galvu. Nē, man vēl ir pāris nedēļu, tas nebūs šonakt, nē…

-Ja aizvērsies, došu tev stundu, lai samierinātos ar jaunumiem. Ja ne, es tevi atslēgšu un nošaušu šķērsielā, pirms būsi pamodies. Izvēlies!

Vērot Mācīto domājam ir gluži kā vērot griežamies, pārvietojamies un pielāgojamies zobratus pulksteņa mehānismā, lai izpildītu konkrētu uzdevumu. Šajā gadījumā lai aptvertu, ka nāve ir neizbēgama.

Keilebs palūkojas uz atvērtajām durvīm man aiz muguras. Sagrābis krēslu, viņš pagriežas un ar to man uzbrūk. Viņš spēcīgi trāpa man ar krēsla kājām, un trieciens mani aizkavē gana ilgi, lai cietumnieks izspruktu laukā.

Sekoju viņam gaitenī; rokas svilst vietās, kur tās ķēra krēsls. Esmu ātrāks par viņu no aizmugures uzgāžos Keilebam, un viņš, pārsteigts nesagatavots, uz mutes nostiepjas zemē. Ar ceļgalu piespiežu viņu pie grīdas un, parāvis rokas atpakaļ, sasienu tās ar plastmasas savilcēju. Gūsteknis novaidas, un, kad uzslienu viņu kājās, no puiša deguna pil košas asinis.

Dreas acis uz mirkli sastopas ar manējām, tad atkal novēršas.

Aizvelku Keilebu pa gaiteni pretējā virzienā tam, no kura ierados, uz rezerves izeju. Nokāpjam pa šaurām kāpnēm, kurās atkal un atkal neskanīgi atbalsojas mūsu soļi. Sasniedzis kāpņu galu, pieklauvēju pie ārdurvīm.

lās atver Zīks, muļķīgi smaidīdams.

-    Ar sardzi nesanāca nekādas ziepes?

-Nē.

-    Tā jau domāju, ka Dreai būs viegli tikt garām. Viņai viss vienalga.

-    Izklausījās, ka viņa jau agrāk ir izlikusies neko neredzam.

-    Tas mani nepārsteigtu. Vai šis ir Priors?

-    Pats personiski.

-    Kāpēc viņš asiņo?

-    Tāpēc, ka ir stulbs.

Zīks man pasniedz jaku, kurai uz apkakles ir uzšūts nepiederīgo simbols.

-Nezināju, ka stulbums izraisa spontānu deguna asiņošanu.

Uzklāju jaku Keilebam uz pleciem un aiztaisu vienu pogu viņam uz krūtīm. Cietumnieks vairās sastapt manu skatienu.

-    Manuprāt, tā ir jauna parādība, es nosaku. Vai šķērsiela ir tīra?

-   Jā, pats pārbaudīju. Zīks man pasniedz pistoli ar spalu pa priekšu. Uzmanies, tā ir pielādēta. Tagad būtu forši, ja tu man iebelztu, lai nepiederīgajiem varu pārliecinošāk iestāstīt, ka tu man to nozagi.

-    Tu vēlies, lai tev iesitu?

-    It kā tu to nekad nebūtu gribējis! Vienkārši izdari to, Kvart!

Man patīk sist cilvēkiem. Patīk izjust varenības un enerģijas uzplūdu un apzināties, ka esmu neaizskarams, jo spēju citiem nodarīt pāri. Tomēr es ienīstu šo savas būtības daļu, jo tā ir visvairāk sakropļota.

Zīks sagatavojas, un es savelku pirkstus dūrē.

-    Labi ātri, ķēmarausi! viņš mudina.

Nolemju mērķēt uz zodu, jo to neizdosies salauzt, tomēr paliks iespaidīgs zilums. Atvēzējos un iezveļu tieši izvēlētajā vietā. Zīks novaidas un ar abām plaukstām saķer seju. Man rokā uzliesmo sāpes, un es to izpurinu.

-    Lieliski. Zīks nospļaujas pie ēkas sienas. Nu, tas laikam ari viss.

-    Laikam gan.

-    Droši vien tevi vairs nesatikšu, vai ne? Tas ir, pārējie varbūt atgriezīsies, bet tu… Puisis pieklust, tomēr pēc mirkļa turpina: Izskatās, ka tu visu labprāt atstātu aiz muguras.

-   Jā, tev varētu būt taisnība. Palūkojos uz kurpju purngaliem. Vai droši zini, ka nenāksi?

-    Nevaru. Šauna ratiņkrēslā netiks jums līdzi, un es taču viņu neatstāšu, saproti? Zīks piesardzīgi patausta zodu. Paturi acīs Ūriju, lai pārāk nepielejas, labi?

-    Labi, es piekrītu.

-    Nē, es nopietni, draugs turpina, un viņa balss kļūst klusāka kā vienmēr, kad viņš pārmaiņas pēc neplēš jokus. Apsoli, ka viņu pieskatīsi!

Kopš viņus sastapu, vienmēr ir bijis skaidrs, ka Zīks un Ūrija ir tuvāki nekā vairums brāļu. Viņi bērnībā zaudēja tēvu, un šķiet, ka pēc tam Zīks ir pildījis gan vecāku, gan brāļa lomu. Nespēju iztēloties, kā Zīks jūtas, kad Ūrija pamet pilsētu, sevišķi tagad, pēc Marlēnas nāves.

-    Apsolu.

Vajadzētu iet prom, taču ir jāpaildzina šis mirklis un jāizjūt tā nozīmīgums. Zīks bija viens no maniem pirmajiem draugiem Drošsiržu kopienā, ko ieguvu pēc iesvētību izturēšanas. Vēlāk kopā strādājām kontroltelpā, uzmanīdami kameras un rakstīdami muļķīgas programmas, kas uz ekrāna veidoja vārdus vai minēja ciparus. Viņš nekad nejautāja, kā mani patiesībā sauc un kāpēc pirmā ranga jauniņais strādā par drošībnieku un instruktoru, nevis ieņem vadoņa vietu. Viņš no manis neko neprasīja.

-    Apkampsimies vienreiz, lai ir miers, Zīks saka.

Vienā rokā joprojām stingri turēdams Keileba delmu,

otru apmetu draugam apkārt, un viņš rīkojas tāpat.

Kad atraujamies, aizvelku gūstekni pa šķērsielu un nenoturos, neuzsaucis:

-    Man tevis pietrūks!

-    Man tevis arī, mīļumiņ!

Zīks plati pasmaida, un zobi krēslā atmirdz balti. To atspīdums ir pēdējais, ko redzu, pirms nogriežos un pusskriešus steidzos uz vilcienu.

-    Tu kaut kur dosies, Keilebs elsodams izdveš. Tu un vēl daži.

-Jā-

-    Vai ar jums ies ari mana masa?

Jautājums manī atmodina zvērīgas dusmas, ko neapmierinātu asi vārdi un lamas. Tās savaldītu vien kārtīgs belziens viņam pa ausi ar atvērtu plaukstu. Keilebs saviebjas un ierauj galvu plecos, gatavs nākamajam belzienam.

Vai es izskatījos tāpat, kad tēvs sita mani?

-    Viņa nav tava māsa, es uzšņācu. Tu viņu nodevi. Tu viņu spīdzināji. Tu viņai atņēmi atlikušo ģimeni. Un kādēļ? Tāpēc, ka gribēji glabāt Džanīnas noslēpumus un sveiks un vesels palikt pilsētā? Tu esi gļēvulis.

-    Es neesmu gļēvulis, Keilebs iebilst. Es zināju:

ja…

-    Atgriezīsimies pie norunas, ka tu turēsi muti.

-    Labi, viņš piekāpjas. Bet kurp tu mani ved? Tikpat labi tu varētu mani novākt šeit, vai ne?

Es uz mirkli apstājos. Ar acs kaktiņu sazīmēju neskaidru stāvu, kas mums seko pa ietvi. Pagriezies paceļu ieroci, bet stāvs nozūd šķērsielas mutē.

Eju tālāk, vilkdams Keilebu nopakaļ un ieklausīdamies, vai aiz muguras neatskanēs soļi. Ar apaviem izkliedējam stikla šķembas. Vēroju tumšās ēkas un ceļa zīmes, kas karājas no stiprinājumiem kā pēdējās zaros palikušās rudens lapas. Tad es sasniedzu staciju, kur mēs noķersim vilcienu, un pa metāla pakāpieniem uzvedu gūstekni uz platformas.

Tālumā redzu vilcienu, kas pēdējo reizi brauc cauri pilsētai. Agrāk vilcieni šķita kā dabas stihija, kas turpināsies neatkarīgi no tā, ko darām pilsētā; tie bija kaut kas dzīvības pilns un varens. Tagad esmu saticis vīriešus un sievietes, kuri darbina vilcienus, un noslēpumu plīvurs ir pašķiries. Tomēr nekad neaizmirsīšu, ko tie man nozīmē: mana pirmā Drošsirdības izpausme bija ielēkt vilcienā, un tad tie man dāvāja brīvību, iespēju pārvietoties pa pasauli pēc tam, kad Nesavtīgo sektorā biju juties iesprostots namā, kas bija kļuvis par manu cietumu.

Kad vilciens ir gana tuvu, ar kabatas nazi pārgriežu saites ap Keileba rokām un cieši satveru viņa plaukstu.

Tu zini, kā tas darāms, vai ne? es noprasu. Lec pēdējā vagonā.

Puisis atpogā jaku un nomet to zemē. -Jā-

No viena platformas gala sākam skriet pa nodeldētajiem dēļiem, turēdamies blakus atvērtajām durvīm. Keilebs nemēģina satvert rokturi, tāpēc viņu pastumju. Puisis sagrīļojas, tad tam pieķeras un ierāpjas pēdējā vagonā. Man drīz vairs nebūs, kur skriet, tūlīt būšu nonācis platformas beigās -, tāpēc sagrābju rokturi un iešūpojos vagonā, muskuļiem kompensējot rāvienu uz priekšu.

Vagonā stāv Trisa, un viņas lūpās vīd viegls, greizs smaids. Melnās jakas rāvējslēdzējs ir aizvilkts līdz kaklam, un viņas seju ieskauj tumsa. Meitene satver mani aiz apkakles un pievelk klāt, lai noskūpstītu. Atrāvusies viņa ierunājas:

-    Man vienmēr ir paticis vērot, kā tu to dari.

Pasmaidu pretī.

-    Vai tā tu to esi ieplānojis? Keilebs aiz muguras noprasa. Gribēji, lai viņa būtu klāt, kad mani nogalināsi? Tas ir…

-    Nogalināsi? Trisa pārjautā, neskatīdamās uz brāli.

-    Nūja. Ļāvu viņam domāt, ka vedu uz nāvessoda izpildi, paskaidroju gana skaļi, lai gūsteknis dzirdētu. Zini, tāpat, kā viņš ar tevi izrīkojās Mācīto mītnē.

-    Es… Tas nav tiesa? Keileba mēness apspīdētā seja šokā atslābst. Ievēroju, ka viņa krekls ir sapogāts šķērsām.

-    Nē, es apstiprinu. Patiesībā es tev nupat izglābu dzīvību.

Puisis paver muti, lai kaut ko teiktu, bet es viņu pārtraucu:

-    Labāk vēl nesaki paldies. Mēs tevi vedīsim līdzi. Otrpus žogam.

Otrpus žogam uz vietu, no kuras viņš savulaik tik izmisīgi centās aizbēgt, ka vērsās pret miesīgu māsu. Tas šķiet piemērotāks sods par nāvi. Nāve ir ātra un noteikta. Tur, kur dodamies, viss ir tīts miglā.

Keilebs izskatās nobijies, tomēr ne tik ļoti, kā gaidīju. Tajā brīdī šķiet, ka saprotu viņa vērtību skalu: pirmajā vietā ir paša dzīvība, otrajā ērtības paša veidotā vidē un kaut kur pēc tam to cilvēku dzīvība, kuri būtu jāmīl. Keilebs ir nicināms, bet pats to neapzinās, un lamuvārdi to nemainīs; to nemainīs nekas. Mani pārņem nevis dusmas, bet smaga bezspēcība.

Vairs negribu par viņu domāt. Saņemu Trisu aiz rokas un aizvedu uz otru vagona galu, lai kopā vērotu pilsētu pazūdam tālumā. Plecu pie pleca mēs stāvam vaļējā durvju ailā, turēdamies pie rokturiem. Ēkas pret debesīm zīmē robotu siluetu.

-    Mums seko, es pārtraucu klusumu.

-    Būsim uzmanīgi, Trisa atbild.

-    Kur ir pārējie?

-    Pirmajos vagonos. Man šķita, ka mums derētu divvientulība. Cik nu tāda iespējama.

Viņa man uzsmaida. Šie ir pēdējie mirkļi, ko pavadām pilsētā. Protams, mums vajadzētu būt divatā.

-    Es ilgošos pēc šejienes, Trisa bilst.

-    Patiešām? es brīnos. Es drīzāk domāju: "Laimīgu taciņu!"

-Tev nekā nepietrūks? Nav nekādu patīkamu atmiņu? Viņa mani iedunkā.

-    Labi. Es pasmaidu. Dažas ir gan.

-Arī tādas, kas nav saistītas ar mani? meitene jautā. Tas izklausās patmīlīgi. Tu jau zini, ko domāju.

-    Laikam gan. Es paraustu plecus. Nu, Drošsiržu kopienā es ieguvu jaunu dzīvi, jaunu vārdu. Iesvētību instruktors nosauca mani par Kvartu.

-   Ak tā? Trisa piešķiebj galvu. Kādēļ neesmu viņu satikusi?

-    Tādēļ, ka viņš ir miris. Viņš bija Citādais. Atkal paraustu plecus, bet šoreiz žests nav bezrūpīgs. Amārs bija pirmais, kurš manī sazīmēja Citādo, un viņš man palīdzēja to slēpt. Tomēr viņam neizdevās nomaskēt pašam savu Citādību, un tā viņu iedzina kapā.

Trisa maigi aizskar manu roku, taču nesaka ne vārda. Es nemierīgi saknosos.

-    Redzi? es turpinu. Šeit ir pārāk daudz nelāgu atmiņu. Esmu gatavs doties prom.

Jūtos iztukšots ne skumju, bet atvieglojuma dēļ. Visa spriedze aizplūst prom. Pilsētā paliek Evelīna, Markuss, visas sēras un murgi, un ļaunās atmiņas, un kopienas, kas liedza būt man pašam. Paspiežu Trisas plaukstu.

-    Paskat! Es norādu uz tālīnu ēku puduri. Nesavtīgo sektors.

Meitene pasmaida, bet viņas acis stildaini mirdz, it kā dusošās emocijas būtu pamodušās un censtos izlauzties ārā. Vilciens dūkdams traucas pa sliedēm, pār Trisas vaigu norit asara, un pilsēta izzūd tumsā.

Vienpadsmitā nodaļa . TRĪSA

TUVOJOTIES ŽOGAM, vilciens samazina ātrumu vadītāja liek noprast, ka drīz būs jāizkāpj. Mēs ar Tobiasu sēžam vagona durvīs, kamēr tas laiski slīd pa sliedēm. Viņš apliek roku man apkārt un, paslēpis degunu manos matos, ievelk elpu. Kad paraugos uz puisi, ievēroju atslēgkaulu, kas redzams T krekla izgriezumā, un viegli augšupvērstos lūpu kaktiņus, un kaut kas manī uzkarst.

-    Par ko tu domā? Tobiass slāpēti vaicā man pie auss.

Spēji atgriežos īstenībā. Es uz viņu skatos bieži, bet ne vienmēr šādi. Šķiet, viņš ir mani pieķēris darām kaut ko mulsinošu.

-    Ne par ko! Kādēļ jautā?

-   Tāpat vien. Puisis mani ciešāk piekļauj sev pie sāniem, un es nolaižu galvu viņam uz pleca, pilnu krūti elpodama dzestro gaisu. Joprojām smaržo pēc vasaras un saules izkaltētas zāles.

-    Laikam tuvojamies žogam, es ieminos.

To nav grūti noprast: ēkas izzūd, un to vietā stājas klaji lauld, kurus izraibina jāņtārpiņu pulsējošā mirga. Man aiz muguras pie durvīm sēž Keilebs, apskāvis ceļgalus. Mēs nereizē saskatāmies, un man gribas kliegt tā, lai sadzirdētu pat vismelnākās viņa dvēseles dzīles un lai viņš beidzot saprastu, ko ir man nodarījis, taču es tikai raugos pretī, līdz viņš neiztur un novēršas.

Es pieceļos, turēdamās pie roktura, un Tobiass ar Keilebu dara to pašu. Sākumā brālis nostājas aiz mums, bet Tobiass viņu izbīda priekšā, uz paša vagona sliekšņa.

-   Tu pirmais. Pēc mana signāla! viņš izrīko. Un… aiziet!

Tobiass grūž Keilebu gana stipri, lai viņš izlēktu laukā, un mans brālis pazūd skatienam. Tobiass seko, atstādams mani vilciena vagonā vienu.

Ir muļķīgi ilgoties pēc nedzīva priekšmeta, kad būtu jāilgojas pēc tik daudziem dzīviem cilvēkiem, tomēr man jau pietrūkst šī un visu pārējo vilcienu, kuri ir mani vadājuši pa pilsētu manu pilsētu -, kad pietika drosmes tajos braukt. Vienreiz pārlaižu pirkstus vagona sienai un tad metos laukā. Vilciens kustas tik lēni, ka lēciens iznāk pārāk sparīgs, un es nevis skrienot dzēšu inerci, bet gan pakritu. Sausā zāle noskrāpē plaukstas, un es pieslejos kājās, tumsā meklēdama Tobiasu un Keilebu.

Pirms viņus atrodu, izdzirdu Kristīnas saucienu:

-    Trisa!

Viņa kopā ar Ūriju nāk man pretī. Puisis tur rokā kabatas lukturīti un izskatās modrāks nekā pēcpusdienā. Tā ir laba zīme. Draugiem aiz muguras spīd vēl citas gaismas un skan citas balsis.

-    Vai tavs brālis tika ārā? Ūrija vaicā.

-Jā. Beidzot pamanu Tobiasu, kurš tuvojas, sagrābis Keilebu aiz rokas.

-    Nesaprotu, kā tik gudrs Mācītais kā tu nespēj to ielāgot, Tobiass saka. Tev neizdosies mani noskriet.

-    Kvartam taisnība, Ūrija piebalso. Viņš ir ātrs. Ne tik ātrs kā es, bet noteikti ātrāks par tādu Snuķi kā tu.

Kristīna iesmejas.

-    Ko tādu?

-    Snuķi. Ūrija piesit degunam. Vārdu spēle. Snuķis, izošņāt, Mācītie… saprotat? Tāpat kā ar Stīvajiem.

-    Drošsiržiem nu gan ir jocīgs žargons. Ķēmarausis, Snuķis… Vai arī Taisnprāšiem ir īpašs apzīmējums?

-    Ir gan. Ūrija plati pasmīn. Kretīni.

Kristīna tik sparīgi pagrūž puisi, ka viņš nomet lukturīti. Tobiass smiedamies mūs aizved pie pārējā pulciņa dažas pēdas tālāk. Torija pavēcina savu kabatas bateriju gaisā, lai pievērstu visu uzmanību, tad mūs uzrunā:

-    Labs ir, līdz Johannas mašīnām ir jāiet minūtes desmit, tāpēc sākam kustēties! Ja kāds kaut iepīkstēsies, piekaušu līdz nemaņai. Mēs vēl neesam tikuši ārā.

Saspiežamies ciešāk kā stingri savilktas kurpju auklas. Torija soļo kādu gabaliņu priekšā, un tumsā viņa no mugurpuses atgādina Evelīnu: tikpat slaikiem un stiegrainiem locekļiem, atliektiem pleciem un pašpārliecību, kas teju vai biedē. Lukturīšu gaismā uz viņas skausta sazīmēju vanaga tetovējumu; tas bija pirmais, par ko ar viņu runāju, kad šī sieviete vadīja manu piederības pārbaudi. Viņa pastāstīja, ka tas simbolizē pārvarētās bailes no tumsas. Interesanti, vai šobrīd tās Torijai vēl arvien piezogas, lai gan viņa ir tik centīgi stājusies tām pretī? Vai bailes jelkad patiešām izzūd vai tikai zaudē varu pār mums?

Torija ar katru mirkli attālinās, drīzāk skriedama nekā iedama. Viņa alkst pamest pilsētu, aizbēgt no vietas, kur noslepkavoja viņas brāli un viņa izcīnīja varu, ko pēc tam atņēma nepiederīgā, kurai vajadzēja būt pagalam.

Torija ir tik tālu mums priekšā, ka bridi, kad norīb šāvieni, redzu krītam tikai viņas lukturīti, nevis viņu pašu.

-Sadalieties! Tobiass noaurojas pāri kliedzieniem un juceklim. Skrieniet!

Tumsā meklēju viņa roku, taču to neatrodu. Pagrābju ieroci, ko Ūrija man iedeva pirms aiziešanas, un izstiepju sev priekšā, ignorēdama kamolu, kas aizsprosto rīkli, kolīdz pieskaros pistolei. Nedrīkstu uz labu laimi brāzties nakti. Vajag gaismekli. Metos pie Torijas un nokritušās kabatas baterijas.

It kā dzirdu šāvienus, klaigas un skrejošus soļus, bet tos īsti neuztveru. Tāpat dzirdu, bet īsti nejūtu savu sirdspukstu dunu. Notupstos pie nomestā gaismas stara un paceļu lukturīti. Gribu to paķert un steigties tālāk, taču gaismā ieraugu Torijas seju. Tā mirdz sviedros, un acis zem plakstiņiem kustas, it kā viņa kaut ko meklētu, bet būtu pārāk nogurusi, lai atrastu.

Viena lode ir trāpījusi viņai vēderā, otra krūtīs. No šādiem ievainojumiem Torija neatveseļosies. Varbūt es dusmojos uz viņu par to, ka Džanīnas laboratorijā viņa man stājās pretī, tomēr šī ir Torija, kura sargāja manas Citādības noslēpumu. Rīkle aizžņaudzas, atminoties, kā viņai sekoju iekšā piederības pārbaudes telpā, piekalusi skatienu vanaga tetovējumam.

Sieviete palūkojas uz mani. Uzacis savelkas kopā, bet viņa nerunā.

Ar īkšķi pieturu kabatas bateriju un pasniedzos, lai paspiestu viņas sasvīdušos pirkstus.

Kāds tuvojas, un es pavēršu lukturīti un ieroci skaņas virzienā. Baterija izgaismo sievieti ar nepiederīgo rokas apsēju un pistoli, kura ir notēmēta uz manu galvu. Izšauju, tik cieši sakodusi zobus, ka tie nošņirkst.

Lode ķer uzbrucēju vēderā, un viņa ar ldiedzienu akli izšauj tumsā.

Atkal paraugos uz Toriju, viņas acis ir aizvērtas un augums rāms. Pavērsusi lukturīti pret zemi, steidzos prom no viņas un sievietes, kuru tikko nošāvu. Kājas smeldz, un plaušās dedzina. Nezinu, kurp dodos un vai metos taisni briesmās vai prom no tām, tomēr turpinu skriet, cik vien ilgi spēju.

Beidzot tālumā pamanu gaismu. Sākumā to noturu par vēl vienu kabatas bateriju, taču tuvojoties saprotu, ka tās avots ir lielāks un stabilāks starmetis. Saklausu dzinēja rūkoņu un pieliecos, lai paslēptos garajā zālē. Izslēdzu lukturīti un turu pistoli gatavībā. Pikaps piebremzē, un es izdzirdu balsi:

-    Torij?

Šķiet, tā ir Kristīna. Mašīna ir sarkana un aprūsējusi Sirsnīgo transporta līdzeklis. Iztaisnojos un pavēršu baterijas staru kūli pret sevi, lai draudzene mani redzētu. Pikaps apstājas dažas pēdas no manis, un Kristīna, izlēkusi no blakussēdētāja vietas, metas man ap kaklu. Lai notikušo vērstu reālāku, atsaucu atmiņā Torijas kritienu un nepiederīgo sievietes rokas, piespiestas pie vēdera, taču nekas nesanāk. Notikušais neliekas reāls.

-    Paldies Dievam! Kristīna izdveš. Kāp iekšā! Sameldēsim Toriju.

-Torija ir mirusi, es vienkārši atbildu, un vārds "mirusi" visu padara reālu. Ar plaukstām noslauku pār vaigiem ritošās asaras un cenšos savaldīt elsas. Es… es nošāvu to sievieti, kura viņu nogalināja.

-    Ko? Izklausās, ka Johanna ir tuvu panikai. Viņa no vadītāja vietas paliecas man tuvāk. Ko tu teici?

-    Torija ir pagalam, es atkārtoju. Es redzēju, kā tas notika.

Johannas sejas izteiksmi slēpj mati. Viņa ar pūlēm izelpo.

-    Nu tad meklēsim pārējos.

Iekāpju pikapā. Johanna piespiež gāzes pedāli, ierēcas dzinējs, un mēs kratāmies pa zāli, lai atrastu biedrus.

-    Vai kādu no viņiem redzējāt? es jautāju.

-    Dažus. Karu, Ūriju, Johanna atbild. Citu nevienu.

Pieķeras pie durvju roktura un to cieši sažņaudzu. Ja

es būtu cītīgāk meklējusi Tobiasu… Ja nebūtu apstājusies pie Torijas…

Ja nu Tobiass nav izdzīvojis?

-    Ar viņiem noteikti viss ir kārtbā, Johanna turpina. Tavs puisis prot par sevi parūpēties.

Paloku galvu bez pārliecības. Tobiass nudien māk gādāt par sevi, taču uzbrukuma laikā izdzīvo tikai veiksminieki. Prasme nepalīdz nostāties vietā, kur tev netrāpīs lodes, vai raidīt šāvienu tumsā un trāpīt cilvēkam, kuru neredzēji. Atliek paļauties uz laimi vai likteni atkarībā no tā, kam tici. Un es nezinu nekad neesmu zinājusi -, kam īsti ticu.

Viņam viss ir kārtībā, viņam viss ir kārtībā, viņam viss ir kārtībā.

Tobiasam viss ir kārtībā.

Rokas trīc, un Kristīna paspiež manu ceļgalu. Johanna stūrē uz tikšanās vietu, kur pamanīja Ūriju un Karu. Vēroju, kā spidometra adata kāpj augšup, tad apstājas pie atzīmes "septiņdesmit pieci". Ceļa grambām šūpojot mašīnu, kabīnē nemitīgi uzgrūžamies cita citai.

Tur! Kristīna norāda. Priekšā vīd gaiši punktiņi: daži ir niecīgi kā kabatas lukturīši, citi tik lieli kā auto starmeši.

Piebraucam tiem klāt, un es viņu ieraugu. Tobiass sēž uz cita pikapa motora pārsega, un viņa roka mirkst asinīs. Kara ar aptieciņu stāv viņam priekšā. Dažas pēdas tālāk zālē tup Keilebs un Pīters. Pirms vēl Johanna ir apturējusi mašīnu, atveru durvis, izlecu ārā un metos pie Tobiasa. Viņš pieceļas, ignorēdams Karas pavēli palikt uz vietas, un mēs satriecamies kopā. Puiša veselā roka apvijas man apkārt un atrauj no zemes. Tobiasa krekls uz muguras ir piesūcies sviedriem, un, kad puisis mani noskūpsta, viņa lūpas ir sāļas.

Visi spriedzes kamoli manī acumirklī atraisās. Tobrīd jūtos kā no jauna piedzimusi.

Viņam viss ir kārtībā. Esam izkļuvuši no pilsētas. Viņam viss ir kārtībā.

Divpadsmitā nodaļa tobiass

ŠAUTĀ BRŪCE ROKĀ PUKST kā vēl viena sirds. Kad Trisa paceļ roku, lai norādītu uz kaut ko labajā pusē garenu, zemu ēku rindu, ko izgaismo zilas avārijas lampas, viņas pirkstu kauliņi aizskar manējos.

-    Kas tās tādas? meitene jautā.

-    Pārējās siltumnīcas, Johanna atsaucas. Tām nevajag daudz darbaspēka, bet šeit mēs visu ko audzējam lielos daudzumos: lopus, izejvielas audumam, kviešus un tā tālāk.

Siltumnīcu rūtis zaigo zvaigžņu gaismā, slēpdamas dārgumus, ko iztēlojos to iekšpusē: nelielus krūmus ar ogu pilniem zariem, vagas ar zemē ieraktiem kartupeļiem.

-    Viesiem jūs tās nerādāt, es nosaku. Mēs šīs siltumnīcas neredzējām.

-    Sirsnīgajiem ir ne viens vien noslēpums, Johanna lepni attrauc.

Ceļš ir garš un taisns, un to izraibina plaisas un ciņi. Malās vīd mezglaini koki, sagāzti laternu stabi, vecas elektrolīnijas. Šur tur pamanu vientulīgus asfalta fragmentus, kam cauri laužas nezāles, trūdošu koku kaudzi, sabrukušu māju.

Jo vairāk prātoju par šo ainavu, kas visām Drošsiržu patruļvienlbām tika pasludināta par normālu, jo skaidrāk sev apkārt ieraugu veco pilsētu. Šeit nami ir zemāki par tiem, kurus atstājām aiz muguras, bet to ir tikpat daudz. Veca pilsēta tika pārvērsta ldajā laukā, lai Sirsnīgajiem būtu, kur audzēt pārtiku. Citiem vārdiem sakot, to nolīdzināja ar zemi, nodedzināja un sagrāva. Pat ceļi izzūd, un zemei ir dota brīva vaļa pār drupām.

Izbāžu roku pa logu, un vējš apvijas pirkstiem kā matu šķipsnas. Mazotnē māte izlikās, ka no vēja veido priekšmetus, un tos viņa atdeva man: āmurus un naglas, zobenus, skrituļslidas. Šo spēli spēlējām vakaros, sēžot dārzā, pirms mājās pārradās Marlcuss. Tā kliedēja bailes.

Kravas kastē mums aiz muguras sēž Keilebs, Kristīna un Ūrija. Kristīna un Ūrija ir iekārtojušies tik cieši blakus, ka pleci saskaras, taču viņi lūkojas katrs uz savu pusi kā svešinieki, nevis draugi. Aiz mums brauc vēl viena mašīna, kuru vada Roberts, un tajā sēž Kara un Pīters. Kopā ar viņiem vajadzēja būt arī Torijai, un šī doma sirdī atver tukšumu. Torija vadīja manu piederības pārbaudi. Viņa pirmoreiz lika ieprātoties, ka es varētu pamest Nesavtīgos ka man viņi jāpamet. Šķiet, esmu Torijas parādnieks, taču viņa nomira, pirms paguvu parādu atdot.

Lūk, Johanna pārtrauc klusumu. Drošsiržu patruļas neiet tālāk par šo robežu.

Nav nedz žoga, nedz sienas, kas Sirsnīgo teritoriju atdalītu no ārpasaules, bet es atceros, kā no kontroltelpas uzraudzīju Drošsiržu patruļvienības un raudzījos, lai tās nepārkāptu robežu, kas atzīmēta ar X rindu. Tika gādāts, lai mašīnām beigtos degviela, ja tās aizbrauktu par tālu; tā bija smalka sistēma, kas sargāja gan mūsu, gan viņu drošību. Tagad saprotu, ka šis bija Nesavtīgo noslēpums.

-    Vai viņi jelkad ir pārkāpuši robežu? Trisa vaicā.

-    Dažas reizes, Johanna atbild. Mūsu pienākumos ietilpa tikt galā ar sekām, ja gadījās tāda situācija.

Trisa viņu uzlūko, un sieviete parausta plecus.

-    Katrai kopienai ir savs serums, Johanna paskaidro.

-    Drošsiržu serums rada halucinācijas, Taisnprāšu liek runāt patiesību, Sirsnīgo iedveš mieru, Mācīto nogalina… Trisa manāmi nodrebinās, bet Johanna turpina, it kā nekas nebūtu noticis. Un Nesavtīgo serums izdzēš atmiņu.

-    Izdzēš atmiņu?

-    Gluži kā Amandas Riteres gadījumā, es ierunājos.

-     Viņa teica: "Ir daudz kā tāda, ko priecāšos aizmirst." Vai atceries?

-   Jā, tieši tā, Johanna apstiprina. Sirsnīgo uzdevums ir ievadīt Nesavtīgo serumu visiem, kuri aizklīst pāri robežai, tikai tik daudz, lai viņi aizmirstu, ko redzējuši. Noteikti esam dažus palaiduši garām, bet ne daudzus.

Pieklustam, un es prātā atkal un atkal apsveru dzirdēto. Ir ļoti nepareizi cilvēkam atņemt atmiņas es jūtu dziļi pakrūtē, kaut gan apzinos, ka tas ir vajadzīgs, lai pasargātu mūsu pilsētu tik ilgi, cik nepieciešams. Laupot cilvēkam atmiņas, mainās visa viņa būtība.

Šķiet, ka tūlīt izlēkšu no ādas. Jo vairāk attālināmies no Drošsiržu patruļvienību ārējās robežas, jo tuvāk esam patiesībai par to, kas atrodas ārpus vienīgās pasaules, kuru pazīstu. Mani plosa bailes, gaidas, apjukums un vēl simtiem citu emociju.

Blāvajā rīta gaismiņā pamanu kaut ko mums priekšā un satveru Trisas roku. Paskaties! es mudinu.

Trīspadsmitā nodaļa trīsa

PASAULE, kas atrodas ārpus mūsējās, ir ceļu, tumšu ēku un pārrautu elektrolīniju pārpilna.

Cik vien tālu redzu, šeit nav dzīvības: nekas nekustas, vienīgo skaņu rada vējš un mani soļi.

Ainava izskatās kā nepabeigts teikums: viena daļa ir aprauta un palikusi karājamies gaisā, bet otra vēsta par pavisam ko citu. Mūsu teikuma pusē ir tukšs klajums, zāle un ceļš. Otrā pusē atrodas divi betona mūri un starp tiem pusducis sliežu. Tālāk sienas savieno betona tilts un abpus sliedēm slejas koka, ķieģeļu un stikla celtnes ar tumšiem logiem. Tām apkārt aug mežonīgi koki ar kopā savītiem zariem.

Uz zīmes ceļa labajā pusē ir rakstīts 90.

-    Ko tagad? Ūrija noprasa.

-    Sekojam sliedēm, es atbildu tik klusi, ka dzirdu tikai pati.

* * *

Pie robežas starp mūsu pasauli un viņējo lai kas arī būtu šie "viņi" izkāpjam no auto. Roberts un Johanna īsi atvadās, apgriež kravas mašīnas un dodas uz pilsētu. Lūkojos viņiem nopakaļ. Nespēju iztēloties, kā var atbraukt tik tālu un tad griezties atpakaļ, tomēr pilsētā droši vien netrūkst darāmā. Johannai ir jāvada Sabiedroto dumpis.

Mēs pārējie es, Tobiass, Keilebs, Piters, Kristina, Ūrija un Kara ar līdzņemamo mantu mazumiņu sākam soļot gar sliedēm.

Tās nav tādas pašas kā pilsētā. Šeit sliedes ir pulētas un mirdzošas un starp tām atrodas nevis dēļi, bet gan teksturēts metāls. Priekšā ieraugu vienu no vilcieniem, kas kādreiz pa tām brauca, bet tagad stāv pamests netālu no sienas. Tā jumtu un lokomotīves priekšgalu klāj spoguļgludas metāla plātnes, un sānos rindojas tonēti logi. Kad pietuvojamies, iekšā ievēroju kastaņbrūnus, mīkstus sēdekļus. Laikam cilvēld nelec šajos vilcienos iekšā un no tiem ārā.

Tobiass man aiz muguras soļo pa sliedi, izpletis rokas, lai noturētu līdzsvaru. Pārējie ir izklīduši: Pīters un Keilebs iet gar vienu sienu, Kara gar otru. Daudz nerunājam, tikai reizumis norādām uz kaut ko jaunu: ceļa zīmi, namu vai liecību par to, kāda ir bijusi šī pasaule, kad šeit kūsāja dzīvība.

Ar betona sienām vien pietiek, lai piesaistītu manu uzmanību. Tās klāj savādi attēli ar cilvēkiem, kuru āda ir tik gluda, ka viņi vairs neatgādina cilvēkus, un raibām pudelēm ar šampūnu, matu balzamu, vitamīniem vai man nepazīstamām vielām un uzrakstiem "Vodka", "Coca-Cola" un "Enerģijas dzēriens". Krāsas, formas, vārdi un bildes apbur ar savu spilgtumu un dažādību.

Trisa. Tobiass nolaiž plaukstu man uz pleca, un es apstājos.

Viņš piešķiebj galvu un jautā:

-    Vai dzirdi?

Saklausu mūsu biedru soļus un slāpētās balsis. Dzirdu savu un Tobiasa elpu. Bet zem šīm skaņām slēpjas klusa, nevienmērīga dūkoņa. Gluži kā dzinējs.

-    Stāt! es uzsaucu.

Man par brīnumu, visi paklausa, ieskaitot Pīteru, un mēs sapulcējamies starp sliedēm. Pīters izvelk no maksts ieroci un to paceļ; es daru to pašu abām rokām aptvērusi pistoles spalu, lai tas nedrebētu. Atceros, cik viegli agrāk bija turēt rokā šaujamo. Tā vairs nav.

Ceļa līkumā kaut kas parādās. Tā ir melna kravas mašīna, lielāka par jebkuru citu, ko esmu redzējusi. Segtajā kravas kastē varētu sasēst vairāk nekā ducis cilvēku.

Es noskurinos.

Auto pārlīgojas pāri sliedēm un apstājas divdesmit pēdas no mums. Ieraugu vadītāju viņam ir tumša āda un gari mati, kas pakausī sasieti mezglā.

-    Ak Dievs! Tobiass izdveš un ciešāk sažņaudz savu ieroci.

No blakussēdētāja vietas izkāpj sieviete. Šķiet, ka viņa ir Johannas vecumā; ādu biezā slānī klāj vasarraibumi, un mati ir tumši, gandrīz melni. Sieviete nolec zemē un paceļ abas rokas, lai mēs redzētu, ka viņa nav bruņota.

-    Sveiki! viņa mūs uzrunā un nedroši pasmaida. Mani sauc Zoja. Šis ir Amārs.

Sieviete ar galvu pamāj uz šofera pusi. Arī viņš ir izkāpis no mašīnas.

-    Amārs ir miris, Tobiass izgrūž.

-    Nē, neesmu vis. Pierodi, Kvart, Amārs saka.

Tobiasa seja ir bailēs saspringusi. Es viņu nevainoju.

Ne katru dienu no mirušajiem atgriežas tev dārgs cilvēks.

Prātā pazib visi, kurus esmu zaudējusi. Linna. Marlēna. Vils. Als.

Tēvs. Māte.

Ja nu arī viņi ir dzīvi gluži kā Amārs? Ja nu mūs šķir nevis nāve, bet tikai drāšu žogs un zemes gabals?

Nespēju apspiest cerību, lai cik muļķīga tā būtu.

-    Mēs strādājam tās pašas organizācijas labā, kura dibināja jūsu pilsētu, Zoja paskaidro, paglūnēdama uz Amāru. No šis organizācijas nāca arī Edīte Priora. Un…

Sieviete iebāž roku kabatā un izņem mazliet saburzītu fotogrāfiju. Viņa to pastiepj mums un tad cilvēku un ieroču drūzmā uzmeklē manu skatienu.

-Manuprāt, tev derētu to aplūkot, Trisa. Panākšu tuvāk un nolikšu to zemē, un tad atkāpšos. Labi?

Viņa zina manu vārdu. Rīkle bailēs aizžņaudzas. Kā viņa zina manu vārdu? Un ne to vien. Arī manu iesauku vārdu, kuru izvēlējos, kad pievienojos Drošsiržiem.

-    Labi, es piekrītu tik aizsmakušā balsī, ka atbilde ir tikko dzirdama.

Zoja pasper soli uz priekšu, atstāj fotogrāfiju uz sliedēm un atgriežas vecajā vietā. Pametu mūsu drošo pulciņu un notupstos pie attēla, nenolaizdama skatienu no sievietes. Tad ar fotoattēlu rokā atkāpjos.

Tajā ir redzami vairāki cilvēki, kuri rindā stāv pie drāšu sētas, apmetuši rokas cits citam ap pleciem un muguru. Pēc vasarraibumiem atpazistu Zoju bērnībā un redzu vēl dažus svešiniekus. Jau grasos jautāt, kāda man jēga pētīt šo attēlu, kad ieraugu jaunu sievieti ar nespodri blondiem, zirgastē sasietiem matiem un platu smaidu.

Māte. Ko mana māte dara kopā ar šiem ļaudīm?

Sirdi sažņaudz skumjas, sāpes, ilgas, varbūt vēl kaut kas.

-    Ir daudz, ko paskaidrot, Zoja turpina. Bet šī nav piemērota vieta. Mēs gribētu jūs aizvest uz savu bāzi. Tā atrodas neilga brauciena attālumā.

Joprojām turēdams ieroci, Tobiass ar brīvo roku pieskaras pie manas plaukstas locītavas un paceļ fotogrāfiju tuvāk sejai.

-    Tā ir tava māte? viņš jautā.

-Tā ir mamma? Keilebs iesaucas un paspraucas Tobiasam garām, lai man pār plecu apskatītu attēlu.

-   Jā, es atbildu viņiem abiem.

-   Kā tev šķiet, vai vajadzētu viņiem uzticēties? Tobiass klusu noprasa.

Zoja neizskatās un neizklausās pēc meles. Ja viņa zina, kas esmu, un prata mūs šeit atrast, tas droši vien tādēļ, ka viņai ir piekļuve pilsētai. Tātad viņa saka patiesību, apgalvodama, ka ir no tās pašas ļaužu grupas, no kuras nāca Edīte Priora. Un šeit ir arī Amārs, kurš vēro katru Tobiasa kustību.

-    Mēs ieradāmies, lai atrastu šos cilvēkus, es atčukstu. Kādam taču ir jāuzticas, vai ne? Citādi kulsimies pa tukšaini un droši vien nomirsim badā.

Tobiass noņem roku no manas plaukstas locītavas un nolaiž pistoli. Es rīkojos tāpat. Arī pārējie lēnām seko mūsu piemēram, un Kristīna aizvāc šaujamo pēdējā.

-    Lai kurp mēs ietu, jebkurā brīdī drīkstēsim doties prom, draudzene saka. Labi?

Zoja piespiež plaukstu pie krūtīm, tieši virs sirds.

-    Dodu godavārdu.

Mūsu visu dēļ ceru, ka viņas godavārdam ir svars.

Četrpadsmita nodaļa tobiass

STĀVU UZ KRAVAS KASTES MALAS, turēdamies pie karkasa, kam pāri pārklāts brezents. Gribētos, lai jaunā realitāte būtu simulācija, jo tad es varētu to ietekmēt un izprast. Tomēr tā nav, un es to nesaprotu.

Amārs ir dzīvs.

"Pielāgojieties!" tā bija viena no viņa iecienītākajām pavēlēm iesvētību laikā. Reizēm viņš to izkliedza tik bieži, ka tā rādījās sapņos un no rītiem mani rāva augšā kā modinātājs, liekot paveikt vairāk, nekā spēju. Pielāgojies. Pielāgojies ātrāk, pielāgojies labāk, pielāgojies apstākļiem, pie kādiem cilvēkam nekad nevajadzētu pierast.

Gluži kā tagad, atstājot gatavu pasauli un dodoties atklāt jaunu.

Vai uzzinot, ka tavs mirušais draugs ir dzīvs un sēž pie stūres mašīnai, kurā tu brauc.

Trisa, iekārtojusies man aiz muguras uz sola, kas stiepjas visgarām kravas kastei, tur rokās saņurcīto fotogrāfiju. Meitenes pirksti svārstās virs mātes sejas, gandrīz to aizskarot, bet vienmēr atraujoties. Kristīna sēž viņai vienā pusē, Keilebs otrā. Droši vien Trisa viņam ļauj palikt tikai tāpēc, lai viņas brālis redzētu šo attēlu;

Trisa ar visu augumu tiecas no viņa prom, piespiezdamās pie Kristīnas sāna.

-    Vai tā ir jūsu mamma? Kristīna jautā.

Trisa un Keilebs pamāj ar galvu.

-    Viņa tur izskatās tik jauna! Un glīta, Kristīna piebilst.

-   Jā, ir gan. Tas ir, bija.

Gaidu, ka Trisas atbilde skanēs skumji, it kā atmiņas par mātes gaistošo skaistumu darītu sāpes. Taču meitenes balss nervozi nodreb, un viņa ir gaidpilni sakniebusi lūpas. Kaut nu viņa neuzkurinātu sevi veltas cerības!

-    Ļauj paskatīties, Keilebs lūdz, pastiepis roku pret māsu.

Trisa mēmi, uz brāli pat nepalūkodamās, iedod viņam fotogrāfiju.

Es atkal pievēršos pasaulei, no kuras mēs attālināmies. Sliežu galam. Bezgalīgajiem laukiem. Un tālumā vīdošajai Bāzei, tik tikko saskatāmai dūmakā, kas aizplīvuro pilsētas siluetu. Ir savādi to redzēt no šejienes it kā joprojām varētu to aizskart, ja pastieptu roku, kaut gan esmu aizbraucis tik tālu prom.

Pīters pienāk man blakus pie kravas kastes malas, turēdamies pie brezenta, lai nezaudētu līdzsvaru. Sliedes aizlīkumo prom no mūsu ceļa, un lauld vairs nav manāmi. Zeme kļūst līdzenāka, uzbērumi abās pusēs pamazām izzūd, un es ieraugu mājas: dažas ir tik mazas kā Nesavtīgo sektorā, citas platas kā uz sāniem apgāzti debesskrāpji.

Milzīgi, mežonīgi koki aug ārpus cementa nožogojumiem, kam būtu vajadzējis tos savaldīt, un stiepj saknes pa asfaltu. Uz kāda jumta dzegas tup rinda melnu putnu, līdzīgi tiem, kuri ir uztetovēti uz Trisas atslēgkaula. Mašīnai braucot garām, putni ieķērcās un izklīst gaisā.

Šī ir savvaļas zeme.

Vairs nespēju to izturēt, un man nākas atkāpties un apsēsties uz sola. Saņemu galvu rokās un aizmiedzu acis, lai neredzētu vairs neko jaunu. Uz muguras jūtu Trisas stipro roku, kas mani sāniski pievelk pie viņas slaidā auguma. Manas plaukstas ir notirpušas.

-    Koncentrējies uz šo brīdi, Kara ierosina no otra kravas kastes gala. Piemēram, uz mašīnas kustību. Tas palīdzēs.

Pamēģinu. Domāju par to, cik ciets ir sols un kā mašīnas svārstības pat uz līdzena ceļa atbalsojas man kaulos. Izšķiru tikko jaušamo līgošanos pa labi un pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ un uzsūcu ķermenī ik palēcienu, auto kratoties pāri sliedēm. Koncentrējos, līdz apkārt savelkas tumsa un vairs nejūtu ne laika ritējumu, ne jaunatklājumu raisīto paniku. Tikai mūsu pārvietošanos pa zemi.

-    Tagad gan tev derētu paskatīties apkārt, Trisa vārgi ierunājas.

Kristīna un Ūrija stāv vietā, kur pirms brīža biju es, un lūkojas gar brezenta sienas malu. Paraugos viņiem pār plecu, lai noskaidrotu, kurp braucam. Priekšā stiepjas augsts žogs, un apkārtne šķiet tukša salīdzinājumā ar blīvi sabūvētajām ēkām, kuras redzēju pirms apsēšanās. Sēta ir veidota no vertikāliem melniem stieņiem, kuru asie gali izliecas uz ārpusi, lai uzdurtu katru, kurš mēģinātu pārrāpties tai pāri.

Dažas pēdas aiz sētas slejas vēl viens žogs. Šis ir pīts no drātīm gluži kā tas, kurš ieskauj pilsētu, un žoga augšpusē vijas dzeloņstieples. Sēta skaļi zum, tātad ir pieslēgta pie strāvas. Starp abiem žogiem soļo cilvēki ar ieročiem, kas mazliet atgādina mūsu peintbola šautenes, tikai tie ir daudz nāvīgāki un varenāki.

Pie pirmās sētas ir piestiprināta zīme ar uzrakstu ĢENĒTISKĀS LABKLĀJĪBAS BIROJS.

Es izdzirdu Amāra balsi viņš runā ar bruņotajiem sargiem taču neizšķiru vārdus. Pirmajā žogā atveras vārti un mūs izlaiž cauri; tad tiekam cauri otrai sētai. Aiz abām robežām valda… kārtība.

Cik vien tālu sniedzas skatiens, redzu zemas celtnes, starp kurām atrodas nopļauts zāliens un jauni kociņi. Ielas ir labā stāvoklī, un tajās ir uzstādītas ceļa zīmes bultas, kuras norāda dažādos virzienos: SILTUMNĪCAS taisni uz priekšu; DROŠĪBAS PRIEKŠPOSTENIS pa kreisi; VIRSNIEKU REZIDENCES pa labi; GALVENĀ MĪTNE taisni uz priekšu.

Lai redzētu mītni, pieceļos un izliecos no kravas mašīnas, tā ka pa pusei karājos virs ielas. Ģenētiskās labklājības birojs nav augstceltne, tomēr ēka ir milzīga, platāka, nekā iespējams saskatīt, īsts stikla, tērauda un betona milzis. Aiz tās pamanu dažus torņus ar šķīvjiem galā. Nez kādēļ prātā iešaujas kontroltelpa, un es gudroju, vai esmu uzminējis pareizi.

Ja neskaita sargus starp žogiem, ārā ir maz ļaužu. Nedaudzie garāmgājēji apstājas un mūs vēro, bet mēs aizbraucam tālāk tik žigli, ka nesazīmēju viņu sejas izteiksmi.

Kravas mašīna nobremzē pie divviru durvīm, un Pīters pirmais izlec laukā. Mēs viņam sekojam un uz ietves sastājamies plecu pie pleca tik cieši kopā, ka dzirdu biedru ātro elpu. Pilsētā mūs nošķīra kopienas, vecums un pagātne, taču te šīs robežas tiek nojauktas. Neviena cita mums nav.

-    Sākas, Trisa nomurmina, kad Zoja un Amārs nāk uz mūsu pusi.

Sākas, es domās nosaku pats sev.

* * *

-    Esiet sveicināti mūsu mītnē! Zoja mūs uzrunā. Agrāk šī ēka bija O'Hāras lidosta, viena no noslogotākajām visā valstī. Tagad šeit atrodas Ģenētiskās labklājības birojs jeb vienkārši Birojs, kā mēs to saucam. Tā ir Savienoto Valstu valdības dibināta iestāde.

Saspringtie vaibsti atslābst. Es saprotu viņas izrunātos vārdus vienīgi īsti nezinu, ko nozīmē "lidosta" un "savienotās valstis", taču kopā tie neveido jēgu. Ne es vienīgais esmu apjucis arī Pīters jautājoši paceļ abas uzacis.

-    Piedodiet, Zoja saka. Visu laiku aizmirstu, cik maz jūs zināt.

-    Manuprāt, mūsu nezināšana ir jūsu, nevis mūsu vaina, Pīters norāda.

-    Mēģināšu vēlreiz. Zoja maigi pasmaida. Visu laiku aizmirstu, cik maz informācijas esam jums snieguši. Lidosta ir gaisa pārvadājumu centrāle un…

-    Gaisa pārvadājumu? Kristīna viņu neticīgi pārtrauc.

-    Gaisa pārvadājumi ir viens no tehnoloģijas jaunievedumiem, par ko mums nevajadzēja zināt, kamēr dzīvojām pilsētā, Amārs paskaidro. Tie ir droši, ātri un fantastiski.

-    Oho… Trisa novelk.

Viņa izskatās priecīgi satraukta, turpretī es iedomājos par traukšanos pa gaisu augstu virs mītnes, un mani pārņem nelabums.

-    Lai nu kā, līdz ar eksperimentu uzsākšanu lidostu pārveidoja šajā bāzē, lai mēs no attāluma varētu novērot to norisi, Zoja klāsta. Es jūs aizvedīšu uz kontroltelpu satikties ar Deividu, Biroja vadītāju. Jūs redzēsiet daudz ko tādu, ko nesaprotat, tomēr varbūt labāk saņemt skaidrojumus, pirms apberat mani ar jautājumiem. Tāpēc paturiet prātā visu, par ko gribat noskaidrot vairāk, un vēlāk pavaicājiet man vai Amāram.

Sieviete dodas uz ieeju, un divi bruņoti sargi atver viņai durvis un sveicinot uzsmaida. Kontrasts starp draudzīgo uzņemšanu un pret plecu atslietajiem ieročiem ir teju smieklīgs. Šautenes ir milzīgas, un es prātoju, kā ir izšaut, ja, jau turot pirkstu uz mēlītes, var izjust ieroču nāvējošo varu.

Ieejot mītnē, sejai uzvēdī vēss gaiss. Logi paceļas augstu virs galvas un ielaiž telpā blāvu gaismu. Tie ir patīkamākie no visa, ko redzu: lailcazobs un netīrumi flīžu grīdu ir padarījuši nespodru, sienas ir pelēkas un kailas. Priekšā atrodas cilvēku un iekārtu drūzma, un zīme vēsta: DROŠĪBAS KONTROLES PUNKTS. Netieku gudrs, kādēļ vajag tik daudz pārbaužu, ja šejieniešus sargā divi žogi, no kuriem viens ir aprīkots ar strāvu, un vairāki kareivju posteņi. Bet šī jau nav mana pasaule.

Nē, šī nepavisam nav mana pasaule.

Trisa piebiksta man pie pleca un norāda uz garās halles galu.

-    Paskaties!

Telpas otrā pusē, aiz drošības kontroles punkta, atrodas milzīgs klintsbluķis, virs kura karājas kāda stikla ierīce. Tas ir lielisks piemērs visam nesaprotamajam, ko šeit novērosim. Tāpat neizprotu Trisas alkaino skatienu, ar kādu viņa pēta apkārtni, it kā tādējādi vien varētu sevi uzturēt pie dzīvības. Brīžiem šķiet, ka mēs abi esam viens un tas pats cilvēks, taču tādās reizēs kā šī tik spēcīgi izjūtu mūsu atšķirības, it kā būtu ieskrējis sienā.

Kristīna Trisai kaut ko saka, un abas pasmaida. Visas skaņas liekas slāpētas un izkropļotas.

-    Vai tev viss ir labi? Kara man vaicā.

-   Jā, es automātiski atbildu.

-    Zini, šobrīd ir pilnīgi loģiski krist panikā, viņa piebilst. Nav vajadzīgs visu laiku uzsvērt, ka esi nesatricināmi vīrišķīgs.

-    Kāds…?

Kara pasmaida, un es atskārstu, ka viņa joko.

Cilvēki drošības kontroles punktā pakāpjas malā, mūsu priekšā izveidodami eju. Zoja paziņo:

-    Šajā iestādē nav atļauts ienest ieročus, bet, ja tos atstāsiet šeit, varēsiet tos atkal saņemt, ja izlemsiet doties prom. Kad būsiet atdevuši bruņojumu, iziesim cauri skeneriem un turpināsim ceļu.

-    Tā sieviete ir kaitinoša, Kara nopurpina.

-    Ko? es pārjautāju. Kāpēc?

-    Viņa nespēj nolikt malā savas zināšanas, jaunā sieviete paskaidro, izvilkdama pistoli. Runā tā, it kā viss būtu pats par sevi saprotams, kaut gan tā nepavisam nav.

-    Tev taisnība, es nepārliecināti piekrītu. Tas ir kaitinoši.

Man priekšā Zoja ieliek savu šaujamo pelēkā tvertnē un dodas uz skeneri cilvēka izmēra kasti ar tukšu vidu, kam tik tikko var iziet cauri. Izņemu pats savu ieroci tas ir smags, pilns neizšautu ložu un ielieku to pie pārējiem traukā, ko man pasniedz apsargs.

Vēroju, kā cauri skenerim izsoļo vispirms Zoja, tad Amārs, Pīters, Keilebs, Kara un Kristīna. Apstājies pie sienām, kas saspiedis manu augumu, jau atkal jūtu mostamies bailes: plaukstas kļūst nejūtīgas, krūškurvis sažņaudzas. Ierīce atgādina koka kasti, kura mani iesloga baiļu panorāmā, salaužot kaulus.

Es šeit nedrīkstu krist panikā. Es tai neļaušos.

Pavēlu sev ieiet skeneri un apstājos vidū tāpat kā pārējie. Abās sienās dzirdu kustību, un tad atskan spalgs pīkstiens. Es nodrebinos un redzu tikai sarga roku, kas mani aicina doties tālāk.

Tagad var bēgt.

Izklumburoju no skenera, un apkārt atkal ir plašums. Kara mani zīmīgi uzlūko, tomēr neko nesaka.

Gandrīz nemanu, kā Trisa pēc iziešanas cauri skenerim saņem manu roku. Atceros, kā mēs kopā pieveicām baiļu panorāmu un, cieši piekļāvušies viens otram, tupējām koka kastē, kā piespiedu plaukstu pie meitenes krūtīm, lai justu viņas sirdspukstus. Ar to pietiek, lai es atkal atgrieztos realitātē.

Kad arī Ūrija ir ticis cauri, Zoja pamāj, lai sekojam.

Aiz drošības kontroles punkta telpas vairs nav tik sliktā stāvoklī. Arī tālāk grīdu sedz flīzes, taču tās ir rūpīgi nospodrinātas, un visur ir logi. Gara gaiteņa galā ievēroju laboratorijas galdu un datoru rindas, un tas man atgādina Mācīto mītni, tikai šeit ir vairāk gaismas un nekas netiek slēpts.

Zoja nogriežas pa labi un ieved mūs tumšākā koridorā. Kad ejam garām cilvēkiem, viņi pārtrauc darbu un mūs vēro, un viņu skatienus jūtu kā smalkus karstuma starus, kas uzsilda ādu no kakla līdz vaigiem.

Ilgi soļojam arvien dziļāk ēkā, un tad Zoja apstājas un pagriežas pret mums.

Viņai aiz muguras ir liels aplis no tukšiem ekrāniem, kas atgādina ap liesmu salaidušos naktstauriņus. Cilvēki apļa iekšpusē sēž pie zemiem galdiem un zibens ātrumā raksta, lūkodamies citos ekrānos, kuri ir pavērsti nevis uz iekšu, bet uz ārpusi. Šī ir kontroltelpa, taču pavisam atklāta, un es nesaprotu, ko viņi vēro, ja reiz ekrāni ir tumši. Ap iekšup vērstajiem displejiem ir krēsli, soli un galdi, it kā ļaudis brīvajā laikā tur pulcētos kaut ko skatīties.

Dažas pēdas no kontroltelpas stāv smaidīgs pusmūža vīrs, ģērbies tādā pašā tumšzilā uniformā kā pārējie. Pamanījis mūs, viņš sveicienā izpleš rokas. Acīmredzot tas ir Deivids.

Šo bridi, vīrs paziņo, mēs esam gaidījuši kopš paša sākuma.

Piecpadsmitā nodaļa trīsa

IZŅEMU FOTOGRĀFIJU NO KABATAS. Tajā ir attēlots arī vīrietis, kas tagad stāv manā priekšā, Deivids. Fotogrāfijā viņš atrodas blakus manai mātei, viņa seja ir mazliet gludāka un viduklis tievāks.

Ar pirkstgalu aizsedzu mātes seju. Cerība, kas manī brieda, ir izplēnējusi. Ja mana māte, tēvs vai draugi joprojām būtu dzīvi, viņi būtu mūs sagaidījuši pie durvīm. Vajadzēja saprast, ka tas, kas ir noticis ar Amāru lai kas tas būtu -, neatkārtosies.

Mani sauc Deivids. Kā Zoja droši vien jau minēja, es vadu Ģenētiskās labklājības biroju. Centīšos visu izskaidrot, vīrietis saka. Vispirms jums jāzina, ka Edītes Prioras sniegtā informācija ir tikai daļēji patiesa.

Izrunājot vārdu "Priora", Deivida skatiens apstājas pie manis. Augumu pāršalc gaidpilnas trīsas: kopš noskatījos videoierakstu, es alkstu pēc atbildēm, un nu beidzot tās saņemšu.

-Viņa pastāstīja tikai tik daudz, cik nepieciešams, lai jūs sasniegtu mūsu eksperimentu mērķus, vīrietis turpina. Daudzos gadījumos tas nozīmēja informācijas vienkāršošanu, izlaišanu vai atklātus melus. Tagad, kad esat ieradušies te, pēc tiem vairs nav vajadzības.

-Jūs visu laiku runājat par eksperimentiem, Tobiass iejaucas. Kādiem eksperimentiem?

-Jā, tūlīt līdz tam nonāksim. Deivids uzlūko Amāru. Ar ko viņi sāka, kad skaidroja to tev?

-    Nav svarīgi, ar ko mēs sākam. To tik un tā nebūs viegli uztvert, uzrunātais atsaucas, knibinādams ienadžus.

Deivids mirkli apdomājas, tad noldepojas.

-    Pirms krietna laika Savienoto Valstu valdība…

-    Kāda valdība? Ūrija pārjautā.

-    Tā ir valsts, Amārs atbild. Liela, ar noteiktām robežām un pati saviem varas orgāniem, un pašlaik mēs atrodamies tās centrā. Par to parunāsim vēlāk. Turpiniet, ser!

Deivids iespiež īkšķi plaukstā un paberzē roku. Var manīt, ka iejaukšanās ir viņu samulsinājusi.

Vīrietis sāk no gala:

-    Pirms dažiem gadsimtiem šīs valsts valdība sāka interesēties par vēlamas uzvedības veicināšanu pilsoņos. Tika veikti pētījumi, kas norādīja, ka tieksme uz vardarbību ir daļēji ierakstīta cilvēka gēnos. Pirmais no tiem bija tā sauktais "slepkavas gēns", taču atklāja vēl citus: ģenētisku slieksmi uz gļēvumu, melīgumu, zemām prāta spējām. Citiem vārdiem sakot, tās visas ir īpašības, kas vainojamas sabiedrības pagrimumā.

Mums mācīja, ka kopienu sistēma esot izveidota, lai atrisinātu problēmas, kuras radījuši mūsu dabiskie trūkumi. Acīmredzot tā uzskatīja arī ļaudis, par kuriem runā Deivids.

Es gandrīz neko nezinu par ģenētiku, zinu tikvien kā par mantojumu, ko vecāki atstāj bērnam; to es redzu savā un draugu sejā. Nespēju iedomāties, ka varētu nošķirt gēnu, kurš atbild par slepkavnieciskumu, gļēvulību vai nepatiesīgumu. Šie jēdzieni šķiet pārāk izplūduši, lai tiem cilvēka organismā būtu konkrēta atrašanās vieta. Bet es jau neesmu zinātniece.

-    Saprotams, raksturu ietekmē vairāki faktori, to skaitā audzināšana un personiskā pieredze, Deivids runā tālāk, tomēr, par spīti mieram un labklājībai, kas gandrīz gadsimtu valdīja šajā valsti, mūsu senči nosprieda, ka būtu vērts izskaust nevēlamās īpašības, lai tās vairs neparādītos sabiedrībā. Tātad viņi rediģēja cilvēci.

-Tā radās ģenētiskās manipulācijas eksperiments. Izmaiņas gēnos kļūst pamanāmas tikai pēc vairākām paaudzēm, bet no iedzīvotāju vidus tika izraudzīti daudzi cilvēld, ņemot vērā viņu pagātni vai uzvedību, un viņiem piedāvāja pasniegt dāvanu nākotnes paaudzēm: pārveidotus gēnus, kas mazliet uzlabotu viņu pēctečus.

Uzlūkoju pārējos. Pīters ir nicīgi savilcis lūpas. Keilebs rauc pieri. Karai ir atkāries žoklis, it kā viņa slāptu pēc atbildēm un censtos tās uzsūkt no gaisa. Kristlna, pacēlusi uzaci, izskatās vienkārši neuzticības pilna, bet Tobiass blenž uz kurpēm.

Šķiet, nedzirdu neko jaunu, tikai to pašu filozofiju, kas ir kopienu pamatā. Vienīgā atšķirība: šeit tā ir mudinājusi cilvēkus manipulēt ar gēniem, nevis sadalīties grupās pēc tikumiem. To es saprotu. Savā ziņā pat atbalstu šādu rīcību. Tomēr man nav skaidrs, kāds tam sakars ar mums, šo vietu un šo brīdi.

-    Bet, kad ģenētiskās izmaiņas kļuva izteiktas, sekas bija postošas. Izrādās, mēģinājumu rezultātā radās nevis uzlaboti, bet gan bojāti gēni, Deivids stāsta. Ja cilvēkam atņem bailes, intelekta trūkumu vai melīgumu… zūd ari līdzcietība. Ja atņem agresiju, pagaist mērķtiecība un spēja aizstāvēt savas tiesības. Ja cilvēkam laupa savtību, pazūd pašsaglabāšanās instinkts. Ja padomāsiet, tad noteikti sapratīsiet, par ko runāju.

Prātā atkārtoju nosauktās rakstura iezīmes: bailes, intelekta trūkums, melīgums, agresija, savtība. Viņš runā par kopienām. Un tā ir taisnība, ka ik kopiena līdz ar tikuma iegūšanu kaut ko zaudē: Drošsirži ir bezbailīgi, bet nežēlīgi; Mācītie gudri, bet uzpūtīgi; Sirsnīgie miermīlīgi, bet pasīvi; Taisnprāši godīgi, bet neiejūtīgi; Nesavtīgie pašaizliedzīgi, bet nomācoši.

-    Cilvēce nekad nav bijusi nevainojama, tomēr ģenētiskās izmaiņas visu padarīja ļaunāku nekā jebkad. Kulminācija bija tā sauktais Tīrības karš: pilsoņu karš, kurā cilvēki ar bojātiem gēniem nostājās pret valdību un ļaudīm, kuru gēni bija tīri. Tīrības karš Amerikā izraisīja agrāk nepieredzētu iznīcību, un tā laikā bojā gāja teju vai puse valsts iedzīvotāju.

-    Ir pieejami vizuālie materiāli, paziņo viens no darbiniekiem, kurš sēž pie galda kontroltelpā.

Uz ekrāna Deividam virs galvas parādās karte. Kontūras nav pazīstamas, un es nesaprotu, ko tā attēlo, bet uzņēmumu izraibina rozā, sarkanu un tumši asinssārtu gaismiņu puduri.

-    Šādi valsts izskatījās pirms Tīrības kara, Deivids paskaidro. Un, lūk, pēc tā…

Gaismiņas izbālē, un plankumi sarūk kā saulē žūstošas peļķes. Atskārstu, ka sarkani spīdošie punktiņi apzīmē cilvēkus cilvēkus, kuri pazūd, kuru gaismiņas izdziest. Blenžu ekrānā, nespēdama aptvert tik milzīgus zaudējumus.

Deivids turpina:

-    Kad karš beidzot bija galā, ļaudis pieprasīja ilgtermiņa risinājumu gēnu problēmai. Tāpēc tika dibināts Ģenētiskās labklājības birojs. Bruņojušies ar visām zināšanām, kas bija valdības rīcībā, mūsu priekšgājēji veica eksperimentus, lai cilvēcei atjaunotu tīrus gēnus. Cilvēki ar bojātajiem gēniem tika aicināti pieteikties Birojā, lai tas varētu veikt izmaiņas. Birojs viņus uz ilgu laiku ievietoja drošā vidē un piešķīra viņiem vienkāršotus serumu paveidus, lai palīdzētu kontrolēt sabiedrību. Tad Birojs pagaidītu, lai paiet laiks un lai nomainās paaudzes, un viņi katrs radītu ģenētiski veselākus cilvēkus jeb, kā jūs viņus saucat… Citādos.

Kopš Torija mani nosauca vārdā "Citādā", esmu alkusi noskaidrot, ko tas nozīmē. Nu esmu saņēmusi visvienkāršāko atbildi: būt Citādajai nozīihē, ka mani gēni ir veseli. Tīri. Nevainojami. Vajadzētu justies atvieglotai, ka beidzot zinu patiesību, tomēr prāta dzīlēs gruzd nojausma, ka kaut kas nav lāgā.

Man šķita, ka Citādība ir skaidrojums visam, kas es esmu un par ko varētu kļūt. Varbūt es kļūdījos.

Kad atklājumi nogulsnējas prātā un sirdī un Deivids kārtu pa kārtai atsedz melus un noslēpumus, man sāk aptrūkties elpas. Piespiežu roku pie krūtīm, lai sajustu sirdspukstus, un cenšos nomierināties.

-   Jūsu pilsēta ir viens no gēnu atveseļošanas eksperimentiem, turklāt uzvedības modifikāciju dēļ tā ir visveiksmīgākā. Es runāju par kopienām. Deivids mums uzsmaida, it kā ar to vajadzētu lepoties, taču es nejūtos lepna. Viņi mūs radīja, izveidoja mūsu pasauli un iedvesa, kam jātic.

Un, ja tā ir ja mēs pie savas ticības nenonācām paši -, vai tā joprojām ir patiesa? Ciešāk piekļauju plaukstu pie krūtīm. Mieru.

-    Kopienu sistēma bija mūsu priekšteču mēģinājums eksperimentā ieviest kaut ko no audzināšanas. Viņi atklāja, ka ar gēnu izlabošanu vien nepietiek, lai mainītu cilvēku uzvedību. Par vispilnīgāko risinājumu bojāto gēnu radītajām uzvedības problēmām tika atzīta jauna sabiedrības iekārta, kuru papildina ģenētiskās modifikācijas. Deivids pārlaiž mums skatienu, un viņa smaids izplēn. Nezinu, ko viņš gaidīja ka pasmaidīsim pretī, vai? Vīrietis turpina: Vēlāk arī vairumā pārējo eksperimentu ieviesām kopienu sistēmu, un trīs no tiem joprojām ir aktīvi. Esam darījuši visu, kas mūsu spēkos, lai jūs aizsargātu, izpētītu un no jums mācītos.

Kara pārvelk ar plaukstām pār matiem, kā gribēdama nogludināt izspūrušas šķipsnas. Tādas neatradusi, viņa ierunājas:

-    Tātad, kad Edīte Priora teica, ka mums jāatrod Citādības cēlonis un jānāk jums palīgā, tas bija…

-    "Citādie" ir nosaukums, ko nolēmām piešķirt tiem, kuri ir sasnieguši vēlamo gēnu tīrības pakāpi, Deivids paskaidro. Gribējām pārliecināties, ka jūsu pilsētas vadoņi viņus novērtēs. Negaidījām, ka Mācīto līdere sāks raganu medības un Nesavtīgie viņai izstāstīs, kas ir Citādie. Un pretēji Edītes Prioras apgalvojumam mēs no tiesas necerējām, ka jūs sūtīsiet mums talkā Citādo armiju. Mums nemaz nav vajadzīga jūsu palīdzība. Gribam tikai nodrošināt, ka jūsu veselie gēni paliek neskarti un tiek nodoti nākamajām paaudzēm.

-Tātad jūs sakāt: ja neesam Citādie, tad esam bojāti, Keilebs drebelīgi novelk. Nekad nedomāju, ka redzēšu Keilebu tuvu asarām šāda iemesla dēļ, bet tā ir.

Mieru, sev atgādinu un atkal dziļi, lēni ieelpoju.

-    Ar bojātiem gēniem, jā, Deivids apstiprina. Tomēr sev par izbrīnu mēs atklājām, ka uzvedības modifikācijas mūsu pilsētas eksperimentā ir nesušas augļus. Vēl nesen tās krietni palīdzēja novērst uzvedības problēmas, kas jau no sākta gala apgrūtināja ģenētiskās manipulācijas. Tas nozīmē, ka pēc izturēšanās vien nav iespējams noteikt, vai cilvēka gēni ir veseli vai bojāti.

-    Es esmu gudrs, Keilebs turpina. Jūs apgalvojat: tādēļ, ka manu senču gēni tika izmainīti, lai viņi kļūtu gudri, es, viņu pēctecis, nespēju būt patiesi līdzjūtīgs. Mani un visus pārējos ģenētiski bojātos cilvēkus ierobežo kļūdainie gēni. Turpretī Citādajiem šādu robežu nav.

-    Nu… Deivids parausta plecus. Apdomā to.

Pirmo reizi vairāku dienu laikā Keilebs paskatās uz

mani, un es veros pretī. Vai bojātie gēni ir iemesls brāļa nodevībai? Gluži kā slimība, kuru nevar izārstēt un kontrolēt? Neizklausās loģiski.

-    Gēni nav vainīgi it visā, Amārs piebilst. Pat cilvēki ar bojātiem gēniem paši izvēlas savu ceļu. Tas ir galvenais.

Atceros tēvu, dzimušu Mācīto, bez Citādā iezīmēm; viņš bija gudrs, taču izvēlējās dzīvot Nesavtīgo kopienā un visu mūžu cīnīties pret savu iedabu un beigās guva virsroku. Viņš, tāpat kā es, visu laiku karoja ar sevi.

Nedomāju, ka iekšējā cīņa ir bojātu gēnu rezultāts. Tā šķiet pilnīgi, absolūti cilvēciska.

Paraugos uz Tobiasu. Viņš ir bāls un sagumis, it kā kuru katru bridi varētu zaudēt samaņu. Un ne viņš vienīgais: ari Kristlna, Pīters, Ūrija un Keilebs izskatās apstulbuši. Kara starp pirkstiem tur krekla malu un, raukdama pieri, ar īkšķi berzē audumu.

-    To ir grūti aptvert, Deivids atzīst.

Tas vēl ir maigi teikts.

Kristlna man blakus nosprauslojas.

-    Un jūs visu nakti esat pavadījuši nomodā, vīrietis pabeidz, it kā nemaz nebūtu pārtraucis runāt. Aizvedīšu jūs uz vietu, kur varēsiet paēst un atpūsties.

-    Pagaidiet! Es atminos kabatā noglabāto fotogrāfiju. Kad Zoja man to iedeva, viņa mani nosauca vārdā. Atceros, ko Deivids teica par pētīšanu un mācīšanos no mums. Iedomājos par tumšo ekrānu rindām savā priekšā. -Jūs minējāt, ka mūs vērojāt. Kā?

Zoja sakniebj lūpas. Deivids pamāj vienam no cilvēkiem, kas sēž pie galdiem aiz viņa. Visi ekrāni ieslēdzas, un katrs rāda citas kameras ierakstu. Tuvākajos redzu Drošsiržu mītni. Cietsirdības centru. Tūkstošgades parku. Henkoka ēku. Bāzi.

-   Jūs jau zināt, ka Drošsirži ar novērošanas kamerām uzmana pilsētu, Deivids saka. Redziet, arī mums ir piekļuve šīm kamerām.

Viņi ir mūs vērojuši.

Apsveru iespēju doties prom.

Pa ceļam uz Deivida iecerēto galamērķi lai ari kas tas būtu paejam garām drošības kontrolpunktam, un es iedomājos, ka varētu vēlreiz iziet tam cauri, paņemt ieroci un bēgt no vietas, kur cilvēki ir sekojuši katrai manai kustībai. Kopš bērnības. Viņi bija klāt, kad spēru pirmos soļus, izrunāju pirmos vārdus, pirmoreiz devos uz skolu, pirmoreiz skūpstījos.

Viņi noskatījās, kā Pīters man uzbrūk. Kā manu kopienu ar simulācijas palīdzību pārvērš armijā. Kā iet bojā mani vecāki.

Ko vēl viņi ir redzējuši?

Mani aptur tikai kabatā noglabātā fotogrāfija. Nedrīkstu pamest šos ļaudis, pirms esmu noskaidrojusi, kā viņi pazina manu māti.

Deivids izved mūs cauri mītnei uz halli, kur grīdu sedz paklājs un abās pusēs gar sienām rindojas podi ar istabaugiem. Tapetes ir vecas un sadzeltējušas un stūros lūp nost. Vīrietim pa pēdām ieejam plašā telpā ar augstiem griestiem un koka grīdu, kur spīd oranždzeltena gaisma. Tur atrodas divas taisnas saliekamo gultu rindas, un tām blakus stāv lādes, kurās salikt visu, ko esam paņēmuši līdzi. Telpas otrā galā ir lieli logi ar elegantiem aizkariem. Piegājusi tuvāk, ieraugu, ka tie ir izdiluši un malās spurojas.

Deivids pastāsta, ka šajā mītnes daļā agrāk atradās viesnīca, ko ar lidostu savienoja tunelis, un šī bija balles zāle. Vārdi mums jau atkal neko neizsaka, taču šķiet, ka viņš to nemana.

Protams, šeit jūs uzturēsieties tikai īslaicīgi. Tiklīdz būsiet izlēmuši, ko vēlaties darīt, iekārtosim jūs citur galvenajā mītnē vai ārpus tās. Zoja gādās, lai par jums pienācīgi parūpētos, viņš saka. Rīt atnākšu noskaidrot, kā jums visiem klājas.

Atskatos uz Tobiasu, kurš soļo šurpu turpu gar logiem, grauzdams nagus. Nebiju ievērojusi, ka viņam piemīt tāds paradums. Varbūt agrāk viņš ne reizi nebija tik satraukts, lai to darītu.

Varētu palikt un mēģināt puisi mierināt, bet man ir nepieciešamas atbildes par māti, un ilgāk es vairs negaidīšu. Tobiass noteikti sapratīs. Nopakaļ Deividam izeju gaitenī. Ārpusē vīrietis atbalstās pret sienu un pakasa skaustu.

-    Sveiks, es ierunājos. Mani sauc Trisa. Šķiet, jūs pazināt manu māti.

Deivids viegli salecas, tomēr jau drīz man uzsmaida. Sakrustoju rokas uz krūtīm. Jūtos tāpat kā toreiz, kad Pīters, ļaunprātības vadīts, man iesvētību laikā atņēma dvieli: tikpat kaila, samulsusi un nikna. Varbūt nav godīgi to visu izgāzt pār Deividu, taču es tur neko nespēju padarīt. Viņš ir šīs mītnes, šī Biroja vadonis.

-Jā, protams, vīrietis atbild. Es tevi pazīstu.

Kā? To briesmīgo kameru dēļ, kuras sekoja katram manam solim? Ciešāk sažņaudzu rokas uz krūtīm.

-    Nūja. Mirkli nogaidu, tad turpinu: Man jāzina, kas notika ar manu māti. Zoja man iedeva viņas fotogrāfiju, un tajā jūs stāvat viņai blakus. Tā nu nospriedu, ka varēsiet palīdzēt.

-    Ak tā, Deivids novelk. Vai drīkstu to apskatīt?

Izņemu fotogrāfiju no kabatas un pasniedzu vīrietim.

Viņš ar pirkstgaliem nogludina attēlu, un, to pētot, viņa sejā atplaukst savāds smaids, it kā viņš ar skatienu to glāstītu. Pamīņājos no vienas kājas uz otru; šķiet, esmu ielauzusies personiskā brīdī.

-   Viņa reiz atbrauca atpakaļ pie mums, Deivids ierunājas. Pirms kļuva par māti. Tad arī uzņēmām šo fotogrāfiju.

-Atpakaļ pie jums? es pārjautāju. Vai viņa bija no jūsējiem?

-    Jā, Deivids vienkārši atbild, it kā šis vārds nemainītu pilnīgi visu manu pasauli. Viņa nāca no šejienes. Jaunībā mēs nosūtījām viņu uz pilsētu, lai mēģinātu atrisināt kādu eksperimentā radušos problēmu.

-    Tātad viņa zināja, es izdvešu, un man dreb balss, tikai nesaprotu, kāpēc. Viņa zināja par šo vietu un to, kas atrodas aiz žoga.

Deivids apjucis sarauc kušķainās uzacis.

-    Bet protams!

Drebuļi pārņem arī rokas un plaukstas, un drīz vien tie krata visu manu ķermeni, it kā tas atgrūstu norītu indi. Šī inde ir zināšanas zināšanas par šo vietu, ekrāniem un meliem, uz kuriem būvēta mana dzīve.

-    Māte zināja, lca jūs vērojat ik mirkli mūsu dzīvē… ka vērojat, kā mirst viņa un mans tēvs un pārējie sāk cits citu slepkavot! Vai sūtījāt kādu palīgā viņai un man? Nē! Nē, jūs tikai visu pierakstījāt.

-    Trisa…

Deivids mēģina mani aizsniegt, bet es pasitu viņa roku malā.

-    Nesauciet mani tā! Jums nevajadzētu šo vārdu zināt. Jums vispār nevajadzētu par mums neko zināt.

Trīcēdama ieeju atpakaļ zālē.

* * *

Iekšā pārējie jau ir izvēlējušies gultas un noglabājuši mantas lādēs. Šeit esam tikai mēs, neviena ārpusnieka. Atbalstos pret sienu pie durvīm un nobrauku plaukstas gar biksēm, lai noslaucītu sviedrus.

Neviens jaunumus neuzņem viegli. Pīters guļ ar seju pret sienu. Ūrija un Kristina sēž plecu pie pleca un klusi sarunājas. Keilebs ar pirkstgaliem berzē deniņus. Tobiass joprojām soļo un koda nagus, bet Kara vienatnē pārlaiž ar plaukstu pār seju. Pirmo reizi kopš mūsu iepazīšanās viņa izskatās satriekta. Mācīto bruņas ir sadragātas.

Apsēžos viņai iepretī.

-    Tu neizskaties diez ko labi.

Parasti gludi saķemmētie, nevainojamā mezglā savītie mati ir izspūruši. Jaunā sieviete paglūn uz mani.

-    Cik laipni no tavas puses!

-    Piedod, es saku. Es to tā nedomāju.

-    Saprotu. Kara nopūšas. Es… Zini, es esmu Mācītā.

Es viegli pasmaidu.

-   Jā, zinu gan.

-    Nē. Sieviete papurina galvu. Esmu tikai un vienīgi Mācītā, nekas cits. Un tagad man paziņo, ka tas ir kaut kādas ģenētiskas kļūmes dēļ… un kopienas ir tikai garīgs cietums ar mērķi mūs kontrolēt. Gluži kā teica Evelīna Džonsone un nepiederīgie. Viņa brīdi klusē. Tad kāpēc izveidot Sabiedrotos? Kādēļ nākt šurp?

Pirmīt nenojautu, cik ļoti Kara ir pieķērusies Sabiedroto idejai par uzticību kopienu sistēmai un tās dibinātājiem. Man tas bija tikai īslaicīgs aizsegs, pietiekami spēcīgs, lai tiktu ārā no pilsētas, turpretī viņai tas nozīmē daudz vairāk.

-Tomēr labi, ka nonācām te, es bilstu. Esam noskaidrojuši patiesību. Vai tas tev šķiet bezvērtīgi?

-    Protams, ne, Kara klusu atbild. Bet tas nozīmē, ka man savai būtībai jāatrod cits vārds.

Tūlīt pēc mātes nāves es pieķēros savai Citādībai, it kā tā būtu glābēja pastieptā roka. Man vajadzēja, lai šis vārds izteiktu manu būtību, kad viss pārējais juka un bruka. Tagad sāku prātot, vai man tas vairs ir nepieciešams, vai mums vispār ir vajadzīgi tādi vārdi kā "Drošsirži", "Mācītie", "Citādie" un "Sabiedrotie" vai arī varam būt draugi, mīlētāji, brāļi un māsas, kuru būtību izsaka izvēle, ko izdarām, un mīlestība un uzticība, kas mūs saista.

-   Labāk paskaties, kā viņam klājas, Kara liek priekšā, ar galvu pamādama uz Tobiasa pusi.

