Rotfuss Patriks

Vieda vīra bailes

Patriks Rotfuss

Vieda vīra bailes

Karaļkāvēja hronika. otrā diena

Atsauksmes par romānu “Vēja vārds”

“Tas ir rets un izcils baudījums sastapt fantāzijas autoru, kurš spēj ne vien rakstīt ar valodas precizitāti, kas ir būtiski svarīga fantāzijas daļa, bet arī ievīt vārdos patiesu mūziku… Lai kurp Patriks Rotfuss dotos ar savu episko stāstu, kas sākas ar “Vēja vārdu”, viņš vedīs mūs līdzi tāpat, kā labs dziedātājs izvada klausītāju cauri dziesmai.”

Ursula le Gvina (Ursula K. Le Guin), Nacionālās Grāmatu balvas ieguvēja, bestsellera “Jūrzemes burvis” autore

““Vēja vārds”, pavisam vienkārši sakot, ir vislabākais fantāzijas sacerējums pēdējās desmitgades laikā, kaut gan žanra piesaiste palaikam mēdz vājināt pelnīto slavu. Tāpēc teiksim, ka “Vēja vārds” ir viens no labākajiem stāstiem jebkurā jomā pēdējo desmit gadu laikā.”

The Onion A. V. Club

“Spirdzinoši asredzīga un netradicionāla grāmata .. Rotfuss atklāj, ka šis nebūs ikdienišķs fantāzijas sacerējums ar bezmērķīgiem meklējumiem un pārspīlētām drāmām. .. Tas ir izsmalcināti veidots stāsts par jauna cilvēka ceļu pretī briedumam stāsts, kurā netrūkst humora, darbības un atbilstošas maģijas devas. .. Ļoti pārliecinoša debija. Džordža R. R. Mārtiņa un Tada Viljamsa cienītāji gūs lielu gandarījumu un ar nepacietību gaidis nākamo daļu.”

The San Francisco Chronicle

“Fascinējošs stāsts, kas lasāms ar aizturētu elpu ne vien pirmajā reizē, bet arī vēlāk. .. Pārliecinošs un krāšņs pirmais romāns, par kāda radīšanu vairākums autoru var tikai sapņot. Fantāzijas pasaulē ir iemirdzējusies jauna zvaigzne!”

Publishers Weekly

“Rotfuss ir apņēmies pastāstīt stāstu, kuram vajadzētu būt ļoti pazīstamam. Taču jau pirmajā grāmatā viņš ir apbrīnojami pratis piešķirt tam svaigumu un oriģinalitāti, ko papildina savdabīgs maģijas redzējums, dodot darbam gan emocionālu lidojumu, gan intelektuālu lādiņu. Gaidīsim otro grāmatu!”

Locus

““Vēja vārds” iezīmē debiju, kura mūs visus rosina sekot tās autora jaunrades ceļam. Patrikam Rotfusam piemīt patiess talants, un viņa stāsts par Kvoutu ir dziļš, daudzšķautņains un brīnuma elpas piesātināts sacerējums.”

Terijs Brukss (Terry Brooks), New York Times bestselleru saraksta autors

“Tāpat kā visos mūsu žanra labākajos darbos, galveno vērtību šai grāmatai piešķir nevis fantāzijas izpušķojumi (lai cik lieliski tie izdevušies), bet gan tas, ko autors vēlas pateikt par patiesām ikdienas vērtībām: par mērķa meklējumiem, neveiksmēm, mākslu, mīlestību un zaudējumu."

Tads Viljamss (Tad Williams), New York Times bestselleru saraksta autors, romānu Memory, Sorrow and Thorn, Otherland un Shadowmarch autors

“Gandrīz 700 lappušu garajā grāmatā neviens vārds nav iztērēts velti. Rotfuss neizpušķo un neaizraujas ar liekvārdību. Viņš ir tas izcilais fantāzijas rakstnieks, kuru mēs jau esam gaidījuši, un šī grāmata ir iepriecinošs pārsteigums… Ja jūs esat fantāzijas literatūras cienītājs vai vienkārši cilvēks, kurš prot novērtēt patiesi episka vēriena darbu, jums katrā ziņā tā šovasar jāizlasa.”

Orsons Skots Kārds (Orson Scott Card), bestsellera “Endera spēle” (Ender's Game) autors

“Šī ir BRĪNIŠĶĪGA grāmata, apbrīnojami meistarīgs, valdzinošs un aizrautīgi lasāms stāsts. Es apsveicu Patriku … viņa pirmais romāns patiešām ir IZCILS!”

Anna Makkafreja (Anne McCaffrey), New York Times bestselleru saraksta autore, romānu cikla Dragonriders of Pern autore

Pateicības

Maniem pacietīgajiem līdzjutējiem, kas lasa manu blogu un apgalvo, ka visupirmām kārtām viņi vēloties saņemt teicamu grāmatu, kaut arī nāktos gaidīt ilgāku laiku.

Maniem gudrajiem “beta” lasītājiem par viņu nenovērtējamo palīdzību un manas paranoiskās slepenības izturēšanu.

Manam izcilajam aģentam par spēju atvairīt nevēlamo no mūsu sliekšņa turklāt daudzējādā nozīmē.

Manam dzivesgudrajam redaktoram, kas deva man laiku un telpu, lai es spētu uzrakstīt grāmatu, ar kuru varu lepoties.

Manai mīlošajai ģimenei par atbalstu un atgādinājumu, ka laiku pa laikam ir vēlams iziet no mājām.

Manai saprotošajai draudzenei, kas nepameta mani ari tad, kad nebeidzamo grāmatas pārstrādājumu stress mani padarīja ērcīgu un neciešamu.

Manam brīnišķīgajam bērnam, kurš mīlēja savu tēti, kaut ari tētim visu laiku bija kaut kur jāpazūd, lai viņš varētu rakstīt. Ari tad, kad mēs lieliski kopā pavadījām laiku. Arī tad, kad sarunājāmies par pīlēm.

.

.

Karaļkāvēja hronikas:

Pirmā diena: VĒJA VĀRDS Otrā diena: VIEDA VĪRA BAILES

PROLOGS . klusums trīs dalās

TUVOJĀS RĪTAUSMA. “Ceļakmens” viesnīcā valdīja klusums, un tas bija klusums trīs daļās.

Pati jūtamākā daļa bija dobjš, mēmu atbalšu piesātināts klusums, ko radīja daudzu lietu neesamība. Ja ārā plosītos negaiss, lietus lāses pakšķēdamas kristu mēnesspuķu vītenājos aiz viesnīcas. Pērkons rūktu un ducinātu, un aiztrauktu klusumu projām pa ceļu kā krītošas rudens lapas. Ja viesnīcā nakšņotu ceļotāji, tie grozītos savās gultās, murminātu miegā un aizraidītu klusumu projām kā irstošu, pusaizmirstu sapni. Ja tur būtu mūzika… taču nē, mūzikas, protams, nebija. Patiesībā no tā visa nebija nekā, tāpēc klusums turpinājās.

“Ceļakmens” priekšnamā tumšmatains vīrietis nedzirdami aizvēra aiz sevis pagalma durvis. Virzīdamies pa melnu, necaurredzamu tumsu, viņš izslīdēja cauri virtuvei un ēdamzālei un devās lejā pa pagraba kāpnēm. Ar daudzu gadu gaitā iegūtu vieglumu viņš izvairījās no vaļīgiem dēļiem, kas varētu ieskrapstēties vai nočīkstēt zem viņa svara. Katrs lēnais solis pieskārās pakāpienam ar gandrīz nedzirdamu tap. Tādējādi viņš pievienoja savu mazo, slepeno klusumu lielajam, dobjajam klusumam. Tas bija savdabīgs sakausējums, kontrapunkts.

Trešo klusumu pamanīt nebija viegli. Ja klausītos pietiekami ilgi, varbūt tas kļūtu jūtams viesnīcnieka istabas saltajās logu rūtīs un sienu gludajā apmetumā. Tas slēpās tumšajā lādē, kas gulēja šauras, cietas gultas kājgalī. Un tas slēpās gultā gulošā vīrieša rokās, to īpašniekam nekustīgi gaidot pirmo ausmas bālumu, kas vēstītu jaunas dienas tuvumu.

Vīrietim bija spilgti sarkani mati, sarkani kā liesma. Viņa acis bija tumšas, pievērstas tālumam, un viņš gulēja ar drūmi pakļāvīgu samierināšanos kā cilvēks, kurš sen zaudējis cerību aizmigt.

“Ceļakmens” piederēja viņam, tāpat kā viņam piederēja trešais klusums. Tā tam vajadzēja būt, jo tas bija lielākais klusums no visiem trim, un tas ieskāva sevī abus pārējos klusumus. Tas bija dziļš un plašs kā rudens beigas. Tas bija smags kā liels, upes nogludināts akmens. Tas bija pacietīgs nogrieztas puķes klusums, kas piemīt cilvēkam, kurš gaida nāvi.

ll

PIRMĀ NODAĻA . Ābols un plieders

BASTS GARLAIKOTI atspiedās pret bāra garo sarkankoka Ieti.

Pārlaidis skatienu tukšajai istabai, viņš nopūtās un pārlūkoja atvilktnes, līdz atrada tīru linu audekla gabaliņu. Tad ar bezcerīgas samierināšanās izteiksmi sejā viņš sāka spodrināt tuvāko letes posmu.

Pēc brīža Basts paliecās uz priekšu un nopētīja kādu tik tikko saskatāmu plankumiņu. Paskrāpējis to, viņš sarauca pieri, jo pirksts bija atstājis taukainu nospiedumu. Viņš pieliecās tuvāk, uzpūta virsmai elpu un enerģiski nospodrināja vainīgo vietu. Tad, bridi pastāvējis, viņš vēlreiz sparīgi uzpūta letei dvašu un uzrakstīja apmiglotajā virskārtā neķītru vārdu.

Aizsviedis audekla gabalu malā, Basts gar tukšajiem galdiņiem un krēsliem aizgāja līdz viesnīcas lielajiem logiem. Tur viņš ilgi stāvēja, raudzīdamies uz zemesceļu, kas stiepās cauri pilsētiņas centram.

Basts vēlreiz nopūtās un sāka staigāt pa ēdamzāli turp un atpakaļ. Viņš kustējās ar dejotāja nepiespiesto grāciju un kaķa visaptverošo bezrūpību. Bet, kad viņš izlaida plaukstas caur tumšajiem matiem, rokas kustībā bija jaušams tāds kā nemiers. Viņa zilās acis bez apstājas pētoši klīda pa ēdamzāli, it kā meklēdamas izeju. It kā meklēdamas kaut ko tādu, ko viņš bija redzējis jau neskaitāmas reizes.

Bet nekā jauna tur nebija. Tikai tukši galdiņi un krēsli. Tukši soliņi pie bāra letes. Uz darba virsmas aiz bāra melnēja divas lielas mucas viena viskijam, otra alum. Starp mucām rindojās plašs pudeļu klāsts daudzveidīgās krāsās un dažādos apveidos. Pie sienas virs pudelēm karājās zobens.

Basta skatiens atgriezās pie pudelēm. Viņš ilgi tās pētīja, kaut ko pārdomādams, tad aizgāja aiz letes un paņēma masīvu māla krūzi.

Dziļi ievilcis elpu, viņš pastiepa pirkstu pret pirmo pudeli apakšējā rindā un, pēc kārtas tās pārskaitīdams, sāka skandēt pantiņu:

"Osis. Ogle.

Pīlādžzars.

Plieders. Priede.

Mēness stars.”

Skaitāmais beidzās, pirkstam atduroties pret druknu, zaļu pudeli. Basts izvilka korķi, izmēģinādams iedzēra malku, tad saviebās un noskurinājās. Ātri nolicis pudeli atpakaļ, viņš paņēma citu sarkanu ar vītiem apveidiem. Nogaršojis malku arī no tās, viņš domīgi notrauca no lūpām mitrumu, tad apmierināti pamāja ar galvu un ielēja krūzē bagātīgu dzēriena devu. Basts pastiepa pirkstu pret nākamo pudeli un atsāka skaitīt:

“Apse. Aplis.

Gobas lapa.

Akmens. Aklis.

Mucas tapa."