-Jā, es piekrītu.

Šķērsoju telpu un nostājos pie logiem, lūkodamās uz mītnes teritorijas redzamo daļu. Tur nav nekā vairāk par stiklu un tēraudu, ietvi, zāli un žogiem. Mani ieraudzījis, puisis rimstas soļot un pienāk man blakus.

-    Vai tev viss ir kārtībā? es jautāju.

-Jā. Tobiass apsēžas uz palodzes ar seju pret mani, tā ka mūsu acis ir vienā līmenī. Tas ir, nē, ne gluži. Pašlaik es domāju par to, cik tas viss bija bezjēdzīgi. Nu, kopienu sistēma.

Puisis paberzē sprandu, un man iešaujas galvā, vai viņš prāto par tetovējumiem uz muguras.

-    Mēs tai veltījām pilnīgi visu, viņš turpina. Ikviens no mums. Pat ja to neapzinājāmies.

-    Vai par to tu domā? Es paceļu uzacis. Tobias, viņi mūs vēroja. Visu, kas notika un ko darījām. Viņi neiejaucās, tikai pārkāpa mūsu privātumu. Pastāvīgi.

Puisis ar pirkstgaliem paberzē deniņus.

-    Laikam, bet ne jau tas mani uztrauc.

Acīmredzot negribēdama esmu viņu neticīgi uzlūkojusi, jo viņš pašūpo galvu.

-    Trisa, es strādāju Drošsiržu kontroltelpā. Tur visur un vienmēr bija kameras. Es mēģināju tevi brīdināt, ka iesvētībās tiec novērota, atceries?

Atminos, kā Tobiass paraudzījās uz griestu stūri, viņa noslēpumainos, caur zobiem izšņāktos brīdinājumus. Ne mirkli neiedomājos, ka viņš runā par kamerām. Tas man pat neienāca prātā.

-    Agrāk tās mani satrauca, puisis turpina, taču tam jau sen esmu ticis pāri. Mēs vienmēr domājām, ka jātiek galā pašiem, un, izrādās, tā arī bija viņi mūs pameta pašu ziņā. Tā vienkārši ir.

-    Laikam nevaru to pieņemt, es atzīstu. Ja kāds ir nonācis grūtībās, būtu viņam jāpalīdz, vienalga, vai viņš ir iesaistīts eksperimentā vai nav. Un… Ak Dievs! Es saraujos. Iedomājies visu, ko viņi redzēja!

Puisis tikko jaušami man uzsmaida.

-    Kas ir? es noprasu.

-    Tikai atcerējos šo to no tā, ko viņi redzēja, viņš atbild, nolaizdams plaukstu man uz vidukļa. Brīdi glūnu pretī, taču, kad Tobiass tā smaida, cenšoties, lai es justos labāk, ilgi nespēju dusmoties. Nedroši pasmaidu pretī.

Iekārtojos uz palodzes puisim blakus, iespiedusi plaukstas starp kājām un koka paneli.

-    Zini, Biroja dalība kopienu izveidošanā nemaz tik ļoti neatšķiras no tās vēstures, ko zinām: pirms ilga laika ļaužu grupa nolēma, ka kopienu sistēma būtu labākais dzīvesveids. Vai vismaz veids, kā ļaut cilvēkiem dzīvot pēc iespējas labāk.

Sākumā Tobiass neatbild, tikai košļā lūpas iekšpusi un veras uz mūsu pēdām, kas līdzās skar grīdu. Mani pirkstgali tik tikko aizsniedz zemi.

-    Vispār tas palīdz, viņš saka. Bet tik daudz kas bija meli, un ir grūti izšķirt patiesību, īstenību, svarīgo.

Saņemu puiša roku un saviju mūsu pirkstus kopā. Tobiass atbalsta pieri pret manējo.

Ieraduma pēc iedomājos Paldies Dievam un tad aptveru, par ko viņš tik ļoti raizējas. Ja nu manu vecāku Dievs un visa ticības sistēma ir tikai zinātnieku sadzejots pastāstiņš, lai mūs kontrolētu? Turklāt runa nav tikai par viņu ticību Dievam un citiem augstākajiem spēkiem, bet arī par labo un ļauno, un nesavtību. Vai tam visam ir jāmainās, jo tagad esam noskaidrojuši, kā ir radīta mūsu pasaule?

Nezinu.

Šī doma stindzina, tādēļ es noskūpstu Tobiasu lēni, lai izjustu viņa lūpu siltumu un maigo spiedienu, un elpu, kad atraujamies.

-    Kādēļ, es ierunājos, mums vienmēr apkārt ir cilvēki?

-    Nav ne jausmas, puisis attrauc. Varbūt tāpēc, ka esam muļķi.

Es iesmejos, un tieši smiekli, nevis gaisma izldiedē manī sabiezējušo tumsu un atgādina, ka vēl arvien esmu dzīva, lai gan atrodos šajā savādajā vietā, kur grūst visa mana ticība. Šo to zinu droši: es neesmu viena, man ir draugi, esmu iemīlējusies. Zinu, no kurienes nāku. Zinu, ka negribu mirt, un man tas ir daudz vairāk, nekā

varēju apgalvot pirms dažām nedēļām.

* * *

Tonakt sabīdām gultas mazliet tuvāk un mirkļos pirms aizmigšanas lūkojamies viens otram acīs. Kad Tobiass beidzot iesnaužas, mūsu pirksti starp gultām ir savijušies kopā.

Viegli pasmaidu un ari ļaujos miegam.

Sešpadsmitā nodaļa tobiass

KAD AIZMIEGAM, saule vēl nav pilnīgi norietējusi, taču es pamostos jau pēc dažām stundām, pusnaktī, jo prāts ir pārāk aizņemts, lai atpūstos. Tajā jaucas domas, jautājumi un šaubas. Pirms kāda laika Trisa atlaida manu roku, un tagad viņas pirksti skar zemi. Viņa ir izstiepusies uz matrača, un mati aizklāj acis.

Uzvelku apavus un klīstu pa gaiteņiem, kurpju auklām plīkšķot pa paklājiem. Esmu pieradis pie Drošsiržu mītnes pie akmens skrāpēšanās un atbalsīm, pie ūdens rēkoņas un mutuļošanas aizā -, nevis pie koka grīdas čikstiem.

Nedēļu pēc iesvētību sākuma Amārs, raizēdamies par manu arvien lielāko vienpatību un apsēstību, uzaicināja mani uzspēlēt izaicinājumu spēli kopā ar dažiem vecākajiem Drošsiržiem. Mana pārbaudījuma ietvaros devāmies uz Bedri, kur tiku pie pirmā tetovējuma: Drošsiržu liesmām, kas rotā ribas. Tās bija īstas ciešanas, un es dievināju ik sekundi.

Gaitenis beidzas, un es attopos ātrijā, kur gaisā ir jaušama miklas zemes smarža. Augi un koki ir apūdeņoti tāpat kā Sirsnīgo siltumnīcās. Telpas centrā milzīgā tvertnē atrodas koks, pacelts augstu virs grīdas, tā ka redzu sakņu mudžekli. Tās ir dīvaini cilvēciskas gluži kā nervi.

-    Tu vairs neesi ne tuvu tik vērīgs kā agrāk, aiz muguras ierunājas Amārs. Es tev sekoju visu ceļu no viesnīcas vestibila.

-    Ko tu gribi? Ar pirkstu kauliņiem piesitu pie tvertnes, un ūdens novirmo.

-    Nospriedu, ka vēlēsies dzirdēt paskaidrojumu, kādēļ neesmu miris, viņš atbild.

-    Par to iedomājos, es atzīstu. Mums tā arī neļāva apskatīt tavu līķi. Nav grūti inscenēt nāvi, ja mirstīgās atliekas netiek parādītas atklātībā.

-    Izklausās, ka pats esi visu secinājis. Amārs sasit plaukstas. Labs ir, tad iešu, ja tevi nemāc ziņkāre…

Sakrustoju rokas uz krūtīm.

Amārs pārlaiž plaukstu pār melnajiem matiem un sasien tos ar gumiju.

-    Manu nāvi inscenēja tāpēc, ka biju Citādais un Džanīna bija sākusi slaktēt manus līdziniekus. Viņi centās izglābt iespējami daudz Citādo, pirms Džanīna tika tiem klāt, bet, saproti, tas nenācās viegli, jo viņa vienmēr bija soli priekšā.

-    Vai ir vēl citi? jautāju.

-    Daži, vīrietis apstiprina.

-    Vai kādam ir uzvārds Priors?

Amārs papurina galvu.

-    Nē, diemžēl Natālija Priora nomira pa īstam. Viņa palīdzēja tikt prom gan man, gan vēl vienam puisim… Džordžam Vu. Vai tu viņu pazīsti? Pašlaik viņš ir devies apgaitā, citādi kopā ar mani būtu braucis jums pretī. Džordža māsa joprojām ir pilsētā.

Vārds nelāgi ieķeras pakrūtē.

-    Ak Dievs! es izdvešu, atbalstīdamies pret tvertnes sienu.

-    Kas ir? Vai tu viņu pazīsti?

Papurinu galvu.

Nespēju to iztēloties. No Torijas nāves līdz mūsu ierašanās brīdim aizritēja tikai dažas stundas. Parastā dienā šāds laika posms ietvertu nemitīgu skatīšanos pulkstenī un dīkdienību. Turpretī vakar tikai pāris stundu starp Toriju un viņas brāli uzcēla necaursitamu sienu.

-    Torija ir viņa māsa, es atbildu. Viņa kopā ar mums centās izkļūt no pilsētas.

-    Centās, Amārs atkārto. Ā… Ak tā. Tas ir…

Kādu bridi abi klusējam. Džordžs tā arī nesatiks māsu,

un viņa gāja bojā, domādama, ka Džanīna ir noslepkavojusi viņas brāli. Te nav, ko teikt, vismaz nekā tāda, kas būtu teikšanas vērts.

Acis ir apradušas ar gaismu, un es secinu, ka telpaugi šeit ir izvēlēti skaistumam, nevis praktiskam pielietojumam: te ir ziedi, efejas un purpursārtu un sarkanu lapu ķekari. Vienīgie ziedi, ko esmu redzējis līdz šim, ir pļavas puķes un ābeļziedi Sirsnīgo dārzos. Šie ir daudz krāšņāki, spilgtāki un smalkāki, ar nebeidzamām ziedlapu kārtām. Lai kas šī par vietu, tai nav jābūt tik praktiskai kā mūsu pilsēta.

-    Tā sieviete, kura atrada tavu līķi, es saku. Vai viņa vienkārši… par to sameloja?

-    Nevar paļauties uz to, ka cilvēku meli paliks nemainīgi. Amārs savelk uzacis. Nekad nebiju domājis, ka tā teikšu, bet tas ir tiesa. Viņu atiestatīja atmiņas tika izmainītas, lai viņa atcerētos mani nolecam no Smailes, un notikuma vietā atgādātais līķis patiesībā nebiju es. Bet mironis bija pietiekami cietis, lai neviens nepamanītu.

-    To sievieti atiestatīja. Ar Nesavtīgo serumu.

-    Mēs to saucam par atmiņas serumu, jo tas īsti nepieder Nesavtīgajiem vien. Bet jā. Ar to pašu.

Pirmīt es dusmojos uz Amāru. Pats nezinu, kāpēc. Varbūt biju saniknots par to, ka pasaule ir kļuvusi tik sarežģīta un man nebija zināma ne kripata patiesības. Vai varbūt par to, ka ļāvu sev sērot par cilvēku, kurš nemaz nebija miris, tāpat kā gadiem skumu pēc mātes, jo domāju, ka viņa ir gājusi bojā. Piemuļķot kādu un likt sērot ir viens no nežēlīgākajiem trikiem, ko iespējams izspēlēt, un ar mani tā ir noticis divreiz.

Bet, uzlūkojot Amāru, dusmas aizplūst kā bēguma viļņi. To vietā stājas mans iesvētību instruktors un draugs, kurš ir atgriezies starp dzīvajiem.

Es plati pasmaidu.

-    Tātad tu esi dzīvs, es nošalcu.

-    Vēl svarīgāk. Viņš norāda uz mani. Tu par to vairs neniknojies.

Amārs mani satver aiz rokas un ievelk apskāvienā, ar vienu roku uzsizdams pa muguru. Mēģinu atbildēt ar tādu pašu degsmi, taču tā neiznāk dabiska, un, kad atkāpjamies, man svilst seja. Spriežot pēc Amāra smieklu šalts, tā ir košsarkana.

-    Stīvais esi, Stīvais paliksi, viņš nosaka.

-    Lai tā būtu, es noņurdu. Tātad tev šeit patīk?

Amārs parausta plecus.

-    Man īsti nav izvēles, bet, jā, te nav ne vainas. Skaidrs, ka es strādāju apsardzē, jo tas ir vienīgais, ko māku. Mēs labprāt uzņemtu arī tevi, bet tu droši vien esi mums par labu.

-    Vēl nemaz neesmu nolēmis te palikt, es atsaucos. Bet laikam jau paldies.

-    Citur nebūs labāk, Amārs saka. Pārējās pilsētas vairums valsts iedzīvotāju mitinās tādās pašās lielās metropolēs kā mūsējā ir piedrazotas un bīstamas, ja vien nepazīsti īstos cilvēkus. Šeit vismaz ir tīrs ūdens, ēdiens un drošība.

Pamīņājos uz vietas, juzdamies neērti. Nevēlos pat domāt par to, ka varētu te palikt un šo vietu saukt par mājām. Jau tagad šķiet, ka esmu sapinies vilšanās valgos. Ne jau ko tādu es iztēlojos, kad domāju par bēgšanu no vecākiem un viņu radītajām ļaunajām atmiņām. Tomēr nevēlos apdraudēt ar Amāru noslēgto mieru tagad, kad esmu atguvis draugu, tāpēc vienkārši atbildu: Ņemšu vērā.

-    Klau, tev būtu jāzina vēl kas.

-    Kas? Vai vēl kāds ir augšāmcēlies?

-    Nevar teikt, ka esmu augšāmcēlies, jo nemaz nebiju miris, vai ne? Amārs pašūpo galvu. Nē, runa ir par pilsētu. Kāds šodien kontroltelpā dzirdēja, ka Markusu tiesās rīt no rīta.

Es zināju, ka tā notiks, zināju, ka Evelīna viņu pataupīs beigām un izbaudīs ik mirkli, vērojot viņu patiesības seruma ietekmē, it kā Markuss būtu viņas pēdējā maltīte. Tikai negaidīju, ka man būs iespēja to noskatīties, ja gribēšu. Domāju, ka beidzot esmu no viņiem brīvs uz visiem laikiem.

-    Ak tā… Neko citu es nespēju izdvest.

Kad vēlāk atgriežos guļamtelpā un palienu zem segas, joprojām jūtos notrulināts un apjucis. Es nezinu, ko iesākšu.

Septiņpadsmitā nodaļa trīsa

PAMOSTOS MIRKLI pirms ausmas. Neviens no pārējiem gulētājiem pat nesakustas. Tobiass ir pārlicis roku pār acīm, taču tagad viņam kājās ir kurpes, it kā viņš pa nakti būtu pamodies un kaut kur devies. Kristīna ir pabāzusi galvu zem spilvena. Dažas minūtes guļu un ar skatienu griestos meklēju rakstus, tad uzvelku apavus un izlaižu pirkstus cauri matiem, lai tos pieglaustu.

Mītnes gaiteņi ir tukši, ja neskaita dažus palikušos. Pieņemu, ka šiem cilvēkiem drīz beigsies naktsmaiņa, jo viņi ir nolīkuši pār ekrāniem un atspieduši zodu plaukstā vai arī balstās pret slotaskātiem, tik tikko atcerēdamies, ka jāslauka. Sabāžu rokas kabatās un, vadoties pēc zīmēm, dodos uz ieeju. Gribu kārtīgāk apskatīt vakar redzēto skulptūru.

Lai kas šo ēku uzcēla, viņam noteikti ļoti patika gaisma. Katra gaiteņa griestu slīpumā un sienu apakšdaļā ir stikla rūtis. Kaut gan tikai nupat aust rīts, jau pietiek gaismas, lai visu redzētu.

Izvelku no kabatas žetonu, ko vakar vakariņu laikā man iedeva Zoja, un ar to rokā tieku cauri drošības kontrolpunktam. Tad pārsimt jardu attālumā no durvīm, pa kurām iepriekšējā dienā ienācām, ieraugu skulptūru. Tā ir drūma, milzīga un noslēpumaina kā dzīva būtne.

Skulptūra ir veidota no liela, tumša akmens bluķa, kas ir stūrains un tikpat raupjš kā klintis aizas dzīlēs. Vidū tam pāri stiepjas pamatīga plaisa, un tuvāk malām vīd gaišāka akmens dzīslas. Virs bluķa karājas tikpat liela stikla tvertne, pilna ar ūdeni. Tai virs vidus atrodas starmetis, kura gaisma spīd cauri ūdenim un atstarojas vilnīšos. Izdzirdu slāpētu skaņu tur ūdens lāse trāpa pa akmeni. Ūdens pil no mazas caurulītes, kas iestiepjas tvertnes centrā. Sākumā nospriežu, ka tvertne ir caura, bet tad nokrīt vēl viena lāse un pēc tikpat ilga laika ari trešā un ceturtā. Dažas lāses saplūst kopā un pa šauru spraugu nozūd bluķī. Tā tas laikam ir paredzēts.

-    Sveika! Otrpus skulptūrai stāv Zoja. Piedod, grasījos iet tev pakaļ uz guļamtelpu, bet tad pamanīju tevi nākam šurp un iedomājos, ka varbūt esi apmaldījusies.

-    Nē, neesmu, es atbildu. Gribēju atnākt uz šejieni.

-    Ak tā. Sieviete nostājas man blakus un sakrusto rokas uz krūtīm. Viņa ir apmēram manā augumā, taču stāv staltāk un tādēļ šķiet garāka. Diezgan dīvaina, vai ne?

Zojai runājot, vēroju vasarraibumus uz viņas vaigiem. Tie atgādina saules starus, kas spīd cauri biezai lapotnei.

-    Vai tā kaut ko nozīmē?

-    Šī skulptūra ir Ģenētiskās labklājības biroja simbols, sieviete skaidro. Akmens bluķis nozīmē problēmu, kurai stājamies pretī. Ūdenstvertne ir mūsu potenciālās iespējas to mainīt. Un ūdens piliens ir tas, ko reāli varam padarīt.

Man neizdodas apspiest smieklus.

-    Nav sevišķi uzmundrinoši, vai ne?

Zoja pasmaida.

-    Var teikt arī tā. Man gan labāk patīk domāt šādi: pat lāsēm ar laiku izdodas uz mūžiem izmainīt akmeni, ja tās ir pietiekami apņēmīgas. Un akmens nekad vairs nebūs tāds, kāds bija agrāk.

Sieviete norāda uz bluķa centru, kur vīd maza, it kā izkalta iedobīte.

-    Piemēram, tās šeit nebija, kad akmeni te uzstādīja.

Es pamāju ar galvu un ar skatienu sekoju nākamā

piliena kritienam. Lai gan Birojs un tā darbinieki mani dara tramīgu, es izjūtu skulptūras iemiesoto kluso cerību. Šis simbols ir praktisks un pauž pacietību, kas šejieniešiem ļāvusi tik ilgi vērot un gaidīt. Tomēr man ir jāpajautā.

-    Vai tad nebūtu derīgāk uzreiz izgāzt visu tvertni? Iztēlojos, kā ūdens triektos pret akmeni un nolītu uz flīzēm, sakrājoties ap manām kurpēm. Pakāpenisks darbs ar laiku var sniegt augļus, tomēr, manuprāt, ja kaut ko uzskata par problēmu, tad visiem spēkiem ir ar to jācīnās, jo citādi nav iespējams dzīvot tālāk.

-    Uz īsu brīdi jā, Zoja piekrīt. Bet pēc tam mums vairs nebūtu ūdens, ar ko turpināt iesākto, un gēnu bojājumus nevar izlabot ātri un ar spēku.

-    To es saprotu. Tikai iedomājos, vai ir vērts noskaņoties uz maziem soļiem, ja ir iespējams spert arī lielus.

-    Kādus tad?

Es paraustu plecus.

-    īsti nezinu. Bet par to ir vērts padomāt.

-    Droši vien.

-    Tātad… jūs teicāt, ka mani meklējat, es mainu tematu. Kādēļ?

-    Ak jā! Zoja pieskaras pierei. Izkrita no prāta. Deivids lūdza tevi atrast un aizvest uz laboratorijām. Tur atrodas kaut kas tāds, kas piederēja tavai mātei.

-    Mātei? Mana balss izklausās aizžņaugta un pārāk spalga. Kopā ar Zoju dodos prom no skulptūras uz drošības kontrolpunktu.

-Jau laikus brīdinu: uz tevi blenzīs, sieviete saka, izejot cauri drošības skenerim. Tagad gaiteņos ir vairāk ļaužu nekā pirmīt; acīmredzot ir pienācis laiks sākt darbu. Šeit tavu seju pazīst. Biroja cilvēki pavada daudz laika pie ekrāniem, un pēdējo mēnešu laikā tu esi iepinusies daudzos interesantos notikumos. Ne mazums jauniešu tevi uzskata par varoni.

-    Lieliski, es skābi novelku. Es domāju tieši par varonību. Nevis par to, kā nenomirt.

Zoja apstājas.

-    Piedod! Negribēju noniecināt visu, ko esi pārdzīvojusi.

Mani joprojām mulsina apziņa, ka šejienieši ir mūs vērojuši, jūtos tā, it kā vajadzētu nomaskēties vai paslēpties, lai mani vairs neviens neredzētu. Tomēr Zoja tur neko daudz nevar padarīt, tāpēc es nebilstu ne vārda.

Daudziem ļaudīm gaiteņos ir vienāda uniforma tumšzilā vai nespodri zaļā krāsā, un daži ir atdarījuši jakas, kombinezonus vai virskreklus, atklājot skatienam raibus T kreklus. Daži no tiem ir apdrukāti ar zīmējumiem.

-    Vai uniformu krāsai ir kāda nozīme? es jautāju Zojai.

-   Jā, ir gan. Tumšzilās valkā zinātnieki vai pētnieki, savukārt zaļās ir apkalpojošajam personālam viņi veic remontdarbus, uzkopj un pilda citus tamlīdzīgus pienākumus.

-    Tad jau viņi ir tādi paši kā nepiederīgie.

-    Nē, sieviete iebilst. Nē, šeit ir citādi katrs dara, ko var, lai atbalstītu misiju. Te visi ir vērtīgi un svarīgi.

Zojai bija taisnība: uz mani patiešām blenž. Vairums tikai mani uzlūko mazliet par ilgu, taču daži norāda ar pirkstu, un citi pat izrunā manu vārdu, it kā tas piederētu viņiem. Jūtos ierobežota, it kā man būtu liegta kustību brīvība.

-    Daudzi no apkalpojošā personāla agrāk bija iesaistīti Indianapolisas eksperimentā tā ir vēl viena pilsēta, ne pārāk tālu no šejienes, Zoja ldāsta. Tiesa gan, viņiem bija mazliet vieglāk pielāgoties nekā jums, jo Indianapolisā netika pielietoti uzvedības regulēšanas elementi. Viņa brīdi klusē. Eš runāju par kopienām. Tā kā pēc dažām paaudzēm jūsu pilsētas kārtība nesabruka tāpat kā pārējās, Birojs ari jaunākajos eksperimentos Sentluisā, Detroitā un Mineapolisā ieviesa kopienu sistēmu un salīdzinoši jaunā Indianapolisas eksperimenta dalībniekus izmantoja kā kontrolgrupu. Birojs vienmēr izvietoja eksperimentus Vidējos rietumos, jo tur starp pilsētas teritorijām ir lielāki attālumi. Austrumos viss atrodas ciešāk kopā.

-    Tātad Indianapolisā jūs vienkārši… izlabojāt cilvēku gēnus un aizsūtījāt viņus uz kādu pilsētu? Bez kopienām?

-    Viņiem bija sarežģīta likumu sistēma, bet… jā, būtībā tieši tā notika.

-    Un sevišķi labi nesanāca?

-    Nē. Zoja sakniebj lūpas. Cilvēki ar bojātiem gēniem, audzināti ciešanās un neapmācīti dzīvot citādi, nekā to būtu panākušas kopienas, ir tendēti uz iznīcināšanu. Eksperiments ātri vien cieta neveiksmi tam vajadzēja vien trīs paaudzes. Čikāga tava pilsēta un citas pilsētas ar kopienu sistēmu ir izdzīvojušas ievērojami ilgāk.

Čikāga. Ir tik dīvaini nosaukt vārdā vietu, kuru agrāk dēvēju tikai par mājām. Šķiet, ka pilsēta manās domās sarūk.

-   Tātad jūs ar to nodarbojaties jau krietnu laiku, es secinu.

-Diezgan ilgi, jā. Birojs no vairuma valdības iestāžu atšķiras ar to, ka mēs koncentrējamies uz konkrētu uzdevumu un mūsu bāze atrodas visai nomaļā vietā. Zināšanas un mērķus mēs nododam saviem bērniem, nevis nozīmētam vai algotam darbaspēkam. Visu mūžu esmu apmācīta veikt tos pienākumus, kuri man ir uzticēti tagad.

Pa plašajiem logiem ieraugu savādu transporta līdzeldi: tas atgādina putnu ar divām spārnveida konstrukcijām un smailu degunu -, bet tam ir tādi paši riteņi kā mašīnai.

-Vai tas domāts gaisa ceļojumiem? es vaicāju, norādīdama uz braucamo.

-Jā. Zoja pasmaida. Tā ir lidmašīna. Iespējams, paņemsim tevi līdzi kādā lidojumā, ja tev tas nešķiet pārāk nedroši.

Ignorēju viņas teikto. Nespēju aizmirst, ka viņa mani atpazina, tiklīdz ieraudzīja.

Pie kādām durvīm gaida Deivids. Mūs pamanījis, viņš pamāj ar roku.

-    Sveika, Trisa! vīrietis mani uzrunā. Paldies, ka viņu atvedi, Zoja.

-    Vienmēr laipni, ser, sieviete atsaucas. Tad nu es jūs atstāšu. Ir daudz darba.

Viņa man uzsmaida, tad dodas prom. Nevēlos, lai viņa aizietu; tagad esmu palikusi divatā ar Deividu un atmiņām par to, kā vakar uz viņu sakliedzu. Vīrietis nepiemin starpgadījumu un paceļ savu žetonu pie durvju sensora, lai tās atvērtu.

Aiz šīm durvīm atrodas ofiss bez logiem. Pie viena galda sēž jauns vīrietis apmēram Tobiasa vecumā, bet otra darba vieta telpas pretējā pusē ir tukša. Mums ienākot, jaunietis paraugās augšup, piesit kādai ikonai uz datora ekrāna un pieceļas.

-    Sveicināti, ser, viņš ierunājas. Vai varu kā palīdzēt?

-    Metjū, kur ir tavs uzraugs? Deivids jautā.

-    Ēdnīcā meklē barību, puisis atsaucas.

-    Tad varbūt tu vari gan palīdzēt. Man vajadzētu, lai Natālijas Raitas lietu ielādētu pārnēsājamā datorā. Vai tu to vari izdarīt?

Raitas? es nodomāju. Vai tas bija mātes īstais uzvārds?

-    Protams, Metjū atbild un atkal apsēžas. Puisis kaut ko ieraksta datorā un atver virkni dokumentu, bet es nestāvu pietiekami tuvu, lai skaidri redzētu. Labi, tagad tie tikai jāpārvieto.

-Tu laikam esi Natālijas meita Beatrise. Metjū atbalsta zodu plaukstā un mani kritiski nopēta. Viņa tumšās, ieslīpās acis šķiet teju melnas. Neizskatās, ka mana klātbūtne puisi iespaidotu vai izbrīnītu. Neesi sevišķi līdzīga.

-    Trisa, es automātiski izlaboju, tomēr mani nomierina fakts, ka viņš nezina manu iesauku. Tātad šis puisis caurām dienām neblenž ekrānos, it kā mūsu dzīve pilsētā būtu aizraujoša izrāde. Jā, zinu.

Deivids pievelk klāt krēslu, tā kājām griezīgi skrāpējoties pret flīzēm, un paplikšķina pa to.

-    Sēdies! Iedošu tev planšeti ar visu informāciju par Natāliju, lai abi ar brāli paši varat to izlasīt, bet, kamēr tā ielādējas, varu arī pastāstīt, kas notika.

Iekārtojos uz krēsla maliņas, un Deivids apsēžas pie Metjū uzrauga galda, uz metāla virsmas grozīdams pustukšu kafijas krūzi.

-Vispirms gribu pateikt, ka tava māte bija brīnumains atklājums. Mēs viņu nejauši atradām sagrautajā pasaulē, un viņas gēni bija gandrīz perfekti. Deivids staro. Mēs viņu izpestījām no briesmām un atvedām šurp. Tava māte šeit pavadīja vairākus gadus, taču tad tavā pilsētā sākās krīze un viņa pieteicās doties turp, lai atrisinātu problēmas. Bet to tu noteikti jau zini.

Dažas sekundes tikai blenžu, mirkšķinādama acis. Mātes dzimtene atradās ārpus šīs vietas? Kur?

Atkal atskārstu, ka viņa staigāja pa šiem gaiteņiem, kontroltelpas ekrānos vēroja pilsētu. Vai viņa sēdēja šajā krēslā? Vai viņas kājas skāra šīs flīzes? Pēkšņi šķiet, ka visapkārt uz katras sienas, roktura un pīlāra ir izkaisīti neredzami apliecinājumi manas mātes klātbūtnei.

Pieķeras pie krēsla malas un cenšos sakopot domas, lai uzdotu jautājumu.

-    Nē, nezinu vis, es atbildu. Kas tā par krīzi?

-    Saprotams, tas, ka Mācīto pārstāvis bija sācis nogalināt Citādos, Deivids paskaidro. Viņu sauca Nor… Normens?

-    Nortons, Metjū iestarpina. Džanīnas priekštecis. Šķiet, ka Nortons tieši pirms sirdslēkmes viņai nodeva ideju iznīcināt Citādos.

-    Paldies. Lai nu kā, mēs nosūtījām Natāliju uz pilsētu novērtēt situāciju un apturēt slepkavošanu. Protams, mums ne sapņos nerādījās, ka viņa tur uzturēsies tik ilgi, tomēr viņa bija noderīga. Agrāk nebijām domājuši sūtīt iekšā savu cilvēku, un tava māte paveica nenovērtējamu darbu. Vienlaikus viņa uzsāka pati savu dzīvi, pie kuras, protams, piederi ari tu.

Es saraucu pieri.

-   Bet manu iesvētību laikā Citādie joprojām tika slepkavoti.

-Tu zini tikai par tiem, kuri gāja bojā, Deivids saka. Nevis par tiem, kurus izglāba. Daži no viņiem dzīvo šeit, mītnē. Cik noprotu, jau esi satikusi Amāru, vai ne? Viņš ir viens no tiem. Daļai izpestīto Citādo vajadzēja attālināties no eksperimenta viņiem bija pārāk grūti noskatīties, kā cilvēki, kurus viņi agrāk pazina un mīlēja, dzīvo tālāk, tāpēc viņus apmācīja iekārtoties ārpus Biroja. Tomēr tava māte paveica nozīmīgu darbu, tas nu jāatzīst.

Un viņa ne vienu reizi vien sameloja un reti teica patiesību. Interesanti, vai tēvs zināja, kas ir māte un no kurienes? Galu galā viņš bija Nesavtīgo vadonis un viens no patiesības glabātājiem. Prātā iešaujas negaidīta, drausmīga doma: ja nu viņa apprecēja tēvu tādēļ vien, ka tas bija paredzēts misijā? Ja nu viņu attiecibas bija maldi?

-   Tātad viņa nebija dzimusi Drošsirde, es secinu, šķetinādama jaunatklātos melus.

-    Tava māte iegāja pilsētā kā Drošsirde, jo viņai jau bija tetovējumi un to izcelsmi būtu grūti izskaidrot. Viņai bija sešpadsmit gadu, bet mēs teicām, ka piecpadsmit, lai viņai būtu laiks pielāgoties jaunajai dzīvei. Bijām iecerējuši, ka viņa… Deivids paceļ plecu. Nu, labāk izlasi viņas lietu. Man neizdosies visu atstāstīt no sešpadsmitgadnieces skatpunkta.

Kā uz burvja mājienu Metjū atver atvilktni un izņem mazu, plakanu stikla plāksni. Puisis tai piebiksta ar pirkstu, un uz virsmas iegaismojas attēls viens no dokumentiem, ko viņš nule atvēra datorā. Metjū man pasniedz planšeti. Tā ir cieta un pamatīga izturīgāka, nekā gaidīju.

-    Neraizējies, to gandrīz nav iespējams iznīcināt, Deivids saka. Tu noteikti gribi atgriezties pie draugiem. Metjū, vai tu, lūdzu, pavadītu Prioras jaunkundzi atpakaļ uz viesnīcu? Man šis tas jānokārto.

-    Un man nav? puisis atmet, bet tad piemiedz ar aci. Joks, ser. Es viņu aizvedīšu.

-    Paldies, es pasaku Deividam, pirms viņš atstāj telpu.

-    Nav par ko, vīrietis attrauc. Dod ziņu, ja rodas vēl kādi jautājumi.

-    Vai esi gatava? Metjū vaicā.

Puisis ir garš, apmēram vienā augumā ar Keilebu, un melnie mati uz pieres mākslinieciski sabužināti, it kā viņš ilgstoši būtu nopūlējies panākt iespaidu, ka ir tikko izvēlies no gultas. Zem tumšzilās uniformas viņš valkā melnu T kreklu bez apdrukas, bet ap kaklu ir apsējis melnu saitīti. Viņam norijot siekalas, tā pārslīd pāri ādamābolam.

Kopā ar Metjū izeju no mazā kabineta un dodos atpakaļ pa gaiteni. Ļaužu drūzma ir kļuvusi retāka droši vien viņi ir aizgājuši uz darbu vai brokastīs. Šeit risinās dzīve: cilvēki guļ, ēd un strādā, iznēsā bērnus, veido ģimeni un mirst. Reiz māte šo vietu sauca par mājām.

-    Interesanti, kad tu zaudēsi galvu, Metjū ierunājas. Uzzinājusi to visu vienā piegājienā.

-    Es nezaudēšu galvu. Tas jau ir noticis, es nodomāju, bet skaļi to nekad neatzīšu.

Puisis parausta plecus.

-    Es zaudētu. Bet lai jau paliek.

Priekšā pamanu uzrakstu VIESNĪCAS IEEJA. Piespiežu ekrānu pie krūtīm, alkdama atgriezties guļamtelpā un izstāstīt Tobiasam par māti.

-    Paklau, viens no maniem un uzrauga darbiem ir gēnu testēšana, Metjū saka. Iedomājos: vai tu un tas puisis Markusa ītona dēls? būtu ar mieru atnākt uz pārbaudi?

-    Kādēļ?

-Ziņkāre. Viņš parausta plecus. Nekad agrāk neesam testējuši tik vēlīnas paaudzes pārstāvju gēnus, un tavu un Tobiasa prasmju izpausmes ir visai… savādas.

Paceļu uzacis.

-    Piemēram, tu esi izrādījusi neticamu pretestību serumu ietekmei. Vairums Citādo nespēj tiem turēties pretī tā kā tu, Metjū turpina. Tobiass nepakļaujas simulācijām, taču neizrāda citas pazimes, ko sagaidām no Citādajiem. Vēlāk varu paskaidrot sīkāk.

Vilcinos, īsti nezinādama, vai gribu redzēt savus un Tobiasa gēnus un tos salīdzināt, it kā tiem būtu kāda nozīme. Tomēr Metjū izskatās teju bērnišķīgi aizrāvies, un ziņkāre man nav sveša.

-    Pajautāšu, vai viņš piekristu, es saku. Pati esmu ar mieru. Kad?

-    Vai šis rīts derēs? puisis atvaicā. Pēc kādas stundas varu atnākt jums pakaļ. Tik un tā bez manis laboratorijā netiksiet.

Es pamāju ar galvu. Pēkšņi mani pārņem priecīgs satraukums, ka radusies iespēja uzzināt vairāk par saviem gēniem. Tas šķiet tikpat vērtīgi kā lasīt mātes dienasgrāmatu es atgūšu daļu no viņas.

Astoņpadsmitā nodaļa tobiass

IR SAVĀDI NO RĪTA redzēt ne sevišķi labi pazīstamus cilvēkus ar miegainām acīm un spilvena nospiedumiem uz vaigiem. Ir savādi uzzināt, ka Kristīna jau pašā agrumā ir mundra, Pīters pamostas ar nevainojami pieglaustiem matiem, bet Kara sazinās tikai ar ņurdieniem un lēnām šļūc pēc kafijas.

Es vispirms nomazgājos dušā un pārģērbjos sagādātajās drēbēs. Tās diez ko neatšķiras no drānām, pie kurām esmu pieradis, tikai krāsas ir sajauktas, it kā šejieniešiem tās neko nenozīmētu, un droši vien nenozīmē ari. Uzvelku melnu T kreklu un zilus džinsus un cenšos sev iegalvot, ka tas ir normāli es jūtos normāli, es pielāgojos.

Šodien tiesās manu tēvu. Vēl neesmu izlēmis: skatīšos vai ne.

Kad atgriežos, Trisa jau ir apģērbusies un sēž uz gultas malas, it kā kuru katru mirkli gatavotos pielēkt kājās. Gluži kā Evelīna.

No atnestās brokastu paplātes paķeru kēksiņu un iekārtojos meitenei iepretī.

Labrīt! Tu agri biji augšā.

-jā, Trisa piekrīt. Viņa pabīda pēdu uz priekšu, un nu tā atrodas starp manējām. Šorīt Zoja mani

uzmeklēja pie tās lielās skulptūras. Deivids gribēja kaut ko parādīt. Meitene paņem stikla ekrānu, ko bija nolikusi uz gultas sev blakus. Tas zem pieskāriena iemirdzas, atklādams skatienam kādu dokumentu. Tā ir manas mātes lieta. Viņa rakstīja dienasgrāmatu izskatās, ka neilgi, un tomēr. Trisa saknosās, it kā justos neērti. Vēl neesmu īsti sākusi lasīt.

-    Nu tad kāpēc tu nelasi?

-    Nezinu. Viņa noliek planšeti, un ekrāns automātiski apdziest. Man laikam ir bail.

Nesavtīgo bērni reti kad pa īstam iepazīst vecākus, jo tie nekad neatklāj savu patieso būtību tā, kā to dara citi vecāki, kad viņu bērni sasniedz noteiktu vecumu. Nesavtīgie slēpjas aiz pelēka auduma bruņām un pašaizliedzīgiem darbiem, pārliecināti, ka runāt par sevi nozīmē būt savtīgam. Trisa ir ne tikai atguvusi daļu mātes, bet arī saņēmusi vienu no pirmajām un pēdējām patiesības druskām par to, kas bija Natālija Priora.

Tajā brīdī saprotu, kādēļ meitene planšeti tur kā maģisku priekšmetu, kas kuru katru mirkli var izgaist. Saprotu arī, kādēļ viņa kādu laiku negrib tam skarties ldāt, jo tieši tāpat es domāju par tēva tiesas sēdi. Planšete varētu atklāt kaut ko tādu, ko Trisa nevēlas zināt.

Izsekoju meitenes skatienam pāri istabai, kur sēž Keilebs un drūmi kā saīdzis bērns gremo brokastu pārslas.

-    Vai viņam tu parādīsi? es jautāju.

Trisa neatbild.

-    Parasti es neieteiktu viņam kaut ko dot, taču šajā gadījumā… informācija īsti nepieder tev vienai.

-    Zinu, meitene tā kā saspringti atbild. Protams, es viņam parādīšu. Tikai vispirms gribu to izlasīt vienatnē.

Tur es neko nevaru iebilst. Gandrīz visu mūžu esmu slēpis informāciju un to nemitīgi apdomājis. Dziņa kādam visu izstāstīt ir pavisam jauna, turpretī maskēšanās instinkts ir tikpat dabisks kā elpošana.

Trisa izdveš nopūtu, tad nolauž gabaliņu no kēksa manā rokā. Es uzsitu viņai pa pirkstiem, un viņa atraujas.

-    Ei, piecas pēdas pa labi ir vesela kaudze!

-Tad jau tev nevajadzētu satraukties, ka paņemu daļu no tavējā, meitene smaidīdama attrauc.

-    Laikam gan.

Trisa mani satver aiz krekla, pievelk sev klāt un piespiež savas lūpas pie manējām. Paslidinu plaukstu meitenei zem zoda un noturu viņu mierā, kamēr atbildu uz skūpstu.

Tad ievēroju, ka Trisa atkal čiepj gabaliņu kēksa, un atrāvies paglūnu uz viņu.

-    Goda vārds, es tev atnesīšu no galda citu. Tam vajadzēs tikai sekundi.

Meitene plati pasmaida.

-    Klau, gribēju tev kaut ko pajautāt. Vai tu šorīt būtu ar mieru piedalīties mazā gēnu testiņā?

Vārdu salikums "mazs gēnu testiņš" izklausās pēc oksimorona.

-    Kādēļ? es atvaicāju. Lūgt iespēju izpētīt manus gēnus ir teju tas pats, kas prasīt, lai izģērbjos.

-    Redzi, es satiku kādu puisi viņu sauc Metjū -, kurš strādā vienā no laboratorijām, un viņš apgalvo, ka visi pētījumu nolūkos gribētu noskaidrot vairāk par mūsu ģenētisko materiālu, Trisa skaidro. Viņš īpaši apjautājās par tevi, jo tu esot tāda kā anomālija.

-    Anomālija?

-    Cik sapratu, tu izrādi daļu Citādajiem raksturīgo pazīmju, bet daļu ne, viņa atbild. īsti nezinu. Viņu vienkārši māc ziņkāre. Tev tas nav jādara obligāti.

Gaiss ap galvu šķiet uzkarsis un smags. Cenzdamies mazināt spriedzi, pieskaros pie skausta un paberzēju matu līniju.

Tuvākās stundas laikā ekrānos parādīsies Markuss un Evelīna. Piepeši saprotu, ka nespēšu skatīties.

Tādēļ, kaut gan īsti nevēlos ļaut kādam svešiniekam pētīt puzles gabaliņus, kas mani veido, atbildu:

-    Protams. Es to darīšu.

-    Lieliski, Trisa nosaka un apēd vēl vienu kripatu mana kēksiņa. Viņai acīs iekrīt matu šķipsna, un es to atglaužu, pirms meitene ievēro. Trisa apklāj manu roku ar savu silto, stipro plaukstu, un viņas lūpu kaktiņi savelkas smaidā.

Veras durvis, un ienāk jauns vīrietis ar ieslīpām, šaurām acīm un melniem matiem. Tūlīt atpazīstu Džordžu Vu, To rijas jaunāko brāli. Torija viņu sauca par Džordžiju.

Vīrietis aizrautīgi smaida, un gribas atkāpties, lai starp mani un viņa neizbēgamajām sērām paliktu lielāks attālums.

-    Nupat atgriezos, viņš aizelsies paziņo. Man teica, ka kopā ar jums izbrauca arī mana māsa un…

Mēs ar Trisu nemierīgi saskatāmies. Pārējie arī ievēro Džordžu, un iestājas tāds klusums, kāds parasti ir dzirdams Nesavtīgo bērēs. Sagaidu, ka Pīters alks citu cilvēku sāpju, tomēr pat viņš šķiet samulsis te saliek rokas sānos, te sabāž tās kabatās un atkal izvelk laukā.

-    Un… Džordžs sāk no jauna. Kāpēc jūs visi uz mani tā skatāties?

Kara sper soli uz priekšu, lai nodotu sliktās ziņas, taču diez vai viņa tās pavēstīs taktiski, tāpēc es pieceļos un viņu pārtraucu.

-    Tava māsa izbrauca kopā ar mums, es apstiprinu. Bet mums uzbruka nepiederīgie, un viņa… neizdzīvoja.

Šis teikums tik daudz ko nepasaka: cik ātri tas notika, ar kādu skaņu Torijas ķermenis atsitās pret zemi, kā visi juceklīgi bēga naktī, ldupdami zālē. Es neatgriežos pēc Torijas. Vajadzēja no visiem aizbraucējiem es viņu pazinu vislabāk, zināju, cik stingri viņa turēja tetovēšanas adatu un cik raupji skanēja viņas smiekli, it kā būtu nopulēti ar smilšpapīru.

Džordžs pieturas pie sienas sev aiz muguras, lai nezaudētu līdzsvaru.

-Ko?

-Viņa atdeva savu dzīvību, mūs aizstāvot, Trisa pārsteidzoši maigi saka. Bez viņas neviens no mums nebūtu nokļuvis šeit.

-Viņa ir… mirusi? Džordžs vārgi jautā, ar visu augumu atbalstīdamies pret sienu, un viņa pleci sagumst.

Gaitenī pamanu Amāru ar grauzdiņa gabalu rokā un ātri bālējošu smaidu sejā. Viņš noliek maizi uz galda pie durvīm.

-    Mēģināju tevi atrast, lai to pateiktu, Amārs saka.

Vakarnakt bijušais instruktors tikai pavirši pieminēja

Džordžu, un es nemaz neiedomājos, ka viņi varētu būt pazīstami. Laikam ir gan.

Džordža acis kļūst stiklainas, un Amārs ar vienu roku ievelk viņu apskāvienā. Džordžs krampjaini ieķeras Amāra kreklā, tā ka pirkstu kauliņi top balti. Nedzirdu šņukstus, un varbūt viņš nemaz neraud varbūt viņam tikai vajag pie kaut kā pieturēties. Miglaini atceros sēras par māti, kad domāju, ka viņa ir mirusi, atmiņā uzpeld tikai mirklis, kad likās, ka esmu nošķirts no visas pasaules, un sajūta, ka kaut kas jānorij. Es nezinu, kā skumst citi.

Pēc kāda laiciņa Amārs izved Džordžu no telpas, un es vēroju viņus plecu pie pleca dodamies prom pa gaiteni un klusi sarunājamies.

* * *

Esmu piemirsis solijumu piedalīties gēnu testā līdz brīdim, kad guļamtelpas durvīs parādās vēl kāds: zēns vai tomēr ne gluži, jo viņš izskatās manā vecumā. Atnācējs pamāj Trisai.

-    Ā, šis ir Metjū, meitene iepazīstina. Tātad laiks

iet.

Viņa paņem mani aiz rokas un ved uz izeju. Kaut kā neatceros Trisu pieminam, ka Metjū nav sagrabējis, vecs zinātnieks. Varbūt viņa to nemaz neteica.

Nemuļķojies, es nodomāju.

Puisis pastiepj roku.

-    Sveiks! Priecājos iepazīties. Esmu Metjū.

-    Tobiass, es atbildu, jo vārds "Kvarts" skan savādi vietā, kur cilvēki cits citu nepazīst pēc baiļu skaita. Es ari priecājos.

-    Tad ejam uz laboratorijām, puisis aicina. Uz šo pusi.

Šorīt mītnē čum un mudž cilvēki, ģērbušies zaļās un tumšzilās uniformās, kuras vai nu krokojas ap potītēm, vai beidzas vairākas collas virs kurpēm tas atkarīgs no valkātāja garuma. Šeit netrūkst atvērtu zonu, kuras ir savienotas ar gaiteni kā sirds kambari, un ikvienu apzimē kāds burts vai cipars. Darbinieki staigā šurpu turpu; daži nes stilda ierīces, līdzīgas tai, kura šorīt bija līdzi Trisai, bet citi ir tukšām rokām.

-    Kas tie par cipariem? Trisa jautā. Vai tie tikai apzīmē katru vietu?

-    Agrāk tie bija vārti, Metjū paskaidro. Tas ir, katrai zonai ir durvis un celiņš, kas ved uz lidmašīnu, kura lidoja uz konkrētu galamērķi. Kad lidostu pārveidoja Biroja mītnē, tika aizvākti visi krēsli, kuros cilvēki gaidīja reisus, un tos aizstāja ar laboratorijas aprīkojumu, ko pārsvarā paņēma no pilsētas skolām. Šī mītnes daļa faktiski ir viena liela laboratorija.

-    Ar ko viņi nodarbojas? Man šķita, ka jūs tikai vērojat eksperimentu norisi, saku, pētīdams sievieti, kura no vienas gaiteņa puses aizšaujas uz otru, plaukstās kā ziedojumu nesdama ekrānu. Pulētajās flīzēs atspīd gaismas stari, kas slīpi krīt no griestu logiem. Caur rūtīm viss izskatās rāms zāle ir rūpīgi apcirpta, tālumā vējš šūpo koku zarus -, un ir grūti iztēloties, ka ārpusē cilvēki "bojātu gēnu" dēļ cits citu nogalina vai pilsētā dzīvo saskaņā ar Evelīnas stingrajiem noteikumiem.

-    Daļa patiešām to dara. Viss, kas tiek pamanīts palikušajos eksperimentos, ir jāieraksta un jāanalizē, un šiem uzdevumiem ir nepieciešams daudz darbaspēka. Tomēr citi izstrādā labākus veidus, kā novērst gēnu bojājumus, vai veido serumus mūsu pašu, nevis eksperimentu vajadzībām. Ir dučiem projektu. Tikai jāizgudro ideja, jāsavāc komanda un jāiesniedz priekšlikums padomei, kas ar Deividu priekšgalā pārvalda mītni. Viņi parasti piekrīt visam, kas neietver pārāk lielu risku.

-    Nūja, Trisa nosaka. Riskēt gan negribētos.

Viņa mazliet nobola acis.

-    Viņu pūliņiem ir labs pamatojums, Metjū turpina. Pirms izveidoja kopienu sistēmu un serumus, visiem eksperimentiem gandrīz nepārtraukti draudēja iekšējs sabrukums. Serumi tajos iesaistītajiem cilvēkiem palīdz saglabāt kontroli. Sevišķi jau atmiņas serums, bet ar to, šķiet, pašlaik neviens nenodarbojas tas atrodas ieroču laboratorijā.

-    Ieroču laboratorijā. Viņa mutē šie vārdi izklausās trausli. Svēti.

-    Tātad pašā sākumā serumus mums piešķīra Birojs, Trisa secina.

-Jā, Metjū apliecina. Un Mācītie, ieskaitot tavu brāli, turpināja tos pilnveidot. Godīgi sakot, kontroltelpā viņus vērojot, aizguvām dažus uzlabojumus. Vienīgi Mācītie sevišķi nepievērsās atmiņas serumam, tas ir, Nesavtīgo serumam. Mēs to attīstījām krietni tālāk, jo tas ir mūsu galvenais ierocis.

-    Ierocis, Trisa atkārto.

-    Nu, pirmām kārtām tas pasargā pilsētas no pašu iedzīvotāju dumpjiem ja atmiņas ir izdzēstas, vairs nav jēgas cilvēkus nogalināt, jo viņi vienkārši aizmirst, par ko ir cīnījušies. Tāpat varam to izmantot pret nemierniekiem nomalē, kas atrodas apmēram stundas brauciena attālumā. Reizēm turienieši mēģina rīkot sirojumus, un atmiņas serums viņus aptur, pirms rodas nepieciešamība viņus nošaut.

-    Tas ir… es iesāku.

-    Tik un tā diezgan briesmīgi? Metjū pabeidz manā vietā. Jā, ir gan. Tomēr augstākstāvošās personas to uzskata par mūsu dzīvības nodrošināšanas sistēmu, mūsu elpošanas aparātu. Klāt esam!

Es saraucu uzacis. Metjū nupat tik mierīgi pauda nepatiku pret līderu lēmumiem, ka gandrīz palaidu to garām. Interesanti, vai šeit tā ir vienmēr: domstarpības var izteikt publiski, parastā sarunā, nevis izčukstēt tumšos nostūros.

Pie masīvām durvīm no mums pa kreisi Metjū noskenē savu karti, un mēs turpinām ceļu pa citu gaiteni. Šoreiz tas ir šaurs, izgaismots ar blāvām dienasgaismas spuldzēm. Puisis apstājas pie durvīm ar uzrakstu GĒNU TERAPIJAS KABINETS 1. Iekšā meitene ar gaišbrūnu ādu un zaļu kombinezonu maina papīru, kas sedz apskates galdu.

-    Šī ir Huanita, laborante. Huanita, tie ir…

-   Jā, es zinu, kas viņi ir, meitene smaidīdama atsaucas. Ar acs kaktiņu ievēroju Trisu saspringstam viņa sāpīgi atminas, ka mūsu dzīve tika filmēta, tomēr to nepiemin.

Huanita sniedz man roku.

-Tikai Metjū uzraugs mani sauc par Huanitu. Un acīmredzot arī Metjū. Esmu Nita. Vai sagatavot divus testus?

Metjū paloka galvu.

-    Tūlīt sadabūšu. Meitene atver skapīšus otrā telpas galā un ņem ārā dažādus priekšmetus. Tie visi ir ievietoti plastmasas kastītēs vai ietīti papīrā un aplīmēti ar baltām etiķetēm. Kabinetu piepilda čabēšana un šņirkstoņa.

-    Kā jums te patīk? Nita jautā.

-    Nākas pielāgoties, es atsaucos.

-    Nūja, saprotu, ko tu ar to domā. Meitene man uzsmaida. Es nāku no cita eksperimenta Indianapolisā. No tā, kurš izgāzās. A, jūs nezināt, kur ir Indianapolisa, vai ne? Ne pārāk tālu no šejienes. Mazāk par stundu ar lidmašīnu. Viņa apklust. Arī tas jums neko neizteiks. Ziniet ko? Tam nav nozīmes.

Nita no plastmasas un papīra iztin šļirci un adatu, un Trisa saspringst.

-    Kam tas? viņa noprasa.

-    Tā mēs nolasīsim jūsu ģenētisko materiālu, Metjū paskaidro. Vai tev viss ir kārtībā?

-Jā, Trisa atbild, tomēr nav atslābinājusies. Tikai… Man nepatīk, ja man iešļircina nezināmas vielas.

Metjū apgalvo: Zvēru, ka tā tikai nolasīs tavus gēnus. Nekam citam tā nav paredzēta. Nita var par to galvot.

Laborante pamāj ar galvu.

-    Labi, Trisa piekrīt. Bet… vai drīkstu to izdarīt pati?

-    Protams, Nita atsaucas. Sagatavojusi šļirci un iepildījusi tajā vielu, ko mums grasās injicēt, viņa to pasniedz Trisai.

-    īsos vārdos izstāstīšu, kā tas darbojas, Metjū saka, kamēr Nita noslauka Trisas roku ar antiseptiķi. Gaisā izplatās skābena smarža, kas kož nāsīs.

-    Šķīdumā ir mikroskaitļotāji, kuru uzdevums ir noteikt specifiskus ģenētiskos marķierus un pārraidīt datus uz datoru. Būs vajadzīga apmēram stunda, lai tie ievāktu tik daudz informācijas, cik man nepieciešams, bet, loģiski, paietu daudz vairāk laika, lai nolasītu visu jūsu ģenētisko materiālu.

Trisa iedur adatu rokā un nospiež plunžieri.

Nita pamāj, lai izstiepju roku, un pārvelk pār ādu ar oranži iekrāsoto marli. Šķidrums šļircē ir sudrabpelēks kā zivs zvīņas, un, tam pa adatu ieplūstot ķermenī, es iztēlojos mikroskopiskās ierīces graužamies cauri visam organismam, mani pētām un analizējam. Trisa turpat blakus piespiež pie dūriena brūcītes vates piciņu un man viegli uzsmaida.

-    Ko šie… mikroskaitļotāji? Metjū apstiprinoši pamāj ar galvu, un es turpinu: Ko tie īsti meklē?

-    Redzi, kad mūsu priekšgājēji Birojā jūsu senčos ievietoja "izlabotos" gēnus, viņi tiem pievienoja ģenētisku indikatoru, kas parāda, vai cilvēka gēni ir atveseļojušies. Šajā gadījumā indikators ir apziņas saglabāšana simulācijās: to ir viegli pārbaudīt, un tas atklāj, vai jūsu gēni ir veseli vai ne. Tas ir viens no iemesliem, kādēļ sešpadsmit gadu vecumā visiem pilsētniekiem ir jāiziet piederības pārbaude: ja viņi tās laikā paliek pie pilnas apziņas, tas liecina, ka viņu gēni varētu būt tīri.

Pievienoju piederības pārbaudi prātā topošajam sarakstam, kurā rindojas viss, kas man agrāk bija tik svarīgs, bet tagad ir zaudējis nozīmi, jo izrādījās tikai viltība, ar kuras palīdzību šejienieši ieguva kāroto informāciju vai rezultātus.

Nespēju noticēt, ka apziņas saglabāšana simulācijās, kas man lika justies tik varenam un neatkārtojamam un par ko Džanīna un Mācītie nogalināja cilvēkus, šiem ļaudīm ir tikai pazīme, kas norāda uz gēnu atveseļošanos. It kā tā būtu parole, kas mani ielaiž viņu ģenētiski veselajā sabiedrībā.

Metjū turpina:

-    Vienīgā problēma ar ģenētisko indikatoru ir tā, ka apziņas saglabāšana simulācijās un pretošanās serumu ietekmei automātiski nenozīmē, ka esat Citādie. Vienkārši šie fakti bieži ir saistīti. Reizēm pat cilvēki ar bojātiem gēniem simulācijās paliek pie apziņas vai pamanās turēties pretī serumam. Puisis parausta plecus. lāpēc mani interesē tavi gēni, Tobias. Gribu noskaidrot, vai tu esi īsts Citādais vai ari tā tikai izskatās, jo simulācijas tevi neietekmē.

Nita, tīrīdama leti, cieši sakniebj lūpas, it kā censtos apspiest vārdus, kas laužas uz āru. Piepeši mani pārņem nemiers. Vai iespējams, ka nemaz neesmu Citādais?

-    Tagad atliek tikai sēdēt un gaidīt, Metjū saka. Iešu brokastīs. Vai kāds no jums grib kaut ko ēdamu?

Abi ar Trisu papurinām galvu.

-    Drīz būšu atpakaļ. Nita, paliec pie viņiem, labi?

Puisis dodas prom, nesaņēmis viņas atbildi, un Trisa

apsēžas uz apskates galda; papīrs zem viņas saburzās un vietā, kur kāja nokarājas pāri malai, ieplīst. Nita sabāž rokas kombinezona kabatās un mūs uzlūko. Viņas acis ir tumšas un spīdīgas kā eļļas lāma zem tekoša dzinēja. Meitene man pasniedz vates piciņu, un es to piespiežu pie asins burbuļa elkoņa iekšpusē.

-    Tātad tu nāc no eksperimenta pilsētas, Trisa pārtrauc klusumu. Cik ilgi tu šeit dzīvo?

-Kopš Indianapolisas eksperimenta izformēšanas pirms apmēram astoņiem gadiem. Būtu varējusi iekļauties lielākajā sabiedrības daļā ārpus eksperimentiem, bet tas šķita par daudz. Nita atbalstās pret leti. Tā nu pieteicos darbam šeit. Agrāk biju apkopēja. Laikam virzos augšup pa karjeras kāpnēm.

Meitenes balsī ieskanas rūgtums. Šķiet, ari šeit, tāpat kā Drošsiržu kopienā, kāpiens augšup ir ierobežots un viņa ir sasniegusi griestus ātrāk, nekā gribētu. Tāpat notika ar mani, kad izvēlējos strādāt kontroltelpā.

-    Vai tavā pilsētā bija kopienas? Trisa taujā.

-    Nē, tā bija kontrolgrupa mana pilsēta palidzēja saprast, ka kopienu sistēma ir relatīvi iedarbīga. Mums bija daudz likumu: komandantstunda, celšanās laiks, drošības noteikumi. Nedrīkstējām turēt ieročus. Apmēram tā.

-    Un kas notika? es pajautāju un jau pēc mirkļa to nožēloju, jo Nitas lūpu kaktiņi noslīd zemāk, it kā smagas atmiņas tos abās pusēs vilktu uz leju.

-    Daži vēl zināja, kā izgatavot ieročus. Viņi izveidoja bumbu nu, ziniet, spridzekli un to uzlaida gaisā valdības ēkā, meitene skaidro. Bija daudz bojāgājušo. Pēc tam Birojs nolēma, ka eksperiments ir izgāzies. Viņi izdzēsa spridzinātāju atmiņu un mums, pārējiem, atrada jaunu dzīvesvietu. Esmu viena no retajiem, kas vēlējās nākt šurp.

-    Man ļoti žēl, Trisa klusi nosaka. Brīžiem piemirstu, ka viņa spēj būt arī maiga. Tik ilgi esmu redzējis tikai viņas spēku, kas izceļas nospriegotajos roku muskuļos un melnajā tintē, kas uz atslēgkaula iezīmē lidojumu.

-    Tas nekas. Jums pašiem ir līdzīga pieredze, Nita attrauc. Viss, ko sastrādāja Džanīna Metjūsa un tā tālāk.

-    Kādēļ viņi nav slēguši mūsu pilsētas eksperimentu? Trisa jautā. Tāpat kā tavējo?

-    Varbūt tā notiks, Nita atbild. Tomēr man šķiet: Čikāgas eksperiments tik ilgi ir bijis veiksmīgs, ka viņi nevēlēsies to tagad pamest. Tas ir viens no pirmajiem ar kopienu sistēmu.

Noņemu vati no rokas. Dūriena vietā ir palicis niecīgs, sarkans punktiņš, bet tas vairs neasiņo.

-    Man gribētos domāt, ka es būtu izvēlējusies Drošsiržu kopienu, Nita saka. Tomēr man droši vien būtu pietrūcis dūšas.

-Tu neticēsi, kam tikai nepietiek dūšas, ja tas ir nepieciešams, Trisa atbild.

Sirds apvidū iedzeļ. Viņai taisnība. Izmisumā cilvēki

spēj paveikt brīnumu lietas. Mēs abi to zinām.

* * *

Metjū atgriežas tieši pēc stundas un pēc tam ilgi sēž pie datora, skatienam šaudoties pa tekstu uz ekrāna. Reizumis viņš atskārsmē novelk "Hmm!" vai "Ahā!". Jo ilgāk nākas gaidīt atbildi, jo vairāk saspringstu, līdz pleci šķiet veidoti no akmens, nevis no miesas. Visbeidzot puisis paraugās augšup un pagriež ekrānu pret mums, lai varam aplūkot to, kas tur redzams.

-    Šī programma palīdz saprotami interpretēt iegūtos datus. Šis vienkāršotais attēls parāda īpašu DNS sekvenci Trisas ģenētiskajā materiālā, Metjū paskaidro.

Ekrānā ir redzams sarežģīts līniju un ciparu jūklis, kurā dažas daļas ir iekrāsotas dzeltenas un sarkanas. Neko vairāk nespēju izlobīt attēls man nav saprotams.

-    Šeit ir atlasīti atveseļotie gēni. Mēs tos neredzētu, ja tie būtu bojāti. Metjū dažviet piesit pie ekrāna. Netieku gudrs, ko viņš rāda, bet puisis ir tik ļoti aizrāvies, ka to nemana. Savukārt šajos gēnos programma ir atradusi ģenētisko indikatoru apziņas saglabāšanu simulācijās. Šis marķieris kopā ar veselajiem gēniem ir tieši tas, ko es sagaidu no Citādā. Bet te, lūk, sākas dīvainības.

Metjū atkal pieskaras pie ekrāna, un attēls mainās, taču līniju un samudžināto ciparu tīkls joprojām ir neskaidrs.

-    Šī ir Tobiasa gēnu karte, viņš saka. Kā redzat, viņam ir vajadzīgie ģenētiskie komponenti, kas ļauj nepakļauties simulācijām, bet viņam nav tādu pašu veselo gēnu kā Trisai.

Rīkle ir izkaltusi, un man šķiet, ka esmu saņēmis sliktas ziņas, lai gan vēl neesmu īsti sapratis, kādas tās ir.

-    Ko tas nozīmē? es jautāju.

-   Tas nozīmē, Metjū atbild, ka tu neesi Citādais. Tavi gēni ir bojāti, taču tev ir ģenētiska anomālija, kas tik un tā ļauj simulācijās saglabāt apziņu. Citiem vārdiem sakot, tu izrādi Citādā pazīmes, lai gan patiesībā tāds neesi.

Lēnām apstrādāju informāciju. Es neesmu Citādais. Neesmu tāds kā Trisa. Mani gēni ir bojāti.

Vārds "bojāts" iegulst pakrūtē kā svins. Jau sen zināju, ka ar mani kaut kas nav kārtībā, tomēr domāju, ka tas ir tēva vai mātes dēļ un to sāpju dēļ, kuras viņi man ir atstājuši mantojumā kā dzimtas relikviju, kas tiek nodota no paaudzes paaudzē. Tātad vienīgā labā iezīme, kas tēvam bija, viņa Citādība nav mani sasniegusi.

Neskatos uz Trisu es to nespēju -, bet uzlūkoju Nitu. Meitene izskatās drūma, teju saniknota.

-    Metjū, viņa ierunājas, vai negribi nogādāt datus laboratorijā un kārtīgi izpētīt?

-    Gribēju tos apspriest ar mūsu eksperimenta objektiem, puisis attrauc.

-    Manuprāt, tā nav laba doma, Trisa nocērt kā ar nazi.

Metjū kaut ko saka, bet es nesadzirdu vārdus; klausos savos sirdspukstos. Puisis vēlreiz piesit pie ekrāna, un mans DNS attēls pazūd, atstājot tukšu stikla virsmu. Metjū dodas prom, aicinādams atnākt uz laboratoriju, ja vēlamies iegūt vairāk informācijas, un mēs kopā ar Trisu un Nitu klusi paliekam telpā.

-    Tas nav nekas sevišķs, Trisa stingri saka. Vai ne?

-Tev nav tiesību man paziņot, ka tas nav nekas

sevišķs! atcērtu skaļāk, nekā gribēju.

Nita nolīkst pār leti, pārbaudīdama, vai trauki ir glīti sarindoti, kaut gan kopš mūsu ierašanās tie nav izkustināti.

-   Jā, ir gan! Trisa atsaucas. Tu esi tas pats cilvēks, kas biji pirms piecām minūtēm, četriem mēnešiem un astoņpadsmit gadiem. Šie jaunumi neko nemaina.

Meitenes vārdi izklausās pareizi, tomēr pašlaik ir grūti viņai ticēt.

-Tātad tu apgalvo, ka tas neko neietekmē, es nosaku. Patiesība neko neietekmē.

-    Kāda patiesība? Trisa atvaicā. Šie ļaudis tev apgalvo, ka ar taviem gēniem kaut kas neesot lāgā, un tu vienkārši ņem un tici?

-   Tas bija kā uz delnas. Es pamāju uz ekrānu. Tu pati redzēji.

-   Tāpat kā redzu tevi, meitene kvēli atbild, satverdama manu roku. Un es zinu, kas tu esi.

Es papurinu galvu. Joprojām nespēju viņu uzlūkot, nespēju koncentrēt skatienu.

-    Man… man jāiet. Tiksimies vēlāk.

-    Tobias, pagaidi…

Pametu laboratoriju, un, kolīdz esmu ārā, spriedze daļēji atslābst. Nomēroju šauro gaiteni, kas spiežas virsū kā izelpa, un nokļūstu saules izgaismotajās telpās. Tagad debesis ir spilgti zilas. Aiz muguras izdzirdu soļus, pārāk smagus, lai tie piederētu Trisai.

-    Ei! Nita pagroza pēdu, tā ka pazole nočīkst pret flīzēm. Tas nav obligāti, bet es labprāt parunātu par visu šo… bojāto gēnu padarīšanu. Ja tas tevi interesē, tad šovakar deviņos tiekamies šeit. Un… man nav nekas pret tavu meiteni, bet diez vai vajadzētu viņu ņemt līdzi.

-    Kāpēc? es noprasu.

-    Viņa ir ĢT ģenētiski tīra. Tādēļ viņa nesapratīs… nu, to ir grūti izskaidrot. Vienkārši uzticies man, sarunāts? Būs labāk, ja viņa kādu laiku neko nezinās.

-    Sarunāts.

-    Labi. Nita paloka galvu. Man jāiet.

Noskatos, kā meitene aizskrien atpakaļ uz ģenētiskās terapijas kabinetu, un tad dodos tālāk. Nezinu, kurp eju, taču soļojot pēdējo dienu laikā uzkrātā informācijas gūzma prātā pierimst un noklust.

Deviņpadsmitā nodaļa trīsa

ES VIŅAM NESEKOJU, jo nezinu, ko teikt.

Kad atklāju, ka esmu Citādā, es to uzskatīju par slepenu spēju, kas nepiemīt nevienam citam un mani padara atšķirīgu labāku, stiprāku. Tagad, kad datora ekrānā esmu salīdzinājusi savu un Tobiasa DNS, kļūst skaidrs, ka vārds "Citādais" nav tik svarīgs, cik agrāk šķita. Tas tikai nosauc īpašu DNS sekvenci un tikpat labi varētu apzīmēt visus cilvēkus ar brūnām acīm vai blondiem matiem.

Atbalstu galvu rokās. Taču šejienieši šim vārdam tik un tā piešķir svaru: viņuprāt, tas nozīmē, ka esmu dziedināta, bet Tobiass nav. Un viņi grib, lai es uz viņiem paļaujos un viņiem noticu.

Bet es neticu un nesaprotu, kādēļ Tobiass tic. Kādēļ viņš tik labprāt domā, ka ir bojāts.

Vairs negribu par to lauzīt galvu. Atstāju ģenētiskās terapijas kabinetu tieši brīdī, kad atgriežas Nita.

-    Ko tu viņam teici? es noprasu.

Nita ir izskatīga meitene. Gara, tomēr ne pārāk gara, slaida, bet ne pārlieku slaida, ar veselīgu ādas krāsu.

-   Tikai pārliecinājos, vai viņš zina, kurp iet, viņa atbild. Šī ēka ir īsts labirints.

-    Ir gan. Es dodos uz… īsti nezinu, uz kurieni, tikai prom no Nitas, glītās meitenes, kura runā ar manu puisi, kad manis nav klāt. Tomēr tā jau nebija gara saruna.

Gaiteņa galā pamanu Zoju, un viņa pamāj, lai nāku šurp. Zoja šķiet mierīgāka nekā no rīta, rievas pierē ir izlīdzinājušās, un mati brīvi gulst uz pleciem. Viņa sabāž rokas kombinezona kabatās.

-    Tikko pateicu pārējiem, viņa saka. Pēc divām stundām rīkosim lidojumu tiem, kuri gribēs piedalīties. Vai vēlies pamēģināt?

Vēders sažņaudzas bailēs un priecīgā satraukumā gluži kā toreiz, kad mani Henkoka ēkas virsotnē piesprādzēja pie troses. Iztēlojos, kā būtu laisties pa gaisu spārnotā mašīnā, iedomājos dzinēja jaudu un vēju, kas brāžas caur spraugām sienās, un iespēju, lai gan pavisam niecīgu, ka kaut kas noies greizi un es nositīšos.

-   Jā, es atbildu.

-   Tiksimies pie B14 vārtiem. Vadies pēc zīmēm! Zoja pasmaida un dodas prom.

Paraugos ārā pa griestu logiem. Debesis ir skaidras un tikpat bāli zilas kā manas acis. Tajās ir jaušama neizbēgamība, it kā tās mani vienmēr būtu gaidījušas. Varbūt tāpēc, ka es dievinu augstumu, lai gan citus tas biedē. Vai varbūt tādēļ, ka tad, kad esi redzējis visu, ko esmu redzējusi es, ir palikusi vairs tikai viena vieta, ko izpētīt, un tā atrodas augšā.

* * *

Metāla kāpnes, kas ved uz ietvi, pie katra soļa iečīkstas. Ir jāatliec galva, lai nopētītu lidmašīnu, kas ir sudrabbalta un lielāka, nekā gaidīju. Tieši zem spārna redzu milzu cilindru ar virpuļojošiem asmeņiem. Iztēlojos, ka tie mani ierauj iekšā un pa otru galu izmet ārā, un viegli nodrebinos.

-   Kā kaut kas tik liels var noturēties gaisā? Ūrija aiz muguras jautā.

Es papurinu galvu. Man nav ne jausmas, un es nevēlos par to prātot. Nopakaļ Zojai uzkāpju pa citām trepēm, kas ir savienotas ar atveri lidmašīnas sānos. Kad pieķeros pie margām, roka trīc, un es pēdējoreiz paraugos pār plecu, lai paskatītos, vai Tobiass ir mūs panācis. Viņa tur nav. Neesmu puisi redzējusi kopš gēnu testa.

Kad eju cauri atverei, pieliecos, kaut gan tās augšmala atrodas gabaliņu man virs galvas. Lidmašīnā rindojas sēdekļi, apvilkti ar saplēstu, izdilušu zilu audumu. Izvēlos vietu priekšā, pie loga. Mugurkaulā spiežas metāla stienis. Šķiet, ka krēsls sastāv no skeleta, kas tik tikko pārvilkts ar miesu.

Kara apsēžas aiz manis, un Pīters ar Keilebu dodas uz lidmašīnas aizmuguri un iekārtojas pie loga viens otram līdzās. Nezināju, ka viņi ir sadraudzējušies. Nav brīnums, ņemot vērā, cik abi ir nicināmi.

-    Cik veca tā ir? jautāju Zojai, kura stāv lidmašīnas priekšgalā.

-Diezgan veca, viņa atbild. Bet esam pilnīgi atjaunojuši visas nozīmīgās detaļas. Izmēra ziņā tā ir nevainojami piemērota mūsu vajadzībām.

-    Kam jūs to izmantojat?

-    Pārsvarā novērošanai. Paturam acīs nomali ja nu turienieši sadomātu mūs apdraudēt. Zoja brīdi klusē. Nomale ir plaša, visai juceklīga teritorija starp Čikāgu un tuvāko valdības pārraudzīto pilsētu Milvoki, kas atrodas apmēram triju stundu brauciena attālumā no šejienes.

Labprāt pajautātu, kas īsti notiek nomalē, taču Ūrija un Kristīna apsēžas man blakus un izdevība ir zudusi. Puisis nolaiž starp mums paroci un pārliecas man pāri, lai paskatītos pa logu.

-Ja Drošsirži būtu zinājuši par šo te, visi stātos rindā, lai iemācītos to vadīt, viņš paziņo. Ieskaitot mani.

-    Nē, viņi piesprādzētos pie spārniem. Kristīna iebiksta viņam rokā. Vai tad tu nepazīsti pats savu kopienu?

Ūrija atbildes vietā piesit meitenei pie vaiga un atkal pievēršas logam.

-    Vai esat redzējuši Tobiasu? es vaicāju.

-    Nē, neesmu vis, Kristīna attrauc. Vai viss ir kārtībā?

Pirms paspēju atbildēt, ejā starp sēdvietām nostājas paveca sieviete ar grumbām abpus mutei un sasit plaukstas.

-    Mani sauc Kārena, un šodien es vadīšu lidmašīnu! viņa pavēsta. Tas varbūt šķiet biedējoši, bet atcerieties: iespēja, ka tā nogāzīsies, ir daudz mazāka par iespēju iekļūt autoavārijā.

-    Arī iespēja izdzīvot būs mazāka, ja tomēr nogāzīsimies, Ūrija nomurmina, taču viņa sejā vīd plats smaids. Tumšās acis dzirkstī, un puisis šķiet līksms kā bērns. Neesmu viņu tādu redzējusi kopš Marlēnas nāves. Viņš atkal ir pievilcīgs.

Kārena nozūd lidmašīnas priekšgalā, un Zoja apsēžas otrpus ejai pretī Kristīnai, laiku pa laikam pagriezdamās, lai uzsauktu tādas pamācības kā "Piesprādzējieties!" un "Necelieties kājās, pirms esam sasnieguši kreisēšanas līmeni!". īsti nezinu, kas ir kreisēšanas līmenis, un Zoja, kā jau parasts, nepaskaidro. Teju vai jābrīnās, ka viņa pirmīt iedomājās pastāstīt, kas ir nomale.

Lidmašīna sāk ripot atpakaļ, un esmu pārsteigta, cik līgani tā kustas it kā mēs jau būtu pacēlušies virs zemes. Tad tā pagriežas un slīd pa asfalta joslu, kas ir apzīmēta ar līnijām un simboliem. Jo vairāk attālināmies no mītnes, jo straujāk dauzās mana sirds, un tad selektorā atskan Kārenas balss:

Sagatavojieties pacelties!

Kad lidmašīna traucas uz priekšu, pieķeros pie paročiem. Paātrinājums mani iespiež krēsla karkasā, un skats aiz loga pārtop raibās švīkās. Tad sajūtu lidmašīnu ceļamies augšup un ieraugu zem mums plešamies zemi, un viss ar katru mirkli sarūk mazāks. Man atkaras žoklis, un es piemirstu elpot.

Redzu mītnes teritoriju, kas atgādina manā dabaszinību mācību grāmatā nodrukāto neirona attēlu, un žogu tai apkārt. Ap to vijas asfaltētu ceļu tīkls un starp tiem iespiestas celtnes.

Un tad pēkšņi vairs neredzu pat ielas un ēkas, jo zem mums stiepjas vien pelēkas, zaļas un brūnas krāsu svēdras un, cik vien tālu sniedzas skatiens, visur plešas zeme, zeme, zeme.

Nezinu, ko biju cerējusi ieraudzīt. Pasaules malu milzīgu krauju, aiz kuras ir tikai debesis?

Katrā ziņā negaidīju apziņu, ka esmu stāvējusi ēkā, kuru no šejienes pat nespēju saskatīt, un būšu staigājusi pa vienu no simtiem tūkstošiem ielu.

Negaidīju, ka jutīšos tik ļoti maza.

-    Mēs nedrīkstam lidot pārāk augstu vai tuvu pilsētai, jo nevēlamies sev piesaistīt uzmanību, tāpēc vērosim no attāluma. Kreisajā pusē varat apskatīt daļu posta, ko izraisīja Tīrības karš, pirms dumpinieki spridzekļus nomainīja pret bioloģiskajiem ieročiem.

Lai ieraudzītu kaut ko, kas sākumā atgādina tumšu namu puduri, nākas no acīm izmirkšķināt asaras. Ielūkojoties ciešāk, apjaušu, ka ēkas nav dabiski tumšas tās ir pārogļojušās līdz nepazīšanai. Dažas ir saplacinātas. Ietve starp namiem ir saplaisājusi kā olas čaumala.

Aina atgādina daļu pilsētas, tomēr ne gluži. Pilsētā iznīcība bija cilvēku roku darbs, bet šeit ir vainīgs kaut kas cits, kaut kas varenāks.

-Un tagad uz mirkli būs redzama Čikāga! Zoja pavēsta. Mēs daļēji nosusinājām ezeru, lai uzbūvētu žogu, bet iespējami lielu platību atstājām neskartu.

Viņai runājot, pamanu Bāzi ar abām antenām tālumā tā atgādina rotaļlietu un pilsētas lauzīto siluetu, kas izceļas asfalta jūrā. Aiz tā stiepjas brūns klajums purvs -, bet vēl aiz tā… zilgme.

Reiz, kad pa trosi traucos lejup no Henkoka ēkas, iztēlojos, kā purvs izskatītos, ja būtu pilns ar zilpelēku, saulē mirdzošu ūdeni. Tagad, kad redzu tālāk, nekā jebkad esmu redzējusi, tas izskatās tieši tā, kā biju iedomājusies: tālumā ezerā atspīd gaismas joslas un virmo viļņi.

Ja neskaita vienmērīgo dzinēja dūkoņu, lidmašīnas salonā valda ldusums.

-    Oho! Ūrija izdveš.

-    Kuš! Kristīna viņu apsauc.

-    Cik tā ir liela salīdzinājumā ar pārējo pasauli? no otra lidmašīnas gala atskan Pītera jautājums. Izklausās,

ka vārdi viņam spriežas rīklē. Nu, mūsu pilsēta. Teritorijas ziņā. Cik procentu tā aizņem?

Čikāgas platība ir apmēram divsimt divdesmit septiņas kvadrātjūdzes, Zoja atbild. Visas sauszemes platība uz planētas ir mazliet mazāka par divsimt miljoniem kvadrātjūdžu. Procentuālā ziņā Čikāga ir… niecīga.

Zoja izklāsta faktus tik rāmi, it kā tie viņai neko nenozīmētu. Mani gan šī informācija ķer kā sitiens pa vēderu, un es jūtos saspiesta it kā kaut kas mēģinātu mani iedzīt zemē. Tik daudz vietas. Interesanti, kā izskatās aiz mūsu zemes robežām. Kā cilvēki tur dzīvo?

Atkal paraugos pa logu un elpoju dziļi un lēni; esmu pārāk saspringusi, lai kustētos. Un, lūkojoties uz zemi ārpusē, iedomājos, ka šis ir pārliecinošs pierādījums manu vecāku Dieva eksistencei mūsu pasaule ir tik plaša, ka nespējam to kontrolēt, un mēs nevaram būt tik svarīgi, cik jūtamies.

Niecīga.

Tas ir savādi, un tomēr nez kādēļ šī doma man liek justies teju vai… brīvai.

* * *

Tovakar, kad visi pārējie ir ēdamistabā, apsēžos uz guļamtelpas palodzes un ieslēdzu Deivida doto planšeti. Atverot datni ar nosaukumu "Dienasgrāmata", man dreb rokas.

Pirmajā ierakstā ir lasāms, lūk, kas.

Deivids nebeidz prasīt, lai pierakstu visu, ko esmu piedzīvojusi. Manuprāt, viņš gaida, ka tas būs kaut kas šausmīgs,

varbūt pat vēlas, lai tā būtu. Laikam daļēji tā arī bija, bet visiem klājās slikti, tā ka neesmu īpaša.

Es uzaugu pie vecākiem Milvoki Viskonsinā. Neko daudz nezināju par to, kas dzīvo teritorijā ārpus pilsētas (šeit visi to dēvē par "nomali"), tikai to, ka nedrīkstu turp iet. Mamma bija policiste ar strauju raksturu, un viņai nebija iespējams izpatikt. Tētis bija skolotājs; viņš bija padevīgs, izpalīdzīgs un nekam nederīgs. Reiz viņi dzīvojamā istabā sastrīdējās un zaudēja savaldīšanos, un tētis saķēra mammu, un mamma nošāva tēti. Tonakt viņa apraka līķi pagalmā, bet es savācu lielāko daļu savu mantu un pa parādes durvīm aizgāju no mājām. Pēc tam mammu vairs nekad netiku redzējusi.

Tur, kur es augu, traģēdija nebija nekas neparasts. Vairums manu draugu vecāku mēdza piedzerties līdz nemaņai vai pārāk daudz kliedza, vai arī viens otru jau sen vairs nemīlēja, un tā vienkārši bija. Nekas sevišķs. Tā nu brīdī, kad devos prom, noteikti kļuvu tikai par kārtējo vienību garajā šausmu sarakstā, kas pēdējā gada laikā bija notikušas manā apkaimē.

Zināju: ja iešu uz kādu likumīgu vietu, piemēram, citu pilsētu, valdības ierēdņi liks man atgriezties pie mammas, bet es nedomāju, ka jelkad spēšu viņu uzlūkot, neredzot asiņu sliedi, ko tēta galva atstājusi uz dzīvojamās istabas paklāja. Tā nu es nedevos uz likumīgu vietu. Gāju uz nomali, kur vesels bars cilvēku pēckara postažā ir izveidojuši nelielu koloniju no brezenta un alumīnija, pārtiek no ēdienu atliekām un siltumam dedzina vecas avīzes, jo valdība viņiem nevar piešķirt iztiku tādēļ, ka jau vairāk nekā gadsimtu tērē visus resursus, lai sakārtotu mūsu valsti, ko sagrāvis karš. Vai varbūt viņi negrib nomalniekiem piešķirt iztiku. Nezinu.

Kādu dienu nomalē redzēju pieaugušu vīru piekaujam bērnu un ar dēli iesitu uzbrucējam pa galvu, lai viņu apturētu;

vīrietis turpat uz ielas nomira. Man bija tikai trīspadsmit gadu. Metos bēgt. Mani savāca mašīnā kaut kāds vīrietis, kurš izskatījās pēc policista. Tomēr viņš mani neizsēdināja ielas malā un nenošāva, un neaizveda uz cietumu; viņš mani tikai nogādāja apsargātā vietā, kur pārbaudīja manus gēnus un izstāstīja par eksperimentu pilsētām un to, ka mani gēni esot tīrāki nekā citiem. Viņš pat ekrānā parādīja ģenētisko karti, lai to pierādītu.

Tomēr es, tāpat kā māte, biju nogalinājusi cilvēku. Deivids apgalvo, ka tas nekas, jo es tā negribēju, turklāt viņš grasījās nobeigt mazu bērnu. Bet esmu diezgan pārliecināta, ka arī mamma negribēja nošaut tēti. Tad kāda ir atšķirība starp gribēšanu un negribēšanu? Vienalga, vai tas bija nejauši vai tīšuprāt, iznākums ir viens un tas pats: pasaulē ir par vienu dzīvību mazāk, nekā vajadzētu būt.

Laikam tas ir viss, ko esmu piedzīvojusi. Deivids parto runā tā, it kā viss būtu noticis tāpēc, ka pirms ilga, ilga laika ļaudis mēģināja izmainīt cilvēka dabu, bet padarīja to vēl ļaunāku.

Manuprāt, izklausās loģiski. Vismaz cenšos sev to iestāstīt.

Es iekožu apakšlūpā. Biroja mītnes iedzīvotāji pašlaik sēž ēdnīcā, ēd, dzer un smejas. Pilsētnieki droši vien dara to pašu. Man apkārt kūsā ikdienas dzīve, un es esmu viena ar šīm atklāsmēm.

Piespiežu ekrānu pie krūtīm. Māte nāk no šejienes. Gan senā, gan nesenā pagātnē esmu saistīta ar šo vietu. Sienās un gaisā jūtu mātes klātbūtni. Jūtu viņu sevī, un viņa nekad vairs nepazudīs. Nāve nespēj māti izdzēst; viņa ir mūžīga.

Stikla aukstums izsūcas cauri kreklam, un es nodrebinos. Pa guļamtelpas durvīm smiedamies ienāk Ūrija un Kristīna. Puiša skaidrās acis un stabilā gaita uzjundi atvieglojumu, un acīs pēkšņi sakāpj asaras. Viņš un Kristīna izskatās satrūkušies; viņi atbalstās pret logiem man abās pusēs.

-    Vai tev viss ir labi? draudzene jautā. Paloku galvu un izmirkšķinu no acīm asaras.

-    Kur jūs šodien bijāt?

-    Pēc lidojuma aizgājām uz kontroltelpu paskatīties, ko rāda ekrāni, Ūrija atbild. Tagad, kad esam prom, ir jocīgi vērot, ko viņi dara. Nekā jauna Evelīna un viņas roklaižas uzvedas kretīniski un tā tālāk -, tomēr tas bija kā skatīties ziņas.

-Nedomāju, ka gribu iet pie ekrāniem, es saku.

-    Tas ir pārāk… baisi un uzmācīgi.

Ūrija parausta plecus.

-    Nezinu. Ja viņi grib skatīties, kā es kasu pēcpusi vai ēdu vakariņas, tad tas vairāk pasaka par viņiem, nevis mani.

Es iesmejos.

-    Cik tad bieži tu kasi pēcpusi, ko? Puisis man iebukņī ar elkoni.

-    Negribu novirzīt sarunu no pēcpusēm, kuras, protams, ir neticami svarīgas. Kristīna viegli pasmaida.

-    Tomēr esmu vienisprātis ar tevi, Trisa. Skatoties tajos ekrānos, es jutos šausmīgi it kā darītu kaut ko aizliegtu. Turpmāk turēšos no tiem pa gabalu.

Draudzene norāda uz planšeti man klēpī, kur ap mātes rakstītajiem vārdiem joprojām spīd gaisma.

-    Kas tas?

-    Izrādās, es atbildu, mana māte ir no šejienes. Nu, vispār viņa bija no ārpasaules, bet tad ieradās te un piecpadsmit gadu vecumā kā Drošsirde iefiltrējās Čikāgā.

Kristīna pārjautā:

-    Tava māte bija no šejienes?

Es pamāju ar galvu.

-   Jā. Izklausās traki. Vēl trakāk viņa rakstīja dienasgrāmatu un to atstāja te. To es lasīju, pirms jūs ienācāt.

-    Oho, Kristīna klusi novelk. Tas ir labi, vai ne? Nu tu par viņu uzzināsi vairāk.

-Jā, tas ir labi. Nē, es vairs netaisos raudāt, varat beigt uz mani tā skatīties. No Ūrijas sejas pazūd briestošās raizes.

Es izdvešu nopūtu.

-   Tikai nevaru beigt domāt, ka… savā veidā es šeit iederos. Varbūt es šo vietu varētu saukt par mājām.

Kristīna savelk uzacis.

-   Varbūt, viņa piekrīt, un, lai gan jūtu, ka draudzene tam netic, ir jauki to dzirdēt.

-    Nezinu gan, Ūrija iebilst, un tagad viņš izklausās nopietns. Nedomāju, ka jebkur vairs jutīšos kā mājās. Pat tad, ja dosimies atpakaļ.

Varbūt viņam taisnība. Varbūt, lai kurp mēs ietu, visur būsim svešinieki: gan pasaulē ārpus Biroja, gan Birojā, gan eksperimentā. Viss ir mainījies, un izmaiņas tik drīz nebeigsies.

Bet varbūt mēs paši sevi uzcelsim mājas, ko visur paņemt līdzi tā, kā es tagad sevī nesu māti.

Guļamtelpā ienāk Keilebs. Uz viņa krekla vīd tāds kā mērces traips, tomēr brālis to nemana viņa acis gail zinātnieka aizrautībā, un uz mirkli es ieprātojos, ko gan viņš ir lasījis vai skatījies, ka tā lūkojas.

-    Sveika, Keilebs ierunājas un teju vai tuvojas man, taču laikam ierauga riebumu manā sejā, jo apraujas pussolī.

Ar plaukstu aizsedzu ekrānu, lai gan brālis pāri telpai nevar to saskatīt, un veros pretī, nespēdama vai negribēdama atbildēt.

-    Kā tu domā, vai kādreiz atsāksi ar mani runāt? Keilebs skumji jautā, lūpu kaktiņiem sliecoties lejup.

-Ja tā notiks, es no šoka nomiršu, Kristīna salti atcērt.

Es novēršos. Patiesībā reizēm gribas aizmirst visu notikušo un atgriezties tajā laikā, kad vēl nebijām izraudzījušies kopienu. Kaut gan brālis mani nemitīgi pamācīja un atgādināja izturēties pašaizliedzīgi, tas bija labāk nekā tagad, kad man no viņa jāsargā pat mātes dienasgrāmata, lai viņš to nesaindētu tāpat kā visu pārējo. Pieceļos un paslidinu planšeti zem spilvena.

-    Nāc! Ūrija mani uzrunā. Vai gribi kopā ar mums aiziet pēc saldā?

-    Vai tad tu to jau neapēdi?

-    Nu un? Puisis nobola acis un, aplicis roku ap pleciem, virza mani uz izeju.

Trijatā dodamies uz ēdnīcu, atstājot manu brāli vienu.

Divdesmitā nodaļa tobiass

-    NEBIJU DROŠA, ka tu patiešām atnāksi, Nita mani uzrunā.

Kad meitene pagriežas, lai rādītu ceļu, ievēroju, ka viņas brīvi krītošajam kreklam aizmugurē ir dziļš izgriezums un mugurkaulu rotā tetovējums, taču nespēju saskatīt, kas tajā attēlots.

-Jūs šeit arī tetovējaties? es vaicāju.

-    Daži to dara, Nita apstiprina. Man uz muguras ir stikla lauska. Meitene ietur pauzi, kā gudrodama, vai izpaust personisku informāciju. Tā simbolizē bojājumus. Tāds… joks.

Jau atkal vārds "bojājumi", kas kopš gēnu testa manā prātā nogrimst un uzpeld, atkal nogrimst un atkal uzpeld. Ja tas ir joks, tad pat Nitai tas nešķiet smieklīgs viņa skaidrojumu izspļauj kā kaut ko rūgtu.

Mēs soļojam pa flīzētajiem gaiteņiem, kas darbadienas beigās ir gandrīz tukši, un lejup pa kāpnēm. Mums kāpjot lejup, uz sienām virpuļo zilas, zaļas, purpursārtas un sarkanas gaismiņas, ik mirkli mainīdamas krāsu. Kāpņu apakšā stiepjas plats un tumšs tunelis, un ceļu rāda vien savādā gaisma. Šeit grīdu sedz vecas flīzes, un pat caur kurpju pazolēm tās šķiet apaugušas ar netīrumiem un putekļiem.

-    Kad te ievācās cilvēki, šī lidostas daļa tika pārveidota un paplašināta, Nita saka. Pēc Tīrības kara laboratorijas kādu laiku atradās pazemē, lai būtu pasargātas no iespējamiem uzbrukumiem. Tagad šurp nāk tikai apkalpojošais personāls.

-    Vai gribi, lai tiekos ar viņiem?

Meitene paloka galvu.

-    Apkalpošana nav tikai darbs. Mēs gandrīz visi esam ĢB ģenētiski bojāti, pārpalikas no neveiksmīgām eksperimentu pilsētām vai citu pārpaliku atvases, vai no ārpuses ievesti cilvēki kā Trisas māte, tikai bez tādām ģenētiskām priekšrocībām. Turpretī visi zinātnieki un vadoņi ir ĢT ģenētiski tīri, to ļaužu pēcteči, kuri jau no sākta gala pretojās gēnu inženierijas kustībai. Protams, ir daži izņēmumi, bet to ir tik maz, ka varētu visus nosaukt, ja gribētu.

Grasos jautāt, kādēļ iedalījums ir tik stingrs, taču saprotu to pats. Tā dēvētie ĢT ir uzauguši šajā kopienā, un viņu pasauli veido eksperimenti, novērošana un mācīšanās. ĢB ir auguši eksperimentos, kur vajadzēja apgūt tikai tik daudz, lai izdzīvotu līdz nākamajai paaudzei. Nošķīruma pamatā ir zināšanas un kvalifikācija. Tomēr no nepiederīgajiem esmu iemācījies, ka sistēma, kas neizglītotiem cilvēkiem liek veikt melno darbu un nedod iespēju virzīties augšup pa karjeras kāpnēm, nepavisam nav godīga.

-    Zini, manuprāt, tavai meitenei ir taisnība, Nita ierunājas. Nekas nav mainījies; vienīgi tagad tu labāk izproti savas iespējas un to robežas. Katrai cilvēciskai būtnei ir robežas, pat ĢT.

-    Tātad es tikai līdz zināmai robežai varu būt… kāds? Līdzjūtīgs? Apzinīgs? Vai tā tu gribēji mani uzmundrināt?

Nita mani uzmanīgi pēta, taču neatbild.

-    Tas ir smieklīgi, es izmetu. Kāpēc lai tev, viņiem vai kādam citam būtu tiesības noteikt manas personības robežas?

-    Tā tas vienkārši ir, Tobias, meitene nosaka. Ģenētika, nekas cits.

-    Tie ir meli, es atcērtu. Runa ir par kaut ko vairāk nekā tikai par gēniem, un tu to zini.

Šķiet, būtu jāiet prom, jāpagriežas un jāskrien atpakaļ uz guļamtelpu. Pakrūtē vārās un mutuļo karstas dusmas, un es pat īsti nezinu, pret ko tās ir vērstas. Pret Nitu, kura ir pieņēmusi, ka viņas iespējām ir robežas, vai arī pret cilvēku, kurš viņai to ir iestāstījis? Vai varbūt pret visiem?

Tunelis beidzas, un meitene ar plecu atgrūž vaļā smagas koka durvis. Otrā pusē gaida rosīga, gaiša pasaule. Telpu izgaismo virtenes no mazām, spožām spuldzītēm, kas ir savērtas tik cieši kopā, ka griestus sedz dzeltenbalts tīkls. Vienā istabas galā atrodas koka lete ar mirdzošām pudelēm aiz tās, un uz letes virsmas vīd neskaitāmas glāzes. Kreisajā pusē ir galdi un krēsli, bet labajā pulciņš cilvēku ar mūzikas instrumentiem. Gaisā virmo melodija, un es savas niecīgās pieredzes dēļ pie Sirsnīgajiem pazīstu vien ģitāras strinkšķus un bungas.

Rodas iespaids, ka stāvu prožektoru gaismā un visi mani vēro, gaidot, kad sakustēšos, ierunāšos vai darīšu vēl kaut ko. Sākumā cauri mūzikai un ļaužu čalai ir grūti kaut ko sadzirdēt, tomēr jau pēc mirkļa es pierodu un uztveru Nitas saucienu:

-    Uz šo pusi! Vai gribi kaut ko iedzert?

Paveru jau muti atbildei, kad kāds iebrāžas telpā. Viņš ir īsa auguma, un T krekls nokarājas no viņa auguma kā maiss, jo ir divus izmērus par lielu. Atnācējs pamāj, lai mūziķi beidz spēlēt, un viņi apklust uz gana ilgu brīdi, lai svešinieks pagūtu nokliegties:

-    Tūlīt paziņos spriedumu!

Puse klātesošo pietrūkstas kājās un metas uz durvīm. Jautājoši uzlūkoju Nitu, un viņas pierē iegulst rieva.

-    Spriedumu kam? es vaicāju.

-    Markusam, bez šaubām, meitene atbild.

Un es skrienu.

* * *

Brāžos atpakaļ pa tuneli, manevrēdams starp cilvēkiem un lauzdamies cauri drūzmai, kad nav iespējams tai apiet apkārt. Nita min uz papēžiem un sauc, lai apstājos, taču es nespēju. Esmu nošķīries no šīs vietas, šiem ļaudīm un pats no sava ķermeņa, turklāt vienmēr esmu bijis labs skrējējs.

Pieveicu kāpnes pa trim pakāpieniem vienlaikus, līdzsvaram turēdamies pie margām. Nezinu, ko tik kvēli ceru sagaidīt. Markusa notiesāšanu? Attaisnošanu? Vai es ceru, ka Evelīna viņu atzīs par vainīgu un izpildīs nāvessodu vai arī ka viņš tiks apžēlots? Nevaru pateikt. Ikviens iznākums šķietami neatšķiras no pārējiem. Viss ir vai nu Markusa ļaunums, vai Markusa maska; vai nu Evelīnas ļaunums, vai Evelīnas maska.

Man nevajag prātot, kur atrodas kontroltelpa, jo turp mani aizved cilvēki no gaiteņa. Kad sasniedzu kontroltelpu, izspraucos pūļa priekšā, un tur jau puse ekrānu rāda manus vecākus. Visi sačukstēdamies atkāpjas no manis, izņemot Nitu, kura aizelsusies nostājas blakus.

Kāds ieslēdz skaņu, lai mēs dzirdētu viņu balsis. Mikrofoni tās izkropļo un padara čērkstošas, tomēr pazīstu tēvu viņa balss īstajās vietās maina intonāciju. Teju vai paredzu, ko viņš teiks, pirms vārdi izskan pār lūpām.

-    Tu nu gan nesteidzies, tēvs nicīgi izmet. Vai izbaudīji šo mirkli?

Es sastingstu. Šī nav Markusa maska. Šis nav cilvēks, ko pilsētnieki pazina kā manu tēvu pacietīgo, rāmo Nesavtīgo kopienas vadoni, kurš nekad nevienam nedarītu pāri, sevišķi jau savam dēlam vai sievai. Šis ir vīrs, kurš nesteidzīgi izvilka no cilpiņām siksnu un apvija to sev ap roku. Šo Markusu es lieliski pazīstu un, viņu ieraugot, atkal kļūstu par bērnu tāpat kā baiļu panorāmā.

-    Protams, nē, Markus, māte atbild. Tu gadiem ilgi esi labi kalpojis pilsētai. Es un mani padomnieki rūpīgi apsvērām lēmumu.

Markuss nav uzlicis masku, turpretī Evelīnas aizsegs gan ir savā vietā. Māte izklausās tik patiesa, ka gandrīz viņai noticu.

-    Man un bijušajiem kopienu pārstāvjiem bija daudz, ko ņemt vērā. Amatā pavadītie gadi, uzticība, ko tev izrādīja kopienas biedri, manas palikušās jūtas pret tevi kā pret savu bijušo vīru…

Es nicīgi nošņācos.

-    Es joprojām esmu tavs vīrs, Markuss iebilst. Nesavtīgie nepieļauj laulības šķiršanu.

-    Vardarbības gadījumā pieļauj gan, Evelīna atbild, un mani no jauna pārņem jau pazīstamais smagais tukšums. Nespēju noticēt, ka viņa ir to atzinusi skaļi.

Tomēr tagad māte vēlas, lai pilsētnieki viņu uzlūkotu nevis kā bezsirdi, kas valda pār viņiem, bet gan kā sievieti, kurai Markuss uzbruka ar visu savu spēku; tas bija noslēpums, ko tēvs glabāja aiz sakoptas mājas un izgludinātām pelēkām drānām.

Tajā mirklī saprotu, kāds būs iznākums.

-    Viņa Markusu nogalinās, es izdvešu.

-    Viens ir skaidrs, Evelīna teju vai maigi turpina. Tu pret šo pilsētu esi rupji noziedzies. Tu esi maldinājis nevainīgus bērnus, lai viņi tavu mērķu vārdā riskētu ar dzīvību. Tava atteikšanās pakļauties manām un Torijas Vu, bijušās Drošsiržu vadones, pavēlēm Mācīto uzbrukuma laikā prasīja neskaitāmas dzīvības. Tu nepildīji mūsu norunu un necīnījies pret Džanīnu Metjūsu, un tādējādi pievīli līdzpilsoņus. Atklājot rūpīgi glabātu noslēpumu, tu nodevi pats savu kopienu.

-    Es ne…

-    Neesmu vēl beigusi, Evelīna viņu pārtrauc. Tā kā esi labi kalpojis pilsētai, esam vienojušies par citu risinājumu. Atšķirībā no pārējiem bijušajiem kopienu pārstāvjiem tev netiks piedots un atļauts iesaistīties pilsētas problēmu risināšanā. Tev arī neizpildīs nāvessodu par nodevību. Tā vietā tevi nosūtīs otrpus žogam, aiz Sirsnīgo teritorijas, un tev būs aizliegts atgriezties.

Markuss izskatās pārsteigts. Es viņu par to nevainoju.

-    Apsveicu! Evelīna saka. Tev ir dota iespēja sākt visu no jauna.

Vai man vajadzētu justies atvieglotam, ka tēvu nesodīs ar nāvi? Vai saniknotam, jo gandrīz biju no viņa izbēdzis, tomēr viņš paliks manā pasaulē un mani vajās kā ēna?

Nezinu. īsti nejūtu neko. Rokas stingst, tātad uzmācas panika, taču es to neizjūtu kā parasti. Mani pārņem alkas būt kaut kur citur, tā nu pagriežos un pametu vecākus, Nitu un pilsētu, kur reiz dzīvoju.

Divdesmit pirmā nodaļa trĪsa

BROKASTU LAIKĀ pa selektoru izziņo uzbrukuma mācību trauksmi. Skaidrā sievietes balss liek no iekšpuses aizslēgt telpu, kurā atrodamies, aizsegt logus un klusi gaidīt, līdz apklusīs sirēnas.

-    Mācības notiks nākamās stundas sākumā, viņa saka.

Tobiass izskatās pārguris un bāls, ar tumšiem lokiem

zem acīm. Viņš knibina kēksiņu: lauž mazus gabaliņus un dažus apēd, bet citus aizmirst.

Vairums mūsējo pamodās vēlu, ap desmitiem, droši vien tādēļ, ka nebija iemesla celties agrāk. Aizejot no pilsētas, mēs zaudējām kopienas un mērķus. Šeit atliek tikai gaidīt, kad kaut kas notiks, un dīkdienība mani nevis nomierina, bet satrauc un sasprindzina vēl vairāk. Esmu radusi vienmēr būt kustībā, vienmēr pret kaut ko cīnīties. Mēģinu sev atgādināt, ka jāatslābinās.

-    Vakar mēs izmetām loku ar lidmašīnu, es uzrunāju Tobiasu. Kur tu biji?

-   Pastaigājos. Apdomājos. Puisis izklausās saspringts, aizkaitināts. Kā bija?

-    Vispār satriecoši. Apsēžos viņam iepretim, tā ka mūsu ceļgali starp gultām saskaras. Pasaule ir… daudz lielāka, nekā man šķita.

Tobiass pamāj ar galvu.

-    Man tas droši vien nebūtu paticis. Augstums un tā tālāk.

Nezinu, kādēļ, bet šī atbilde manī rada vilšanos. Gribu dzirdēt, ka viņš būtu vēlējies to piedzīvot kopā ar mani. Vismaz jautājumu, ko domāju, teikdama, ka tas bija satriecoši. Bet puisis tikai paziņo, ka viņam tas nebūtu paticis!

-    Vai tev viss ir kārtībā? es vaicāju. Izskatās, ka tikpat kā neesi gulējis.

-    Redzi, es vakar piedzīvoju vērā ņemamu atklāsmi, Tobiass atbild, atbalstīdams pieri pret plaukstu. Tu nevari mani vainot par to, ka tā ir mani satricinājusi.

-    Vari tricināties, par ko vien gribi. Es saraucu pieri. Tomēr man nešķiet, ka šoreiz tam būtu pamatots iemesls. Saprotu, ka tas ir šoks, bet, kā jau teicu, tu esi tas pats cilvēks, kas biji vakar un aizvakar, un nav svarīgi, ko saka pārējie.

Puisis papurina galvu.

-    Es nerunāju par gēniem, bet gan par Markusu. Tu nemaz nezini, vai ne? Jautājumā jaušams pārmetums, taču tonī nav. Tobiass pieceļas un izmet kēksiņu miskastē.

Jūtos nomocīta un aizkaitināta. Protams, es zinu par Markusu. Kad pamodos, jaunumi jau ceļoja no mutes mutē, tomēr nez kādēļ neiedomājos, ka Tobiass pārdzīvos, ja viņa tēvu nenogalinās. Laikam kļūdījos.

Nepalīdz arī sirēnas, kuras iekaucas tieši tajā brīdī, kad grasos teikt vēl kaut ko. Troksnis ir skaļš un griezīgs, un tajā ir tik mokoši klausīties, ka teju nespēju padomāt, kur nu vēl pakustēties. Vienu roku piespiedusi pie auss, ar otru no spilvena apakšas izķeksēju ekrānu ar mātes dienasgrāmatu.

Tobiass aizslēdz durvis un aizvelk aizkarus, un visi iekārtojas gultās. Kara paslēpj galvu zem spilvena. Pīters vienkārši sēž ar muguru pret sienu, aizvēris acis. Nezinu, kur ir Keilebs (droši vien pēta to, kas vakar tā novērsa viņa uzmanību), Kristīna un Ūrija (varbūt apstaigā mītnes teritoriju). Vakar pēc saldā ēdiena viņi šķita apņēmušies izokšķerēt ik kaktu. Turpretī es nolēmu izpētīt mātes domas par to: viņa ir veltījusi vairākus ierakstus saviem pirmajiem iespaidiem par mītni, tās savādo tīrību, nemitīgi smaidošajiem cilvēkiem un iemīlēšanos pilsētā, kuru viņa vēroja kontroltelpā.

Ieslēdzu ekrānu, cenzdamās novērst domas no trokšņa.

Šodien pieteicos doties iekšā pilsētā. Deivids teica, ka Citādie mirstot un kādam tas esot jāaptur, jo tādējādi tiekot izniekots vislabākais ģenētiskais materiāls. Manuprāt, ir slimi to tā nosaukt, bet Deivids nedomā ļaunu; viņš tikai grib pateikt, ka tad, ja Citādie neietu bojā, mēs neiejauktos, iekams nebūtu sasniegts noteikts postījumu līmenis. Bet, tā kā runa ir par Citādajiem, ir jārīkojas tūlīt.

Tikai uz dažiem gadiem, viņš teica. Šeit man nav ģimenes, tikai nedaudzi draugi, un esmu pietiekami jauna, lai mani būtu viegli iefiltrēt tikai jāizdzēš un jāpārveido pāris cilvēku atmiņas, un būšu iekšā. Sākumā palikšu Drošsiržu kopienā, jo man jau ir tetovējumi un būtu grūti eksperimenta ļaudīm izskaidrot to izcelsmi. Vienīgā problēma irtā, ka nākamgad izvēles ceremonijā man būs jāpievienojas Mācītajiem, jo tur atrodas slepkava, un neesmu droša, vai esmu gana gudra, lai izturētu iesvētības. Deivids apgalvo, ka tam neesot nozīmes un viņš varot mainīt manus rezultātus, tomēr tas šķiet kā krāpšanās. Pat ļa Birojs uzskata, ka kopienām nav nozīmes un tās ir tikai uzvedības pārveidošanas rīks, kas palīdzēs novērst kaitējumu, pilsētniekiem tās ir svarīgas un būtu nepareizi spēlēties ar viņu sistēmu.

Jau pāris gadu esmu viņus vērojusi, tā ka nav daudz jāraizējas par iekļaušanos. Lieku galvu ķīlā, ka nu jau es pilsētu pārzinu labāk par viņiem. Būs grūti nosūtīt jaunumus kāds var pamanīt, ka savienojos ar attālu, nevis pilsētas iekšējo seo/eri, tāpēc ieraksti droši vien kļūs retāki, ja vispār izdosies tos pārraidīt. Nebūs viegli nošķirties no visa, ko pazīstu, bet varbūt tas nāks man par labu. Varbūt tas būs jauns sākums.

Man tāds tiešām noderētu.

Ierakstā ir daudz jaunumu, bet es pārlasu vienu teikumu: Vienīgā problēma ir tā, ka nākamgad izvēles ceremonijā man būs jāpievienojas Mācītajiem, jo tur atrodas slepkava. Nezinu, par kuru slepkavu māte runā varbūt par Džanīnas Metjūsas priekšgājēju -, bet vēl vairāk mulsina fakts, ka viņa nepievienojās Mācītajiem.

Kas viņai lika izvēlēties nevis Mācītos, bet Nesavtīgos?

Sirēnas rimstas gaudot, un klusums spiežas ausīs kā vate. Pārējie pamazām atstāj telpu, taču Tobiass brīdi uzkavējas, ar pirkstu bungodams pa kāju. Es viņu neuzrunāju šaubos, vai gribu dzirdēt to, kas viņam sakāms, jo abi esam saspringuši.

Tomēr viņš tikvien kā pajautā:

-    Vai drīkstu tevi noskūpstīt?

-   Jā, es atviegloti atbildu.

Puisis pieliecas un aizskar manu vaigu, tad maigi piekļauj lūpas manējām.

Nu, viņš vismaz prot uzlabot man omu.

-    Es nezināju par Markusu, bet vajadzēja zināt, es ieminos.

Tobiass parausta plecus.

-    Tagad tas ir galā.

Zinu, ka nav vis. Ar Markusu nekad nekas nebūs galā; viņa nodarītais ļaunums ir pārāk liels. Tomēr šo tematu neturpinu.

-    Vēl dienasgrāmatas ieraksti? Tobiass jautā. -Jā. Pagaidām tikai atmiņas par mītni. Bet kļūst

interesanti.

-    Labi, puisis nosaka. Tad ļaušu tev lasīt. Tobiass viegli pasmaida, tomēr ir skaidrs, ka viņš

joprojām ir noguris un nemierīgs. Es nemēģinu Tobiasu apturēt. Savā ziņā šķiet, ka mēs viens otru atstājam katru ar savām sērām: puisi grauž Citādības zaudējums un Markusa tiesas sēdes iznākums, savukārt es beidzot skumstu par vecāku bojāeju.

Piebikstu pie ekrāna, lai izlasītu nākamo ierakstu.

Mīļo Deivid!

Es saraucu uzacis. Tagad viņa raksta Deividam?

Mīļo Deivid!

Piedod, bet viss nenotiks tā, kā ieplānojām. Es to nevaru. Zinu, ka Tu mani uzskatīsi par muļķa pusaudzi, tomēr šī ir mana dzīve un, ja grasos te pavadīt vairākus gadus, man jārīkojas pēc sava prāta. Es izpildīšu uzdevumu arī tad, ja

nemitināšos starp Mācītajiem. Tāpēc rīt izvēles ceremonijā mēs ar Endrū kopā izraudzīsimies Nesavtīgo kopienu.

Ceru, ka nedusmojies. Pat ja dusmojies, diez vai es to uzzināšu.

Natālija

Vēl un vēlreiz pārlasu ierakstu, lai, kā nākas, uztvertu tā jēgu. Mēs ar Endrū kopā izraudzīsimies Nesavtīgo kopienu.

Pasmaidu plaukstā, atbalstu galvu pret logu un klusi ļauju vaļu asarām.

Mani vecāki mīlēja viens otru. Pietiekami stipri, lai aizmirstu plānus un kopienas un pārkāptu principu "kopiena pārāka par asinssaitēm". Asinssaites, nē, mīlestība vienmēr ir pārāka par kopienu.

Izslēdzu ekrānu. Negribu izlasīt neko tādu, kas sabojātu izjūtu, ka peldu rāmos ūdeņos.

Savādi: lai gan būtu jāsēro, šķiet, ka vārdu pa vārdam, rindu pa rindai atgūstu daļu no mātes.

Divdesmit otrā nodaļa trĪsa

MĀTES LIETĀ vairs ir tikai ducis ierakstu, un tie man neatklāj visu, ko vēlos noskaidrot. Rodas arvien jauni jautājumi. Un ieraksti nevis vienkārši ietver mātes domas un iespaidus, bet gan ir kādam adresēti.

Mīļo Deivid!

Biju domājusi, ka esi vairāk mans draugs nekā uzraugs, bet laikam kļūdījos.

Kā Tev šķita kas notiks, kad es šeit ieradīšos? Visu mūžu pavadīšu viena? Nevienam nepieķeršos? Neizvēlēšos pati savu ceļu?

Es pametu visu, lai dotos šurp un izpildītu pienākumu, kuru neviens cits negribēja uzņemties. Tev vajadzētu man pateikties, nevis apsūdzēt par to, ka esmu aizmirsusi savu misiju. Ņem vērā: es neaizmirsīšu savas ierašanās iemeslu tādēļ vien, ka izvēlējos Nesavtīgo kopienu un grasos apprecēties. Man pienākas sava dzīve, ko esmu izraudzījusies pati, nevis Tu un Birojs. Tev būtu tas jāsaprot, jāaptver, kādēļ pēc visa piedzīvotā un pieredzētā gribu dzīvot šādi.

Godīgi sakot, manuprāt, Tev ir vienalga, ka es neizvēlējos Mācīto kopienu, kā bija norunāts. Tas drīzāk izklausās pēc greizsirdības. Ja gribi, lai turpinu sūtīt jaunumus, atvainojies par to, ka šaubījies par mani. Pretējā gadījumā vairs neko Tev neziņošu un neatstāšu pilsētu, lai aizbrauktu ciemos. Viss atkarīgs no Tevis.

Natālija

Interesanti, vai māte pareizi uzminēja Deivida uzvedības iemeslus? Vai viņš tiešām bija greizsirdīgs uz manu tēvu? Vai laika gaitā šīs jūtas izbālēja? Man viņu attiecības ir redzamas tikai mātes acīm, un neesmu droša, vai viņa šajā ziņā ir visuzticamākais avots.

Var manīt, ka ar katru ierakstu māte kļūst vecāka. Laikam ritot un mātei arvien attālinoties no pagātnes nomalē, viņas valoda top izsmalcinātāka un izturēšanās vairāk apvaldīta. Viņa pieaug.

Paraugos uz nākamā ieraksta datumu. Tas ir veikts pēc dažiem mēnešiem, bet nav adresēts Deividam kā daži iepriekšējie. Arī tonis ir citāds: tiešāks, ne tik familiārs.

Šķirstīdama ierakstus, piesitu pie ekrāna. Nākamo Deividam rakstīto vēstuli atrodu tikai pēc desmit pieskārieniem. Datums vēsta, ka tas ir tapis tieši pēc diviem gadiem.

Mīļo Deividl

Saņēmu Tavu vēstuli. Saprotu, kādēļ vairs negribi saņemt no manis ziņas, un cienu Tavu lēmumu, tomēr man Tevis pietrūks.

Vēlu Tev visu to labāko.

Natālija

Mēģinu pāršķirt nākamo ierakstu, bet tie ir beigušies. Pēdējais dokuments mātes lietā ir miršanas apliecība. Kā nāves cēlonis ir norādītas vairākas šautas brūces torsā. Pašūpojos uz priekšu un atpakaļ, pūlēdamās padzīt atmiņas par to, kā māte uz ielas saļima. Nevēlos domāt par viņas bojāeju. Gribu uzzināt vairāk par viņu un tēvu, par viņu un Deividu. Jebko, kas novērstu domas no tā, kā beidzās viņas dzīve.

* * *

Torit kopā ar Zoju dodos uz kontroltelpu, un tā jau ir zīme, cik izslāpusi esmu pēc informācijas un darbības. Zoja ar kontroltelpas vadītāju runā par tikšanos ar Deividu, un es tikmēr apņēmīgi blenžu uz saviem apaviem, nevēlēdamās lūkoties ekrānos. Šķiet, ja kaut uz mirkli pievērsīšu tiem skatienu, kļūšu atkarīga un pazudīšu vecajā pasaulē, jo neprotu tikt galā ar jauno.

Kad Zoja pabeidz sarunu, man tomēr neizdodas apvaldīt ziņkāri. Paraugos uz lielo ekrānu, kas karājas virs galdiem. Evelīna sēž gultā ūn glāsta kādu priekšmetu, kas stāv uz naktsgaldiņa. Pieeju tuvāk, lai noskaidrotu, kas tas ir, un sieviete, kas sēž pie galda man iepretī, saka:

-   Tā ir Evelīnas kamera. Mēs viņu novērojam cauru diennakti.

-    Vai varat arī noklausīties?

-Tikai tad, ja ieslēdzam skaņu, sieviete atbild. Pārsvarā mēs to nedarām. Ir grūti visu dienu klausīties tajā žvadzēšanā.

Es paloku galvu.

-    Kas viņai tur ir?

-Kaut kāda skulptūra. Nezinu. Sieviete parausta plecus. Viņa bieži uz to skatās.

Es šo figūriņu pazīstu redzēju to Tobiasa istabā, kur pārlaidu nakti pēc tam, kad Mācīto mītnē man gandrīz izpildīja nāvessodu. Tā ir izpūsta no zila stikla un atgādina laikā sasalušu ūdens šļakatu.

Pārcilādama atmiņas, ar pirkstgaliem aizskaru zodu. Tobiass toreiz teica, ka šo skulptūru Evelīna viņam esot uzdāvinājusi bērnībā un likusi slēpt no tēva, kurš kā Nesavtīgais neatzītu tādu bezjēdzīgu, taču skaistu lietu. Tobrīd skulptūra nešķita īpaša, bet laikam jau Evelīnai tā kaut ko nozīmē, ja reiz viņa to nesa līdzi visu ceļu no Nesavtīgo sektora uz Mācīto mītni un nolika uz sava naktsgaldiņa. Varbūt tā viņa spītē kopienu sistēmai.

Ekrānā Evelīna atbalsta zodu plaukstā un brīdi lūkojas uz skulptūru. Tad viņa pieceļas, nopurina rokas un atstāj telpu.

Nē, diez vai figūriņa ir dumpīguma zīme. Manuprāt, tā vienkārši ir piemiņa no Tobiasa. Kad viņš kopā ar mani bēga no pilsētas, man ne mirkli neienāca prātā, ka viņš ir ne tikai dumpinieks, kurš nostājas pret līderi, bet arī dēls, kurš pamet māti. Un Evelīna skumst par zaudējumu.

Vai skumst arī viņš?

Lai cik sarežģītas būtu viņu attiecības, ģimenes saites nekad pilnīgi nepārtrūkst. Tas nav iespējams.

Zoja aizskar manu plecu.

Vai gribēji man kaut ko jautāt?

Piekrītoši pamāju ar galvu un novēršos no ekrāniem. Fotogrāfijā, stāvot blakus manai mātei, Zoja vēl bija jauna, tomēr viņa tur bija, tāpēc noteikti kaut ko zina. Es būtu vaicājusi Deividam, taču viņu, kā jau Biroja vadītāju, ir grūti atrast.

-    Vēlos vairāk uzzināt par saviem vecākiem, es atbildu. Lasu mātes dienasgrāmatu un netieku skaidrībā, kā viņi satikās un kādēļ kopā pievienojās Nesavtīgajiem.

Zoja lēni paloka galvu.

-    Izstāstīšu, ko zinu. Vai pavadīsi mani līdz laboratorijām? Jānodod ziņa Metjū.

Sieviete saliek rokas aiz muguras, tās atbalstīdama vidukļa izliekumā. Man rokās joprojām ir no Deivida dabūtais ekrāns. To klāj mani pirkstu nospiedumi, un nepārtrauktie pieskārieni to ir sasildījuši. Saprotu, kādēļ Evelīna neizlaiž skulptūru no rokām tā ir viss, kas viņai palicis no dēla, gluži tāpat kā planšete man ir pēdējā piemiņa no mātes. To nēsājot līdzi, jūtos viņai tuvāka.

Droši vien tāpēc nevaru atdot ekrānu Keilebam, lai gan viņam ir visas tiesības to redzēt. Neesmu droša, vai jau spēju to palaist vaļā.

-    Viņi satikās skolā, stundā, Zoja iesāk. Kaut ari tavs tēvs bija ļoti gudrs, viņam īsti nepadevās psiholoģija, un skolotājs protams, Mācītais viņu tādēļ pamatīgi kaunināja. Tā nu tava māte piedāvājās viņam pēc stundām palīdzēt, un viņš pateica saviem vecākiem, ka gatavo projektu skolai. Tā turpinājās vairākas nedēļas, un tad viņi slepus sāka satikties manuprāt, viena no abu iecienītākajām vietām bija strūklaka uz dienvidiem no Tūkstošgades parka. Bakingemas strūklaka, tieši pie purva.

Iztēlojos māti un tēvu sēžam pie strūklakas zem ūdens šļakatām, kājām skarot betona pamatu. Strūklaka, par kuru Zoja runā, jau sen vairs nedarbojas un nekādu šļakatu tur arī nebija, bet ar tām aina ir skaistāka.

-    Tuvojās izvēles ceremonija, un tavs tēvs dega nepacietībā pamest Mācītos, jo bija novērojis kaut ko šausmīgu…

-    Ko? Ko viņš bija redzējis?

-    Nu, tavs tēvs bija labs Džanlnas Metjūsas draugs, Zoja atbild. Viņš redzēja Džanlnu veicam eksperimentu ar kādu nepiederīgo par ēdienu, apģērbu vai ko tamlīdzīgu atlīdzībā. Viņa testēja baiļu serumu, ko vēlāk iekļāva Drošsiržu iesvētībās; redzi, sākumā simulāciju atveidotās bailes nebija individuālas. Tās bija universālas: bailes no augstuma, bailes no zirnekļiem un tā tālāk. Nortons, toreizējais Mācīto pārstāvis, bija klāt un ļāva eksperimentam turpināties krietni ilgāk, nekā vajadzētu. Nepiederīgais tā arī līdz galam neatguvās. Tavam tēvam tas bija pēdējais piliens.

Sieviete apstājas pie laboratoriju durvīm un atver tās ar ID karti. Ieejam krēslainajā kabinetā, kur Deivids man iedeva mātes dienasgrāmatu. Tur sēž Metjū, piebāzis degunu trīs collas no datora ekrāna un samiedzis acis. Kad ienākam, viņš tik tikko pamana mūsu klātbūtni.

Mani pārņem spēcīga vēlme smaidīt un raudāt vienlaikus. Apsēžos krēslā pie tukšā galda un sakrampēju rokas starp ceļgaliem. Manam tēvam bija smags raksturs, tomēr viņš bija labs cilvēks.

-Tavs tēvs gribēja aiziet no Mācītajiem, un māte nevēlējās viņiem pievienoties, lai arī ko liktu misija. Tomēr viņa gribēja palikt Endrū tuvumā, tāpēc abi izvēlējās Nesavtīgo kopienu. Zoja brīdi klusē. Kā noteikti jau pamanīji, tādēļ tava māte sastrīdējās ar Deividu. Ar laiku viņš atvainojās, taču paziņoja, ka vairs nespēj saņemt ziņas no tavas mātes nezinu, kādēļ, to viņš neteica -, un pēc tam Natālijas ziņojumi kļuva ļoti īsi un kodolīgi, tāpēc nav iekļauti dienasgrāmatā.

-    Tomēr arī starp Nesavtīgajiem viņa pabeidza savu uzdevumu.

-Jā. Manuprāt, tur viņa bija daudz laimīgāka, nekā būtu bijusi Mācīto kopienā, Zoja saka. Protams, dažās jomās Nesavtīgie ne ar ko nebija labāki. Šķiet, nav iespējams izbēgt no ģenētisko bojājumu ietekmes. Tie saindēja pat Nesavtīgo līderus.

Saraucu pieri.

-    Vai jūs runājat par Markusu? Viņš ir Citādais. Tam nav nekāda sakara ar bojātiem gēniem.

-    Cilvēks, kurš dzīvo ģenētiski bojātu ļaužu vidū, negribot atdarina viņu uzvedību, sieviete atbild. Metjū, Deivids grib norunāt tikšanos ar tavu uzraugu, lai apspriestu vienu no seruma uzlabojumiem. Pagājušoreiz Alans par to aizmirsa, tādēļ gribēju pajautāt, vai tu viņu pavadītu.

-    Protams, puisis atsaucas, nenovērsdamies no datora. Paprasīšu, lai viņš nosaka piemērotu laiku.

-    Brīnišķīgi! Nu man jāiet. Ceru, ka atbildēju uz tavu jautājumu, Trisa. Zoja man uzsmaida un izslīd pa durvīm.

Palieku sēžam, salīkusi un atbalstījusi elkoņus uz ceļgaliem. Markuss ir Citādais viņa gēni ir tikpat tīri kā manējie. Tomēr nespēju pieņemt, ka viņš ir ļauns tādēļ vien, ka viņam visapkārt bija ģenētiski bojāti cilvēki. Arī es dzīvoju turpat. Un Ūrija. Un mana māte. Bet neviens no mums neuzbruka saviem mīļajiem.

-    Viņas skaidrojumā ir robi, vai ne? Metjū ierunājas, vērodams mani no galda otras puses un ar pirkstiem bungodams pa krēsla paroci.

-Jā, es atzīstu.

-    Šeit daži it visā grib vainot gēnu bojājumus, viņš saka. To pieņemt ir vieglāk nekā patiesību, ka nav iespējams zināt visu par visiem un izprast visus rīcības iemeslus.

-    Katram ir kaut kas, ko vainot par nekārtībām pasaulē. Mans tēvs vainu uzgrūda Mācītajiem.

-    Tad laikam nevajadzētu tev teikt, ka man Mācītie patika vislabāk, Metjū ar vieglu smaidu attrauc.

-    Ak tā? Es izslienos taisni. Kādēļ?

-    Nezinu, laikam es viņiem piekrītu. Ja visi censtos izzināt un izprast pasauli sev apkārt, mums būtu krietni mazāk problēmu.

-    Visu dzīvi esmu uzmanījusies no Mācītajiem. Es atbalstu zodu plaukstā. Tēvs ienīda viņus un to, kā viņi pavada laiku, un es šo naidu pārmantoju. Bet tagad sāku domāt, ka tēvam nebija taisnība. Vai varbūt viņu vadīja… aizspriedumi.

-    Par Mācītajiem vai mācīšanos?

Paraustu plecus.

-    Par abiem. Ļoti daudzi Mācītie nāca man palīgā, kaut gan es to nelūdzu. Vils, Fernando, Kara viņi visi bija Mācītie, tomēr piederēja pie labākajiem cilvēkiem, kādus esmu pazinusi, lai ari tikai īsu bridi. Viņi veltīja visus savus spēkus tam, lai padarītu pasauli labāku. Es papurinu galvu. Džanīnas rīcības pamatā nebija slāpes pēc zinībām, kas noved pie varaskāres, kā man teica tēvs. Tas pamatā bija viņas bailes no tā, cik liela ir pasaule un cik bezspēcīga viņa jūtas tās priekšā. Varbūt Drošsiržiem bija taisnība.

-    Ir kāds vecs teiciens, Metjū bilst. Zinībās ir vara. Vara darīt ļaunu kā Džanīnas gadījumā… vai darīt labu, kā to darām mēs. Vara pati par sevi nav ļauna, tātad arī zinības tādas nav.

-   Man jau bija tādas aizdomas. Gan par varu, gan zinībām, es atzīstu. Nesavtīgie varu piešķir tikai tiem cilvēkiem, kuri to nevēlas.

-    Savā veidā tas ir prātīgi, puisis piekrīt, tomēr varbūt ir pienācis laiks mest aizdomas pie malas.

Viņš pasniedzas zem galda virsmas un izņem kādu grāmatu. Tā ir bieza, ar nodilušu vāku un apņurcītām malām, un tai uz vāka ir rakstīts: CILVĒKA BIOLOĢIJA.

-    Tā ir diezgan elementāra, tomēr tajā ir visai labi izskaidrots, ko nozīmē būt cilvēkam, Metjū saka. Būt tik sarežģītam, noslēpumainam bioloģiskam mehānismam un, vēl brīnumaināk, spēt pašam šo mehānismu analizēt! Tas ir ārkārtējs gadījums, kam evolūcijas vēsturē nav līdzīga. Tieši spēja izzināt sevi un pasauli mūs padara par cilvēkiem.

Puisis man iedod grāmatu un atkal pievēršas datoram. Palūkojos uz apbružāto grāmatas vāku un pārvelku ar pirkstiem pār lapu malām. Metjū par mācīšanos runā kā par kaut ko noslēpumainu, skaistu, senu. Man šķiet: ja izlasīšu šo grāmatu, cauri visām cilvēku paaudzēm iesniegšos pašā pirmajā, lai arī kad tā būtu dzīvojusi, un iesaistīšos norisē, kas ir daudz nozīmīgāka un vecāka par mani.

-    Paldies, es atbildu, bet ne jau par grāmatu. Par to, ka puisis man atdeva kaut ko tādu, ko biju zaudējusi, vēl pirms tā īsti to ieguvu.

Viesnīcas vestibilā ož pēc citronu ledenēm un balinātāja, un sīvais smārds elpojot kož nāsīs. Paeju garām telpaugam ar zaros uzplaukušiem krāšņiem ziediem un dodos uz guļamtelpu, kas uz laiku ir kļuvusi par mūsu mājām. Ar krekla malu noslauku ekrānu, cenzdamās notīrīt daļu savu pirkstu nospiedumu.

Istabā ir tikai Keilebs; viņam ir miegā sajaukti mati un apsarkušas acis. Kad ienāku un nosviežu bioloģijas grāmatu uz gultas, brālis samirkšķina plakstus. Man vēderā briest šķērma smeldze, un es piespiežu planšeti ar mātes lietu pie sāniem. Keilebs ir viņas dēls. Viņam ir tādas pašas tiesības to izlasīt kā tev.

-Ja tev ir kas sakāms, brālis pārtrauc klusumu, tad vienkārši saki.

-    Mamma šeit dzīvoja. Es to izgrūžu pārāk skaļi un pārāk ātri kā ilgi glabātu noslēpumu. Mamma nāca no nomales, viņu atveda šurp, viņa te pavadīja pāris gadu un pēc tam devās uz pilsētu, lai neļautu Mācītajiem nogalināt Citādos.

Keilebs apjucis pamirkšķina acis. Pirms esmu zaudējusi dūšu, pasniedzu viņam planšeti.

-    Te ir mātes lieta. Nav sevišķi daudz informācijas, tomēr tev derētu to izlasīt.

Brālis pieceļas un satver stikla ekrānu. Viņš ir krietni garāks nekā agrāk, krietni garāks par mani. Bērnībā dažus gadus augumā viņu pārspēju, lai gan esmu gandrīz gadu jaunāka. Tie bija labākie brīži mūsu dzīvē, jo nejutos tā, it kā Keilebs būtu par mani lielāks, labāks, gudrāks vai pašaizliedzīgāks.

-    Cik ilgi tu to jau zini? viņš jautā, samiegdams acis.

-    Nav svarīgi. Es atkāpjos. Tagad esmu tev to izstāstījusi. Starp citu, vari to paturēt. Man vairs nevajag.

Brālis ar piedurkni noslauka ekrānu un veikliem pirkstiem atver mātes dienasgrāmatas pirmo ierakstu. Gaidu, ka viņš apsēdīsies un sāks lasīt, pieliekot sarunai punktu, bet Keilebs tikai nopūšas.

-    Man arī tev kaut kas jāparāda, viņš saka. Runa ir par Edīti Prioru. Nāc!

Kad brālis sāk iet, mani viņam līdzi dzen pieminētais vārds, nevis pieķeršanās, kas nav līdz galam izzudusi.

Keilebs ved mani ārā no guļamtelpas, prom pa gaiteni un ap vairākiem stūriem uz istabu, kura atrodas tālu prom no citām telpām, ko Birojā esmu apmeklējusi. Tā ir gara un šaura, un tai gar sienām stiepjas plaukti ar vienādām, zilpelēkām grāmatām, kas ir tikpat biezas un smagas kā vārdnīcas. Starp pirmajām divām rindām stāv garš koka galds ar apakšā pabāztiem krēsliem. Brālis nospiež elektrības slēdzi, un istabu piepilda blāva gaisma, atgādinot Mācīto mītni.

-Šeit esmu pavadījis daudz laika, Keilebs saka. Te glabājas dokumenti, tostarp ari šis tas par Čikāgas eksperimentu.

Brālis soļo gar labās puses plauktiem, vilkdams pirkstus pār grāmatu muguriņām. Viņš paņem kādu sējumu un plakaniski noliek uz galda, tā ka tas atveras. Lappuses izraibina teksts un attēli.

-    Kādēļ tas viss nav digitalizēts?

-    Droši vien šie dati ir savākti vēl pirms tam, kad viņi izveidoja smalku drošības sistēmu savam iekšējam tīklam, Keilebs atbild, nepaceldams skatienu.

Informācija nekad nepazūd pavisam, bet papīru var iznīcināt uz mūžīgiem laikiem. No tā var atbrīvoties, ja negrib, lai tas nokļūtu nepareizajās rokās. Reizēm ir drošāk visu izdrukāt.

Brāļa zaļās acis zib, skatienam šaudoties un meklējot īsto vietu; žiglie pirksti šķiet kā radīti lapu pāršķiršanai. Atminos, kā viņš maskējās, mūsu Nesavtīgo mājās slēpdams grāmatas starp gultas galvgali un sienu, līdz beidzot izvēles ceremonijā iepilināja asinis Mācīto ūdenī. Tajā brīdī man vajadzēja saprast, ka viņš ir melis un darbojas tikai pats savās interesēs.

Jau atkal tā šķebinošā smeldze. Tik tikko spēju palikt kopā ar brāli šeit, aiz aizvērtām durvīm, kur mūs šķir tikai galds.

Ahā, te jau tas ir. Keilebs ar pirkstu iebaksta lappusē un pagriež grāmatu tā, lai ari es varētu izlasīt. Izskatās pēc līguma, tikai tas ir rakstīts ar roku.

Es, Amanda Marija Ritere no Peorijas llinoisas štatā, piekrītu šādām procedūrām:

•      "gēnu atveseļošanas" procedūrai, kuru Ģenētiskās labklājības birojs definē kā "gēnu inženierijas procedūru ar mērķi izlabot gēnus, kuri šīs veidlapas trešajā lappusē ir atzīmēti kā bojāti";

•      "atiestatīšanas procedūrai", kuru Ģenētiskās labklājības birojs definē kā "atmiņas izdzēšanas procedūru ar mērķi eksperimenta objektu labāk pielāgot eksperimenta vajadzībām".

Ar šo paziņoju, ka Ģenētiskās labklājības biroja pārstāvis ir mani pilnībā iepazīstinājis ar šo procedūru riskiem un ieguvumiem. Saprotu: tas nozīmē, ka Birojs man piešķirs jaunu

biogrāfiju un identitāti un mani ievietos Čikāgas eksperimentā llinoisā, kur pavadīšu visu atlikušo mūžu.

Piekrītu radīt vismaz divus pēcnācējus, lai maniem atveseļotajiem gēniem būtu lielāka iespēja tikt nodotiem tālāk. Saprotu, ka atkārtotajā apmācībā pēc atiestatīšanas procedūras mani mudinās to darīt.

Tāpat piekrītu, ka mani bērni, bērnubērni utt. turpinās dalību eksperimentā līdz brīdim, kad Ģenētiskās labklājības birojs to atzīs par pabeigtu. Viņiem tiks mācīta tā pati safabricētā vēsture, kas pēc atiestatīšanas procedūras tiks izstāstīta man.

Paraksts

Amanda Marija Ritere

Amanda Marija Ritere. Sieviete no video Edīte Priora, mana priekštece.

Paraugos uz Keilebu, kura acis viszinlgi spulgo, it kā tajās atrastos kvēldiegi. Mūsu priekštece.

Atbīdu vienu no krēsliem un apsēžos.

-    Vai viņa bija tēta radiniece?

Brālis pamāj ar galvu un iekārtojas man pretī. -Jā, pirms septiņām paaudzēm. Tante. Viņas brālis nodeva tālāk Prioru vārdu.

-    Un šī ir…

-    Piekrišanas forma, Keilebs pabeidz. Viņas piekrišanas forma par dalību eksperimentā. Beigu piezīmēs rakstīts, ka šis ir tikai dokumenta uzmetums viņa bija viena no eksperimenta izstrādātājiem. Biroja locekle. Sākotnējā projektā iesaistījās tikai daži Biroja darbinieki; vairums eksperimenta objektu nestrādāja valdības labā.

Vēlreiz pārlasu tekstu, cenzdamās to izprast. Pēc videoieraksta noskatīšanās šķita loģiski, ka Edīte Priora kļuva par pilsētas iemītnieci, iesaistījās kopienu dzīvē un brīvprātīgi pameta visu, kas bija iepriekš. Tomēr tā es domāju, pirms izdibināju, kāda ir dzīve ārpus žoga; tā neliekas tik šaušalīga, kā Edīte aprakstīja savā ziņojumā.

Ierakstā sieviete ar mums prasmīgi manipulēja, lai mēs paliktu uz vietas un turpinātu izdzīvot Biroja vīziju: ārpasaule ir smagi samaitāta, un Citādajiem ir jānāk to glābt. Nav gluži melots, jo Biroja ļaudis tic, ka atveseļotie gēni daudz ko vērsīs par labu un, mums iekļaujoties kopējā sabiedrībā un tos nododot tālāk, pasaule atlabs. Tomēr viņi negaidīja, ka pilsētu atstās Citādo armija, lai cīnītos pret netaisnību un visus izpestītu, kā ierosināja Edīte. Interesanti, vai Edīte Priora pati ticēja saviem vārdiem vai arī tos teica tādēļ vien, ka tā vajadzēja?

Nākamajā lappusē ir iespiesta viņas fotogrāfija: cieši sakniebtas lūpas, seju ietver brūnu matu šķipsnas. Viņa noteikti bija redzējusi kaut ko briesmīgu, ja reiz piekrita izdzēst atmiņu un pārveidot visu dzīvi.

-    Vai zini, kādēļ viņa tajā iesaistījās? es vaicāju.

Keilebs papurina galvu.

-    Dokumenti par to neko daudz nepasaka, tomēr var noprast, ka ļaudis pievienojās projektam, lai viņu ģimenes vairs neciestu no milzīgas nabadzības. Eksperimenta objektu tuviniekiem piešķīra ikmēneša pabalstu vismaz uz desmit gadiem. Bet Edīte acīmredzot iesaistījās ne šī iemesla dēļ, jo jau strādāja Birojā. Manuprāt, ar viņu bija noticis kaut kas traumējošs, ko viņa apņēmās aizmirst.

Sarauktu pieri pētu fotogrāfiju. Nespēju iztēloties tādu nabadzību, kas cilvēkam liktu aizmirst sevi un savus mīļos, lai tikai tuvinieki ik mēnesi saņemtu pabalstu. Lielāko daļu mūža esmu dzīvojusi no rokas mutē un pārtikusi no Nesavtīgo maizes un dārzeņiem, tomēr nekad neesmu bijusi tik izmisusi. Viņu dzīves apstākļi noteikti bija daudz ļaunāki par tiem, ko es pieredzēju pilsētā.

Tāpat nevaru iedomāties, kādēļ lai Edīte būtu tik izmisusi. Varbūt viņai vienkārši nebija neviena, kura dēļ saglabāt atmiņu.

-    Es ieinteresējos par to, cik likumīgi ir sniegt piekrišanu ari par saviem pēcnācējiem, Keilebs turpina. Manuprāt, tas ir kaut kas līdzīgs atbildībai par bērniem līdz astoņpadsmit gadu vecumam, tomēr tas šķiet visai dīvaini.

-    Laikam jau mēs ar saviem lēmumiem lemjam arī savu bērnu likteni, es nekonkrēti nosaku. Vai mēs būtu izraudzījušies tās pašas kopienas, kurām pievienojāmies, ja mamma un tētis nebūtu kļuvuši par Nesavtīgajiem? Paraustu plecus. Nezinu. Varbūt mēs nebūtu jutušies tik apspiesti. Varbūt būtu izauguši par citiem cilvēkiem.

Doma ieslīd prātā kā glums tārps: Varbūt mēs būtu izauguši par labākiem cilvēkiem. Tādiem, kuri nenodod savu miesīgu māsu.

Blenžu galda virsmā. Pēdējo minūšu laikā bija viegli iztēloties, ka mēs ar Keilebu atkal esam vienkārši brālis un māsa. Tomēr realitāti un dusmas ir iespējams apvaldīt tikai uz brīdi un patiesība vienmēr atgriežas. Ielūkojoties Keilebam acīs, atminos, ka tieši tāpat mēs saskatījāmies, kad vēl biju ieslodzīta Mācīto mītnē.

Atminos, ka biju pārāk nogurusi, lai ar viņu strīdētos vai uzklausītu attaisnojumus; pārāk nogurusi, lai man rūpētu fakts, ka brālis ir man uzgriezis muguru.

Asi noprasu:

-Tātad Edīte pievienojās Mācīto kopienai, vai ne? Kaut gan pieņēma Nesavtīgo vārdu?

-Jā! Šķiet, Keilebs neuztver manu toni. Izrādās, vairums mūsu senču ir bijuši Mācītie. Bija daži Nesavtīgie un viens vai divi Taisnprāši, taču tiešā līnija ir visnotaļ skaidra.

Mani pāršalc aukstums, it kā pietiktu nodrebināties, lai sabirztu lauskās.

-    Tad jau tu savā slimajā prātā to pieņēmi kā izskaidrojumu savai rīcībai, es mierīgi saku. Tam, ka piebiedrojies Mācītajiem un strādāji viņu labā. Ja reiz tev jau gēnos ir ierakstīta piederība viņiem, tad "kopiena pārāka par asinssaitēm" ir pavisam loģisks spriedums, pareizi?

-Trisa… brālis iesāk, ar skatienu cenzdamies izlūgties izpratni, tomēr es viņu neizprotu. Nekad neizpratīšu.

Pieceļos.

-    Tagad es zinu par Edīti un tu zini par mūsu māti. Labi. Tad pie tā arī paliksim.

Reizēm, kad uzlūkoju Keilebu, mani pārņem smeldzīga līdzjūtība, turpretī citkārt gribas aizžņaugt viņam rīkli. Šobrīd vēlos tikai bēgt un izlikties, ka nekas nav noticis. Izeju no dokumentu glabātavas, un kurpju pazoles čīkst pa flīžu grīdu, man traucoties atpakaļ uz viesnīcu. Skrienu, līdz saožu saldeno citronu aromātu, un tad apstājos.

Gaitenī pie guļamtelpas stāv Tobiass. Esmu aizelsusies un pat pirkstgalos jūtu sirdspukstus. Visa ir pārāk daudz: mani plosa zaudējuma sāpes, izbrīns, dusmas un ilgas.

Trisa, viņš mani uzrunā, raižpilni saraucis uzacis. Vai tev viss ir kārtībā?

Joprojām cenzdamās atgūt elpu, papurinu galvu, ar visu augumu piespiežu puisi pie sienas un uzmeklēju viņa lūpas. Sākumā Tobiass mēģina mani atstumt, bet tad laikam nolemj, ka vienalga, vai man viss ir labi, vai viņam viss ir labi vienkārši vienalga. Neesam bijuši divatā jau dienām, nedēļām, mēnešiem ilgi.

Puiša pirksti ievijas man matos, un es turos pie viņa rokām, lai nezaudētu līdzsvaru, kamēr kļaujamies kopā kā divi asmeņi, nespēdami gūt pārsvaru pār otru. Tobiass ir stiprāks par jebkuru cilvēku, ko pazīstu, un maigāks, nekā citi domā; viņš ir noslēpums, ko esmu glabājusi un glabāšu visu atlikušo mūžu.

Tobiass pieliecas un uzspiež ciešu skūpstu man uz kakla, un viņa rokas, pārslīdējušas pāri visam manam augumam, apvijas ap vidukli. Ieāķēju pirkstus puiša jostas cilpiņās un aizveru acis. Tajā mirklī skaidri apzinos, ko gribu: gribu atbrīvoties no drēbju kārtām, atmest visu, kas mūs šķir gan pagātnē, gan tagadnē un nākotnē.

Gaiteņa galā atskan soļi un smiekli, un mēs atraujamies viens no otra. Kāds droši vien Ūrija nosvilpjas, bet ausīs tik skaļi šalc asinis, ka gandrīz nedzirdu troksni.

Sastopu Tobiasa skatienu, un man šķiet, ka esmu atgriezusies brīdī, kad iesvētībās pēc baiļu simulācijas viņu pirmoreiz, kā nākas, uzlūkoju; mēs veramies viens otrā pārāk ilgi, pārāk cieši.

Aizveries! es nenovērsdamās uzsaucu Ūrijam. Ūrija un Kristīna ieiet guļamtelpā, un mēs ar Tobiasu sekojam, it kā nekas nebūtu noticis.

Divdesmit trešā nodaļa tobiass

TOVAKAR, kad nolaižu domu pārpilno galvu uz spilvena, zem vaiga kaut kas nočaukst. Aploksnē paslēpta zīmīte.

T-

Tiekamies vienpadsmitos ārpusē pie viesnīcas ieejas. Man ar tevi jārunā.

Nita

Palūkojos uz Trisas gultu. Viņa ir izstiepusies uz muguras, un viņas degunu ūn muti klāj matu šķipsna, kas cilājas pie katras izelpas. Nevēlos Trisu pamodināt, tomēr šķiet savādi nakts vidū doties uz tikšanos ar citu meiteni, Trisai par to neko nesakot. Sevišķi tagad, kad visiem spēkiem cenšamies būt godīgi viens pret otru.

Paraugos rokas pulkstenī. Bez desmit minūtēm vienpadsmit.

Nita ir tikai draugs. Izstāstīsi to Trisai rīt. Varbūt tas ir steidzami.

Nometu segas un apauju kājas; pēdējā laikā guļu dienas drēbēs. Paeju garām Pītera un Ūrijas gultām. Zem Ūrijas spilvena vīd blašķes kakliņš. Satveru trauku un, aiznesis līdz durvīm, paslēpju zem spilvena kādā tukšā guļvietā. Neesmu draugu pieskatījis tik rūpīgi, kā apsolīju Zīkam.

Izgājis gaitenī, aizsienu kurpju auklas un pieglaužu matus. Vēlēdamies, lai Drošsirži mani pieņemtu kā potenciālo vadoni, pārtraucu tos pēc Nesavtīgo paražas apcirpt īsus, tomēr ilgojos pēc sendienu ieraduma, matu griežamās mašīnas dūkoņas un uzmanīgajām roku kustībām, vairāk vadoties pēc pieskāriena, nevis redzes. Bērnībā to darīja tēvs, stāvēdams mūsu Nesavtīgo mājas augšstāva gaitenī. Viņš ar asmeni rīkojās pārāk pavirši un vienmēr man saskrāpēja skaustu vai iešņāpa ausī, tomēr ne reizi nesūdzējās, ka viņam jāapgriež man mati. Tas laikam kaut ko nozīmē.

Nita ar kāju sit takti. Šoreiz viņai mugurā ir balts T krekls un mati ir sasieti zirgastē. Viņa pasmaida, tomēr smaids nesasniedz acis.

-    Tu izskaties noraizējusies, es saku.

-    Tā arī ir, meitene atbild. Nāc, gribu tev kaut ko parādīt!

Nita mani ved pa blāvi izgaismotiem gaiteņiem, kur nav neviena, ja neskaita dažus apkopējus. Visi meiteni pazīst un sveicina ar rokas mājienu vai smaidu. Nita sabāž rokas kabatās un novēršas ik reizi, kad mums iznāk saskatīties.

Izejam pa durvīm bez drošības sensora, kas tās aizslēgtu. Nonākam apaļā istabā, kur vidū pie griestiem karājas lustra ar stikla karuļiem. Grīda ir no tumša, pulēta koka, un sienas sedz bronzas plātnes, kuras gaismā mirdz. Tajās ir iegravēti neskaitāmi vārdi.

Nita nostājas zem stikla lustras un izpleš rokas, norādīdama uz telpu.

-    Šie ir Čikāgas ģimeņu ciltskoki, viņa paskaidro. Jūsu ciltskoki.

Pieeju tuvāk pie vienas no sienām un sāku lasīt vārdus, meklēdams kādu, kuru pazītu. Beigu beigās arī atrodu: Ūrija Pedrads un Ezekiels Pedrads. Blakus abiem vārdiem ir ieskrāpēti mazi burti "DD", un līdzās Ūrijas vārdam ir svaigi iegravēts punkts. Tas viņu droši vien atzīmē kā Citādo.

-    Vai zini, kur ir mana plāksne? es jautāju.

Nita šķērso telpu un pieskaras pie viena no paneļiem.

-    Paaudzes tiek skaitītas pa mātes līniju. Tādēļ Džanīnas dokumentos bija teikts, ka Trisa ir no "otrās paaudzes" viņas māte nāk no ārpasaules. īsti nezinu, kā Džanīna to izdibināja, bet laikam mēs to tā arī nenoskaidrosim.

Satraukti tuvojos savam panelim, lai gan nesaprotu, kādēļ jābaidās ieraudzīt bronzā iegravētu savu un vecāku vārdu. Vertikāla līnija savieno Kristīņu Džonsoni un Evelīnu Džonsoni, un tālāk starp Evelīnu Džonsoni un Markusu ītonu stiepjas horizontāla svītra. Zem viņu vārdiem ir tikai viens: Tobiass ītons. Tam blakus redzami mazi burti "ND" un punkts, kaut arī tagad zinu, ka patiesībā neesmu Citādais.

-    Pirmais burts apzīmē kopienu, kurā tu piedzimi, Nita paskaidro, savukārt otrais kopienu, kuru izvēlējies. Tika nolemts, ka šī informācija palīdzēs izsekot atveseļotajiem gēniem.

Mātes burti ir šādi: "MNn". Mazais "n" laikam apzīmē nepiederīgos.

Blakus tēva vārdam ir iegravēts "NN" un punkts.

Pieskaros līnijai, kas mani savieno ar viņiem, bet Evelīnu ar viņas vecākiem un vecvecākiem visās astoņās paaudzēs, ieskaitot manējo. Šī karte apstiprina to, ko vienmēr esmu zinājis: esmu ar viņiem saistīts un nekad neizbēgšu no bezjēdzīgā mantojuma, lai kā pūlētos.

-    Paldies, ka man to parādīji, es ierunājos, juzdamies skumjš un noguris, tomēr nesaprotu, kādēļ tam bija jānotiek nakts vidū.

-    Nospriedu, ka tu gribēsi to redzēt. Turklāt vēlējos ar tevi par kaut ko parunāt.

-    Vēlreiz mierināt, ka manu spēju robežas nav pats galvenais? Es pašūpoju galvu. Paldies, bet esmu jau dzirdējis pietiekami.

-    Nē. Tomēr priecājos, ka tu to atzīsti.

Meitene atbalstās pret paneli, ar plecu aizsegdama Evelīnas vārdu. Atkāpjos, nevēlēdamies atrasties viņai tik tuvu, ka varu saskatīt gaišbrūnu loku ap acu zīlītēm.

-    Pagājušās nakts saruna par ģenētiskajiem bojājumiem… tas patiesībā bija pārbaudījums. Gribēju redzēt, kā tu reaģēsi uz visu, ko teicu par neveselajiem gēniem, lai zinātu, vai varu tev uzticēties, Nita saka. Ja tu būtu pieņēmis to, ko sarunāju par tavu spēju robežām, tad atbilde būtu "nē". Meitene pievirzās mazliet tuvāk, un tagad viņas plecs aizldāj arī Markusa vārdu. Redzi, man īsti nepatīk, ka mani sauc par bojātu.

Atminos, kā Nita izspļāva skaidrojumu par stikla lausku nozīmi, kuras uztetovētas uz muguras, it kā tā būtu inde.

Sirds sāk dauzīties sparīgāk tā, ka jūtu to kaklā. Meitenes balsī labdabīgo toni nomaina rūgtums un acīs vairs nav ne miņas no siltuma. Man ir bail no viņas, bail no tā, ko viņa teiks, un vienlaikus manī mostas gaidpilns satraukums, jo tas nozīmē: nevajag pieņemt, ka esmu nenozīmīgāks, kā agrāk domāju.

-    Cik noprotu, ari tev tas nepatīk, Nita turpina.

-    Nē. Nepatīk vis.

-    Šeit ir daudz noslēpumu, viņa saka. Lūk, viens no tiem: viņuprāt, ĢB cilvēki ir nesvarīgi. Un vēl viens: daži no mums negrasās ar to samierināties.

-    Ko tu ar to domā nesvarīgi? es vaicāju.

-Viņi pret mums ir pamatīgi noziegušies, Nita

pavēsta. Un šie noziegumi tiek slēpti. Varu sagādāt pierādījumus, bet to vēlāk. Tagad tikai pateikšu, ka pamatotu iemeslu dēļ mēs darbojamies pret Biroju un vēlamies, lai tu mums pievienotos.

Piemiedzu acis.

-    Kādēļ? Ko tieši tu no manis gribi?

-    Pašlaik gribu piedāvāt iespēju paskatīties, kāda ir dzīve ārpus Biroja.

-    Un pretī tu gaidi…?

-    Aizsardzību, viņa atbild. Es dodos uz bīstamu vietu un par to nedrīkstu stāstīt nevienam no Biroja. Tu neesi iesaistīts, tā nu ir drošāk uzticēties tev, turklāt tu proti aizstāvēties. Un, ja nāksi līdzi, tu redzēsi pierādījumus, kurus vēlies saņemt.

Nita kā zvērēdama viegli pieskaras pie sirds. Esmu skeptiski noskaņots, tomēr ziņkāre gūst virsroku. Nav grūti noticēt, ka Birojs būtu spējīgs uz nelāgu rīcību, jo to ir pierādījušas visas valdības iestādes, pat Nesavtīgo oligarhija, kuru vadīja mans tēvs. Un līdz ar saprātīgajām aizdomām manī briest izmisīga cerība, ka neesmu bojāts un mana vienīgā vērtība nav atveseļotie gēni, ko es varētu nodot saviem iespējamiem bērniem.

Tā nu nolemju pievienoties Nitai. Pagaidām.

-    Lai iet, es atbildu.

-    Bet, pirms kaut ko rādu, tev ir jāsaprot, ka nedrīkstēsi nevienam neko stāstīt par to, ko redzēsi, pat Trisai ne. Vai piekriti?

-    Zini, viņai var uzticēties. Es apsolīju Trisai, ka no viņas vairs neko neslēpšu. Nevajadzētu iekulties situācijās, kurās atkal nāksies to darīt. Kāpēc nedrīkstu viņai izstāstīt?

-    Nesaku, ka viņai nevar uzticēties. Viņai gluži vienkārši nav mums vajadzīgo prasmju, un mēs nevēlamies likt uz spēles vairāk dzīvību, nekā nepieciešams. Redzi, Birojs negrib, lai veidojam savus grupējumus. Ja domāsim, ka neesam "bojāti", tas būs kā paziņot, ka viss, ko viņi dara, eksperimenti, ģenētiskās modifikācijas -, tas viss ir lieka laika tērēšana. Neviens negrib dzirdēt, ka viņa mūža darbs ir kaķim zem astes.

Es zinu, kā tas ir. Gluži kā uzzināt, ka kopienas ir zinātnieku izveidota mākslīga sistēma, lai mūs pēc iespējas ilgāk iegrožotu.

Nita atkāpjas no sienas un pasaka vienīgos vārdus, kas man varētu likt piekrist:

-   Ja izstāstīsi, tad atņemsi viņai izvēles iespēju, ko dodu tev. Tu viņu piespiedīsi kļūt par līdzzinātāju. Ja visu paturēsi pie sevis, tu viņu pasargāsi.

Pārlaižu pirkstus pār savu vārdu, kas ir iegravēts metālā: Tobiass ītons. Šie ir mani gēni, mana problēma. Negribu tajā iejaukt Trisu.

-    Labi, es saku. Rādi, kas man jāredz.

* * *

Vēroju Nitas kabatas lukturīti šūpojamies augšup un lejup vienā ritmā ar viņas soļiem. Tikko no slotu skapja gaiteņa galā paņēmām somu viņa jau bija sagatavojusies. Meitene ved mani arvien dziļāk pazemes gaiteņu labirintā, kas plešas zem Biroja mītnes, garām ĢB pulcēšanās vietai uz koridoru, kur vairs nav elektrības. Sev zināmā vietā Nita pietupstas un pārslidina plaukstu zemei, līdz uztausta bultu. Iedevusi man gaismekli, viņa atvelk aizbīdni un paceļ flīzēs iestrādāto lūku.

-    Tas ir bēgšanas tunelis, meitene paskaidro. Kad cilvēki te ieradās, viņi to izraka, lai avārijas situācijā varētu izkļūt laukā.

Nita izņem no somas melnu cilindru un noskrūvē tam galu. No cilindra izšaujas dzirksteles, kas iekrāso viņas ādu sarkanu. Meitene to iemet lūkā, un gaismeklis nokrīt vairākas pēdas uz leju, man acu priekšā atstājot spožu svītru. Nita apsēžas uz tuneļa malas, sakārto mugursomas siksnas un lec.

Zinu, ka tunelis nav dziļš, tomēr tukšums šķiet bezdibenīgs. Apsēžos, sarkano dzirksteļu gaismā vērodams apavu melnos apveidus, un piespiežu sevi sekot Nitai…

-    Interesanti, meitene novelk, kad es piezemējos. Paceļu kabatas lukturi, viņa tur sev priekšā signālraķeti, un mēs kopā dodamies uz priekšu pa tuneli, kas ir tieši tik plats, lai varētu iet plecu pie pleca, un tieši tik augsts, lai man nebūtu jāpieliecas. Gaiss ir sastāvējies un ož pēc trūdiem un pelējuma. Piemirsu, ka tu baidies no augstuma.

-    Nu, gandrīz ne no kā cita es nebaidos.

-    Nevajag uzreiz aizstāvēties! Nita pasmaida. Vispār jau sen gribu tev par to pajautāt.

Es pārkāpju pāri peļķei. Apavu pazoles pa tuneļa netīro grīdu neslīd.

-    Tavas trešās bailes, viņa turpina. Nošaut to sievieti. Kas viņa bija?

Signālraķete izdeg, un tagad vienīgais gaismas avots ejā ir kabatas lukturītis man rokā. Atvirzu roku, lai starp mums radītu lielāku attālumu un es tumsā Nitai nepieskartos.

-    Tas nebija kāds konkrēts cilvēks, es atbildu. Man bija bail viņu nošaut.

-    Tu baidījies nošaut cilvēkus?

-    Nē. Baidījos no savas izteiktās spējas nogalināt.

Nita apklust, un klusēju arī es. Pirmo reizi esmu to

atzinis skaļi un tagad dzirdu, cik savādi tas izklausās. Cik daudzi jauni vīrieši raizējas par to, ka viņos slēpjas briesmonis? Cilvēkiem būtu jābaidās citam no cita, nevis pašiem no sevis. Viņiem būtu jācenšas kļūt tādiem kā viņu tēvs, nevis jānodreb no šīs domas vien.

-    Vienmēr esmu prātojusi, kas parādītos manā baiļu panorāmā. Nita runā slāpēti, kā skaitīdama lūgšanu. Brīžiem šķiet, ka ir tik daudz, no kā baidīties, bet citkārt domāju: vairs nav atlicis nekas.

Es pamāju ar galvu, lai gan meitene mani neredz, un mēs dodamies tālāk, lukturīša staru kūlim lēkājot, kurpju pazolēm čirkstot, pelējuma smārda caurvītajam gaisam plūstot mums pretī no tuneļa otra gala, kas tinas tumsā.

* * *

Pēc divdesmit minūšu gājiena nogriežamies ap stūri, un es sajūtu svaigu vēju tik aukstu, ka nodrebinos. Izslēdzu kabatas bateriju, un ceļu uz izeju mums rāda mēnesnīca tuneļa galā.

Tunelis beidzas kaut kur tukšainē, pa kuru braucām, lai nokļūtu mītnē. Apkārt vīd grausti, un cauri asfaltam laužas mežonīgu koku saknes. Dažas pēdas tālāk stāv vecs pikaps, kura kravas kasti sedz saplēsts, izdilis audekls. Nita iesper pa riepu, lai to pārbaudītu, tad ieņem vadītāja vietu. Atslēga jau ir aizdedzē.

-    Kam pieder mašīna? es jautāju, iekāpis meitenei blakus.

-    Ļaudīm, pie kuriem braucam. Palūdzu, lai viņi to atstāj šeit, viņa atbild.

-    Un kas tie par ļaudīm?

-    Mani draugi.

Nesaprotu, kā Nita spēj orientēties ielu labirintā, tomēr viņai tas izdodas. Meitene manevrē apkārt koku saknēm un nogāztiem laternu stabiem un zibina starmešus, lai aizbiedētu dzīvniekus, kurus saskatu vien ar acs kaktiņu.

Priekšā ielu nesteidzīgi šķērso garkājains radījums ar brūnu, slaiku ķermeni; tā galva ir gandrīz vienā augstumā ar mašīnas augšējiem lukturiem. Nita piebremzē, lai dzīvnieku nenotriektu. Tas norausta ausis un ar tumšajām, apaļajām acīm mūs vēro reizē piesardzīgi un ziņkāri gluži kā bērns.

-    Diezgan skaists, vai ne? meitene ierunājas. Pirms ierados šeit, nekad nebiju redzējusi briedi.

Es pamāju ar galvu. Dzīvnieks ir elegants, tomēr nepārliecināts, nedrošs.

Nita ar pirkstgaliem piespiež signāltauri, un briedis nozūd no ceļa. Atkal uzņemam ātrumu un sasniedzam platu, neaizšķērsotu ielu, kas vijas virs dzelzceļa sliedēm, pa kurām reiz gāju uz mītni. Tālāk redzu Biroja ēkas gaismas vientuļu, spožu plankumu tumšajā tukšainē.

Un mēs dodamies uz ziemeļrietumiem, prom no tā.

* * *

Aizrit ilgs laiks, pirms no jauna ieraugu elektrību. Tā spīd gar šauras, grambainas ielas malām. Spuldzes nokarājas no vada, kas ir novilkts paralēli vecajām laternām.

-    Mūsu pietura. Nita spēji pagriež stūri un ievada pikapu šķērsielā starp divām ķieģeļu ēkām. Izņēmusi atslēgu no aizdedzes, viņa mani uzlūko. Paskaties cimdu nodalījumā. Es lūdzu, lai mums sagādā ieročus.

Atveru nodalījumu sev priekšā. Uz veciem ietinamajiem papīriem guļ divi naži.

-    Kā tu tiec galā ar nazi? Nita jautā.

Drošsiržu jauniņajiem mācīja mest nažus, vēl pirms Makss kādu laiku pirms manas pievienošanās ieviesa izmaiņas. Man tas nepatika, jo šie treniņi Drošsiržus vēl vairāk pamudināja uz izrādīšanos, kas viņiem jau tāpat ir raksturīga, nevis sniedza nepieciešamas iemaņas.

-   Tīri labi, smīnēdams atbildu. Tikai negaidīju, ka šī prasme kādudien noderēs.

-    Laikam jau Drošsirži kaut kam tomēr ir derīgi… Kvart, meitene ar vieglu smaidu nosaka. Viņa izvēlas lielāko nazi, es paņemu mazāko.

Soļojot pa tumšo šķērsielu, pirkstos saspringti grozu ieroča spalu. Virs galvas logos plaiksnās citādas gaismas sveču vai laternu liesmas. Vienreiz, paceļot skatienu, pamanu matu vilni un tumšus acu dobumus, kas veras pretī.

-    Te dzīvo cilvēki, es secinu.

-     Šis ir vistālākais nomales nostūris, Nita saka. Tas atrodas apmēram divu stundu brauciena attālumā no Milvoki pilsētas, kas atrodas uz ziemeļiem no šejienes. Jā, te dzīvo cilvēki. Šajos laikos neviens neaizklīst pārāk tālu no pilsētas, pat ja vēlas aizbēgt no valdības ietekmes, kā to grib šejienieši.

-    Kādēļ viņi vēlas aizbēgt no valdības ietekmes? Vērojot nepiederīgos, esmu sapratis, kā ir dzīvot neatkarīgi no valdības. Viņi vienmēr bija izsalkuši, ziemā sala, bet vasarā pārkarsa, nemitīgi cīnījās par izdzīvošanu. Tā nav viegla izvēle, un tai vajag labu pamatojumu.

-    lādēļ, ka viņi ir ģenētiski bojāti, Nita atbild, pašķielēdama uz mani. Teorētiski likumiski ģenētiski bojātie cilvēki ir vienlīdzīgi ar ģenētiski tīrajiem, bet šī vienlīdzība pastāv tikai uz papīra. Patiesībā viņi ir nabadzīgāki, viņus biežāk notiesā par noziegumiem un retāk nolīgst labā darbā… un tā tālāk. Tā ir problēma jau kopš Tīrības kara, kas notika pirms vairāk nekā gadsimta. Nomalniekiem šķita prātīgāk vispār pazust no sabiedrības, nevis censties atrisināt problēmu no iekšienes, kā to mēģinu es.

Atminos uz meitenes ādas uzzīmēto stikla lausku. Interesanti, kad viņa tika pie tetovējuma; nez kas ir atbildīgs par viņas draudīgo skatienu, dramatisko runu, par to, ka viņa ir kļuvusi par revolucionāri.

-    Kā tu grasies to panākt?

Nita stingri atbild:

-    Atņemot Birojam daļu varas.