Šoreiz pirksts atdūrās pret bezkrāsainu pudeli ar bāli dzeltenu šķidrumu. Basts izrāva korķi un ielēja krūzē vēl krietnu devu, iepriekš dzērienu pat nepagaršojis. Viņš atbīdīja pudeli malā, pacēla krūzi un pirms padzeršanās sparīgi savirpināja to starp plaukstām. Tad viņš saulaini pasmaidīja un viegli uzsita ar pirkstu pa pēdējo pudeli. Stikls klusi iedzinkstējās, un Basts turpināja dziedoši skandēt:

"Vītols. Vīksna.

Vakarvējš.

Gārša. Gārša…"

Netālu nočīkstēja grīdas dēlis, un Basts paskatījās turp ar gaišu smaidu sejā. Labrīt, Reši!

Kāpņu lejgalā stāvēja sarkanmatainais viesnīcnieks. Viņš pārlaida slaidos pirkstus tīrajam priekšautam un krekla garajām piedurknēm.

-    Vai mūsu viesis ir jau pamodies?

Basts papurināja galvu. Ne miņas, ne ziņas!

-     Viņam vajadzēja pārdzīvot vairākas grūtas dienas, Kots teica.

-    Tagad tās droši vien liek sevi manīt. Bridi klusējis, viņš pacēla galvu un paostīja gaisu. Vai tu esi dzēris? Jautājumā skanēja drīzāk ziņkārība, nevis pārmetums.

-    Nē, Basts atbildēja.

Viesnīcnieks savilka vienu uzaci.

-   Tikai nogaršojis, Basts paskaidroja, izteiksmīgi uzsvērdams pēdējo vārdu. Cilvēks vispirms nogaršo un tikai pēc tam dzer.

-    Ā! viesnīcnieks atsaucās. Tatad tu gatavojies dzert?

-    Sīkie Dievi, jā! Basts atzinās. Un pamatīgi! Sasodīts, ko tad šeit citu lai dara? Viņš izvilka no letes apakšas savu krūzi un sadrūmis ieskatījās tajā. Cerēju uz pliederu, bet atradu kaut ko no melonēm. Basts pagrozīja krūzi plaukstās un domīgi saskaloja dzērienu. Ar kaut kādām garšvielām. Iedzēris vēl vienu malku, viņš prātodams piemiedza acis. Vai tas ir kanēlis? viņš jautāja un pārlaida skatienu pudeļu rindām. Vai mums vispār vēl ir saglabājies pliederu vīns?

-     Kaut kur jau ir, viesnīcnieks atbildēja, pat nepaskatīdamies uz pudelēm. Met tam mieru, Bast, un brīdi paklausies! Mums jāparunā par to, ko tu izdarīji vakar vakarā.

Basts sastinga. Ko es izdarīju, Reši?

-    Tu apturēji to radījumu no Maelas, Kots teica.

-    Ā! Basts atviegloti uzelpoja un atmeta ar roku. Es to tikai aizkavēju, Reši! Vairāk nekā.

Kots papurināja galvu. Tu saprati, ka tas nav vienkārši kaut kāds prātā jucis radījums. Tu mēģināji mūs brīdināt. Ja tu nebūtu bijis tik zibenīgs…

Basts sarauca pieri. Es nebiju zibenīgs, Reši. Tas paspēja nogalināt Šepu. Viņš paskatījās lejup uz tīri noberztajiem grīdas dēļiem pie letes. Man patika Šeps.

-              Visi citi uzskatīs, ka mūs izglāba kalēja māceklis, Kots teica.

-     Un droši vien tā ir vislabāk. Bet es zinu patiesību. Ja nebūtu tevis, viņš būtu šeit apkāvis mūs visus pēc kārtas.

-    Ai, Reši, tā taču nav! Basts iebilda. Tu būtu nožmiedzis viņu kā cāli. Es vienkārši paspēju pirmais!

Viesnīcnieks nepievērsa uzmanību šai piebildei. Pagājušajā naktī es daudz domāju, viņš teica. Prātoju, ko mēs varētu darīt, lai mūsu apkaime kļūtu kaut mazliet drošāka. Vai tu esi dzirdējis “Balto jātnieku ceļu”?

Basts pasmaidīja. Tā bija mūsu dziesma, Reši, pirms tā kļuva par jūsējo. Viņš dziļi ievilka elpu un patīkamā tenora balsī nodziedāja:

“Sniegbalti zirgi un jātnieki stalti,

Sudraba šķēpi un loki balti.

Galvā lapotņu vainagi koši,

Skatieni lepni un uzvaroši."

Viesnīcnieks pamāja ar galvu. Tieši šis pants man nupat bija prātā. Kā tev šķiet, vai tu varētu kādu brīdi parosīties pa virtuvi, kamēr es apdaru dažus citus sīkumus?

Basts dedzīgi piekrita un steigšus metās projām, īsu brīdi apstādamies virtuves durvīs. Jūs taču nesāksiet bez manis? viņš bažīgi pavaicāja.

-    Mēs sāksim, līdzko mūsu viesis būs pabrokastojis un jutīsies gatavs darbam, Kots atbildēja. Tad, redzēdams sava audzēkņa sejas izteiksmi, viņš kļuva mazliet pielaidīgāks. Es teiktu, ka tavā rīcībā ir vēl stunda vai divas.

Basts pameta ašu skatienu ārā pa durvīm, tad atkal paskatījās uz Kotu.

Viesnīcnieka sejā pavīdēja uzjautrinājums. Un, pirms mēs sāksim, es apsolos tevi pasaukt. Ar rokas kustību viņš raidīja Bastu projām.

-    Un tagad ej!

*    * *

Vīrietis, kurš sauca sevi par Kotu, ķērās pie ierastajiem “Ceļakmens” viesnīcas darbiem. Viņš kustējās kā pulksteņa mehānisms, kā ceļotāja rati, kas ripo pa labi iebrauktām riteņu sliedēm.

Vispirms bija jācep maize. Viesnīcnieks ar rokām sajauca miltus, cukuru un sāli, nepūlēdamies precīzi nomērīt devas. No māla krūzes, kas glabājās pieliekamajā telpā, viņš pievienoja maisījumam daļu ierauga, samīcīja mīklu, izveidoja apaļus klaipus un nolika tos uzrūgt. Izgrābis pelnus no virtuves plīts, viņš iekūra uguni.

Pēc tam viņš iegāja ēdamzālē un iekūra melno akmens kamīnu, izlīdzinādams pelnus gar masīvās kurtuves ziemeļu sienu. Viņš iepumpēja ūdeni, nomazgāja rokas un uznesa no pagraba jērgaļas gabalu. Viņš sagatavoja jaunus iekura skalus, ienesa malku, saplacināja uzrūgušos klaipus un novietoja tos tuvāk iesilušajai plītij.

Un tad pēkšņi nekas vairs nebija darāms. Viss bija sagatavots. Viss bija tīrs un uzkopts. Sarkanmatainais vīrietis stāvēja aiz letes, un viņa skatiens lēnām atgriezās no neredzamas tālienes un pievērsās pašreizējai vietai un laikam, pašai viesnīcai.

Tas apstājās pie zobena, kas karājās pie sienas virs pudeļu rindām. Zobens nebija īpaši skaists, izrotāts vai iespaidīgs acij. Savā ziņā tas izskatījās draudīgs. Draudīgs kā augsta klints. Tas bija pelēks, bez plankumiem un pieskārienā auksts. Tas bija ass kā stikla lauska. Zobena pamatnes melnajā kokā bija iegrebts viens vienīgs vārds: “Neprāts”.

Viesnīcas ārpusē uz lieveņa koka grīdas atskanēja smagi soļi. Durvju aizbīdnis trokšņaini nograbēja, pēc tam atskanēja skaļš: “Hallo!”, kam sekoja vairāki klauvējieni.

-    Vienu mirkli! Kots iesaucās. Aizsteidzies pie ārdurvīm, viņš pagrieza masīvo atslēgu durvju spožajā misiņa slēdzenē.

Uz lieveņa stāvēja Greiams, pacēlis masīvo plaukstu nākamajam klauvējienam. Ieraugot viesnīcnieku, laikazoba izvagotā seja atplauka smaidā. Vai Basts šorīt atkal darbojas tavā vietā? viņš jautāja.

Kots iecietīgi pasmaidīja.

-   Viņš ir lāga zēns, Greiams teica. Tikai viegli uzbudināms. Nodomāju, ka tu šodien varbūt nemaz neslēgsi vaļā. Viņš nokremšļojās un brīdi novērsa skatienu lejup. Šajos apstākļos es par to nebrīnītos.

Kots iebāza atslēgu kabatā. Strādājam kā katru dienu. Ko es varu darīt tavā labā?

Greiams pakāpās sānis no durvīm un norādīja uz ielu, kur stāvēja rati ar trim mucām. Tās bija jaunas, no bāla, pulēta koka ar spožām metāla stīpām. Es zināju, ka vakarnakt nekāda gulēšana nesanāks, tāpēc sameistaroju tev šīs. Turklāt dzirdēju, ka šodien te iegriezīšoties Bentoni ar pirmo ziemas ābolu kravu.

-    Tas ir ļoti laipni no tevis.

-     Glītas un stingras, ziemu izturēs teicami. Greiams piegāja pie ratiem un lepni paklaudzināja pa mucas sānu. Ziemas ābols Lieliski palīdz

* aizdzīt izsalkumu. Viņš paskatījās uz Kotu ar dzirkstošu uguntiņu acīs un vēlreiz paklaudzināja pa mucas sānu. Saproti? Redzi, kādas stīpas?

Kots paklusi norūcās un paberzēja seju ar plaukstu.

Greiams guldzoši pasmējās un pārlaida plaukstu vienai no mucas spožajām stīpām. Es nekad agrāk nebiju gatavojis mucu ar misiņa stīpām, bet šitās sanāca tik labas, cik vien varēja gribēt. Ja nav pietiekami stingras, padod man ziņu! Gan savedīšu kārtībā.

-              Labi, ka tās tev neprasīja pārāk daudz rūpju, viesnīcnieks teica.

-    Mans pagrabs kļūst mitrs. Baidos, ka dzelzs pāris gados varētu sarūsēt.

Greiams pamāja ar galvu. Prātīgi sacīts! viņš teica. Daudzi neskatās tik tālu uz priekšu. Viņš saberzēja plaukstas. Vai nāksi palīgā? Man negribētos nosviest kādu zemē un apskādēt tavu grīdu.

Abi vīri ķērās pie darba. Divas mucas ar misiņa stīpām viņi nonesa pagrabā, bet trešo aizvēla aiz letes un cauri virtuvei ieripināja pieliekamajā telpā.

Pēc tam viņi atgriezās zālē un nostājās katrs savā letes pusē. Brīdi valdīja klusums, un Greiams pārlaida skatienu tukšajai telpai. Pie bāra letes bija par diviem soliņiem mazāk nekā agrāk, un viena galda vietā bija palicis tukšums. Allaž kārtīgajā ēdamzālē tādi robi izcēlās kā trūkstoši zobi mutē.

Greiams atrāva skatienu no tīri noberztajiem grīdas dēļiem blakus letei. Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka divus nespodrus dzelzs šimus, un viņa plauksta gandrīz noturējās nenodrebējusi. Ielej man vienu mazo alu, Kot, labi? viņš teica tādā kā skarbā, ieplaisājušā balsī. Es zinu, ka ir agrs, bet man priekšā gara diena. Jāpalīdz Marioniem savest mājā kviešus.

Viesnīcnieks ielēja alu un klusēdams pasniedza to viesim. Greiams iedzēra malku, vienā paņēmienā iztukšodams pusi kausa. Viņam bija apsarkušas acis. Tas bija nelabs vakars, viņš teica, neskatīdamies uz Kotu, un iedzēra vēl vienu malku.

Kots pamāja ar galvu. Tas bija nelabs vakars. Ļoti iespējams, ka tie būs vienīgie vārdi, ko Greiams pasacīs par sen pazīstama cilvēka nāvi. Nāve šiem ļaudīm nebija nekas svešs. Viņi kāva savus lopus. Viņi mira no drudža, triekas un strutainiem ievainojumiem. Nāvi viņi uzlūkoja par kaut ko līdzīgu nepatīkamam kaimiņam. Labāk to nepieminēt, citādi tas var sadzirdēt un ierasties ciemos.