Šķērsiela izved uz plata ceļa. Daži cilvēki slapstās gar malām, savukārt citi streipuļo pa vidu, rokās šūpodami pudeles. Tie visi ir jaunieši laikam nomalē nav daudz pieaugušo.

Tālāk atskan klaigas un pret ietvi sašķist stikls. Tur ap diviem kaušļiem drūzmējas skatītāji.

Dodos uz to pusi, bet Nita mani saķer aiz rokas un aizvelk uz vienu no namiem.

-    Nav īstais laiks būt varonim, viņa saka.

Tuvojamies stūra ēkas ieejai. Pie tās stāv būdīgs vīrs

un rokā virpina nazi. Kad uzkāpjam pa kāpnēm, viņš mitējas un satver ieroci otrā rokā, ko klāj izcilnas rētas.

Vīra augumam, veiklībai, rīkojoties ar nazi, rētām un nekoptajai ārienei vajadzētu mani iebiedēt. Bet viņa acis ir tādas pašas kā briedim: platas, piesardzīgas un ziņkāras.

-    Esam ieradušies pie Rafija, Nita saka. Nākam no Biroja.

-    Varat iet, bet nažiem jāpaliek te, vīrs atbild augstākā un skanīgākā balsī, nekā biju gaidījusi. Citur viņš, iespējams, būtu jauks cilvēks. Šeit viņā nav nekā jauka, viņš pat nezina, ko šis vārds nozīmē.

Lai gan pats esmu atzinis maigumu par bezjēdzīgu un no tā atteicies, iešaujas prātā: liekot šim vīram noliegt savu dabu, ir zaudēts kaut kas nozīmīgs.

-    Nekādā gadījumā, meitene atmet.

-    Nita, vai tā esi tu? no iekšienes atskan izteiksmīga, melodiska balss. Tās īpašnieks ir maza auguma vīrietis ar platu smaidu. Viņš pienāk pie durvīm. Vai tad es tev neteicu, lai laid viņus iekšā? Nāciet, nāciet!

-    Sveiks, Rafij, Nita ar acīm redzamu atvieglojumu ierunājas. Kvart, šis ir Rafijs. Viņš nomalē ir svarīgs vīrs.

-    Priecājos iepazīties, Rafijs atsaucas un pamāj, lai viņam sekojam.

Nokļūstam plašā telpā, ko izgaismo sveču un laternu rindas. Apkārt ir izliktas koka mēbeles, un uz galdiem nekā nav izņemot vienu.

Istabas dziļumā sēž sieviete, un Rafijs iekārtojas krēslā viņai blakus. Abi nemaz neizskatās līdzīgi viņa ir apaļīga rudmate, turpretī viņš ir melnīgsnējs un kalsns kā žagars -, tomēr viņiem ir kaut kas kopīgs kā diviem akmeņiem, kuri apstrādāti ar vienu un to pašu kaltu.

-    Lieciet ieročus galdā, Rafijs saka.

Šoreiz Nita paklausa un novieto nazi uz galda malas tieši sev priekšā. Meitene apsēžas, un es sekoju viņas piemēram. Sieviete mums iepretī atdod pistoli.

-    Kas tas tāds? sieviete noprasa, ar galvu pamādama uz manu pusi.

-    Mans sabiedrotais, Nita atbild. Kvarts.

-    Kas tas par vārdu "Kvarts"? Viņas jautājumā nav izsmiekla, kāds bieži vien ir izskanējis citu cilvēku balsī, uzdodot šo jautājumu.

-    Tāds, ko iegūst eksperimenta pilsētā, Nita attrauc. -Jo viņam ir tikai četras bailes.

Man ienāk prātā, ka varbūt viņa iepazīstinot nosauca mani šajā vārdā tādēļ vien, lai rastos izdevība izstāstīt, no kurienes esmu. Vai tas nāk viņai par labu? Vai tāpēc šejienieši viņai vairāk uzticēsies?

-    Interesanti. Sieviete ar rādītājpirkstu bungo pa galdu. Nu, Kvart, mani sauc Mērija.

-    Mērija un Rafijs vada ĢB dumpinieku kopas vidējo rietumu atzaru, Nita paskaidro.

-    "Kopa" mums liek izklausīties pēc vecām dāmām, kuras spēlē kārtis, Rafijs veikli iestarpina. Mēs drīzāk esam pretošanās kustība. Mūsu grupējumi ir izvietoti pilsētās visā valstī, un vidējo rietumu, dienvidu un austrumu reģioniem ir savi pārraugi.

-    Vai ir arī rietumu reģions? es jautāju.

-    Vairs nav, Nita klusi atbild. Tajā apgabalā bija pārāk grūti pārvietoties un pilsētas atradās pārāk izklaidus, lai pēc kara tur kāds gribētu dzīvot. Tagad tā ir mirusi zeme.

-    Tātad baumas ir patiesas, Mērija ierunājas. Paraugoties uz mani, viņas acis atstaro gaismu kā stikla šķembas. Cilvēki eksperimentu pilsētās nudien nezina, kas ir ārpusē.

-    Protams, patiesas. Kāpēc lai viņi kaut ko zinātu? Nita atvaicā.

Pēkšņi mani pārņem nogurums, pieliedams plakstiņus ar svinu. Savā īsajā mūžā esmu iesaistījies pārāk daudzās pretošanās kustībās. Sākumā biedrojos ar nepiederīgajiem, un tagad izskatās, ka pievienošos ĢB dumpiniekiem.

-    Nevēlos pārtraukt mūsu patīkamo tikšanos, Mērija saka, bet mums šeit nevajadzētu aizkavēties. Necik ilgi, kad kāds sāks okšķerēt.

-    Taisnība, Nita piekrīt un mani uzlūko. Kvart, pārbaudi, vai ārā viss ir mierīgi! Man jāpārmij daži vārdi ar Rafiju un Mēriju zem sešām acīm.

Ja mēs šeit būtu divi vien, es pajautātu, kādēļ nedrīkstu dzirdēt sarunu un kāpēc viņa mani vispār veda iekšā, ja reiz es būtu varējis visu laiku stāvēt sardzē ēkas ārpusē. Vēl jau īsti neesmu piekritis palīdzēt, un viņa noteikti gribēja, lai kaut kāda iemesla dēļ tiekos ar Rafiju un Mēriju. Tā nu es pieceļos un, paņēmis nazi, piebiedrojos Rafija sargam, kurš pie durvīm vēro ielu.

Kautiņš pretējā pusē ir beidzies, un uz ietves guļ vientuļš cilvēks. Uz mirkli šķiet, ka viņš sakustas, bet tad es atskārstu: tas tāpēc, ka kāds pārmeldē viņa kabatas. Tas nav cilvēks; tas ir līķis.

-    Miris? es izdvešu ne skaļāk par izelpu.

-Nūja. Ja neproti aizstāvēties, šeit neizvilksi pat

vienu nakti.

-     Kāpēc tad cilvēki nāk šurp? Es saraucu pieri. Kāpēc neatgriežas pilsētās?

Vīrietis klusē tik ilgi, ka nodomāju: viņš nav dzirdējis jautājumu. Vēroju, kā zaglis izgriež miroņa kabatas uz āru un tad to pamet, ieslīdēdams tuvējā ēkā. Visbeidzot Rafija sargs ierunājas:

-    Šeit pastāv iespēja: ja iesi bojā, kādam tava nāve rūpēs. Piemēram, Rafijam vai kādam no pārējiem vadoņiem, viņš saka. Ja nomirsi pilsētā, visiem būs nospļauties, ja esi ĢB. Smagākā apsūdzība, ko manā pieredzē piemēroja ĢT par ĢB nonāvēšanu, bija "nogalināšana bez iepriekšēja nodoma". Kretīnisms.

-    Nogalināšana bez iepriekšēja nodoma?

-Tas nozīmē, ka noziegums tiek pasludināts par negadījumu, no aizmugures atskan Rafija gludenā, melodiskā balss. To neuzskata par tik smagu noziegumu kā tīša slepkavība. Formāli pret mums, protams, būtu jāizturas vienādi, vai ne? Tomēr realitātē tā notiek reti.

Vīrietis nostājas man blakus, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņu uzlūkojot, redzu ķēniņu, kurš pārrauga savu karalisti, kas viņa acīs ir skaista. Paveros uz ielu un saplaisājušo ietvi, uz ļengano līķi ar iztukšotām kabatām un liesmu šaudīgajiem atspulgiem logos un saprotu, ka skaistums patiesībā ir brīvība brīvība tikt uzskatītam par veselu, nevis bojātu cilvēku.

Arī es reiz izjutu šo brīvību, kad Evelīna man sniedza roku no nepiederīgo vidus un aicināja pamest savu kopienu, lai es dzīvotu pilnvērtīgu mūžu. Bet tie izrādījās meli.

-    Tu esi no Čikāgas, pareizi? Rafijs vēršas pie manis.

Es pamāju ar galvu, joprojām pētīdams tumšo ielu.

-    Un tagad, kad esi ticis ārā? Kā izskatās pasaule?

-    Pārsvarā tāpat, es atbildu. Tikai cilvēkus šķir citas robežas un viņi cīnās citos karos.

Iekšā zem Nitas soļiem nočīkst grīdas dēļi, un pagriezies ieraugu viņu sev aiz muguras ar kabatās sabāztām rokām.

-    Paldies, ka sarīkoji šo tikšanos, meitene saka Rafijam. Mums laiks iet.

Dodamies prom pa ielu, un, kad atskatos uz Rafiju,

viņš ir pacēlis roku un uz atvadām mums pamāj.

* * *

Pa ceļam uz mašīnu atkal izdzirdu kliedzienus, tikai šoreiz brēc bērns. Paeju garām šīs šņaukāšanās un šņukstu avotam un atceros mazotni, kad, savā istabā sarāvies kamolā, slaucīju degunu piedurknē. Pirms kreklu mazgāšanas māte ar sūkli noberza piedurkņu atlokus, taču nekad par to nebilda ne vārda.

Kad iekāpju mašīnā, esmu notrulinājies pret šo vietu un sāpēm, ko tā glabā. Esmu gatavs atgriezties Biroja sapnī par siltumu, gaismu un drošību.

-Nespēju saprast, ar ko šī vieta ir labāka par pilsētu, es saku.

-Tikai vienreiz esmu bijusi pilsētā, kur nenotiek eksperiments, Nita atsaucas. Tur ir elektrība, bet tās lietošana tiek ierobežota katrai ģimenei pienākas tikai noteiktas stundas. Tas pats ar ūdeni. Noziedzības līmenis ir ļoti augsts, un tajā vaino bojātos gēnus. Ir arī policija, bet tā nevar palīdzēt visiem.

-   Tātad Biroja mītne ir labākā vieta, kur dzīvot, es secinu.

-    Resursu ziņā tā ir, Nita piekrīt. Bet tur ir spēkā tas pats sabiedrības dalījums, kas pilsētās. Tikai to ir grūtāk pamanīt.

Atpakaļskata spogulī vēroju nomali, līdz tā pazūd un no pamestajām ēkām atšķiras tikai ar spuldžu virteni, kas stiepjas pār šauro ielu.

Pabraucam garām tumšām celtnēm, kuru logi ir aiznagloti ar dēļiem, un es cenšos tās iztēloties tikpat tīras un koptas, kādas tās droši vien bija pagātnē. Mājām ir iežogoti pagalmi, kas kādreiz noteikti bija glīti nopļauti un zaļoja; un logi, kuri vakaros mirdzēja. Iedomājos, ka šejienieši vadīja mierīgu, klusu dzīvi.

-    Par ko tieši tu gribēji ar viņiem runāt? es vaicāju.

-    Ierados apstiprināt plānus, Nita atbild. Priekšējā paneļa gaismā viņas apakšlūpā sazīmēju pāris pušumu, it kā viņa to pārāk bieži kodītu. Un gribēju, lai viņi satiktu tevi un saprastu, kādi ir cilvēki kopienu eksperimentos. Mērija agrāk pauda aizdomas, ka jūs slepus sadarbojaties ar valdību, bet tas, protams, nav tiesa. Savukārt Rafijs… Tieši viņš man pierādīja, ka Birojs un valdība par vēsturi melo.

To pateikusi, meitene brīdi klusē, kā domādama, ka tā man būs vieglāk sagremot dzirdēto, taču man nevajag ne klusumu, ne laiku, lai tam noticētu. Valdība visu mūžu ir man melojusi.

-    Birojs runā par cilvēces zelta laikmetu pirms ģenētiskajām manipulācijām, kad visu gēni bija tīri un valdīja miers, Nita turpina. Bet Rafijs man parādīja kara fotogrāfijas.

Mirkli pagaidu.

-    Nu un?

-    Nu un? meitene neticīgi pārjautā. Ja cilvēki ar tīriem gēniem pagātnē izraisīja tāda paša mēroga karu un postu, kādu šodien piedēvē ģenētiski bojātajiem ļaudīm, tad kāpēc lai mēs domātu, ka jātērē tik daudz resursu un laika, lai atveseļotu gēnus? Kāda jēga no eksperimentiem, izņemot pareizo cilvēku pārliecināšanu, ka valdība kaut ko dara, lai uzlabotu mūsu dzīvi, kaut arī patiesībā tā nav?

Šī patiesība maina pilnīgi visu. Vai Trisa tāpēc tik izmisīgi centās parādīt atklātībā Edītes Prioras videoierakstu, ka sadarbojās ar manu tēvu? Viņa zināja, ka patiesība, lai kāda tā būtu, uz visiem laikiem sagrozīs mūsu mērķus un prioritātes. Un, lūk, mūsu mērķus un prioritātes uz visiem laikiem ir mainījuši meli. Šie ļaudis nevis cīnās ar nabadzību un noziedzību, kas plosās valstī, bet gan mēģina labot bojātus gēnus.

-    Kāpēc? Kādēļ izšķiest tik daudz laika un spēku, cīnoties pret kaut ko, kas nav īstā problēma? es pēkšņā nepacietībā jautāju.

-    Nu, cilvēki, kuri to dara šobrīd, droši vien tā rīkojas tāpēc, ka viņiem ir iemācīts: tā ir problēma. Rafijs man parādīja ari valdības propagandas piemērus par gēnu bojājumiem, Nita saka. Bet pašā sākumā… Nezinu.

Manuprāt, ir daudz iemeslu. Aizspriedumi pret ģenētiski bojātajiem cilvēkiem? Varbūt vara? Vēlme valdīt pār sabiedrību ar bojātiem gēniem, iestāstot, ka ar viņiem kaut kas nav kārtībā? Un valdīt pār ģenētiski tīro sabiedrību, apgalvojot, ka šie cilvēki ir sveiki un veseli. Nekas tāds nenotiek pāris dienu laikā un tikai viena cēloņa dēļ.

Piespiežu deniņus pie aukstā loga un aizveru acis. Galvā zum pārāk daudz informācijas, lai koncentrētos uz kaut ko vienu, tāpēc vairs nepūlos un ļaujos snaudai.

Kad pa tuneli atgriežamies atpakaļ un es beidzot nokļūstu savā gultā, līdz saullēktam ir palicis pavisam maz un Trisas roka atkal nokarājas pār gultas malu, pirkstgaliem skarot grīdu.

Apsēžos viņai iepretī un brīdi raugos meitenes rāmajā sejā, domādams par tonakt Tūkstošgades parkā noslēgto vienošanos: vairs nekādu melu. Viņa to apsolīja man, es viņai. Ja neizstāstīšu viņai par to, ko šonakt dzirdēju un redzēju, es lauzīšu doto vārdu. Un kādēļ? Lai viņu pasargātu? Nitas, tik tikko pazīstamas meitenes dēļ?

Maigi atglaužu matus Trisai no sejas, lai viņu nepamodinātu.

Viņai nevajag aizsardzību. Viņa pati ir pietiekami stipra.

Divdesmit ceturtā nodaļa trīsa

PĪTERS OTRĀ TELPAS PUSĒ krauj kaudzē grāmatas un stūķē tās somā. Zobos turēdams sarkanu pildspalvu, viņš izstiepj somu ārā; dzirdu grāmatas sitamies viņam pret kāju, kad puisis soļo prom pa gaiteni. Nogaidu, līdz troksnis ir noklusis, un tad pagriežos pret Kristīņu.

-    Es centos nejautāt, bet nu padodos, es saku. Kas notiek starp tevi un Ūriju?

Draudzene ir izstiepusies savā gultā un vienu garo kāju pārkārusi pāri malai. Viņa uz mani zīmīgi pablenž.

-    Kas ir? Jūs daudz laika pavadāt kopā, es taisnojos. Ļoti daudz.

Diena ir saulaina, un gaisma caur baltajiem aizkariem ielaužas istabā. Nezinu, kā tas iespējams, bet guļamtelpā smaržo pēc miega: pēc tīras veļas, apaviem, nakts sviedriem un rīta kafijas. Dažas gultas ir saklātas, citās palagi kājgalī vai malā ir savelti murskulī. Vairums no mums ir Drošsirži, tomēr mani izbrīna mūsu atšķirības. Katram ir savi paradumi, savs temperaments, savs skatījums uz pasauli.

-    Varbūt neticēsi, bet tas nav tā. Kristīna atbalstās uz elkoņiem. Viņš sēro. Mums abiem ir garlaicīgi. Turklāt runa ir par Ūriju.

-    Nu un? Viņš ir izskatīgs.

-    Izskatīgs gan, taču nav spējīgs uz nopietnu sarunu. Kristīna nosaka. Nepārproti man patīk pasmieties, tomēr gribu, lai attiecības kaut ko nozīmētu, saproti?

Es pamāju ar galvu. Saprotu iespējams, labāk par citiem, jo ari mēs ar Tobiasu neesam nekādi jokdari.

-    Turklāt, viņa turpina, ne katra draudzība pārvēršas romantiskās attiecībās. Es vēl neesmu mēģinājusi tevi noskūpstīt.

Es iesmejos.

-    Tas tiesa.

-    Un kur tu pēdējā laikā esi bijusi? Kristīna noprasa, paraustīdama uzacis. Ar Kvartu. Vai nodarbojaties ar… saskaitīšanu? Pavairošanu?

Paslēpju seju rokās.

-    Tas ir sliktākais joks, ko jebkad esmu dzirdējusi.

-    Neizvairies no atbildes.

-Nav nekādas pavairošanas. Vismaz vēl ne. Viņa prātu nodarbināja visa tā bojāto gēnu padarīšana.

-    Ā. Tā padarīšana. Kristīna pieslejas sēdus.

-    Ko tu par to domā? es jautāju.

-    Nezinu. Laikam dusmojos. Draudzene sarauc pieri. Nevienam nepatīk dzirdēt, ka ar viņu kaut kas nav lāgā, sevišķi, ja runa ir par gēniem, kurus nav iespējams mainīt.

-    Vai tev šķiet, ka ar tevi kaut kas patiešām nav lāgā?

-    Droši vien. Tā ir kā slimība, vai ne? Viņi to redz mūsu gēnos. īsti nav jēgas strīdēties, pareizi?

-    Es nesaku, ka tavi gēni nav atšķirīgi, es iebilstu. Tikai, manuprāt, tas nenozīmē, ka vienai no mums gēni ir bojāti, bet otrai nav. Arī zilacaino un brūnacaino cilvēku gēni nav vienādi, bet vai tad zilacainos sauc par bojātiem? Šķiet, šejienieši vienkārši ir nolēmuši, ka viena veida DNS ir slikts, turpretī otra veida labs.

-    Pierādījumi vēsta, ka ĢB uzvedība ir sliktāka, Kristlna saka.

-    Tam var būt daudzi iemesli.

-    Nesaprotu, kāpēc strīdos, jo man ļoti gribētos domāt, ka tev ir taisnība, draudzene smiedamās atzīst. Bet vai tev nešķiet, ka tādi gudri cilvēki kā Biroja zinātnieki mācētu atrast sliktās izturēšanās cēloni?

-    Noteikti mācētu, es piekāpjos. Tomēr, manuprāt, lai cik gudri viņi būtu, cilvēks parasti redz to, ko meklē no sākta gala, tas arī viss.

-    Varbūt arī tu neesi īsti objektīva. Jo tev ir draugi un puisis -, kam ir ģenētiskas problēmas.

-    Varbūt. Es izmisīgi meklēju skaidrojumu un, lai gan tam īsti neticu, tik un tā izsaku skaļi: Neredzu iemeslu ticēt, ka dažiem ir bojāti gēni. Vai tāpēc es pret citiem izturēšos labāk? Nē. Drīzāk jau otrādi.

Turklāt redzu, ko jaunumi nodara Tobiasam: tie viņā modina šaubas, un nesaprotu, kāds no tā varētu būt labums.

-   Jātic ir nevis tādēļ, lai atvieglotu sev dzīvi, bet gan tāpēc, ka tā ir patiesība, Kristīna norāda.

-    Bet… es runāju lēni, apsvērdama dzirdēto, -… vai tad rezultāts, pie kura noved ticība, neļauj saprast, vai tā ir vai nav patiesa?

-Izklausās pēc Stīvās domu gājiena. Draudzene brītiņu klusē. Turpretī es laikam domāju kā Taisnprāte. Ak Dievs, mēs nekur neizbēgsim no kopienām, vai ne?

Es paraustu plecus.

-    Varbūt nemaz nav tik svarīgi no tām izbēgt.

Guļamtelpā ienāk Tobiass, tikpat bāls un pārguris kā vienmēr pēdējā laikā. Guļot mati vienā pusē ir saslējušies gaisā, un viņam mugurā ir tās pašas drēbes, kas bija vakar. Kopš ieradāmies Birojā, viņš guļ dienas apģērbā.

Kristīna pieceļas.

-    Labi, es nu iešu un atstāšu jums… visu šo istabu. Vieniem. Viņa pamāj uz tukšajām gultām un, iziedama no telpas, man uzkrītoši piemiedz ar aci.

Tobiass viegli pasmaida, bet ar to nepietiek, lai es noticētu, ka viņš ir patiesi laimīgs. Puisis nevis apsēstas man blakus, bet gan kavējas kājgalī, pirkstos burzīdams krekla malu.

-    Gribu ar tevi par kaut ko parunāt, viņš saka.

-    Labi. Mana sirds bailēs salecas, tā ka to varētu redzēt kardiogrāfā.

-Vēlos tev lūgt, lai apsoli nedusmoties, Tobiass turpina, bet…

-    Bet tu zini, ka es nedodu muļķīgus solījumus, es aizžņaugtā balsī pabeidzu.

-    Nūja. Tad puisis apsēžas savas nesaklātās gultas segu līkumā. Viņš izvairās no mana skatiena. Pagājušnakt Nita zem mana spilvena atstāja zīmīti ar aicinājumu satikties. Es paklausīju.

Es izslejos taisnāk, un mani pāršalc karsts niknums, iztēlojoties Nitas glīto seju un iznesīgo gaitu, kādā viņa tuvojās manam puisim.

-    Skaista meitene tevi aicina satikties vēlu naktī, un tu ej pie viņas? es noprasu. Un pēc tam gribi, lai nedusmojos?

-    Tas nav tā. Nepavisam, Tobiass steigšus iebilst un beidzot ieskatās man acīs. Nita tikai gribēja man kaut ko parādīt. Viņa netic runām par ģenētiskajiem bojājumiem, kā lika man domāt. Nita plāno atņemt Birojam daļu varas un piešķirt ĢB cilvēkiem vairāk tiesību. Mēs devāmies uz nomali.

Tobiass man izstāsta par pazemes tuneli, kas ved ārā no Biroja mītnes, par graustu pilsētu nomalē un sarunu ar Rafiju un Mēriju. Viņš runā par karu, ko valdība ir slēpusi, lai neviens neuzzinātu, ka ļaudis ar tīrajiem gēniem ir spējīgi uz neticamu vardarbību un ka ĢB cilvēki dzīvo pilsētās, kur valdībai vēl ir reāla vara.

Tobiasam runājot, manī aug aizdomas par Nitu, lai gan es nezinu, kas tās rada: instinkti, kuriem parasti uzticos, vai greizsirdība. Kad stāsts ir galā, viņš mani nogaidoši uzlūko, un es sakniebju lūpas, cenzdamās izlemt.

-    Kā tu zini, ka viņa teica patiesību? es vaicāju.

-    Nezinu, Tobiass atzīst. Viņa apsolīja pierādījumus. Šonakt. Puisis saņem manu roku. Vēlos, lai tu nāktu līdzi.

-    Un Nita neiebildīs?

-    Man patiešām vienalga. Tobiasa pirksti ieslīd starp manējiem. Ja viņai nudien vajag palīdzību, viņa ar to samierināsies.

Paraugos uz mūsu savītajiem pirkstiem, uz puiša pelēkā krekla apspurušo piedurkni un izdilumu džinsu ceļgalā. Negribu pavadīt laiku kopā ar Nitu un Tobiasu, apzinoties, ka bojāto gēnu dēļ viņai ar Tobiasu teorētiski ir kopīgs kaut kas tāds, kā man nekad nebūs. Tomēr viņam tas ir svarīgi, un es tikpat ļoti kā Tobiass vēlos noskaidrot, vai Biroja noziegumiem ir pierādījumi.

-    Labi, es atbildu. Es iešu. Bet ne mirkli nedomā, ka ticu: Nitu interesē tikai tavs ģenētiskais kods.

-    Un tu ne mirkli nedomā, ka mani interesē vēl kāda cita meitene, izņemot tevi.

Viņa plauksta nogulst uz mana skausta, un viņš piekļauj lūpas manējām.

Gan skūpsts, gan vārdi ir mierinoši, tomēr nelāgās nojautas pilnīgi neizgaist.

Divdesmit piektā nodaļa tobiass

PĒC PUSNAKTS vestibilā starp plaukstošajiem telpaugiem, kas atgādina piejaucētu mežu, mēs ar Trisu sastopam Nitu. Pamanījusi Trisu, Nita saviebjas, it kā būtu nogaršojusi ko rūgtu.

-   Tu apsolīji viņai nestāstīt, Nita pārmet, norādīdama uz mani. Kā tad palika ar viņas sargāšanu?

-    Es pārdomāju.

Trisa asi iesmejas.

-   Ak tad tu viņam iegalvoji, ka klusējot viņš mani pasargās? Diezgan veikli izspēlēts. Malacis!

Paceltām uzacīm paraugos uz meiteni. Nebiju pieļāvis iespēju, ka Nita varētu ar mani manipulēt, un tas mazliet biedē. Parasti es ātri ievēroju citu patiesos nolūkus vai pats tos izdomāju, bet biju tā pieradis pie vēlmes aizstāvēt Trisu (sevišķi pēc tam, kad viņu gandrīz zaudēju), ka nekas cits man pat neiešāvās prātā.

Vai varbūt biju pieradis melot, nevis atklāt smago patiesību un labprāt izmantoju izdevību viņu mānīt.

-Tā bija nevis manipulācija, bet patiesība. Nita vairs nešķiet saniknota, tikai nogurusi. Meitene pārlaiž plaukstu pār seju un atglauž matus. Viņa netaisnojas, un tas nozīmē, ka teiktais droši vien ir taisnība. Tevi var arestēt tādēļ vien, ka, zinādama par mums, neesi ziņojusi. Nospriedu, ka būtu labāk no tā izvairīties.

-    Nu jau ir par vēlu, es attraucu. Trisa nāks līdzi. Vai tā būs problēma?

-    Labāk ar jums abiem nekā ne ar vienu, un tas acīmredzot ir ultimāts, Nita saka un nobola acis. Ejam!

* * *

Kopā ar Trisu un Nitu mērojam ceļu cauri klusajai, rāmajai mītnei uz laboratorijām, kur Nita strādā. Neviens nebilst ne vārda, un es skaidri dzirdu katru apavu pazoļu švīkstu pret grīdu, katru tālīnu balsi, katru durvju klaudzienu, tām aizveroties. Šķiet, mēs darām kaut ko aizliegtu, lai gan patiesībā tā nav. Vismaz vēl ne.

Nita apstājas pie ieejas laboratorijās un noskenē caurlaidi. Sekojam viņai garām gēnu terapijas kabinetam, kur tiku aplūkojis sava ģenētiskā koda karti, un dodamies dziļāk mītnes sirdī, nekā jebkad esmu bijis. Šeit valda drūma tumsa un pa grīdu veļas mūsu soļu iztraucēti putekļu kamoli.

Nita ar plecu atgrūž vaļā vēl kādas durvis, un mēs ieejam noliktavā. Sienas sedz nespodra metāla atvilktnes, aplīmētas ar papīra cipariem, uzkricelētiem ar tinti, kas laika gaitā izbalējusi. Telpas vidū stāv laboratorijas galds ar datoru un mikroskopu, un pie tā sēž jauns vīrietis atpakaļ atglaustiem blondiem matiem.

-   Tobias, Trisa, šis ir mans draugs Redžijs, Nita iepazīstina. Ari viņš ir ĢB.

-    Prieks iepazīties! Redžijs mums uzsmaida un stingri paspiež vispirms Trisas, tad manu roku.

-Vispirms parādīsim viņiem diapozitīvus, Nita ierosina.

Redžijs piesit pie datora ekrāna un pamāj, lai nākam tuvāk.

-    Tas nekož!

Pārmiju skatienu ar Trisu un tad nostājos jaunajam paziņam aiz muguras, lai redzētu ekrānu. Tajā cits pēc cita zib melnbalti, neskaidri, izkropļoti attēli droši vien tie ir ļoti veci. Pēc dažām sekundēm atskārstu, ka fotogrāfijās ir iemūžinātas ciešanas: trausli, tievi bērni ar milzīgām acīm, līķu bedres, degošu papīru kalni.

Attēli mainās tik strauji kā vēja šķirtas grāmatas lappuses, un es tikai aptuveni nojaušu, kādas šausmas tajos redzamas. Tad novēršos, vairs nespēdams skatīties. Manī briest dziļš klusums.

Uzlūkojot Trisu, sākumā šķiet, ka viņas seja ir rāma kā ūdens bezvējā, it kā tikko redzētās fotogrāfijas nebūtu viņu satricinājušas. Tad meitenes lūpas nodreb un viņa tās cieši sakniebj, lai neviens nepamanītu.

-Paskatieties uz šiem ieročiem! Redžijs sameklē attēlu ar vīrieti formas tērpā, kuram rokā ir šautene, un uz to norāda. Tāds šaujamais ir ļoti vecs. Tīrības karā izmantotie ieroči bija nesalīdzināmi modernāki. Pat Birojs būtu ar mani vienisprātis. Šīs fotogrāfijas noteikti ir no ļoti sena konflikta. Tas nozīmē, ka tajā vainojami ģenētiski tīri cilvēki, jo tad manipulācijas ar gēniem vēl nebija iespējamas.

-    Kā var noslēpt karu? es jautāju.

-    Ļaudis ir nošķirti cits no cita un cieš badu, Nita klusi atbild. Viņi zina tikai to, kas viņiem ir iemācīts, un redz vienīgi to, ko viņiem rāda. Un kurš to kontrolē? Valdība.

-    Labi. Trisa paloka galvu. Satraukumā viņa pārāk ātri ber vārdus. Tātad viņi melo par jūsu… mūsu vēsturi. Tas vēl nenozīmē, ka viņi ir ienaidnieki, bet gan tikai to, ka viņi ir smagi maldināti cilvēki, kuri cenšas… uzlabot pasauli. Ar galīgi greiziem līdzekļiem.

Nita un Redžijs saskatās.

-    Tur jau tā lieta, Nita saka. Viņi dara pāri citiem.

Meitene nolaiž roku uz letes un, pret to balstīdamās,

paliecas uz priekšu. Jau atkal saskatu augošo revolucionāres spēku, kas viņā gūst virsroku pār jauno sievieti, ĢB un laboranti.

-    Kad Nesavtīgie gribēja atklāt patiesību par pasauli ātrāk, nekā paredzēts, Nita lēni iesāk, un Džanīna gribēja viņus apturēt… Birojs viņai ar prieku piegādāja ļoti uzlabotu simulāciju serumu. Tas ļāva sarīkot simulēto uzbrukumu, kas paverdzināja Drošsiržus un noveda pie genocīda pret Nesavtīgajiem.

Mirkli apdomāju dzirdēto.

-    Tas nav iespējams, es iebilstu. Džanīna teica, ka vislielākais Citādo ģenētiski tīro cilvēku skaits bija tieši Nesavtīgo kopienā. Tu nupat apgalvoji, ka Birojs ļaudis ar tīriem gēniem vērtē pietiekami augstu, lai sūtītu glābēju. Kādēļ lai šejienieši palīdzētu Džanīnai viņus nonāvēt?

-    Džanīna kļūdījās, Trisa neizteiksmīgi saka. Evelīna tā teica. Visvairāk Citādo bija nevis starp Nesavtīgajiem, bet gan starp nepiederīgajiem.

Es pagriežos pret Nitu.

-   Joprojām nesaprotu, kādēļ lai viņi liktu uz spēles tik daudz Citādo! Man jāredz pierādījumi.

-    Kā tev šķiet, kāpēc tad mēs nācām šurp? Uzrunātā ieslēdz papildgaismas, kas apspīd atvilktnes, un sāk soļot gar kreiso sienu. Pagāja krietns laiks, pirms saņēmu atļauju šeit ienākt, viņa saka. Un vēl vairāk līdz uzzināju gana daudz, lai saprastu, ko redzu. Man palīdzēja viens no ĢT cilvēkiem. Viņš piekrīt mūsu uzskatiem.

Nitas roka aizkavējas virs kādas no zemākajām atvilktnēm. Viņa no tās izceļ pudelīti ar oranžu šķidrumu.

-    Vai pazīsti? meitene man jautā.

Cenšos atcerēties injekciju pirms simulētā uzbrukuma, kad vēl nebija sācies Trisas iesvētību trešais posms. To veica Makss iedūra adatu man kaklā tāpat, kā to neskaitāmas reizes biju darījis es pats. Pirms tas notika, stikla pudelīte gaismā atspīdēja tikpat oranža kā trauciņš Nitas rokā.

-    Krāsa sakrīt, es attraucu. Nu un?

Meitene aiznes pudelīti pie mikroskopa. Redžijs paņem stikliņu no paplātes blakus datoram un, ar pipeti tā vidū uzpilinājis divas šķidruma lāses, uzliek virsū otru stikliņu. Puisis piesardzīgiem, bet drošiem pirkstiem to ievieto mikroskopā kā cilvēks, kurš šo kustību ir atkārtojis simtiem reižu.

Redžijs vairākkārt piebiksta pie datora ekrāna, atvērdams programmu ar nosaukumu MicroScan.

-    Šī informācija ir brīvi pieejama ikvienam, kurš prot apieties ar iekārtām un zina sistēmas paroli. Man to dāsni piešķīra mūsu ĢT atbalstītājs, Nita paskaidro. Citiem vārdiem sakot, tai nav grūti piekļūt, bet neviens neiedomātos to cītīgi pētīt. Turklāt ĢB cilvēkiem netiek izsniegtas sistēmas paroles, tā nu mēs par to nemaz nenojaustu. Šajā noliktavā glabājas neaktīvie eksperimenti: tie ir vai nu cietuši neveiksmi, novecojuši, vai bezjēdzīgi.

Meitene palūkojas mikroskopā un ar makroskrūvi noregulē attēla asumu.

-    Aiziet! viņa saka.

Redžijs nospiež taustiņu, un zem MicroScan virsrakstjoslas ekrāna augšmalā parādās teksta rindkopas. Puisis norāda uz rindkopu lapas vidū, un es to izlasu.

"Simulācijas serums 4.2. Koordinē lielu skaitu subjektu. Pārraida signālu plašā rādiusā. Nav iekļauts sākotnējā formulā izmantotais halucinogēns simulēto realitāti nosaka programmas vadītājs."

Tas ir tiesa.

Šis ir uzbrukuma simulācijas serums.

-    Kādēļ lai tas būtu Biroja rīcībā, ja viņi nav to izstrādājuši? Nita vaicā. Viņi eksperimenta objektiem piešķīra serumus, tomēr pārsvarā paši ar tiem nenodarbojās un ļāva tos attīstīt pilsētniekiem. Ja Džanīna būtu radījusi šo serumu, Birojs nebūtu to nozadzis. Ja tas atrodas te, tad to ir izstrādājuši šejienieši.

Blenžu uz mikroskopā izgaismoto priekšmetstikliņu un oranžo pilienu, kas redzams okulārā, un drebelīgi izelpoju.

Trisa izdveš:

-    Kādēļ?

-    Nesavtīgie grasījās izpaust patiesību visiem pilsētas iemītniekiem. Jūs redzējāt, kas notika pēc tam: Evelīna ir kļuvusi par diktatori, nepiederīgie valda pār kopienu locekļiem, un esmu pārliecināta, ka agri vai vēlu kopienas pret viņiem sacelsies. Daudzi ies bojā. Patiesības atklāšana vienmēr apdraud eksperimentu, Nita atbild. Tāpēc pirms dažiem mēnešiem, kad Nesavtīgie gatavojās laist klajā Edītes Prioras videoierakstu, tādējādi izraisot postu un nemierus, Birojs droši vien nolēma: labāk lai smagi cieš Nesavtīgie pat ja nāktos zaudēt vairākus Citādos -, nevis visa pilsēta. Labāk piebeigt Nesavtīgos, nevis riskēt ar eksperimentu. Tā nu viņi lūdza palīdzību cilvēkam, kurš nešaubīgi būs ar viņiem vienisprātis. Džanīnai Metjūsai.

Meitenes vārdi aptinas man apkārt un iespiežas dziļi sirdī un prātā.

Atbalstos pret laboratorijas galdu, ļaudams virsmai atvēsināt plaukstas, un pulētajā metālā pētu savu greizo atspulgu. Tiesa, es visu dzīvi ienīdu tēvu, taču kopienu gan ne. Nesavtīgo miers, kopības izjūta, vienveidīgā dzīve vienmēr šķita patīkama. Tagad vairums šo laipno, dāsno cilvēku ir pagalam. Viņus pēc Džaninas pamudinājuma noslepkavoja Drošsirži, un to atbalstīja Birojs.

Starp bojāgājušajiem bija arī Trisas māte un tēvs.

Trisa stāv pavisam nekustīgi, un rokas, kas nokarājas viņai gar sāniem, piesarkst.

-    Tā ir visa nelaime ar viņu aklo nodošanos eksperimentiem, Nita turpat blakus ar vārdiem aizpilda tukšumu mūsu prātā. Birojam tie ir svarīgāki par ĢB dzīvībām. Tas ir skaidrs. Un tagad viss var kļūt vēl ļaunāk.

-    Ļaunāk? es atkārtoju. Vēl ļaunāk par Nesavtīgo masu slepkavību? Kā?

-    Valdība jau gandrīz gadu draud slēgt eksperimentus, Nita atbild. Tie visu laiku ir uz izgāšanās sliekšņa, jo tajos iesaistītie cilvēki nespēj mierīgi sadzīvot, un Deivids nemitīgi meklē jaunus veidus, kā pēdējā brīdī atjaunot kārtību. Ja Čikāgā vēl kaut kas noies greizi, viņš var to izdarīt atkal. Viņš jebkurā mirklī var atiestatīt visus eksperimentus.

-    Atiestatīt, es atkārtoju.

-    Ar Nesavtīgo atmiņas serumu, Redžijs apstiprina. Nu, patiesībā tas ir Biroja atmiņas serums. Ikvienam vīrietim, sievietei un bērnam viss būs jāsāk no gala.

Nita saspringti turpina:

-    Viņu dzīve tiktu izdzēsta pret viņu gribu, lai tikai atrisinātu ģenētisko bojājumu problēmu, kas patiesībā nemaz nepastāv. Šo cilvēku rokās ir tāda vara, kāda nedrīkstētu piederēt nevienam.

Atceros savas domas pēc tam, kad Johanna izstāstīja, ka Sirsnīgie injicē atmiņas serumu Drošsiržu patrulētājiem. Atņemot cilvēkam atmiņas, viņš tiek uz mūžu izmainīts.

Pēkšņi man vairs nerūp, kāds ir Nitas plāns, ja vien ar to mēs Birojam dosim smagāko iespējamo triecienu. Pēdējo dienu laikā esmu uzzinājis pietiekami, lai neredzētu jēgu kaut ko šeit glābt.

-    Ko jūs esat iecerējuši? Trisa bezkaislīgi, teju automātiski jautā.

-    Caur pazemes tuneli ielaidīšu savus draugus no nomales, Nita atbild. Tobias, tu tikmēr atslēgsi drošības sistēmu, lai mūs nepieķertu; tehnoloģija ir gandrīz tāda pati, ar kādu tu strādāji Drošsiržu kontroltelpā, tai nevajadzētu tev sagādāt problēmas. Tad Rafijs, Mērija un es ielauzīsimies ieroču laboratorijā un nozagsim atmiņas serumu, lai Birojs nevarētu to izmantot. Redžijs slepus jau ir palīdzējis, bet uzbrukuma dienā viņš mums atvērs tuneli.

-    Ko jūs iesāksiet ar atmiņas serumu? es noprasu.

-    Mēs to iznīcināsim, Nita rāmi atbild.

Jūtos savādi tukšs kā pārdurts balons. Nezinu, ko biju iedomājies, kad Nita pieminēja savu plānu, bet tas noteikti nebija nekas tāds. Šī iecere šķiet pārāk niecīga un pasīva, lai kalpotu kā atbildes trieciens ļaudīm, kuri ir atbildīgi par simulēto uzbrukumu un man iestāstīja, ka ar mani kaut kas nav kārtībā pašos pamatos ģenētiskajā kodā.

-    Tas ir viss, ko grasāties darīt, Trisa novelk, beidzot atraudama skatienu no mikroskopa un piemiegtām acīm uzlūkodama Nitu. Jūs zināt, ka pie Biroja darbinieku rokām līp simtiem cilvēku asinis, un jūs gatavojaties… viņiem atņemt atmiņas serumu?

-    Neatceros, ka būtu tevi aicinājusi kritizēt plānu.

-    Es neko nekritizēju, Trisa atbild. Tikai saku, ka tev neticu. Tu šos ļaudis ienīsti. Tas ir skaidrs pēc tā, kā tu par viņiem runā. Lai ko tu plānotu, manuprāt, tas ir kaut kas nopietnāks par seruma zādzību.

-    Viņi izmanto atmiņas serumu, lai turpinātu eksperimentus. Tas ir galvenais kontroles mehānisms pār jūsu pilsētu, un es gribu viņiem to atņemt. Domāju, pagaidām tas būs gana smags trieciens. Nita runā maigi, it kā kaut ko skaidrotu bērnam. Ne mirkli neesmu apgalvojusi, ka negrasos uzsākt vēl kaut ko. Ne vienmēr ir gudri visus spēkus ieguldīt pirmajā uzbrukumā. Šis ir maratons, nevis sprints.

Trisa tikai pašūpo galvu.

-    Tobias, vai tu piedalies? Nita jautā.

No saspringušās, stīvās Trisas pavēršu skatienu uz Nitu, kura ir atslābusi un gatava rīkoties. Neredzu un nedzirdu to, ko redz un dzird Trisa. Un, kad apsveru iespēju atteikties, šķiet, ka ķermenis saļims. Kaut kas ir jādara. Pat ja tas liksies nenozīmīgi, man ir jārīkojas, un es nesaprotu, kādēļ Trisa nejūt to pašu izmisumu.

-   Jā, es atbildu. Trisa mani uzlūko ar neticībā ieplestām acīm, bet es viņu ignorēju. Es atslēgšu drošības sistēmu. Man vajadzēs mazliet Sirsnīgo miera seruma. Vai vari to sagādāt?

-    Varu. Nita viegli pasmaida. Nosūtīšu tev ziņu, kad tas notiks. Nāc, Redžij! Ļausim viņiem abiem… parunāt.

Redžijs atsveicinoties ar galvu pamāj man un Trisai un kopā ar Nitu atstāj telpu, bez skaņas aizvērdams durvis.

Trisa pagriežas pret mani, cieši sakrustojusi rokas uz krūtīm kā restes, kas mani nelaiž viņai klāt.

-    Nespēju tam noticēt! viņa izsaucas. Viņa melo. Kā tu to nesaproti?

-    Tāpēc, ka nav, ko saprast. Es tikpat labi kā tu varu noteikt, ja kāds melo. Šajā gadījumā man šķiet, ka tavu spriestspēju apmiglo kaut kas cits. Piemēram, greizsirdība.

-    Es neesmu greizsirdīgai meitene atcērt, caur pieri lūkodamās pretī. Esmu prātīga. Viņa ir iecerējusi kaut ko nozīmīgāku, un es tavā vietā taisītos, ka tieku, no jebkura, kas melo par plāniem, kuros grib mani iesaistīt.

-    Nu, tu neesi manā vietā. Es papurinu galvu. Ak Dievs, Trisa! Šie ļaudis noslepkavoja tavus vecākus, un tu neko nedarīsi?

-    Es neteicu, ka nedarīšu, viņa atbild. Tomēr man nav jāmetas ar galvu pa priekšu pirmajā plānā, ko dzirdu.

-    Zini, es tevi paņēmu līdzi, jo gribēju būt godīgs, nevis tādēļ, lai tu izdarītu nepamatotus spriedumus par cilvēkiem un mani izrīkotu!

-   Vai atceries, kas notika pēdējoreiz, kad tu neuzticējies maniem "nepamatotajiem spriedumiem"? Trisa salti jautā. Tu saprati, ka man bija taisnība. Man bija taisnība, ka Edītes Prioras videoieraksts visu mainīs, man bija taisnība par Evelīnu, un tagad man ir taisnība par šo te.

-    Nūja. Tev vienmēr ir taisnība, es izsperu. Vai tā bija arī toreiz, kad neaizsargāta devies briesmās? Un toreiz, kad man sameloji un nakts vidū gāji uz Mācīto mītni, lai tev izpildītu nāvessodu? Un vai tev bija taisnība ari par Pīteru?

-    Nemet to visu man acīs. Meitene pavērš pret mani pirkstu, un es sajūtos kā bērns, kuram māte lasa morāli. Es nesaku, ka esmu ideāla, bet tu… tu neredzi cauri pats savam izmisumam! Tu pakļāvies Evelīnai, jo ilgojies pēc vecākiem, un tagad iesaistīsies šajā plānā, jo paniski negribi būt bojāts…

Šis vārds mani satricina.

-    Es neesmu bojāts, klusi atbildu. Nespēju aptvert, ka tu man tik ļoti netici un brīdini, lai nepaļauj os pats uz sevi. Es papurinu galvu. Man nevajag tavu atļauju.

Dodos uz durvīm, un, kad plauksta uzgulst uz roktura, Trisa izmet:

-   Jā, aiziet tāpēc vien, lai paturētu pēdējo vārdu, tā nu gan ir pieauguša cilvēka rīcība!

-    Tāpat kā turēt kādu aizdomās tādēļ vien, ka viņa ir glīta, es atcērtu. Šķiet, mēs esam kviti.

Es pametu telpu.

Es neesmu izmisis, apjucis bērns, kurš nepamatoti uzticas cilvēkiem. Es neesmu bojāts.

Divdesmit sestā nodaļa . trĪsa

PIE KĻAUJU PIERI pie mikroskopa okulāra apmales. Acu priekšā viļņojas oranži brūnais serums.

Es tik cītīgi meklēju melus Nitas vārdos, ka tik tikko uztvēru patiesību: lai iegūtu šo serumu, Biroja darbinieki noteikti to izstrādāja un piegādāja Džanīnai. Es atraujos no mikroskopa. Kādēļ lai bijusī Mācīto pārstāve sadarbotos ar Biroju, ja reiz tik izmisīgi vēlējās palikt pilsētā, prom no viņiem?

Laikam jau Džanīnai un Birojam bija viens un tas pats mērķis: turpināt eksperimentu. Abi baidījās par sekām, ja tas izgāztos. Abi tā dēļ bija gatavi upurēt nevainīgus cilvēkus.

Biju domājusi, ka šo vietu varētu saukt par mājām, bet Birojā čum un mudž no slepkavām. Pašūpojos uz papēžiem, it kā mani atgrūstu neredzams spēks, un tad strauji pukstošu sirdi izeju no telpas.

Ignorēju nedaudzos dīkdieņus, kas slaistās gaitenī, un dodos arvien dziļāk Biroja mītnē, arvien dziļāk briesmoņa vēderā.

Varbūt šo vietu varētu saukt par mājām, dzirdu sevi sakām Kristīnai.

Šie ļaudis noslepkavoja tavus vecākus, galvā atbalsojas Tobiasa vārdi.

Es nezinu, kurp dodos; man vajag tikt projām, man vajag gaisu. Dūrē žņaugdama savu ID karti, garām drošības barjerai pa pusei aizeju, pa pusei aizskrienu līdz skulptūrai. Šoreiz tvertnē nespīd gaisma, bet ūdens joprojām pil, ar katru lāsi skaitot sekundes. Brīdi stāvu un to vēroju. Tad otrpus akmens bluķim pamanu brāli.

-    Vai tev viss ir labi? viņš nedroši jautā.

Man nekas nav labi. Pamazām biju sākusi domāt, ka esmu atradusi vietu, kas nav nestabila, korumpēta un varaskāres pārņemta un kur es varētu iederēties. Vajadzēja saprast, ka tādas vietas nav.

-    Nē, es atbildu.

Keilebs apiet apkārt akmenim un lēnām nāk pie manis.

-    Kas lēcies?

-    Kas lēcies! Es iesmejos. Teiksim tā: es nupat uzzināju, ka tu neesi briesmīgākais cilvēks, ko pazīstu.

Pietupstos un izlaižu pirkstus cauri matiem. Neko nejūtu, un tas mani šausmīgi biedē. Birojs ir atbildīgs par manu vecāku nāvi. Kādēļ man tas visu laiku sev jāatgādina, lai noticētu? Kas ar mani ir?

-    A… brālis novelk. Man… žēl.

Atbildes vietā tikai slāpēti novaidos.

-    Vai zini, ko mamma reiz teica? Keilebs turpina, un veids, kā viņš izrunā vārdu mamma it kā nebūtu viņu nodevis -, liek man sakost zobus. Viņa teica, ka katrā no mums slēpjas mazliet ļaunuma un, lai kādu iemīlētu, mums vispirms šis ļaunums ir jāatpazīst sevī, citādi to nespēsim piedot citiem.

-    Vai to tu no manis gaidi? truli pavaicāju un pieceļos. Esmu darījusi briesmu lietas, Keileb, bet es tevi nekad nevestu nāvē.

-    Tu nevari to apgalvot. Izklausās, ka brālis lūdzas, lai atzīstu: esmu tāda pati kā viņš, nevis labāka. Tu nezini, cik veikli Džanīna prata pārliecināt…

Kaut kas manī pārtrūkst kā izkaltusi gumija.

Iebelžu Keilebam pa seju.

Spēju domāt vienīgi par to, kā Mācītie man atņēma pulksteni un apavus un aizveda pie kailā galda, kur plānoja man laupīt dzīvību. Varbūt to iekārtoja Keilebs pats.

Man šķita, ka dusmas ir noplakušas, bet, kad brālis pastreipuļo atpakaļ, ar rokām aizsedzis seju, metos viņam pakaļ, sagrābju aiz krekla krūtežas un triecu pret akmens skulptūru, kliegdama, ka viņš ir gļēvulis un nodevējs un es viņu nogalināšu. Es viņu nogalināšu!

Viena no sardzēm pienāk klāt, un viņai pietiek pieskarties man pie rokas, lai apslāpētu niknumu. Atlaižu Keileba drēbes. Nopurinu smeldzošo plaukstu. Pagriežos un eju prom.

* * *

Uz tukšā krēsla Metjū laboratorijā stāv gaišbrūns džemperis, tā piedurkne skar grīdu. Nekad neesmu satikusi viņa uzraugu. Man rodas aizdomas, ka visu darbu paveic Metjū.

Apsēžos uz džempera un nopētu pirkstu kauliņus. Uz dažiem vīd skrambas un blāvi zilumi, ko atstājis sitiens Keilebam. Šķiet loģiski, ka no belziena esam cietuši mēs abi. Tā pasaulē iekārtots.

Kad pagājušnakt atgriezos guļamtelpā, Tobiasa tur nebija un es biju pārāk saniknota, lai aizmigtu. Nomoda stundās, ko pavadīju, blenžot griestos, nolēmu: kaut gan es neiesaistīšos Nitas plānā, netaisos arī to apturēt. Patiesība par simulēto uzbrukumu manī ir iesvēlusi naidu pret Biroju, un es vēlos vērot, kā tas sabrūk no iekšienes.

Metjū runā par zinātni, un man ir grūti izsekot līdzi.

-    … veicam gēnu analīzi, un tas ir labi, bet pirms tam mēs mēģinājām panākt, lai atmiņas serums darbotos kā vīruss, viņš klāsta. Gribējām, lai tas tikpat ātri kā vīruss vairotos un izplatītos pa gaisu. Pēc tam izveidojām vakcīnu. Tās iedarbība nav ilga tikai četrdesmit astoņas stundas -, tomēr labāk par neko.

Es paloku galvu.

-Tātad… jūs to radījāt, lai varētu labāk sagatavot citas eksperimentu pilsētas, pareizi? Nebūtu vajadzīgs katram atsevišķi injicēt atmiņas serumu, ja pietiktu to palaist gaisā un ļaut izplatīties.

-    Tieši tā! Metjū šķiet sajūsmināts, ka interesējos par to, ko viņš stāsta. Turklāt tā ir vienkāršāk izvēlēties, kurus cilvēkus pasargāt no atiestatīšanas: viņus vakcinē, vīruss izplatās divdesmit četru stundu laikā un viņus neietekmē.

Es vēlreiz pamāju ar galvu.

-    Vai tev nekas nekaiš? puisis vaicā, pacēlis kafijas krūzi pie lūpām; tad viņš to noliek atpakaļ uz galda. Dzirdēju, ka drošībniekiem vakar nācās izšķirt tavu kautiņu ar kādu.

-    Ar manu brāli. Keilebu.

-    Ak tā. Metjū paceļ uzaci. Ko tad viņš šoreiz sastrādāja?

-     Neko sevišķu. Sažņaudzu pirkstos džempera piedurkni. Tā valkājot ir apspurusi. Tas bija laika jautājums kad es uzsprāgšu; viņš tikai gadījās ceļā.

Uzlūkojot puisi, jau zinu, ko viņš grasās jautāt, un vēlos viņam izstāstīt visu, ko Nita man parādīja un atklāja. Nez vai viņam var uzticēties?

-    Vakar kaut ko dzirdēju, es sāku, lai izošņātu gaisu. Par Biroju. Par manu pilsētu un simulācijām.

Metjū izslienas taisni un mani savādi uzlūko.

-    Kas ir? es noprasu.

-    Vai tu to "kaut ko" dzirdēji no Nitas? viņš atvaicā.

-   Jā. Kā tu zini?

-    Esmu viņai pāris reižu izpalīdzējis, puisis atsaucas. Es viņu ielaidu tajā noliktavā. Vai viņa tev izstāstīja vēl kaut ko?

Tātad Metjū ir Nitas ziņu pienesējs? Blenžu uz puisi. Ne mirkli nebiju iedomājusies, ka Nitas palīgs izrādīsies Metjū, kurš nopūlējās man atklāt atšķirību starp maniem "tīrajiem" un Tobiasa "bojātajiem" gēniem.

-    Kaut ko par plānu, es lēni bilstu.

Puisis pieceļas un, dīvaini sasprindzis, pienāk tuvāk. Instinktīvi atliecos atpakaļ.

-    Vai tas tiks īstenots? viņš noprasa. Vai tu zini, kad?

-    Kas notiek? es jautāju. Kādēļ tu palīdzi Nitai?

-    Tādēļ, ka visas šīs muļķības par ģenētiskajiem bojājumiem ir smieklīgas, Metjū attrauc. Atbildi uz jautājumiem, tas ir svarīgi!

-    Plāns tiks īstenots. Nezinu, kad tieši, bet, manuprāt, tas notiks drīz.

-    Sasodīts! Puisis paslēpj seju plaukstās. Tas nevedīs pie laba gala.

-Ja nebeigsi runāt mīklās, es tevi iepļaukāšu, es paziņoju, pieceldamās no krēsla.

-    Es palīdzēju Nitai, līdz viņa izpauda, ko grib paveikt kopā ar nomalniekiem, Metjū saka. Viņi vēlas iekļūt ieroču laboratorijā un…

-    … nozagt atmiņas serumu, jā, es dzirdēju.

-    Nē. Puisis papurina galvu. Nē, viņi grib nevis atmiņas, bet gan nāves serumu. Tas līdzinās Mācīto rīcībā esošajai formulai toreiz, kad tevi gandrīz nogalināja, bija iecerēts tev to injicēt. Viņi izmantos serumu, lai veiktu neskaitāmas slepkavības. Redzi, būtu pavisam viegli izplatīt aerosolu, vai ne? Pietiktu to iedot īstajiem cilvēkiem, un sāktos tieši tāds anarhijas un vardarbības uzliesmojums, kādu nomalnieki vēlas.

Redzu gan. Redzu, cik vienkārši ir piešķiebt pudelīti, ātri nospiest pulverizatora pogu. Redzu ielās un uz kāpnēm guļam Nesavtīgo un Mācīto līķus. Redzu sadegam šīs pasaules atliekas, pie kurām mēs tik cieši esam turējušies.

-    Man šķita, ka palīdzu realizēt saprātīgāku ideju, Metjū saka. Ja es būtu zinājis, ka mēs kopā rīkojam jaunu karu, tad nebūtu iesaistījies. Mums kaut kas jādara lietas labā.

-    Es taču viņam teicu, nomurminu, bet vārdi ir domāti man, nevis Metjū. Es teicu, ka viņa melo.

-    Iespējams, izturēšanās pret šīs valsts ĢB iedzīvotājiem nav pareiza, bet masu slepkavība to neatrisinās, Metjū bilst. Nāc, iesim pie Deivida!

Nezinu, kas ir pareizi un kas nav. Nezinu, kāda ir šī valsts, kāda ir šeit iedibinātā kārtība un kas vajadzīgs, lai to mainītu. Tomēr par vienu esmu droša: nāves serums ir vienlīdz slikts, lai kur tas atrastos Nitas un nomalnieku rokās vai Biroja ieroču laboratorijā. Tā nu Metjū pa pēdām steidzos uz priekšu pa gaiteni. Žigli dodamies uz galveno ieeju, pa kuru pirmoreiz ienācu mītnē.

Ejot garām drošības kontroles punktam, pie skulptūras pamanu Ūriju. Viņš paceļ roku un pamāj, sakniebis lūpas izteiksmē, kas varētu pārtapt smaidā, ja viņš papūlētos. Virs galvas ūdenstvertnē atstarojas gaisma, simbolizējot Biroja lēno, bezjēdzīgo cīņu.

Esmu gandrīz garām kontrolpunktam, kad siena blakus Ūrijam uzsprāgst.

Izskatās pēc plaukstošas ugunspuķes. No tās vidus izšaujas stikla un metāla šķembas, un starp tām lido Ūrijas ļenganais ķermenis. Manu augumu pāršalc zema, drebuļiem līdzīga vibrācija. Esmu pavērusi muti un saucu viņa vārdu, taču ausīs zvana tik skaļi, ka nedzirdu pati savu balsi.

Visapkārt cilvēki ir nometušies zemē un apvijuši rokas ap galvu. Es stāvu kājās, blenzdama uz caurumu mītnes sienā. Pa to neviens nenāk.

Pēc dažām sekundēm visi metas bēgt no sprādziena vietas, un es ar plecu laužu ceļu starp viņiem, cenzdamās sasniegt Ūriju. Sānu ķer kāds elkonis, un es pakritu, nobrāžot vaigu pret kaut ko cietu un metālisku galda malu. Pietraušos kājās, ar piedurkni no uzacs slaucīdama asinis. Pret delmiem rīvējas audums, un es redzu tikai rokas un kājas, matus un plati ieplestas acis. Un zīmi virs galvas, kas vēsta: IZEJA NO MĪTNES.

Ieslēdziet sirēnas! nokliedzas sargs drošības kontroles punktā. Paliecos kādam zem rokas un klūpu sāņus.

-Jau ieslēdzu, atbild cits. Tās nedarbojas.

Metjū mani sagrābj aiz pleca un iebrēc ausī:

-    Ko tu dari? Neej uz…

Kustos vēl ātrāk un uzmeklēju tukšu eju, kuru neviens neaizšķērso. Puisis metas man nopakaļ.

-    Mums nevajadzētu iet uz sprādziena vietu. Lai kurš to izraisīja, viņš jau ir iekšā ēkā, Metjū saka. Uz ieroču laboratoriju, ātrāk! Nāc!

Ieroču laboratorija. Svēti vārdi.

Es domāju par Ūriju, kurš stikla un metāla jūklī guļ uz flīzēm. Ar katru muskuli atsevišķi un visiem kopā tiecos pie viņa, tomēr apzinos, ka pašlaik nekādi nespēju cietušajam palīdzēt. Daudz svarīgāk ir izmantot savas zināšanas par haosu un uzbrukumiem, lai neļautu Nitai un viņas draugiem nozagt nāves serumu.

Metjū bija taisnība. Tas pie laba gala nevedīs.

Metjū rāda ceļu, ienirstot pūlī kā baseinā. Cenšos skatīties tikai viņam pakausī, lai nenoklīstu, taču uzmanību novērš pretimnācēju sejas ar bailēs saviebtām mutēm un stingām acīm. Uz pāris sekundēm pazaudēju un tad atkal atrodu Metjū dažus jardus tālāk iegriežamies nākamajā gaitenī.

-    Metjū! es uzsaucu un izspraucos cauri kārtējam cilvēku pulciņam. Beigu beigās panāku puisi un pieķeros pie viņa krekla stērbeles. Metjū pagriežas un satver manu roku.

-Vai tev viss ir kārtībā? viņš jautā, lūkodamies man virs uzacs. Steigā gandrīz biju piemirsusi par brūci. Piespiežu pie ievainojuma piedurkni, un, kad to atrauju, audums ir sarkans, tomēr es pamāju ar galvu.

-    Man nekas nekaiš! Ejam!

Plecu pie pleca skrienam pa gaiteni tas nav tik pieblīvēts kā citi, tomēr ir skaidrs, ka iebrucēji šeit jau bijuši. Zemē gul sargi: daži ir dzīvi, citi nav. Netālu no dzeramā ūdens strūklakas uz flīzēm pamanu pistoli un metos pēc tās, atlaizdama Metjū roku.

Paķeru ieroci un pasniedzu to puisim. Viņš papurina galvu.

-    Es nekad neesmu šāvis.

-    Ak, Dieva dēļ! Apliecu pirkstu ap mēlīti. Pistole atšķiras no ieročiem, kurus lietojām pilsētā, stobru nevar pagriezt, mēlītes spriegojums nav tāds pats, arī svars atšķiras. Šo pistoli ir vieglāk turēt rokā, jo tā neuzjundī vecās atmiņas.

Metjū ir aizelsies. Es ari kampju gaisu, tikai nepievēršu tam uzmanību; šī nav pirmā reize, kad vispārējā sajukumā kaut kur skrienu. Nākamais koridors ir tukšs, ja neskaita kādu pakritušu kareivi. Viņa nekustas.

-    Vairs nav tālu, Metjū izdveš, un es piespiežu pirkstu pie lūpām, likdama viņam apklust.

Palēninām gaitu, un es sažņaudzu rokā ieroci, kas sviedros slīd laukā no tvēriena. Nezinu, cik tajā ir ložu, un neprotu pārbaudīt. Ejot garām kādai gulošai kareivei, uz mirkli apstājos un viņu pārmeklēju. Zem gurna atrodu pistoli, ko viņa ir nometusi, uzkrītot pati uz savas plaukstas locītavas. Metjū nemirkšķinot blenž uz mirušo, kamēr paņemu viņas ieroci.

-    Ei, es klusi uzrunāju puisi. Ej vien tālāk. Tagad ej, domāsi vēlāk.

Es viņu iedunkāju un pirmā dodos tālāk pa gaiteni. Šeit koridori ir krēslaini un pie griestiem stiepjas stieņi un caurules. Priekšā izdzirdu balsis, un nevajag Metjū čukstētās norādes, lai atrastu runātājus.

Kad sasniedzam vietu, kur vajadzētu nogriezties, piespiežos pie sienas un pašķielēju ap stūri, slēpdamās, cik labi vien spēju.

Redzu stikla dubultdurvis, kas izskatās tik masīvas, it kā būtu no metāla, bet tās stāv vaļā. Tālāk stiepjas šaurs gaitenis, kurā nav neviena, izņemot trīs cilvēkus melnā. Viņi ir ģērbušies smagnējās drānās, un viņiem rokā ir tik lieli ieroči, ka šaubos, vai es spētu tādu pacelt. Seju sedz tumšs audums, skatienam atklājot tikai acis.

Pie durvīm uz ceļiem tup Deivids: viņam pie deniņiem ir piespiests ieroča stobrs un pa zodu tek asinis. Starp iebrucējiem stāv meitene ar tumšu zirgasti, aizklājusi seju ar tādu pašu masku kā pārējiem.

Nita.

Divdesmit septītā nodaļa trĪsa

-    IELAID MŪS, DEIVID! Nita pavēl balsī, ko izkropļo maska.

Uzrunātais laiski pašķielē sāņus uz vīru, kurš uz viņu tēmē.

-    Neticu, ka jūs mani nošausiet, Deivids saka. Neviens cits visā ēkā nezina šo informāciju, un jūs gribat to serumu.

-    Galvā varbūt nešausim, vīrietis attrauc, bet ir arī citas vietas.

Viņš saskatās ar Nitu. Tad uzbrucējs pavērš ieroci zemāk, pret Deivida kājām, un nospiež mēlīti. Kad gaiteni pieskandina Deivida kliedzieni, es aizmiedzu acis. Varbūt viņš Džanīnai patiesi palīdzēja sarīkot simulēto uzbrukumu, tomēr viņa sāpju gaudas man nesagādā prieku.

Palūkojos uz pistolēm, ko turu abās rokās; pirksti uz melnajām mēlītēm izskatās pavisam balti. Iztēlojos, ka citu pēc citas padzenu nevajadzīgās domas un koncentrējos tikai uz šo vietu un šo brīdi.

Pietuvinu muti Metjū ausij un nomurminu:

-    Ej pēc palīgiem. Tūlīt pat.

Puisis paloka galvu un dodas prom pa gaiteni. Par laimi, viņš kustas klusi un viņa kurpju pazoles uz flīzēm

nečīkst. Koridora galā Metjū atskatās uz mani un tad nozūd līkumā.

-   Pietiek māžoties, izmet rudmatainā sieviete. Vienkārši uzspridziniet durvis!

-    Sprādziens iedarbinās papildu drošības sistēmu, Nita atbild. Mums vajag piekļuves kodu.

Atkal paraugos ap stūri, un šoreiz Deivids notver manu skatienu. Viņa seja ir bāla un nosvīdusi spīdīga, un ap potītēm plešas asins lāma. Pārējie vēro Nitu, kura no kabatas izvelk melnu futrāli un to atver, atklājot skatienam šļirci un adatu.

-    Man šķita: tu teici, ka uz viņu tas neiedarbosies, saka sieviete ar ieroci.

-Teicu, ka viņš var tam turēties pretī, nevis ka tas nedarbosies, Nita atsaucas. Deivid, šis ir ļoti spēcīgs patiesības un baiļu seruma sajaukums. Ja neizpaudīsi piekļuves kodu, es tev to injicēšu.

-    Es zinu, ka vainīgi tikai tavi gēnu bojājumi, Nita, uzrunātais vārgi izdveš. Ja tagad atkāpsies, varu tev palīdzēt, varu…

Meitene greizi pasmaida, ar baudu iedur adatu gūstekņa kaklā un nospiež plunžieri. Deivids saļimst un sāk drebēt.

Viņš atver acis un iekliedzas, blenzdams tukšumā, un es zinu, ko viņš redz, jo Mācīto mītnē, būdama pakļauta šausmu serumam, pati esmu to redzējusi. Toreiz es vēroju atdzīvojamies savas ļaunākās bailes.

Nita nometas ceļos gūstekņa priekšā un satver viņa seju.

-    Deivid! viņa dedzīgi saka. Es varu tam pielikt punktu, ja pateiksi, kā iekļūt šajā telpā. Vai dzirdi?

Vīrietis elso un skatās nevis uz Nitu, bet uz kaut ko viņai aiz muguras.

-    Nedari to! viņš iesaucas un metas uz priekšu pie rēga, kuru uzbūris serums. Meitene ar roku aizšķērso viņam ceļu, un viņš kliedz: Nevajag…!

Nita viņu sapurina.

-    Es viņiem neļaušu to darīt, ja pateiksi, kā tikt tur iekšā!

-    Viņa! Deivids izdveš, un vīrieša acīs mirdz asaras. Vārds… vārds…

-    Kā vārds?

-    Mums vairs nav laika! paziņo vīrs, kurš ir notēmējis uz gūstekni. Vai nu ejam pēc seruma, vai novācam viņu…

-    Viņa, Deivids saka, rādīdams uz kaut ko sev priekšā.

Uz mani.

Izstiepju rokas ap stūri un divreiz izšauju. Pirmā lode trāpa sienā. Otra ķer vīrieša roku, un milzīgais ierocis nokrīt zemē. Rudmate notēmē uz mani vismaz to manis daļu, kuru viņa redz, jo esmu daļēji paslēpusies aiz sienas -, un Nita iesaucas:

-    Nešaut!

-    Trisa, meitene turpina, tu nesaproti, ko dari…

-    Iespējams, tev taisnība. Es atkal nospiežu mēlīti. Šoreiz roka tik manāmi nedreb un lode lido mērķī: trāpu Nitai sānā, tieši virs gurna. Maska slāpē viņas kliedzienu, un meitene, spiezdama asiņainās rokas pie cauruma sānā, saļimst ceļos.

Deivids metas pie manis, viebdamies, kad pārnes svaru uz ievainotās kājas. Aplieku roku viņam ap vidukli un apgriežu viņu riņķī, tā ka nu vīrietis atrodas starp mani un palikušajiem kareivjiem. Tad pielieku pie viņa pakauša vienu no pistolēm.

Visi sastingst. Sirds dauzās man rīklē, plaukstās, aiz acīm.

-Izšaujiet, un es ielaidīšu viņam galvā lodi, es piedraudu.

-Tu nenogalināsi pati savu vadoni, sarkanmate saka.

Viņš nav mans vadonis. Man vienalga, vai viņš dzīvo vai mirst, es atbildu. Bet tu esi jukusi, ja tici, ka ļaušu jums dabūt savos nagos nāves serumu.

Pašļūcu atpakaļ, un Deivids serumu kokteiļa ietekmē manā tvērienā šņukst. Pieliecos un pagriežos iesāņus, lai būtu pilnīgi paslēpusies aiz viņa ķermeņa. Vienu ieroci joprojām turu viņam pie galvas.

Sasniedzam gaiteņa galu, un sarkanmatainā sieviete nolemj mani izaicināt. Viņa izšauj, un lode trāpa Deividam tieši virs ceļgala veselajā kājā. Viņš ar kliedzienu saļimst, un es esmu zaudējusi aizsegu. Metos zemē, ar elkoņiem atsizdamās pret flīzēm, un virs manis aizspindz lode. Galvā atbalsojas šāviena troksnis.

Tad sajūtu karstumu, kas pārņem kreiso roku, ieraugu asinis un izmisīgi cenšos ar kājām atsperties pret grīdu. Tas izdodas, un es akli raidu lodes uz otru gaiteņa galu. Sagrābju Deividu aiz apkakles un aizrauju ap stūri; tikmēr kreisā roka deg sāpēs.

Izdzirdu skrienošus soļus un novaidos, tomēr tie tuvojas no priekšas, nevis no aizmugures. Apkārt pulcējas cilvēki, to skaitā Metjū; daži paceļ Deividu un kopā ar viņu aizsteidzas pa koridoru. Metjū pasniedz man roku.

Ausīs džinkst. Nespēju noticēt, ka es to paveicu.

Divdesmit astotā nodaļa trīsa

SLIMNĪCĀ ČUM UN MUDŽ CILVĒKI; viņi klaigā, šaudās šurpu turpu vai rauj ciet aizkarus. Pirms apsēdos, pārbaudīju visas gultas, meklējot Tobiasu. Viņa te nav. No atvieglojuma joprojām drebu.

Ari Ūrijas te nav. Viņš atrodas citā telpā, un durvis ir aizvērtas tā nav laba zīme.

Medmāsa, kura dezinficē manu roku, aizelsusies vēro jucekli mums apkārt, nevis manu ievainojumu. Man teica, ka tā esot nieka skramba, par ko nav vērts raizēties.

-   Varu pagaidīt, ja jums jādara kaut kas cits, es saku. Man tik un tā kāds jāsameklē.

Medmāsa sakniebj lūpas, tad paziņo:

-    Tev vajag šuves.

-    Tā ir tikai skramba!

-    Nevis rokai, bet galvai, sieviete paskaidro, norādīdama man virs acs. Haosā teju vai biju piemirsusi par griezumu, kas joprojām asiņo.

-    Lai notiek.

-    Injicēšu tev kaut ko anestēzijai, medmāsa saka, paņemdama šļirci.

Esmu pieradusi pie adatām un pat nereaģēju. Viņa dezinficē manu pieri šeit visi baidās no baktērijām -,

un tad jūtu adatas dzēlienus, ko anestēzija ar katru mirkli notrulina arvien vairāk.

Kamēr medmāsa lāpa manu ādu, vēroju cilvēkus steidzamies mums garām: kāds ārsts novelk asiņainus gumijas cimdus; medbrālis aiznes paplāti ar marli, gandrīz paslīdēdams uz flīžu grīdas; kāda ievainotā tuviniece klēpī žņaudza rokas. Ož pēc ķimikālijām, veca papīra un siltiem ķermeņiem.

-    Vai ir kādas ziņas par Deividu? es jautāju.

-    Viņš dzīvos, bet paies ilgs laiks, līdz viņš atkal varēs staigāt, medmāsa atbild, un uz pāris sekundēm viņas sakniebtās lūpas atslābst. Ja tu nebūtu bijusi klāt, viss varēja izvērsties ļaunāk. Gatavs ir!

Es paloku galvu. Gribētos pateikt, ka neesmu nekāda varone un Deividu izmantoju kā vairogu, aizsegu no miesas un asinīm. Gribētos atzīties, ka es no sirds ienīstu Biroju un Deividu un būtu ļāvusi lodēm viņu sacaurumot, lai pati izglābtos. Maniem vecākiem būtu kauns.

Medmāsa uzlīmē uz šuvēm plāksteri, lai aizsargātu brūci, un uzlasa ietinamos papīrus un mitrās vates piciņas, lai tās izmestu.

Pirms pagūstu pateikties, viņa jau ir ceļā pie nākamās gultas, nākamā pacienta, nākamā ievainojuma.

Gaitenī pie traumpunkta drūzmējas cietušie. Pierādījumi vēsta, ka tajā pašā laikā, kad notika sprādziens pie ieejas, tika sarīkota vēl viena eksplozija. Abas bija domātas uzmanības novēršanai. Uzbrucēji ielavījās mītnē pa apakšzemes tuneli, gluži kā Nita tika stāstījusi. Viņa gan nepieminēja, ka plāno spridzināt sienas.

Durvis koridora galā atveras, un pa tām iesteidzas daži cilvēki, nesdami jaunu sievieti Nitu. Viņu nogulda uz lāviņas netālu no sienas. Meitene novaidas, žņaudzīdama marles vīkšķi, kas ir piespiests pie brūces sānā. Viņas sāpes man šķiet savādi svešas. Es viņu sašāvu. Tā vajadzēja. Un viss.

Mērodama ceļu pa eju starp ievainotajiem, ievēroju uniformas. Visi, kuri šeit sēž, ir ģērbušies zaļās drānās. Ja neskaita dažus izņēmumus, viņi ir no apkalpojošā personāla. Cietušie ir satvēruši asiņojošas rokas, kājas vai galvu, un viņu brūces nav mazāk smagas par manējām. Dažas ir daudz ļaunākas.

Izgājusi no galvenā gaiteņa, logā pamanu savu atspulgu: mati ir savēlušies šķipsnās un nokarājas gar seju, un lielāko daļu pieres rotā pārsējs. Vietumis drēbes ir notraipītas ar manām un Deivida asinīm. Man vajag ieiet dušā un pārģērbties, tomēr vispirms jāatrod Tobiass un Kristīna. Kopš iebrukuma neesmu viņus redzējusi.

Kristīņu sastopu pavisam drīz pametusi traumpunktu, ieraugu viņu sēžam uzgaidāmajā telpā; draudzenes kāja raustās tik nevaldāmi, ka blakussēdētājs uz viņu pārmetoši skatās. Kristīna paceļ sveicienā roku, tad atkal novēršas un piekaļ skatienu durvīm.

-    Vai viss kārtībā? viņa man jautā.

-Jā, es atsaucos. Par Ūriju vēl nekas nav zināms. Mani nelaida pie viņa.

-    Zini, šie ļaudis mani padara traku, Kristīna saka. Viņi nevienam neko neizpauž. Neļauj pie viņa ieiet. Šie laikam domā, ka viņš un viss, kas ar Ūriju notiek, ir viņu īpašums!

-    Šeit ārsti strādā citādi. Viņi tev noteikti pateiks, kolīdz kaut kas būs droši zināms.

-    Nu, tev viņi teiktu. Kristīna sarauc pieri. Bet šaubos, vai uz mani kaut paskatīsies.

Pirms dažām dienām es būtu iebildusi, jo nebiju pārliecināta, cik lielā mērā ticība gēnu bojājumiem ietekmē viņu uzvedību. īsti nezinu, ko iesākt; nezinu, kā runāt ar Kristīņu tagad, kad man ir šīs priekšrocības, bet viņai ne un mēs tur neko nespējam mainīt. Varu tikai būt viņai blakus.

-    Man jāatrod Tobiass, bet pēc tam būšu atpakaļ un pasēdēšu kopā ar tevi, labi?

Kristīna beidzot palūkojas uz mani, un raustīgais ceļgals norimst.

-    Tev neizstāstīja?

Vēders bailēs sačokurojas.

-Ko?

-    Tobiasu arestēja, draudzene klusi saka. Pirms atnācu šurp, redzēju viņu sēžam pie iebrucējiem. Daži pirms uzbrukuma viņu manīja kontroltelpā runā, ka viņš esot atslēdzis trauksmes sistēmu.

Kristlnas skatiens ir skumjš, it kā viņa mani žēlotu. Bet es jau zinu, ko Tobiass izdarīja.

-    Kur viņi ir? es noprasu.

Man ar viņu jārunā. Es jau zinu, kas jāsaka.

Divdesmit devītā nodaļa . tobiass

PLASTMASAS STRĒMELE, ar ko sardze sasēja man rokas, sāpīgi griežas plaukstu locītavās. Ar pirkstgaliem pataustu zodu, pārbaudīdams, vai āda neasiņo.

-    Vai viss kārtībā? Redžijs jautā.

Es pamāju ar galvu. Esmu pārcietis arī smagākus ievainojumus esmu saņēmis stiprākus sitienus nekā no sardzes, kura aizturēšanas laikā ar pistoles rokturi man iebelza pa žokli. Viņas acis dusmās šķīla zibeņus.

Mērija un Rafijs sēž dažas pēdas tālāk, un Rafijs spiež pie asiņojošās rokas marles vīkšķi. Starp mums un viņiem stāv sardze. Kad paraugos uz gūstekņiem, Rafijs notver manu skatienu un paloka galvu, kā teikdams: Labi pastrādāts.

Ja reiz esmu labi pastrādājis, tad kādēļ man metas nelabi?

-    Paklau, Redžijs ierunājas, piešļūkdams tuvāk, vainu uzņemsies Nita un nomalnieki. Viss būs labi.

Vēlreiz nepārliecināti pamāju ar galvu. Bijām izstrādājuši rezerves plānu gadījumam, ja mūs arestētu, un nešaubos, ka tas nostrādās. Tomēr mani satrauc tas, cik ilgu laiku mūs tur gūstā un cik mierīgi visi izturas. Iebrucējus noķēra pirms vairāk nekā stundas, un visu šo laiku mēs esam sēdējuši pie sienas vienā no gaiteņiem un neviens nav atnācis pateikt, kas ar mums notiks, vai mūs nopratināt. Vēl pat neesmu redzējis Nitu.

Mutē krājas rūgtums. Lai ko mēs būtu izdarījuši, tas šejieniešus ir satricinājis. Nezinu neko, kas cilvēkus traumētu vēl vairāk par zaudētām dzīvībām.

Cik mirušo asinis līp pie manām rokām tādēļ, ka iesaistījos šī plāna īstenošanā?

-Nita teica, ka viņi nozags atmiņas serumu, es šalcu Redžijam, bet baidos uz viņu paskatīties. Vai tā bija patiesība?

Vīrietis pašķielē uz sardzi, kura stāv dažas pēdas tālāk. Vienreiz jau dabūjām brāzienu par pļāpāšanu.

Tomēr es jau zinu atbildi.

-    Nebija vis, vai ne? Trisai bija taisnība. Nita meloja.

-    Ei! Sardze pienāk mums klāt un izstiepj starp mums šautenes stobru. Malā! Nekādu sarunu!

Redžijs pavirzās pa kreisi, un es notveru sardzes skatienu.

-    Kas lēcies? es jautāju. Kas noticis?

-    It kā tu nezinātu! viņa atcērt. Tagad turi muti!

Vēroju viņu aizejam un tad gaiteņa galā pamanu

neliela auguma gaišmati. Tā ir Trisa. Pār viņas pieri stiepjas pārsējs, un uz drēbēm vīd asiņaini pirkstu nospiedumi. Dūrē viņa žņaudz papīra gabalu.

-    Ei! sardze uzsauc. Ko tu te meklē?

-    Šellij, iejaucas otrs sargs, piesteigdamies klāt, nomierinies. Tā ir meitene, kura izglāba Deividu.

Meitene, kura izglāba Deividu. Bet no kā?

-    Ak tā. Šellija nolaiž ieroci. Tomēr jautājums paliek spēkā.

-    Mani atsūtīja paziņot jums jaunumus, Trisa saka un pasniedz sardzei lapiņu. Deivids ir reanimācijā. Viņš izdzīvos, bet neviens nezina, vai viņš atkal spēs staigāt. Vairums pārējo cietušo ir aprūpēti.

Rūgtums mutē kļūst izteiktāks. Deivids nevar staigāt. Visu šo laiku šejienieši ir kopuši ievainotos. Kam bija vajadzīgs šāds posts? Es nezinu pat to. Nezinu patiesību.

Ko es esmu pastrādājis?

-    Vai ir zināms, cik daudzi gāja bojā? Šellija vaicā.

-    Vēl ne, Trisa atbild.

-    Paldies, ka mūs informēji!

-    Paklau! Trisa pamīņājas no vienas kājas uz otru. Man ar viņu jāparunā.

Vina norāda uz mani.

»

-    Mēs nedrīkstam… Šellija iesāk.

-    Tikai uz mirkli, apsolu, Trisa turpina. Lūdzu!

-    Atļauj vien, bilst otrs sargs. Ko tas var kaitēt?

-    Lai notiek, Šellija piekāpjas. Tev ir divas minūtes.

Viņa man pamāj, un es pieceļos, balstīdamies pret sienu; rokas joprojām ir sasietas man priekšā. Trisa pienāk tuvāk, bet ne sevišķi tuvu: attālums un sakrustotās rokas mūs šķir tikpat kā mūris. Viņa skatās nevis man acīs, bet zemāk.