Protams, tas neattiecās uz stāstiem. Stāsti par noindētiem karaļiem, divkaujām un seniem kariem patika visiem. Tajos nāve bija ietērpta svešās drānās un aizraidīta tālu no pašu durvīm. Uguns skurstenī vai krupa klepus biedēja ikvienu. Taču Gibejas hercoga tiesas prāva vai Enfastas aplenkums tas bija pavisam kas cits. Stāsti bija gluži kā lūgsnas, kā buramvārdi, ko cilvēks skaita pie sevis, vienatnē vēlu staigādams tumsā. Kaut kas līdzīgs amuletiem, ko par puspeniju varēja nopirkt no sīktirgotāja tīrās drošības labad.

-   Cik ilgi tas pierakstītājs te uzkavēsies? Greiams pēc brīža jautāja, atbalsij nodimdot kausā. Varbūt man arī derētu katram gadījumam uztaisīt kaut kādu dokumentu. Viņš sarauca pieri. Mans papiņš tos visus sauca par likumpapīriem. Nevaru atcerēties, kāds bija īstais nosaukums.

-    Ja gribi parūpēties tikai par mantu, to sauc par īpašuma novēlējumu, viesnīcnieks lietišķi sacīja. Ja par citiem jautājumiem, tad tas ir pēdējās gribas rīkojums.

Greiams pārsteigts paskatījās uz viesnīcnieku.

-   Vismaz tā es esmu dzirdējis, viesnīcnieks teica, pievērsis skatienu letei un spodrinādams to ar tīru, baltu audekla gabalu. Pierakstītājs kaut ko tamlīdzīgu stāstīja..

-     Pēdējās gribas… Greiams nomurmināja, neatraudams muti no dzēriena kausa. Laikam vienkārši teikšu viņam, lai uztaisa man likumpapīrus un pats nosauc tos, kā vajag. Viņš paskatījās uz viesnīcnieku.

-    Droši vien arī citi gribēs kaut ko tādu darīt, ja jau laiki ir tādi, kādi ir.

īsu mirkli šķita, ka viesnīcnieka vaibstos pazib aizkaitinājums. Tomēr nē, nekā tāda tur nebija. Viņš stāvēja aiz letes un izskatījās tāds pats kā vienmēr, ar mierīgu un patīkamu izteiksmi sejā. Viņš nepiespiesti pamāja ar galvu. Pierakstītajā teica, ka atsākšot darbu ap dienas vidu, Kots tejča. Vakardienas notikumi viņu drusku satricināja. Ja kāds atnāks agrāk par pusdienlaiku, viņš var piedzīvot vilšanos.

Greiams paraustīja plecus. Tam nav nozīmes. Līdz pusdienlaikam tikpat visā pilsētā nebūs vairāk par cilvēkiem desmit. Iedzēris vēl vienu malku, viņš paskatījās pa logu. Skaidrs, ka šodien visi līkņās pa laukiem.

Viesnīcnieks izskatījās itin kā atvieglots. Pierakstītājs būs šeit ari rīt. Tāpēc nevienam nav jāsteidzas šurp tieši šodien. Netālu no Abotsfordas laupītāji viņam atņēma zirgu, un tagad viņš mēģina atrast citu.

Greiams līdzjūtīgi nosēcās. Ek, nabags! Ražas vākšanas laikā viņš neatradīs zirgu ne par kādu naudu. Pat mūsu Kārteram neizdevās Nellijas vietā dabūt citu pēc tam, kad viņa ķēvīti pie Vecakmeņu tilta piebeidza tas zirneklīgais briesmonis. Viņš papurināja galvu. Kaut kas šai pasaulē ir sagājis galīgi greizi, ja tādas lietas notiek pāris jūdžu no tavām durvīm! Kādreiz senāk…

Greiams aprāvās. Augstie kungi, nu jau es sāku izklausīties pēc sava vecā papiņa! Viņš piespieda zodu pie krūtīm un atdarināja rupju, sēcošu balsi: Kādreiz senāk, kad es biju puika, laiki bija tādi, kā pienākas. Melderis nemānījās ar svariem, un ļautiņi nebāza degunu citu darīšanās.

Viesnīcnieka sejā parādījās skumīgs smaids. Mans tēvs mēdza sacīt, ka alus esot bijis labāks un ceļi nebijuši tik izdangāti.

Greiams pasmaidīja, taču smaids tūlīt izgaisa. Viņš nolaida skatienu, it kā juzdamies neveikli par to, ko grasās sacīt. Es zinu, ka tu neesi šejienietis, Kot. Tas nav viegli. Daži ļautiņi domā, ka svešinieks neprot ne tik daudz kā noteikt dienas stundu.

Viņš dziļi ievilka elpu, joprojām neskatīdamies viesnīcniekam acīs.

-     Bet es nojaušu, ka tu zini daudz ko tādu, ko nezina citi. Tev piemīt tāds kā plašāks skatiens. Viņš paskatījās augšup, un viņa acis izskatījās nopietnas un gurdas; tumšie loki ap tām liecināja par negulētu nakti.

-    Vai viss ir tik drūmi, kā pēdējā laikā izskatās? Vai varbūt es vienkārši esmu kļuvis vecs tāpat kā mans papiņš un tagad visam ir rūgtāka garša nekā puikas gados?

Kots ilgi spodrināja leti, it kā nevēlēdamies runāt. Man šķiet, ka tāda vai citāda sliktuma vienmēr ir bijis gana, viņš beidzot teica. Bet varbūt to spējam saredzēt tikai mēs, vecie.

Greiams piekrītoši pamāja ar galvu, bet tad sarauca pieri. Bet tu taču neesi vecs, vai ne? Es bieži to aizmirstu. Viņš nomēroja sarkanmataino vīrieti ar pētošu skatienu. Tas ir, tu kusties tā, it kā būtu vecs, un runā tā, it kā būtu vecs, bet tu taču tāds neesi? Varu derēt, ka tev nav ne puse no maniem gadiem! Viņš vēlreiz uzmeta skatienu viesnīcniekam. Cik vecs tu īsti esi?

Viesnīcnieks gurdi pasmaidīja. Pietiekami vecs, lai justos vecs.

Greiams nicīgi nosēcās. Un pārāk jauns, lai burkšķētu kā vecs virs! Tev vajadzētu skraidīt apkārt, lenkt sievietes un uzprasīties pēc nepatikšanām. Valodas par to, kā pasaule gāžas ārā no eņģēm, lai paliek večiem!

Vecais galdnieks atrāvās no letes un pagriezās uz durvju pusi. Es kaut kad pusdienas pārtraukumā atnākšu aprunāties ar tavu pierakstītāju. Nebūšu jau vienīgais. Daudzi gribēs nokārtot lietas pēc likuma, ja jau radusies tāda iespēja.

Viesnīcnieks dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja. Greiam?

Galdnieks pagriezās atpakaļ, uzlicis plaukstu uz durvju roktura.

-    Tu neesi vienīgais, kas tā jūtas, Kots teica. Notikumi neiet uz labo pusi, un man ir tāda nojauta, ka ies vēl sliktāk. Būtu prātīgi, ja cilvēki sagatavotos uz grūtu ziemu. Un varbūt pat padomātu, kā sevi aizsargāt, ja rastos tāda vajadzība. Viesnīcnieks paraustīja plecus. Tā vismaz saka mana iekšējā balss.

Greiams saknieba lūpas drūmā, šaurā svītrā. Pēc brīža viņš nopietni pakratīja galvu. Laikam jau labi, ka tā jūtos ne tikai es viens.

Viņš piespiesti pasmaidīja un, knibinādamies gar krekla piedurkņu pogām, pagriezās pret ārdurvīm. Bet ko lai dara! viņš izmeta. Kamēr spīd saule, tikmēr jāvāc raža!

*    * *

Neilgi pēc Greiama aiziešanas pie viesnīcas piebrauca Bentoni, vezdami ratos ziemas ābolu kravu. Viesnīcnieks nopirka pusi un turpmāko stundu aizvadīja, šķirodams ābolus un novietodams tos glabāšanai.

Zaļākos un cietākos augļus viņš salika pagrabā nonestajās mucās, saudzīgi novietodams ābolus citu pie cita, un pirms mucu aizvākošanas apbēra tos ar zāģskaidām. Gatavākos augļus viņš aiznesa uz pieliekamo, bet tos, uz kuriem bija radušies brūni plankumi, sagatavoja sidram sagrieza četrās daļās un sabēra lielā metāla toverī.

Kamēr sarkanmatainais vīrietis šķiroja un kārtoja ābolus, viņš izskatījās apmierināts. Tomēr uzmanīgs vērotājs, ieskatoties ciešāk, pamanītu, ka viņa rokas cītīgi darbojas, bet skatiens klīst tālu projām. Un, kaut gan viņa sejas izteiksme šķita mierīga, pat patīkama, tajā nebija prieka. Viņš rosīdamies nedungoja un nesvilpoja. Viņš nedziedāja.

Kad pēdējie āboli bija sašķiroti un izvietoti, Kots iznesa metāla toveri cauri virtuvei un pa sētas durvīm izgāja ārā. Bija vēss rudens rīts, un aiz viesnīcas pletās neliels privāts dārziņš, ko no visām pusēm norobežoja koki. Kots izbēra sagrieztos ābolus sidram paredzētajā koka spiednē un stūma ierīces augšdaļu lejup, līdz tā vairs nekustējās.

Tad viņš uzrotlja krekla garās piedurknes virs elkoņiem, satvēra spiednes rokturus garajās, slaidajās plaukstās un vilka. Spiedne griezdamās urbās uz leju, vispirms cieši saspiežot ābolus, pēc tam tos sasmalcinot. Pagrieziens un atkal satvēriens. Pagrieziens un atkal satvēriens.

Ja kāds viņu pašlaik vērotu, tas pamanītu, ka šīs rokas nav mīkstas kā daždien viesnīcniekam. Kad Kots vilka koka rokturus, viņa apakšdelmu muskuļi izspīlējās stingri kā savītas virves. Roku ādu krustām šķērsām izraibināja vecas rētas. Lielākā daļa no tām bija bālas un tievas kā plaisas ziemas ledū. Citas spilgti un sarkani iezīmējās uz gaišās ādas fona.

Viesnīcnieka rokas satvēra un vilka, satvēra un vilka. Vienīgās skaņas bija koka ritmiskā čīkstoņa un lēnie sulas pakšķi, lāsēm krītot apakšā noliktajā spainī. Šīm skaņām bija ritms, bet nebija mūzikas. Viesnīcnieka acis raudzījās nezināmā tālumā, tajās nebija prieka, un to zaļums bija tik bāls, ka tās viegli varētu nosaukt par pelēkām.

OTRĀ NODAĻA . akmeņozols

HRONISTS NOKĀPA lejā pa kāpnēm un iegāja “Ceļakmens” ēdamzālē, nesdams plecā savu plakano ādas somu. Viņš bridi apstājās durvis un noskatījās, kā sarkanmatainais viesnīcnieks salīcis kaut ko cītīgi dara uz bāra letes.

Dodamies tālāk, Hronists noklepojās. Piedod, ka nogulēju tik ilgi! viņš teica. Īstenībā nav… Redzēdams, kas atrodas uz letes, viņš aprāvās. Vai tu gatavo pīrāgu?

Kots atvilka pirkstus no uzritinātās mīklas malas un paskatījās augšup. Pīrāgus, viņš atbildēja, uzsvērdams daudzskaitļa galotni. jā. Kāpēc tu tā jautā?

Hronists pavēra muti, tad atkal to aizvēra. Viņa skatiens mirkli pievērsās zobenam, kas pelēks un mēms karājās aiz bāra, tad atgriezās pie sarkanmatainā vīrieša, kas rūpīgi līdzināja mīklu gar plāts malu. Kādu pīrāgu?

-   Ar āboliem. Kots izslējās taisni un uzmanīgi izdarīja trīs griezumus pīrāga virskārtā. Vai tu zini, cik grūti ir izcept labu pīrāgu?

-              Laikam nezinu vis, Hronists atzinās un bažīgi paskatījās apkārt.

-    Kur ir tavs palīgs?

-    To var uzminēt tikai pats Dievs, sacīja viesnīcnieks. Tas ir diezgan grūti. Proti, gatavot pīrāgus. Diez vai tu gribēsi ticēt, bet tā ir ļoti sarežģīta norise. Maizi izcept ir viegli. Zupu izvārīt ir viegli. Pudiņu pagatavot ir viegli. Bet pīrāgs ir sarežģīta padarīšana. Tas nekad neienāk prātā, iekams pats neesi izmēģinājis roku.