-    Trisa, es…

-Gribi zināt, ko izdarīja tavi draugi? viņa saka drebošā balsī, taču es ne mirkli sevi nemaldinu ar domu, ka vainīgas asaras. Tas ir no dusmām. Viņi nenāca pēc atmiņas seruma. Viņi gribēja indi nāves serumu. Gribēja nogalināt bariņu ietekmīgu valdības amatpersonu un uzsākt karu.

Es skatos lejup uz savām rokām, uz flīžu grīdu, uz meitenes kurpju purngaliem. Karu.

-    Es nezināju…

-    Man bija taisnība. Man bija taisnība, bet tu neklausījies. Atkal, Trisa klusi saka. Viņa sastop manu skatienu, un es atskārstu, ka nemaz negribu lūkoties viņai acīs, jo to izteiksme mani plosa gabalu pa gabalam. Ūrija stāvēja tieši priekšā vienam no spridzekļiem, kuru uzlaida gaisā, lai novērstu uzmanību. Viņš ir bezsamaņā, un neviens nezina, vai pamodīsies.

Savādi, ka vārds, vārdu savienojums, teikums var sāpēt tikpat stipri kā belziens pa galvu.

-Ko?

Gara acīm redzu Ūrijas seju, kad viņš pēc izvēles ceremonijas iekrita tīklā un mēs ar Zīku viņu plati smaidošu uzvilkām uz platformas turpat blakus. Redzu viņu sēžam tetovēšanas salonā viņa auss ir saliekta uz priekšu un pielīmēta pie galvas, lai tā Torijai netraucētu uz viņa ādas uzzīmēt čūsku. Ūrija varētu nepamosties? Ūrija varētu būt zaudēts uz mūžu?

Un es apsolīju. Es apsolīju Zīkam, ka viņu pieskatīšu, apsolīju…

-    Viņš ir viens no pēdējiem draugiem, kas man atlikuši, Trisa aizlūstošā balsī saka. Nezinu, vai jelkad spēšu uz tevi paskatīties tāpat kā agrāk.

Viņa dodas prom. Dzirdu, kā Šellija slāpēti pavēl apsēsties, un noslīgstu ceļos, plaukstām nogulstot uz kājām. Pūlos rast glābiņu no šausmām, ko esmu pastrādājis, bet man nepalīdzēs pat vissmalkākā loģika; te nav, kur bēgt.

Paslēpju seju rokās un cenšos nedomāt, cenšos neko neiztēloties.

Griestu lampas gaismas atspidums nopratināšanas telpas galda vidū iezīmē nespodru apli. Neatrauju no tā skatienu, atkārtodams stāstu, kuru man iebaroja Nita un kurš ir tik tuvu patiesībai, ka varu to izklāstīt bez minstināšanās. Kad esmu pabeidzis, protokolētājs savā planšetē pieraksta pēdējos teikumus, ar pirkstu pieskārieniem uz ekrāna iegaismojot burtus. Andžela sieviete, kura rīkojas kā Deivida vietniece, saka:

-   Tātad tu nezināji, kādēļ Huanita tev lūdza atslēgt drošības sistēmu?

-Nē, es atbildu, un tas ir tiesa. Nenojautu īsto iemeslu, zināju tikai melus.

Visus pārējos nopratināja ar patiesības seruma palīdzību, bet mani ne. Viņuprāt, tā kā ģenētiskā anomālija man ļauj simulāciju laikā saglabāt apziņu, es varētu izrādīties imūns arī pret serumiem un mana liecība varētu būt neuzticama. Ja mans stāsts sakritīs ar pārējo teikto, viņi to atzīs par patiesu. Bet neviens nezina, ka pirms dažām stundām mēs visi vakcinējāmies pret patiesības serumu. Nitas ĢT ziņu pienesējs viņai pirms vairākiem mēnešiem bija piegādājis pretlīdzekli.

-    Kā tad viņa tevi pierunāja to izdarīt?

-    Mēs esam draugi, es atbildu. Viņa ir bija viena no maniem retajiem draugiem šajā vietā. Nita lūdza, lai viņai uzticos, un apgalvoja, ka tam esot pamatots iemesls, tā nu piekritu palīdzēt.

-    Un ko tu tagad domā par notiekošo?

Beidzot es uzlūkoju pratinātāju.

-    Savā dzīvē neko neesmu tik ļoti nožēlojis.

Andželas bargo, spožo acu skatiens mazliet atmaigst, un viņa pamāj ar galvu.

-    Nu ko, tavs stāsts sakrīt ar to, ko teica pārējie. Tā kā tu mūsu kopienā esi jaunpienācējs, tu nebiji informēts par visu plānu un tev piemīt ģenētiski trūkumi, tev tiks piedots. Mēs tevi sodīsim nosacīti tev vienu gadu būs jāstrādā kopienas labā un jāuzvedas priekšzīmīgi. Tev būs liegta ieeja privātās laboratorijās un apartamentos. Tu nedrīkstēsi bez atļaujas atstāt mītnes teritoriju. Katru mēnesi tev būs jātiekas ar probācijas uzraugu, kuru norīkosim pēc sprieduma nolasīšanas. Vai saproti šos noteikumus?

Prātā kavējoties vārdiem "ģenētiskie trūkumi", atbildu: -Jā-

-    Tad esam beiguši. Vari iet. Pratinātaja atbīda krēslu un pieceļas. Protokolētājs arī pieceļas un noglabā planšeti somā. Andžela pieskaras pie galda, un es vēlreiz paskatos uz viņu.

-    Nešausti sevi par to, kas notika, viņa saka. Tu vēl esi ļoti jauns.

Nedomāju, ka jaunība attaisno manu rīcību, tomēr bez iebildumiem pieņemu viņas mēģinājumu būt laipnai.

-    Vai drīkstu jautāt, kas notiks ar Nitu? es vaicāju.

Andžela sakniebj lūpas.

-Pēc tam kad viņa būs atkopusies no smagajiem ievainojumiem, viņu pārvietos uz cietumu, kur viņa pavadīs atlikušo mūžu, sieviete atbild.

-    Viņu nesodīs ar nāvi?

-    Nē, mēs neuzskatām, ka ģenētiski bojātie cilvēld ir pelnījuši augstāko soda mēru. Andžela dodas uz izeju. Galu galā no indivīdiem ar bojātiem gēniem nevar gaidīt to pašu, ko no tiem, kuru gēni ir tīri.

Sieviete ar skumju smaidu sejā pamet telpu, neaizverot aiz sevis durvis. Dažas sekundes palieku savā vietā, izjuzdams vārdos slēpto dzēlienu. Gribētos domāt, ka viņi ir kļūdījušies un gēni neierobežo manas iespējas, ka neesmu sliktāks par jebkuru citu cilvēku. Bet kā tas var būt, ja manas rīcības dēļ Ūrija ir slimnīcā, Trisa nespēj man paskatīties acīs un ir tik daudz bojāgājušo?

Paslēpju seju rokās un sakožu zobus; man no acīm rit asaras, un mani kā dūres trieciens ķer izmisuma vilnis. Kad pieceļos un dodos prom, krekla aproces, kurās slaucīju vaigus, ir miklas un žoklis smeldz.

Trīsdesmitā nodaļa trĪsa

-    VAI JAU ESI BIJUSI IEKŠĀ?

Man blakus stāv Kara, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Vakar Ūriju no slēgtās telpas pārveda uz palātu ar logu: droši vien tādēļ, lai mēs vairs neuzbāztos ar lūgumiem viņu redzēt. Tagad Kristīna sēž pie puiša gultas un tur viņa slābano roku.

Biju domājusi, ka Ūrija būs sakropļots kā iziruši lupatu lelle, tomēr, ja neskaita dažus pārsējus un skrambas, viņš izskatās tāpat kā parasti. Šķiet, puisis kuru katru mirkli pamodīsies, pasmaidīs un brīnīsies, kādēļ uz viņu skatāmies.

-    Biju te vakarnakt, es atbildu. Nelikās pareizi atstāt viņu vienu.

-    Pētījumi liecina: atkarībā no tā, cik smagi ir smadzeņu bojājumi, viņš kaut kādā mērā mūs dzird un jūt, Kara saka. Tomēr man teica, ka viņa izredzes nav lielas.

Brīžiem joprojām gribas viņai iebelzt. It kā man vajadzētu atgādinājumu, ka Ūrija diez vai atveseļosies.

-    Nūja.

Pēc tam kad vakar pametu Ūrijas palātu, es bezmērķīgi klaiņoju pa mītni. Būtu vajadzējis domāt par draugu, kurš stāv uz robežas starp šo un nākamo pasauli, taču es prātoju par to, ko sarunāju Tobiasam. Un par to, cik salauzta jutos, kad viņu uzlūkoju.

Es viņam nepateicu, ka mūsu attiecības ir galā. Gribēju tām pielikt punktu, taču, paraugoties uz Tobiasu, nespēju dabūt vārdus pār lūpām. Acīs atkal sakāpj asaras, kā tas notiek gandrīz ik stundu kopš vakardienas notikumiem, bet es tās apspiežu un noriju.

-    Tātad tu izglābi Biroju, Kara, pagriezdamās pret mani, atsāk sarunu. Tu bieži iekūlies konfliktos. Laikam jāpriecājas, ka krīzes situācijā spēj saglabāt vēsu prātu.

-    Es neizglābu Biroju. Prātā nenāca to darīt, es atcērtu. Tikai neļāvu ierocim nonākt nepareizajās rokās. Es mirkli nogaidu. Vai tu man tikko izteici komplimentu?

-    Esmu spējīga novērtēt citu cilvēku dotumus, Kara atbild un pasmaida. Turklāt man šķiet, ka mūsu problēmas tagad ir atrisinātas gan racionālā, gan emocionālā ziņā. Jaunā sieviete viegli noklepojas, un man iešaujas prātā, vai viņa mulst, jo ir atzinusi, ka arī viņai ir jūtas, vai tam tomēr ir cits iemesls. Izklausās, ka tu par Biroju zini kaut ko tādu, kas tevi ir sadusmojis. Vai tu varētu pateikt, kas tas ir?

Kristīna nolaiž galvu uz Ūrijas gultas malas, sāniski saliekusi slaiko augumu. Sausi atbildu:

-    Es arī to gribētu zināt. Varbūt mēs to nekad nenoskaidrosim.

-    Hm. Kad Kara sarauc pieri, viņai starp uzacīm iezīmējas rieva, un viņa izskatās tik līdzīga Viļam, ka man jānovēršas. Varbūt man jāsaka "lūdzu".

-Labi. Vai zini par Džanīnas simulāciju serumu? Redzi, tas nemaz nepiederēja viņai. Es izdvešu nopūtu. Nāc, es tev parādīšu! Tā būs vieglāk.

Tikpat viegli būtu izstāstīt, ko redzēju vecajā noliktavā, kas atrodas Biroja laboratoriju dzīlēs, bet patiesībā es vēlos sevi nodarbināt, lai nevajadzētu domāt par Ūriju. Vai par Tobiasu.

-    Tā vien šķiet, ka maldiem nav ne gala, ne malas, Kara nosaka pa ceļam uz noliktavu. Kopienas, videoieraksts, ko mums atstāja Edīte Priora… tie visi ir meli, lai mēs uzvestos tā, kā iecerēts.

-   Vai to tu patiesībā domā par kopienām? es vaicāju. Man likās, ka tev patīk būt Mācītajai.

-    Patika. Kara pakasa sprandu, ar nagiem uz ādas iezīmēdama tievas, sarkanas švīkas. Bet Biroja dēļ jūtos kā muļķe, jo cīnījos par kopienām un Sabiedroto vērtībām. Man nepatīk justies muļķīgi.

-    Tātad tu neuzskati, ka kaut kam no tā visa bija kāda vērtība, es nosaku. Nu, visai tai Sabiedroto būšanai.

-    Un tu?

-    Tā ļāva mums izkļūt no pilsētas, es atbildu. Mēs atklājām patiesību, un Sabiedrotie bija labāki par Evelīnas iecerēto nepiederīgo sabiedrību, kur nevienam nav izvēles iespēju.

-    Laikam gan, Kara piekrīt. Es vienkārši lepojos ar to, ka redzu cauri visam, ieskaitot kopienu sistēmu.

-    Vai zini, ko Nesavtīgie mēdza teikt par lepnību?

-    Droši vien neko glaimojošu.

Es iesmejos.

-    Nu protams. Viņi teica, ka tā neļauj cilvēkiem saskatīt savu patieso būtību.

Sasniedzam laboratoriju durvis, un es pāris reižu pieklauvēju, lai Metjū mani sadzirdētu un mūs ielaistu. Gaidot, kad puisis atvērs durvis, Kara mani savādi uzlūko.

-    Vecajos Mācīto rakstos ir lasāms gandrīz tas pats, viņa nosaka.

Nebiju domājusi, ka Mācītajiem būtu kas sakāms par lepnību un ka viņi vispār aizdomātos par ētiku. Laikam kļūdījos. Gribu jautāt vēl ko, bet tajā brīdī veras durvis un gaitenī iznāk Metjū, grauzdams ābola serdi.

-    Vai vari mani ielaist noliktavā? es vaicāju. Gribu Karai kaut ko parādīt.

Viņš nokož serdes galu un piekrītoši pamāj ar galvu.

-    Protams.

Es saviebjos, iztēlodamās ābola sēkliņu rūgto garšu, un sekoju puisim.

Trīsdesmit pirmā nodaļa tobiass

ES NEVARU atgriezties guļamtelpā, kur mani pavadīs skatieni un mēmi jautājumi. Lai gan neesmu izraidīts, es saprotu, ka nevajadzētu atgriezties vietā, kur pastrādāju vārdos neminamu noziegumu. Tomēr man ir jāredz, kas notiek pilsētā. Jāatceras, ka ārpus šīs pasaules ir vēl kāda, kurā mani neienīst.

Ieeju kontroltelpā un apsēžos uz krēsla. Katrs no režģī novietotajiem ekrāniem rāda citu pilsētas daļu: Cietsirdības centru, Mācīto mītnes vestibilu, Tūkstošgades parku, paviljonu pie Henkoka ēkas.

Ilgi vēroju cilvēkus Mācīto mītnē. Viņu rokas grezno apsēji ar nepiederīgo simbolu un pie gurniem ir piesprādzēti ieroči; viņi pārmij dažus vārdus un padod cits citam skārdenes ar vakariņām; tas ir sens nepiederīgo paradums.

Kāda darbiniece pie kontroltelpas galdiem kolēģim saka: "Lūk, kur viņš!" Pārlaižu skatienu ekrāniem, lai noskaidrotu, par ko viņa runā. Tad viņu pamanu stāvam pie Henkoka ēkas: Markuss pie parādes durvīm lūkojas pulkstenī.

Pieceļos un ar rādītājpirkstu piesitu pie ekrāna, lai ieslēgtu skaņu. Mirkli skaļruņos zem tā tikai šalc gaiss, bet tad es sadzirdu soļus. Manam tēvam tuvojas Johanna Reisa. Viņš sveicienā pastiepj roku, bet sieviete to nepaspiež, un Markusa plauksta paliek gaisā kā āķis, uz kura viņa nav uzķērusies.

-    Es zināju, ka esi palicis pilsētā, Johanna saka.

-    Tevi visur meklē.

Daži cilvēki kontroltelpā sapulcējas man aiz muguras, lai paskatītos. Tik tikko viņus pamanu. Vēroju, kā tēvs nolaiž dūrē sažņaugto roku gar sāniem.

-    Vai esmu tevi kaut kā aizvainojis? Markuss jautā.

-    Es ar tevi sazinājos, jo man likās, ka esam draugi.

-    Domāju, ka tu ar mani sazinājies tāpēc, ka es vēl arvien esmu Sabiedroto vadone un tev vajag palīgus, Johanna atbild, pieliekdama galvu, lai rētaino aci aizsegtu matu šķipsna. Atkarībā no tā, ko vēlies panākt, Markus, es joprojām esmu tavā pusē, tomēr man šķiet, ka mūsu draudzība ir beigusies.

Markuss sarauc uzacis. Mans tēvs izskatās pēc vīra, kurš agrāk ir bijis pievilcīgs, taču novecojot viņa vaigi ir iekrituši un sejas panti kļuvuši asi un bargi. Pēc Nesavtīgo paraduma īsi apcirptie mati neuzlabo iespaidu.

-    Nesaprotu, viņš nosaka.

-    Es runāju ar dažiem draugiem no Taisnprāšu kopienas, Johanna turpina. Viņi izstāstīja, ko tavs puika atklājis patiesības seruma ietekmē. Riebīgās baumas, kuras Džanīna Metjūsa izplatīja par tevi un tavu dēlu… tie nebija meli, vai ne?

Man sakarst vaigi, un es ieraujos sevī, salīkdams uz priekšu.

Markuss purina galvu.

-    Nē, Tobiass ir…

Johanna paceļ roku un runā aizvērtām acīm, it kā nespētu viņu uzlūkot.

-Lūdzu! Esmu redzējusi, kā izturas tavs dēls un sieva. Zinu, kā izskatās cilvēki, kurus skārusi vardarbība. Viņa atglauž matus aiz auss. Mēs pazīstam savējos.

-    Tu taču netici… Markuss iesāk, tad pašūpo galvu. Esmu disciplīnas piekritējs, tas tiesa, bet es gribēju tikai to labāko…

-    Vīram nevajadzētu disciplinēt savu sievu, Johanna iebilst. Pat Nesavtīgo kopienā. Un tavs dēls… nu, teiksim, ka es ticu gan.

Sievietes pirksti pārslīd pāri rētai uz vaiga. Mana sirds sitas nepanesami smagi. Viņa zina. Viņa zina, bet ne tāpēc, ka Taisnprāšu nopratināšanas telpā būtu mani dzirdējusi izpaužam kaunpilnos notikumus. Viņa vienkārši zina, jo pati ir to piedzīvojusi, par to nav šaubu. Kurš tas bija? Viņas māte? Tēvs? Kāds cits?

Es allaž mēdzu gudrot, ko tēvs darītu, ja es viņam iemestu acīs patiesību. Man šķita, ka tad viņš no nemanāmā Nesavtīgo vadoņa pārtaptu murgā, kuru pazinu mājās, nežēlīgi man iesistu un atklātu savu patieso seju. Man būtu patīkami to redzēt, taču tā nenotiek.

Markuss izskatās apjucis, un uz mirkli man iešaujas prātā, ka varbūt viņš patiešām ir apmulsis un savā slimajā sirdī nudien tic meliem, ka ir mani disciplinējis. Šī doma galvā saceļ vētru, ko pavada pērkons un vēja brāzmas.

-    Tagad, kad esmu pateikusi visu, kas sakāms, Johanna jau mierīgāk turpina, vari izstāstīt, kādēļ mani aicināji šurp.

Markuss pievēršas jaunajam sarunas tematam, it kā iepriekšējā nemaz nebūtu bijis. Redzu viņā viru ar daudzām sejām, kurš spēj pēc pavēles pārslēgties no citas uz citu. Viena no viņa sejām tika taupīta vien mātei un man.

Biroja darbinieki pietuvina kameras, tā ka no Henkoka ēkas paliek tikai tumšs pleķis aiz Markusa un Johannas. Lai nevajadzētu uzlūkot tēvu, pētu siju, kura pa diagonāli stiepjas pāri ekrānam.

-    Evelīna un nepiederīgie ir tirāni, Markuss iesāk. Nešaubos, ka var atjaunot mieru, kas pirms Džanīnas pirmā uzbrukuma valdīja starp kopienām. Es vēlos mēģināt. Manuprāt, to gribi arī tu.

-    Gribu gan, Johanna apliecina. Kā tu domā, kas mums būtu jādara?

-    Tev tas nepatiks, tomēr ceru, ka mani uzklausīsi un netiesāsi, Markuss atbild. Evelīna kontrolē pilsētu, jo viņas rīcībā ir visi ieroči. Ja tos atņemsim, viņas rokās vairs nebūs ne tuvu tik liela vara un mēs varēsim viņu gāzt.

Johanna paloka galvu, ar kurpes purngalu skrāpēdama ietvi. No šī leņķa redzu tikai viņas sejas gludo pusi, taisnos, bet ieveidotos matus un pilnīgās lūpas.

-    Ko tu gribi, lai es daru? viņa noprasa.

-    Ļauj man kļūt par otru Sabiedroto līderi, Markuss saka. Esmu vadījis Nesavtīgos. Tikpat kā pārvaldīju visu pilsētu. Man izdosies cilvēkus apvienot.

-    Cilvēki jau ir apvienojušies, Johanna norāda. Nevis konkrētas personas mudināti, bet gan tādēļ, ka alkst atjaunot kopienu sistēmu. Kāpēc lai tu man būtu vajadzīgs?

-    Nevēlos noniecināt tavus sasniegumus, bet Sabiedrotie vēl ir pārāk nenozīmīgi, lai būtu kas vairāk par niecīgu nemiernieku grupu, Markuss turpina. Nepiederīgo ir vairāk, nekā mēs domājām. Es esmu tev vajadzīgs. Tu pati to zini.

Vienmēr samulstu, vērojot, kā tēvs, nebūdams harismātisks cilvēks, prot pārliecināt citus. Viņš savu viedokli pasniedz kā faktus, un viņa pašpārliecinātība liek noticēt visam, ko viņš saka. Tagad šī īpašība mani biedē, jo atceros, ko Markuss man iegalvoja: ka esmu salauzts, bezvērtīgs, nekam nederīgs. Cik daudz no tā visa nemaz nav patiesība?

Redzu, ka Johanna sāk padoties; viņa aizdomājas par niecīgo ļaužu skaitu, ko ir sapulcinājusi zem Sabiedroto karoga. Par cilvēkiem, kurus viņa kopā ar Karu nosūtīja aiz žoga un no kuriem nav saņēmusi nekādas ziņas. Par to, cik viņa ir vientuļa un cik pieredzējis līderis ir Markuss. Man gribas kliegt ekrānam, lai Johanna netic, ka viņš grib atjaunot kopienu sistēmu tikai tādēļ, lai varētu atgūt vadoņa pozīciju. Bet Johanna mani nedzirdēs un nedzirdētu par tad, ja es stāvētu viņai blakus.

Johanna piesardzīgi jautā:

-    Vai apsoli, ka centīsies pēc iespējas samazināt mūsu radīto postu?

Markuss atbild:

-    Protams.

Sieviete vēlreiz piekrītoši pamāj, tomēr šoreiz šķiet, ka žests ir domāts viņai pašai.

-    Dažkārt par mieru nākas cīnīties, viņa uzrunā vairāk ietvi nekā Markusu. Manuprāt, šī ir viena no tām reizēm. Un es uzskatu, ka tu spētu apvienot cilvēkus.

Tā sākas Sabiedroto dumpis, ko esmu gaidījis kopš brīža, kad pirmoreiz dzirdēju par grupas izveidošanos. Kaut gan zināju, ka Evelīnas valdīšanas paņēmieni neizbēgami novedīs pie sacelšanās, man kļūst nelabi. Šķiet, dumpji nekad nebeigsies nedz pilsētā, nedz Biroja mītnē nekur. Starp tiem ir tikai niecīgi atelpas brīži, un mēs tos naivi dēvējam par mieru.

Atkāpjos no ekrāna, lai dotos prom no kontroltelpas un ieelpotu svaigu gaisu, cik vien tas iespējams.

Tomēr aizejot pamanu vēl vienu ekrānu. Tajā ir redzama tumšmataina sieviete, kura soļo šurpu turpu pa kabinetu Mācīto mītnē. Evelīna nu protams, Evelīnu rāda vienā no kontroltelpas galvenajiem ekrāniem. Tas ir tikai loģiski.

Māte iegremdē rokas sev matos un cieši sažņaudz biezās cirtas. Viņa pietupstas uz grīdas, kuru ldāj izsvaidītas papīra loksnes, un es iedomājos: Viņa raud. Nezinu, kādēļ tā nospriežu, jo viņas pleci nedreb.

Pa ekrāna skaļruņiem sadzirdu klauvējienu pie durvīm. Evelīna izslienas taisni, pieglauž matus, noslauka seju un uzsauc:

-    Iekšā!

Kabinetā ienāk Terēze. Viņas rokas apsējs ir sašķiebies.

-    Nupat saņēmu jaunumus no patruļvienībām. Neviens nav viņu redzējis.

-    Lieliski. Evelīna papurina galvu. Es viņu izraidu, bet viņš paliek pilsētā! Noteikti grib man iespītēt.

-    Vai ari viņš ir pievienojies Sabiedrotajiem un tie viņu slēpj, Terēze papildina, atzveldamās biroja krēslā un ar zābaku pazolēm saņurcīdama kādu papīru.

-    Nu, tas ir skaidrs. Evelīna ar roku atbalstās pret logu un pieliecas, nolūkodamās uz pilsētu un purvu, kas plešas aiz tās. Paldies par ziņojumu!

-    Mēs viņu atradīsim, Terēze apsola. Viņš nevar būt ticis tālu. Zvēru, ka viņu atradīsim.

-    Es tikai gribu, lai viņš būtu prom, Evelīna aizžņaugti izdveš gluži kā bērns. Vai viņa joprojām baidās no Markusa, tāpat kā baidos es it kā viņš būtu murgs, kas neatstājas pat dienas laikā? Cik ļoti mēs ar māti sirds dziļumos esam līdzīgi?

-    Es zinu, Terēze nosaka un atstāj telpu.

Ilgi stāvu un vēroju Evelīnu, kura raugās pa logu. Viņas roka ir nolaista gar sānu un pirksti dreb.

Šķiet, puse no manis ir līdzīga mātei, otra tēvam: esmu nežēlīgs, karstgalvīgs, izmisis un nobijies. Šķiet, esmu zaudējis varu pār sevi.

Trīsdesmit otra nodaļa trĪsa

NĀKAMAJĀ DIENĀ Deivids mani izsauc uz savu kabinetu, un es baidos, ka viņš atcerēsies: bēgot no ieroču laboratorijas, es viņu izmantoju kā dzīvu vairogu, tēmēju viņam galvā un paziņoju, ka man vienalga, vai viņš dzīvo vai mirst.

Zoja mani sagaida viesnīcas vestibilā un tad ved pa galveno gaiteni un citu, garu un šauru koridoru ar logiem labajā pusē, pa kuriem redzu uz asfalta nosēdinātu nelielu gaisa floti. Uz stilda nogulst smalkas sniegpārslas agrās ziemas pieskāriens un pāris sekunžu laikā izkūst.

Ejot paslepus vēroju Zoju, cerēdama noskaidrot, kāda viņa ir brīžos, kad nedomā, ka uz viņu kāds skatās, bet viņa ir tāda pati kā parasti enerģiska un lietišķa. It kā uzbrukums nemaz nebūtu noticis.

-    Viņš ir ratiņkrēslā, Zoja paziņo, kad sasniedzam šaurā gaiteņa galu. Labāk nepievērs tam uzmanību. Deividam nepatīk, ja viņu žēlo.

-    Es viņu nežēloju. Nav viegli neizklausīties saniknotai. Dusmas modinātu Zojā aizdomas. Viņš nav pirmais cilvēks, kuru ķērusi lode.

-    Mēdzu aizmirst, ka tu esi pieredzējusi vairāk vardarbības nekā mēs, sieviete nosaka un pie nākamā drošības kontrolpunkta noskenē caurlaidi. Cauri stiklam blenžu uz sargiem otrā pusē: viņi stāv taisni kā sveces, ar ieročiem plecā, vērdamies uz priekšu. Nojaušu, ka tā viņi pavada visu dienu.

Ķermenis šķiet smags un smeldz, it kā muskuļi paustu dziļākas, emocionālas sāpes. Ūrija joprojām guļ komā. Kad guļamtelpā, ēdnīcā vai gaitenī satieku Tobiasu, vēl arvien nespēju viņu uzlūkot, neredzot sienu, kas uzsprāga blakus Ūrijas galvai. Nezinu, vai un kad kļūs labāk un vai šie ievainojumi jelkad sadzīs.

Paejam garām sargiem, un flīzes man zem kājām nomaina koka dēļi. Pie sienām karājas mazas gleznas zeltītos rāmjos, un pie Deivida kabineta stāv pjedestāls ar ziedu vāzi. Rotājumu nav daudz, tomēr pēkšņi jūtos tā, it kā būtu izvārtījusies dubļos.

Zoja pieklauvē, un no iekšpuses atskan balss:

Nāciet iekšā!

Sieviete atver durvis, taču neseko man iekšā telpā. Deivida kabinets ir plašs un silts, un tur, kur nav logu, gar sienām rindojas grāmatplaukti. Kreisajā pusē stāv rakstāmgalds ar stikla ekrāniem virs tā, un labajā pusē atrodas neliela laboratorija ar koka, nevis metāla mēbelēm.

Deivids sēž ratiņkrēslā, un viņa kājas klāj kāds stīvs materiāls droši vien tādēļ, lai kauli dzīstot neizkustētos no vietas. Viņš izskatās bāls un izdēdējis, tomēr diezgan vesels. Lai gan zinu, ka Deivids ir saistīts ar simulēto uzbrukumu un masu slepkavību, ir grūti savienot notikušo ar vīrieti manā priekšā. Nez vai tā ir ar visiem ļaundariem vai kādam viņi izskatās, izklausās un šķiet tikpat patīkami kā labi cilvēki?

-    Trisa! Deivids pielipinās man tuvāk un satver manu plaukstu abās savējās. Es neizrauju roku, kaut ari viņa āda ir sausa kā papīrs un viņš man uzdzen riebumu.

-Tu biji tik drosmīga! vīrietis turpina un atlaiž manu roku. Vai esi nopietni ievainota?

Paraustu plecus.

-    Ir bijis ļaunāk. Kā klājas jums?

-    Paies kāds laiks, līdz atkal spēšu staigāt, taču ārsti apgalvo, ka es to varēšu. Daži mūsējie veido sarežģītas kāju ortozes, un, ja vajadzēs, būšu viņu pirmais izmēģinājuma trusītis, viņš saka, un smaids iezīmē acu kaktiņos grumbiņas. Vai aizstumsi mani atpakaļ pie galda? Vēl neesmu iemanījies stūrēt.

Es paklausu: ievirzu Deivida stīvās kājas zem galda un piebīdu viņu tam klāt. Kad esmu vīrieti pareizi iekārtojusi, apsēžos krēslā viņam iepretī un mēģinu pasmaidīt. Lai atrastu iespēju atriebt vecāku nāvi, man jāpanāk, ka viņš turpina man uzticēties un es viņam patīku. Nekas nesanāks, ja rādīšu saviebtu ģīmi.

-    Es tevi šurp aicināju galvenokārt tādēļ, lai pateiktos, Deivids saka. Nepazīstu daudz jauniešu, kuri nevis bēgtu un slēptos, bet nāktu man palīgā un izglābtu mītni tā, kā to izdarīji tu.

Atceros, kā piespiedu ieroci vīrietim pie galvas un draudēju atņemt viņam dzīvību, un krampjaini noriju siekalas.

-    Tu un tavi biedri kopš ierašanās šeit jūs diemžēl atrodaties visai neskaidrā pozīcijā, Deivids turpina. Taisnību sakot, mēs īsti nezinām, ko ar jums iesākt, un nešaubos, ka ari jums pašiem nav ne jausmas, kur likties. Tomēr man ienāca prātā darbiņš tieši tev. Esmu šīs mītnes oficiālais līderis, bet citādi mūsu pārvaldes sistēma necik daudz neatšķiras no Nesavtīgo paņēmieniem, un man palīdz maza padome. Es gribētu, lai tu sāc apgūt padomnieces amatu.

Es ciešāk sažņaudzu krēsla paročus.

-    Redzi, pēc uzbrukuma nāksies veikt dažas izmaiņas, vīrietis paskaidro. Būs stingrāk jāiestājas par mūsu lietu. Manuprāt, tu zini, kā tas darāms.

Tur nu man nav, ko iebilst.

-    Kas… Es noklepojos. Kas ietilptu šajā apmācībā?

-Pirmām kārtām piedalīšanās sapulcēs, Deivids

atbild, un mītnes izpētīšana no A līdz Z: ko mēs darām, kāda ir mūsu vēsture, vērtības un tā tālāk. Tā kā tu esi ļoti jauna, es vēl nevaru tev ļaut oficiāli iestāties padomē, turklāt likums nosaka, ka iesākumā tev ir jākļūst par kāda padomnieka asistenti, taču es tevi aicinu uzsākt šo ceļu, ja vēlies.

Jautājumu uzdod viņa acis, nevis balss.

Padomnieki droši vien ir tie cilvēki, kuri atļāva veidot uzbrukuma simulāciju un raudzījās, lai tā īstajā brīdī tiktu nodota Džanīnai. Deivids grib, lai ieņemu vietu starp viņiem un mācos būt tāda kā viņi. Rīklē jūtu žults rūgto garšu, tomēr atbildēt ir pavisam viegli.

-    Protams, es ar smaidu attraucu. Tas ir liels gods.

Ja kāds piedāvā iespēju pietuvoties ienaidniekam, tā

vienmēr ir jāizmanto. Es to zinu, kaut gan neviens man to nav mācījis.

Laikam smaidu ticami, jo Deivids pasmaida pretī.

-    Es jau domāju, ka piekritīsi, viņš saka. Pirms tava māte pieteicās doties uz pilsētu, gribēju, lai viņa man piebiedrotos padomē. Man šķiet, viņa to vietu iemīlēja no attāluma un nespēja turēties pretī vilinājumam.

-    Iemīlēja… pilsētu? es vaicāju. Laikam par gaumi nestrīdas.

Es jokoju, taču tas nenāk no sirds. Deivids tik un tā iesmejas, un es saprotu, ka esmu atbildējusi pareizi.

-    Vai jūs ar manu māti bijāt… tuvi, kamēr viņa dzīvoja šeit? es jautāju. Lasu viņas dienasgrāmatu, tomēr viņa neizplūst detaļās.

-Neizplūst gan, vai ne? Natālija vienmēr bija ļoti tieša. Jā, mēs ar tavu māti bijām tuvi. Runājot par viņu, Deivida balss atmaigst un viņš no skarbā mītnes vadoņa kļūst par vecu vīru, kurš gremdējas tīkamās atmiņās par pagātni.

Pagātni, kāda tā bija, pirms viņš pats pielika roku, lai mana māte ietu bojā.

-    Mūsu stāsts bija līdzīgs. Arī mani bērnībā izglāba no samaitātas pasaules… Es nāku no ļoti nelabvēlīgas ģimenes, un abus manus vecākus ielika cietumā, kad vēl biju mazs. Taču mēs ar brāļiem un māsām nevis padevāmies bāreņu pārplūdinātajai adopcijas sistēmai, bet gan bēgām uz nomali uz to pašu vietu, kur tava māte pēc vairākiem gadiem meklēja patvērumu. Es vienīgais izdzīvoju.

Nezinu, ko teikt ko iesākt ar sirdī briestošo līdzjūtību pret vīru, kurš ir pastrādājis briesmu darbus. Blenžu uz savām rokām un iztēlojos, ka manī kūsā kausēts metāls, kas gaisā sacietē un pieņem nemainīgu veidolu.

-    Rīt tu dosies turp kopā ar patruļvienībām un pati varēsi apskatīt nomali, Deivids runā tālāk. Nākotnes padomniecei ir ļoti svarīgi to redzēt.

-    Nespēju vien sagaidīt, es atbildu.

-Lieliski! Es labprāt turpinātu sarunu, bet jāsteidzas pabeigt iekavētos darbus, viņš saka. Pateikšu, lai tevi informē par patruļu laiku, un pirmā padomes sapulce notiks piektdien desmitos no rīta, tā ka drīz redzēsimies.

Mani pāršalc satraukums tā ari neesmu pajautājusi to, ko gribēju jautāt. Ne mirkli neradās tāda izdevība, un tagad ir par vēlu. Pieceļos un dodos uz durvīm, bet tad Deivids atkal ierunājas:

-   Trisa, man šķiet, ka vajadzētu būt pret tevi atklātam, ja gribam viens otram uzticēties.

Pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā Deivids izskatās teju… nobijies. Viņa acis ir plati ieplestas kā bērnam. Nākamajā brīdī šī izteiksme pagaist.

-   Tobrīd es atrados vairāku serumu ietekmē, viņš bilst, bet zinu, ko tu pateici, lai viņi uz mums nešautu. Es zinu: tu apgalvoji, ka mani nogalinātu, lai pasargātu to, kas atrodas ieroču laboratorijā.

Rīkle aizžņaudzas, un es tik tikko spēju paelpot.

-    Neraizējies, Deivids turpina. Tas ir viens no iemesliem, kādēļ tev piedāvāju šo iespēju.

-    K-kāpēc?

-   Tu izrādīji īpašību, kas maniem padomniekiem ir visvairāk nepieciešama, viņš paskaidro. Spēja kaut ko upurēt augstāka labuma vārdā. Ja grasāmies cīnīties ar ģenētiskajiem bojājumiem un gādāt, lai eksperimenti netiktu slēgti, būs vajadzīgi upuri. Tu to saproti, vai ne?

Pakrūtē uzmutuļo dusmas, bet es piespiežu sevi palocīt galvu. Nita jau stāstīja, ka eksperimentiem draud izformēšana, un es nebrīnos, ka tā izrādās patiesība.

Tomēr Deivida izmisīgie centieni glābt savu mūža darbu neattaisno kopienas, manas kopienas iznīcināšanu.

Brīdi stāvu, satvērusi durvju rokturi un pūlēdamās savākties, un tad nolemju riskēt.

-    Kas būtu noticis, ja viņi būtu sarīkojuši vēl vienu sprādzienu, lai iekļūtu ieroču laboratorijā? es jautāju. Nita apgalvoja, ka tādējādi tiktu iedarbināta papildu drošības sistēma, bet man tas šķita acīm redzams risinājums viņu problēmai.

-    Gaisā tiktu izplatīts serums… tāds serums, pret kuru nepalīdz sejas maskas, jo tas uzsūcas caur ādu, Deivids atbild. Tam nevar pretoties pat cilvēki ar tīriem gēniem. Man nav ne jausmas, kā Nita par to zina, jo šī informācija nav publiski pieejama, taču to droši vien noskaidrosim citreiz.

-    Ko šis serums dara?

Vīrieša smaids izplēn un lūpas saviebjas.

-    Teiksim tā: Nita labprātāk visu mūžu pavadītu cietumā, nevis saskartos ar šo serumu.

Viņam taisnība. Nekas vairāk nav jāsaka.

Trīsdesmit trešā nodaļa tobiass

-    PASKAT, KAS ATNĀCIS, Pīters novelk, kad pārkāpju pār guļamtelpas slieksni. Nodevējs.

Gan uz viņa gultas, gan uz lāviņas tai blakus ir izsvaidītas kartes: baltas, gaišzilas un nespodri zaļas, un visas mani savādi pievelk. Pīters uz katras ir uzvilcis nelīdzenu apli tas ieskauj mūsu pilsētu Čikāgu. Viņš iezīmē teritoriju, kurā ir bijis.

Ar katru nākamo karti aplis sarūk, līdz no tā ir palicis tikai košsarkans punkts gluži kā asins lāse.

Es atkāpjos, bīdamies no tā, ko nozīmē būt tik mazam.

-   Ja tev šķiet, ka esi morāli pārāks par mani, tad kļūdies, es paziņoju. Kam tev tās kartes?

-    Ir grūti saprast, ka pasaule ir tik liela, viņš atbild. Daži Biroja cilvēki man palīdz vairāk par to iemācīties. Par planētām, zvaigznēm, ūdenstilpēm un tā tālāk.

Pīters runā pavisam mierīgi, tomēr drudžainā skribelēšana uz kartēm liecina, ka viņa interesei nav nekāda sakara ar mieru tā ir apsēstība. Reiz biju tikpat apsēsts ar savām bailēm un nemitīgi pūlējos tām rast skaidrojumu, atkal un atkal.

-    Vai tas palīdz? es jautāju, atskārzdams, ka ne reizi neesmu ar Pīteru runājis bez ldiegšanas. Tiesa, viņš to bija pelnījis, taču es par šo puisi neko nezinu. No jauniesaukto saraksta tik tikko atminos viņa uzvārdu. Heizs. PIters Heizs.

-    Savā ziņā. Viņš paņem vienu no lielākajām kartēm. Tajā ir redzama visa zemeslode, saplacināta kā miklas pika. Es to pētu pietiekami ilgi, lai izprastu attēlā redzamos veidolus: zilos ūdens klaidus un daudzkrāsainās sauszemes salas. Uz vienas no tām vīd sarkans punkts, un PIters uz to norāda. Tas ietver visas vietas, kur jelkad esam bijuši. To zemes gabalu varētu izgriezt un nogremdēt okeānā, un neviens pat nepamanītu.

Mani jau atkal pārņem bailes par savu lielumu.

-    Laikam gan. Nu un?

-    Nu un? Viss, par ko esmu raizējies, ko esmu teicis un darījis… Kā tam var būt nozīme? Pīters papurina galvu. Tādas nav.

-    Ir gan, es iebilstu. Uz tā zemes gabala dzīvo cilvēki, ikviens no viņiem ir atšķirīgs, un viss, ko viņi dara, kaut ko nozīmē.

Pīters vēlreiz pašūpo galvu, un es pēkšņi iedomājos, vai šādi viņš sevi mierina: iegalvojot, ka paša pastrādātās ļaundarības ir nesvarīgas. Milzīgā planēta, kas mani biedē, viņam šķiet kā patvērums, kur iespējams pazust, neizcelties un neatbildēt par savu rīcību.

Pīters pieliecas, lai atsietu kurpju auklas.

-    Vai esi izstumts no savu pielūdzēju grupas?

-    Nē, es automātiski atsaucos un tad piebilstu: Varbūt. Bet viņi nav mani pielūdzēji.

-    Kā tad! Gandrīz vai Kvarta kults.

Man neizdodas apspiest smieklus.

-    Ko, tev skauž? Vai gribi pats savu psihopātu kultu?

Viena no viņa uzacīm paceļas.

-   Ja es būtu psihopāts, tad jau sen būtu tevi nožmiedzis, kamēr guli.

-    Un, bez šaubām, pievienojis manus acābolus savai kolekcijai.

Ari Pīters iesmejas, un es attopos, ka jokoju un sarunājos ar jauniņo, kurš Edvardam izdūra aci un mēģināja nogalināt manu meiteni ja viņa vēl ir mana meitene. Tomēr viņš arī ir Drošsirdis, kurš mums palīdzēja pārtraukt simulēto uzbrukumu un izglāba Trisu no šausmīgas nāves. Nezinu, kuram darbam vajadzētu mani vairāk satraukt. Varbūt tie visi jāaizmirst un jāļauj viņam sākt no jauna.

-    Iespējams, tev derētu pievienoties manam nīsto cilvēku klubiņam, Pīters liek priekšā. Pagaidām mēs ar Keilebu esam vienīgie biedri, bet, ņemot vērā, cik viegli ir izpelnīties tā skuķa dusmas, mūsu skaits nešaubīgi augs.

Es sastingstu.

-    Tev taisnība, viņas dusmas ir viegli izpelnīties. Tikai jāmēģina viņu nogalināt.

Vēders saraujas čokurā. Es viņu gandrīz nogalināju. Ja viņa būtu stāvējusi tuvāk sprādziena epicentram, tad, tāpat kā Ūrija, klusi un rāmi gulētu slimnīcā, savienota ar dažādām caurulēm.

Nav brīnums, ka viņa nezina, vai grib palikt kopā ar mani.

Pirmītējais miers ir pagaisis. Nespēju aizmirst, ko Pīters ir pastrādājis, jo viņš nav mainījies. Viņš joprojām ir tas pats cilvēks, kurš bija gatavs nonāvēt, sakropļot un iznīcināt, lai tikai būtu pirmais starp jauniņajiem. Un nespēju aizmirst arī to, ko esmu pastrādājis pats. Es pieceļos.

Pīters atbalstās pret sienu un savij pirkstus uz vēdera.

-    Esmu ievērojis: ja viņa kādu atzīst par bezvērtīgu, tad visi seko viņas piemēram. Tā ir savāda prasme, ņemot vērā, ka viņa bija tikai garlaicīga Stīvā, vai ne? Un varbūt tāda vara ir par lielu vienam cilvēkam. Kā tev šķiet?

-    Viņa prot nevis kontrolēt citu domas, es atbildu, bet vairumā gadījumu precīzi novērtēt cilvēkus.

Pīters aizver acis.

-    Kā teiksi, Kvart.

Muskuļi ir tik saspringti, ka šķiet tie pārtrūks. Atstāju guļamtelpu un kartes ar sarkanajiem apļiem, lai gan īsti nezinu, kurp doties.

Man Trisa vienmēr ir likusies pievilcīga, kaut ari nespēju izskaidrot, kādēļ, un arī viņa pati to neapzinās. Nekad neesmu viņu tāpēc ienīdis vai no viņas baidījies tā kā Pīters, taču līdz šim pats esmu atradies augstu ietekmes ķēdē, tādēļ nejutos apdraudēts. Tagad esmu zaudējis savu vietu un mani pārņem aizvainojums, tikpat stiprs un nepārprotams kā uz rokas uzlikta plauksta.

Atkal attopos ātrija dārzā, un šoreiz logos deg gaisma. Saules staros puķes izskatās skaistas un mežonīgas gluži kā nekustīgi, laikā sastindzināti plēsīgi radījumi.

Ātrijā ieskrien Kara. Viņas mati ir izspūruši un viļņojas pāri pierei.

-Lūk, kur tu esi! Šeit ir biedējoši viegli pazaudēt cilvēkus.

-    Kas lēcies?

-    Nu… vai tev viss ir kārtībā, Kvart?

Es tik spēcīgi iekožu lūpā, ka tā iesmeldzās.

-    Viss ir labi. Kas noticis?

-    Mēs rīkojam sanāksmi, un tev ir jāpiedalās.

-    Kas ir "mēs"?

-    ĢB cilvēki un ĢB atbalstītāji, kuri nevēlas, lai Birojs par šo to paliktu nesodīts, Kara atsaucas un piešķiebj galvu. Viņi prot plānot labāk par tiem dumpiniekiem, ar kuriem tu pēdējoreiz sasējies.

Nobrīnos, kurš viņai to izstāstījis.

-    Tu zini par uzbrukuma simulāciju?

-Vēl vairāk es mikroskopā atpazinu simulācijas serumu, kad Trisa man to parādīja, viņa atbild. Jā, es zinu.

Es papurinu galvu.

-    Es tajā padarīšanā vairs neiesaistīšos.

-Nemuļķojies! Kara iebilst. Patiesība, kuru tu

dzirdēji, nav mainījusies. Šie ļaudis joprojām ir atbildīgi par gandrīz visu Nesavtīgo nāvi, Drošsiržu prātu paverdzināšanu un mūsu dzīvesveida sagraušanu, un kaut kas lietas labā ir jādara.

Neesmu pārliecināts, vai vēlos uzturēties vienā istabā ar Trisu, saprotot, ka mūsu attiecības kuru katru mirkli var pārtrūkt, un juzdamies tā, it kā stāvētu kraujas malā. Ja viņu neredzu, ir vieglāk iztēloties, ka tas nenotiek. Bet Kara to visu pasaka tik skaidri, ka nākas piekrist: jā, kaut kas ir jādara.

Jaunā sieviete satver mani aiz rokas un aizved pa viesnīcas gaiteni. Zinu, ka viņai ir taisnība, taču joprojām šaubos un neesmu drošs, vai būtu prātīgi piedalīties vēl vienā sacelšanās mēģinājumā. Tomēr jau dodos tam pretī un daļa no manis ar prieku pieņem iespēju atkal kustēties, nevis stingi sēdēt pie mūsu pilsētas novērošanas kameru ierakstiem, kā to darīju.

Pārliecinājusies, ka es sekoju, Kara atlaiž manu roku un aizliek aiz ausīm izspūrušās matu šķipsnas.

-    Ir savādi tevi redzēt drēbēs, kas nav zilā krāsā, es nosaku.

-    Manuprāt, ir laiks par to aizmirst, viņa atbild. Pat ja varētu atgriezties pagātnē, šobrid es to vairs negribētu.

-    Vai tad tu neilgojies pēc kopienām?

-    Godīgi sakot, ilgojos gan. Kara paraugās uz mani. Kopš Vila nāves ir aizritējis pietiekami daudz laika, un tagad, uzlūkojot viņa māsu, es vairs neredzu nelaiķi; redzu tikai Karu. Es viņu pazīstu krietni ilgāk nekā viņas brāli. Karai piemīt drusciņa Vila labsirdības tieši tik, lai varētu viņu paķircināt tā, ka viņa neapvainojas. Mācīto kopienā es biju savā elementā. Tik daudz cilvēku, kuri velta visas pūles tam, lai pētītu un izgudrotu… tas bija brīnišķīgi. Tomēr tagad zinu, cik liela ir pasaule un… Nu, rezultātā laikam esmu izaugusi no savas kopienas. Kara sarauc uzacis. Atvaino, vai tas izklausījās iedomīgi?

-    Kāda starpība?

-    Dažiem tas ir svarīgi. Priecājos, ka nepiederi pie viņiem.

Nespēju neievērot, ka ceļā uz sapulci daļa garāmgājēju mani apšauda ar naidīgiem skatieniem vai met līkumu. Jau agrāk esmu bijis nīsts un ignorēts, jo esmu nepiederīgo tirānes Evelīnas Džonsones dēls, tomēr tagad apkārtējo attieksme mani satrauc vairāk nekā senāk. Tagad apzinos: esmu šo naidu nopelnījis un viņus visus nodevis.

Kara ierunājas:

-    Nepievērs viņiem uzmanību. Viņiem nav ne jausmas, ko nozīmē izdarīt smagu izvēli.

-    Varu saderēt, ka tu nebūtu tā rīkojusies.

-    Tikai tādēļ, ka man mācīja būt piesardzīgai, ja nezinu visu informāciju, turpretī tev ieaudzināja, ka risks var lieliski atmaksāties. Viņa iesāņus paraugās uz mani.

-    Vai kā šajā gadījumā neatmaksāties nemaz.

Kara apstājas pie durvīm uz laboratoriju, kur strādā Metjū un viņa uzraugs, un pieklauvē. Metjū paver durvis un iekožas ābolā, kuru tur rokā. Viņam pa pēdām ieejam kabinetā, kurā atklāju, ka neesmu Citādais.

Trisa stāv blakus Kristīnai, kura mani uzlūko tā, it kā es būtu kaut kas pretīgs un izmetams. Kaktā pie durvīm klukn Keilebs ar zilumu izraibinātu seju. Grasos jautāt, kas ar viņu noticis, bet tad pamanu tumšākus pleķus uz Trisas pirkstu kauliņiem. Turklāt meitene uzkrītoši neskatās uz brāli.

Un uz mani.

-    Laikam visi esam klāt, Metjū ierunājas. Labi… tātad… hm… Trisa, man tas galīgi nepadodas.

-    Nepadodas gan, meitene ar platu smaidu apstiprina, un manī uzmutuļo greizsirdība. Viņa noklepojas.

-     Mēs zinām, ka tie cilvēki ir atbildīgi par uzbrukumu Nesavtīgajiem un viņiem vairs nevar uzticēt mūsu pilsētas drošību. Mēs zinām, ka kaut kas ir jādara lietas labā un iepriekšējais mēģinājums to paveikt bija… Trisas acis sastop manējās, un es saraujos. Nepārdomāts, viņa pabeidz. Mēs varam rīkoties gudrāk.

-    Ko tu iesaki? Kara jautā.

-    Šobrīd tikai vēlos parādīt visiem to patieso seju, Trisa atbild. Mītnes iedzīvotāji noteikti nezina, ko viņu vadoņi ir pastrādājuši, un, manuprāt, to vajadzētu celt gaismā. Varbūt tiks ievēlēti jauni līderi, kuri eksperimentu dalībniekus neuzskatīs par bezvērtīgiem. Man iešāvās prātā, ka varētu sarīkot plaša mēroga "inficēšanos" ar patiesības serumu…

Atminos, kā patiesības serums smagi piepildīja tukšumu plaušās, vēderā un sejā. Atceros, cik neticami šķita, ka Trisa ir pacēlusi šo smagumu tiktāl, lai varētu melot.

-    Tas neder, es iebilstu. Viņi ir ĢT, vai aizmirsi? Patiesības serums neietekmē ĢT cilvēkus.

-Tā gluži nav, Metjū iestarpina, satverdams ap kaklu apsieto saitīti un grozīdams to pirkstos. Neesam novērojuši, ka daudzi Citādie spētu pretoties patiesības serumam. Pēdējā laikā šādu prasmi ir izrādījusi tikai Trisa. Daži cilvēki serumiem pretojas labāk par citiem ņem par piemēru kaut vai pats sevi, Tobias. Puisis parausta plecus. Tomēr tieši tāpēc es uzaicināju tevi, Keileb. Tu jau esi strādājis ar serumiem un, iespējams, par tiem zini tikpat daudz, cik es. Varbūt varam izveidot patiesības serumu, kura iedarbību būtu grūtāk atvairīt.

-    Es vairs nevēlos iesaistīties tādā darbā, uzrunātais atbild.

-    Ak, aizveries… Trisa iesāk, bet Metjū viņu pārtrauc.

-    Lūdzu, Keileb! viņš saka.

Keilebs saskatās ar Trisu. Puiša seja un meitenes pirkstu kauliņi ir gandrīz vienādā krāsā: purpursārti un zilzaļi, kā apgleznoti ar tinti. Tā notiek, kad sakaujas brālis ar māsu, viņu ievainojumi ir vienādi. Keilebs atkal atslīgst pret letes malu, atbalstīdams pakausi pret metāla atvilktnēm.

-    Labi, viņš piekāpjas. Ar noteikumu, ka tu apsoli to neizmantot pret mani, Beatrise.

-    Kādēļ lai es to darītu?

-    Es varu palīdzēt, Kara piesakās, paceldama roku. Kā Mācītā ari es esmu strādājusi ar serumiem.

-    Lieliski! Metjū sasit plaukstas. Trisa tikmēr tēlos spiegu.

-    Un es? Kristīna jautā.

-    Cerēju, ka jūs ar Tobiasu parunāsiet ar Redžiju, Trisa atsaucas. Deivids man nestāstīja par papildu drošības sistēmu ieroču laboratorijā, bet nevar būt, ka par to zina tikai Nita.

-    Tu gribi, lai parunāju ar puisi, kurš sarīkoja sprādzienu un izraisīja Ūrijas komu? Kristīna izgrūž.

-Jums nav jādraudzējas, Trisa saka, tev tikai jāizdibina, ko viņš zina. Tobiass tev palīdzēs.

-Man nevajag Kvartu, pati tikšu galā! Kristīna atcērt.

Meitene uz pārbaužu galda paknosās, ar augšstilbu ieplēsdama uz galda uzklāto papīru, un skābi paglūn uz mani. Acu priekšā viņa noteikti redz Ūrijas neizteiksmīgo seju. Šķiet, man kaut kas ir iestrēdzis rīklē.

-    Vispār tev mani vajag gan, jo viņš man jau uzticas, es šalcu. Un tie cilvēki ir ļoti noslēpumaini, tā ka būs jārīkojas viltīgi.

-    Varu būt arī viltīga, Kristīna attrauc.

-    Nē, nevari vis.

-    Viņam ir taisnība… Trisa smaidot noskandē.

Kristīna iedunkā draudzeni, un Trisa uzsit viņai pa

muguru.

-    Tātad esam vienojušies, Metjū saka. Manuprāt, vajadzētu satikties pēc tam, kad Trisa būs piedalījusies padomes sēdē, kura notiks piektdien. Pulksten piecos pulcēsimies šeit.

Viņš pieiet pie Karas un Keileba un sāk runāt par ķīmiskiem savienojumiem, kurus es līdz galam nesaprotu. Kristīna atstāj telpu un, ejot prom, ar plecu man uzgrūžas. Trisa paceļ acis un sastop manu skatienu.

-    Mums jāparunā, es bilstu.

-    Labi, meitene piekrīt, un es viņai pa pēdām izeju gaitenī.

Gaidām pie durvīm, līdz pārējie būs aizgājuši. Trisa ir uzrāvusi plecus, it kā censtos kļūt vēl mazāka un izkūpēt gaisā, un mēs stāvam pārāk tālu viens no otra: katrs savā koridora pusē. Mēģinu atcerēties, kad viņu pēdējoreiz noskūpstīju, taču neizdodas.

Beidzot esam palikuši divatā un gaitenī valda klusums. Plaukstas iekņudas un notirpst kā vienmēr, kad krītu panikā.

-    Kā tev šķiet, vai jelkad man piedosi? es jautāju.

Trisa papurina galvu, bet atbild:

-    Nezinu. Manuprāt, ar to vēl jātiek skaidrībā.

-    Tu zini… Tu taču zini, ka es negribēju nodarīt pāri Ūrijam, vai ne? Paraugos uz šuvēm, kas stiepjas pāri meitenes pierei, un piebilstu: Un tev arī ne. Nevēlējos nodarīt pāri nevienam no jums.

Trisa ar kāju sit takti pret grīdu, un šī kustība sašūpo viņas augumu. Viņa pamāj ar galvu.

-    Zinu.

-    Man vajadzēja kaut ko darīt, es turpinu. Vajadzēja.

-    Bija daudz cietušo, meitene saka. Tādēļ vien, ka tu neklausījies manī, jo un tas ir pats ļaunākais, Tobias, jo uzskatīji mani par mazisku un greizsirdīgu meiteni. It kā es būtu tikai vieglprātīga sešpadsmitgadniece, pareizi?

-    Es tevi nekad nesauktu par vieglprātīgu vai mazisku, es stingri atbildu. Tiesa, domāju, ka tu nespried gluži skaidri, bet tas arī viss.

-    Ar to pietiek. Trisa ievij pirkstus sev matos. Tas atkal un atkal atkārtojas, vai ne? Tu mani necieni tik ļoti, cik apgalvo. Sirds dziļumos tu joprojām uzskati, ka neesmu spējīga uz saprātīgiem spriedumiem…

-    Tā nav! es Ievēli iebilstu. Es tevi cienu vairāk par jebkuru citu. Tomēr šobrīd ir grūti pateikt, kas tevi īsti kaitina: tas, ka pieņēmu muļķīgu lēmumu, vai arī tas, ka nepiekritu tev.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē: kaut gan tu apgalvoji, ka gribi, lai esam godīgi viens pret otru, manuprāt, patiesībā tu vēlējies, lai vienmēr tev piekāpjos.

-    Nespēju noticēt, ka tu to saki! Tu kļūdījies…

-Jā, es kļūdījos! Nu jau es auroju. Nezinu, kur radušās aklās, mežonīgās dusmas, bet tās mutuļo manī un ir spēcīgākās izjūtas, ko esmu piedzīvojis pēdējo dienu laikā. Es kļūdījos un savārīju milzu ziepes! Mana labākā drauga brālis ir tikpat kā miris! Un tagad tu izturies kā māte un mani sodi, jo nerīkojos tā, kā tu man liki. Redzi, Trisa, tu neesi mana māte un nediktēsi, ko man darīt un ko izvēlēties!

-    Beidz kliegt uz mani, meitene klusu saka un beidzot mani uzlūko. Viņas acīs esmu redzējis daudz ko mīlestību, ilgas un ziņkāri -, taču tagad tajās gail vienīgi dusmas. Vienkārši izbeidz.

Trisas klusā balss apdzēš manu niknumu, un es, atslīdzis pret sienu aiz muguras, sabāžu rolcas kabatās. Es negribēju uz viņu kliegt. Nemaz negribēju sadusmoties.

Šokēts nolūkojos, kā pār meitenes vaigiem rit asaras. Jau ilgi neesmu viņu redzējis raudam. Trisa nošņaukājas, norij siekalas un mēģina runāt tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet viņai tas neizdodas.

-    Man tikai vajag laiku, viņa izdveš, klupdama pār katru vārdu. Labi?

-    Labi, es atbildu.

Meitene ar plaukstām noslauka vaigus un dodas prom pa gaiteni. Vēroju viņas gaišmataino galvu, līdz tā nozūd ap stūri, un jūtos kails, palicis bez vairoga pret sāpēm. Viņas prombūtne smeldz visskaudrāk.

Trīsdesmit ceturta nodaļa trĪsa

-    LŪK, ARĪ VIŅA, Amārs ierunājas, kad tuvojos pulciņam. Nāc, es tev iedošu vesti, Trisa!

-    Vesti…? Kā jau Deivids vakar apsolīja, šopēcpusdien es došos uz nomali. Man nav ne jausmas, ko gaidīt, un parasti neziņa mani satrauktu, tomēr pēdējo dienu laikā esmu pārāk nomocījusies, lai kaut ko justu.

-    Bruņuvesti. Nomale nav sevišķi droša, vīrietis paskaidro un ņemas pārmeklēt kasti pie durvīm, starp biezām, melnām vestēm meklēdams tādu, kas man derētu. Tā, kuru viņš atrod, tik un tā izskatās krietni par lielu. Piedod, izvēle nav diez cik bagāta. Šī būs laba diezgan. Pacel rokas!

Amārs man uzstīvē vesti un sānos savelk siksnas.

-    Nezināju, ka te būsi arī tu, es atzīstu.

-    Kā tev šķiet, kādu darbu tad es daru Birojā? Klaiņoju apkārt un plēšu jokus? Vīrietis pasmaida. Viņi atrada labu pielietojumu manām Drošsirža prasmēm. Es, tāpat kā Džordžs, strādāju apsardzē. Pārsvarā mēs atbildam par mītni, bet ik reizi, kad jādodas uz nomali, es piesakos doties līdzi.

-    Runājat par mani, ko? iestarpina Džordžs, kurš stāvēja bariņā pie durvīm. Sveika, Trisa! Ceru, ka viņš nestāsta neko sliktu.

Džordžs apmet roku Amāram ap pleciem, un abi sasmaidās. Džordžs izskatās labāk nekā pēdējoreiz, kad viņu redzēju, tomēr sēras ir atstājušas pēdas viņa sejā un atņēmušas smieklu krunciņas acu kaktiņos un bedrīti vaigā.

-    Domāju, mums vajadzētu sadabūt viņai ieroci, Amārs saka un paraugās uz mani. Parasti potenciālie nākotnes padomnieki netiek pie šaujamā, jo viņiem nav ne jausmas, no kura gala tam ķerties klāt, bet ir diezgan skaidrs, ka tu proti ar to apieties.

-    Viss kārtībā, es iebilstu, man nevajag…

-    Nē, tu droši vien šauj labāk par vairumu patrulētāju, Džordžs piebalso. Mūsu komandā noderētu vēl kāds Drošsirdis. Tūlīt atnesīšu tev ieroci!

Pēc dažām minūtēm esmu bruņota un kopā ar Amāru eju uz kravas mašīnu. Abi iekāpjam pašā aizmugurē, Džordžs un sieviete, vārdā Anna, iekārtojas vidū, savukārt priekšā apsēžas divi vecāki drošības virsnieki: Džeks un Violeta. Kravas kasti sedz raupjš, melns audekls. Aizmugures durvis no ārpuses šķiet necaurredzamas un tumšas, turpretī no iekšpuses caur tām var redzēt, kurp braucam. Esmu iespiesta starp Amāru un aprīkojuma kaudzēm, kas neļauj saskatīt mašīnas priekšgalu. Džordžs paraugās pāri grēdai un, kad auto uzsāk ceļu, pasmīn, bet citādi esmu divatā ar Amāru.

Vēroju, kā mītnes teritorija sarūk un pazūd skatienam. Braucam cauri dārziem un garām celtnēm, kuras ieskauj galveno ēku; aiz tās pavīd baltās, nekustīgās lidmašīnas. Sasniedzam žogu, un vārti mūsu priekšā atveras. Dzirdu Džeku runājam ar kareivi pie ārējās

sētas: Džeks informē par mūsu plāniem un kravas kastes saturu to raksturo virkne man nesaprotamu vārdu un tad beidzot esam brīvi.

Ievaicājos:

-    Kāds ir šīs patruļas mērķis? Ja neskaita vajadzību man parādīt, kā te viss ir iekārtots.

-    Mēs paturam nomali acīs tā ir tuvākā ģenētiski bojāto cilvēku apmetne ārpus Biroja teritorijas. Pārsvarā tikai pētām ģenētiski neveselo ļaužu uzvedību, Amārs stāsta. Bet pēc uzbrukuma Deivids kopā ar padomi nolēma, ka viņi rūpīgāk jānovēro, lai nekas tamlīdzīgs neatkārtotos.

Pabraucam garām tādām pašām drupām kā tās, kuras redzēju pa ceļam, dodoties prom no pilsētas: ēkas grūst pašas no sava svara, augi neierobežoti pārņem zemi, lauzdamies cauri betonam.

Es nepazīstu Amāru un viņam līdz galam neuzticos, tomēr pajautāju:

-    Vai tu tam tici? Tam, ka bojāti gēni ir vainīgi pie… visa šī te?

Visi viņa vecie draugi no eksperimenta bija ĢB. Vai Amārs patiešām domā, ka viņi ir bojāti un ar viņiem kaut kas nav kārtībā?

-    Un tu ne? viņš atvaicā. Manuprāt, šī zeme ir pastāvējusi ļoti ilgu laiku. Ilgāk, nekā spējam iztēloties. Pirms Tīrības kara neviens nebija izdarījis neko šādu, vai ne? Vīrietis novēcina roku mums apkārt.

-    Nezinu gan, es nosaku. Grūti noticēt, ka nekas tāds nav noticis.

-    Tu gan esi sliktās domās par cilvēka dabu.

Es neatbildu.

Vīrietis turpina:

-Ja mūsu vēsturē būtu vēl kāda tamlīdzīga lappuse, Birojs par to zinātu.

Izklausās naivi, ņemot vērā, ka Amārs ir dzīvojis manā pilsētā un vismaz ekrānos redzējis, cik daudz noslēpumu mēs glabājam cits no cita. Evelīna mēģināja valdīt pār cilvēkiem, sagrābjot ieročus, savukārt Džanīna tiecās vēl augstāk. Viņa zināja: kontrolējot vai manipulējot ar informāciju, nevajag spēku, lai kādu nospiestu zem savas tupeles. Visi pakļausies labprātīgi.

Tieši to dara Birojs un droši vien arī pārējā valdība: viņi audzina cilvēkus tā, lai tie laimīgi dzīvotu viņu grožos.

Bridi klusējam, un vienīgā skaņa ir ekipējuma grabēšana un dzinēja rūcieni. Sākumā nopētu ik celtni, kurai pabraucam garām, un prātoju, kas tur agrāk dzīvoja, bet pēc kāda laika ēkas saplūst kopā. Cik daudz dažādu drupu ir jāaplūko, pirms tās visas nosauc vienā vārdā par drupām?

-Gandrīz jau esam nomalē! Džordžs uzsauc no mašīnas vidus. Šeit apstāsimies un tālāk iesim kājām. Ņemiet aprīkojumu un ķerieties pie darba visi, izņemot Amāru, kuram vajadzētu pieskatīt Trisu. Trisa, tu drīksti kāpt ārā un aplūkot apkārtni, bet paliec kopā ar Amāru.

Šķiet, nervi ir nospriegoti līdz pēdējam un pārtrūks zem vieglākā pieskāriena. Mana māte bēga uz nomali pēc tam, kad bija kļuvusi par liecinieci slepkavībai. Šeit Birojs viņu atrada un izglāba, jo domāja, ka viņas gēni ir veseli. Tagad es došos turp uz vietu, kur viss savā veidā sākās.

Mašīna apstājas, un Amārs atgrūž vaļā durvis. Vienā rokā viņš tur ieroci, bet ar otru pamāj man. Viņam pa pēdām izlecu ārā.

Šeit ir mājas, tomēr to nav ne tuvu tik daudz, cik ir no metāllūžņiem un plastmasas sastiķēto mitekļu, kuri sabūvēti tik cieši kopā, it kā cits citu noturētu stāvus. Šaurajās ejās starp tiem redzu cilvēkus, pārsvarā bērnus: viņi pārdod priekšmetus no paplātēm, stiepj spaiņus ar ūdeni vai uz atklātas uguns gatavo maltīti.

Kad tuvākie nomalnieki mūs pamana, kāds zēns metas skriešus, saukdams:

-Uzbrukums! Uzbrukums!

-    Neņem galvā, Amārs man saka. Viņi domā, ka esam kareivji. Tie dažkārt iebrūk nomalē, lai aizvestu bērnus uz bāreņu patversmēm.

Laižu šo piezīmi gar ausīm un dodos uz priekšu pa vienu no ejām; vairums iemītnieku ņem kājas pār pleciem vai iesprūk teltīs un nosprosto ieeju ar kartonu vai plēvi. Es viņus redzu pa spraugām sienās; būdelēs nav nekā vairāk par ēdiena un mājsaimniecības piederumu kaudzi vienā pusē un matračiem otrā galā. Ko gan viņi dara ziemā? Un kur ir tualete?

Atminos puķes un koka grīdas Biroja mītnē, tukšās gultas viesnīcā un vaicāju:

-    Vai jūs viņiem palīdzat?

-    Mūsuprāt, labākais veids, kā palīdzēt pasaulei, ir izlabot bojātos gēnus, Amārs noskaita kā no grāmatas. Paēdināt cilvēkus ir kā uzlīmēt plāksteri uz dziļas brūces. Varbūt uz brīdi izdosies apturēt asiņošanu, bet ievainojums nesadzīs.

Man nav, ko atbildēt. Viegli pašūpoju galvu un eju tālāk. Pamazām sāku saprast, kādēļ māte izvēlējās Nesavtīgo, nevis Mācīto kopienu, kā bija paredzēts. Ja viņa patiešām gribēja paglābties no Mācīto augošās korupcijas, tad būtu varējusi pievienoties Sirsnīgajiem vai Taisnprāšiem. Tomēr viņa izraudzījās kopienu, kurā varēja iet talkā bezpalīdzīgajiem, un teju visu mūžu gādāja, lai nepiederīgajiem nekā netrūktu.

Viņi mātei noteikti atgādināja šo vietu nomali.

Novēršos no Amāra, lai viņš neredzētu asaras manās acīs.

-    Iesim uz mašīnu.

-    Vai tev viss ir labi? -Jā-

Pagriežamies, lai ietu atpakaļ, bet tad izdzirdam šāvienus.

Pēc tam atskan sauciens:

-    Palīgā!

Visi pašķīst kur nu kurais.

-    Tas ir Džordžs, Amārs nosaka un aizbrāžas pa eju labajā pusē. Viņam nopakaļ ienirstu starp metāllūžņu celtnēm, bet Amārs ir pārāk ātrs un šī vieta ir īsts labirints. Pēc dažām sekundēm esmu viņu pazaudējusi un palikusi viena.

Ap manu roku sakļaujas kāda plauksta un mani atmuguriski ievelk vienā no alumīnija nojumēm. Iekšā uz sienām blāvi mirdz zila siltinājuma plēve, kas atvaira salu. Grīdu sedz finiera plāksnes, un manā priekšā stāv sīciņa, tieva sieviete ar nosmulētu seju.

-    Nevajadzētu palikt ārā, viņa brīdina. Viņi uzbruks ikvienam, lai cik jauns viņš būtu.

-    Viņi? es pārjautāju.

-Nomalē netrūkst saniknotu cilvēku, sieviete atbild. Daži dusmās grib nogalināt visus, kurus uzskata par ienaidniekiem. Citi rīkojas saprātīgāk.

-    Paldies par palīdzību. Mani sauc Trisa.

-    Esmu Eimija. Apsēdies!

-    Nevaru. Ārā ir mani draugi.

-Tad pagaidi, līdz nemiernieku bars aizskrien tur, kur atrodas tavi draugi, un tad pielavies no aizmugures.

Izklausās gudri.

Es noslīgstu uz grīdas. Ierocis spiežas kājā. Bruņuveste ir tik stīva, ka ir grūti atrast ērtu pozu, tomēr pacenšos izskatīties atslābinājusies. Ārā dzirdu skrienošus soļus un klaigas. Eimija pabīda sāņus plēves stūri, lai paraudzītos laukā.

-    Tātad tu un tavi draugi jūs neesat kareivji, viņa secina, joprojām raudzīdamās ārā. Tātad jūs esat tie Ģenētiskās labklājības tipi, pareizi?

-Nē, — es atsaucos. — Nu, viņi ir, bet es nāku no pilsētas. No Čikāgas.

Eimija paceļ uzacis.

-    Sasodīts! Vai tā ir izformēta?

-    Vēl ne.

-    Žēl gan.

-    Žēl? Es saraucu pieri. Jūs taču runājat par manām mājām.

-Zini, tavas mājas uztur pārliecību, ka cilvēki ar bojātiem gēniem ir jāārstē ka viņi vispār ir bojāti, kaut gan viņi mēs tādi neesam. Tāpēc ir gan žēl, ka eksperimenti joprojām darbojas. Es neatvainošos, ka to pateicu.

Nebiju par to domājusi tā. Manuprāt, Čikāgai ir jāturpina pastāvēt, jo tur dzīvoja cilvēki, kurus esmu zaudējusi, un tur rit dzīve, ko agrāk mīlēju, lai gan nu tā ir izkropļota. Tomēr man neienāca prātā, ka pilsētas eksistence varētu kaitēt ļaudīm ārpus tās robežām, kuri vēlas vien to, lai viņus atzītu par veseliem.

-    Tev laiks iet, Eimija saka, nolaizdama plēves stūri. Viņi droši vien atrodas vienā no pulcēšanās vietām uz ziemeļrietumiem no šejienes.

-    Vēlreiz paldies jums, es nosaku.

Sieviete pamāj ar galvu, un es, finierim čīkstot zem kājām, pieliekusies atstāju improvizēto mājokli.

Žigli soļoju pa ejām, priecādamās, ka mūsu ierašanās ir izkliedējusi cilvēku drūzmu un neviens man neaizšķērso ceļu. Pārlēcu pāri… es pat negribu zināt, kas tā par peļķi, un nokļūstu tādā kā pagalmā, kur stāv garš, izstīdzējis puika un tēmē uz Džordžu.

Zēnam apkārt ir sapulcējies neliels ļaužu bariņš. Viņi ir savā starpā sadalījuši Džordža novērošanas aprīkojumu un to iznīcina, dauzīdami ar kājām, akmeņiem un āmuriem.

Gūsteknis notver manu skatienu, bet es steigšus pielieku pirkstu pie lūpām. Tagad atrodos aiz ļaužu pulciņa; puika ar šaujamo nenojauš manu klātbūtni.

-    Nolaid ieroci, Džordžs saka.

-    Nē! zēns atcērt. Viņa blāvo acu skatiens šaudās no Džordža uz vērotājiem visapkārt un tad atkal atpakaļ. Es pamatīgi nopūlējos, lai to sadabūtu, un tev neatdošu.

-    Tad vienkārši… ļauj man iet. Vari to paturēt.

-    Vispirms pasaki, uz kurieni jūs vedat mūsējos! puika uzbrēc.

-    Mēs jūsējos neesam aiztikuši, Džordžs saka. Mēs esam nevis kareivji, bet zinātnieki.

-    Kā tad! zēns nošņāc. Un bruņuveste? Ja tās nav kareivju parpalas, tad esmu bagātākais sīkais visos Štatos. Tagad atbildi uz jautājumiem!

Pavirzos atpakaļ, aiz nojumes, tad pastiepju roku ar ieroci gar tās sānu un uzsaucu:

-Ei!

Cilvēki visi kā viens pagriežas, bet puika nepārtrauc tēmēt uz Džordžu, kā biju cerējusi.

-    Es tevi turu uz grauda, es paziņoju. Tinies, un es tev ļaušu aiziet.

-    Es viņu nošaušu! zēns atcērt.

-    Es nošaušu tevi, es saku. Mēs strādājam valdības labā, bet neesam kareivji. Mums nav ne jausmas, kur ir jūsējie. Ja palaidīsi viņu vaļā, mēs mierīgi dosimies prom. Ja viņu nogalināsi, es garantēju, ka drīz ieradīsies kareivji un tevi arestēs, un viņi nebūs tik labvēlīgi kā mēs.

Tajā brīdī Džordžam aiz muguras pagalmā ienāk Amārs un kāds no skatītājiem ieķērcās:

-    Viņiem ir papildspēki!

Pūlis zibenīgi izklīst. Zēns ar ieroci nozūd tuvākajā ejā, atstādams Džordžu, Amāru un mani trijatā. Tomēr nenolaižu ieroci, gadījumā ja viņi nolemtu atgriezties.

Amārs apvij rokas apkārt Džordžam, un izglābtais gūsteknis ar dūri uzsit viņam pa muguru. Amārs pāri Džordža plecam mani uzlūko.

-    Vai tu joprojām neuzskati, ka visās šajās nelaimēs ir vainojami bojāti gēni?

Paeju garām kādai nojumei un durvju ailā ieraugu mazu, kamolā sarāvušos meitenīti, kura ar abām rokām apķērusi ceļgalus. Viņa mani ievēro pa spraugu plēves slāņos un klusi iešņukstas. Ieprātojos, kurš vainīgs pie tā, ka šie ļaudis tik ļoti baidās no kareivjiem. Un kādēļ zēns bija tik izmisis, ka riskēja pavērst ieroci pret vienu no viņiem.

-    Nē, es atbildu. Neuzskatu vis.

Es zinu, kuri ir īstie vainīgie.

* * *

Kad atgriežamies pie mašīnas, Džeks un Violeta uzstāda novērošanas kameru, kuru nav nozaguši nomalnieki. Violetai rokās ir planšete ar garu skaitļu virkni, un viņa tos nosauc Džekam, kurš skaitļus ieprogrammē savā ekrānā.

-    Kur jūs bijāt palikuši? viņš jautā.

-    Mums uzbruka, Džordžs paskaidro. Tūlīt pat jādodas prom.

-    Par laimi, šīs ir pēdējās koordinātas, Violeta saka. Kustamies!

Mēs atkal sakāpjam mašīnā. Amārs mums aiz muguras aizvelk ciet durvis, un es, uzlikusi drošinātāju, nolieku pistoli uz grīdas, priecādamās no tās atbrīvoties. Kad no rīta pamodos, man ne prātā nenāca, ka šodien uz kādu tēmēšu ar nāvējošu ieroci. Tāpat negaidīju, ka redzēšu tādus dzīves apstākļus.

-    Tas tāpēc, ka esi audzināta kā Nesavtīgā, Amārs ierunājas. Tādēļ tu to vietu ienīsti. Tas ir skaidrs.

-    Tam ir vēl citi iemesli.

-    Kaut ko tamlīdzīgu esmu novērojis arī Kvartā. No Nesavtīgo kopienas nāk ļoti nopietni cilvēki, kuri uzreiz redz, kas citiem nepieciešams, viņš turpina. Esmu pamanījis: pārbēgot pie Drošsiržiem, dažādu kopienu pārstāvjiem veidojas konkrēti uzvedības modeļi. Mācītie, kuri izvēlas Drošsiržus, pārsvarā kļūst nežēlīgi un varmācīgi. Taisnprāši Drošsiržu kopienā ir pārgalvīgi andrenalīna tīkotāji, kuri tā vien meklē iespēju izkauties. Savukārt Nesavtīgie, iestājoties Drošsiržu rindās, kļūst… nezinu, laikam par kareivjiem. Revolucionāriem.

-    Viņš varētu tāds būt, ja vairāk sev uzticētos, Amārs piebilst. Ja Kvarts neapšaubītu katru savu soli, tad, manuprāt, viņš kļūtu par sasodīti labu vadoni. Vienmēr esmu tā domājis.

-    Man šķiet, tev ir taisnība, es piekrītu. Viņš iekuļas nepatikšanās tikai tad, kad seko citu rīkojumiem. Kā tajā ķezā ar Nitu. Un Evelīnu.

Un kā ar tevi pašu? sev jautāju. Arī tu viņu mēģināji pārvērst sekotājā.

Nē, nemēģināju vis, es strīdos sev pretī, taču līdz galam tam nenoticu.

Amārs paloka galvu.

Kā žagas mani atkal un atkal satricina atmiņas par nomalē redzēto. Iztēlojos māti bērnībā sakņupušu kādā nojumē izmisīgi meklējam ieročus, jo tie nozīmē kaut niecīgu drošību, un elpojam smacējošus dūmus, lai ziemā sasildītos. Nesaprotu, kādēļ pēc izglābšanas viņa tik labprāt pameta šo vietu. Māte iesaistījās Biroja dzīvē un visu mūžu strādāja tā labā. Vai viņa aizmirsa, no kurienes ir nākusi?

Tas nav iespējams. Māte vienmēr centās palīdzēt nepiederīgajiem. Varbūt tas nebija tāpēc vien, ka no Nesavtīgajiem to sagaida. Varbūt viņa vēlējās palīdzēt cilvēkiem, kas bija līdzīgi tiem, kurus viņa bija pametusi.

Pēkšņi vairs nespēju domāt nedz par māti, nedz nomali, nedz par visu, ko tur redzēju. Pūlēdamās novērst uzmanību, pieķeros pirmajai domai, kas iešaujas prātā.

-    Tātad jūs ar Tobiasu esat tuvi draugi?

-Vai viņam vispār ir kāds tuvs draugs? Amārs nosaka. Tiesa, es viņam devu iesauku. Vēroju, kā Tobiass stājas pretī bailēm un kā tās viņu nomoka, un nospriedu, ka jauna dzīve nāktu viņam par labu, tā nu sāku viņu dēvēt par Kvartu. Bet, nē, nevaru teikt, ka mēs bijām tuvi draugi. Vismaz ne tik tuvi, cik vēlējos.

Vīrietis atbalsta pakausi pret sienu un aizver acis. Viņa lūpās rotaļājas viegls smaids.

-    Ak tā, es novelku. Vai tev viņš… patika?

-    Kas tev liek tā domāt?

Paraustu plecus.

-    Nu, tu par viņu tā runā.

-    Man viņš vairs nepatīk, ja to tu gribi zināt. Jā, reiz man Tobiass patika, bet bija skaidrs, ka viņš neatbild uz šīm jūtām, tāpēc es likos mierā, Amārs saka. Es priecātos, ja tu to neizpaustu.

-    Tobiasam? Protams, neizpaudīšu.

-    Nē, es gribēju teikt: ja tu nevienam neko neteiktu. Un es nerunāju tikai par to, ko tev izstāstīju par Tobiasu.

Amārs paskatās uz Džordža pakausi, ko var redzēt pāri ievērojami sarukušajai aprīkojuma kaudzei.

Paceltu uzaci uzlūkoju ceļabiedru. Nebrīnos, ka viņi ar Džordžu ir piesaistījuši viens otra uzmanību. Abi ir Citādie, kuriem nācās inscenēt savu nāvi, lai izdzīvotu. Abi ir svešinieki nepazīstamā pasaulē.

-    Tev jāsaprot, Amārs turpina. Birojs ir apsēsts ar vairošanos, lai pēcnācējiem nodotu veselos gēnus. Tā kā mēs ar Džordžu esam ĢT, tad jebkādi sakari, kas nerada spēcīgāku ģenētisko kodu… Tie netiek atbalstīti, tas arī viss.

-    Tev nav par mani jāraizējas. Es neesmu apsēsta ar stipru gēnu radīšanu. Sāji pasmaidu.

-    Paldies, Amārs nosaka.

Dažas sekundes sēžam klusēdami un vērojam drupas, kas, mašīnai uzņemot ātrumu, pārtop izplūdušos krāsu pleķos.

-Zini, man šķiet, ka tu esi Kvartam piemērota, vīrietis nosaka.

Blenžu uz savām klēpī sakļautajām rokām. Negribu skaidrot, ka mums draud šķiršanās. Es Amāru nepazīstu un, pat ja pazītu, nevēlētos par to runāt. Izdvešu tik vien: Ak tā?

-   Jā. Tu viņu padari par labāku cilvēku. Tu to nezini, jo neesi pieredzējusi, bet bez tevis Kvarts ir pavisam citāds. Viņš ir… maniakāls, viegli aizkaitināms, nestabils…

-    Maniakāls?

-    Kā lai vēl sauc cilvēku, kurš atkal un atkal iet cauri savai baiļu panorāmai?

-    Nezinu… Viņš ir apņēmīgs. Es brīdi apdomājos. Drosmīgs.

-    Nūja, protams, bet arī mazliet traks, vai ne? Vairums Drošsiržu labprātāk lēktu aizā, nevis atkārtoti uzturētos savā baiļu panorāmā. Starp drosmi un mazohismu ir robeža, un Kvarta gadījumā tā ir izplūdusi.

-    Man šī robeža nav sveša, es nosaku.

-    Zinu. Amārs pasmīn. Lai nu kā, es tikai gribēju teikt: kad kopā sagrūž divus dažādus cilvēkus, vienmēr rodas problēmas, bet redzu, ka jūsu gadījumā ir vērts tās risināt.

Es saraucu degunu.

-    Sagrūž cilvēkus kopā? Tu nopietni?

Amārs saspiež kopā plaukstas un tās paberzē, uzskatāmi parādīdams savu domu gājienu. Iesmejos, tomēr nespēju ignorēt smeldzi krūtīs.

Trīsdesmit piektā nodaļa tobiass

PIEEJU PIE KRĒSLIEM, kas stāv vistuvāk kontroltelpas logiem, un citu pēc cita pārlūkoju visā pilsētā izvietoto kameru ierakstus, meklēdams savus vecākus. Vispirms atrodu Evelīnu viņa stāv Mācīto mītnes vestibilā un ir sabāzusi galvas kopā ar Terēzi un nepiederīgo vīrieti, kuri manā prombūtnē ir kļuvuši par viņas uzticamākajiem palīgiem. Ieslēdzu skaņu, tomēr neizdodas saklausīt, ko viņi murmina.

Pa logiem kontroltelpas dibensienā redzu tās pašas tukšās, naksnīgās debesis, kas plešas virs pilsētas, tikai šeit zibsnī zilas un sarkanas gaismiņas, iezīmējot lidmašīnu skrejceļus. Grūti noticēt, ka debesis mums ir kopīgas, kaut gan viss pārējais šeit ir tik atšķirīgs.

Nu jau visi kontroltelpā zina, ka naktī pirms uzbrukuma es atslēdzu drošības sistēmu, tomēr miera serumu naktsmaiņas darbiniekiem neiemānīju es to izdarīja Nita. Pārsvarā viņi mani ignorē, iekams netuvojos viņu galdiem.

Citā ekrānā atkal pārlūkoju videomateriālu, meklēdams Markusu vai Johannu, vai jebko, kas ļautu kaut ko uzzināt par Sabiedrotajiem. Ekrānā parādās visa pilsēta: tilts pie Cietsirdības centra, Smaile un Nesavtīgo sektora galvenā caurbrauktuve, Bāze, panorāmas rats un Sirsnīgo lauki, kur tagad strādā visu kopienu locekļi. Bet neviena kamera neparāda to, ko es gribu redzēt.

-    Tu bieži nāc šurp, Kara tuvodamās secina. Vai baidies no pārējās mītnes? Vai arī tam ir cits iemesls?

Viņai taisnība es nudien bieži eju uz kontroltelpu. Tas palīdz nosist laiku, kamēr gaidu Trisas spriedumu un plānu, kā satriekt Biroju, kamēr gaidu kaut ko jebko.

-    Nē, es attraucu. Tikai gribu paturēt acīs vecākus.

-    Vecākus, kurus ienīsti? Jaunā sieviete nostājas man blakus, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Jā, protams, tu gribi ik nomoda mirkli vērot cilvēkus, ar kuriem nevēlies nekādas saistības. Pilnīgi loģiski.

-    Viņi ir bīstami, es iebilstu. Un vēl bīstamāki tāpēc, ka viņu radītos draudus apzinos tikai es.

-    Un ko tu no šejienes iesāksi, ja viņi pastrādās ko šausmīgu? Nosūtīsi dūmu signālu?

Es paglūnu uz Karu.

-    Labi, labi. Viņa padodoties paceļ rokas. Es tikai mēģinu atgādināt, ka tu tagad dzīvo šajā, nevis viņu pasaulē. Tas ari viss.

-    Skaidrs.

Nebiju Mācītos uzskatījis par vērīgiem attiecību vai emociju jautājumos, bet Karas slcadrās acis pamana daudz ko. Manas bailes. Centienus novērst uzmanību no pagātnes. Gandrīz vai metas neomulīgi.

Pavelku attēlu garām vienam no kameras leņķiem, tad apstājos un patinu atpakaļ. Ir vēls, un kadrā valda tumsa, tomēr redzu cilvēkus vienoti kā putnu kāsi pulcējamies ap man nepazīstamu ēku.

-    Viņi to dara, Kara aizrautīgi izdveš. Sabiedrotie uzbrūk!

-Ei! es uzsaucu sievietēm, kuras sēž pie darba galda. Vecākā no viņām, kura vienmēr paglūn uz mani, kad parādos kontroltelpā, paceļ galvu. Divdesmit ceturtā kamera! Ātri!

Sieviete uzsit pa ekrānu, un visi klātesošie sadrūzmējas viņai apkārt. Garāmgājēji gaitenī apstājas un pienāk paskatīties, kas notiek, un es pievēršos Karai.

-    Vai pasauksi pārējos? es jautāju. Manuprāt, viņiem tas būtu jāredz.

Kara plati ieplestām acīm pamāj ar galvu un izsteidzas no kontroltelpas.

Ap svešo celtni sanākušie ļaudis nevalkā uniformu, bet viņiem nav arī nepiederīgo rokas apsēju un ir šautenes. Mēģinu izšķirt kādu pazīstamu seju, taču video ir pārāk izplūdis. Vēroju, kā ļaudis ieņem pozīcijas, sazinādamies ar žestiem un tumšā naktī vēcinādami vēl tumšākus ieročus.

Iekožu īkšķa nagā, nepacietīgi gaidīdams, kad notiks kaut kas jebkas. Pēc dažām minūtēm ierodas Kara, pārējie min viņai uz papēžiem. Kad viņi sasniedz cilvēku bariņu pie galvenajiem ekrāniem, Pīters uzsauc "Atvainojiet!" tik skaļi, lai cilvēki uz viņu atskatītos. Ieraudzījuši balss īpašnieku, viņi pašķiras.

-    Kas tur ir? Pīters noprasa, pienācis tuvāk. Kas notiek?

-    Sabiedrotie ir izveidojuši armiju, es atbildu, norādīdams uz ekrānu kreisajā pusē. To veido visu kopienu locekļi, pat Sirsnīgie un Mācītie. Pēdējā laikā esmu viņus daudz vērojis.

-    Mācītie? Keilebs atkārto.

-     Sabiedrotie ir jauno ienaidnieku nepiederīgo ienaidnieki, Kara paskaidro. Tas nozīmē, ka Mācītajiem un Sabiedrotajiem ir viens mērķis: gāzt Evelīnu.

-    Vai tu teici, ka Sirsnīgie ir iestājušies armijā? Kristīna vēršas pie manis.

-Viņi nepiedalās vardarbībā, bet idejas īstenošanā gan, es atbildu.

-    Pirms dažām dienām Sabiedrotie izlaupīja pirmo ieroču noliktavu, jaunā sieviete pie tuvākā kontroltelpas darba galda pār plecu saka. Šī jau ir otrā. Tur viņi ieguva ieročus. Pēc pirmā reida Evelīna lika lielāko daļu šaujamo pārvietot, bet šī noliktava laikus netika iztukšota.

Mans tēvs zina to pašu, ko Evelīna: lai sagrābtu varu, vajag tikai iedzīt cilvēkos bailes. To paveiks ieroči.

-    Ko viņi grib panākt? Keilebs jautā.

-    Sabiedrotos vada vēlēšanās atgriezties pie pilsētas sākotnējā mērķa, Kara atbild. Nav svarīgi, kāds tas ir: sūtīt pētniekus ārpus žoga, kā lika Edīte Priora un ko mēs sākumā uzskatījām par svarīgu uzdevumu (lai gan tagad esmu atklājusi, ka viņas norādes patiesībā nebija nozīmīgas), vai ar varu atjaunot kopienu sistēmu. Viņi gatavojas uzbrukt nepiederīgo cietoksnim. Tieši to mēs ar Johannu apspriedām, pirms devos prom. Mēs neapsvērām sadarbošanos ar tavu tēvu, Tobias, bet Johanna acīmredzot pati spēj pieņemt lēmumus.

Gandrīz biju aizmirsis, ka pirms aiziešanas no pilsētas Kara vadīja Sabiedrotos. Tagad vairs nezinu, vai viņai rūp kopienu liktenis, tomēr cilvēki viņai nav vienaldzīgi. Par to liecina dedzīgā, tomēr baiļpilnā izteiksme, ar kādu jaunā sieviete vēro ekrānus.

Pat cauri apkārtējo čalām dzirdu šāvienus krakšķus un klikšķus mikrofonos. Pāris reižu piesitu pie ekrāna savā priekšā, un tagad kamera rāda ēkas iekšieni, kur nule ir iekļuvuši iebrucēji. Uz galda stāv nelielu kastu kaudze ar munīciju un dažas pistoles. Tās ir nieks salīdzinājumā ar pārtikušo Biroja cilvēku bruņojumu, taču pilsētā šie ieroči ir zelta vērtē.

Galdu sargā vairāki vīrieši un sievietes ar nepiederīgo apsējiem, bet Sabiedroto pārspēka priekšā viņi ātri vien krīt. Ieraugu starp viņiem pazīstamu seju Zīku, kurš ar pistoles spalu iebelž kādam nepiederīgajam pa žokli. Divu minūšu laikā sargi ir pieveikti un kļuvuši par upuriem lodēm, kuras ieraugu vien tad, kad tās jau ir ietriekušās miesā. Sabiedrotie izklīst pa telpu, kāpdami pāri līķiem tik vienaldzīgi, it kā tie būtu tikai kārtējās drupas, un savāc visu, ko var. Zīks uz galda sakrauj atrastos ieročus, un viņa sejā vīd barga izteiksme, kādu esmu redzējis vien pāris reižu.

Viņš pat nenojauš, kas ir noticis ar Ūriju.

Sieviete pie galda pāris vietās pieskaras pie ekrāna. Viens no mazākajiem ekrāniem virs viņas rāda attēlu kadru no novērošanas kameras ieraksta, kas ir sastindzis konkrētā brīdī. Viņa vēlreiz pieskaras pie ekrāna, palielinot uzņēmumu, kurā ir redzams vīrietis ar īsi apcirptiem matiem un sieviete ar garām, tumšām cirtām, kas aizsedz vienu sejas pusi.

Protams, tas ir Markuss. Un Johanna ar šauteni rokā.

Kopīgiem spēkiem viņi ir piesaistījuši gandrīz visus kopienu lojālistus. Tomēr brīnumainā kārtā Sabiedroto skaits joprojām nepārsniedz nepiederīgos. Sieviete atliecas atpakaļ krēslā. Nepiederīgo ir daudz vairāk, nekā mēs gaidījām. Ja cilvēki ir izkliedēti, ir grūti noteikt, cik viņu īsti ir.

-   Johanna vada dumpi? Ar ieroci? Galīgi neloģiski, Keilebs bilst.

Reiz Johanna man atklāja: ja viņai būtu bijusi teikšana, viņa būtu atbalstījusi pretošanos Mācītajiem, nevis Sirsnīgo izvēlēto bezdarbību. Bet toreiz viņa atradās savas kopienas un tai piemītošo baiļu varā. Tagad, kad agrākā sistēma ir sagrauta, viņa ir kļuvusi par ko vairāk nekā par Sirsnīgo pārstāvi vai Sabiedroto līderi. Viņa ir kļuvusi par kareivi.

-    Tas ir loģiskāk, nekā tev šķiet, es nosaku, un Kara piekrītoši pamāj ar galvu.

Vēroju, kā iebrucēji savāc ieročus un munīciju un ātri dodas prom, izklīzdami kā vēja nestas sēklas. Mani pleci sagumst, it kā tiem uzgultu jauna nasta. Ieprātojos, vai cilvēki man apkārt Kara, Kristīna, Pīters, pat Keilebs jūtas tāpat. Pilsēta, mūsu pilsēta atrodas tuvāk iznīcībai nekā jebkad agrāk.

Dzīvojot Biroja relatīvajā drošībā, varam izlikties, ka pilsēta vairs nav mūsu mājas, bet ir gan. Tās vienmēr būs mūsu mājas.

Trīsdesmit sestā nodaļa trĪsa

KAD PIEBRAUCAM pie mitnes ieejas, ir satumsis un snieg. Baltās pārslas, vieglas kā pūdercukurs, virpuļo pār ceļu. Šāds slapjš sniegs mēdz uzkrist rudenī, un no rīta tas jau būs nokusis. Kolīdz izkāpju no mašīnas, novelku bruņuvesti un kopā ar ieroci atdodu to Amāram. Ar pistoli rokā vairs nejūtos labi un, lai gan agrāk domāju, ka nepatīkamās izjūtas ar laiku pāries, vairs neesmu par to pārliecināta. Varbūt tās mani pavadīs visu mūžu, un varbūt tas nav nekas slikts.

Ieejot pa durvīm, mani ieskauj siltums. Pēc nomalē redzētā Biroja mītne šķiet vēl spodrāka nekā agrāk, un šis salīdzinājums uzdzen skudriņas. Kā lai staigāju pa noberztajām grīdām un valkāju iestīvinātās drānas, zinādama, ka cilvēki tur, ārā, apklāj mājokļus ar brezentu, lai sasildītos?

Tomēr, kad sasniedzu viesnīcas vestibilu, nelāgā dūša ir pārgājusi.

Ar skatienu meklēju Kristīņu vai Tobiasu, bet viņu šeit nav. Te sēž tikai Pīters un Keilebs. Pīters tur klēpī lielu grāmatu un skribelē blakus noliktā bloknotā, bet mans brālis planšetē lasa mātes piezīmes. Cenšos tam nepievērst uzmanību.

-Vai kāds no jums ir redzējis… Bet ar kuru no abiem es gribu runāt: ar Kristīņu vai Tobiasu?

-    Kvartu? Keilebs izlemj manā vietā. Es viņu pirms brītiņa pamanīju ciltskoku telpā.

-    Kādā telpā?

-   Tur apskatei ir izlikti mūsu senču vārdi. Vai varu dabūt papīra gabalu? brālis vēršas pie Pītera.

Uzrunātais izrauj vienu no bloknota pēdējām lapām un pasniedz to Keilebam, kurš kaut ko uzraksta norādes. Keilebs turpina:

-    Es tur atradu mūsu vecāku vārdus. Labajā pusē, otrais panelis no durvīm.

Keilebs man pasniedz norādes, nepaskatīdamies uz mani. Nopētu viņa kārtīgo, līdzeno rokrakstu. Pirms viņam iesitu, brālis būtu uzstājis, ka pats mani aizvedīs, jo izmisīgi meklēja laiku paskaidrojumiem. Tomēr pēdējā laikā viņš turas no manis pa gabalu: vai nu tāpēc, ka baidās no manis, vai arī tādēļ, ka beidzot ir padevies.

Neviena no abām iespējām mani neiepriecina.

-    Paldies, es saku. Mm… Kā tavam degunam?

-    Nav ne vainas, Keilebs attrauc. Manuprāt, zilums lieliski izceļ manu acu krāsu. Kā tev šķiet?

Brālis viegli pasmaida, un es atbildu smaidam. Tomēr ir skaidrs, ka mums abiem nav ne jausmas, kā turpināt sarunu, jo ir aptrūkušies vārdi.

-    Paga, tu šodien biji prom, pareizi? Keilebs pēc mirkļa pārtrauc klusumu. Pilsētā kaut kas notiek. Sabiedrotie sacēlās pret Evelīnu un uzbruka vienai no viņas ieroču noliktavām.

Es blenžu uz brāli. Jau vairākas dienas neesmu aizdomājusies, kas notiek pilsētā, prātu nodarbināja Biroja norises.

-    Sabiedrotie? es pārjautāju. Ļaudis, kurus šobrīd vada Johanna Reisa… uzbruka noliktavai?

Pirms devāmies prom, biju droša, ka pilsētā kuru katru mirkli izcelsies jauns konflikts. Laikam nu tas ir noticis, tomēr es jūtos savādi atsvešināta. Teju vai visi cilvēki, kuri man rūp, atrodas šeit.

-    Viņus vada Johanna Reisa un Markuss ītons, Keilebs izlabo. Bet Johanna bija tur ar ieroci rokā. Pilnīgs absurds! Birojā visi šķita satriekti.

-    Oho! Es pašūpoju galvu. Tas jau bija tikai laika jautājums.

Atkal iestājas klusums, un tad mēs vienlaikus dodamies katrs uz savu pusi: brālis atgriežas savā gultā, bet es soļoju prom pa gaiteni, sekodama viņa norādēm.

Jau pa gabalu ieraugu ciltskoku telpu. Šķiet, ka bronzas sienas siltajā gaismā mirdz. Stāvēdama durvīs, jūtos kā iekāpusi saulrietā, kura spožums mani ieskauj no visām pusēm. Tobiasa pirksti slīd pār viņa dzimtas koka līnijām vismaz es tā pieņemu -, taču pieskāriens ir izklaidīgs, it kā viņš tam īsti nepievērstu uzmanību.

Šķiet, redzu viņā maniakālo rakstura iezīmi, kuru pieminēja Amārs. Tobiass ir vērojis vecākus ekrānos un tagad raugās uz viņu vārdiem, kaut gan šajā telpā nav nekā tāda, ko viņš jau nezinātu. Man bija taisnība Tobiass ir izmisis. Viņš izmisīgi centās rast saikni ar Evelīnu un pierādīt, ka nav bojāts, tikai man ne prātā neienāca, ka abi šie mēģinājumi ir savstarpēji saistīti. Nezinu, kā ir ienīst savu pagātni un vienlaikus ilgoties pēc to pašu cilvēku mīlestības, kuri par to ir atbildīgi. Kādēļ es ne reizi neievēroju puiša sašķelto sirdi? Kāpēc nesapratu, ka viņš ir ne vien stiprs un laipns, bet ari sāpju nomocīts un salauzts?

Keilebs apgalvoja, ka ikvienā no mums slēpjas ļaunums un, lai kādu iemīlētu, vispirms šis ļaunums ir jāiepazīst sevī, citādi nespēsim to piedot citiem. Kā lai Tobiasam pārmetu izmisumu, ja pati neesmu labāka un neesmu mēģinājusi sevi salāpīt?

-    Sveiks, es ierunājos, iestūķēdama Keileba doto lapiņu ar norādēm bikšu aizmugures kabatā.

Puisis pagriežas, un viņa sejā redzu pazīstamo stingro izteiksmi. Viņš izskatās uz mata tāpat kā pirmajās pāris mūsu pazīšanās nedēļās: kā sargs, kurš cieši pieskata visslēptākās domas.

-    Paklau, es turpinu, biju domājusi, ka jāizlemj, vai spēju tev piedot vai ne, taču tagad man šķiet, ka tu neesi izdarījis neko tādu, kas būtu jāpiedod. Ja nu vienīgi apsūdzēji mani greizsirdībā uz Nitu…

Tobiass paver muti iebildumam, bet es paceļu roku un viņu apklusinu.

-Ja paliksim kopā, man atkal un atkal nāksies tev piedot, un, ja tu negrasies mani pamest, tad tev būs jādara tas pats, es saku. Tāpēc piedošana nav galvenais. Patiesībā man vajadzēja saprast, vai mēs joprojām deram viens otram.

Visu mājupceļu prātoju par to, ko teica Amārs: katrās attiecībās esot savas problēmas. Atcerējos vecākus, kuri strīdējās vairāk par jebkuru citu Nesavtīgo pāri, tomēr līdz pat nāves stundai ik dienu pavadīja kopā.

Tad iedomājos, cik stipra esmu kļuvusi un cik pārliecināta esmu par sevi, un ka Tobiass man visu laiku ir atgādinājis: es esmu drosmīga, cienījama, mīlēta un mīlestības vērta.

-    Un? puisis vaicā, un viņa balss, acis un rokas pauž vieglu nemieru.

-    Un, manuprāt, tu joprojām esi vienīgais cilvēks, kurš spēj man turēt līdzi.

-    Esmu gan, Tobiass piesmakušā balsī apliecina.

Un es viņu noskūpstu.

Puisis mani apskauj un cieši piekļauj sev klāt, paceldams uz pirkstgaliem. Iespiežu seju viņam plecā un aizveru acis, ieelpodama viņa tīro smaržu. Tā smaržo vējš.

Agrāk domāju: iemīlēties ir kā izvilkt loterijas lozi, un tālāk vairs nav nekādu izvēles iespēju. Varbūt sākumā tā patiešām ir, tomēr tagad vairs nav.

Es Tobiasā iemīlējos, tomēr nepalieku ar viņu kopā tādēļ vien, ka neviens cits nebūtu pieejams. Esmu ar šo puisi kopā, jo to izvēlos: ik rītu pamostoties, ik dienu, kad strīdamies, melojam vai sagādājam viens otram vilšanos. Es atkal un atkal izvēlos viņu, un viņš izvēlas mani.

Trīsdesmit septītā nodaļa trĪsa

UZ SAVU PIRMO padomes sēdi Deivida kabinetā ierodos mirklī, kad rokas pulkstenis rāda precīzi desmit, un drīz pēc tam gaitenī ieripina arī viņš pats. Deivids izskatās vēl bālāks nekā pēdējoreiz, kad viņu redzēju, un zem acīm viņam vīd izteikti, tumši loki, kas atgādina zilumus.

-    Sveika, Trisa! viņš saka. Nevari vien sagaidīt, vai ne? Tu esi tieši laikā.

Locekļi joprojām šķiet smagāki nekā parasti; tas tādēļ, ka agri no rīta Kara, Kēilebs un Metjū mūsu plāna ietvaros mani izmantoja par izmēģinājuma trusīti patiesības serumam. Viņi cenšas to padarīt tik spēcīgu, lai tas ietekmētu pat tādus ĢT cilvēkus kā es, kurus serumi parasti neiespaido. Ignorēju šo sajūtu un atbildu:

-    Protams, nevaru sagaidīt. Šī ir mana pirmā sēde. Vai gribat, lai palīdzu? Jūs izskatāties noguris.

-    Labi, labi.

Nostājos Deividam aiz muguras un uzspiežu uz ratiņkrēsla rokturiem, lai to iekustinātu.

Vīrietis izdveš nopūtu.

-    Laikam jau esmu noguris. Visu nakti biju nomodā, cenzdamies tikt galā ar jaunāko krīzi. Šeit brauc pa kreisi!

-    Kas tā par krīzi?

-    Ak, drīz vien uzzināsi, tāpēc nesteigsimies notikumiem pa priekšu.

Līkumojam pa krēslainajiem gaiteņiem 5. terminālī tā vēsta uzraksts. Vecs nosaukums, Deivids saka. Šeit nav nedz logu, nedz citas saiknes ar ārpasauli. Teju vai jūtu sienās iezīdušos paranoju, it kā pats terminālis nāvīgi baidītos no svešām acīm. Ak, ja vien šejienieši nojaustu, ko ar skatienu meklēju es!

Ejot ievēroju Deivida plaukstas, kas guļ uz ratiņkrēsla paročiem. Āda ap nagiem ir jēla un sarkana, it kā viņš visu nakti būtu to košļājis. Paši nagi ir izroboti. Atceros laiku, kad manas rokas izskatījās tāpat, jo atmiņas par baiļu simulācijām ielavījās ik sapnī un domā. Varbūt šajā gadījumā vainīgas Deivida atmiņas par uzbrukumu.

Man vienalga, es sev atgādinu. Atceries, ko viņš izdarīja un būtu ar mieru darīt atkal!

-    Klāt esam, vīrietis saka. Izstumju viņu cauri divviru durvīm, kas ir atvērtas un atbalstītas, lai paliktu vaļā. Šķiet, ir ieradušies gandrīz visi padomnieki. Viņi ar niecīgiem kociņiem maisa kafiju niecīgās krūzītēs, un vairums no viņiem ir vīrieši un sievietes Deivida vecumā. Daži ir jaunāki. Šeit ir arī Zoja; man ienākot, viņa saspringti, tomēr pieklājīgi pasmaida.

-    Sāksim sēdi! Deivids paziņo, paša spēkiem aizripinādamies līdz konferenču galda galam. Apsēžos vienā no krēsliem telpas malā, blakus Zojai. Ir skaidrs, ka mums nav vietas pie galda starp visiem šiem ietekmīgajiem cilvēkiem, un man nav iebildumu. Te būs vieglāk pasnaust, ja kļūs garlaicīgi, kaut gan, ja jaunā krīze ir tik nopietna, ka Deividu visu nakti noturējusi nomodā, šaubos, vai man nāks miegs.

-    Pagājušnakt saņēmu steidzamu zvanu no kontroltelpas darbiniekiem, vīrietis turpina. Acīmredzot Čikāgai atkal draud vardarbības uzliesmojums. Kopienu lojālisti, kuri sevi sauc par Sabiedrotajiem, ir sacēlušies pret nepiederīgo varu un izlaupa ieroču noliktavas. Bet viņi nenojauš, ka Evelīna Džonsone ir atklājusi jaunu ieroci nāves seruma krājumus, kas ir paslēpti Mācīto galvenajā mītnē. Kā jau zināms, neviens, pat ne Citādie, nespēj pretoties nāves serumam. Ja Sabiedrotie uzbruks nepiederīgo valdībai un Evelīna Džonsone dos atbildes triecienu, bojāgājušo skaits būs katastrofāli liels.

Blenžu uz grīdu pie savu kurpju purngaliem; telpā izceļas balsu jūklis.

-    Klusumu! Deivids uzsauc. Ja nespēsim pierādīt priekšniekiem, ka kontrolējam eksperimentus, tiem draud slēgšana. Vēl viena revolūcija Čikāgā tikai pastiprinātu viņu pārliecību, ka no šī pētījuma vairs nav nekādas jēgas. To mēs nedrīkstam pieļaut, ja vēlamies turpināt cīņu pret ģenētiskajiem bojājumiem.

Aiz Deivida pārgurušās, izmocītās sejas izteiksmes slēpjas kas apņēmīgāks, spēcīgāks. Es viņam ticu. Ticu, ka viņš to nepieļaus.

-    Ir pienācis laiks izmantot atmiņas seruma vīrusu, lai veiktu masu atiestatīšanu, vīrietis turpina. Manuprāt, to vajadzētu izmantot visos četros eksperimentos.

-   Atiestatīšanu? es izgrūžu, nespēdama novaldīties. Visi klātesošie vienlaikus palūkojas uz mani. Viņi šķiet piemirsuši, ka telpā esmu ari es, apspriestā eksperimenta bijusī dalībniece.

-    "Atiestatīšana" ir mūsu apzīmējums plaša mēroga atmiņas dzēšanai, Deivids paskaidro. Mēs to izmantojam, kad eksperimenti, kuros ir veiktas uzvedības modifikācijas, atrodas uz sabrukuma sliekšņa. To izmantojām, kad izveidojām eksperimentus ar uzvedības modifikācijas komponentu, un Čikāgā pēdējo atiestatīšanu veicām dažas paaudzes pirms tavējās. Vīrietis man savādi uzsmaida. Kā tev šķiet, kādēļ nepiederīgo sektorā ir vienas vienīgas drupas un gruveši? Tur notika sacelšanās, un mums vajadzēja to apspiest, cik tīri vien iespējams.

Apstulbusi sēžu uz krēsla, iztēlodamās pilsētas nepiederīgo sektora robaino asfaltu, izsistos logus un nogāztās laternas. Nekur citur nav ne vēsts no iznīcības pat ne uz ziemeļiem no tilta, kur ēkas ir tukšas, tomēr šķiet pamestas mierīgā ceļā. Nekad neesmu sevišķi lauzījusi galvu par Čikāgas izpostītajiem apgabaliem; uzskatīju tos par pierādījumu tam, kas notiek, ja cilvēki dzīvo bez kopienām. Man ne mirkli neiešāvās prātā, ka vainojama sacelšanās un tai sekojusī atiestatīšana.

Dusmas ir tik spēcīgas, ka kļūst nelabi. Pietiktu jau ar to, ka viņi vēlas apturēt revolūciju, lai glābtu savu dārgo eksperimentu, nevis cilvēku dzīvību. Bet kādēļ padomnieki uzskata viņiem ir tiesības laupīt ļaudīm atmiņas un identitāti tāpēc vien, ka Birojam tā būtu ērtāk?

Protams, es jau zinu atbildi. Viņuprāt, pilsētnieki ir tikai ģenētiskā materiāla glabātāji, ĢB cilvēki, kuru vienīgā vērtība ir mērāma atveseļotajos gēnos, kurus viņi nodod pēcnācējiem. Smadzenēm viņu galvā un sirdij krūtīs nav nekādas nozīmes.

-    Kad? jautā kāds padomnieks.

-   Tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā, Deivids atbild.

Visi klātesošie piekrīt, it kā tas būtu saprātīgs lēmums.

Atminos, ko Deivids man teica savā kabinetā. Ja prasāmies uzvarēt cīņā ar ģenētiskajiem bojājumiem un gādāt, lai eksperimenti netiktu slēgti, būs vajadzīgi upuri. Tu to saproti, vai ne? Jau tad vajadzēja nojaust: lai saglabātu kontroli pār pilsētām, Deivids mīļuprāt ziedos tūkstošiem ĢB cilvēku atmiņu un dzīvi. Viņš tās upurēs, pat neapsverot citus risinājumus un neiedomājoties, ka tās vajadzētu glābt.

Viņi galu galā ir bojāti.

Trīsdesmit astotā nodaļa . tobiass

ATBALSTU KĀJU uz Trisas gultas malas un sasienu kurpju auldas. Pa lielajiem logiem redzu pēcpusdienas saules starus atspīdam uz skrejceļa novietoto lidmašīnu sānu paneļos. Pa to spārniem un zem priekšgaliem tekalē ĢB cilvēki zaļos kombinezonos, pirms pacelšanās pārbaudīdami transporta līdzekļus.

-    Kā sokas projektā ar Metjū? vaicāju Karai, kura sēž divas gultas tālāk. Šorīt Trisa ļāva Karai, Keilebam un Metjū uz savas ādas izmēģināt jauno patiesības serumu, bet kopš tā laika neesmu Trisu redzējis.

Kara ķemmē matus. Pirms atbildes viņa aplaiž skatienu telpai, lai pārliecinātos, ka tā ir tukša.

-    Ne pārāk labi. Pagaidām Trisa ir izrādījusies imūna pret jauno seruma versiju, ko esam radījuši, tā uz viņu neatstāja nekādu iespaidu. Savādi, ka gēni var cilvēku padarīt tik izturīgu pret jebkādām manipulācijām ar prātu.

-    Varbūt atbilde neslēpjas gēnos, es nosaku, ķerdamies pie otras kurpes. Varbūt vainīga pārcilvēciska spītība.

-    Ak tad pēc šķiršanās esam nonākuši pie apvainojumiem? Kara jautā. Pēc tā, kas notika ar Viļu, man bija daudz laika vingrināties. Man ir šis tas sakāms par viņas degunu.

-    Mēs neesam izšķīrušies. Es plati pasmaidu. Tomēr ir patīkami apzināties, ka tu pret manu meiteni lolo tik siltas jūtas.

-    Atvaino! Nezinu, kādēļ tā padomāju. Karas vaigos iesitas sārtums. Tiesa, man pret tavu meiteni ir divējādas jūtas, bet pārsvarā es viņu cienu.

-    Zinu. Tas bija joks. Reizēm ir jauki redzēt tevi apjukušu.

Kara paglūn pretī.

-    Turklāt, es turpinu, kas vainas viņas degunam?

Veras guļamtelpas durvis, un ienāk Trisa. Viņas mati

ir izspūruši un acis platas. Jūtos satricināts, redzot viņu tik satrauktu, it kā man zem kājām vairs nebūtu stabila pamata. Pieceļos un pārlaižu plaukstu pār meitenes cirtām, lai tās nogludinātu.

-    Kas noticis? es vaicāju, nolaizdams roku viņai uz pleca.

-    Padomes sēde, Trisa atbild. Viņa uz mirkli apklāj manu plaukstu ar savējo, tad apsēžas gultā, ļaudama rokām nokarāties starp ceļgaliem.

-    Negribu atkārtoties, Kara saka, bet… kas noticis?

Trisa pakrata galvu, it kā censtos no tās izpurināt putekļus.

-    Padomei ir plāni. Lieli plāni.

Ķerdamās un pīdamās meitene izklāsta padomes ieceri atiestatīt eksperimentus. Runājot viņa pabāž plaukstas zem augšstilbiem un tik cieši piespiež, ka roku locītavas vēršas sarkanas.

Kad Trisa ir beigusi stāstu, apsēžos viņai blakus un aplieku roku ap pleciem. Paraugos pa logu uz mirdzošajām lidmašinām, kas stāv uz skrejceļa, gatavas pacelties. Varbūt pēc nepilnām divām dienām tās eksperimentu pilsētās izplatīs atmiņas seruma vīrusu.

Kara uzrunā Trisu:

-    Ko tu grasies darīt lietas labā?

-Nezinu, Trisa atsaucas. Vairs nezinu, kas ir pareizi.

Viņas ir līdzīgas: abas sievietes ir skārušas zaudējuma sāpes. Vienīgā atšķirība ir tā, ka Karai tās piešķīrušas pārliecību par visu, turpretī Trisa, par spīti pārdzīvojumiem, ir saglabājusi un nosargājusi spēju šaubīties. Viņa joprojām visu uztver kā jautājumu, nevis atbildi. Es šo prasmi apbrīnoju, un droši vien vajadzētu to vērtēt vēl augstāk.

Dažas sekundes klusējam, un es izsekoju domu pavedienam, kas ritinās kamolā.

-    Viņi nedrīkst to darīt, es saku. Nedrīkst visiem izdzēst atmiņu. Viņu rokās nedrīkstētu būt tāda vara. Ieturu pauzi. Viss būtu daudz vieglāk, ja mums būtu darīšana ar pavisam citiem cilvēkiem, kuri ieklausītos saprāta balsti Tad mēs varētu atrast vidusceļu starp eksperimentu sargāšanu un citu iespēju izskatīšanu.

-Varbūt vajadzētu piesaistīt jaunu zinātnieku komandu, Kara ar nopūtu bilst. Un patriekt veco.

Trisa saviebjas un paberzē pieri, kā cenzdamās aizgainīt īsu, nepatīkamu sāpju uzplaiksnījumu.

-    Nē, viņa noliedz. Tas nemaz nebūs nepieciešams.

Meitene uzlūko mani, un spožo acu skatiens man neļauj pakustēties.

-    Atmiņas serums, Trisa turpina. Alans un Metjū ir atraduši veidu, kā serumus pielīdzināt vīrusiem, lai tie skartu visus iedzīvotājus un varētu iztikt bez injekcijām. Lūk, kā padomnieki plāno atiestatīt eksperimentus. Bet mēs varētu atiestatīt viņus. Idejai nobriestot, meitene runā arvien straujāk, un viņas degsme pielīp arī man; tā mutuļo man pakrūtē, it kā to būtu izdomājis es, nevis viņa. Tomēr neizklausās, ka Trisa piedāvātu risinājumu problēmai. Šķiet, viņa iesaka radīt jaunu problēmu. Mēs atiestatīsim Biroju un pārprogrammēsim viņus bez propagandas un nicinājuma pret ĢB cilvēkiem. Tad viņi vairs nekad neapdraudēs eksperimentu dalībnieku atmiņas. Briesmas būs novērstas uz visiem laikiem.

Kara sarauc uzacis.

-Vai, izdzēšot atmiņu, mēs neizdzēsīsim arī viņu zināšanas? Vai viņi nekļūs bezjēdzīgi?

-    Nezinu. Manuprāt, ir iespējams izdzēst tikai atmiņas atkarībā no tā, kura smadzeņu daļa uzglabā zināšanas. Pretējā gadījumā pirmie kopienu locekļi nebūtu pratuši runāt, sasiet kurpju auklas un tā tālāk. Trisa pieceļas kājās. Pajautāsim Metjū. Viņš smadzeņu darbību izprot labāk par mani.

Es arī pieceļos un aizšķērsoju meitenei ceļu. Saules staru atspīdums uz lidmašīnas spārniem mani apžilbina, un es neredzu viņas seju.

-Trisa, es ierunājos, pagaidi. Vai tu patiešām vēlies izdzēst visu šejieniešu atmiņas pret viņu pašu gribu? Tieši to viņi plāno nodarīt mūsu draugiem un tuviniekiem.

Es ar plaukstu piesedzu acis, lai redzētu ledaino izteiksmi meitenes sejā izteiksmi, kuru skatīju gara acīm, vēl pirms viņu uzlūkoju. Trisa man izskatās vecāka nekā jebkad: barga, izturīga un laika ritējuma nomocīta. Es jūtos tāpat.

Šiem ļaudīm ir nospļauties par cilvēka dzīvību. Viņi grasās izdzēst mūsu draugu un kaimiņu atmiņu. Viņi ir atbildīgi par lielas mūsu vecās kopienas daļas locekļu bojāeju. Trisa apiet man apkārt un dodas uz izeju. Manuprāt, viņiem ir palaimējies, ka viņus nenogalināšu.

Trīsdesmit devītā nodaļa trĪsa

METJŪ SAKĻAUJ ROKAS aiz muguras.

-    Nē, nē, serums neizdzēš visas atmiņas, viņš paskaidro. Vai tu nudien domā, ka mēs izgatavotu serumu, kas cilvēkam liek aizmirst, kā runāt un staigāt? Tas skar tīšās atmiņas, piemēram, tavu vārdu, dzimto vietu, tava pirmā skolotāja vārdu. Savukārt netīšās atmiņas kā runāt, aizsiet kurpju auklas vai braukt ar divriteni paliek neskartas.

-    Interesanti, Kara nosaka. Un tas patiešām darbojas?

Saskatos ar Tobiasu. Grūti iedomāties kaut ko mazāk līdzīgu sarunai starp Mācīto un cilvēku, kurš varētu būt Mācītais. Kara un Metjū ir sabāzuši galvas kopā un, jo ilgāk viņi sarunājas, jo sparīgāk žestikulē.

-    Dažas svarīgas atmiņas neizbēgami tiks zaudētas, puisis saka. Bet, ja mūsu rīcībā ir pieraksti par cilvēku zinātniskajiem atklājumiem vai biogrāfiju, viņi visu var iemācīties no jauna, kamēr prāts pēc atmiņas dzēšanas vēl ir miglains. Tajā laikā cilvēkus var mīcīt kā mālu.

Es atbalstos pret sienu.

-    Paga, ja Birojs grasās aprīkot visas lidmašīnas ar atmiņas seruma vīrusu un atiestatīt eksperimentus, vai pāri paliks pietiekami daudz seruma, ko izmantot mītnē?

-    Mums būs jāpasteidzas pirmajiem, Metjū attrauc.

-    Mazāk nekā četrdesmit astoņu stundu laikā.

Šķiet, Kara nav dzirdējusi ne vārda no tā, ko teicu.

-Vai tad pēc atmiņas dzēšanas nevajadzēs viņiem ieprogrammēt jaunas atmiņas? Kā tas darbojas?

-    Mums vienkārši vajadzēs viņus no jauna apmācīt. Kā jau teicu, dažas dienas pēc atiestatīšanas cilvēki ir apjukuši un viņus ir vieglāk kontrolēt. Metjū apsēžas un krēslā vienreiz apgriežas riņķī. Mēs viņiem sarīkosim jaunu vēstures stundu, kurā mācīsim faktus, nevis propagandu.

-    Mēs varētu izmantot diapozitīvus ar attēliem no nomales, lai sagatavotu īso kursu vēsturē, es turpinu.

-    Tur bija fotogrāfijas par ĢT cilvēku izraisīto karu.

-    Lieliski! Metjū piekrītoši pamāj ar galvu. Bet ir viena liela problēma. Atmiņas serums glabājas ieroču laboratorijā tajā pašā, kur Nita nupat mēģināja ielauzties, bet izgāzās.

-    Mums ar Kristīņu ir plānota saruna ar Redžiju, Tobiass iestarpina, bet, ņemot vērā jauno ideju, man šķiet, ka tā vietā vajadzētu runāt ar Nitu.

-    Manuprāt, tev taisnība, es saku. Iesim noskaidrot, kas nogāja greizi!

* * *

Kad es šeit ierados, man Biroja mītne šķita pārāk milzīga, lai to jebkad iepazītu. Tagad pat nav jāskatās uz zīmēm, lai zinātu, kā nokļūt slimnīcā. Ceļrāži nav vajadzīgi arī Tobiasam, un viņš visu ceļu soļo man blakus.

Savādi, ka laiks spēj samazināt izmērus un dīvaino pārvērst pierastajā.

Mēs viens otram neko nesakām, lai gan es jūtu briestam sarunu. Beigu beigās nolemju pajautāt:

-    Kas ir? Tu tikšanās laikā gandrīz neko neteici.

-    Es tikai… Neesmu pārliecināts, ka mēs rīkojamies pareizi. Viņi grib izdzēst mūsu draugu atmiņu, tāpēc mēs izdzēsīsim viņējo?

Pagriežos pret puisi un viegli aizskaru viņa plecu.

-Tobias, mums ir četrdesmit astoņas stundas, lai viņus apturētu. Ja vari izdomāt jebkādu citu veidu, kā izglābt mūsu pilsētu, esmu gatava to uzklausīt.

-    Nevaru. Viņa tumšzilajās acīs ir lasāma sakāve, skumjas. Bet mēs, tāpat kā Birojs, izmisīgi cenšamies glābt to, kas mums ir dārgs. Kāda ir atšķirība?

-    Atšķirība ir tā, ka mēs rīkojamies pareizi, es stingri atbildu. Kopumā ņemot, pilsētnieki ir nevainīgi. Savukārt Biroja iemītnieki, kuri Džanīnai piegādāja uzbrukuma simulāciju, ir noziegušies.

Tobiass sakniebj lūpas, un es redzu, ka viņš tam līdz galam nenotic.

Es nopūšos.

-    Situācija nav viennozīmīga. Bet, ja ir jāizvēlas starp divām sliktām iespējām, jāizraugās tā, kas izglābs cilvēkus, kurus tu mīli un kuriem uzticies. Tā vienkārši ir. Jā?

Puisis satver manu roku savā siltajā, spēcīgajā plaukstā.

-    Labi.

-Trisa! Pa slimnīcas divviru durvīm izspraucas Kristīna un skriešus steidzas pie mums. Viņai uz papēžiem seko Pīters; puiša tumšie mati ir glīti saķemmēti uz sāniem.

Sākumā nospriežu, ka Kristīna ir priecīgi satraukta, un manī uzjundi cerība. Ja nu Ūrija ir pamodies?

Bet, jo tuvāk Kristīna nāk, jo skaidrāk saprotu, ka viņa ir nevis priecīgi satraukta, bet gan izmisusi. Pīters sakrustotām rokām kavējas viņai aiz muguras.

-    Nupat runāju ar vienu no ārstiem, Kristīna aizelsusies izgrūž. Viņš teica, ka Ūrija neatmodīšoties. Neesot nekādu… smadzeņu viļņu.

Man uz pleciem uzgulst neredzams svars. Protams, es rēķinājos ar iespēju, ka Ūrija nekad nenāks pie samaņas. Tomēr katrs Kristīnas vārds plosa un grauj cerību, kas līdz šim aizkavēja skumjas.

-    Viņi gribēja uzreiz atslēgt dzīvības nodrošināšanas sistēmu, bet es lūdzu to nedarīt. Kristīna ar plaukstas malu nikni paberzē aci, noslaucīdama asaru, vēl pirms tā norit pār vaigu. Beigu beigās ārsts man apsolīja četras dienas. Lai varu nodot ziņu Ūrijas ģimenei.

Ūrijas ģimenei. Zīks joprojām ir pilsētā kopā ar abu māti Drošsirdi. Man nebija ienācis prātā, ka viņi nezina, kas ar Ūriju noticis, un mēs tā ari neesam viņiem to pavēstījuši, jo bijām pārāk aizņemti ar…

-    Pēc četrdesmit astoņām stundām pilsēta tiks atiestatīta, es pēkšņi izšauju un pieķeros Tobiasam pie rokas. Viņš izskatās apstulbis. Ja viņus neapturēsim, Ūrijas brālis un māte vīnu aizmirsīsi

Tuvinieki aizmirsīs Ūriju, tā arī nepaspējuši no viņa atvadīties. It kā viņa nekad nebūtu bijis.

-    Ko? Kristīna pārjautā, plati iepletusi acis. Tur ir mana ģimene. Viņi nedrīkst visus atiestatīt! Kā viņi var tā rīkoties?

-   Bez sevišķiem sirdsapziņas pārmetumiem, Pīters atbild. Biju piemirsusi par viņa klātbūtni.

-    Ko tu vispār te dari? es noprasu.

-    Gāju apraudzīt Ūriju. Vai tas ir aizliegts ar likumu?

-    Tev viņš nemaz nerūp. Kādas tev ir tiesības…

-    Trisa! Kristīna iejaucas. Ne tagad, labi?

Tobiass vilcinās, pavēris muti, it kā vārdi gaidītu

mēles galā.

-Mums jādodas uz pilsētu, viņš saka. Metjū teica, ka cilvēkus var vakcinēt pret atmiņas serumu, pareizi? Iekļūsim pilsētā, katram gadījumam injicēsim pretlīdzekli Ūrijas ģimenei un atvedīsim viņus uz mītni, lai viņi varētu atvadīties. Tikai tas jādara jau rīt, citādi būs par vēlu. Puisis brītiņu klusē. Tu arī vari vakcinēt savējos, Kristīna. Tik un tā man vajadzētu būt tam, kurš informē Zīku un Hanu.

Kristīna paloka galvu. Saspiežu viņas roku, cenzdamās draudzeni mierināt.

-    Es arī iešu līdzi, PIters paziņo. Ja vien negribat, lai par jūsu plānu izstāstu Deividam.

Mēs pārtraucam sarunu un viņu uzlūkojam. Man nav ne jausmas, kādēļ Pīters vēlas doties uz pilsētu, bet tam pamatā noteikti nav nekas labs. Tomēr nedrīkstam pieļaut, ka Deivids izdibina mūsu nolūkus tagad, kad vairs nav laika.

-    Labi, Tobiass piekrīt. Bet, ja celsi nepatikšanas, man būs tiesības tevi "atslēgt" un iespundēt kādā pamestā ēkā.

Pīters izvalba acis.

-    Kā mēs tiksim tur iekšā? Kristīna jautā. Viņi tā vienkārši neļaus mums aizņemties mašīnu.

-   Varu derēt, ka Amārs būtu ar mieru jūs aizvest, es saku. Šodien viņš man atklāja, ka vienmēr piesakoties iet patruļā, tātad viņš pazīst vajadzīgos cilvēkus. Un esmu droša, ka viņš piekristu palīdzēt Ūrijam un viņa ģimenei.

-    Labāk tūlīt viņam pajautāšu. Un kādam būtu jāpaliek pie Ūrijas… jāpārliecinās, ka ārsts tur vārdu. Tai vajadzētu būt Kristīnai, nevis Pīteram. Tobiass paberzē skaustu, it kā gribētu izplēst no ādas uz tās uztetovēto Drošsiržu simbolu. Un vēl man jāizdomā, kā pateikt Ūrijas ģimenei, ka viņš ir gandrīz miris, lai gan man vajadzēja viņu pieskatīt.

-    Tobias… es iesāku, bet viņš paceļ roku un mani apklusina.

Puisis atkāpjas.

-    Tik un tā šaubos, vai mani laistu pie Nitas.

Reizēm ir grūti saprast, kā parūpēties par cilvēkiem.

Vēroju Tobiasu un Pīteru aizejam viņi ietur zināmu attālumu viens no otra un iedomājos, ka varbūt vajadzētu steigties Tobiasam pakaļ, jo apkārtējie viņam visu mūžu ir ļāvuši atkāpties un ierauties sevī. Tomēr Tobiasam ir taisnība: viņš ir to Zīkam parādā, un man ir jārunā ar Nitu.

-    Nāc, Kristīna saka. Apmeklētāju laiks ir gandrīz

beidzies. Iešu atpakaļ pie Ūrijas.

* * *

Pirms dodos uz Nitas palātu tā atšķiras no citām, jo pie durvīm sēž sargs, līdzi Kristīnai ieeju pie Ūrijas. Viņa apsēžas uz krēsla pie puiša gultas. Sēdeklī ir palikuši viņas kāju atstātie nospiedumi.

Jau ilgi neesmu ar Kristīņu runājusi kā ar draudzeni un smējusies kopā ar viņu. Biju apmaldījusies Biroja miglā, kas ļāva noticēt, ka es šeit iederos.

Nostājos blakus Kristīnai un uzlūkoju Ūriju. Viņš vairs neizskatās ievainots: ir daži zilumi un skrambas, bet nekā tik smaga, kas varētu viņu nogalināt. Piešķiebju galvu, lai redzētu ap puiša ausi apvijušos čūskas tetovējumu. Zinu, ka tas ir viņš, taču bez platā smaida un modrības spožajās, tumšajās acīs viņš neizskatās pēc Ūrijas.

-    Mēs nemaz nebijām sevišķi tuvi, Kristīna saka. Tikai… pašās beigās. Viņš bija kādu zaudējis, un es ari…

-    Zinu, es atbildu. Tu viņam ļoti palīdzēji.

Pievelku tuvāk vēl vienu krēslu un apsēžos draudzenei blakus. Viņa žņaudz puiša plaukstu, kas ļengani guļ uz segas.

-    Brīžiem šķiet, ka esmu zaudējusi visus draugus, Kristīna atzīst.

-    Tu neesi zaudējusi Karu, es iebilstu. Un Tobiasu. Un, Kristīna, tu neesi zaudējusi mani. Tu mani nekad nezaudēsi.

Viņa pagriežas pret mani, un sēru dūmakā mēs apvijam rokas viena otrai apkārt tikpat izmisīgi kā toreiz, kad viņa man piedeva Vila nogalināšanu. Mūsu draudzība ir izturējusi milzu nastu: faktu, ka nošāvu Kristīnas mīļoto, un neskaitāmus zaudējumus. Citas saites būtu pārtrūkušas, bet mūsējās nez kāpēc joprojām nav pārrautas.

Ilgi turamies viena pie otras, līdz bezcerība izplēn.

-    Paldies, draudzene saka. Tu mani ari nezaudēsi.

-    Manuprāt, ja tas draudētu, tad jau būtu noticis. Es pasmaidu. Paklau, man tev šis tas jāizstāsta.

Izklāstu mūsu plānu neļaut Birojam atiestatīt eksperimentus. Runājot iedomājos visus cilvēkus, kurus Kristīna varētu zaudēt, tēvu, māti un māsu -, visas tās saiknes, kas gēnu tīribas vārdā tiktu uz visiem laikiem izmainītas vai sagrautas.

-Piedod, es nobeigumā piebilstu. Zinu, ka tu droši vien gribi palīdzēt, bet…

-    Neatvainojies. Kristīna veras uz Ūriju. Es priecājos, ka došos uz pilsētu. Tu viņiem neļausi atiestatīt eksperimentu. Par to esmu droša.

Ceru, ka viņai ir taisnība.

* * *

Kad ierodos Nitas palātā, līdz apmeklētāju laika beigām ir atlikušas vien desmit minūtes. Sargs paceļ skatienu no grāmatas un, uzrāvis uzaci, mani uzlūko.

-    Vai drīkstu ieiet? es jautāju.

-    Man nevajadzētu nevienu laist iekšā, viņš atbild.

-    Es viņu sašāvu, es paskaidroju. Vai tas kaut ko maina?

-    Nu labi. Sargs piekrīt. Tikai apsoli viņu nesacaurumot vēlreiz. Un desmit minūšu laikā no šejienes pazust.

-    Sarunāts.

Sargs liek man novilkt jaku, lai pārliecinātos, ka neesmu bruņota, un tad ielaiž mani palātā. Nita saspringst cik nu viņai tas ir pa spēkam. Puse meitenes auguma ir ieģipsēta, un viena roka piesprādzēta pie gultas, lai gan viņa pat gribēdama nevarētu aizbēgt. Nitas mati ir sapinkājušies un savēlušies, tomēr viņa joprojām ir glīta.

-    Ko tu te dari? viņa noprasa.

Atbildes vietā pārlaižu skatienu telpas stūriem, meklēdama kameras. Ir tikai viena man pretī, pavērsta pret Nitas gultu.

-    Mikrofonu nav, viņa saka. Šeit tā nav pieņemts.

-    Tas labi. Pievelku krēslu pie viņas gultas un apsēžos. Esmu atnākusi, jo man no tevis vajag svarīgu informāciju.

-    Es viņiem jau izstāstīju visu, ko gribēju. Nita paglūn uz mani. Man nav sakāms nekas vairāk, sevišķi jau cilvēkam, kurš mani sašāva.

-Ja es nebūtu tevi sašāvusi, tad nebūtu kļuvusi par Deivida izredzēto un nezinātu visu to, ko zinu tagad. Pašķielēju uz durvīm; tur drīzāk vainīga vajāšanas mānija, nevis patiesas raizes, ka mūs noklausās. Mums ir jauns plāns. Mums ar Metjū. Un Tobiasu. Lai to īstenotu, būs jāiekļūst ieroču laboratorijā.

-    Un tu domā, ka varu jums palīdzēt? Nita jautā. Es jau pirmoreiz netiku iekšā vai atceries?

-    Man jāzina, kāda ir drošības sistēma. Vai Deividam vienīgajam ir piekļuves kods?

-    Viņš nav… gluži vienīgais, meitene atzīst. Tas būtu stulbi. Kodu zina arī viņa priekšnieki, bet Deivids ir vienīgais visā mītnē.

-Labi, tādā gadījumā kāda ir papildu drošības sistēma? Tā, kas ieslēdzas, ja durvis tiek uzspridzinātas.

Nita tik cieši sakniebj lūpas, ka tās gandrīz nav redzamas, un nolūkojas uz ģipsi, kas klāj pusi viņas auguma.

-    Nāves serums, viņa atbild. Tas tiek izsmidzināts gaisā un ir tikpat kā neapturams. Tas izkļūst cauri pat aizsargtērpam, tikai tam vajag laiku. Vismaz tā teikts laboratorijas ziņojumā.

-    Tātad viņi automātiski nogalinās ikvienu, kurš bez paroles ieies tajā telpā? noprasu.

-    Vai tas tevi pārsteidz?

-    Laikam jau ne. Es atbalstu elkoņus uz ceļiem. Un bez Deivida koda nav citas iespējas tikt iekšā.

-    Un, kā jau noskaidroji, viņš ar to itin nemaz negrib dalīties, Nita piebilst.

-    Vai pastāv iespēja, ka ĢT cilvēks varētu izturēt nāves seruma iedarbību? jautāju.

-    Nē. Pilnīgi noteikti ne.

-    Vairums ĢT cilvēku nav imūni arī pret patiesības serumu, bet es esmu.

-Ja gribi spēlēties ar nāvi lūdzu! Nita atslīgst atpakaļ spilvenos. Es to vairs nedarīšu.

-    Vēl viens jautājums, es turpinu. Pieņemsim, ka es gribu spēlēties ar nāvi. Kur lai ņemu spridzekļus, lai izlauztos cauri durvīm?

-    Kāpēc lai es tev to atklātu?

-    Man šķiet, tu nesaproti. Ja plāns izdosies, tev vairs nedraudēs mūža ieslodzījums. Tu izveseļosies un būsi brīva. Tavās interesēs ir man palīdzēt.

Nita lūkojas pretī, it kā mani svērtu un mērītu. Viņa parausta roku dzelžus tik stipri, ka metāls ievelk miesā svītru.

-    Redžijam ir sprāgstvielas, meitene saka. Viņš var iemācīt ar tām rīkoties, bet kaujas laukā no viņa nav nekādas jēgas, tāpēc, Dieva dēļ, nestiep viņu līdzi, ja negribi tēlot aukli!

-    Ņemšu vērā, es atbildu.

-    Pasaki viņam: lai tiktu cauri tām durvīm, vajadzēs divtik daudz spridzekļu kā jebkurām citām. Tās ir neticami izturīgas.

Es pamāju ar galvu. Pulkstenis nopīkst, tātad sākas jauna stunda un man atvēlētais laiks ir iztecējis. Pieceļos un atbīdu krēslu atpakaļ kaktā, kur tas stāvēja.

-    Paldies par palīdzību!

-    Kāds ir plāns? Nita jautā. Ja tev nav iebildumu, izstāsti.

Bridi klusēju, vilcinādamās atbildēt.

-    Teiksim tā, es lēni ierunājos. Tas no visu cilvēku vārdu krājuma izdzēsīs frāzi "ģenētiski bojāts".

Sargs atver durvis droši vien, lai uzkliegtu, ka esmu pārtērējusi apciemojuma laiku, bet es jau dodos ārā. Pirms aiziešanas vienreiz palūkojos pār plecu un redzu, ka Nita viegli smaida.

Četrdesmitā nodaļa tobiass

AMĀRU NEVAJAG sevišķi pierunāt, lai viņš palīdzētu mums iekļūt pilsētā. Kā jau biju paredzējusi, viņš ir sajūsmā par piedzīvojumu. Norunājam tajā vakarā satikties un pie vakariņu galda apspriest plānu ar Kristīņu, Pīteru un Džordžu, kurš palīdzēs sadabūt mašīnu.

Pēc sarunas ar Amāru dodos uz guļamtelpu un ilgu laiku pavadu gultā, paslēpis galvu zem spilvena un atkārtodams vārdus, ko teikšu Zīkam, kad viņu sastapšu. Piedod, es darīju to, kas, pēc manām domām, bija jādara, un visi pārējie pieskatīja Ūriju, un man nenāca ne prātā…

Telpā nāk un iet cilvēki, ieslēdzas apkure, siltais gaiss aizplūst pa ventilāciju, un tad apkure atkal izslēdzas, un visu šo laiku es prātā rakstu scenāriju, saceru jaunus attaisnojumus un tos atkal atmetu, izvēlos pareizo toni un žestus. Beigu beigās aizkaitināts norauju spilvenu no sejas un metu pa pretējo sienu. Kara, kura pašlaik izlīdzina uz gurniem tīru kreklu, atlec atpakaļ.

-    Domāju, ka esi aizmidzis, viņa saka.

-    Piedod.

Jaunā sieviete pārlaiž roku pār matiem, pārbaudīdama, vai visas šķipsnas ir pieglaustas. Viņa kustas tik rūpīgi un precīzi, ka atgādina Sirsnīgo mūziķus, kuri strinkšķināja bandžo stīgas.

-    Man ir jautājums. Es pieceļos sēdus. Tas ir diezgan personisks.

-    Lai būtu. Kara apsēžas man iepretī uz Trisas gultas. -Jautā.

-Kā tu piedevi Trisai to, ko viņa izdarīja ar tavu brāli? es vaicāju. Pieņemot, ka esi to piedevusi.

-    Hm. Kara cieši apvij rokas sev ap augumu. Brīžiem domāju, ka esmu viņai piedevusi. Citreiz neesmu tik pārliecināta. Nezinu, kā man tas izdodas, tikpat labi varētu jautāt, kā lai turpina dzīvot pēc tam, kad kāds ir nomiris. Tu to vienkārši dari, un nākamajā dienā tu to dari atkal.

-    Vai ir… vai viņa kaut kādā veidā būtu varējusi to atvieglot? Vai viņa kaut ko darīja, lai to padarītu vieglāku?

-    Kādēļ tu to jautā? Kara nolaiž plaukstu man uz ceļgala. Vai Ūrijas dēļ?

-Jā, es stingri atbildu un pavirzu kāju nostāk, lai viņas roka nokristu. Neesmu bērns, kam vajadzīgi glāsti un mierinājums. Man nevajag viņas paceltās uzacis un maigo balsi, kas izvilina emocijas, kuras es labprātāk paturētu aiz atslēgas.

-    Labi. Jaunā sieviete izslienas taisni, un, kad viņa atkal ierunājas, balss skan kā parasti. Manuprāt, vissvarīgākais, ko Trisa izdarīja tiesa, negribot -, bija atzīšanās. Atzīt un atzīties nav viens un tas pats. Atzīt nozīmē mīkstināt, sacerēt attaisnojumu rīcībai, ko nav iespējams attaisnot, savukārt atzīties nozīmē nosaukt noziegumu īstajā vārdā, lai cik smags tas būtu. Tieši to man vajadzēja.

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

-    Domāju, ka pēc tam, kad būsi atzinies Zīkam, viņa turpina, būtu labi viņu likt mierā tik ilgi, cik viņš pats gribēs palikt viens. Tas arī ir viss, ko tu vari darīt.

Es vēlreiz paloku galvu.

-    Bet, Kvart, Kara piebilst, tu nenogalināji Ūriju. Tu neuzspridzināji bumbu, kas viņu savainoja. Tu neizgudroji plānu, kas noveda pie sprādziena.

-    Es tajā piedalījos.

-Ak, paklusē, labi? Viņa to pasaka maigi un ar smaidu. Tā notika. Tas bija šausmīgi. Tu neesi ideāls. Tas arī viss. Nejauc sēras ar vainas izjūtu.

Mēs vēl dažas minūtes kavējamies tukšās guļamtelpas klusumā un vientulībā, un es cenšos ļaut viņas vārdiem nosēsties apziņā.

* * *

Kopā ar Amāru, Džordžu, Kristīņu un Pīteru vakariņoju ēdnīcā starp dzērienu leti un atkritumu tvertņu rindu. Zupa atdzisa, pirms paspēju iztukšot šķīvi, un virumā joprojām peld sausiņi.

Amārs izstāsta, kur un kad mums jāsatiekas, un tad mēs izejam gaitenī pie virtuves, lai neviens mūs neredzētu. Tur vīrietis izņem no kabatas mazu, melnu kastīti ar šļircēm. Viņš tās izdala Kristīnai, Pīteram un man un katram iedod arī atsevišķi iesaiņotu antibakteriālo salveti. Tā nopūlētos vienīgi Amārs.

-    Kas tas tāds? Kristīna noprasa. Es sev neko neinjicēšu, iekams nezināšu, kas tas ir.

-    Labi. Vīrietis sakļauj plaukstas. Pastāv iespēja, ka mēs vēl būsim pilsētā, kad tiks izplatīts atmiņas seruma vīruss. Jums pret to jāvakcinējas, citādi aizmirsīsiet visu, ko tagad atceraties. To pašu pretlīdzekli jūs iešļircināsiet arī savai ģimenei, tāpēc neraizējieties.

Kristīna pavērš roku ar plaukstu uz augšu un papliķē elkoņa iekšpusi, līdz kļūst redzama vēna. Ieraduma vadīts, ieduru adatu kaklā tāpat kā ik reizi, kad gāju cauri savai baiļu panorāmai vienulaik tas notika vairākkārt nedēļā. Amārs rīkojas tāpat.

Ievēroju, ka Pīters tikai izliekas sev iešļircinām serumu kad viņš nospiež plunžieri, šķidrums notek gar kaklu un viņš to neuzkrītoši noslauka piedurknē.

Ieprātojos, kāda ir sajūta, kad izlem visu aizmirst.

Pēc vakariņām Kristīna pienāk pie manis un paziņo:

-    Mums jāparunā.

Ceļgaliem cilājoties vienā ritmā, nokāpjam pa garajām kāpnēm uz ĢB cilvēku pazemes atpūtas vietu un nomērojam daudzkrāsaino gaiteni. Tā galā Kristīna sakrusto rokas uz krūtīm. Viņas degunu un muti apspīd violeta gaisma.

-    Amārs nenojauš, ka mēs grasāmies apturēt atiestatīšanu, vai ne? viņa noprasa.

-    Nē, es atbildu. Viņš ir uzticīgs Birojam. Negribu viņu tajā iesaistīt.

-    Zini, pilsēta atrodas uz apvērsuma sliekšņa, meitene saka, un gaisma kļūst zila. Birojs vēlas atiestatīt mūsu draugus un ģimeni, lai neļautu viņiem citam citu noslaktēt. Ja to novērsīsim, Sabiedrotie uzbruks Evelīnai, viņa izplatīs nāves serumu un bojā ies daudz cilvēku. Es uz tevi joprojām dusmojos, tomēr nedomāju, ka tu vēli nāvi tik daudziem pilsētniekiem. Sevišķi saviem vecākiem.

Es nopūšos.

-Ja godīgi, man par viņiem nav ne silts, ne auksts.

-Tu nerunā nopietni, Kristīna iebilst, raukdama pieri. Viņi ir tavi vecāki!

-    Patiesībā runāju gan, es attraucu. Vēlos izstāstīt Zīkam un viņa mātei, ko nodarīju Ūrijam. Ja neņem vērā to, tad man patiešām ir vienalga, kas notiek ar Evelīnu un Markusu.

-    Varbūt tev ir vienalga par tavu ģimeni, kas ir sačakarēta uz visiem laikiem, bet tev nedrīkst būt vienalga par visiem pārējiem! Kristīnas spēcīgā roka sagrābj manējo, un viņa to parauj, lai es paskatītos uz viņu. Kvart, tur ir mana mazā māsa. Ja Evelīna un Sabiedrotie uzsāks karu, mana māsa var ciest un manis tur nebūs, lai viņu pasargātu.

Atvērto durvju dienā, kad Kristīna manā uztverē vēl bija tikai pļāpīga Taisnprāšu pārbēdzēja, es viņu redzēju kopā ar ģimeni. Vēroju, kā viņas māte ar lepnu smaidu sejā sakārto meitas krekla apkakli. Ja tiks izplatīts atmiņas seruma vīruss, tas no Kristīnas mātes prāta izdzēsīs šo atmiņu. Ja tā nenotiks, viņas ģimene nonāks vēl vienā pilsētas mēroga cīņā par varu.

Es jautāju:

-    Ko tu iesaki?

Kristīna mani atlaiž.

-    Ir jābūt kādai iespējai, kā novērst milzīgu vardarbības uzliesmojumu un neiekļaut piespiedu atmiņu izdzēšanu.

-   Varbūt, es piekāpjos. Nebiju par to domājis, jo neuzskatīju to par nepieciešamu. Bet tas ir nepieciešams, protams, ir. Vai tev ir kāda ideja, kā to apturēt?

-    Būtībā tavi vecāki ir nostājušies viens pret otru, Kristīna saka. Vai tu vari viņiem kaut ko pateikt, lai viņi necenstos viens otru nožmiegt?

-    Vai es varu kaut ko pateikt? es atkārtoju. Vai tu joko? Viņi nevienā neklausās un nedara neko, kas nenes tiešu labumu pašiem.

-   Tātad tu neko nespēj iesākt un vienkārši noskatīsies, kā pilsēta pati sevi saplosa gabalos?

Es blenžu uz kurpju purngaliem, kurus apspīd zaļa gaisma, un apdomājos. Ja mani vecāki būtu citādi saprātīgi, tādi, kurus nevada sāpes, dusmas un atriebes alkas, tad tas varētu izdoties. Varbūt viņi uzklausītu savu dēlu. Diemžēl man nav citu vecāku.

Bet es varētu viņus mainīt. Es to spētu, ja gribētu viņus paturēt. Piliens atmiņas seruma rīta kafijā vai vakara ūdens glāzē, un viņi pārtaptu baltās lapās bez vēstures traipiem. Vajadzētu iestāstīt, ka viņiem vispār ir dēls no jauna iemācīt manu vārdu.

Tieši tādā veidā mēs izdziedināsim Biroja mītnes iedzīvotājus. Es varētu šo paņēmienu izmantot, arī lai izdziedinātu savus vecākus.

Paraugos uz Kristīņu.

-    Sadabū man mazliet atmiņas seruma, es lūdzu. Kamēr tu, Amārs un Pīters meklēsiet tavu un Ūrijas ģimeni, es to nokārtošu. Droši vien nepietiks laika, lai aizietu pie abiem vecākiem, bet sameklēšu vismaz vienu.

-    Kā tu aizlavīsies no mums?

-Man vajadzēs… Nezinu, mums būs jārada jauni sarežģījumi. Kaut kas tāds, kas vienam no mums liktu pamest pārējos.

-    Kā būtu ar caurām riepām? Kristīna liek priekšā. Mēs brauksim naktī, vai ne? Pateikšu Amāram, ka man vajag uz tualeti vai kaut ko tādu, pārduršu riepas, un tad mums nāksies sadalīties, lai tu varētu sameklēt jaunu mašīnu.

Brīdi apsveru šo ieteikumu. Es varētu izstāstīt Amāram patiesību, bet tad nāktos pārcirst cieši savilkto propagandas un melu mezglu, ko Birojs ir iesējis viņa prātā. Pat ja man tas izdotos, mums tam nav laika.

Bet mums pietiek laika prasmīgiem meliem. Amārs zina, ka bērnībā tēvs man iemācīja iedarbināt mašīnu ar vadiem vien. Viņš nebrīnītos, ja es pieteiktos atrast citu braucamrīku.

-    Tas nostrādās, es saku.

-    Labi. Kristīna piešķiebj galvu. Tātad mēs patiešām izdzēsīsim atmiņu vienam no taviem vecākiem?

-    Ko lai dara, ja vecāki ir ļauni? Jāsadabū jauna māte vai tēvs. Ja viens no viņiem paliktu bez uzkrātās emocionālās bagāžas, varbūt viņi varētu vienoties par mierizlīgumu.

Kristīna brīdi rauc pieri, it kā gribētu kaut ko piebilst, tomēr beigu beigās tikai pamāj ar galvu.

Četrdesmit pirmā nodaļa trĪsa

NĀSIS KŅUDINA balinātāja smārds. Stāvu blakus slotai pagraba noliktavā un tikko esmu pārējiem izstāstījusi, ka tas, kurš ielauzīsies ieroču laboratorijā, padarīs sev galu. Nāves serums nav apturams.

-Jautājums ir, lūk, kāds, Metjū pārtrauc klusumu. Vai mēs gribam tādēļ ziedot kādu dzīvību?

Pirms plāna maiņas Metjū, Keilebs un Kara strādāja pie jaunā seruma. Metjū priekšā uz letes ir izsvaidītas pudelītes, menzūras un pierakstītas piezīmju grāmatas. Puisis ir ievilcis mutē ap kaklu apsieto saitīti un to izklaidīgi košļā.

Tobiass balstās pret durvīm, sakrustojis rokas uz krūtīm. Atceros, ka viņš tāpat stāvēja iesvētībās, vērodams, kā mēs cīkstamies. Viņš bija tik garš un stiprs, un es pat nesapņoju, ka viņš man veltīs vairāk par paviršu skatienu.

Runa nav tikai par atriebību, es saku. Vai par to, ko viņi nodarīja Nesavtīgajiem. Runa ir par viņu apturēšanu, pirms viņi vienlīdz kaitē visiem eksperimentu dalībniekiem. Runa ir par to, ka viņiem jāatņem vara kontrolēt tūkstošiem dzīvju.

-Tas ir tā vērts, Kara paziņo. Viena nāve, kas no briesmīga likteņa izglābs tūkstošiem cilvēku, turklāt izraus Birojam no rokām varu. Vai tas vispār ir jautājums?

Es saprotu, ko viņa dara: liek vienu dzīvību pretī neskaitāmām dzīvēm un atmiņām un izlemj pēc tā, uz kuru pusi ir nosvērušies svaru kausi. Tā darbojas Mācīto un Nesavtīgo prāts, tomēr neesmu pārliecināta, vai šobrīd mums vajag šādu piegājienu. Viena dzīvība pret tūkstošiem atmiņu. Protams, atbilde ir vienkārša, bet vai šai dzīvībai ir jānāk no mūsu vidus? Vai mums jābūt tiem, kas rīkojas?

Tā kā uz šo jautājumu atbildi zinu, domas pievēršas citam. Ja tam ir jābūt vienam no mums, tad kuram?

Skatiens klīst no Metjū un Karas, kas stāv aiz galda, pie Tobiasa un tālāk pie Kristīnas, kura ir apmetuši roku slotaskātam, un apstājas pie Keileba.

Viņam.

Pēc mirkļa man sametas nelabi pašai no savām domām.

-    Ak, pasaki to vienreiz, Keilebs ierunājas, ielūkodamies man acīs. Tu gribi, lai to darītu es. Jūs visi to gribat.

-To neviens neteica, Metjū iebilst, izspļaudams saitīti, kuru nēsā ap kaklu.

-    Visi uz mani blenž, Keilebs turpina. Nedomā, ka es to nezinu. Es nostājos nepareizajā pusē un sadarbojos ar Džanīnu Metjūsu. Esmu tas, par kuru jums visiem ir nospļauties, un tāpēc man būtu jāmirst.

-    Kā tev šķiet kāpēc Tobiass piedāvāja tevi izvest no pilsētas, pirms tev izpildīja nāvessodu? Mana balss ir salta, klusa. Nāsīs virmo viegls balinātāja aromāts. Tādēļ, ka man nospļauties par to, vai tu dzīvo vai mirsti? Tādēļ, ka man vispār ir par tevi nospļauties?

Viņam vajadzētu būt tam, kuram jāmirst, prātā ieskanas viena balss.

Es negribu viņu zaudēt, otra strīdas pretī.

Nezinu, uz kuru paļauties un kurai ticēt.

-    Vai tev šķiet, ka es nepazīstu naidu? brālis jautā. Es to redzu ik reizi, kad tu uz mani paskaties. Tajās retajās reizēs, kad tas vispār notiek.

Viņam acīs mirdz asaras. Pirmo reizi kopš mana iecerētā nāvessoda Keilebs izrāda nožēlu, nevis aizstāvas un cenšas attaisnoties. Iespējams, pirmo reizi kopš tā brīža es viņu uzlūkoju kā brāli, nevis kā to gļēvuli, kurš mani izdeva Džanīnai Metjūsai. Pēkšņi man ir grūti norīt siekalas.

-Ja es to darīšu…

Noliedzoši papurinu galvu, bet Keilebs paceļ plaukstu.

-   Apklusti, viņš saka. Beatrise, ja es to darīšu… vai tu spēsi man piedot?

Manuprāt, ja kāds tev nodara pāri, tad šo nastu nesat jūs abi sāpes abus nospiež vienlīdz smagi. Tātad piedot nozīmē izvēlēties visu smagumu uzvelt sev. Keileba nodevība gulst uz mūsu abu pleciem, un, kopš tas notika, es vēlos tikai vienu: lai viņš noņemtu šo smagumu man no pleciem. Neesmu droša, ka viena spēšu to pacelt. Nezinu, vai esmu pietiekami stipra un laba.

Tomēr, vērojot, kā brālis gatavojas šim liktenim, saprotu: man jābūt pietiekami stiprai un labai, ja reiz viņš grasās mūsu dēļ upurēties.

Es paloku galvu.

-   Jā, es izmoku. Bet tas nav gana labs iemesls, lai to darītu.

-   Man iemeslu netrūkst, brālis atbild. Es to darīšu. Protams, darīšu.

īsti nezinu, kas nupat notika.

Metjū un Keilebs paliek iepakaļ, lai Keilebam piemērītu aizsargtērpu aizsargtērpu, kas viņam ļaus ieroču laboratorijā izdzīvot pietiekami ilgi, lai palaistu atmiņas seruma vīrusu. Pagaidu, līdz pārējie ir devušies prom, un tikai tad aizeju pati. Vēlos veikt ceļu uz guļamtelpu tikai savu domu sabiedrībā.

Pirms dažām nedēļām es būtu pieteikusies pašnāvnieces misijai es to ari izdarīju. Piekritu doties uz Mācīto mītni, apzinādamās, ka tur mani gaida bojāeja. Bet es to nedarīju tāpēc, ka būtu pašaizliedzīga vai drosmīga. Mani vadīja vainas izjūta, un daļēji man gribējās visu zaudēt; tā bija mana sērojošā, slimā daļa, kura vēlējās mirt. Vai tāds bija Keileba iemesls piekrist? Vai man vajadzētu ļaut brālim atdot dzīvību, lai viņš justos man atlīdzinājis?

Nomēroju varavīkšņoto gaismu pilno gaiteni un uzkāpju augšā pa kāpnēm. Nespēju iedomāties citu izeju. Vai es labprātāk zaudētu Kristīņu vai Karu, vai Metjū? Nē. Patiesībā viņus es gribu zaudēt vēl mazāk, jo viņi man ir bijuši labi draugi, turpretī Keilebs tāds nav jau ilgu laiku. Iesvētību laikā es apciemoju viņu, un brālis visu laiku brīnījās, kādēļ esmu atnākusi.

Un es vairs nevēlos mirt. Esmu ar mieru panest vainas izjūtu un sēras un stāties pretī šķēršļiem, kurus dzīve liek man ceļā. Dažās dienās tas ir grūtāk, citās vieglāk, bet esmu gatava izdzīvot tās visas. Šoreiz es nevaru uzupurēties.

Pašos sirds dziļumos atzīstu, ka jutos atvieglota, kad Keilebs pieteicās uzņemties šo pienākumu.

Pēkšņi vairs nespēju par to domāt. Es sasniedzu ieeju viesnīcā un dodos uz guļamtelpu, cerēdama sabrukt uz lāviņas un aizmigt, taču gaitenī mani gaida Tobiass.

-    Vai tev viss ir labi? viņš jautā.

-   Jā, es atbildu. Bet nevajadzētu būt. Ar plaukstu aši pieskaros pierei. Manuprāt, es jau par viņu sēroju, it kā viņš būtu nomiris mirklī, kad viņu ieraudzīju Mācīto mītnē. Saproti?

Drīz pēc tam es atzinos Tobiasam, ka esmu zaudējusi visu ģimeni. Puisis apsolīja turpmāk būt manu tuvinieku vietā.

Un tā ari ir. Šķiet, starp mums ir savijusies draudzība, mīlestība un ģimeniskums, un es vairs nespēju tos nodalīt.

-    Zini, Nesavtīgajiem par to ir savas mācības, Tobiass saka. Par to, kad ļaut citiem ziedoties tavā labā, pat ja tas ir patmīlīgi. Viņuprāt, ja upurēšanās ir cilvēka galīgā iespēja izrādīt tev savu mīlestību, tad vajadzētu to viņam atļaut. Puisis ar plecu atbalstās pret sienu. Tādos apstākļos tā ir visnozīmīgākā dāvana, ko vari viņam pasniegt. Gluži kā tad, kad abi tavi vecāki atdeva dzīvību par tevi.

-    Es gan neesmu pārliecināta, vai viņu uz to mudina mīlestība. Aizveru acis. Drīzāk vainas izjūta.

-    Iespējams, Tobiass atzīst. Bet, ja brālis tevi nemīlētu, kādēļ lai viņš justos vainīgs par to, ka ir tevi nodevis?

Es piekrītu. Zinu, ka Keilebs mani mīl un vienmēr ir mīlējis pat tad, kad darīja man pāri. Zinu arī to, ka es mīlu viņu. Tomēr šī situācija šķiet galīgi greiza.

Tomēr pagaidām nomierinos, saprazdama, ka tad, ja mani vecāki būtu šeit, viņi pieņemtu dēla lēmumu.

-Varbūt šis nav īstais brīdis, Tobiass ierunājas, bet gribu tev kaut ko teikt.

Tūlīt saspringstu, bīdamās, ka viņš nosauks kādu manu noziegumu, kas līdz šim nav apspriests, raizes, kas viņam nedod mieru, vai kaut ko tikpat smagu. Puiša sejas izteiksmi nav iespējams iztulkot.

-    Vienkārši vēlos tev pateikties, Tobiass klusi turpina. Bariņš zinātnieku tev pavēstīja, ka man esot bojāti gēni un ar mani kaut kas neesot kārtībā, un to pamatoja ar testu rezultātiem. Un arī es pats sāku tam ticēt.

Viņš aizskar manu seju, ar īkšķi noglāsta vaigukaulu un cieši, neatlaidīgi ielūkojas man acīs.

-    Tu tam nenoticēji, puisis turpina. Pat ne uz mirkli. Tu uzstāji, ka es esmu… nezinu, vesels.

Apklāju viņa plaukstu ar savējo.

-    Esi jau arī.

-    To man vēl neviens nav teicis, Tobiass tikko dzirdami atzīst.

-    Tu esi pelnījis to dzirdēt, es stingri atbildu, un skatienu aizmiglo asaras. Tu esi vesels, mīlestības vērts, tu esi labākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinusi.

Kolīdz pēdējais vārds atstāj lūpas, viņš mani noskūpsta.

Līdz sāpēm kvēli atbildu uz skūpstu un ieķeros Tobiasa kreklā. Aizstumju puisi tālāk pa gaiteni un cauri durvīm, kas ved uz skopi iekārtotu istabu netālu no guļamtelpas. Ar papēdi aizcērtu ciet durvis.

Es vienmēr esmu atgādinājusi Tobiasam viņa vērtību, un viņš tieši tāpat apgalvo, ka es esmu stipra un spējīga uz daudz ko vairāk, nekā pati domāju. Bez teikšanas zinu, ka tāda ir īstas mīlestības vara: tā tevi paceļ nebijušos augstumos un padara par dižāku un labāku cilvēku, nekā tu jebkad spētu iztēloties.

Šī ir īsta mīlestība.

Tobiass pārlaiž plaukstu pār maniem matiem un ievij tajos pirkstus. Man dreb rokas, tomēr neraizējos, ka viņš to pamanīs un sapratīs, cik ļoti esmu nobijusies un cik lielu iespaidu šis brīdis uz mani atstāj. Sažņaudzu puiša kreklu dūrēs, pievelku viņu vēl tuvāk un nopūtā pret viņa lūpām izdvešu viņa vārdu.

Aizmirstu, ka Tobiass ir cits cilvēks; šķiet, viņš ir kļuvis par daļu no manis un tā ir tikpat svarīga kā mana sirds, acs vai roka. Pārvelku kreklu pāri puiša galvai un pārlaižu plaukstas pār atsegto ādu, it kā tā būtu manējā.

Tobiass sagrābj manu kreklu, un es to velku nost; tad atceros, ka esmu maza, plakana un slimīgi bāla, un atraujos.

Puisis uz mani veras nevis tā, it kā gaidītu paskaidrojumu, bet tā, it kā visā telpā nebūtu nekā cita, uz ko būtu vērts skatīties.

Lūkojos pretī, taču viss, ko redzu, liek man justies vēl sliktāk: viņš ir neticami pievilcīgs, un pat melnās tintes līnijas uz ādas viņu pārvērš mākslas darbā. Pirms mirkļa biju pārliecināta, ka mēs esam ideāls pāris, un varbūt tā ari ir tikai tad, kad esam apģērbti.

Tomēr Tobiass mani joprojām vēro ar to skatienu.

Viņš viegli, mulsi pasmaida, tad nolaiž rokas man uz vidukļa un pievelk mani sev klāt. Puisis noliecas, noskūpsta ādu starp pirkstiem un man pie vēdera nočukst: Tu esi skaista.

Un es viņam ticu.

Tobiass pieceļas un piekļauj pavērtās lūpas manējām, ar plaukstām aptvēris manus kailos gurnus un paslidinādams īkšķus zem džinsu jostas. Pieskaros pie viņa krūtīm, piespiežos tuvāk un līdz kaulam izjūtu viņa nopūtas atbalsi.

-    Zini, es tevi mīlu.