Hronists itin kā piekrizdams nenoteikti pamāja ar galvu un šķita neziņā, ko vēl viņam pieklātos sacīt. Nokratījis somu no pleca, viņš nolika to uz tuvākā galdiņa.

Kots noslaucīja rokas priekšautā. Pēc tam kad esi izspiedis ābolus sidram, vai tu zini, kas jādara ar pārpalikušo masu?

-    Ar čagām?

-    Ar čagām, Kots atkārtoja, izskatīdamies nepārprotami atvieglots. -Jā, tāds ir pareizais nosaukums. Un ko ar tām dara pēc tam, kad sula ir izspiesta?

-     No vīnogu čagām sanāk viegls vīns, Hronists teica. Vai eļļa, ja biezumu ir daudz. Bet ābolu čagas nekur lāgā nav derīgas. Tās var izmantot par mēslojumu vai mulču, bet arī tie nav nekas izcils. Visbiežāk cilvēki tās izbaro lopiem.

Kots domīgi pamāja ar galvu. Diez vai kāds tās vienkārši izmet. Šejienieši cenšas lietderīgi izmantot visu, kas iespējams. Čagas… Viņš izrunāja šo vārdu gluži kā izgaršodams. Šī doma man nedod miera jau divus gadus.

Hronists izskatījās izbrīnījies. To tev būtu varējis pateikt jebkurš pilsētiņas iedzīvotājs.

Viesnīcnieks sarauca pieri. Ja tas ir kaut kas tāds, ko zina visi, es nevaru atļauties jautāt, viņš teica.

Kaut kur ar troksni aizcirtās durvis, un pēc tam atskanēja moža, nevērīga svilpošana. No virtuves iznāca Basts, nesdams rokās klēpi akmeņozola zaru, kas bija ievīstīti baltā palagā.

Kots drūmi paskatījās uz ienācēju un saberzēja plaukstas. Jauki! Un ko lai mēs… Viņa acis samiedzās šaurāk. Vai tie ir mani labie palagi?

Basts paskatījās uz vīstokli sev rokās. Bet, Reši, viņš lēni sacīja,

-    viss atkarīgs, kā uz to skatās. Vai tev ir arī slikti palagi?

īsu brīdi viesnīcnieka acis dusmīgi iezibējās, bet tad viņš nopūtās.

-     Labi, nav svarīgi! Pastiepis roku, viņš izvilka no klēpja vienu atsevišķu zaru. Nu, ko tad lai mēs ar šiem darām?

Basts paraustīja plecus. Es pats īsti nesaprotu, Reši. Zinu, ka sithi mēdza likt galvā akmeņozola vainagus, kad jāja medīt ādas dejotājus…

-   Mēs nevaram staigāt apkārt ar akmeņozola vainagiem galvā! Kots noliedzoši atmeta. Cilvēki sāktu runāt.

-     Man vienalga, ko domā šejienes lempji! Basts norūca un sāka vīt kopā vairākus garus, lokanus zarus. Ja tāds dejotājs iekļūst tavā ķermenī, tu kļūsti par raustāmu lelli. Viņš var piespiest tevi kaut nokost pašam savu mēli! Basts pacēla pusgatavo loku sev pie galvas, pārbaudīdams, kā tas pieguļ. Tad viņš saviebās. Durstīgs!

-     Stāstos, kurus es esmu dzirdējis, sacīja Kots, arī akmeņozols spēj ievilināt tos ķermenī.

-    Vai mēs nevaram vienkārši nēsāt klāt dzelzi? Hronists jautāja. Abi vīri aiz letes izbrīnījušies paskatījās uz viņu, it kā būtu gandrīz aizmirsuši par viņa klātbūtni. Nu, ja tas ir kāds faelēns…

-    Nesaki “faelēns”! Basts pikti pārtrauca. Tas izklausās pēc bērna valodas. Tie jāsauc par Fae zemes būtnēm. Ja gribi, par faeliešiem.

Hronists bridi klusēja, tad turpināja: Ja tāds radījums ielien cilvēkā, kurš nēsā klāt dzelzi, vai tad dzelzs viņu neievainos? Vai tāds radījums tūlīt neizlēks ārā?

-    Viņi var piespiest tevi. Nokost. Pašam savu. Mēli, Basts atkārtoja, it kā runādams ar sevišķi neattapīgu bērnu. Kolīdz viņi ir iekļuvuši tevī, tā izmantos tevis paša roku, lai izrautu tev aci tikpat viegli kā noplūktu margrietiņu. Kāpēc tu domā, ka viņi neizmantos to bridi, lai norautu tev aproci vai gredzenu? Viņš papurināja galvu un paskatījās lejup, lai ievītu vēl vienu spoži zaļu akmeņozola zaru aplī, kuru turēja rokās. Turklāt lai mani pērkons sasper, ja es nēsāšu dzelzi!

-    Ja viņi var izlēkt no ķermeņa, Hronists teica, kāpēc tad vakarējais radījums to nedarīja? Kāpēc neieskrēja kādā no mums?

Pagāja krietns bridis, iekams Basts saprata, ka abi pārējie vīri skatās uz viņu. Jūs jautājat man? viņš neticīgi iesmējās. Man nav ne jausmas! Anpauen. Pēdējos no šiem dejotājiem medīja pirms vairākiem gadu simtiem. Sen pirms manas dzimšanas. Esmu tikai dzirdējis stāstus.

-    Kā tad mēs varam zināt, ka tas neizlēca ārā? Hronists lēni un it kā negribīgi jautāja. Kā mēs varam zināt, ka tas joprojām nav tepat? Viņa skatiens bija ļoti saspringts. Kā lai mēs zinām, ka tas pašlaik nav iekļuvis kādā no mums?

-              Man šķita, ka tas nomira reizē ar algotņa ķermeni, Kots teica.

-    Mēs būtu redzējuši, ja tas izlīstu ārā. Viņš paskatījās uz Bastu. Cik zinu, tie izskatās kā tumša ēna vai dūmi, kad pamet cilvēka ķermeni, vai tā nav?

Basts apstiprinoši pamāja ar galvu. Turklāt, ja tas briesmonis būtu izlēcis ārā, tas būtu meties nogalināt cilvēkus ar savu jauno ķermeni. Tā viņi parasti dara. Pārmetas no cita uz citu, līdz visi ir beigti.

Viesnīcnieks ar pārliecinošu smaidu paskatījās uz Hronistu. Nu, redzi? Tas pat varēja nebūt dejotājs. Varbūt tikai kaut kas līdzīgs.

Hronists joprojām izskatījās satraukts. Bet kā mēs varam to droši zināt? Tas šobrīd var būt ielīdis jebkurā pilsētiņas iedzīvotājā…

-    Tas var būt ielīdis mani, Basts nevērīgi atmeta. Varbūt es pašlaik tikai gaidu, līdz tu zaudēsi modrību, un tad iekodīšos tev krūtīs, tieši virs sirds, un izdzeršu visas tavas asinis! Izsūkšu kā sulu no plūmes.

Hronists saknieba lūpas. Tas nav smieklīgi.

Basts paskatījās augšup uz Hronistu un atsedza zobus platā, velnišķā smaidā. Taču viņa sejas izteiksmē bija kaut kas mazliet neparasts. Tā mazliet par ilgu kavējās viņa sejā. Smaids bija mazliet par platu. Basta acis lūkojās nevis tieši uz pierakstltāju, bet mazliet sānis no tā.

Basts bridi klusēja, un viņa veiklie pirksti bija pārstājuši ņirbēt starp zaļajām lapām. Viņš it kā ziņkārīgi paskatījās lejup uz savām rokām, tad nometa puspabeigto akmeņozola apli uz letes. Smīns viņa sejā pārtapa blāvā vienaldzībā, un viņš pārlaida neizteiksmīgu skatienu ēdamzālei.

-     Te veyan? viņš dīvainā balsi teica, un aizplīvurotajās acīs vīdēja mulsums. Te-tanten ventelanet?

Tad zibens ātrumā Basts izlēca no savas vietas aiz letes un metās uz Hronista pusi. Pierakstītājs strauji pietrūkās kājās un pārbiedēts bēga projām. Viņš apgāza divus galdiņus un pusduci krēslu, tad aizķērās, paklupa un nokrita uz grīdas, izmisīgi vēcinādams rokas un kājas, un sāka drudžaini rāpties uz durvju pusi.

Kādā neprātīgā brīdī Hronists, bāls un pārbiedēts, pār plecu pameta ašu skatienu atpakaļ un ieraudzīja, ka Basts ir paspēris tikai dažus soļus. Tumšmatainais jaunais vīrietis stāvēja pie letes, saliecies čokurā un kratīdamies bezpalīdzīgos smieklos. Ar vienu roku pa pusei aizsedzis seju, ar otru viņš rādīja uz Hronistu. Viņš smējās tik aizrautīgi, ka gandrīz nespēja paelpot. Pēc brīža viņam vajadzēja pasniegties un pieturēties pie letes, lai noturētu līdzsvaru.

Hronista seja bija zilgani bāla. Tu, ēzelis tāds! viņš iesaucās, sāpīgi trausdamies kājās. Tu… tu… ēzelis!

Joprojām smiedamies gluži bez elpas, Basts pacēla abas rokas un savilka plaukstas līdzīgi nagotām ķepām kā bērns, kurš tēlo lāci.

-     Bast! viesnīcnieks viņu aprāja. Nudien, Bast, izbeidz! Bet, kaut gan Kota balss skanēja bargi, viņa acīs dzirkstīja smiekli. Viņa lūpas noraustījās, slāpējot smaidu.

Ar katru kustību pauzdams aizskartu pašcieņu, Hronists pacēla un salika pa vietām galdiņus un krēslus, atsizdams tos pret grīdu mazliet skaļāk, nekā nepieciešams. Beidzot atgriezies savā sākotnējā vietā, viņš stīvi apsēdās. Tobrīd Basts bija atkal aizgājis aiz letes un uzkrītoši pievērsis uzmanību rokās saņemtajam akmeņozola zaram.

Hronists naidīgi paskatījās uz viņu un saberzēja sasisto stilbu. Basts apspieda skaņu, kas varēja būt arī klepus.

Kots guldzoši pasmējās pie sevis un, izvilcis no akmeņozolu klēpja vēl vienu zaru, pievienoja to garajai vītnei, ko bija sācis darināt. Pacēlis galvu, viņš uztvēra Hronista skatienu. Kamēr neesmu aizmirsis: šodien te iegriezīsies daži cilvēki, ka vēlēsies izmantot tavus pierakstītāja pakalpojumus.

Hronists izskatījās pārsteigts. Patiešām?

Kots pamāja ar galvu un ērcīgi nopūtās. Jā. Ziņa par tevi ir apskrējusi apkārtni, un tur nekas vairs nav līdzams. Kad viņi nāks šurp, būs vien

jātiek galā. Par laimi, ikviens, kam rokas darbojas, līdz pusdienlaikam būs aizņemts labības laukā, tāpēc par to varam neraizēties līdz…

Viesnīcnieka pirksti neveikli aizķērās, aizlaužot akmeņozola zariņu, un viņa īkšķa mīkstumā dziļi iedūrās ērkšķis. Sarkanmatainais vīrietis nesarāvās un nenolamājās, tikai nikni paskatījās uz plaukstu, virs kuras izspiedās asins lāse, koša kā sarkana oga.

Saraucis pieri, viesnīcnieks pacēla īkšķi pie mutes. Smejošā izteiksme pazuda no viņa sejas, un acis kļuva skarbas un tumšas. Viņš pasvieda sānis nepabeigto akmeņozola vītni ar tik uzsvērti nevērīgu kustību, ka tā šķita gandrīz biedējoša.

Viņš vēlreiz paskatījās uz Hronistu, un viņa seja bija pilnīgi mierīga.

-     Gribu teikt tikai to, ka mums saprātīgi jāizmanto laiks, pirms citi mūs pārtrauc, viņš sacīja. Bet man šķiet, ka pirms tam tu varētu vēlēties brokastis.

-    Ja tas nesagādā pārāk daudz neērtību, Hronists atbildēja.

-    Nepavisam ne, Kots teica un pagriezās uz virtuves pusi.

Basts noskatījās, kā viesnīcnieks iziet pa durvīm, un viņa sejā iegula raižpilna izteiksme. Tev vajadzēs noņemt sidru no plīts un nolikt to dzesēties aizmugures kambarī! Basts skaļi iesaucās viņam nopakaļ.