-    Zinu, puisis atbild.

Pacēlis uzaci, Tobiass noliecas, apvij roku ap manām kājām un pārmet mani pār plecu. Man pār lūpām izlaužas pa pusei līksmi, pa pusei nervozi smiekli. Pārnesis pāri telpai, puisis mani bez ceremonijām nosviež uz dīvāna.

Viņš apguļas blakus, un es pārlaižu pirkstus liesmām, kas ieskauj viņa krūškurvi. Tobiass ir spēcīgs, izveicīgs un drošs.

Un viņš ir manējais.

Piekļauju lūpas pie viņa mutes.

# * *

Es tik ļoti baidījos, ka tad, ja paliksim kopā, mūs gaida vienas vienīgas sadursmes un ka beigās tās mani sagraus. Tomēr tagad zinu, ka es esmu asmens, bet viņš galoda.

Esmu pārāk stipra, lai tik viegli salūztu, un kļūstu vēl labāka un stiprāka ik reizi, kad viņam pieskaros.

Četrdesmit otrā nodaļa tobiass

PAMOSTOTIES uz viesnīcas numuriņa dīvāna, es vispirms ieraugu putnus, kuri laižas pār Trisas atslēgkaulu. Krekls, ko viņa aukstuma dēļ nakts vidū savāca no grīdas, guļot ir vienā pusē nostiepies uz leju.

Jau agrāk esam gulējuši viens otra tuvumā, tomēr šoreiz ir citādi. Iepriekš to darījām, lai mierinātu vai pasargātu, turpretī šoreiz tādēļ vien, ka tā vēlamies. Un tāpēc, ka iemigām, pirms paspējām atgriezties guļamtelpā.

Pastiepjos un ar pirkstgaliem aizskaru tetovējumus, un meitene atver acis.

Trisa apvij man apkārt roku un pavirzās pāri spilveniem, lai man piekļautos. Viņa ir silta, maiga un padevīga.

-    Labrīt, es sveicinu.

-    Kuš, meitene atbild. Ja nenosauksi to vārdā, varbūt tas aizies prom.

Uzlieku plaukstu uz viņas gurna un pievelku Trisu sev klāt. Viņas acis ir platas un modras, lai gan tikai nupat ir atvērušās. Noskūpstu meitenes vaigu, žokli un kaklu un tur dažas sekundes aizkavējos. Viņa ciešāk apskauj manu vidukli un nopūšas man ausī.

Paškontrole pazudīs pēc piecām, četrām, trim…

-    Tobias, Trisa nočukst, es galīgi negribu to teikt, bet… manuprāt, mums šodien ir šis tas jāpadara.

-    Tas var pagaidīt, es nomurminu pie viņas pleca un lēni noskūpstu pirmo tetovējumu.

-    Nē, nevar vis! meitene iebilst.

Atslīgstu atpakaļ spilvenos, un bez viņas auguma blakus man kļūst auksti.

-Jā. Par to runājot domāju, ka tavam brālim nenāktu par ļaunu pavingrināties šaut mērķī. Katram gadījumam.

-    Izklausās prātīgi, Trisa klusi piekrīt. Viņš ir izšāvis tikai… vienu reizi? Divas?

-Varu viņu apmācīt, es saku. Lai nu kas, bet mērķī šaušana man padodas. Un varbūt viņš justos labāk, ja būtu, ko darīt.

-    Paldies! Meitene pieceļas sēdus un izlaiž pirkstus cauri matiem, lai tos pieglaustu. Rīta gaismā cirtas izskatās spožākas, it kā tās cauraustu zelta pavedieni. Zinu, ka tev viņš nepatīk, bet…

-    Bet, ja jau tu centies aizmirst to, ko viņš izdarīja, es turpinu, saņemdams Trisas roku, tad es mēģināšu rīkoties tāpat.

Viņa pasmaida un uzspiež skūpstu uz mana vaiga.

* * *

Ar plaukstu noslauku no spranda palikušās dušas ūdens lāses. Kopā ar Trisu, Keilebu un Kristīņu atrodos treniņu zālē ĢB cilvēku pazemes atpūtas vietā. Tā ir auksta, krēslaina un pilna ar ekipējumu: mācību ieročiem, paklājiem, aizsargķiverēm un mērķiem visu, ko vien var vēlēties. Izraugos piemērotu treniņu šaujamo, kas līdzinās pistolei, bet ir masīvāks, un pasniedzu to Keilebam.

Trisa savij pirkstus ar manējiem. Šorīt viss ir viegli: smaidīt, smieties, runāt un kustēties.

Ja mums šonakt viss izdosies, rīt Čikāga būs drošībā, Birojs uz mūžiem mainīts un mēs ar Trisu varēsim kaut kur sākt jaunu dzīvi. Varbūt tā būs vieta, kur es šaujamo un nažu vietā ķeršos pie lietderīgākiem darbarīkiem: skrūvgrieža, naglām un lāpstas. Šorīt šķiet, ka man varētu tā paveikties. Varētu.

-    Tas nešauj īstas lodes, es skaidroju, bet ir veidots tā, lai pēc iespējas vairāk atgādinātu ieročus, ar kuriem tev būs darīšana. Vismaz sajūta ir tāda pati, kā turot rokā īstu pistoli.

Keilebs satver šaujamo ar pašiem pirkstgaliem, kā bīdamies, ka tas viņa rokās sabirzis pīšļos.

Es iesmejos.

-    Pirmā mācība: nebaidies no tā. Ņem ciet. Tu taču jau esi turējis rokā ieroci, atceries? Ar to šāvienu tu mums palīdzēji izbēgt no Sirsnīgo mītnes.

-    Tā bija tikai veiksme, Keilebs nopurpina, grozīdams pistoli, lai to apskatītu no visām pusēm. Viņš ar mēli no iekšpuses biksta vaigu, it kā risinātu matemātikas uzdevumu. Nevis prasme.

-    Veiksme ir labāka par neveiksmi, es saku. Pie prasmes tagad piestrādāsim.

Paraugos uz Trisu. Viņa plati pasmaida un pieliekusies kaut ko pačukst Kristīnai.

-   Vai tu esi šeit, lai palīdzētu, Stīvā? es noprasu tonī, ko izstrādāju iesvētību instruktora lomai, tikai šoreiz to izmantoju kā joku. Ja atmiņa neviļ, tev noderētu pavingrināt labo roku. Tev arī, Kristīna.

Trisa novaikstās un kopā ar draudzeni šķērso telpu, lai paņemtu ieročus.

-    Labi, tagad pagriezies pret mērķi un noņem drošinātāju, es pamācu. Pie pretējās sienas atrodas daudz smalkāk veidots mērķis nekā koka dēlis Drošsiržu treniņu zālēs. Mērķi veido tris riņķi dažādās krāsās zaļā, dzeltenā un sarkanā -, tā ka ir vieglāk noteikt, kur trāpa lodes. Parādi, kā tu šautu.

Keilebs ar vienu roku paceļ pistoli, pavērš plecus un kurpju purngalus pret mērķi un saspringst, kā grasīdamies celt kaut ko ļoti smagu, un tad izšauj. Ierocis atlec atpakaļ un uz augšu, un lode aizlido uz griestu pusi. Ar plaukstu aizklāju muti, lai paslēptu smaidu.

-    Nevajag jau ķiķināt, Keilebs īgni noburkšķ.

-    Tātad no grāmatām tomēr visu nevar iemācīties, ko? Kristīna iedzeļ. Pistole jātur ar abām rokām. Neizskatās tik smalki, bet arī uzbrukt griestiem nav diez ko smalki.

-    Es necentos izskatīties smalki!

Kristīna nostājas, mazliet nevienādi novietojusi kājas, un izstiepj abas rokas. Viņa mirkli lūkojas mērķī un tad nospiež mēlīti. Mācību lode trāpa ārējā aplī un atlēkusi aizripo pa grīdu. Mērķī iegaismojas aplītis, atzīmējot trieciena vietu. Vēlos, kaut man būtu bijusi pieejama tāda tehnoloģija iesvētību treniņos.

-    Ā, lieliski. Tu trāpīji gaisā ap mērķi. Ļoti noderīgi.

-    Esmu mazliet ierūsējusi, Kristīna smīkņādama atzīst.

-    Manuprāt, tev būs visvieglāk iemācīties, ja atdarināsi mani, es saku Keilebam. Nostājos tikpat brīvi un dabiski kā parasti un paceļu abas rokas, vienā cieši turēdams ieroci un ar otru to atbalstīdams.

Keilebs mēģina kopēt manu stāju, sākdams ar kājām un tad pielāgodams pārējo ķermeni. Lai gan Kristlna viņu izzoboja, tieši spēja analizēt ļauj Keilebam gūt panākumus: vēroju, kā viņš, mani pētīdams un cenzdamies visu pareizi atveidot, maina leņķus, attālumu, spriedzi un atslābumu.

-    Labi, es atzīstu, kad Keilebs ir beidzis. Tagad koncentrējies tikai uz to, kam gribi trāpīt, un ne uz ko citu.

Ar skatienu ieurbjos mērķa centrā un mēģinu tam ļaut aizpildīt visu redzeslauku. Attālums mani neuztrauc lode lidos tikpat taisni kā tad, ja es stāvētu tuvāk. Ieelpoju un sagatavojos, izelpoju un izšauju, un lode trāpa tieši tur, kur biju to iztēlojies: sarkanajā aplī, pašā mērķa viducī.

Atkāpjos un vēroju Keileba mēģinājumu. Viņa stāja un satvēriens ir pareizs, bet viņš ir stīvs kā statuja statuja ar pistoli rokā. Puisis ievelk elpu un izšaujot to aiztur. Šoreiz atsitiens viņu tik ļoti nepārsteidz un lode ķer mērķa augšējo malu.

-    Labi, es atkārtoju. Manuprāt, tev galvenokārt jāpierod pie ieroča. Tu esi ļoti sasprindzis.

-    Vai vari mani par to vainot? Keilebs atmet balsi, kas katra vārda galā notrīs. Viņš izskatās tā, it kā censtos ieslodzīt bailes dziļi sevī. Esmu vērojis divas jauniņo grupas ar tādu sejas izteiksmi, bet neviens no viņiem nesaskārās ar to, kas gaida Keilebu.

Nogrozījis galvu, klusi atbildu:

-    Protams, ne. Bet tev jāsaprot: ja šonakt netiksi vaļā no spriedzes, tad, iespējams, neaizkļūsi līdz ieroču laboratorijai. Un kāds visiem no tā būs labums?

Puisis nopūšas.

-    Fiziskā prasme ir svarīga, es turpinu. Tomēr galvenokārt tā ir prāta spēle, un tev ir paveicies, jo to tu pieproti. Jāvingrina ne tikai šaušanas māka, bet ari koncentrēšanās. Tad brīdī, kad būs jācīnās par dzīvību, tu būsi tik ļoti pieradis koncentrēties, ka tas notiks pats no sevis.

-    Nezināju, ka Drošsirži tik daudz laika velta smadzeņu attīstīšanai, Keilebs nosaka. Vai drīkstu paskatīties, kā tu to dari, Trisa? Šķiet, neesmu redzējis tevi šaujam bez brūces plecā.

Meitene viegli pasmaida un pievēršas mērķim. Kad Drošsiržu iesvētību laikā pirmoreiz vēroju viņu ar ieroci rokā, Trisa izskatījās neveikla kā putnēns. Tagad viņas tievais, trauslais augums ir kļuvis slaiks, tomēr muskuļots, un, kad viņa paceļ pistoli, tā izskatās viegla. Trisa nedaudz piemiedz aci, pārnes svaru no vienas kājas uz otru un izšauj. Lode tikai par pāris collām novirzās no mērķa centra. Keilebs acīm redzamā cieņā paceļ uzacis.

-    Kāpēc tu izskaties tik pārsteigts? Trisa uzsauc.

-    Piedod, viņas brālis atbild. Vienkārši… Agrāk tu biji tik lempīga, vai atceries? Nesaprotu, kā jau pirmīt nepamanīju, ka tu vairs tāda neesi.

Meitene parausta plecus, tomēr novēršoties viņas vaigi ir pietvīkuši un viņa šķiet gandarīta. Kristīna raida mērķī vēl vienu lodi un šoreiz trāpa mazliet tuvāk vidum.

Es atkāpjos, lai ļautu Keilebam vingrināties un vērotu Trisu vēlreiz izšaujam: cik taisni viņa stāv, paceldama ieroci, un cik mierīga ir, kad nospiež mēlīti. Pieskaros pie meitenes pleca un pieliecos pie auss.

-   Vai atminies, kā treniņā pistole tev gandrīz trāpīja pa seju?

Trisa smīnēdama pamāj ar galvu.

-    Vai atceries, ka treniņā es izdarīju šādi? es turpinu un pasniedzos viņai garām, lai piespiestu plaukstu pie vēdera. Meitene aprauti ieelpo.

-    To es tik drīz neaizmirsīšu, viņa nomurmina.

Trisa pagriežas un, satvērusi pirkstos zodu, pievelk

manu seju sev klāt. Mēs saskūpstāmies, un es dzirdu Kristīnas komentāru, bet pirmo reizi man ir pilnīgi vienalga, ko viņa saka.

* * *

Pēc mērķī šaušanas treniņa neatliek nekas cits kā gaidīt. Trisa un Kristīna no Redžija sadabū sprāgstvielas un iemāca Keilebam ar tām apieties. Pēc tam Metjū un Kara ilgi pēta karti, apspriezdami dažādus ceļus, pa kuriem cauri mītnei nokļūt uz ieroču laboratoriju. Mēs ar Kristīņu tiekamies ar Amāru, Džordžu un Pīteru, lai pārrunātu maršrutu, ko tajā vakarā mērosim cauri pilsētai. Trisu izsauc uz pēdējā brīža padomes sanāksmi. Metjū visu dienu vakcinē cilvēkus pret atmiņas serumu: Karu, Keilebu, Trisu, Nitu, Redžiju un pats sevi.

Nav laika prātot par to, cik nozīmīgu darbu esam uzņēmušies: mēs mēģināsim apturēt revolūciju, izglābt eksperimentus un uz mūžīgiem laikiem mainīt Biroju.

Kamēr Trisa ir prom, dodos uz slimnīcu pēdējoreiz apraudzīt Ūriju, pirms atvedīšu viņa ģimeni.

Sasniedzis palātu, nespēju ieiet iekšā. Cauri stiklam vērojot draugu, var izlikties, ka viņš tikai guļ un, ja viņam pieskaršos, viņš pamodīsies, pasmaidīs un pajokos. Palātā es redzētu, cik Ūrija ir nedzīvs un kā trieciens, ko saņēma viņa smadzenes, ir laupījis pēdējās viņa būtības paliekas.

Sažņaudzu pirkstus dūrēs, lai apslēptu drebuļus.

No gaiteņa gala tuvojas Metjū, sabāzis rokas tumšzilās uniformas kabatās. Viņa gaita ir nepiespiesta, soļi smagi.

-    Sveiks!

-    Sveiks, es atsaucos.

-    Nupat vakcinēju Nitu, puisis pavēsta. Šodien viņa ir mundrāka.

-    Tas labi.

Metjū ar pirkstu kauliņiem piesit pie stikla.

-    Tātad… tu vēlāk atvedīsi viņa ģimeni? Trisa tā teica.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

-    Viņa brāli un mammu.

Jau agrāk esmu saticis Zīka un Ūrijas māti. Viņa ir maza, valdonīga sieviete, viena no retajām Drošsirdēm, kas visu dara mierīgi un bez liekām ceremonijām. Man viņa vienlaikus patika un iedvesa bailes.

-    Ieva nav? Metjū vaicā.

-    Nomira, kad brāļi vēl bija mazi. Drošsiržu kopienā tas nav nekas neparasts.

-    Nūja.

Brīdi stāvam klusēdami, un es esmu pateicīgs par Metjū klātbūtni, kas neļauj uzmākties nepanesamām skumjām. Karai vakar bija taisnība, apgalvojot, ka es nenogalināju Ūriju, vismaz ne pa īstam, tomēr jūtos tā, it kā būtu to izdarījis. Varbūt tā būs vienmēr.

-    Jau kādu laiku gribu tev pajautāt, es pēc laiciņa ierunājos. Kāpēc tu mums palīdzi? Tas ir liels risks cilvēkam, kurš nav personiski ieinteresēts iznākumā.

-    Esmu gan, Metjū iebilst. Tas ir diezgan garš stāsts.

Puisis sakrusto rokas uz krūtīm, tad ar īkšķi parausta ap kaklu apsieto aukliņu.

-Bija viena meitene, viņš iesāk. Ar bojātiem gēniem, tāpēc man nebūtu vajadzējis ar viņu satikties, saproti? Mums jāizvēlas "optimāli" partneri, lai radītu ģenētiski pārākus pēcnācējus vai kaut kā tā. Nu, es sadumpojos, turklāt mani vilināja aizliegtais auglis, tā nu mēs sākām satikties. Nebiju plānojis, ka tur sanāks kaut kas nopietns, bet…

-    Bet sanāca, es pabeidzu viņa vietā.

Metjū pamāj ar galvu.

-     Sanāca gan. Viņa vairāk par jebkuru citu mani pārliecināja, ka Biroja nostāja ģenētisko bojājumu jautājumā ir nepareiza. Viņa bija labāka par mani labāka, nekā es jebkad varēšu būt. Un tad viņai uzbruka. Viņu piekāva bariņš ĢT cilvēku. Viņai bija visai asa mēle, un viņa nebija mierā ar savu vietu iespējams, tas bija iemesls; bet varbūt iemesla nemaz nebija, varbūt ir cilvēki, kas tā dara tāpat vien, un iemesla meklējumi tikai velti nomoka prātu.

Ciešāk nopētu saitīti, ar ko Metjū rotaļājas. Līdz šim tā šķita melna, tomēr tagad ievēroju, ka auldiņa patiesībā ir zaļa tādā pašā krāsā kā apkalpes personāla formas tērpi.

-    Lai nu kā, viņa diezgan smagi cieta, bet viens no ĢT uzbrucējiem bija padomnieka dēls. Viņš apgalvoja, ka uzbrukums ticis izprovocēts, un uz šī attaisnojuma pamata viņam un pārējiem piesprieda tikai sabiedrisko darbu. Tomēr es zināju patiesību. Zināju, ka viņus palaida vaļā, jo manu meiteni uzskatīja par nevērtīgāku. It kā ĢT cilvēki būtu piekāvuši dzīvnieku.

Man pār muguru no skausta līdz viduklim pārskrien skudriņas.

-Kas…

-    Kas ar viņu notika? Metjū paraugās pretī. Viņa pēc gada nomira operācijas laikā, kad ārsti mēģināja saglābt daļu kaitējuma. Nelaimes gadījums infekcija. Puisis nolaiž rokas. Viņas nāves dienā es sāku palīdzēt Nitai. Tiesa, nedomāju, ka viņas pēdējais plāns bija saprātīgs, tāpēc tajā neiesaistījos. Tomēr arī sevišķi nemēģināju viņu apturēt.

Apsveru visus atvainošanās un līdzjūtības vārdus, ko vajadzētu teikt šādā brīdī, taču neatrodu nevienu frāzi, kas liktos pareiza. Tāpēc ļaujos klusumam. Tā ir vienīgā piemērotā reakcija uz to, ko Metjū tikko man izstāstīja; traģēdijai piedien klusums, nevis centieni to ātri vērst par labu un aizmirst.

-    Zinu, ka tā neizskatās, puisis beidzot ierunājas,

-    bet es viņus ienīstu.

Viņš ir cieši sakodis zobus. Metjū nekad nav šķitis pārlieku draudzīgs, tomēr viņš arī nelikās tik dzedrs. Tagad viņš ir tieši tāds kā iesalis ledū, ar skarbu skatienu un balsi, kas atgādina aukstu izelpu.

-    Un es būtu pieteicies mirt Keileba vietā… ja vien no sirds nevēlētos redzēt, kā Birojs cieš no šī plāna sekām. Gribu vērot, kā viņi atmiņas seruma ietekmē taustās apkārt, vairs paši nezinādami, kas viņi ir. Pēc viņas nāves ar mani notika tas pats.

-    Izklausās, ka tas būs piemērots sods.

-Piemērotāks nekā nogalināšana, Metjū atzīst.

-    Turklāt es neesmu nekāds slepkava.

Mani pārņem nemiers. Negadās bieži zem labsirdības maskas ieraudzīt cilvēka patieso seju un izzināt viņa dvēseles tumšākos nostūrus. Tas ir mulsinoši.

Man ļoti žēl, ka ar Ūriju tā notika, Metjū saka. Atstāšu tevi kopā ar viņu.

Puisis atkal sabāž rokas kabatās un svilpodams turpina ceļu prom pa gaiteni.

Četrdesmit trešā nodaļa trĪsa

PADOMES ĀRKĀRTAS SĒDĒ atkal tiek runāts par to pašu: apstiprināts, ka vīrusa tvertnes šovakar nometīs virs pilsētas, spriests, kuras lidmašīnas un kurā laikā sūtīt. Pēc sapulces pārmiju dažus draudzīgus vārdus ar Deividu, tad, kamēr pārējie vēl malko kafiju, izšmaucu no kabineta un dodos atpakaļ uz viesnīcu.

Tobiass mani aizved uz ātriju netālu no guļamtelpas, un tur mēs pavadām laiku, runājot, skūpstoties un aplūkojot dīvainākos augus. Esam gandrīz kā normāli cilvēki, kas iet uz randiņiem, pļāpā par dažādiem niekiem un smejas. Mums ir bijis maz šādu brīžu. Pārsvarā kopā esam bēguši no dažādiem draudiem vai, tieši otrādi, ar galvu pa priekšu metušies briesmās. Nu vairs nav tālu bridis, kad tā nebūs. Mēs atiestatīsim mītnes iedzīvotājus un kopā atjaunosim šo vietu. Tad varbūt noskaidrosim, vai miera laikos spējam sadzīvot tikpat labi kā karā.

Nevaru vien to sagaidīt.

Beigu beigās Tobiasam ir jādodas prom. Es stāvu uz ātrija kāpņu augstāka pakāpiena, un viņš stāv zemāk, tā ka esam vienā augumā.

Man nepatīk, ka šovakar nevaru būt kopā ar tevi, puisis saka. Nešķiet pareizi tevi tik atbildīgā brīdī atstāt vienu.

-    Ko, vai tu domā, ka es netikšu galā? es attraucu, viegli aizskarta.

-    Protams, tā es nedomāju. Tobiass pieskaras man pie sejas un pieliecies atbalsta pieri pret manējo. Vienkārši nevēlos, lai tev ar to būtu jātiek galā vienai.

-    Un es negribu, lai tev vienatnē būtu jātiek galā ar Ūrijas ģimeni, es klusi atbildu. Tomēr, manuprāt, mums šie pienākumi jāpaveic katram atsevišķi. Priecājos, ka būšu kopā ar Keilebu, pirms… tu jau zini. Būs patīkami apzināties, ka vienlaikus nav jāraizējas par tevi.

-Jā. Puisis aizver acis. Nespēju sagaidīt rītdienu, kad būšu atpakaļ, tu būsi izpildījusi savu uzdevumu un mēs varēsim izlemt, ko iesākt tālāk.

-    Es jau zinu, ka nākotnē būs daudz šī te, es atbildu un piekļauju lūpas pie viņējām.

Tobiasa plaukstas no maniem vaigiem pārvietojas uz pleciem un tad mokoši lēni pārslīd pār muguru. Viņa siltie, uzstājīgie pirksti uzmeklē mana krekla malu un palien zem tās.

Jūtu visu vienlaikus: puiša mutes spiedienu, viņa garšu, ādas pieskārienu un oranžo gaismu, kas izlaužas cauri aizvērtajiem plakstiņiem, un zaļumu dzīvo smaržu gaisā. Kad atraujos un Tobiass atver acis, redzu gan gaišzilo plankumiņu viņa labajā acī, gan tumšzilo toni, kas man liek justies droši kā sapnī.

-    Es tevi mīlu, es saku.

-    Es tevi arī, puisis atbild. Drīz tiksimies.

Viņš mani vēlreiz maigi noskūpsta un tad atstāj ātriju. Stāvu gaismas stara ielokā, līdz saule pazūd aiz apvāršņa.

Tagad ir laiks būt kopā ar brāli.

Četrdesmit ceturtā nodaļa tobiass

PIRMS DODOS satikt Amāru un Džordžu, vēlreiz pārbaudu ekrānus. Evelīna kopā ar saviem nepiederīgo atbalstītājiem atrodas Mācīto galvenajā mītnē un sēž, nolīkusi pār pilsētas karti. Markuss un Johanna ir sasaukuši sapulci kādā ēkā Mičiganas avēnijā, uz ziemeļiem no Henkoka ēkas.

Ceru, ka tur viņi pavadīs dažas turpmākās stundas, līdz būšu izlēmis, kuru no vecākiem atiestatīt. Amārs mums atvēlēja mazliet vairāk par stundu, lai uzmeklētu un vakcinētu Ūrijas ģimeni un nemanīti atgrieztos

mītnē, tā ka man pietiks laika tikai vienam no viņiem.

* * *

Ārpusē pa ietvi virpuļo vēja nestas sniegpārslas. Džordžs man pasniedz ieroci.

-   Tur šobrīd ir bīstami, viņš saka. Ar visu to Sabiedroto būšanu.

Paņemu šaujamo, uz to pat nepaskatīdamies.

-   Vai jūs visi zināt plānu? Džordžs noprasa. Es jūs uzraudzīšu no mazās kontroltelpas. Vēl redzēsim, vai no manis būs jēga, jo sniegs aizsedz kameras.

-    Kur būs pārējie drošībnieki?

-    Varbūt dzers? Džordžs parausta plecus. Pateicu viņiem, lai šo vakaru paņem brīvu. Neviens nepamanīs, ka kravas mašīna ir aizdzīta. Apsolu, ka viss būs kārtībā.

Amārs pasmaida.

-    Labs ir, lecam iekšā!

Džordžs paspiež viņa delmu un pamāj mums pārējiem. Kamēr citi seko Amāram uz ārpusē novietoto mašīnu, sagrābju Džordžu un viņu aizkavēju. Vīrietis mani dīvaini uzlūko.

-    Neuzdod jautājumus, jo es neatbildēšu. Bet vakcinējies pret atmiņas serumu, labi? Cik vien drīz iespējams. Metjū var palīdzēt.

Džordžs sarauc pieri.

-    Vienkārši izdari to! es uzsaucu un dodos uz auto.

Matos ķeras sniegpārslas, un elpojot no mutes plūst

tvaika mākonīši. Pa ceļam uz mašīnu Kristīna man uzgrūžas un kaut ko ieslidina kabatā. Tā ir pudelīte.

Iekāpjot blakussēdētāja vietā, redzu, ka Pīters mūs vēro. Joprojām nesaprotu, kādēļ viņš tik ļoti grib braukt līdzi, tomēr viens ir skaidrs: no viņa jāpiesargās.

Salonā ir silti, un drīz vien mūs klāj nevis sniegs, bet gan ūdens lāses.

-    Laimīgais, Amārs mani uzrunā un pasniedz stikla ekrānu, kuru kā vēnas izraibina košu līniju mudžeklis. Ieskatos ciešāk un redzu, ka tās ir ielas, un visspilgtākā svītra iezīmē mūsu ceļu cauri tīklam. Tu būsi atbildīgs par karti.

-    Tev vajag karti? Es pabrīnos. Vai tev nav ienācis prātā vienkārši… vadīties pēc lielajām celtnēm?

Amārs saviebjas.

-    Mēs nebrauksim tieši uz pilsētu, bet izmantosim apkārtceļu. Tagad turi muti un skaties kartē!

Atrodu zilo punktu, kurš apzīmē mūsu atrašanās vietu. Amārs iestūrē mašīnu sniegā, kas krīt tik strauji, ka redzamība nav lielāka par dažām pēdām.

Garāmslīdošās ēkas atgādina tumšus siluetus baltā plīvurā. Amārs brauc ātri, paļaudamies uz to, ka auto svars palīdzēs saglabāt līdzsvaru. Starp sniegpārslām priekšā sazīmēju pilsētas gaismas. Jau biju piemirsis, cik tuvu tai atrodamies, jo ārpus tās mūriem viss ir ļoti atšķirīgs.

-    Nespēju noticēt, ka dodamies atpakaļ, Pīters klusi nosaka, it kā negaidītu atbildi.

-    Es arī ne, piekrītu, jo tā ir patiesība.

Biroja atsvešinātība no ārpasaules ir pavisam cits ļaunums nekā karš, ko viņi grasās uzsākt pret mūsu atmiņām; tas ir slēptāks, tomēr savā veidā tikpat draudīgs. Viņi varēja mums palīdzēt, kamēr nīkuļojām kopienās, tomēr ļāva visam sabrukt. Viņi ļāva mums iet bojā un slepkavot citam citu. Viņi nolemj iejaukties tikai tagad, kad taisāmies iznīcināt vairāk ģenētiskā materiāla, nekā ir pieņemami.

Amārs šķērso sliedes, un mēs salonā šūpojamies uz priekšu un atpakaļ. Viņš turpina ceļu, neattālinoties no augsta cementa vaļņa labajā pusē.

Atpakaļskata spogulī paraugos uz Kristīņu. Viņas labais ceļgals strauji lēkā.

Joprojām nezinu, kuram laupīšu atmiņu: Markusam vai Evelīnai.

Parastos apstākļos es mēģinātu izlemt, kura izvēle būtu pašaizliedzīgāka, taču šoreiz abas šķiet vienlīdz savtīgas. Atiestatīt Markusu nozīmētu izdzēst no pasaules vīru, kuru ienīstu un no kura baidos. Es būtu brīvs no viņa valgiem.

Evelīnas atiestatīšana viņu pārvērstu citā mātē viņa mani vairs nepamestu un nepieņemtu lēmumus, kuriem pamatā ir atriebes alkas, un necenstos citus kontrolēt, nevis viņiem uzticēties.

Lai kurš no vecākiem mainītos, tas nāktu man par labu. Bet kurš variants nāktu par labu pilsētai?

Vairs nezinu.

* * *

Paceļu rokas pie ventilatora, lai tās sasildītu. Amārs vada mašīnu arvien tālāk: pāri dzelzceļa sliedēm, garām pamestajam vagonam, ko redzējām pa ceļam uz Biroja mītni; no sudrabotajiem paneļiem atspīd starmešu gaisma. Robeža, kur beidzas ārpasaule un sākas eksperimenta teritorija, ir tik krasa kā uz zemes uzvilkta līnija.

Amārs pārbrauc pāri robežšķirtnei, it kā tās tur nemaz nebūtu. Droši vien viņa uztverē tā laika gaitā, viņam arvien vairāk pierodot pie jaunās pasaules, ir izplūdusi. Turpretī man šķiet, ka no patiesības iebraucam melos, no pieaugušo dzīves bērnībā. Vēroju, kā asfalts, stikls un metāls pārtop tukšā laukā. Tagad snieg pavisam viegli, un es priekšā ievēroju pilsētas miglaino siluetu, kas ir tikai vienu toni tumšāks par mākoņiem.

-    Kur lai meklējam Zīku? Amārs vaicā.

-    Viņš kopā ar māti pievienojās dumpiniekiem, es atbildu. Vislielākā iespēja viņus atrast būs tur, kur ir visvairāk nemiernieku.

-    Kontroltelpas darbinieki teica, ka lielākā daļa esot apmetušies uz ziemeļiem no upes, netālu no Henkoka ēkas, Amārs saka. Vai gribi laisties pa trosi?

-    Nepavisam ne, es atmetu.

Vīrietis iesmejas.

Aizrit vēl stunda, līdz pietuvojamies mērķim. Tikai brīdī, kad tālumā ieraugu Henkoka ēku, man uzmācas nemiers.

-    Ē… Amār… no aizmugures atskan Kristīnas balss. Negribu to teikt, bet man patiešām vajag apstāties. Nu… saproti… Pačurāt.

-    Tieši tagad? vīrietis atjautā.

-Jā. Pēkšņi savajadzējās.

Amārs nopūšas, tomēr aptur mašīnu ceļa malā.

-Jūs palieciet tepat un nelūriet! meitene izkāpdama piekodina.

Vēroju viņas tumšo apveidu dodamies uz auto aizmuguri un gaidu. Kad Kristīna pārdur riepas, mašīna tik tikko jaušami sašūpojas un es to sajūtu vien tādēļ, ka esmu to gaidījis. Kad meitene iekāpj atpakaļ salonā, no jakas purinādama sniegpārslas, viņas lūpās vīd viegls smaids.

Reizēm daudzus ļaudis no briesmīga likteņa var paglābt tikai viens cilvēks, kurš ir gatavs kaut ko darīt lietas labā. Pat ja šis "kaut kas" ir viltus zaļā pietura.

Amārs brauc vēl pāris minūšu, pirms kaut kas notiek. Tad kravas mašīna nodreb un sāk līgoties, it kā mēs brauktu pa gulošajiem policistiem.

-    Sūdi vagā, Amārs noņurd, sarauktu pieri skatīdamies spidometrā. Nespēju tam noticēt!

-    Caura riepa? es jautāju.

-Jā. Vīrietis izdveš nopūtu un nospiež bremžu pedāli, lai auto apstātos ceļa malā.

-    Iešu apskatīties. Es izlecu no blakussēdētāja vietas un dodos uz mašīnas aizmuguri. Abas pakaļējās riepas ir sagrieztas ar nazi, ko Kristlna paņēma līdzi, un pilnīgi izlaidušas gaisu. Pašķielēju pa aizmugurējo logu, lai pārbaudītu, ka mums līdzi ir tikai viena rezerves riepa, un tad ar jaunumiem atgriežos pie atvērtajām durvīm.

-    Abas aizmugures riepas ir cauras, bet mēs varam nomainīt tikai vienu, es pavēstu. Nāksies atstāt šo mašīnu un sadabūt citu.

-    Nolāpīts! Amārs uzsit pa stūri. Mums nav tam laika. Zīkam, viņa mātei un Kristīnas ģimenei ir jābūt vakcinētiem pirms atmiņas seruma izplatīšanas, citādi no viņiem nebūs nekāda labuma.

-    Nomierinies, es saku. Es zinu, kur atrast citu mašīnu. Varbūt ejiet tālāk un es tikmēr sameklēšu braucamo?

Amārs atplaukst.

-    Laba doma.

Pirms pametam auto, pārliecinos, ka mans ierocis ir pielādēts, lai gan neesmu drošs, vai tas būs vajadzīgs. Visi izkāpj no mašīnas, un Amārs aukstumā drebinās un šūpojas uz pirkstgaliem.

Ielūkojos rokas pulkstenī.

-    Līdz cikiem viņi ir jāvakcinē?

-    Saskaņā ar Džordža grafiku mums ir stunda laika, līdz pilsēta tiks atiestatīta, Amārs saka, arī ielūkodamies pulkstenī. Ja gribi, lai Zīkam un viņa mātei aiztaupām sēras un ļaujam viņus atiestatīt, es tevi nevainošu. Ja teiksi, es par to parūpēšos.

Es papurinu galvu.

-    Es tā nevarētu. Viņiem nesāpētu, bet viņi ari nezinātu patiesību.

-    Kā vienmēr esmu teicis, Amārs smaidīdams nosaka, Stīvais ir un paliek Stīvais.

-    Vai vari viņiem… nestāstīt, kas notika? Tikai līdz brīdim, kad ieradīšos, es lūdzu. Vienkārši vakcinē viņus, labi? Man pašam viņiem jānodod šī ziņa.

Amāra smaids aptumšojas.

-    Nūja. Protams.

Pārbaudot riepas, jau esmu izmērcējis apavus, un, kad atkal nostājos uz aukstās zemes, pēdas iesmeldzās. Grasos atstāt mašīnu, bet tad ierunājas Pīters:

-    Es iešu tev līdzi.

-    Ko? Kāpēc? Es paglūnu uz viņu.

-    Varbūt tev vajadzēs palīdzību, lai atrastu autiņu, puisis atsaucas. Pilsēta ir liela.

Paraugos uz Amāru, kurš parausta plecus.

-    Viņam taisnība.

Pīters pieliecas tuvāk un turpina tik klusi, ka vārdus sadzirdu tikai es:

-    Un, ja nevēlies, lai viņam izstāstu, ka tu kaut ko perini, tad neiebildīsi.

Viņa skatiens aizkavējas pie manas jakas kabatas, kur guļ atmiņas seruma pudelīte.

Es nopūšos.

-    Lai notiek. Bet tu man klausīsi.

Vēroju Kristīņu un Amāru dodamies Henkoka ēkas virzienā. Kolīdz viņi ir gana tālu, lai mūs vairs neredzētu, dažus soļus atkāpjos un iebāžu roku kabatā, lai pasargātu pudelīti.

-    Es neiešu meklēt mašīnu, paziņoju. Tev tas būtu jāzina. Vai palīdzēsi paveikt to, kas jādara, vai arī man vajadzēs tevi nošaut?

-    Atkarībā no tā, kas tev jādara.

Ir grūti kaut ko atbildēt, jo es pats īsti nezinu, ko darīšu. Stāvu ar seju pret Henkoka ēku. Labajā pusē atrodas nepiederīgie, Evelīna un nāves seruma krājumi. Kreisajā pusē ir Sabiedrotie, Markuss un sacelšanās plāns.

Kur man ir lielāka ietekme? Kur varu kaut ko vairāk mainīt? Vajadzētu sev uzdot šos jautājumus, bet es tikai klusībā vaicāju, kuru no vecākiem es vairāk vēlos iznīcināt.

-Jāaptur revolūcija, es paskaidroju.

Nogriežos pa labi, un Pīters man seko.

Četrdesmit piektā nodaļa trĪsa

MANS BRĀLIS stāv aiz mikroskopa, piespiedis aci pie okulāra. Lampiņas gaisma viņa sejā iezīmē savādas ēnas un liek viņam izskatīties vairākus gadus vecākam.

-    Šis pavisam noteikti ir īstais, Keilebs paziņo. Nu, uzbrukuma simulācijas serums. Par to nav šaubu.

-    Vienmēr ir labi, ja to var apstiprināt vēl kāds, Metjū saka.

Pēdējās stundas pirms brāļa nāves pavadu kopā ar viņu, un viņš analizē serumus. Tas ir tik muļķīgi!

Zinu, kādēļ Keilebs vēlējās nākt šurp: lai pārliecinātos, ka viņa bojāejai ir labs iemesls. Es viņu nevainoju. Cik man zināms, pēc tam, kad kaut kā vārdā esi atdevis dzīvību, nav iespējams pārdomāt.

-    Vēlreiz atkārto aktivizācijas kodu, Metjū mudina. Kods iedarbinās ar atmiņas serumu aprīkoto ieroci, un pietiks nospiest vēl vienu pogu, lai to acumirklī izplatītu. Kopš esam ieradušies šeit, Metjū liek Keilebam to atkārtot ik pēc pāris minūtēm.

-    Ciparu virkņu iegaumēšana man nesagādā problēmas! Keilebs iebilst.

-    Par to es nešaubos. Bet mēs nezinām, kādā stāvoklī būs tavs prāts, kad sāks iedarboties nāves serums, un šiem kodiem ir jābūt iekaltiem dziļi atmiņā.

Izdzirdot vārdus "nāves serums", Keilebs saraujas. Es pētu kurpes.

-    080712, brālis noskaita. Pēc tam es nospiedīšu zaļo pogu.

Kara pašlaik pavada laiku kopā ar kontroltelpas darbiniekiem, lai viņu dzērienos iejauktu miera serumu un izslēgtu gaismu visā mītnē, kamēr viņi būs pārāk apreibuši, lai to pamanītu, gluži tāpat kā pirms pāris nedēļām izdarīja Nita un Tobiass. Kad Kara būs paveikusi savu uzdevuma daļu, mēs steigsimies uz ieroču laboratoriju. Tumsā kameras mūs neredzēs.

Man pretī uz laboratorijas galda guļ Redžija dotās sprāgstvielas. Tās izskatās pavisam parastas: ievietotas melnā kastē ar metāla āķiem malās un ar tālvadības detonatoru. Ar āķiem piestiprināsim kasti pie otrajām laboratorijas durvīm. Pirmās kopš uzbrukuma vēl nav salabotas.

-    Manuprāt, tas ari viss, Metjū paziņo. Tagad tikai vēl brītiņu jānogaida.

-    Metjū, es viņu uzrunāju, kā tev šķiet, vai tu uz brītiņu varētu mūs atstāt divatā?

-    Protams. Puisis pasmaida. Atgriezīšos, kad būs pienācis laiks sākt.

Viņš aizver durvis sev aiz muguras. Keilebs pārlaiž rokas aizsargtērpam, spridzeklim un mugursomai, kurā tas tiks ievietots. Viņš visus priekšmetus saliek taisnā rindā, pēc vajadzības pielīdzinot stūrus.

-    Visu laiku atminos, kā mēs bērnībā spēlējām Taisnprāšos, viņš saka. Es tevi nosēdināju dzīvojamās istabas krēslā un uzdevu jautājumus. Vai atceries?

-Jā, es atbildu un ar gurniem atbalstos pret laboratorijas galdu. Tu uz manas plaukstas locītavas atradi pulsa punktu un teici: ja samelošu, tu to zināsi, jo Taisnprāši vienmēr atmasko citu cilvēku melus. Tas nebija sevišķi jauki.

Keilebs iesmejas.

-    Vienreiz tu atzinies, ka no skolas bibliotēkas nospēri grāmatu, un tieši tajā bridi pārnāca mamma…

-    Un man vajadzēja iet pie bibliotekāres un atvainoties! Arī es iespurdzos. Tā bibliotekāre bija briesmīga. Visus vienmēr sauca par jaunkundzēm un jaunskungiem.

-    Tomēr es viņai patiku. Vai zināji, ka tad, kad pieteicos par izpalīgu bibliotēkā un pusdienlaikā vajadzēja kārtot grāmatplauktus, es patiesībā stāvēju ejās un lasīju? Viņa mani vairākkārt pieķēra, bet nekad neko neteica.

-    Patiešām? Man krūtīs iedzeļ. To es nezināju.

-    Laikam jau mēs viens par otru daudz ko nezinām. Keilebs ar pirkstiem pabungo pa galdu. Kaut mēs būtu bijuši godīgāki!

-    Es arī to vēlos.

-    Un tagad ir par vēlu, vai ne? Brālis paceļ skatienu.

-    Ne visam. Atvelku no laboratorijas galda krēslu un apsēžos. Uzspēlēsim Taisnprāšos! Es atbildēšu uz jautājumu, un pēc tam būs tava kārta. Protams, jāatbild godīgi.

Keilebs izskatās mazliet nokaitināts, tomēr piekrīt.

-    Lai iet. Kā tu patiesībā saplēsi tās glāzes virtuvē toreiz, kad apgalvoji, ka ņēmi tās laukā no skapja, lai notīrītu ūdens traipus?

Es nobolu acis.

-    Tu patiešām gribi dzirdēt vaļsirdīgu atbildi uz šo jautājumu? Neāksties, Keileb!

-    Labi, labi. Brālis noklepojas, un viņa zaļās acis nopietni pievēršas man. Vai tu patiešām esi man piedevusi vai ari tā saki tikai tāpēc, ka es drīz miršu?

Es blenžu uz ldēpī saliktajām rokām. Esmu spējusi pret Keilebu izturēties laipni un jauki, jo ik reizi, kad iedomājos par Mācīto mītnē notikušo, padzenu šīs atmiņas. Tomēr tā nevar būt piedošana. Ja es būtu brālim piedevusi, tad to atgadījumu atcerētos bez naida, kas kūņojas pakrūtē, vai ne?

Vai varbūt piedot nozīmē atkal un atkal atgrūst rūgtās atmiņas, līdz laiks notrulina sāpes un dusmas un palīdz aizmirst pāridarījumu?

Keileba dēļ izvēlos ticēt otrai atbildei.

-   Jā, esmu, es atbildu un brīdi klusēju. Vismaz no visas sirds gribu tev piedot, un, manuprāt, tas ir viens un tas pats.

Brālis izskatās atvieglots. Pakāpjos malā, lai viņš ieņemtu manu vietu krēslā. Es zinu, ko vēlos noskaidrot. Šis jautājums deg man uz mēles kopš brīža, kad viņš piekrita ziedoties.

-    Kāds ir galvenais iemesls, kura dēļ tu to dari? es vaicāju. Vissvarīgākais no visiem?

-    Nejautā to, Beatrise.

-    Tās nav lamatas. Tava atbilde man neliks izlemt, ka tomēr tev nepiedošu. Man tas vienkārši jāzina.

Starp mums uz pulētā metāla ir glīti sarindots aizsargtērps, spridzeklis un mugursoma. Šie priekšmeti gādās, lai brālis aizietu un neatgrieztos.

-    Laikam jau man šķiet, ka tā ir vienīgā iespēja izbēgt no vainas izjūtas par visu, ko esmu izdarījis, Keilebs saka. Neko nevēlos tik ļoti kā no tās atbrīvoties.

Šie vārdi sāpīgi iedur sirdī. Es baidījos, ka viņš tā teiks. Jau no sākta gala zināju, ka tā būs. Vēlos, kaut viņš nebūtu to pateicis.

Telpas stūrī ierīkotā skaļrunī iečērkstas balss:

-    Uzmanību visiem mītnes iedzīvotājiem! Tiek izsludināta ārkārtas bāzes slēgšanas procedūra, kas būs spēkā līdz pieciem rītā. Atkārtoju: tiek izsludināta ārkārtas bāzes slēgšanas procedūra, kas būs spēkā līdz pieciem rītā.

Mēs ar Keilebu satraukti saskatāmies. Metjū atgrūž vaļā durvis.

-    Sūdu būšana, viņš izmet un tad vēlreiz skaļāk: Sūdu būšana!

-    Ārkārtas bāzes slēgšana? es pārjautāju. Vai tas ir tas pats, kas mācību trauksme?

-    Tikpat kā. Tas nozīmē, ka mums jāiet tūlīt pat, kamēr gaiteņos vēl valda sajukums un pirms tiek pastiprināta apsardze, Metjū saka.

-    Kādēļ lai viņi tā rīkotos? Keilebs vaicā.

-    Iespējams, tikai grib palielināt apsardzi pirms vīrusu izplatīšanas, Metjū atbild. Vai varbūt viņi ir sapratuši, ka mēs mēģināsim kaut ko uzsākt. Bet, ja viņi to zinātu, tad droši vien jau būtu ieradušies mūs aizturēt.

Es paraugos uz brāli. Mums atlikušās minūtes krīt kā vēja rautas lapas rudenī.

Šķērsoju telpu un paņemu no letes pistoles, taču prāta dzīlēs kņud tas, ko vakar teica Tobiass: Nesavtīgie uzskata, ka uzupurēšanos vajadzētu pieļaut tikai tad, ja tā ir cilvēka galīgā iespēja izrādīt otram savu mīlestību.

Bet Keilebs nerīkojas, mīlestības vadīts.

Četrdesmit sestā nodaļa tobiass

UZ APSNIGUŠĀS IETVES slīd kājas.

-    Tu vakar nevakcinējies, es saku Pīteram.

-    Nevakcinējos vis, viņš apstiprina.

-    Kādēļ?

-    Kāpēc lai es tev teiktu?

Pārlaižu ar īkšķi pār pudelīti un turpinu:

-    Tu nolēmi nākt līdzi, jo zini, ka pie manis ir atmiņas serums, vai ne? Ja gribi, lai tev to iedodu, tad nenāktu par sliktu paskaidrot, kādēļ.

Pīters tāpat kā pirmīt pašķielē uz manu kabatu. Viņš noteikti redzēja, kā Kristīna man iedeva serumu. Puisis saka:

-    Labāk es tev to vienkārši atņemšu.

-    Lūdzu! Es paceļu skatienu un vēroju, kā pār ēkām krīt sniegpārslas. Ir tumšs, bet ar mēnesnīcu pilnīgi pietiek, lai redzētu, kurp jāiet. Vari domāt, ka esi visai labs cīnītājs, tomēr ņem vērā, ka mani tev neuzveikt.

Pīters bez brīdinājuma mani spēcīgi pagrūž, un es paslīdu sniegā un nokritu. Pistole noklaudz pret zemi un pa pusei iegrimst kupenā. Lūk, mācība nelielīties, es nodomāju un pietraušos kājās. Puisis mani sagrābj aiz apkakles un parauj uz priekšu, tā ka es atkal slīdu, tomēr šoreiz saglabāju līdzsvaru un triecu elkoni viņam vēderā. Pīters man tik sparīgi iesper pa kāju, ka tā kļūst nejūtīga, un, saķēris aiz jakas krūtežas, pavelk tuvāk.

Viņš gramstās gar kabatu, kur glabājas serums, un es mēģinu viņu atgrūst, bet puisis stāv pārāk droši un mana kāja joprojām ir pārāk vārga. Ar aizkaitinātu ņurdienu paceļu brīvo roku pie sejas un ar elkoni iezveļu Pīteram pa muti. Roka teju vai uzliesmo ir sāpīgi belzt pa zobiem -, bet iznākums ir tā vērts. Pretinieks iebrēcas un izmeimuro atpakaļ uz ielas, abas plaukstas piespiedis pie sejas.

-    Vai zini, kādēļ tu iesvētību cīņās uzvarēji? es jautāju, celdamies kājās. Tādēļ, ka esi nežēlīgs. Tev patīk darīt citiem pāri. Un tev šķiet, ka esi īpašs, bet visi pārējie ir vārguļi, kuri nespēj pieņemt tik smagus lēmumus kā tu.

Pīters slienas augšā, bet mans spēriens pa sāniem viņu nogāž atpakaļ zemē. Es piespiežu kāju Pīteram pie krūtīm tieši zem kakla, un mūsu skatieni sastopas. Viņa acis ir platas un nevainīgas un nemaz neatspoguļo viņa patieso būtību.

-    Tu neesi īpašs, es saku. Arī man patīk darīt citiem pāri. Varu pieņemt visnežēlīgāko lēmumu. Mēs atšķiramies ar to, ka reizēm es to nedaru, taču tu to dari vienmēr, un tādēļ tu esi ļauns.

Pārkāpju Pīteram pāri un atkal dodos uz priekšu pa Mičiganas avēniju. Bet esmu paspēris vēl tikai dažus soļus, kad izdzirdu pretinieka balsi:

-    Tieši tāpēc es to gribu, viņš drebelīgi izdveš.

Es apstājos, bet nepagriežos. Nevēlos tagad redzēt viņa seju.

-    Es gribu serumu, jo man ir apriebies būt tādam, kāds esmu, Pīters turpina. Man ir apnicis darīt sliktu, par to tīksmināties un pēc tam gudrot, kas ar mani nav lāgā. Vēlos tam pielikt punktu un sākt no gala.

-   Un tev nešķiet, ka tas ir gļēvuļa ceļš? es pār plecu noprasu.

-    Man šķiet, ka tam nav nozīmes, Pīters atbild.

Grozot pirkstos kabatā noslēpto pudelīti, manī uzjundījušās dusmas noplok. Dzirdu, kā Pīters pieceļas un nopurina no drēbēm sniegu.

-    Nemēģini mani vēlreiz izaicināt, un es apsolu, ka pēc tam, kad viss būs paveikts, ļaušu tev atiestatīties. Man nav iemesla tev to liegt.

Pīters pamāj ar galvu, un mēs pa neizmīdīto sniegu dodamies uz ēku, kur es pēdējoreiz redzēju savu māti.

Četrdesmit septītā nodaļa trĪsa

LAI GAN IT VISUR IR CILVĒKI, gaitenī valda nemierpilns klusums. Kāda sieviete man uzgrūžas ar plecu un nomurmina atvainošanos, un es pievirzos tuvāk Keilebam, lai viņu nepazaudētu. Brīžiem vēlos būt dažas collas garāka, lai pasaule neizskatītos pēc blīva rumpju klājiena.

Mēs soļojam ātri, bet ne pārāk. Jo vairāk apsargu redzu, jo saspringtāka kļūstu. Ejot soma ar aizsargtērpu un sprāgstvielām sitas pret Keileba muguras lejasdaļu. Ļaudis steidzas kur nu kurais, bet drīz mēs sasniegsim koridoru, kur nevienam nav iemesla iet.

-    Man šķiet, Karai kaut kas ir atgadījies, Metjū saka. Gaismām jau vajadzēja būt izslēgtām.

Es paloku galvu. Zem maisveida krelda mugurā spiežas pistole. Biju cerējis, ka nevajadzēs to likt lietā, bet šķiet, ka nāksies gan un pat ar to var nepietikt, lai atbrīvotu ceļu uz ieroču laboratoriju.

Pieskaros Keilebam un Metjū pie rokām, un visi trīs apstājamies gaiteņa vidū.

-    Man ir ideja, es ierunājos. Sadalīsimies. Mēs ar Keilebu skriesim uz laboratoriju, bet tu, Metjū, sarīko diversiju.

-    Diversiju?

-    Tev taču ir pistole, vai ne? Izšauj gaisā!

Puisis vilcinās.

-    Aiziet! es caur sakostiem zobiem mudinu.

Metjū izvelk ieroci. Sagrābju Keilebu aiz elkoņa un

vadu viņu prom pa gaiteni. Pār plecu vēroju Metjū paceļam pistoli virs galvas un izšaujam taisni uz stikla paneli griestos. Līdz ar aso blīkšķi metos skriešus, raudama brāli līdzi. Gaisu pāršķeļ kliedzieni un plīstoša stikla džinkstoņa, un mums garām steidzas drošībnieki, nepievērsdami uzmanību faktam, ka brāžamies prom no guļamtelpām uz vietu, kur mums nevajadzētu atrasties.

Ir savādi just atmostamies instinktus un Drošsiržu treniņos apgūtās iemaņas. Mērojot no rīta nosprausto maršrutu, elpa kļūst dziļāka un vienmērīgāka. Domas kļūst skaidrākas, dzidrākas. Paraugos uz Keilebu, gaidīdama, ka viņš būs piedzīvojis to pašu, taču no brāļa sejas ir aizplūdušas visas asinis un viņš elso. Cieši turu viņa elkoni, lai palīdzētu saglabāt līdzsvaru.

Nogriežamies ap stūri, pazolēm čīkstot pa flīzēm, un priekšā stiepjas tukšs gaitenis ar spoguļstikla griestiem. Mani pāršalc uzvaras prieks. Es šo vietu pazīstu. Vairs nav tālu. Mums izdosies.

-    Stāt! aiz muguras kāds uzsauc.

Apsargi. Viņi ir mūs atraduši.

-    Stāt, vai arī šausim!

Keilebs nodrebinās un paceļ rokas. Sekoju viņa piemēram un uzlūkoju brāli.

Manī viss palēninās: sākot ar joņojošajām domām un beidzot ar strauji pukstošo sirdi.

Paraugoties uz Keilebu, es vairs neredzu gļēvulīgo jauno vīrieti, kurš mani izdeva Džanīnai Metjūsai, un nedzirdu viņa taisnošanos pēc tam.

Redzu zēnu, kurš slimnīcā turēja manu roku pēc tam, kad māte bija salauzusi plaukstas locītavu, un apsolīja, ka viss būs labi. Redzu brāli, kurš naktī pirms izvēles ceremonijas mani mudināja klausīt sirdsbalsij. Atminos visas viņa brīnišķīgās īpašības: Keilebs ir gudrs, aizrautīgs un vērīgs, kluss, dedzīgs un laipns.

Keilebs ir daļa no manis, un tā būs vienmēr, un arī es esmu daļa no viņa. Es nepiederu Nesavtīgajiem, Drošsiržiem, pat ne Citādajiem. Es nepiederu Birojam, eksperimentam vai nomalei. Es piederu cilvēkiem, kurus mīlu, un viņi pieder man viņi un mīlestība, un uzticība, ko viņiem dāvāju, veido manu būtību daudz vairāk nekā jebkurš vārds vai grupējums.

Es mīlu savu brāli. Es viņu mīlu, un doma par miršanu liek viņam drebēt bailēs. Es viņu mīlu, un vienīgais, ko spēju domāt, vienīgais, ko dzirdu prātā, ir vārdi, kurus izteicu pirms dažām dienām: es tevi nekad nevestu nāvē.

-    Keileb, es ierunājos, dod man mugursomu.

-    Ko? viņš pārjautā.

Aizmugurē paslidinu roku zem krekla un paķeru pistoli. Notēmēju uz brāli.

-    Dod man mugursomu.

-    Trisa, nē! Nē, es tev neļaušu to darīt.

-    Nolaid ieroci! no gaiteņa gala uzbrēc sargs. Nolaid ieroci, vai arī šausim!

-    Varbūt nāves serums man nekaitēs, es saku. Es protu cīnīties ar serumu iedarbību. Man ir iespēja izdzīvot. Tev tās nav. Dod mugursomu, citādi iešaušu tev kājā un pati to paņemšu!

Tad paceļu balsi, lai drošībnieki dzirdētu:

-   Viņš ir mans gūsteknis! Ja pienāksiet tuvāk, es viņu nogalināšu!

Tobrīd Keilebs atgādina tēvu. Viņa acīs vīd nogurums un skumjas, zodu apēno bārdas rugāji. Noņemot mugursomu no pleciem un pasniedzot man, viņam trīc rokas.

Es paķeru guvumu un uzmetu to plecā. Joprojām esmu pavērsusi pistoli pret brāli un pavirzos tā, lai viņš atrastos starp mani un kareivjiem koridora galā.

-    Keileb, es tevi mīlu.

Atbildot brāļa acīs mirdz asaras.

-    Es tevi arī mīlu, Beatrise.

-    Gulies uz grīdas! es uzkliedzu, lai sargiem izrāde izskatītos ticamāka.

Keilebs noslīgst ceļos.

-   Ja neizdzīvošu, es piebilstu, pasaki Tobiasam, ka es negribēju viņu atstāt.

Atkāpjos, pāri brāļa plecam tēmēdama uz vienu no drošībniekiem. Ieelpoju un sasprindzinu roku. Izelpoju un šauju. Atskan sāpju brēciens, un es metos pretējā virzienā. Ausīs dimd šāvieni. Skrienu zigzagā, lai būtu grūtāk man trāpīt, un tad nozūdu ap stūri. Lode ķer sienu tieši man aiz muguras un atstāj tajā caurumu.

Joņojot paķeru mugursomu un, atvilkusi rāvējslēdzēju, izņemu spridzekli un detonatoru. Aiz muguras skan saucieni un dun soļi. Man nav laika. Nav laika.

Pielieku soli un skrienu ātrāk, nekā šķiet iespējams. Ik solis sadrebina visu augumu. Nogriežos ap nākamo stūri, kur pie Nitas un iebrucēju sadragātajām durvīm stāv divi sargi. Ar brīvo roku turēdama pie krūtīm sprāgstvielas un detonatoru, iešauju vienam kareivim kājā, otram krūtīs.

Apsargs, kuram trāpīju kājā, sniedzas pēc ieroča, un es vēlreiz nospiežu mēlīti, pēc notēmēšanas aizvērdama acis. Viņš vairs nekustas.

Paskrienu garām izlauztajām durvīm un metos gaitenī, kas atrodas aiz tām. Piegrūžu spridzekli pie metāla stieņa, kas savieno abas durvis, un pieāķēju to ldāt. Tad metos atpakaļ uz gaiteņa galu un ap stūri; notupusies ar muguru pret ieeju, nospiežu detonatora pogu un ar plaukstām aizklāju ausis.

Mazajai bumbai uzsprāgstot, blīkšķis izšaujas caur kauliem un triecienvilnis mani pagrūž sānis. Pistole aizslīd prom pa grīdu. Gaisā nolīst stikla un metāla lietus, un šķembas piezemējas tur, kur es apdullusi guļu uz grīdas. Kaut gan biju aizspiedusi ausis, kad noņemu rokas, tās joprojām džinkst, un, piecēlusies kājās, es grīļojos.

Gaiteņa galā sargi ir mani panākuši. Viņi šauj, un lode trāpa man rokas muskulī. Iekliedzos, piekļaudama plaukstu pie ievainojuma, un redze aptumšojas. Atkal metos ap stūri un pa pusei eju, pa pusei steberēju uz vaļā atspridzinātajām durvīm.

Aiz tām ir maza priekštelpa, kuras pretējā pusē atrodas aizzīmogotas durvis bez slēdzenes. Caur durvju stiklu redzu ieroču laboratoriju ar kārtīgās rindās izvietotiem mehānismiem, tumšām ierīcēm un pudelītēm ar serumu, kas ir izgaismotas no apakšas, it kā būtu izliktas apskatei. Atskan šņākoņa, un es zinu, ka gaisā izplatās nāves serums, taču sargi min uz papēžiem un man nepietiek laika uzvilkt aizsargtērpu, kas aizkavētu tā iedarbību.

Es tāpat zinu, vienkārši zinu, ka varu izdzīvot.

Ieeju priekštelpā.

Četrdesmit astotā nodaļa tobiass

NEPIEDERĪGO MĪTNE kaut gan domās šo ēku vienmēr saukšu par Mācīto mītni ir klusa un apsnigusi, un par cilvēku klātbūtni iekšā liecina vienīgi gaišie logi. Apstājos pie durvīm un īgni nokrekšķinos.

-    Kas ir? Pīters noprasa.

-    Man te riebjas, es atbildu.

Viņš atglauž no acīm sniega izmērcētos matus.

-Ko mēs darīsim? Izsitīsim logu? Meklēsim sētas durvis?

-    Es vienkārši iešu iekšā. Esmu viņas dēls.

-    Bet tu viņu nodevi un pameti pilsētu, lai gan viņa bija to aizliegusi, Pīters atgādina, un viņa sūtīja savējos tevi apturēt. Bruņotus cilvēkus.

-    Vari palikt te, ja gribi, es saku.

-    Es iešu tur, kur būs serums, Pīters attrauc. Bet, ja tevi sašaus, es to savākšu un bēgšu.

-    Es no tevis neko citu negaidu.

Pīters ir savāds cilvēks.

Pārkāpju pār vestibila slieksni. Kāds ir salicis atpakaļ Džanīnas Metjūsas ģīmetni, bet viņai pāri acīm ir uzvilkti sarkani X un apakšā uzskricelēts uzraksts "Kopienu pabira".

Mums tuvojas vairāki cilvēki ar nepiederīgo rokas apsējiem un augstu paceltiem ieročiem. Dažus pazīstu esmu viņus saticis pie nepiederīgo noliktavās sakurtajiem ugunskuriem vai laikā, ko pavadīju pie Evelīnas sāniem kā Drošsiržu vadonis. Citi ir sveši un atgādina, ka nepiederīgo ir daudz vairāk, nekā mēs domājām.

Es paceļu rokas.

-    Esmu ieradies pie Evelīnas.

-    Nūja, viens no nepiederīgajiem attrauc. Mēs tā vienkārši ielaidīsim ikvienu, kurš grib viņu satikt.

-    Es nesu ziņu no cilvēkiem ārpusē. Manuprāt, viņa gribēs to dzirdēt.

-    Tobias? ierunājas kāda nepiederīgā. Es viņu pazīstu nevis no noliktavām, bet no Nesavtīgo sektora. Šī sieviete bija mana kaimiņiene. Viņu sauc Greisa.

-Sveika, Greisa, es uzrunāju sievieti. Es tikai vēlos parunāt ar mammu.

Nepiederīgā iekož vaiga iekšpusē un mani nopēta. Viņas tvēriens ap ieroci atslābst.

-    Mēs nedrīkstam nevienu laist iekšā.

-    Dieva dēļ, Pīters neiztur, tad ejiet un pasakiet viņai, ka esam klāt, un noskaidrojiet, ko viņa atbildēs! Mēs varam pagaidīt.

Greisa atkāpjas pūlī, kas ir salasījies, kamēr runājam, tad nolaiž pistoli un aizsteidzas pa tuvējo gaiteni.

Šķiet, stāvam ļoti ilgi, jo man no roku turēšanas gaisā sāk smelgt pleci. Tad Greisa ir atpakaļ un pamāj, lai nākam līdzi. Pārējie novāc ieročus, un es nolaižu rokas un ieeju priekštelpā, izspraukdamies cauri drūzmai kā diegs caur adatas aci. Sieviete mūs ieved liftā.

-    Ko tu dari ar šaujamo, Greisa? es jautāju. Nekad neesmu redzējis Nesavtīgo ar ieroci rokā.

-Kopienu paražas vairs nav spēkā, viņa atbild. Tagad varu aizsargāties. Drīkstu parūpēties par sevi.

-    Tas labi, es no sirds atbildu. Nesavtīgo kopiena bija tikpat kropla kā pārējās, tikai tās ļaunums nebija tik redzams, jo slēpās aiz pašaizliedzības maskas. Bet likt cilvēkiem izgaist un kļūt nemanāmiem, lai kurp viņi dotos, ir tikpat slikti kā mudināt viņu iekaustīt citam citu.

Uzbraucam uz to stāvu, kur atradās Džanīnas pārvaldes birojs, bet Greisa mūs neved turp. Viņai pa pēdām nokļūstam lielā konferenču telpā ar galdiem, dīvāniem un krēsliem, kuri ir izkārtoti kvadrātos. Pa dibensienas lielajiem logiem ieplūst mēnesnīca. Evelīna sēž pie galda labajā pusē un lūkojas ārā.

-   Vari iet, Greisa, viņa saka. Tu gribēji man nodot ziņu, Tobias?

Māte mani neuzlūko. Viņas biezie mati ir savīti mezglā, un viņai mugurā ir pelēks krekls ar nepiederīgo apsēju ap roku. Viņa izskatās pārguruši.

-    Vai tu neiebilstu pagaidīt gaitenī? es lūdzu Pīteram. Man par brīnumu, viņš nestrīdas un iziet ārā, aizvērdams aiz sevis durvis.

Esmu palicis divatā ar māti.

-    Ārpusnieki mums nesūta nekādas ziņas. Es pieeju viņai tuvāk. Viņi gribēja visiem pilsētniekiem laupīt atmiņu. Viņuprāt, ar mums nav iespējams vest sarunas un apelēt pie mūsu sirdsapziņas. Viņi nolēma, ka vieglāk būtu mūs izdzēst, nevis mēģināt ar mums saprasties.

-   Varbūt viņiem ir taisnība, Evelīna saka, beidzot pagriezdamās pret mani un atbalstīdama vaigu pret sakļautajām rokām. Uz viena pirksta gluži kā laulību gredzens ir uztetovēts tukšs aplis. Kādēļ tad tu esi atnācis?

Es vilcinos, turēdams kabatā paslēpto pudelīti. Uzlūkojot māti, redzu, ka laiks ir viņu izdeldējis kā vecu auduma skrandu ar atsegtiem diegiem un apspurušām malām. Redzu ari sievieti, kuru pazinu bērnībā, ar smaidā savilktām lūpām un priecīgi dzirkstošām acīm. Bet, jo ilgāk vēroju Evelīnu, jo skaidrāk saprotu, ka tā laimīgā sieviete nekad nav eksistējusi. Viņa bija tikai blāva manas reālās mātes atblāzma, kuru redzēju ar bērna savtīgajām acīm.

Apsēžos Evelīnai iepretī pie galda un starp mums novietoju pudelīti ar atmiņas serumu.

-    Atnācu, lai piespiestu tevi izdzert šo te, es atbildu.

Māte paskatās uz trauku, un man šķiet, ka viņai acīs

iemirdzas asaras, bet varbūt vainīga gaisma.

-    Man šķita, ka tas ir vienīgais veids, kā novērst pilnīgu iznīcību, es turpinu. Zinu, ka Markuss un Johanna ar savējiem dosies uzbrukumā, un zinu, ka tu darīsi visu, lai viņus apturētu, arī izmantosi savus nāves seruma krājumus. Es piešķiebju galvu. Vai es kļūdos?

-    Nē, Evelīna apliecina. Kopienas ir ļaunas. Tās nedrīkst atjaunot. Labāk lai visi ejam bojā.

Viņa tik cieši sažņaudz galda malu, ka pirkstu kauliņi nobāl.

-    Kopienas bija ļaunas tikai tāpēc, ka no tām nebija izejas, es saku. Tās uzbūra ilūziju, ka mums ir izvēle, lai gan patiesībā tās nebija. Likvidējot kopienu sistēmu, tu dari to pašu. Tu saki: ejiet un izvēlieties. Tikai neizvēlieties kopienas, citādi satriekšu jūs pīšļos!

-Ja tev tā šķita, kāpēc neteici to jau agrāk? māte paceļ balsi, bet izvairās sastapt manu skatienu, izvairās no manis. Kāpēc to nepateici, bet mani nodevi?

-Tāpēc, ka es no tevis baidos! Vārdi izlaužas pār lūpām, un es tūlīt tos nožēloju, tomēr vienlaikus priecājos, ka esmu tos izteicis un spējis būt godīgs, pirms lūdzu māti atteikties no savas identitātes. Tu… tu man atgādini viņu!

-Neuzdrīksties! Evelīna sažņaudz pirkstus dūrēs un tikpat kā izspļauj: Neuzdrīksties!

-    Man vienalga, ka negribi to dzirdēt, es atcērtu, pieceldamies kājās. Viņš tiranizēja mūsu māju, bet tu tiranizē pilsētu un pat neredzi, ka tas ir viens un tas pats!

-    Tad, lūk, kādēļ tu to atnesi, māte novelk, satverdama pudelīti un to paceldama, lai aplūkotu. Tev šķiet, ka tā ir vienīgā iespēja visu vērst par labu.

-    Es… Grasos teikt, ka tā ir vieglākā, labākā iespēja, varbūt pat vienīgā iespēja, kas man ļautu viņai uzticēties.

Ja izdzēsīšu viņas atmiņu, es varēšu radīt jaunu māti, bet…

Bet viņa ir vairāk nekā tikai mana māte. Viņa ir cilvēks, un viņa nepieder man.

Es nedrīkstu izvēlēties, par ko Evelīna kļūs, tādēļ vien, ka man nepatīk, kāda viņa ir.

-    Nē, es atbildu. Nē, es atnācu tev piedāvāt izvēli.

Pēkšņi jūtos pārbijies, man tirpst rokas un dauzās

sirds…

-    Apsvēru iespēju šovakar doties pie Markusa, taču to neizdarīju. Ar pūlēm noriju siekalas. Es nācu šurp, jo… jo, manuprāt, mēs varam nogludināt savas nesaskaņas. Ne tagad, ne drīzumā, bet kādu dienu. Ar Markusu man tādas cerības nav. Ar viņu nav iespējams noslēgt mieru.

Māte lūkojas mani, un viņas bargajās acīs sariešas asaras.

-    No manas puses nav godīgi tev likt izvēlēties, es turpinu, bet tas ir jādara. Tu vari vadīt nepiederīgos un cīnīties ar Sabiedrotajiem, taču tad tu mani nekad vairs neredzēsi. Vai arī vari pamest šo krusta gājienu un… un būsi atguvusi dēlu.

Saprotu, ka šim piedāvājumam ir niecīgs svars, un tāpēc man ir bail bail, ka viņa atteiksies izvēlēties vai arī manā vietā izraudzīsies varu un mani nosauks par muļķīgu bērnu, kāds arī esmu. Es esmu mazs bērns. Esmu tikai pāris pēdu garš un jautāju mātei, cik stipri viņa mani mīl.

Evelīnas acis, tumšas kā lietus izmērcēta zeme, meklējoši raugās manī.

Tad viņa pastiepjas pāri galdam un ieslēdz mani savās rokās, kas pārsteidzoši cieši sakļaujas man apkārt kā krātiņš.

-    Lai viņiem tiek pilsēta un viss, kas tajā atrodas, māte nočukst man matos.

Nespēju nedz pakustēties, nedz parunāt. Viņa izvēlējās mani. Viņa izvēlējās mani.

Četrdesmit devītā nodaļa trĪsa

NĀVES SERUMS ož pēc dūmiem un asām garšvielām, un plaušas to atgrūž jau ar pirmo ieelpu. Es klepoju un sprausloju, un mani aprij tumsa.

Tad sabrūku ceļos. Šķiet, asiņu vietā ir sīrups un kauli ir pārtapuši svinā. Neredzams pavediens mani velk arvien tuvāk miegam, tomēr gribu palikt nomodā. Ir svarīgi, ka vēlos palikt nomodā. Iztēlojos šo vēlmi, šīs alkas kā krūtīs kvēlošu liesmu.

Pavediens rauj arvien stiprāk, un es uzkurinu šo sārtu ar vārdiem. Tobiass. Keilebs. Kristīna. Metjū. Kara. Zīks. Ūrija.

Bet nespēju turēties pretī seruma varai. Saļimstu uz sāniem, un ievainotā roka piespiežas pie aukstās grīdas. Es lidoju…

Būtu jauki aizlidot prom, galvā ieskanas balss. Noskaidrot, kur es nokļūšu…

Bet uguns, uguns.

Vēlme dzīvot.

Mans darbs vēl nav galā. Tas vēl nav galā.

Šķiet, es rakņājos pati savā prātā. Ir grūti atcerēties, kādēļ nācu šurp un kādēļ jānokrata šis brīnišķīgais svars. Bet tad es no domu dzīlēm izskrāpēju atbildi: atmiņas par mātes seju, viņas nedabiski saliektos locekļus uz ietves, asinis, kas sūcas no tēva ķermeņa.

Viņi ir miruši, balss saka. Tu varētu viņiem piebiedroties.

Viņi nomira par mani, es atbildu. Tagad man par to ir jāatlīdzina. Jāpanāk, ka citi nezaudē visu, kas viņiem dārgs. Ir jāglābj pilsēta un cilvēld, kurus mīlēja māte un tēvs.

Ja pievienošos vecākiem, es gribu, lai tam būtu labs iemesls, nevis šī… šī bezjēdzīgā sabrukšana uz sliekšņa.

Uguns, uguns. Tā plosās manī vispirms kā ugunskurs un tad kā sārts, un tā barojas no mana ķermeņa. Jūtu liesmas traucamies pa dzīslām un aprijam smagumu. Mani vairs nekas nevar nogalināt esmu varena, neievainojama un mūžīga.

Serums līp pie ādas kā eļļa, taču tumsa atkāpjas. Ar plaukstu smagi atbalstos pret grīdu un pietraušos kājās.

Saliekusies viduklī, triecu ar plecu pa divviru durvīm, un tās nočīkst pret grīdu, aizdarei salūstot. Ieelpoju tīru gaisu un izslejos staltāk. Esmu klāt, esmu klāt.

Bet es neesmu viena.

Nekusties, saka Deivids, paceldams ieroci. Sveika, Trisa!

Piecdesmita nodaļa trĪsa

-    KĀ TEV IZDEVĀS vakcinēties pret nāves serumu? vīrietis noprasa. Viņš vēl arvien sēž ratiņkrēslā, bet nevajag jau būt uz kājām, lai izšautu.

Samirkšķinu acis, joprojām apjukusi.

-    Es nevakcinējos.

-    Nemuļķojies! Deivids noskalda. Nonākot saskarē ar nāves serumu, bez vakcīnas nav iespējams izdzīvot, un es esmu vienīgais visā mītnē, kuram ir pretlīdzeldis.

Blenžu uz vīrieti, nezinādama, ko teikt. Es neesmu vakcinējusies. Ir neiespējami, ka vēl turos kājās. Nav nekā cita, ko piebilst.

-    Laikam jau tam vairs nav nozīmes, Deivids turpina. Tagad mēs esam šeit.

-    Ko jūs šeit darāt? es nomurminu. Lūpas šķiet lielas un neveiklas, un ir grūti runāt. Ādu joprojām klāj smagnēja eļļa, it kā nāve mani nelaistu vaļā, kaut gan esmu to uzveikusi.

Miglaini apjaušu, ka savu ieroci esmu atstājusi gaitenī, jo biju pārliecināta, ka man to nevajadzēs, ja tikšu tik tālu.

-    Zināju, ka kaut kas notiek, Deivids atbild. Tu visu nedēļu burzījies ar ģenētiski bojātiem cilvēkiem, Trisa.

Vai tiešām domāji, ka es nepamanīšu? Viņš nogroza galvu. Un tad tavu draudzeni Karu pieķēra mēģinājumā sabojāt gaismas, bet viņa gudri atslēdzās, pirms paspēja mums kaut lco izstāstīt. Tā nu es katram gadījumam devos šurp. Diemžēl jāsaka, ka nebrīnos tevi te sastapt.

-    Un jūs ieradāties šeit viens pats? es vaicāju. Jūs neesat sevišķi gudrs, vai ne?

Deivids piemiedz spožās acis.

-    Nu, redzi, esmu imūns pret nāves serumu, un man ir šaujamais, turklāt tev nav, ar ko cīnīties pretī. Tev nav izredžu nozagt četras vīrusa izplatīšanas iekārtas, kamēr es turu tevi uz grauda. Baidos, ka esi šurp nākusi bezjēdzīgi un tas tev maksās dzīvību. Nāves serums tevi nenogalināja, bet to izdarīšu es. Tu noteikti saproti formāli pie mums nāvessods ir aizliegts, bet šajā gadījumā tu nedrīksti izdzīvot.

Deivids domā, ka es gribu nozagt ieročus, kas atiestatīs eksperimentus, nevis iedarbināt vienu no tiem. Protams, viņš tā domā.

Cenšos saglabāt neitrālu sejas izteiksmi, lai gan esmu pārliecināta, ka tā joprojām ir slābana. Pārlaižu skatienu telpai, meklēdama ierīci, kas palaidīs atmiņas seruma vīrusu. Es biju klāt, kad Metjū to sīki un smalki raksturoja Keilebam: tā ir melna kaste ar sudrabotu tastatūru, un tai ir pielīmēta zila līmlentes strēmele ar modeļa numuru. Tas ir viens no nedaudzajiem priekšmetiem uz letes pie kreisās sienas tikai dažu pēdu attālumā. Bet es nedrīkstu kustēties, citādi Deivids mani nošaus.

Būs jāsagaida īstais brīdis un jārīkojas ātri.

-    Zinu, ko jūs izdarījāt. Es sāku atkāpties, cerēdama, ka apsūdzība novērsīs viņa uzmanību. Zinu, ka izstrādājāt uzbrukuma simulāciju. Zinu, ka esat atbildīgs par manu vecāku nāvi par manas mātes nāvi. Es to visu zinu.

-    Es neesmu atbildīgs par viņas nāvi! Deivids atcērt, un vārdi viņam pār lūpām izlaužas pārāk skaļi un spēji. Pirms uzbrukuma es viņu brīdināju, kas gaidāms, lai viņai pietiktu laika savus mīļos nogādāt drošībā. Ja viņa būtu palikusi uz vietas, tad būtu izdzīvojusi. Bet viņa savā muļķībā nesaprata, ka augstāka labuma vārdā ir nepieciešami upuri, un tas viņu nogalināja!

Es saraucu pieri. Kaut kas vīrieša reakcijā, stiklainajā skatienā, murmināšanā pēc tam, kad Nita viņam iešļircināja baiļu serumu… tur ir kaut kas par manu māti.

-    Vai jūs viņu mīlējāt? es jautāju. Visus tos gadus, kamēr viņa jums sūtīja vēstules… Tāpēc jūs negribējāt, lai viņa tur paliktu… tāpēc pateicāt, ka pēc tam, kad viņa apprecēja manu tēvu, vairs nevarat lasīt viņas ziņojumus…

Deivids sēž mierīgi kā statuja, kā akmenī cirsts vīrs.

-    Es viņu mīlēju, viņš atzīst. Bet tas laiks ir pagājis.

Droši vien tādēļ Deivids mani uzņēma savā uzticības

personu lokā un deva tik daudz iespēju. Tas tāpēc, ka esmu daļa no mātes daļa, kurai ir viņas mati un kura runā viņas balsī. Tāpēc, ka šis vīrietis visu mūžu bija centies viņu noturēt, bet palika tukšām rokām.

Gaitenī izdzirdu soļus. Tuvojas kareivji. Tas labi, man viņi ir vajadzīgi. Sargiem ir jāuzņem gaisā izsmidzinātais serums, lai to iznēsātu pa mītni. Ceru, ka viņi pagaidīs, līdz nāves serums būs izklīdis.

-    Mana māte nebija muļķe, es saku. Viņa tikai zināja to, kas jums nebija saprotams. Ja upurē kāda cita dzīvību, tā ir nevis ziedošana, bet gan ļaunums.

Pasperu vēl soli atpakaļ un turpinu:

-    Viņa man iemācīja, ko nozīmē pa īstam uzupurēties. Tam jānotiek mīlestības vārdā, nevis tāpēc, ka jūs vada nejēdzīgs riebums pret cita cilvēka gēniem. Tā jārīkojas vien galējas nepieciešamības gadījumā, kad visas pārējās iespējas ir izsmeltas. Sevi vajag veltīt cilvēkiem, kuriem nepieciešamas tavs spēks, jo viņiem nepietiek pašiem savējā. Lūk, kāpēc man ir jūs jāattur no visu to cilvēku un viņu atmiņu "upurēšanas" un reizi par visām reizēm jāatbrīvo pasaule no jums.

Pēc mirkļa piebilstu:

-    Es nenācu zagt, Deivid.

Pagriežos un metos pie ierīces. Nogrand šāviens, un ķermenī uzliesmo sāpes. Pat nezinu, kur lode ir trāpījusi.

Joprojām dzirdu Keilebu pēc Metjū lūguma atkārtojam kodu. Ar drebošiem pirkstiem ievadu ciparus tastatūrā.

Atskan vēl viens šāviens.

Atkal sāpes, un redze aptumšojas, bet es no jauna izdzirdu Keileba balsi. Zaļā poga.

Tik ļoti sāp!

Bet kā tas iespējams, ja ķermenis ir kļuvis nejūtīgs?

Es sāku krist un pa ceļam ar plaukstu uzsitu pa taustiņiem. Aiz zaļās pogas iedegas gaismiņa.

Dzirdu pīkstienu un šņākoņu.

Noslīgstu uz grīdas. Uz kakla un zem vaiga jūtu kaut ko miklu. Sarkanu. Asinis ir savādā krāsā. Tumšas.

Ar acs kaktiņu redzu, ka Deivids ir saļimis ratiņkrēslā.

Un tad viņam aiz muguras ieraugu šurp nākam savu māti.

Viņa ir ģērbusies tajās pašās drēbēs, kuras viņai bija mugurā mūsu pēdējā tikšanās reizē: Nesavtīgo pelēkās drānas ar asins traipiem. Rokas ir kailas, un skatienam atldājas tetovējums. Kreklā joprojām vīd ložu izrautie caurumi, un cauri tiem ievainota, sarkana āda, tomēr tā vairs neasiņo, it kā māte būtu iesalusi laikā. Nespodri blondie mati ir savīti mezglā, bet viņas seju ieskauj dažas zeltainas cirtas.

Saprotu, ka māte nevar būt dzīva, taču nezinu, vai viņu redzu tāpēc, ka asins zudums ir mani apdullinājis un nāves serums sajaucis galvu, vai arī viņa šeit ir nonākusi vēl kādā citā veidā.

Māte nometas ceļos man blakus un pieliek man pie vaiga vēsu plaukstu.

-    Sveika, Beatrise, viņa saka un pasmaida.

-    Vai mans darbs ir galā? es jautāju, lai gan nezinu, vai tiešām izrunāju vārdus vai arī māte sadzird manas domas.

-   Jā, viņa atbild, un viņai acīs mirdz asaras. Mīļais bērns, tu esi to paveikusi teicami.

-    Kā ar pārējiem? Rīkli aizžņaudz šņuksts, atminoties Tobiasu, viņa tumšās, rāmās acis un spēcīgo, silto roku, kad pirmo reizi sastapāmies. Ar Tobiasu, Keilebu, maniem draugiem?