-    No pēdējās porcijas sanāca drīzāk džems, nevis sula. Un ārā es atradu dažus garšaugus. Noliku tos uz lietusūdens mucas. Iesaku tev uzmest aci, vai tur ir kaut kas noderīgs vakariņām.

Palikuši ēdamzālē vieni, Basts un Hronists krietnu bridi raudzījās viens otrā pāri letei. Vienīgā skaņa bija attāls būkšķis, aizcērtoties pagalma durvīm.

Basts pabeidza pēdējos pielabojumus vainagam, ko turēja rokās. Bet tad, šķietami pārdomājis, viņš dziļi ievilka krūtīs gaisu, aizvēra acis un izpūta elpu uz akmeņozola lapām tik maigi, ka tās gandrīz nesakustējās. <

Atkal atvēris acis, Basts uzklāja sejai pievilcīgu, aizbildinošu smaidu un piegāja pie Hronista. Viņš sniedza sēdošajam vīrietim akmeņozola vainagu.

Hronists nepakustējās, lai to paņemtu.

Smaids nenozuda no Basta sejas. Tu nepamanīji, jo biji aizņemts ar krišanu uz grīdas, jaunais vīrietis sacīja klusā, rāmi tīkamā balsī, bet viņš no sirds smējās, kad tu meties bēgt. Trīs sulīgi smējieni no pašiem dziļumiem! Viņam ir brīnišķīgi smiekli. Kā gatavi augļi. Kā mūzika. Nebiju tos dzirdējis mēnešiem ilgi.

Kautri smaidīdams, Basts vēlreiz sniedza Hronistam vainagu. Tāpēc tas ir tev. Es pievienoju tam visu gramāriju, kāda ir manā rīcībā. Tāpēc tas saglabāsies dzīvs un zaļš ilgāk, nekā tu vari iedomāties. Savācu akmeņozola zarus tieši tā, kā tas jādara, un veidoju to pats savām rokām.

Uzmeklēju, pagatavoju un apdarināju noteiktam mērķim. Viņš pastiepa vainagu vēl uz priekšu, kā nokaunējies zēns varētu sniegt kādam puķu pušķi. Ņem! H ir dāvana, kas dota pēc brīvas gribas. Dodu tev to bez jebkādām saistībām vai prasībām.

Hronists vilcinādamies pasniedzās un paņēma vainagu. Viņš to apskatīja, grozīdams rokās. Tumši zaļajās lapās kā dārgakmeņi mirdzēja sarkanas ogas, un vainags bija tik prasmīgi novīts, ka dzeloņi vērsās uz āru. Hronists piesardzīgi uzlika to galvā, un vijums ērti piekļāvās pierei.

Basts pasmīnēja. Lai dzīvo Nekārtību Valdnieks! viņš iesaucās, pasviezdams gaisā rokas, un sajūsmināti iesmējās.

Hronista lūpas savilkās smaida, un viņš noņēma vainagu. Nu, tā! viņš klusi sacīja, ielikdams rokas klēpī. Vai tas nozīmē, ka mēs esam nokārtojuši rēķinus?

Basts neizpratnē piešķieba galvu.

Hronists neveikli sagrozījās. Par to, ko tu teici… pagājušajā naktī…

Basts izskatījās pārsteigts. Ak nē! viņš nopietni atbildēja un papurināja galvu. Nē. Nepavisam ne. Tu piederi man līdz pat kaulu smadzenēm. Tu esi manas vēlmes instruments. Basts pameta ašu skatienu uz virtuvi, un viņa seja apmācās. Un tu zini, kāda ir mana vēlme. Liec viņam atcerēties, ka viņš ir kaut kas vairāk nekā viesnīcnieks, kurš prot gatavot pīrāgus! Pēdējais vārds izskanēja gluži kā spļāviens.

Hronists novērsa skatienu un neomulīgi sagrozījās sēdeklī. Es joprojām nezinu, kā varu to izdarīt.

-   Tu darīsi visu, ko spēsi, Basts klusi teica. Tu izvilksi viņu no čaulas. Tu viņu pamodināsi! Pēdējos vārdus viņš izrunāja ar īpašu degsmi.

Basts uzlika roku Hronistam uz pleca, un viņa zilās acis tikko jaušami savilkās. Tu liksi viņam atcerēties. Tu to izdarīsi.

Hronists brīdi vilcinājās, tad paskatījās uz akmeņozola vainagu sev klēpī un īsi pamāja ar galvu. Es darīšu, ko spēšu.

-    Tas ir viss, ko mēs varam, Basts teica un draudzīgi paplikšķināja Hronistam pa muguru. Starp citu, kā jūtas tavs plecs?

Pierakstītājs to pagrozīja, un šī kustība šķita tāda kā neiederīga, jo pārējais ķermenis palika sastindzis un nekustīgs. Notirpis. Auksts. Bet nesāp.

-Tā tam jābūt. Es tavā vietā neraizētos. Basts uzmundrinoši pasmaidīja. Jums, cilvēkiem, dzīve ir pārāk īsa, lai satrauktos par sīkumiem.

*    * *

Pienāca un pagāja brokastu maltīte. Kartupeļi, grauzdēta maize, tomāti un olas. Hronists notiesāja pienācīgu porciju, un Basts ēda par trijiem. Kots rosījās turpat tuvumā: papildināja malkas krājumus, piemeta ugunij pagales, gatavodamies pīrāgu cepšanai, un samaisīja dzesēšanai nolikto sidru.

Kad viņš novietoja uz letes divas krūzes, ārpusē uz lieveņa koka grīdas atskanēja zābakos ieautu kāju troksnis, skaļāks par klauvējieniem. Brīdi vēlāk durvīs strauji parādījās kalēja māceklis. Kaut gan tikko sasniedzis sešpadsmit gadu vecumu, viņš bija plecīgs puisis muskuļotām rokām, viens no garākajiem vīriešiem pilsētiņas iedzīvotāju vidū.

-    Sveiks, Aron! viesnīcnieks rāmi sacīja. Lūdzams, aizver durvis! Arā griežas putekļi.

Kad kalēja māceklis pagriezās pret durvīm, viesnīcnieks un Basts pēc neizteiktas vienošanās aši pabāza lielāko daļu akmeņozola zaru zem letes. Kad atnācējs pagriezās atpakaļ pret viņiem, Basts knibinājās ap kaut ko līdzīgu mazam, nepabeigtam vainagam. Itin kā nevērīgi nodarbinādams pirkstus, lai tiem dīkā nebūtu garlaicīgi.

Šķiet, nepamanījis nekādu atšķirību, Arons ātri piegāja pie letes.

-    Kota kungs! viņš satraukti teica. Vai es varētu dabūt kādu ēdamo ceļam? Viņš pavēcināja tukšu rupja audekla maisu. Kārters teica, tu zināšot, kas tādā reizē vajadzīgs.

Viesnīcnieks pamāja ar galvu. Man ir maize un siers, desa un āboli. Viņš pamāja Bastam, kas paķēra maisu un pazuda virtuves durvīs. Vai Kārters šodien pošas kaut kur projām?

-    Gan viņš, gan es, zēns atbildēja. Orrisoni šodien Trejā pārdod aitas gaļu. Viņi sarunāja, ka mēs ar Kārteru brauksim līdzi, jo ceļi pašlaik nav droši, un vispār…

-     Trejā, viesnīcnieks domīgi atkārtoja. Tātad agrāk par rītdienu jūs nebūsiet atpakaļ.

Kalēja māceklis uzmanīgi nolika uz nospodrinātās sarkankoka letes plānu sudraba gabaliņu. Kārters cer arī atrast citu zirgu Nellijas vietā. Bet, ja tas neizdošoties, viņš laikam pāriešot karaļa maizē.

Kots savilka augšup uzacis. Kārters grasās pieteikties armijā?

Zēns pasmaidīja, un smaidā jautās dīvains smīna un rūgtuma sajaukums. Nekas cits neatlikšot, viņš saka, ja nebūšot zirga, ko jūgt ratos. Armijā cilvēks vismaz esot apgādāts, paēdināts un dabūjot izceļoties pa pasauli. Puiša acis satraukti zibēja, un zēniska dedzība sejā mijās ar pieauguša vīrieša nopietnību un bažām. Un tagad par iestāšanos armijā vairs nedod sudraba noblu. Tagad viņi katram jaunpienācējam dod rojālu. Veselu zelta rojālu!

Viesnīcnieka seja sadrūma. Vai Kārters ir vienīgais, kurš domā par pāreju karaļa maizē? Viņš ieskatījās zēnam acīs.

-    Rojāls ir liela nauda, kalēja māceklis atzina, un viņa lūpās pazibēja viltīgs smīns. Un, kopš nomira mans tēvs un mamma pārcēlās no Rannišas uz šejieni, dzīve ir gājusi uz slikto pusi.

-    Un ko tava māte domā par to, ka tu varētu pieteikties armijā?

Zēna seja apmācās. Tikai nestājies viņas pusē! viņš neapmierināts

izmeta. Es cerēju, ka tu sapratīsi. Tu esi vīrietis un zini, ka māte ir jāapgādā.

-    Es zinu, ka tava māte labāk gribētu redzēt tevi mājās un drošībā nekā peldēties zeltā, zēn.

-    Man apnicis, ka visi sauc mani par “zēnu”! kalēja māceklis noskaldīja, un viņa vaigos sakāpa sārtums. Armijā es sevi varētu labi parādīt. Līdzko mēs piedabūsim dumpiniekus zvērēt uzticību Nožēlnieku karalim, viss atkal ies uz labo pusi. Beigsies nodevu plēšana. Bentlijiem nebūs jāzaudē zeme. Ceļi atkal kļūs droši.

Pēc tam viņš sadrūma, un īsu mirkli viņa seja nemaz vairs neizskatījās jauna. Un manai mammai vairs nevajadzēs raizēties katru reizi, kad es nebūšu mājās, viņš sacīja nomāktā balsī. Viņai nebūs trīsreiz naktī jāceļas augšā, lai pārbaudītu logu slēģus un durvju aizbīdni.

Sastapis viesnīcnieka skatienu, viņš izslējās taisnāk. Kad zēns iztaisnoja plecus, viņš bija gandrīz par galvas tiesu garāks nekā viesnīcnieks.

-     Dažreiz cilvēkam pienākas atbalstīt savu karali un savu zemi.

-    Un kā būs ar Rouzu? viesnīcnieks klusi jautāja.

Māceklis pietvīka un samulsis nodūra acis. Viņa pleci atkal saguma, un viņš kļuva līdzīgs sašļukušai burai, ko pametis vējš. Ak mūžs, vai tiešām par mums zina visi?

Viesnīcnieks apstiprinoši pamāja ar galvu un draudzīgi pasmaidīja.

-    Tādā pilsētiņā kā mūsējā nemēdz būt noslēpumu.

-     Nu labi! Arons apņēmīgi noteica. Es to daru arī viņas dēļ. Mūsu abu dēļ. Par to, ko nopelnīšu un iekrāšu, es varēšu nopirkt mums māju vai atvērt veikalu, nemeklējot palīdzību pie kāda draņķīga augļotāja.

Kots pavēra muti, tad atkal to aizvēra. Dompilnu seju viņš lēni un dziļi ievilka elpu un jautāja, šķiet, ļoti rūpīgi izvēlēdamies vārdus: Aron, vai tu zini, kas ir Kvouts?

Kalēja māceklis iepleta acis. Neesmu jau idiots! Vēl vakar vakarā mēs pārcilājām stāstus par viņu, atceries? Pāri viesnīcnieka plecam zēns pameta skatienu uz virtuves pusi. Paklau, man jāiet! Kārters būs nikns kā zvērs, ja es…

Kots mierinoši atmeta ar roku. Es gribu tev izteikt priekšlikumu, Aron. Noklausies, kas man sakāms, un tu dabūsi savu ēdamo par brīvu. -

Viņš pastūma sudraba gabaliņu atpakaļ pāri letei. Tad tu varēsi par šo Trejā nopirkt kaut ko skaistu Rouzai.

Arons piesardzīgi pamāja ar galvu. Izklausās pieņemami.

-     Ko tu zini par Kvoutu no stāstiem, kurus esi dzirdējis? Kāds ir pieņemtais priekšstats par viņu?

Arons iesmējās. Piedevām tam, ka viņš ir miris?

Kots tikko jaušami pasmaidīja. Piedevām tam, ka viņš ir miris.

-     Viņš zināja visas slepenās maģijas, Arons teica. Viņš zināja sešus vārdus, kuri jāiečukst zirgam ausī, lai tas noskrietu simt jūdžu auļos. Viņš mācēja pārvērst dzelzi zeltā un notvert zibeni kvartas tilpuma krūzē, lai paglabātu vēlākai vajadzībai. Viņš zināja dziesmu, kas atdarīja jebkuru atslēgu, un spēja ar vienu roku iedragāt stipras ozolkoka durvis…

Arona balss brīdi pieklusa. Īstenībā viss ir atkarīgs no konkrētā stāsta. Dažreiz viņš ir krietns vīrs, gluži kā Drosmīgais Princis. Reiz viņš izglāba vairākas meitenes no briesmoņu bara…

Kots vēlreiz bāli pasmaidīja. Es zinu.

-              …bet citos stāstos viņš ir vistīrākais nelietis, Arons turpināja.

-    Viņš nozaga Universitātei maģijas noslēpumus. Redzi, tāpēc jau viņu izsvieda no turienes. Un viņu nesauca par Kvoutu Karaļkāvēju, jo viņš labi spēlēja lautu.

Smaids bija pazudis no viesnīcnieka sejas, tomēr viņš pamāja ar galvu. Taisnība. Bet kāds viņš bija?

Arona pierē ievilkās dziļākas rievas. Viņam bija sarkani mati, ja to tu gribi zināt. H apgalvots visos stāstos. Ar zobenu rīkojās kā īstens velns. Bija briesmīgi gudrs. Un ar nepārspējamu sudraba mēli ar runāšanu mācēja izkulties cauri jebkādām nepatikšanām.

Viesnīcnieks pamāja ar galvu. Jā. Tātad, ja tu būtu Kvouts un briesmīgi gudrs, kā pats saki, un piepeši izrādītos, ka tava galva ir tūkstoš rojālu vērta un par tās nociršanu varētu dabūt veselu hercogisti, ko tu darītu?

Kalēja māceklis pakratīja galvu un pilnīgā neziņā paraustīja plecus.

-    Nu labi, ja es būtu Kvouts, viesnīcnieks teica, es notēlotu savu nāvi, mainītu vārdu un sameklētu mazu pilsētiņu kaut kur nekurienes vidū. Tad es atvērtu viesnīcu un darītu visu iespējamo, lai pazustu no publikas acīm. Viņš ieskatījās jaunā vīrieša acīs. Lūk, ko es darītu!

Arona skatiens pārskrēja viesnīcnieka sarkanajiem matiem, pēc tam zobenam, kas karājās virs letes, un atkal sastapās ar viesnīcnieka acīm.

Kots lēni pamāja ar galvu un norādīja uz Hronistu. Šis vīrs nav parasts pierakstītājs. Viņš ir vēsturnieks, kas atnācis šurp, lai pierakstītu manas dzīves patieso stāstu. Sākumu tu esi nokavējis, tomēr, ja vēlies, vari palikt un noklausīties pārējo. Viņš nepiespiesti pasmaidīja. Es varu tev pastāstīt stāstus, kurus neviens vēl nav dzirdējis. Stāstus, kurus neviens nekad nedzirdēs. Stāstus par Felurianu un par to, kā es no ademiem mācījos cīņas prasmi. Patiesību par princesi Arielu.

Viesnīcnieks pastiepa roku pāri letei un pieskārās zēna elkonim.

-    Patiesība ir tāda, Aron, ka tu man patīc. Man šķiet, ka tu esi neparasti asredzīgs, un man ļoti negribētos, lai tu nevērtīgi aizsvied savu dzīvi. Viņš dziļi ievilka elpu un cieši ieskatījās kalēja māceklim acīs. Viņa acis bija dzirkstoši zaļas. Es zinu, kā sākās šis karš. Es zinu patiesību par šo karu. Kad tu būsi to noklausījies, tev pāries dedzīgā vēlēšanās traukties projām un zaudēt dzīvību visas šīs karošanas vārdā.

Viesnīcnieks pamāja uz vienu no tukšajiem krēsliem pie Hronista galdiņa un pasmaidīja tik pievilcīgu un nepiespiestu smaidu, kāds piederētos pasaku princim. Nu, ko tu saki?

Ārons raudzījās viesnīcniekā ar ilgu un ciešu skatienu, un viņa acis vairākkārt uzzibēja augšup līdz zobenam un atpakaļ. Ja tu patiešām esi… Viņa balss aprāvās, bet sejas izteiksme nepārprotami pauda jautājumu.

-    Es patiešām esmu, Kots saudzīgi un pārliecinoši atbildēja.

-    … vai tad es varu redzēt tavu apmetni, kuram nav noteiktas krāsas? māceklis smīnēdams noprasīja.

Viesnīcnieka pievilcīgais smaids kļuva stings un trausls kā saplaisājusi stikla rūts.

-Tu jauc Kvoutu ar Taborlinu Lielo, Hronists lietišķi sacīja no savas telpas malas. Apmetnis bez noteiktas krāsas piederēja Taborlinam.

Ārons samulsušu seju pagriezās pret pierakstītāju. Un kas tad piederēja Kvoutam?

-    Ēnu apmetnis, Hronists atbildēja. Tas ir, ja es pareizi atceros.

Zēns pagriezās atpakaļ pret bāra leti. Ja tā, vai tu vari parādīt

man savu ēnu apmetni? viņš jautāja. Vai kaut ko no maģijas? Man to vienmēr ir gribējies redzēt. Pietiktu ar nelielu uguni vai zibeni. Es negribu tevi nogurdināt.

Pirms viesnīcnieks paguva atbildēt, Ārons skaļi un negaidīti iesmējās. Es tikai drusku pajokoju, Kota kungs! Viņš atkal pasmīnēja, un šoreiz smīns bija platāks nekā iepriekš. Augstie kungi, nekad mūžā vēl neesmu redzējis tādu meli kā tu! Pat mans tēvocis Alvans nespēja melot ar tik svēti nopietnu seju!

Viesnīcnieks nolaida skatienu un nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

Ārons pastiepās pāri letei un uzlika plato plaukstu Kotam uz pleca.

-    Es saprotu, ka tu gribi palīdzēt, Kota kungs, viņš draudzīgi teica. Tu esi labs cilvēks, un es padomāšu par to, ko tu sacīji. Vēl jau es neskrienu pieteikties. Es tikai gribu kārtīgi apsvērt visas iespējas.

Viņš skumīgi pakratīja galvu. Nē, nudien! Šorīt visi cenšas man iestāstīt, ko kurš spēj. Mamma paziņoja, ka viņai esot dilonis. Rouza pateica, ka esot stāvokli. Kalēja māceklis izlaida plaukstu caur matiem un guldzoši iesmējās. Bet tavam stāstam pienākas pirmā godalga, teikšu, kā ir!

-    Saproti… Kots piespieda sevi nevarīgi pasmaidīt. Es nespētu skatīties tavai mammai acis, ja nebūtu mēģinājis tevi aizkavēt.

-Ja tu būtu izvēlējies pieticīgāku ēsmu, varbūt es būtu to norijis, zēns teica. Bet visiem taču ir zināms, ka Kvouta zobens bija no sudraba. Viņš pameta skatienu augšup uz zobenu, kas karājās pie sienas. Un to nesauca “Neprāts”. To sauca “Kaisera”, dzejnieku kāvējs.

Pēc šiem vārdiem viesnīcnieks mazliet atrāvās atpakaļ. Dzejnieku kāvējs?

Arons ietiepīgā apņēmībā pamāja ar galvu. Jā gan! Un tavam pierakstītājam ir taisnība. Kvouta apmetnis bija darināts no zirnekļu tīkliem un ēnām, un viņš nēsāja gredzenus visos pirkstos. Kā tur bija?

“Pieci gredzeni viņam uz vienas rokas Dzintara, kaula, dzelzs, akmens un koka.

Otrā rokā…”

Kalēja māceklis sarauca pieri. Pārējo neatceros. Tur bija kaut kas par uguni…

Viesnīcnieka sejā parādījās neizdibināma izteiksme. Viņš pievērsa skatienu paša plaukstām, kas gulēja uz bāra letes, un pēc brīža sāka runāt:

"Otras rokas gredzenus neredz acs.

Pirmais asins svītra, tieva kā mats,

Otrajā pirkstā gredzens no gaisa vīts,

Trešajā vizošas ledus adatas stīdz,

Ceturtais mirgo kā liesmiņa sārta,

Un vispēdējais gredzens bez vārda."

-    Pareizi! Ārons smaidīdams iesaucās. Tev tur aiz letes nekā tāda nav, vai ne? Viņš pastiepās uz pirkstgaliem, it kā gribēdams kaut ko saskatīt.

Kots izspieda bālu, neveiklu smaidu. Nē. Tur nekā tāda nav.

Abi satrūkās, jo Basts ar troksni uzsvieda uz letes piepildīto Arona maisu. Tur jums abiem ar Kārteru pietiks divām dienām un vēl daudz paliks pāri! Basts skarbi noskaldīja.

Arons uzmeta maisu plecā un sāka iet uz durvju pusi, bet tad apstājās un paskatījās atpakaļ uz abiem vīriem aiz letes. Man ļoti nepatīk lūgt pakalpojumus. Vecais Kobs teica, ka paturēšot acīs manu mammu, bet…

Basts izgāja letes otrā pusē un sāka bīdīt Aronu uz durvju pusi. Viņai noteikti klāsies labi. Es iegriezīšos arī pie Rouzas, ja tu tā vēlies. Viņš paskatījās uz kalēja mācekli ar platu, juteklisku smaidu. Gādāšu, lai viņa nejūtas vientuļa un tamlīdzīgi.

-              Es par to būtu ļoti pateicīgs, Arons sacīja ar atvieglojumu balsī.

-     Kad gāju projām, viņa bija diezgan izmisusi. Viņai nekaitētu kāds mierinājums.

Basts pa pusei pavēra viesnīcas ārdurvis un pārlaida plecīgajam puisis pārsteigtu, neticīgu skatienu. Tad viņš papurināja galvu un atgrūda durvis līdz galam. Labi, dodies prom! Izpriecājies pa lielpilsētu! Nedzer pliku ūdeni!

Aizvēris durvis, Basts piespieda pieri pie koka, it kā pēkšņi justos paguris. Viņai nekaitētu kāds mierinājums? viņš neticīgi atkārtoja. Es ņemu atpakaļ visus agrākos vārdus par to, ka šis zēns ir gudrs! Basts pagriezās ar seju pret bāru, vienlaikus pārmetoši pastiepis pirkstu pret aizvērtajām durvīm. Lūk, kas notiek, ja cilvēks diendienā strādā ar dzelzi! viņš bargi noteica, gluži kā uzrunādams visu ēdamzāli.

Viesnīcnieks neskanīgi pasmējās un atspiedās pret leti. Te nu bija mana leģendārā sudraba mēle!

Basts nicinoši nosēcās. Tas zēns ir idiots, Reši!

-    Vai man jājūtas labāk, zinot, ka es neesmu spējis pārliecināt idiotu, Bast?

Hronists paklusi noklepojās. Drīzāk tas apliecina tavu prasmi teicami izpildīt lomu, kuru tu šeit spēlē, viņš teica. Tu tik meistarīgi esi tēlojis viesnīcnieku, ka viņi nav spējīgi redzēt tevī kaut ko citu. Viņš aplaida roku tukšajai kroga zālei. Atklāti sakot, es brīnos, ka tu sadomāji riskēt ar visu savu šejienes dzīvi tikai tādēļ, lai atturētu to zēnu no armijas.

-    Nekāda dižā riska tur nebija, viesnīcnieks atbildēja. No manas dzīves tikpat nav lielas jēgas. Viņš izslējās taisni un, aizgājis letes otrā pusē, devās pie galdiņa, pie kura sēdēja Hronists. Es esmu atbildīgs par ikvienu, kurš mirst šajā bezjēdzīgajā karā. Cerēju paglābt no tā vismaz vienu cilvēku. Acīmredzot es nespēju pat to.

Viņš apsēdās krēslā pretī Hronistam. Pie kā mēs vakar palikām? Nebūtu jēdzīgi atkārtoties, ja bez tā var iztikt.

-    Tu nupat biji izsaucis vēju un sadevis Ambrozam pēc nopelniem, sacīja Basts, joprojām stāvēdams pie durvīm. Un kā ķerts sēroji par savu iemīļoto.