-   Viņi parūpēsies cits par citu, māte atbild. Cilvēki tā dara.

Es pasmaidu un aizveru acis.

Atkal jūtu pavedienu, bet šoreiz tas nav baiss spēks, kas mani tuvina nāvei.

Šoreiz tā ir mātes roka, kas mani ievelk apskāvienā.

Un es tam mīļuprāt ļaujos.

* * *

Vai es varu saņemt piedošanu par visu, ko esmu darījusi, lai šeit nokļūtu? Es to gribu. Es to varu. Es tam ticu.

Piecdesmit pirmā nodaļa tobiass

EVELĪNA AR ĪKŠĶI notrauc asaras. Mēs plecu pie pleca stāvam pie loga un vērojam sniegputeni. Daļa pārslu krājas uz ārējās palodzes un aizķepina stūrus.

Es atkal jūtu savas plaukstas. Raugoties uz balti nopūderēto ārpasauli, šķiet, ka viss ir sācies no jauna un šoreiz veiksies labāk.

-    Domāju, ka pa rāciju varu sazināties ar Markusu un vienoties par mierizlīgumu, Evelīna saka. Viņš noteikti klausās; viņš būtu muļķis, ja to nedarītu.

-    Pirms tam man jāizpilda solījums. Es pieskaros pie mātes pleca. Biju gaidījis, ka viņas smaids būs saspringts, taču tā nav.

Krūtīs iedzeļ vainas izjūta. Es nenācu šurp, lai lūgtu manis dēļ nolikt ieročus un atdot visu, ko viņa ir izcīnījusi. Tomēr patiesībā es nemaz nenācu dot viņai izvēles iespēju. Laikam Trisai bija taisnība: ja ir jāizraugās viens no diviem ļaunumiem, tad jālemj par labu tam, kurš izglābj visvairāk cilvēku, kurus mīli. Ja es Evelīnai liktu izdzert serumu, tad viņu nevis glābtu, bet gan pazudinātu.

Pīters sēž ar muguru pret gaiteņa sienu. Kad noliecos pār viņu, puisis paceļ skatienu. Pie viņa pieres līp izkusušā sniega samērcētie mati.

-    Vai tu viņu atiestatīji? PIters noprasa.

-    Nē, es atbildu.

-    Es jau domāju, ka tev nepietiks dūšas.

-    Runa nav par dūšu. Zini ko? Man vienalga. Es paceļu pudelīti ar atmiņas serumu. Vai joprojām esi par to pārliecināts?

Puisis pamāj ar galvu.

-    Zini, tu vienkārši varētu pacensties, es saku. Pieņemt labākus lēmumus, dzīvot pareizāk.

-   Jā, varētu, Pīters apstiprina, bet es to nedarīšu. Mēs abi to zinām.

Tā ir. Zinu, ka pārmaiņas ir smagas un lēnas un prasa nepārtrauktu darbu, līdz dienas savirknējas garā ķēdē un sākumpunkts ir aizmirsies. Pīters baidās, ka nespēs veikt šo darbu un izniekos laiku, un beigās būs sliktāk nekā tagad. Es saprotu šīs izjūtas saprotu, kā ir baidīties pašam no sevis.

Es lieku viņam apsēsties uz dīvāna un jautāju, ko lai viņam izstāstu pēc tam, kad viņa atmiņas būs izkūpējušas kā dūmi. Pīters tikai papurina galvu. Neko. Viņš neko negrib atgūt.

Pīters ar drebošu roku paņem pudelīti un to atkorķē. Šķidrums iekšā trīsuļo un gandrīz izlīst pār malu. Viņš to paceļ pie deguna un paosta.

-    Cik daudz man jāizdzer? puisis jautā, un man šķiet, ka viņam klab zobi.

-    Manuprāt, tam nav nozīmes.

-    Labi. Nu tad… aiziet! Pīters paceļ pudelīti pret gaismu kā tostā.

Kad viņš to pietuvina lūpām, es saku:

-    Esi drosmīgs!

Tad viņš norij malku.

Un es vēroju, kā Pīters pazūd.

* * *

Gaiss ārā garšo pēc ledus.

Ei! Pīter! es saucu, elpai pārtopot tvaikā.

Viņš stāv pie ieejas Mācīto mītnē un izskatās apmulsis. Izdzirdot savu vārdu, ko viņam pēc seruma izdzeršanas esmu atkārtojis vismaz desmit reizes, Pīters paceļ uzacis un ar pirkstu norāda uz sevi. Metjū teica, ka pēc seruma ieņemšanas cilvēki kādu laiku būs apjukuši, tomēr līdz šim nebiju domājis, ka "apjucis" patiesībā nozīmēs "stulbs".

Es nopūšos.

-Jā, tas esi tu! Jau vienpadsmito reizi saku! Nāc, ejam!

Biju gaidījis, ka, uzlūkojot Pīteru pēc seruma izdzeršanas, joprojām redzēšu to pašu jauniņo, kurš ar sviesta nazi izdūra Edvardam aci, mēģināja nogalināt manu meiteni un pastrādāja vēl citus briesmu darbus, cik vien viņu atceros. Tomēr ir skaidri redzams, ka viņam vairs nav ne jausmas, kas viņš ir. Puiša acis vēl arvien ir platas un nevainīgas, un šoreiz es tām ticu.

Mēs ar Evelīnu soļojam plecu pie pleca, un Pīters teciņiem mums seko. Vairs nesnieg, bet zemi klāj visai bieza sega, kas gurkst zem kurpju pazolēm.

Mēs dodamies uz Tūkstošgades parku, kur mēnesnīca spoguļojas milzīgajā pupas skulptūrā, un tad nokāpjam pa kāpnēm. Kāpjot lejup, Evelīna pieturas man pie elkoņa, lai nezaudētu līdzsvaru, un mēs saskatāmies. Prātoju, vai tikšanās ar Markusu viņai uzdzen tādu pašu nemieru kā man. Vai māte nervozē katrreiz, kad viņu redz.

Kāpņu apakšā atrodas paviljons, kam abos galos ir pa stikla blokam; tie ir vismaz trīsreiz augstāki par mani. Mēs pavēstījām Markusam un Johannai, ka ar viņiem tiksimies šeit. Abas puses būs bruņotas tas ir saprātīgs un vienlīdzīgs lēmums.

Viņi jau ir klāt. Johannai nav ieroča, toties Markusam ir rokā pistole un viņš tēmē uz Evelīnu. Katram gadījumam pavēršu pret viņu šaujamo, kuru man iedeva māte. Ievēroju galvaskausa aprises, kas vīd zem tēva īsi nodzītajiem matiem, un lauzto līniju, ko viņa sejā iezīmē līkais deguns.

-    Tobias! Johanna iesaucas. Viņai mugurā ir sarkans Sirsnīgo mētelis, apbiris ar sniegpārslām. Ko tu šeit dari?

-    Mēģinu panākt, lai jūs cits citu nepiebeigtu, es atbildu. Esmu pārsteigts tevi redzēt ar ieroci.

Ar galvu pamāju uz viņas mēteļa kabatu, kur var manīt nepārprotamas pistoles aprises.

-    Reizēm nākas pieņemt smagus lēmumus, lai nodrošinātu mieru, sieviete saka. Manuprāt, ari tu piekriti šim principam.

-    Neesam nākuši pļāpāt, iejaucas Markuss, vērodams Evelīnu. Tu teici, ka gribi apspriest miera līgumu.

Pēdējās nedēļas no tēva ir daudz prasījušas tas ir manāms lejupvērstajos mutes kaktiņos un violetajos lokos zem acīm. Redzu savas acis viņa sejā un atminos savu atspulgu baiļu panorāmā un to, cik ļoti pārbijos, vērojot viņa ādu kā izsitumus pārklājam manējo. Pat tagad raizējos, ka kļūšu tāds kā tēvs, kaut gan kopā ar māti esmu nostājies pret viņu, kā bērnībā tiku sapņojis.

Tomēr, manuprāt, es vairs nebaidos.

-    Jā, Evelīna apliecina. Man ir daži noteikumi, par kuriem mums ir jāvienojas. Domāju, tev tie šķitīs godīgi. Ja būsi ar mieru, es atkāpšos no varas un atdošu visus ieročus, kurus mani ļaudis neizmanto pašaizsardzībai. Es pametīšu pilsētu un vairs neatgriezīšos.

Markuss iesmejas. īsti nezinu, vai šie smiekli ir nievājoši vai neticīgi. Tā kā viņš ir augstprātīgs un ļoti aizdomīgs cilvēks, abas iespējas ir vienlīdz ticamas.

-    Ļauj viņai pabeigt, Johanna ldusi saka, ievilkdama plaukstas mēteļa piedurknēs.

-    Pretī es prasu, Evelīna turpina, lai tu neuzbruktu pilsētai un nemēģinātu sagrābt varu. Tu ļausi aiziet tiem cilvēkiem, kuri gribēs doties prom un sākt jaunu dzīvi citur. Tiem, kuri nolems palikt, tu ļausi balsot par jauniem vadoņiem un jaunu sabiedrības iekārtu. Un, pats galvenais, tu, Markus, nedrīkstēsi balotēties.

Tas ir vienīgais savtīgais noteikums mierizlīgumā. Māte atzina: viņa nespēj pieļaut domu, ka Markuss varētu sev savervēt jaunus sekotājus, un es nestrīdējos pretī.

Johanna sarauc pieri. Ievēroju, ka viņa ir atsukājusi matus no abām sejas pusēm un atsegusi visu rētu. Šādi Johanna izskatās labāk viņa šķiet stiprāka, kad neslēpj savu patieso būtību aiz matu aizkara.

-    Nē, Markuss paziņo. Esmu šo ļaužu vadonis.

-    Markus… Johanna pārmetoši ierunājas.

Mans tēvs viņu ignorē.

-    Tu neizlemsi, vai drīkstu viņus vadīt vai ne, tāpēc vien, ka turi uz mani ļaunu prātu, Evelīna!

-    Atvainojiet, Johanna skaļi ierunājas. Markus, viņas piedāvājums ir pārāk labs, lai būtu patiess, mēs bez vardarbības iegūsim visu, ko vēlamies! Kā tu vari atteikties?

-lāpēc, ka esmu šo cilvēku likumīgais vadonis! tēvs atcērt. Esmu Sabiedroto līderis! Es…

-    Nē, neesi vis, Johanna rāmi iebilst. Sabiedroto līdere esmu es. Vai nu tu piekritīsi šim līgumam, vai arī es visiem izstāstīšu, ka tu būtu varējis izbeigt konfliktu bez asinsizliešanas, ja būtu upurējis savu lepnību, taču atteicies.

Markusa neitrālā maska ir pazudusi, atsedzot viņa ļaunvēlīgo seju. Tomēr pat viņš nespēj strīdēties ar Johannu, kuras nevainojamais miers un draudi ir guvuši virsroku. Tēvs papurina galvu, tomēr vairs neiebilst.

-    Es piekrītu taviem noteikumiem, Johanna saka un, soļiem gurkstot sniegā, pastiepj roku.

Evelīna pa vienam pirkstam novelk cimdu, pastiepj roku un paspiež piedāvāto plaukstu.

-    No rīta visus sapulcināsim un iepazīstināsim ar jauno plānu, viņa turpina. Vai vari garantēt drošu tikšanos?

-    Darīšu, ko varēšu, Evelīna atbild.

Ieskatos rokas pulkstenī. Ir pagājusi stunda, kopš Amārs un Kristīna no mums šķīrās netālu no Henkoka ēkas, un tas nozīmē, ka viņš droši vien zina seruma vīruss nav iedarbojies. Bet varbūt nezina. Lai kā arī būtu, man ir jāpaveic pienākums, kuru esmu ieradies izpildīt, ir jāatrod Zīks un viņa māte un jāizstāsta, kas noticis ar Ūriju.

-    Man jāiet, es saku Evelīnai. Jāparūpējas par vēl kaut ko. Bet rīt es tevi sagaidīšu pie pilsētas robežas, labi?

-Izklausās labi, viņa atbild un ar cimdoto roku paberzē manu delmu, gluži kā to mēdza darīt bērnībā, kad nosalis iegāju iekšā.

-    Tu neatgriezīsies, vai ne? Johanna vēršas pie manis. Esi sācis jaunu dzīvi ārpusē?

-Jā, es apstiprinu. Lai jums šeit veicas! Cilvēki no ārpuses mēģinās pilsētu slēgt. Jums jābūt gataviem.

Johanna pasmaida.

-    Mēs noteikti spēsim ar viņiem vienoties.

Viņa sniedz man roku, un es to paspiežu. Jūtu Markusa skatienu, kas mani draud satriekt kā milzu svars. Pavēlu sev uz viņu paskatīties.

-    Visu labu, saku tēvam, un šie vārdi nāk no sirds.

* * *

Zlka mātei Hanai ir mazas pēdas, un, kad viņa apsēžas dzīvojamās istabas zvilni, tās neskar grīdu. Viņai mugurā ir novalkāti, melni rītasvārki, taču ar klēpī saliktām rokām un paceltām uzacīm viņa izskatās tik cienīga, it kā es stāvētu pasaules valdnieces priekšā. Pašķielēju uz Zlku, kurš ar dūrēm berzē seju, cenzdamies pamosties.

Amārs un Kristīna viņus atrada nevis pie pārējiem revolucionāriem Henkoka ēkas tuvumā, bet gan viņu ģimenes dzīvoklī Smailē virs Drošsiržu galvenās mītnes. Man izdevās uzmeklēt draugus tikai tāpēc, ka Kristīna iedomājās uz nederīgās mašīnas man un Pīteram atstāt zīmīti, kurā minēta viņu atrašanās vieta. Pīters gaida pie jaunā busiņa, kuru Evelīna sadabūja, lai mēs varētu aizbraukt atpakaļ uz Biroju.

-    Man ļoti žēl, es saku. Pat nezinu, ar ko sākt.

-    Sāc ar ļaunāko, Hana atsaucas. Piemēram, ar to, kas tieši notika ar manu dēlu.

-    Viņš smagi cieta uzbrukumā, es atbildu. Notika sprādziens, un viņš stāvēja ļoti tuvu tā epicentram.

-    Ak Dievs! Zlks izdveš, šūpodamies turp un atpakaļ, it kā ķermenis atsauktu atmiņā bērnību un no šīs kustības gūtu mierinājumu.

Hana tikai nodur galvu un paslēpj seju.

Viņu dzīvojamā istaba smaržo pēc ķiplokiem un sīpoliem droši vien no iepriekšējās dienas vakariņām. Ar plecu atbalstos pret balto sienu pie durvīm. Man blakus karājas iešķībi novietota ģimenes fotogrāfija: Zīks ir mazs puišelis, bet Ūrija mazulis mātei klēpī. Teva seju vietumis rotā pīrsingi degunā, ausī un lūpā -, taču plato, saulaino smaidu un melnīgsnējo seju pazīstu, jo to ir mantojuši abi viņa dēli.

-    Kopš tā brīža viņš ir komā, es turpinu, un…

-Un viņš nepamodīsies, Hana saspringtā balsī

pabeidz. To tu atnāci pateikt, vai ne?

-Jā. Esmu ieradies jūs aizvest turp, lai varat izlemt viņa vietā.

-    Izlemt? Zīks atkārto. Tu gribi teikt: vai viņu atvienot vai ne?

-    Zīk! Hana viņu apsauc un pašūpo galvu, un puisis atslīgst atpakaļ dīvānā. Polsterējums šķiet iegrimstam zem viņa svara.

-    Protams, mēs negribam viņu tā uzturēt pie dzīvības, Hana saka. Viņš gribētu doties tālāk. Tomēr mēs labprāt viņu redzētu.

-    Protams. Bet ir vēl kas. Uzbrukums… Tā bija sava veida sacelšanās, ko rīkoja daži cilvēki no tās vietas, kur bijām apmetušies. Un es tajā piedalījos.

Blenžu uz plaisu dēļos tieši sev priekšā, uz putekļiem, kas laika gaitā tajā sakrājušies, un gaidu kaut kādu jebkādu reakciju. Bet ir tikai klusums.

-    Es neizdarīju to, ko tu lūdzi, uzrunāju Zlku. Es viņu nepieskatlju tik rūpīgi, cik vajadzēja. Un man ir ļoti žēl.

Uzdrīkstos uzlūkot draugu. Viņš sēž pavisam mierīgi un veras uz tukšu vāzi, kas stāv uz kafijas galdiņa. To grezno izbalējuši rožu zīmējumi.

-Manuprāt, mums vajag laiku, lai to aptvertu, Hana saka un noklepojas, taču balss nekļūst drošāka.

-    Es jums to dotu, ja varētu, taču mēs ļoti drīz atgriezīsimies mītnē un jums ir jānāk līdzi.

-    Labi, Hana piekrīt. Ja pagaidīsiet ārpusē, mēs

pēc piecām minūtēm būsim gatavi.

* * *

Atceļš uz Biroju ir kluss un tumšs. Busiņš līgojas pa grambām, un es vēroju mēnesi pazūdam un atkal parādāmies no mākoņu aizsega. Kad sasniedzam pilsētas ārējo robežu, atsāk snigt un lielās, vieglās pārslas virpuļo starmešu gaismā. Prātoju, vai Trisa nolūkojas, kā sniegs pārklāj asfaltu un krājas kupenās pie lidmašīnām. Prātoju, vai viņa dzīvo labākā pasaulē nekā tā, kuru es atstāju, starp cilvēkiem, kuri vairs neatceras, kā ir būt ģenētiski tīriem.

Kristīna paliecas uz priekšu un iečukst man ausī:

-    Tātad tev izdevās? Tas nostrādāja?

Es pamāju ar galvu. Atpakaļskata spogulī redzu meiteni abām rokām aizskaram seju un pasmaidām plaukstās. Zinu, kā viņa jūtas: droši. Mēs visi esam drošībā.

-    Vai vakcinēji savu ģimeni? es jautāju.

-   Jā. Mēs viņus atradām pie Sabiedrotajiem Henkoka ēkā, Kristīna atbild. Bet atiestatīšanas laiks jau ir pagājis šķiet, ka Trisa un Keilebs to ir apturējuši.

Hana un Zīks pa ceļam klusi sarunājas, brīnīdamies par savādo, tumšo pasauli mums apkārt. Amārs braucot sniedz svarīgāko informāciju, tik bieži atskatīdamies uz līdzbraucējiem, ka man kļūst neomulīgi. Pūlos ignorēt panikas uzplūdus ik reizi, kad viņš gandrīz ietriecas laternas stabā vai barjerā, un koncentrēju skatienu uz sniegu.

Nekad neesmu varējis ciest ziemas atnesto tukšumu, neizteiksmīgo ainavu un kraso atšķirību starp debesīm un zemi; tad koki pārtop skeletos un pilsēta izmirst. Varbūt šī ziema mani pārliecinās par pretējo.

Pabraucam garām žogiem un apstājamies pie parādes durvīm, kuras neviens vairs neapsargā. Izkāpjam no busiņa, un Zīks satver mātes roku, lai palīdzētu viņai saglabāt līdzsvaru, brienot pa sniegu. Ieejot mītnē, uzreiz saprotu, ka Keilebam ir izdevies, jo apkārt nav nevienas dzīvas dvēseles. Tas nozīmē, ka šejienieši ir atiestatīti un viņu atmiņas izmainītas.

-    Kur visi palikuši? Amārs brīnās.

Neapstādamies izejam cauri pamestajam drošības

kontroles punktam. Otrā pusē ieraugu Karu. Viena viņas sejas puse ir zili melna, un galva ir pārsieta, taču ne jau tas mani satrauc. Mani satrauc viņas raižpilnā izteiksme.

-    Kas lēcies? es jautāju.

Kara tikai papurina galvu.

-    Kur ir Trisa?

-    Man ļoti žēl, Tobias.

-    Kā tev ir žēl? Kristina asi atcērt. Izstāsti, kas noticis!

-    Irisa Keileba vietā devās uz ieroču laboratoriju, Kara atbild. Viņa izturēja nāves serumu un iedarbināja atmiņas serumu, bet viņu… viņu sašāva. Un viņa neizdzīvoja. Man tik ļoti žēl!

Pārsvarā es varu noteikt, kad kāds melo, un šiem ir jābūt meliem, jo Trisa ir dzīva, viņas acis mirdz, vaigi ir sārti un mazajā augumā kūsā enerģija un spēks, stāvot ātrija gaismas starā. Trisa ir dzīva viņa mani nepamestu un Keileba vietā neietu uz ieroču laboratoriju.

-    Nē! Kristina iesaucas. Tas nevar būt! Tā ir kļūda!

Karai acis sakāpj asaras.

Tajā mirklī es aptveru: protams, Trisa Keileba vietā dotos uz ieroču laboratoriju.

Protams, viņa tā darītu.

Kristīna kaut ko kliedz, bet viņas balss skan slāpēti, it kā es būtu pabāzis galvu zem ūdens. Ir grūti saskatīt Karas sejas pantus, un apkārtne pārtop nespodru krāsu pleķos.

Es stāvu pavisam nekustīgi. Šķiet ja nekustēšos, tā nebūs patiesība un varēšu izlikties, ka viss ir kārtībā. Kristina saliecas līkumā, nespēdama izturēt skumjas, un Kara viņu apskauj, un

es tikai stāvu un nekustos.

Piecdesmit otra nodaļa. tobiass

KAD VIŅA IEKRITA TĪKLĀ, es redzēju tikai izplūdušu, pelēku kamolu. Pārvilku meiteni uz otru pusi, un viņas plauksta bija maza, bet silta, un tad viņa stāvēja manā priekšā: īsa, tieva, neizteiksmīga un pilnīgi neievērojama -ja neskaita faktu, ka viņa bija lēkusi pirmā. Stīvā bija pirmā lēcēja.

Pat es nelēcu pirmais.

Viņas acis bija stingras, uzstājīgas.

Skaistas.

Piecdesmit trešā nodaļa tobiass

TOMĒR TĀ NEBIJA pirmā reize, kad viņu redzēju. Biju viņu ievērojis skolas gaiteņos manas mātes viltus bērēs, Nesavtīgo sektora ielās. Es viņu it kā pamanīju, bet īsti neredzēju; neviens neredzēja viņas īsto būtību līdz brīdim, kad viņa lēca.

Laikam visspožākā liesma izdeg pirmā.

Piecdesmit ceturta nodaļa . tobiass

AIZEJU VIŅU APRAUDZĪT… kaut kad. Nezinu, cik ilgs laiks ir pagājis kopš brīža, kad Kara man pavēstīja, kas noticis. Mēs ar Kristīņu plecu pie pleca soļojam Karas pēdās. Neatceros ceļu no ieejas līdz morgam; atmiņā paliek tikai daži neskaidri attēli un nedaudzas skaņas, kas izlaužas cauri prātā uzslietajai sienai.

Viņa guļ uz galda, un uz mirkli es nospriežu, ka viņa ir tikai aizmigusi un pēc pieskāriena pamodīsies, uzsmaidīs un noskūpstīs manas lūpas. Bet, kad viņai pieskaros, jūtu, ka viņa ir auksta, stinga un nepadevīga.

Kristīna šņaukājas un šņukst. Saspiežu Trisas plaukstu, lūgdamies, kaut izdotos to sažņaugt gana stingri, lai viņas ķermenī ieplūdinātu dzīvību, kas miesai atdotu krāsu un viņu atmodinātu.

Nezinu, cik ilgu laiku vajag, lai es saprastu: tas nenotiks, viņa patiešām ir mirusi. Kad to aptveru, mani pamet visi spēki un es saļimstu ceļos pie galda, un man šķiet, ka tad raudu vai vismaz gribu raudāt, un viss manī kliedz pēc vēl tikai viena skūpsta, viena vārda, viena skatiena tikai viena.

Piecdesmit piektā nodaļa

TURPMĀKAJĀS DIENĀS sēras palīdz atvairīt nevis miers, bet kustība, tāpēc es nevis guļu, bet gan klīstu pa mītnes gaiteņiem. It kā no attāluma vēroju visus pārējos atgūstamies no atmiņas seruma ietekmes, kurš viņus ir mainījis uz mūžu.

Seruma apstulbinātie ļaudis tiek sapulcināti grupās, un viņiem izstāsta patiesību: cilvēka daba ir sarežģīta, mums ir atšķirīgi gēni, un tie nav nedz bojāti, nedz tīri. Viņiem iebaro arī melus: viņu atmiņa tika izdzēsta nelaimes gadījumā, un viņi grasījās aģitēt valdībā par ĢB cilvēku līdztiesību.

Pārējo sabiedrība ir smacējoša, bet, kad viņus pametu, mani sagrābj vientulība. Esmu pārbijies, bet nezinu, no kā, jo esmu jau visu zaudējis. Kad ieeju kontroltelpā un ekrānos vēroju pilsētu, rokas trīc. Johanna organizē transportu tiem, kuri grib aizbraukt. Viņi nāks šurp, lai uzzinātu patiesību. Nezinu, kas notiks ar cilvēkiem, kuri paliks Čikāgā, un neesmu pārliecināts, ka man tas rūp.

Sabāžu rokas kabatās un dažas minūtes skatos, tad aizeju, cenzdamies pielāgot soļus sirdspukstiem vai izvairīties no flīžu malām. Dodoties garām ieejai, pie akmens skulptūras pamanu mazu pulciņu, un viens no šiem cilvēkiem ir ratiņkrēslā Nita.

Paeju garām bezjēdzīgajai drošības barjerai un no attāluma viņos nolūkojos. Redžijs uzrāpjas uz akmens bluķa un atgriež ventili ūdenstvertnes apakšā. Pilieni pārtop straumē, un drīz no tvertnes gāžas ūdens, apšļākdams akmeni un samērcēdams Redžija bikšu staru galus.

-    Tobias?

Es viegli nodrebinos. Tas ir Keilebs. Novēršos no viņa balss un meklēju bēgšanas ceļu.

-    Pagaidi! Lūdzu! viņš uzsauc.

Nevēlos viņu uzlūkot un prātot, cik ļoti vai cik maz viņš sēro par māsu. Un negribu domāt par to, ka viņa atdeva dzīvību tāda nožēlojama gļēvuļa dēļ, kurš nemaz nav tā vērts.

Tomēr paskatos uz Keilebu, domādams, vai viņa sejā ieraudzīšu kaut ko no Trisas. Joprojām esmu izslāpis pēc viņas, kaut gan zinu, ka viņa ir mirusi.

Keileba mati ir nemazgāti un izspūruši, zaļās acis apsarkušas, lūpas saviebtas.

Viņš neizskatās līdzīgs Trisai.

-    Negribēju tevi traucēt, Keilebs bilst, bet man tev kaut kas jāsaka. Kaut kas, ko… viņa lūdza tev pateikt, pirms…

-    Runā par lietu! es noskaldu, pirms Keilebs mēģina pabeigt teikumu.

-    Viņa teica: gadījumā ja viņa neizdzīvo, man tev jāpasaka… Keilebam aizlūst balss, bet viņš izslējās staltāk, cīnīdamies ar asarām. Jāpasaka, ka viņa negribēja tevi atstāt.

Vajadzētu kaut ko just, dzirdot pēdējos vārdus, kurus viņa ir man veltījusi, vai ne? Bet es nejūtu neko. Jūtos vēl atsvešinātāks nekā agrāk.

-    Ak tā? es atcērtu. Tad kādēļ viņa mani atstāja? Kāpēc neļāva nomirt tev?

-    Vai tu domā, ka es sev nejautāju to pašu? Viņa mani milēja pietiekami stipri, lai pavērstu pret mani ieroci un ietu bojā manā vietā. Nezinu, kādēļ viņa tā rīkojās, bet tā vienkārši bija.

Keilebs dodas prom, pirms pagūstu atbildēt, un droši vien tā ir labāk, jo es nespēju ietērpt savas dusmas vārdos. Izmirkšķinu no acīm asaras un apsēžos zemē pašā vestibila vidū.

Zinu, kāpēc Trisa gribēja man pateikt, ka nevēlas mani atstāt. Viņa vēlējās, lai es saprotu: šoreiz nav tāpat kā Mācīto mītnē, kad viņa mani iemidzināja ar meliem un pati devās nāvē. Šis nav bezjēdzīgs upuris. Piespiežu plaukstas pie acīm, kā cenzdamies iegrūst asaras atpakaļ galvā. Nekādas raudāšanas, es sevi nostrostēju. Ja ļaušos kaut niecīgām skumjām, tās mani aprīs un nekad nebeigsies.

Pēc kāda laika tuvumā izdzirdu balsis tur runā Kara un Pīters.

-    Šī skulptūra simbolizēja pārmaiņas, viņa stāsta.

-    Pakāpeniskas pārmaiņas. Bet tagad to nojauc.

-    Ak tā? Pīters šķiet aizrāvies. Kādēļ?

-    Mm… Paskaidrošu vēlāk, ja neiebilsti, Kara atbild.

-    Vai atceries ceļu uz guļamtelpu?

-Jā-

-    Tad… ej atpakaļ un kādu brīdi pagaidi. Tur kāds tev palīdzēs.

Kara pienāk pie manis, un es saraujos, gaidīdams, ka viņa mani uzrunās. Bet jaunā sieviete tikai apsēžas man blakus zemē, salikusi rokas klēpī un iztaisnojusi muguru.

Viņa modri, tomēr mierīgi vēro skulptūru tur Redžijs stāv zem tekošā ūdens.

-    Tev nav šeit jāpaliek, es saku.

-    Man nav jābūt nekur citur, Kara nosaka. Un klusums ir patīkams.

Tā nu sēžam plecu pie pleca un ldusēdami raugāmies ūdenī.

* * *

-    Lūk, kur jūs esat! Kristīna uzsauc, steigdamās pie mums. Viņas seja ir satūkusi un balss pārguruši kā smaga nopūta. Nāciet, ir laiks! Tūlīt viņu atvienos.

Šis vārds liek nodrebināties, tomēr es pietraušos kājās. Hana un Zīks kopš ierašanās visu laiku ir pavadījuši pie Ūrijas, turējuši viņa roku un ar skatienu meklējuši jelkādas dzīvības pazīmes. Bet viņā vairs nav dzīvības, tikai mehāniski sirdspuksti.

Kara seko man un Kristīnai uz slimnīcu. Neesmu gulējis vairākas dienas, taču nejūtos noguris vismaz ne tā kā parasti -, kaut gan ejot ķermenis smeldz. Mēs ar Kristīņu nesarunājamies, tomēr zinu, ka mūsu abu domas ir pievērstas Ūrijam un viņa pēdējiem elpas vilcieniem.

Sasniedzam novērošanas logu pie Ūrijas palātas, un tur stāv Evelīna pirms dažām dienām Amārs viņu manā vietā atveda šurp. Māte mēģina pieskarties man pie pleca, bet es atraujos, nevēlēdamies mierinājumu.

Palātā abpus Ūrijas gultai stāv Zīks un Hana. Māte tur vienu puiša plaukstu, brālis otru. Pie kardiogrāfa stāv ārsts un pastieptā rokā tur planšeti, bet viņš to sniedz nevis Hanai vai Zīkam, bet Deividam, kurš sēž ratiņkrēslā un ir tikpat salīcis un apmulsis kā pārējie, kas ir zaudējuši atmiņu.

-    Ko viņš te dara? Šķiet, visi muskuļi, kauli un nervi ir uzliesmojuši.

-Viņš joprojām skaitās Biroja vadītājs, vismaz līdz brīdim, kad viņu nomainīs, Kara man aiz muguras paskaidro. Tobias, viņš neko neatceras. Tas vīrs, kuru tu pazini, vairs neeksistē; viņš ir tikpat kā miris. Šis cilvēks neatminas, ka ir nogalinājis…

-Aizveries! es uzkliedzu. Deivids uzšņāpj savu parakstu uz planšetes un, pagriezis ratiņkrēslu, ripina uz durvīm. Tās atveras, un es nespēju apstāties metos uz viņa pusi un tikai Evelīnas dzelžainais tvēriens man neļauj aizžņaugt viņam rīkli. Deivids uz mani savādi paskatās un aizstumj as prom pa gaiteni, bet es mēģinu izlauzties no mātes rokām, kas tur manus plecus kā restes.

-    Tobias, Evelīna saka, nomierinies.

-    Kādēļ viņš nav ieslēgts? es noprasu, un mans skatiens vēl arvien ir pārāk miglains, lai kaut ko skaidri redzētu.

-Tādēļ, ka viņš joprojām strādā valdībā, Kara atbild. Tas, ka notikušais ir pasludināts par nelaimes gadījumu, vēl nenozīmē, ka visi darbinieki ir atlaisti. Un valdība viņu neieslodzīs tāpēc vien, ka viņš piespiedu kārtā nogalināja dumpinieci.

-    Dumpinieci, es atkārtoju. Vai tā viņu tagad sauc?

-    Sauca, Kara klusi izlabo. Nē, protams, ne, bet tā viņu redz valdība.

Grasos atbildēt, bet ICristīna mūs pārtrauc:

-    Ei, tas brīdis ir klāt.

Ūrijas palātā Zīks un Hana virs viņa ķermeņa sadodas rokās. Redzu Hanu kustinām lūpas, taču nedzirdu vārdus. Vai Drošsiržiem ir lūgšanas, ko veltīt mirstošajiem? Nesavtīgie nāves brīdī klusē un rīko bēres, nevis runā. Jūtu, ka dusmas atkāpjas, un es atkal maldos slāpētās skumjās. Šoreiz sēroju ne tikai par Trisu, bet arī par Ūriju, kura smaids ir iededzināts manā atmiņā. Vispirms viņš bija mana drauga brālis, pēcāk arī mans draugs, tomēr ne pietiekami ilgi, lai es pierastu pie viņa humora izjūtas. Ne pietiekami ilgi.

Ārsts nospiež dažus slēdžus, turēdams planšeti pie Ūrijas vēdera, un iekārtas beidz elpot viņa vietā. Zīkam dreb pleci, un Hana tik cieši sažņaudz viņa plaukstu, ka pašas pirkstu kauliņi kļūst balti.

Tad viņa kaut ko pasaka, atlaiž rokas un atkāpjas no Ūrijas ķermeņa. Palaiž viņu vaļā.

Es dodos prom no loga. Vispirms eju, tad sāku skriet, nevērīgi, akli, tukši līkumodams pa gaiteņiem.

Piecdesmit sestā nodaļa

NĀKAMAJĀ DIENĀ aizņemos vienu no Biroja kravas mašīnām. Šejienieši turpina atgūties no atmiņas zuduma, tāpēc neviens mani neaptur. Pārbraucu pāri dzelzceļa sliedēm un dodos uz pilsētu, skatienam klīstot pa tās siluetu, tomēr to īsti neredzot.

Kad sasniedzu laukus, kuri pilsētu šķir no ārpasaules, nospiežu gāzes pedāli. Mašīnas riteņi samaļ pērno zāli un sniegu, un drīz zemes vietā ieraugu Nesavtīgo sektora asfaltu un tik tikko jūtu laika ritējumu. Visas ielas ir vienādas, taču rokas un kājas zina, kurp doties, lai gan prāts tās nevada. Apstājos pie namā ar saplaisājušo pievadceļu netālu no "Stop" zīmes.

Tā ir mana māja.

Ieeju pa parādes durvīm un dodos augšup pa kāpnēm, joprojām neko lāgā nedzirdēdams, it kā lidotu kaut kur tālu no zemes. Ļaudis runā par to, cik skumjas ir sāpīgas, bet es to nesaprotu. Manas sēras ir nebeidzams stingums, it kā visas maņas būtu notrulinātas.

Piespiežu plaukstu pie paneļa, kas aizsedz augšstāva spoguli, un pabīdu paneli malā. Kaut arī saulrieta oranžie stari lavās pa gridu un no lejas izgaismo manu seju, vēl nekad neesmu bijis tik bāls, un loki zem acīm ir spilgtāki nekā jebkad agrāk. Pēdējās dažas dienas esmu pavadījis starp nomodu un miegu, īsti nesasniegdams ne vienu, ne otru.

Iespraužu matu griežamās mašlniņas kontaktdakšu ligzdā pie spoguļa. Jau ir uzlikts pareizais uzgalis, un nu tikai jāizlaiž tas cauri matiem, jānoliec ausis, lai tās pasargātu no asmens, un jāpagriež galva, lai pārbaudītu, vai uz skausta neesmu kādu vietu palaidis garām. Nocirptās šķipsnas krīt uz pēdām un pleciem un kņudina vietumis atsegto ādu. Pārvelku ar plaukstu pār galvu, lai pārbaudītu, vai griezums ir līdzens, tomēr tas nemaz nav vajadzīgs. Jau bērnībā iemācījos griezt sev matus.

Krietnu laiku purinu šķipsnas no pleciem un pēdām un tad tās saslauku liekšķerē. Kad esmu beidzis, vēlreiz nostājos pie spoguļa un ieraugu uztetovētās Drošsiržu liesmas malas.

Izņemu no kabatas pudelīti ar atmiņas serumu. Zinu, ka ar to pietiktu, lai izdzēstu lielāko daļu dzīves, bet šī viela laupīs atmiņas, nevis faktus. Es joprojām pratīšu rakstīt, runāt, samontēt datoru, jo šīs zināšanas glabājas dažādās smadzeņu daļās. Bet neko citu neatcerēšos.

Eksperiments ir galā. Johanna vienojās ar valdību Deivida priekšniekiem -, ka bijušie kopienu locekļi drīkstēs palikt pilsētā ar noteikumu, ka paši saražos visu sev nepieciešamo, pakļausies valdībai un ļaus tur apmesties uz dzīvi arī citiem cilvēkiem no ārpuses. Tādējādi Čikāga kļūs par tādu pašu metropoli kā Milvoki. Birojs, kas agrāk vadīja eksperimentu, tagad gādās par kārtību Čikāgā.

Tā būs vienīgā metropole visā valstī, kuru pārvalda cilvēki, kas netic bojātu gēnu esamībai. Sava veida paradīze. Metjū atzinās cerībā, ka nomalnieki aizpildīs tukšumus un šeit atradīs labāku dzīvi par to, kuru ir atstājuši.

Es tikai gribu kļūt par citu cilvēku. Šajā gadījumā par Tobiasu Džonsonu, Evelīnas Džonsones dēlu. Iespējams, Tobiass Džonsons ir vadījis garlaicīgu un tukšu dzīvi, bet viņš vismaz ir vesels, nevis tik salauzts kā es, kurš sāpju dēļ vairs nav nekam derīgs.

-Metjū teica, ka esi nospēris drusciņu atmiņas seruma un mašīnu, gaiteņa galā atskan balss. Tā ir Kristīna. Jāsaka, es viņam īsti neticēju.

Ausis šķiet kā aizbāztas ar vati, droši vien tāpēc nedzirdēju viņu ienākam. Pat viņas balss skan it kā caur ūdeni, un paiet dažas sekundes, pirms saprotu, ko viņa saka. Kad tas izdodas, palūkojos pretī un atbildu:

-    Kāpēc tad tu nāci šurp, ja neticēji?

-Katram gadījumam, meitene atbild, sperdama soli tuvāk. Turklāt vēl pēdējoreiz gribēju redzēt pilsētu, pirms tā mainās. Dod man pudelīti, Tobias!

-    Nē. Sažņaudzu trauciņu pirkstos, lai to no viņas pasargātu. Šis ir mans lēmums, nevis tavējais.

Kristīna iepleš tumšās acis, un saules gaismā viņas seja mirdz. Stari meitenes biezos, tumšos matus iekrāso oranžus, it kā tie liesmotu.

-    Šis nav tavs lēmums, viņa iebilst. Tas ir gļēvuļa lēmums, un, lai nu kas, bet gļēvulis gan tu neesi, Kvart. Nekad neesi bijis.

-Varbūt tagad esmu, es neizteiksmīgi atbildu. Daudz kas ir mainījies. Man pret to nav iebildumu.

-    Nē, ir gan.

Esmu tik ļoti noguris, ka atbildes vietā tikai nobolu acis.

-    Tu nedrīksti kļūt par cilvēku, kuru viņa ienīstu, Kristīna jau klusāk turpina. Un viņa ienīstu šo te.

Mani pāršalc karstas, dzīvas dusmas, un neredzamie aizbāžņi izkrīt no ausīm, tā ka pat klusā Nesavtīgo iela šķiet apdullinoša. Es nodrebinos.

-    Aizveries! es uzkliedzu. Aizveries! Tu nezini, ko viņa ienīstu; tu viņu nepazini, tu…

-    Es zinu pietiekami! Kristīna atcērt. Zinu: viņa negribētu, lai tu viņu izdzēstu no atmiņas, it kā viņa tev nebūtu neko nozīmējusi!

Metos meitenei virsū, piespiežu viņas plecu pie sienas un pieliecos tuvāk viņas sejai.

-Ja vēlreiz uzdrīkstēsies to pieminēt, tad es…

-    Ko tad tu izdarīsi? Kristīna mani spēcīgi pagrūž atpakaļ. Iesitīsi? Ir viens vārds, kādā sauc lielus, stiprus vīriešus, kuri uzbrūk sievietēm, un šis vārds ir gļēvulis.

Atceros, kā mājas sienās atbalsojās tēva aurošana, kā viņa pirksti apvijās ap mātes kaklu un trieca viņu pret sienām un durvīm. Atceros, kā es visu vēroju no savas istabas durvju ailas, pieķēries pie aplodas. Un atminos, kā cauri mātes guļamistabas durvīm dzirdēju klusus šņukstus un kā viņa tās aizslēdza, lai es nevarētu ienākt.

Atkāpjos un atslīgstu pret sienu, ļaudams augumam pret to sabrukt.

-    Piedod, es izdvešu.

-    Es saprotu, Kristīna atbild.

Dažas sekundes stāvam un raugāmies viens otrā. Atceros, ka pirmajā tikšanās reizē man viņa riebās, jo bija Tainsprāte un visu laiku nekontrolējami un nevērīgi tarkšķēja. Laika gaitā šī meitene parādīja savu patieso dabu: viņa ir piedot spējīga draudzene, uzticīga patiesībai un gana drosmīga, lai rīkotos. Tagad man viņa patīk un es redzu to, ko viņā saskatīja Trisa.

-    Zinu, kā ir tad, kad vēlies visu aizmirst, Kristīna saka. Tāpat zinu, kā ir tad, kad cilvēks, kuru tu mīli, bezjēdzīgi iet bojā un tu esi gatavs atdot visas atmiņas par vienu mirkli miera.

Meitene apliec pirkstus manai plaukstai, kas joprojām tur pudelīti.

-    Es Viļu nepazinu ilgi, viņa turpina, bet viņš mainīja manu dzīvi. Viņš mainīja mani. Un es zinu, ka Trisa tevi mainīja vēl vairāk.

Kristīnas seju pamet pirmītējā skarbā izteiksme, un viņa viegli aizskar manus plecus.

-Ir vērts turpināt būt tam cilvēkam, par kuru tu pārtapi viņas klātbūtnē, meitene saka. Ja izdzersi serumu, nekad vairs tāds nebūsi.

Mani atkal pārņem asaras tāpat kā toreiz, kad ieraudzīju Trisas mirstīgās atliekas, un tagad tās pavada karstas, asas sāpes krūtīs. Sažņaudzu pudelīti dūrē, izmisīgi ilgodamies pēc tās piedāvātā atvieglojuma un aizsardzības pret atmiņu radītajām ciešanām, kuras manī skrāpējas kā ieslodzīts dzīvnieks.

Kristīna mani apskauj, bet sāpes tikai saasinās, jo pieskāriens atgādina ik reizi, kad man apkārt apvijās Trisas trauslās rokas: sākumā bikli, tad spēcīgāk, drošāk, pārliecinātāk par sevi un mani. Tas atgādina, ka neviens apskāviens vairs nebūs tāds kā agrāk, jo neviens cilvēks nebūs tāds kā viņa, bet viņa ir mirusi.

Viņa ir mirusi, un raudāt ir tik bezjēdzīgi, tik muļķīgi, tomēr neko citu nespēju. Kristīna mani notur kājās un ilgi nebilst ne vārda.

Pēc kāda laika atraujos, bet viņas siltās, tulznainās plaukstas paliek man uz pleciem. Varbūt cilvēks pēc atkārtotām sāpēm kļūst nejūtīgāks gluži kā roku āda. Bet es negribu tapt bezjūtīgs.

Ir ari citu veidu cilvēki. Ir tādi kā Trisa, kuri pēc ciešanām un nodevības joprojām spēj sevī rast gana daudz mīlestības, lai atdotu dzīvību brāļa vietā. Ir tādi kā Kara, kas prot piedot cilvēkam, kurš ielaida lodi viņas brālim galvā. Un tādi kā Kristīna, kuri ir zaudējuši draugu pēc drauga, tomēr nolemj nenoslēgties un veidot jaunas saites. Manā priekšā ir jauna izvēle, daudzsološāka un stabilāka par iespējām, kuras sev devu es pats.

Atveru acis un atdodu pudelīti Kristīnai. Viņa to paņem un noglabā kabatā.

-    Es zinu, ka Zīks tavā klātbūtnē joprojām nejūtas īsti labi, meitene saka, apmezdama roku man ap pleciem, bet tikmēr es varu būt tavs draugs. Ja gribi, mēs pat varam apmainīties ar rokassprādzēm, kā mēdza darīt Sirsnīgo skuķi.

-    Manuprāt, tas nebūs nepieciešams.

Kopā nokāpjam pa kāpnēm un izejam uz ielas. Saule ir nolaidusies aiz Čikāgas ēkām, un tālumā es dzirdu pa sliedēm traucamies vilcienu, taču mēs dodamies prom no šīs vietas un visa, ko tā mums ir nozīmējusi, un man pret to nav iebildumu.

* * *

Šajā pasaulē ir daudz iespēju būt drosmīgam. Reizēm drosme nozīmē upurēšanos augstāka mērķa vai cita cilvēka dēļ. Reizēm tā dižu darbu vārdā liek pamest visu, ko esi pazinis, un visus, kurus esi mīlējis.

Bet reizēm tā nav.

Reizēm būt drosmīgam nozīmē par spīti sāpēm sakost zobus, diendienā strādāt un palēnām censties dzīvot labāk. Tagad man ir jābūt tik drosmīgam.

Epilogs pĒc divarpus gadiem

EVELĪNA STĀV UZ ROBEŽAS, kur satiekas divas pasaules. Zemē ir ievilktas sliedes, ko radījuši nomalnieki un ļaudis no bijušās Biroja mītnes, kuri bieži braukā šurpu turpu. Mātes soma ir atbalstīta pret viņas kāju vienā no risēm. Kad esmu pietiekami tuvu, viņa sveicienā paceļ roku.

Iekāpusi mašīnā, Evelīna mani noskūpsta uz vaiga, un es to atļauju. Lūpas pašas no sevis savelkas smaidā, un es to neapspiežu.

-    Ar atgriešanos! es saku.

Vienošanās, ko pirms vairāk nekā diviem gadiem piedāvāju mātei un ko viņa drīz pēc tam noslēdza ar Johannu, lika viņai pamest pilsētu. Tagad Čikāga ir tik ļoti mainījusies, ka Evelīnas pārrašanās neradītu nekādu ļaunumu tā domāju gan es, gan viņa pati. Lai gan ir pagājuši divi gadi, viņa izskatās jaunāka, ar apaļāku seju un platāku smaidu. Prombūtne ir nākusi viņai par labu.

-    Kā tev klājas?

-    Viss ir… kārtībā, es atbildu. Šodien izkaisīsim viņas pelnus.

Paraugos uz urnu, kas sēž aizmugurējā sēdeklī kā vēl viens braucējs. Krietnu laiku Trisas pelnus glabāju Biroja

morgā, nezinādams, kādas bēres viņa būtu gribējusi un vai es tās izturētu. Bet, ja kopienu sistēma vēl būtu spēkā, šodien notiktu izvēles ceremonija, un ir laiks spert soli uz priekšu, lai arī cik niecīgs tas būtu.

Evelīna nolaiž plaukstu man uz pleca un paveras uz laukiem. Labība, kas agrāk auga tikai ap Sirsnīgo mītni, ir izplatījusies un turpina pārņemt zaļās zonas visā pilsētā. Dažkārt ilgojos pēc pamestās, tukšās zemes, tomēr pašlaik man nav iebildumu braukt cauri kukurūzas vai kviešu laukiem. Starp augiem redzu cilvēkus, kuri ar bijušo Biroja zinātnieku izstrādātām rokas ierīcēm pārbauda augsni. Viņiem ir sarkanas, zilas, zaļas un violetas drānas.

-    Kāda ir dzīve bez kopienām? Evelīna vaicā.

-    Ļoti parasta. Es pasmaidu. Tev patiks.

* * *

Aizvedu Evelīnu uz savu dzīvokli ziemeļos no upes. Tas atrodas vienā no apakšējiem stāviem, tomēr logu netrūkst un pa tiem redzu gana daudz ēku. Biju viens no pirmajiem cilvēkiem, kurš pārcēlās uz dzīvi jaunajā Čikāgā, tāpēc varēju izraudzīties mitekli. Zīks, Šauna, Kristīna, Amārs un Džordžs ievācās Henkoka ēkas augšējos stāvos, Keilebs un Kara devās atpakaļ uz dzīvokļiem netālu no Tūkstošgades parka, bet es izvēlējos šo vietu, jo tā ir skaista un neatrodas tuvu nevienam no vecajiem mājokļiem.

-    Mans kaimiņš ir vēsturnieks no nomales, es stāstu, kabatā meklēdams atslēgas. Viņš Čikāgu dēvē par "ceturto pilsētu" senos laikos tā nodega, pēc tam to iznīcināja Tīrības karš, un šis ir ceturtais mēģinājums šeit iedzīvoties.

-    Ceturtā pilsēta, Evelīna atkārto, kad atgrūžu vaļā durvis. Izklausās labi.

Iekšā tikpat kā nav mēbeļu, ja neskaita dīvānu, galdu, dažus krēslus un virtuves iekārtu. Saules stari mirkšķina ēkas logos, kas atrodas otrpus purvainajai upei. Daži bijušie Biroja zinātnieki cenšas atjaunot upi un ezeru to agrākajā godībā, taču tas prasīs laiku. Pārmaiņas, tāpat kā atlabšana, nenotiek uzreiz.

Evelīna nomet somu uz dīvāna.

-    Paldies, ka ļāvi kādu laiciņu palikt pie tevis! Apsolu, ka drīz pati atradīšu sev mājas.

-    Nekādu problēmu! es attraucu. Mani pārņem satraukums par to, ka māte būs šeit, izpētīs manu niecīgo īpašumu un staigās pa mana nama gaiteņiem, tomēr visu mūžu mēs nevaram palikt svešinieki. Jo esmu apsolījis, ka mēģināšu aizpildīt plaisu starp mums.

-    Džordžam vajagot palīgus jauno policistu apmācībā, Evelīna ieminas. Vai tu pieteicies?

-    Nē. Kā jau teicu, vairs nepieskaršos ieročiem.

-Pareizi. Tagad tu izmanto vārdus. Māte sarauc

degunu. Zini, es neuzticos politiķiem.

-    Tu man uzticēsies, jo esmu tavs dēls, es saku. Lai nu kā, es neesmu politiķis, vismaz vēl ne. Pagaidām esmu tikai asistents.

Evelīna apsēžas pie galda un paraugās apkārt. Viņa ir nemierpilna un vērīga kā kaķis.

-    Vai zini, kur ir tavs tēvs? viņa vaicā.

Es paraustu plecus.

-    Runā, ka viņš esot devies prom. Es nejautāju, kurp.

Māte atbalsta zodu plaukstā.

-    Vai tu viņam neko negribēji pateikt? Pilnīgi neko?

-    Nē, es atbildu, virpinādams atslēgas ap pirkstu. Tikai vēlējos viņu atstāt pagātnē, kur ir viņa īstā vieta.

Pirms diviem gadiem, sniegotajā parkā stāvot iepretī Markusam, es atskārtu: viņa nodarītās pārestības nesāpēja mazāk pēc tam, kad Drošsiržu priekšā biju viņam uzklupis Cietsirdības centrā, un tās nepārstās sāpēt arī tad, ja uz viņu kliegšu vai svaidīšos ar apvainojumiem. Bija tikai viena iespēja: aizmirst notikušo.

Evelīna man velta savādu, meklējošu skatienu, tad šķērso telpu un atver uz dīvāna atstāto somu. Viņa izņem no tās zila stikla figūriņu. Tā atgādina laikā iesaldētu ūdenskritumu.

Es atminos, kad māte man to uzdāvināja. Es biju vēl bērns, bet ne tik mazs, lai nesaprastu, ka Nesavtīgo kopienā ir aizliegts glabāt šādu priekšmetu, jo tas nav nekam derīgs un tātad liecina par patmīlību. Jautāju Evelīnai, kāda ir figūriņas jēga, un viņa atbildēja: Tā nedara neko acīm redzamu, tomēr tā var kaut ko paveikt šeit. Tad viņa piespieda plaukstu pie sirds. Skaistām lietām tas reizēm ir pa spēkam.

Gadiem ilgi figūriņa simbolizēja manu kluso pretestību un tikko manāmo atteikšanos būt paklausīgam, piekāpīgam Nesavtīgo bērnam, un tā simbolizēja arī mātes dumpi, lai gan es ticēju, ka viņa ir mirusi. Es slēpu skulptūriņu zem gultas un dienā, kad nolēmu pamest Nesavtīgo kopienu, novietoju to uz rakstāmgalda, lai tēvs to redzētu un caur to saskatītu manu un mātes spēku.

-    Kamēr biji prom, tā man par tevi atgādināja, Evelīna saka, turēdama stikla nieciņu pie vēdera. Tā neļāva aizmirst, cik tu esi drosmīgs. Tu vienmēr tāds esi bijis. Viņa viegli pasmaida. Man ienāca prātā, ka varbūt vēlies to turēt šeit. Galu galā es to dāvāju tev.

Runājot mana balss noteikti iedrebētos, tā nu tikai pasmaidu pretī un pamāju ar galvu.

* * *

Pavasara gaiss ir dzestrs, tomēr es atstāju mašīnas logus vaļā, lai to justu krūtīs un tas dzeltu pirkstos, atgādinot par aizkavējušos ziemu. Apstājos pie vilciena platformas netālu no Cietsirdības centra un paņemu uz aizmugurējā sēdekļa novietoto urnu. Tā ir sudrabota un pavisam vienkārša, bez gravējumiem. To izvēlējās Kristīna, nevis es.

Pāri platformai dodos pie gaidošā pulciņa. Kristīna stāv kopā ar Zīku un Šaunu, kura sēž ratiņkrēslā; viņas kājām ir pārklāta sega. Tagad viņai ir labāks ratiņkrēsls bez rokturiem aizmugurē, lai viņa varētu vieglāk pārvietoties. Metjū ir piegājis tik tuvu pie platformas malas, ka kāju pirksti sniedzas tai pāri.

Sveiki, es ierunājos, nostājies Šaunai līdzās.

Kristīna man uzsmaida, un Zīks uzsit uz pleca.

Ūrija nomira dažas dienas pēc Trisas, bet Zīks un Hana jau pēc pāris nedēļām no viņa atvadījās un radu un draugu saceltās kņadas pavadībā izkaisīja pelnus aizā. Mēs izkliedzām viņa vārdu Bedrē, kur tas bezgalīgi atbalsojās. Tomēr zinu, ka Zīks šodien atceras brāli un mēs visi atceramies draugu, lai gan šis pēdējais Drošsiržu bezbailības pierādījums būs veltīts Trisai.

-Man tev kaut kas jāparāda, Šauna paziņo un nosviež segu, atklādama skatienam sarežģītas metāla ortozes uz kājām. Tās sniedzas līdz pat gurniem un kā krātiņš ieskauj vēderu. Meitene pasmaida un, zobratiem čīkstot, noliek kājas zemē pie ratiņkrēsla. Tad viņa grīļīgi pieceļas stāvus.

Par spīti nopietnajai situācijai, es pasmaidu.

-    Paskat tik! Jau biju piemirsis, cik tu esi gara.

-    Tās man izgatavoja Keilebs un viņa draugi no laboratorijas, Šauna stāsta. Vēl pie tām jāpierod, bet viņi apgalvo, ka kādudien es varēšot skriet.

-    Lieliski, es nopriecājos. Kur viņš vispār ir?

-    Kopā ar Amāru mūs sagaidīs troses galā, meitene atbild. Kādam ir jānoķer pirmais šļūcējs.

-    Viņš joprojām ir īsts ķēmarausis, Zīks saka, bet man viņš pamazām sāk iepatikties.

-Hm, es neizteiksmīgi noņurdu. Patiesībā esmu samierinājies ar Keileba rīcību, tomēr joprojām nespēju ilgstoši uzturēties viņa sabiedrībā. Viņa žesti, runas veids un uzvedība tas viss ir viņas. Tas Keilebu pārveido Trisas atbalsī, un man ar to vienlaikus nepietiek un ir par daudz.

Gribu teikt vēl kaut ko, bet tuvojas vilciens. Tas traucas pa mirdzošajām sliedēm, tad, riteņiem kaucot, apstājas platformas priekšā. Pa lokomotīves logu izliecas galva tā ir Kara, kas sapinusi matus ciešā bizē.

-    Leciet iekšā! viņa uzsauc.

Šauna atkal apsēžas krēslā un ieripinās pa durvīm. Metjū, Kristīna un Zīks viņai seko. Es iekāpju pēdējais un, iedevis Šaunai urnu, apstājos durvju ailā, turēdamies pie roktura. Vilciens atsāk kustēties, ar katru mirkli uzņemdams ātrumu, un, kad dzirdu to ldabam un svelpjam pa sliedēm, manī uzmutuļo enerģija. Vējš sitas sejā un piespiež apģērbu pie auguma; es vēroju priekšā plešamies pilsētu un saules starus atspīdam ēkās.

Nekas vairs nav tā kā agrāk, tomēr es jau sen pie tā esmu pieradis. Mēs visi esam sev atraduši jaunu vietu. Kara un Keilebs strādā mītnes laboratorijās, kuras tagad veido mazu daļu no Lauksaimniecības departamenta, kas cenšas padarīt zemkopību efektīvāku un ar tās palīdzību pabarot vairāk cilvēku. Metjū kaut kur pilsētā veic pētījumus psihiatrijā kad pēdējoreiz apjautājos, viņš studēja kaut ko par atmiņu. Kristīna darbojas kantori, kas palīdz nomalniekiem pārcelties uz pilsētu. Zīks un Amārs ir kļuvuši par policistiem, un Džordžs apmāca kadetus es tos saucu par Drošsiržu amatiem. Savukārt es strādāju par asistentu vienai no mūsu pilsētas pārstāvēm valdībā Johannai Reisai.

Pastiepies pieķeros pie otra roktura un pagriezienā izliecos no vagona, teju vai nokarādamies virs ielas, kas stiepjas divus stāvus zem manis. Vēders satraukumā saraujas tā ir baiļu radītā sajūsma, ko dievina īstie Drošsirži.

-    Ei, Kristīna ierunājas, nostādamās man blakus. Kā klājas tavai mātei?

-    Labi, es attraucu. Dzīvosim redzēsim.

-    Vai tu laidīsies pa trosi?

Vēroju sliedes mums priekšā liecamies lejup un nolaižamies vienā līmenī ar ielu.

-   Jā, es atbildu. Manuprāt, Trisa gribētu, lai vismaz vienreiz to izmēģinu.

Izrunājot viņas vārdu, jūtu vieglu dzēlienu, kas atgādina: man viņas piemiņa joprojām ir dārga.

Kristīna vēro sliedes mūsu priekšā un uz dažām sekundēm piespiež plecu pie manējā.

-    Manuprāt, tev ir taisnība.

Atmiņas par Trisu ir vienas no spilgtākajām, kādas man vispār ir, tomēr pat tās ar laiku ir izbālējušas, kā jau tas ar atmiņām notiek, un vairs nesāp tik stipri kā agrāk. Reizēm es tās labprāt pārcilāju, taču nedaru to bieži. Dažkārt atstāstu atmiņas Kristīnai, un viņa izrādās labāka klausītāja, nekā esmu gaidījis no Taisnprāšu pļāpas.

Kara aptur vilcienu, un es izlecu uz platformas. Kāpņu augšgalā Sauna pieceļas no ratiņkrēsla un ar ortožu palīdzību pa vienam pakāpienam nomēro ceļu lejup. Mēs ar Metjū nonesām zemē tukšo krēslu. Tas ir neērts un smags, tomēr mēs tiekam galā.

-   Vai ir kādas ziņas no Pītera? jautāju Metjū, kad esam sasnieguši kāpņu lejasgalu.

Pēc tam kad Pīters attapās no atmiņas seruma izraisītā apdulluma, atgriezās dažas, bet ne visas viņa rakstura asākās un skarbākās iezīmes. Pēc tam mēs zaudējām kontaktu. Es Pīteru vairs neienīstu, tomēr tas nenozīmē, ka man viņš patīk.

-    Viņš ir Milvoki, Metjū atbild. Tikai nezinu, ko viņš tur dara.

-    Strādā kaut kādā birojā, Kara no kāpņu apakšas informē. Viņa uzmanīgi tur urnu, kuru, kāpjot ārā no vilciena, ir paņēmusi no Šaunas klēpja. Manuprāt, tas viņam nāk par labu.

-    Man vienmēr šķita, ka Pīters pievienosies ĢB dumpiniekiem nomalē, Zīks piebilst. Bet ko gan es zinu!

-    Viņš vairs nav tāds kā agrāk, Kara nosaka, paraustīdama plecus.

Nomalē joprojām pulcējas ĢB dumpinieki, kuri uzskata, ka kārotās pārmaiņas var panākt tikai ar vēl vienu karu. Es vairāk pieslejos tai pusei, kura vēlas kaut ko mainīt nevardarbīgā ceļā. Man nežēlības pietiek visam mūžam, un es to joprojām nēsāju sev līdzi nevis rētās, kas izvago ādu, bet atmiņās, kuras uzpeld brīžos, kad to vismazāk gribu: tēva dūrē, kas triecas man pa žokli, pistolē, kuru paceļu, lai nošautu Ēriku, Nesavtīgo līķos, kas guļ manu veco māju ielās.

Dodamies pie troses. Kopienu vairs nav, tomēr šajā pilsētas daļā dzīvo vairāk Drošsiržu nekā jebkur citur. Viņus var pazīt pēc pīrsingiem sejā un tetovētās ādas, nevis pēc apģērba krāsas, kas reizēm ir kliedzoši spilgta. Daži klimst pa ietvēm tāpat kā mēs, tomēr vairums ir darbā. Ikvienam čikāgietim ir jāstrādā, ja viņš to spēj.

Priekšā debesīs ietiecas Henkoka ēka; tās pamati ir platāki par smaili. Melnās sijas stiepjas līdz pat jumtam, krustu šķērsu sakļaudamās un izplezdamās. Labu laiku neesmu bijis šai vietai tik tuvu.

Mēs ieejam vestibilā ar spīdīgi nopulētu grīdu un košiem Drošsiržu grafiti apzīmētām sienām, kurus ēkas iemītnieki atstājuši par piemiņu no pagātnes. Šīs ir Drošsiržu mājas, jo tieši viņi šo celtni dievināja augstuma un, kā man šķiet, arī vientulības dēļ. Viņi labprāt aizpilda tukšumu ar troksni, un tas man viņos vienmēr ir paticis.

Zīks ar rādītājpirkstu piespiež lifta pogu. Mēs sakāpjam iekšā, un Kara uzspiež skaitli 99.

Aizveru acis, un lifts traucas augšup. Gandrīz vai redzu zem kājām atveramies tumšu, stāvu bezdibeni, un starp mani un tālu, galvu reibinošu kritienu ir tikai pēdu biezs pamats zem kājām. Lifts drebēdams apstājas, un es, atveroties durvīm, pieķeros pie sienas, lai atgūtu līdzsvaru.

Zīks pieskaras man pie pleca.

-    Neraizējies, vecais! Mēs to darījām visu laiku, vai atceries?

Es pamāju ar galvu. Caur spraugu griestos telpā ieplūst gaiss, un virs galvas plešas spilgti zilas debesis. Līdz ar pārējiem šļūcu uz trepju pusi, pārāk nobijies, lai pieliktu soli.

Ar pirkstiem uztaustu trepes un koncentrējos uz katru spraisli. Virs manis Šauna neveikli rāpjas augšup, paļaudamās lielākoties uz roku spēku.

Kad Torija man uz muguras tetovēja kopienu simbolus, es viņai jautāju, vai, viņasprāt, mēs esam pēdējie cilvēki visā pasaulē. Varbūt, viņa vienkārši atbildēja. Nedomāju, ka viņai patika par to domāt. Tomēr šeit, uz jumta, ir viegli noticēt, ka bez mums neviena cita nav.

Raugos uz ēkām purva malā, un mans krūškurvis sažņaudzas, saspiežas, it kā draudētu sabrukt.

Zīks skriešus šķērso jumtu līdz trosei un piesprādzē pie tērauda kabeļa vienu no cilvēka lieluma pinumiem. Viņš pārliecinās, ka tas nenoslīdēs, un tad mūs nogaidoši uzlūko.

-    Kristīna, viņš ierunājas, viss ir tavā rīcībā. Meitene nostājas pie pinuma, ar pirkstu sizdama

takti pa vaigu.

-    Kā jums šķiet? Ar galvu vai ar kājām pa priekšu? -Ar kājām pa priekšu, Metjū izlemj. Es gribu

laisties ar galvu pa priekšu, lai nepieslapinātu bikses, un nevēlos, lai tu mani atdarinātu.

-   Ja laidīsies ar galvu pa priekšu, ir vēl lielāka iespēja, ka tā notiks, Kristīna iebilst. Aiziet, dari tā, lai varu sākt tevi saukt par Slapjbiksi!

Kristīna pirmā ar kājām pa priekšu uz vēdera ieguļas pinumā, lai šļūcot redzētu ēku sarūkam arvien mazāku. Es noskurinos.

Nespēju skatīties. Aizveru acis, kamēr Kristīna, Metjū un Šauna laižas arvien tālāk. Viņu vēja nestie prieka saucieni atgādina putnu balsis.

-    Tava kārta, Kvart, Zlks mani uzrunā.

Es papurinu galvu.

-    Nu taču! Kara mudina. Labāk ātrāk tikt ar to galā, vai ne?

-    Nē, es nepiekāpjos. Vispirms tu. Lūdzu!

Jaunā sieviete man pasniedz urnu un dziļi ieelpo.

Piespiežu dārgumu pie vēdera. Metālu ir sasildījis daudzo cilvēku pieskāriens. Kara nedroši iekāpj pinumā, un Zlks viņu piesprādzē. Jaunā sieviete sakrusto rokas pār krūtīm, un puisis viņu palaiž prom, pāri Leikšordraivai, pāri pilsētai. Nedzirdu viņu pat ne noelšamies.

Tad mēs ar Zīku esam palikuši divatā un lūkojamies viens otrā.

-    Nedomāju, ka to spēšu, es atzīstu un, lai gan balss skan rāmi, viscaur drebu.

-    Protams, spēsi, viņš atbild. Tu esi Kvarts, Drošsiržu leģenda! Tu spēsi tikt galā ar jebko.

Sakrustojis rokas, mazliet pietuvojos jumta malai. Kaut gan mani no tās vēl šķir vairākas pēdas, jūtu augumu liecamies pāri un papurinu galvu, tad vēl un vēlreiz.

-    Ei! Zlks uzliek rokas maniem pleciem. Runa nav par tevi, atceries? Runa ir par viņu. Tu gribēji izdarīt kaut ko, kas viņai patiktu un liktu būt lepnai par tevi. Pareizi?

Tā ir. Nevaru izlocīties un atkāpties tagad, kad atceros viņas smaidu, mums kopā rāpjoties panorāmas ratā, un apņēmīgi sakostos zobus, simulācijās stājoties pretī neskaitāmām bailēm.

-    Kā viņa to darīja?

-    Ar galvu pa priekšu, Zīks atbild.

-    Labi. Es pasniedzu draugam urnu. Noliec to aiz manis, sarunāts? Un noņem vāku.

Es iekāpju pinumā, un rokas trīc tik nevaldāmi, ka tik tikko spēju pieķerties pie malām. Zīks pāri mugurai un kājām savelk sprādzes un ievieto urnu aiz manis ar atveri uz aizmuguri, lai pelni izklīstu vējā. Paraugos lejup uz Leikšordraivu, noriju žulti un sāku slīdēt.

Pēkšņi gribas griezties atpakaļ, bet ir par vēlu es jau traucos pretī zemei. Kliedzu tik skaļi, ka gribas aizspiest ausis. Kliedziens ir kā dzīva būtne, kas piepilda krūtis, rīkli un galvu.

Vējš dzeļ acīs, tomēr es tās atveru un aklā panikā saprotu, kādēļ viņa laidās ar galvu pa priekšu. Tas viņai lika justies kā putnam lidojumā.

Joprojām jūtu tukšumu zem sevis, un tas ir tāds pats kā tukšums manī milzīga mute, kas draud mani aprīt.

Tajā brīdī aptveru, ka vairs nekustos. Pēdējās pelnu skupsnas kā pelēkas sniegpārslas noplivinās vējā un izgaist.

Zeme atrodas vien dažu pēdu attālumā pietiekami tuvu, lai es nolēktu. Pārējie ir sastājušies aplī un no rokām izveidojuši kaulu un muskuļu tīklu, lai mani noķertu. Piespiežu seju pie pinuma un iesmejos.

Pasviežu viņiem tukšo urnu, tad pasniedzos aiz muguras, lai atsprādzētu siksnas. Kā akmens iekritu draugu rokās. Viņi mani notver, kauliem iespiežoties man mugurā un kājās, un tad nolaiž zemē.

Iestājas neveikls klusums. Raugos uz Henkoka ēku, un neviens nezina, ko teikt. Keilebs man piesardzīgi uzsmaida.

Kristīna izmirkšķina no acīm asaras un uzsauc:

-    Skat! Zīks ir ceļā!

Puisis melnā pinumā traucas lejup. Sākumā viņš atgādina punktu, tad lielāku pleķi un tad cilvēku melnā. Apstājoties Zīks sajūsmā ieaurojas, un es pasniedzos, lai satvertu Amāra delmu. Otrā pusē saķeru Karas bālo roku. Viņa man uzsmaida, un smaidā ir jaušamas skumjas.

Zīks ar plecu smagi ietriecas mūsu rokās un, mežonīgi smaidīdams, ļauj sevi turēt kā bērnu.

-    Tas bija lieliski! Vai gribi atkārtot, Kvart? draugs uzsauc.

Es nevilcinos ar atbildi.

-    Pilnīgi noteikti nē.

* * *

Izklaidus dodamies atpakaļ uz vilcienu. Šauna soļo ar ortožu palīdzību, ļaudama Zīkam stumt tukšo ratiņkrēslu, un pļāpā ar Amāru. Metjū, Kara un Keilebs iet trijatā un kaismīgi apspriež kaut ko, kas ir saprotams tikai tādām radniecīgām dvēselēm kā viņi. Kristīna pienāk man blakus un uzliek roku uz pleca.

-    Priecīgu izvēles dienu! viņa saka. Es pajautāšu, kā tu patiesībā jūties, un tu godīgi atbildēsi.

Reizēm mēs tā sarunājamies un viens otram dodam pavēles. Viņa nez kādā veidā ir kļuvusi par vienu no maniem tuvākajiem draugiem, lai gan mēs bieži ķīvējamies.

-    Es jūtos labi. Ir grūti. Tā būs vienmēr.

-    Zinu, Kristina atbild.

Pulciņa astē soļojam garām joprojām tukšajām ēkām ar tumšajiem logiem un pāri tiltam, kas šķērso purvaino upi.

-Jā, reizēm dzīve nekam neder, meitene turpina. Bet vai zini, kā dēļ es dzīvoju?

Es saraucu uzacis.

Viņa mani atdarina.

-    Es dzīvoju to brīžu dēļ, kuri kaut kam der, Kristīna saka. Tikai jāprot tos pamanīt.

Tad meitene pasmaida, un es atbildu viņas smaidam. Mēs plecu pie pleca uzkāpjam pa kāpnēm uz vilciena platformas.

* * *

Kopš bērnības zinu, ka dzīve mūs visus ievaino. No brūcēm nav iespējams izbēgt.

Bet tagad esmu iemācījies vēl kaut ko: mēs varam tikt dziedināti. Mēs dziedinām cits citu.

Pateicības

Pateicību lappuse ir tā vieta, kur no visas sirds varu pateikt, ka dzīvē un rakstniecībā es neplūcu laurus tikai sava spēka un prasmju dēļ. Tiesa, šai triloģijai ir viena autore, taču šī autore neko daudz nebūtu sasniegusi bez turpmāk minētajiem cilvēkiem. To paturot prātā: paldies Tev, Dievs, ka esi man devis cilvēkus, kuri mani dziedina!

Lūk, kas viņi ir.

Paldies manam vīram ne tikai par neparasto mīlestību, bet arī par sarežģītajām "prāta vētras" sesijām, par visu šīs grāmatas versiju izlasīšanu un pacietīgu sadzīvošanu ar sievu neirotisku autori.

Paldies Džoannai Volpai, kura meistarīgi, godīgi un laipni tika ar visu galā. Paldies Katrīnai Tīgenai par izcilām piezīmēm un atkārtotu atgādinājumu, ka izdevēju pasaules haizivī slēpjas maiga sirds. (Es to nevienam neizpaudīšu. Ak vai, jau izpaudu!) Paldies Mollijai O'Nīlai par ieguldīto laiku un darbu, kā arī par to, ka viņa pamanīja Citādos manuskriptu kaudzē, kas noteikti bija milzīga. Paldies Keisijai Makintairai par teicamajām reklāmistes spējām un par to, ka viņa parādīja man brīnumainu laipnību (un deju soļus).

Paldies Džoelam Tipijam, kā arī Eimijai Raienai un Barbai Ficsimonsai par to, ka padarījāt šīs grāmatas tik skaistas. Visas. Trīs. Paldies lieliskajiem Brennai

Francitai, Džošam Veisam, Markam Rifkinam, Valērijai Šeai, Kristīnai Koksai un Džoanai Džurdanelai par to, ka tā rūpējāties par manis uzrakstītajiem vārdiem. Paldies Lorēnai Flauerai, Elisonai Lisnovai, Sendijai Rostonai, Diānai Notonai, Kolīnai O'Konelai, Obrijai PārksaiFraidai, Margo Vudai, Petijai Rosati, Mollijai Tomasai, Meganai Sugrū, Onalī Smitai un Bretam Reklinam par mārketinga un reklāmas kampaņām, kuras ir pārāk nozīmīgas, lai ietērptu vārdos. Paldies tirgus ekspertiem Andreai Papenheimerei, Kerijai Moinai, Ketijai Feiberei, Lizai Frū, Hīterei Dosai, Dženijai Šeridanai, Frenai Olsonei, Debai Mērfijai, Džesikai Ābelai, Samantai Hāgerbaumerei, Andreai Rozenai un Deividam Vulfsonam par entuziasmu un atbalstu. Paldies Džīnai Makginlijai, Alfai Vongai un Šealai Houlijai par to, ka manis sarakstītos vārdus nogādājāt grāmatu plauktos visā pasaulē. Paldies arī visiem maniem ārvalstu izdevējiem par to, ka noticējāt šiem stāstiem. Paldies ražošanas ģēnijiem Šeinai Ramosai un Ruiko Tokunagai. Paldies Keitlinai Geringai, Betai Aivsai, Karenai Džakonski un Šonam Makmanusam, kuri veido fantastiskas audiogrāmatas. Paldies Rendijam Rozemam un Pemai Mūrai no finanšu nodaļas par smago darbu un talantu. Paldies Keitai Džeksonei, Sūzenai Kacai un Braienam Marijam par to, ka viņš tik prasmīgi vada Harper izdevniecības kuģi. Visi grāmatas izdošanas procesā iesaistītie cilvēki ir aizrautīgi un atbalstoši, un man tas ļoti daudz nozīmē.

Paldies Poujam Šabhazjanam par to, ka viņš atrada tik labas mājas Citādo filmai, un par nepagurstošo darbu, pacietību, draudzību un šaušalīgajiem vaboļu jociņiem. Paldies Danielei Bartelai par sakārtoto un pacietīgo prātu.

Paldies visiem New Leaf Literary aģentūras darbiniekiem par to, ka viņi ir brīnišķīgi cilvēki, kuri veic vienlīdz brīnišķīgu darbu. Paldies Stīvam Jangeram par to, ka vienmēr mani uzrauga gan darbā, gan dzīvē. Paldies visiem, kuri ir iesaistīti "filmas būšanā", sevišķi Nīlam Bērgeram, Dagam Vikam, Lūsijai Fišerei, Džilianai Borerei un Ērikam Feigam par manam darbam izrādīto rūpību un cieņu.

Paldies mammai, Frenkam, Ingrīdai, Karlam, Frenkam junioram, Kendisai, Makolam, Betai, Rodžeram, Taileram, Trevoram, Dārbijai, Reičelai, Billijam, Fredam, vecmāmiņai, Džonsoniem (gan Rumānijā, gan Misūri), Krausiem, Paketiem, Fičiem un Raidziem par visu viņu mīlestību. (Es nekad neizvēlētos kopienu pirms jums. Nemūžam.)

Paldies visiem bijušajiem, esošajiem un topošajiem YA Highway un Write Night biedriem par to, ka esat tik dziļdomīgi un saprotoši draugi un rakstnieki. Paldies visiem pieredzējušākajiem autoriem, kuri pēdējos pāris gados ir man veltījuši laiku un palīdzējuši. Paldies visiem rakstniekiem, kuri ir man sūtījuši draudzīgas ziņas tviteri un e-pastā. Rakstniecība var būt vientulīgs darbs, bet es nejūtos vientuļa, jo man esat jūs. Kaut es varētu šeit pieminēt jūs visus! Paldies Mērijai Katrīnai Hauelai, Alisei Kovačikai, Kārlijai Meiltičai un Danielei Bristovai, un visiem citiem maniem nerakstošajiem draugiem par to, ka palīdzējāt man nezaudēt prātu.

Paldies visām Citādo fanu vietnēm par galvu reibinošu entuziasmu internetā (un arī dzīvē).

Paldies lasītājiem par to, ka lasāt, domājat, līksmojat, rakstāt tviterī, apspriežat un aizdodat, un, pats galvenais, par to, ka esat man ļoti daudz iemācījuši par rakstīšanu un dzīvošanu.

Visi augšminētie cilvēki ir palīdzējuši šai sērijai nokļūt tur, kur tā ir tagad, un iepazīšanās ar jums ir mainījusi manu dzīvi. Man ir tik ļoti paveicies!

Vēl pēdējo reizi atkārtošu: esiet drosmīgi!

īpašās pateicības

2012. gada pavasarī piecdesmit blogi palīdzēja izplatīt sajūsmu par grāmatu sēriju Citādie, par godu romāna Dumpinieki izdošanai internetā sarīkojot uz kopienu sistēmu balstītu kampaņu. Ikviens dalībnieks palīdzēja šai sērijai gūt panākumus! Paldies!

NESAVTĪGAJIEM: Amandai Bellai (kopienas vadonei), Keitijai Bārtovai, Heidijai Benetai, Keitijai Batlerei, Asmai Faizalai, Hafsai Faizalai, Anai Grilo, Keitijai Hābelai, Te ai Džeimsai, Džūlijai Džonsai un HD Tolsonei.

SIRSNĪGAJIEM: Megai Karisti, Kesijai Folai un Sērijai Etvelai (kopienas vadonēm), Kristinai Aragonai, Emīlijai Elsvortai, Sindijai Hendai, Melisai Helmersai, Ebigeilai Dž., Sārai Pitrai, Lisai Rīvsai, Stefānijai Su un Amandai Velingai.

TAISNPRĀŠIEM: Kristijai Dīmai (kopienas vadonei), Haimem Arnoldam, Harmonijai Bofortai, Damarisai Kardinali, Krišam Čenam, Sārai Gundelai, Beilijai Hjūletai, Džonam Džeikobsonam, Hannai Makbraidai un Aišai Matesonei.

DROŠSIRŽIEM: Elisonei Dženetai (kopienas vadonei), Lēnai Einsvortai, Steisijai Kanovai un Emberai Klārkai,

Eiprilai Konantai, Lindsejai Kamingsai, Džesikai Estepai, Ešlijai Gonsalesai, Annai Heinemanei, Tremai Hongai, Nensijai Sančesai un Jarai Santosai.

MĀCĪTAJIEM: Pemai van Hilkamai-Vlihai (kopienas vadītājai), Džeimsam Būtam, Mērijai Brebnerei, Andreai Čepmenai, Eimijai Grīnai, Dženai Hamfletai, Britānijai Hovardai, O'Dellai Hačinsonei, Bendžijam Kenvortijam, Lindsejai Lorai, Dženiferai Makojai, Lizai Pārkinai un Lizai Rokerei.

Veronika Rota

SABIEDROTIE

Redaktore Daina Grьbe

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3382. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Rota Veronika Citādie-3. Sabiedrotie

Pirmā nodaļa. TRĪSA

Otrā nodaļa tobiass

Treša nodaļa trĪsa

Ceturtā nodaļa tobiass

Piektā nodaļa trĪsa

Sestā nodaļa tobiass

Septītā nodaļa trĪsa

Astotā nodaļa trĪsa

Devītā nodaļa tobiass

Desmita nodaļa tobiass

Vienpadsmitā nodaļa . TRĪSA

Divpadsmitā nodaļa tobiass

Trīspadsmitā nodaļa trīsa

Četrpadsmita nodaļa tobiass

Piecpadsmitā nodaļa trīsa

Sešpadsmitā nodaļa tobiass

Septiņpadsmitā nodaļa trīsa

Astoņpadsmitā nodaļa tobiass

Deviņpadsmitā nodaļa trīsa

Divdesmitā nodaļa tobiass

Divdesmit pirmā nodaļa trĪsa

Divdesmit otrā nodaļa trĪsa

Divdesmit trešā nodaļa tobiass

Divdesmit ceturtā nodaļa trīsa

Divdesmit piektā nodaļa tobiass

Divdesmit sestā nodaļa . trĪsa

Divdesmit septītā nodaļa trĪsa

Divdesmit astotā nodaļa trīsa

Divdesmit devītā nodaļa . tobiass

Trīsdesmitā nodaļa trĪsa

Trīsdesmit pirmā nodaļa tobiass

Trīsdesmit otra nodaļa trĪsa

Trīsdesmit trešā nodaļa tobiass

Trīsdesmit ceturta nodaļa trĪsa

Trīsdesmit piektā nodaļa tobiass

Trīsdesmit sestā nodaļa trĪsa

Trīsdesmit septītā nodaļa trĪsa

Trīsdesmit astotā nodaļa . tobiass

Trīsdesmit devītā nodaļa trĪsa

Četrdesmitā nodaļa tobiass

Četrdesmit pirmā nodaļa trĪsa

Četrdesmit otrā nodaļa tobiass

Četrdesmit trešā nodaļa trĪsa

Četrdesmit ceturtā nodaļa tobiass

Četrdesmit piektā nodaļa trĪsa

Četrdesmit sestā nodaļa tobiass

Četrdesmit septītā nodaļa trĪsa

Četrdesmit astotā nodaļa tobiass

Četrdesmit devītā nodaļa trĪsa

Piecdesmita nodaļa trĪsa

Piecdesmit pirmā nodaļa tobiass

Piecdesmit otra nodaļa. tobiass

Piecdesmit trešā nodaļa tobiass

Piecdesmit ceturta nodaļa . tobiass

Piecdesmit piektā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Epilogs pĒc divarpus gadiem

Pateicības

īpašās pateicības