Kots paskatījās uz viņu. Es nemēdzu sērot, Bast.

Hronists paņēma savu plakano ādas somu un izvilka papīra lapu, kurai trīs ceturtdaļas bija aprakstītas sīkā, precīzā rokrakstā. Ja gribi, es varu izlasīt tev priekšā pēdējos teikumus.

Kots pacēla roku. Es pietiekami labi atceros tavu šifru, lai mācētu izlasīt to pats, viņš gurdi sacīja. Padod šurp! Varbūt tas dos jaunu sparu. Viņš paskatījās uz Bastu. Nāc un apsēdies, ja gribi klausīties! Es necietīšu, ka tu zibinies apkārt.

Basts pienāca un apsēdās. Kots dziļi ievilka elpu un pārlaida skatienu vakardienas stāsta pēdējai lappusei. Viesnīcnieks ilgi klusēja. Viņš savilka lūpas vaibstā, kas varēja nozīmēt neapmierinātību, taču pēc brīža tajās parādījās kaut kas līdzīgs smaidam.

Viņš domīgi pamāja ar galvu, neatraudams acis no papīra lapas. Cik lielu dalu no sava neilgā mūža es veltīju tam, lai iekļūtu Universitātē! viņš teica. Es gribēju tur nokļūt jau krietni pirms manas trupas bojāejas. Vēl pirms uzzināju, ka čandriāni nav tikai pasaka, izdomāts laika kavēklis pie nometnes ugunskura. Pirms sāku meklēt ziņas par Amiru.

Viesnīcnieks atspiedās pret krēsla atzveltni, un gurdumu viņa sejā nomainīja dompilna izteiksme. Man šķita, līdzko es būšu tur, viss turpmākais ritēs viegli. Es iemācīšos maģiju un atradīšu atbildes uz visiem saviem jautājumiem. Es domāju, ka viss notiks tik vienkārši kā grāmatā.

Kvouts mulsi, tikko jaušami pasmaidīja, un pēkšņi viņa seja izskatījās neparasti jauna. Un varbūt tā būtu noticis, ja es nebūtu apveltīts ar talantu iemantot ienaidniekus un iekulties nepatikšanās. Es gribēju tikai spēlēt lautu, apmeklēt nodarbības un meklēt atbildes uz jautājumiem. Viss, ko es gribēju, bija atrodams Universitātē. Es gribēju tikai palikt tur. Viņš domīgi pamāja ar galvu. No tās vietas mums ari jāsāk.

Viesnīcnieks atdeva papīra lapu Hronistam, kas izklaidīgi nogludināja to ar plaukstu. Atdarījis tintes pudelīti, viņš iemērca tajā rakstāmspalvu. Basts dedzīgi saliecās uz priekšu, smīnēdams kā pacilāts bērns.

Kvouta možās acis apskrēja istabai, ietverot skatienā katru sīkumu. Viņš dziļi ievilka elpu, tad piepeši atplauka smaidā un īsu mirkli nemaz vairs nelīdzinājās viesnīcniekam. Viņa acis bija vērīgas, mirdzošas un zaļas kā zāles stiebri. Vai esi gatavs?

TREŠĀ NODAĻA . veiksme

KATRS DIMESTRIS Universitātē sākās lidzlgi iepriekšējiem: vispirms notika eksāmena dienu izloze, un pēc tam veselas dienkopas ilgumā turpinājās pārbaudījuma sarunas ar studentiem. Tas bija savdabīgs neizbēgamais ļaunums.

Esmu pārliecināts, ka sākumā tāda kārtība bija ļoti saprātīga. Tajos senajos laikos, kad Universitāte bija mazāka, tādas sarunas varēja būt saturīgas un noderīgas. Tās deva ikvienam audzēknim iespēju pārrunāt ar maģistriem to, ko viņš attiecīgajā laikā iemācījies. Tas bija dialogs. Diskusija.

Taču tagad Universitātē mācījās vairāk nekā tūkstotis studentu. Diskusijai īstenībā nebija laika. Ikvienam studentam nedaudzu minūšu laikā vajadzēja atbildēt uz neskaitāmiem jautājumiem. Sarunas bija īsas, un pat viena nepareiza atbilde vai pārāk ilga vilcināšanās varēja dramatiski ietekmēt turpmāko mācību maksu.

Pirms šīm pārbaudēm studenti drudžaini nodevās mācībām. Pēc tam viņi dzēra, atzīmējot priecīgu iznākumu vai slīcinot bēdas. Tāpēc eksāmenu perioda vienpadsmit dienās lielākā daļa studentu izskatījās labākajā gadījumā noraizējušies un noguruši. Sliktākajā gadījumā viņi klīda apkārt pa Universitāti kā šļūceņi, iekritušām acīm un pelēkām sejām, kas liecināja par nepietiekamu miegu, pārliecīgu dzeršanu vai abiem kopā.

Man šķita dīvaini, ka visi pārējie tik nopietni pārdzīvo šīs norises. Lielākā daļa studentu nāca no aristokrātu aprindām vai bagātu tirgotāju ģimenēm. Viņiem augsta mācību maksa nozīmēja tikai nelielu neērtību mazāku kabatas naudu, ko tērēt zirgiem un staigulēm.

Manā gadījumā likme bija ievērojami augstāka. Līdzko maģistri bija noteikuši maksājamo summu, to vairs nevarēja mainīt. Tātad, ja man uzliktu pārlieku augstu mācību maksu, es nedrīkstētu apmeklēt Universitāti līdz brīdim, kad būšu samaksājis prasīto.

*    * *

Pirmajai eksāmenu dienai allaž piemita tāda kā svētku gaisotne. Dienas pirmajā pusē notika izloze, un tā nozīmēja, ka neveiksmīgākajiem studentiem tiem, kuri izlozēja visdrīzākos laikus, vajadzēja doties uz pārbaudi jau pēc dažām stundām.

Kad ierados izlozes vietā, pāri pagalmam stiepās garas rindas, bet studenti, kuri jau bija izvilkuši savas plāksnītes, staigāja apkārt, sūrodamies un cenzdamies pirkt, pārdot vai apmainīt iegūtās lozes.

Ne Vilemu, ne Simmonu es nekur neredzēju, tāpēc iestājos tuvākās rindas galā un centos nedomāt par to, cik maz naudas atlicis manā makā: viens talants un trīs džoti. Biju pieredzējis laiku, kad tāda nauda man liktos vesela bagātība. Taču mācību maksai ar to nepavisam nepietika.

Apkārt pagalmam bija izvietojušies rati, kuru īpašnieki pārdeva desas, kastaņus, karstu sidru un alu. No tuvējiem ratiem man uzvilnīja siltas maizes un tauku smarža. Tie bija piekrauti ar cūkgaļas pīrāgiem un paredzēti cilvēkiem, kuri tos varēja atļauties.

Izloze vienmēr notika Universitātes lielākajā pagalmā. Gandrīz visi to sauca par karoga masta pagalmu, tomēr daži vēl atcerējās tā agrāko nosaukumu un dēvēja to par Jautājumu Zāli. Es tam zināju vēl senāku vārdu: Vēja Nams.

Noskatījos, kā vējš dzenā pār bruģakmeņiem dažas lapas, un, kad pacēlu galvu, ieraudzīju Felu, kas stāvēja rindā apmēram trīsdesmit vai četrdesmit cilvēkus pirms manis un lūkojās atpakaļ. Viņa man sirsnīgi uzsmaidīja un pamāja ar roku. Es pamāju pretī, un Fela, izgājusi no rindas, devās šurp pie manis.

Fela bija skaista. Tāda sieviete, kādu palaikam var ieraudzīt gleznā. Viņai nepiemita izsmalcinātais, mākslīgais skaistums, kāds nereti vērojams aristokrātu vidū; Fela bija dabiska un pašpārliecināta, viņai bija lielas acis un pilnīgas lūpas, kas bieži izliecās smaidā. Šeit, Universitātē, kur vīriešu un sieviešu skaita attiecība bija desmit pret vienu, viņa izcēlās gluži kā ķēve aitu aplokā.

-    Vai neiebildīsi, ja es stāvēšu kopā ar tevi? Fela jautāja, pienākusi man klāt. Man nepatīk, ja nav neviena, ar ko parunāties. Viņa pievilcīgi uzsmaidīja pāris puišiem, kuri bija nostājušies rindā aiz manis. Es neiespraucos ārpus kārtas, viņa paskaidroja. Tikai panācu atpakaļ no citas vietas.

Puišiem nebija iebildumu, tomēr viņu skatieni aši pārskrēja Felai un man. Es gandrīz vai dzirdēju viņus klusībā prātojam, kāpēc viena no Universitātes pievilcīgākajām meitenēm palaidusi garām savu vietu rindā, lai stāvētu man blakus.

Tas bija gluži saprotams jautājums. Arī es to būtu gribējis uzdot.

Pavirzījos sānis, atbrīvodams viņai vietu. Brīdi stāvējām plecu pie pleca, un neviens neko neteicām.

-    Ko tu mācīsies šajā dimestrī? es beidzot jautāju.

Fela atmeta matus atpakaļ pāri plecam. Domāju, ka turpināšu darbu Arhīvos. Iešu uz ķīmijas nodarbibām. Un Branders uzaicināja mani uz daudznozaru matemātiku.

Es mazliet noskurinājos. Pārāk daudz skaitļu. Man tas nav pa zobam.

Fela paraustīja plecus, un garās, tumšās matu cirtas, ko viņa bija atmetusi atpakaļ, izmantoja izdevību atgriezties un ieskaut glīto seju.

-     Kad iemanās, nav tik traki, la gandrīz līdzinās spēlei. Piešķiebusi galvu, viņa paskatījās uz mani. Un ko darīsi tu?

-     Turpināšu novērojumus “Medikā", es atbildēju. Mācīšos un strādāšu “Frakcijā”. Studēšu simpātiju, ja Elksa Dals mani pieņems. Un laikam derētu ari nostiprināt siaru valodu.

-    Tu proti siaru valodu? Fela izbrīnījusies jautāja.

-    Kaut cik protu, es atbildēju. Bet Vils saka, ka es ļoti slikti zinot gramatiku.

Fela pamāja ar galvu, tad iesānis paskatījās uz mani, kodīdama lūpu.

-    Arī Elodins aicināja mani pievienoties viņa nodarbībai, viņa sacīja, un balsī skanēja nepārprotamas bažas.

-    Elodinam ir nodarbības? es jautāju. Es sapratu, ka viņam vairs neļauj mācīt.

-     Šajā dimestrī viņš tās atsāks, Fela teica un ziņkāri paskatījās uz mani. Biju iedomājusies, ka arī tu tajās piedalīsies. Vai tad viņš neizvirzīja tevi Re’lara pakāpei?

-    Izvirzīja gan, es atbildēju.

-    Ā! Bridi viņa, šķiet, jutās neveikli, tad steigšus piebilda: Droši vien viņš vēl nav paguvis tevi uzaicināt. Vai varbūt grib tevi mācīt individuāli.

Es nevērīgi atmetu ar roku, tomēr doma, ka esmu atstāts ārpusē, nebija patīkama. Ko par Elodinu vispār var zināt? es sacīju. Ja viņš nav jucis, tad ir vislabākais aktieris, kādu man gadījies redzēt.

Fela iesāka kaut ko teikt, bet tad nervozi paskatījās apkārt un pievirzījās man tuvāk. Viņas plecs piespiedās manējam, un matu cirta kutinot pieskārās ausij. Vai Elodins tiešām nosvieda tevi no Trakūža jumta? viņa čukstus pajautāja.

Es samulsis pasmējos. Tas ir sarežģīts stāsts, atbildēju un neveikli pievērsos citam tematam. Kā sauc viņa kursu?

Fela paberzēja pieri un nesaprašanā iesmējās. Man nav ne mazākās jausmas. Viņš teica, ka kursa vārds esot kursa vārds. Viņa paskatījās uz mani. Ko tas nozīmē? Kad aiziešu uz “Reģistriem un sarakstiem", vai atradīšu to ar nosaukumu “Kursa vārds”?

Bija jāatzlstas, ka es to nezinu, un drīz mēs sākām pārmīt dažādus stāstus par Elodinu. Fela teica, ka viņu kāds skrlvs esot noķēris Arhīvos kailu. Es biju dzirdējis, ka viņš reiz veselu dienkopu pavadījis, staigādams pa Universitāti aizsietām acīm. Fela zināja teikt, ka Elodins esot izgudrojis kādu valodu un uzbūvējis to no pašiem pamatiem. Es biju dzirdējis, ka viņš vienā no zemākajiem apkārtnes krogiem uzsācis kautiņu tāpēc, ka viens no apmeklētājiem uzstājīgi teicis nevis “izmantot”, bet “lietot”.

-    Arī es par to esmu dzirdējusi, Fela smiedamās teica. Bet man stāstīja, ka tas noticis “Zirgā un Četrotnē” un iemesls bijis kāds baronets, kurš stūrgalvīgi teicis “pie tam”.

Mēs gandrīz nemanījām, kā pienāca mūsu kārta. Kvouts, Arlidena dēls! es sacīju. Sieviete ar garlaikotu seju atzīmēja manu vārdu, un es izvilku no melnā samta maisa gludu, bāli iedzeltenu plāksnīti. Uz tās bija rakstīts: “SAVALDĪŠANAS DIENA PUSDIENLAIKS”. Tā bija astotā pārbaudījumu diena, tātad man mācībām vēl atlika pietiekami daudz laika.

Fela izvilka savu lozi, un mēs aizgājām projām no galda.

-    Ko tu izlozēji? es jautāju.

Viņa parādīja man savu mazo ziloņkaula krāsas plāksnīti. Ugunskura diena, ceturtais zvans.

Tā bija neticami veiksmīga loze viens no pēdējiem pārbaudes laikiem. Oho! Apsveicu!

Fela paraustīja plecus un iebāza plāksnīti kabatā. Man tas ir gluži vienalga. Es nepārcenšos ar mācībām. Jo vairāk gatavojos, jo sliktāks ir iznākums. Kļūstu tikai nevajadzīgi nervoza.

-    Tad tu vari to kādam pārdot, es ierosināju un pamāju uz apkārt klīstošajiem studentiem. Kāds par tādu laiku noteikti atdos veselu talantu. Varbūt pat vairāk.

-    Ari tirgoties es diez kā neprotu, Fela sacīja. Vienkārši pieņemu, < ka jebkura loze man ir veiksmīga, un pie tās palieku.

Tā kā rindā vairs nestāvējām, mums nebija iemesla joprojām turēties kopā. Taču man patika viņas sabiedrība, un arī Fela neizrādīja īpašu vēlēšanos steigties projām, tāpēc mēs vēl kādu laiku bezmērķīgi klejojām pa pagalmu garām un apkārt kustīgajam pūlim.

-     Es esmu izsalkusi, Fela pēkšņi teica. Vai gribi aiziet kaut kur paēst pusdienas?

Es sāpīgi apzinājos, cik tukšs ir mans naudas maks. Vēl pavisam nedaudz, un man vajadzētu ielikt tajā akmeni, lai tas neplivinātos vējā.

“Ankerā” es saņēmu brīvas maltītes, jo vakaros uzstājos tur ar lautas priekšnesumiem. Tāpēc izdot naudu par ēdienu citā vietā, it sevišķi tagad, tieši pirms pārbaudījumiem, būtu milzīga aplamība.

-     Ļoti gribētu, es godīgi teicu. Un pēc tam ķēros pie meliem:

-    Bet man kādu laiku vēl jāpaklejo tāpat un jāpaskatās, vai kāds negrib atpirkt manu pārbaudes laiku. Tirgošanās un kaulēšanās man ir asinis.

Fela iebāza roku kabatā. Ja gribi tālāku eksāmena dienu, vari ņemt manējo.

Paskatījos uz plāksnīti viņas rokā un izjutu skaudru vilinājumu. Divas papildu dienas mācībām būtu dievu dāvana. Vai ari es varētu nopelnīt talantu, to iztirgodams kādam citam. Varbūt pat divus talantus.

-    Es negribu piesavināties tavu veiksmi, es smaidīdams atbildēju.

-     Un skaidrs, ka ari tu negribi manējo. Turklāt tu jau tāpat esi bijusi pārāk devīga pret mani. Es izteiksmīgi savilku ap pleciem apmetni.

Fela pasmaidīja un pastiepusies pārlaida savilktu plaukstu pāri apmetņa aizdarei. Priecājos, ka tev tas patīk. Tomēr no savas puses varu teikt tikai to, ka joprojām esmu tev parādā. Viņa nervozi iekoda lūpā, tad ļāva rokai nokrist gar sāniem. Ja pārdomāsi, apsoli darīt man to zināmu!

-    Es apsolu.

Viņa vēlreiz pasmaidīja un, viegli pamājusi ar roku, aizgāja projām pāri pagalmam. Noskatīties, kā viņa iet cauri pūlim, bija tikpat kā vērot vēja pūsmu uz dīķa virsmas. Tikai ūdens vilnīšu vietā sašūpojās jaunu vīriešu galvas, kad tie noskatījās Felai pakaļ.

Es joprojām lūkojos viņas virzienā, kad man blakus pienāca Vilems.

-    Nu, vai esi beidzis flirtēt? viņš noprasīja.

-    Es neflirtēju, atbildēju.

-     Bet vajadzēja! Vilems atmeta. Kāda man bija jēga pieklājīgi gaidīt un nepārtraukt, ja tu izšķied savas labākās iespējas?

-   Viņa nav tāda! es iebildu. Viņa vienkārši ir draudzīga pret mani.

-    To nevar noliegt! Vilems atteica, un asais keldieša akcents divtik pastiprināja sarkasmu viņa balsī. Ko tu izvilki?

Es parādīju viņam savu plāksnīti.

-    Tu esi vienu dienu pēc manis. Viņš pacēla pretī savējo. Došu tev džotu par apmaiņu!

Es vilcinājos.

-    Paklausies! Vilems teica. Tu taču tikpat nevari mācīties Arhīvos kā mēs pārējie.

Es pikti paskatījos uz viņu. Tavai iejūtībai nav robežu!

-    Savu iejūtību es taupu tiem, kuri ir pietiekami gudri, lai nenovestu Arhīvu maģistru līdz baltkvēlei, viņš atbildēja. Tādiem kā tu varu piedāvāt tikai džotu. Gribi vai negribi?

-    Es gribu divus džotus, es teicu, ar skatienu pārstaigādams pūli un meklēdams studentus ar izmisušām acīm. Un varu tos dabūt.

Vilems samiedza tumšās acis. Džots un trīs drabi! viņš sacīja.

Es vērīgi paskatījos uz viņu. Džots un trīs, es teicu. Un, kad nākamreiz spēlēsim “stūrus”, tu ņemsi par partneri Simmonu.

Vilems dobji iesmējās un piekrītoši pamāja. Mēs apmainījām plāksnītes, un es paslēpu naudu makā: viens talants un četri džoti. Neliels solis uz priekšu. Brīdi padomājis, iebāzu plāksnīti kabatā.

-    Vai tu netirgosies tālāk? Vilems jautāja.

Es papurināju galvu. Domāju, ka paturēšu šo laiku sev.

Viņš sarauca pieri. Kāpēc? Ko tu darīsi četras dienas? Tikai dīdīsies un raizēsies.

-    Darīšu to pašu, ko visi, es atbildēju. Gatavošos pārbaudījumam.

-    Bet kā? viņš jautāja. Tu taču joprojām esi izraidīts no Arhīviem, vai ne?

-    Pastāv vēl citas iespējas, es mīklaini atbildēju.

Vilems nicīgi nosēcās. Tas nu nemaz neizklausās aizdomīgi, viņš teica. Un tu vēl prāto, kāpēc cilvēki runā par tevi!

-    Es neprātoju, kāpēc viņi runā, es atbildēju. Es prātoju, ko viņi saka.

CETURTĀ NODAĻA . darva un alva

PILSĒTA, KAS gadsimtu gaitā bija izaugusi visapkārt Universitātei, nebija liela. Patiesībā to drīzāk varētu dēvēt par mazpilsētu vai ciemu.

Par spīti tam. Lielā Akmens ceļa galā, kas iesniedzās mūsu pusē, tirdzniecība zēla un plauka. Tirgotāji veda šurp ratus ar dažādām izejvielām: darvu un mālu, gibakmeni, potašu un jūras sāli. Viņi veda arī izsmalcinātas preces, tādas kā Lanetas kafija un Vintasas vīns. Viņi veda tumšu augstas kvalitātes tinti no Erues, tīras, baltas smiltis mūsu stikla ražotājiem un smalki izstrādātas keldiešu atsperes un skrūves.

Kad tie paši tirgotāji brauca projām, viņu rati bija piekrauti ar lietām, kas bija atrodamas vienīgi Universitātē. “Mediķa” gatavoja zāles, īstas zāles, nevis iekrāsotu ūdentiņu vai brīnumlīdzekļus par peniju gabalā. Alķīmijas nodaļa radīja pati savus brīnumus, par kuriem man bija tikai attāla nojausma, kā ari tādas vielas kā ligroīns, sēreklis un dubultkaļķi.

Varbūt es spriežu ar zināmu noslieci, tomēr man šķiet, ka pavisam godīgi varu teikt, ka lielākā daļa taustāmo Universitātes brīnumu nāca no Artefakcijas. Matstikla lēcas. Volframa stieņi un Glancas tērauds. Zelta plātnes, tik plānas, ka tās varēja pārplēst kā zīdpapīru.

Bet mēs gatavojām vēl daudz ko vairāk. Simpātijas lampas un teleskopus. Karstuma rijējus un zobratriteņus. Sāls sūkņus. Trejlapu kompasus. Desmitiem Tekama vinčas un Delevari vārpstas variāciju.

Šīs lietas darināja tādi paši artefakcijas meistari kā es, un, kad tirgotāji tās nopirka, mēs saņēmām savu naudas daļu: sešdesmit procentus no pārdošanas cenas. Kaut cik naudas man bija vienīgi šī iemesla dēļ. Un, tā kā pārbaudījumu laikā nodarbības nenotika, manā rīcībā bija vesela dienkopa, kurā es varēju strādāt “Frakcijā”.

*    * *

Es iegāju “Novietnē,” noliktavā, kurā artefakcijas meistari saņēma instrumentus un materiālus. Pārsteigts ieraudzīju pie loga stāvam garu, bālu studentu ar drūmi garlaikotu sejas izteiksmi.

-    Džeksim? es iesaucos. Ko tu te dari? Šis taču ir melnais darbs!

Džeksims skumīgi pamāja ar galvu. Kilvins joprojām ir drusku… pikts uz mani, viņš teica. Tu jau zini. Tas ugunsgrēks un visi tie notikumi…

-    Man ļoti žēl, es teicu. Džeksims bija pilntiesīgs Re’lars tāpat kā es. Viņš pašlaik varētu strādāt pie jebkāda sava individuālā projekta. Piespiedu kārtā darit primitīvu, nekvalificētu darbu bija ne tikai garlaicīgi: tas bija Džeksimam atklāts pazemojums, kas turklāt liedza iespēju nopelnīt un kavēja mācības. Tāds sods bija pamatīgs un ļoti nepatīkams.

-    Kas mums pašlaik ir nepietiekamā daudzumā? es jautāju.

Izvēlēties piemērotāko projektu “Frakcijā” bija sava veida māksla.

Nebija nozīmes tam, ka esi izgatavojis visspožāko simpātijas lampu vai visefektīvāko karstuma piltuvi artefakcijas vēsturē. Kamēr to kāds nebija nopircis, izgatavotājs par to nevarēja saņemt ne apdilušu peniju.

Lielākajai daļai pārējo studentu tas dzīvi īpaši nesarežģīja. Viņi varēja atļauties gaidīt. Turpretī man bija vajadzīgs kaut kas tāds, ko iespējams pārdot pēc iespējas drīzāk.

Džeksims atspiedās pret leti, kas stiepās starp mums. Karavāna nupat nopirka visas mūsu klāja lampas, viņš teica. Palikusi tikai tā neglītā, ko pagatavoja Vestons.

Es pamāju ar galvu. Simpātijas lampas bija teicami piemērotas kuģiem. Tas bija grūti saplēst, laika gaitā tās izmaksāja mazāk nekā eļļa, un nevajadzēja raizēties, ka tās var izraisīt kuģī ugunsgrēku.

Izdarīju galvā ašus aprēķinus. Es varēju pagatavot divas lampas vienlaikus, ietaupot laiku ar divkāršiem pūliņiem, un itin pamatoti cerēt, ka tās izdosies pārdot, pirms vajadzēs maksāt par mācībām.

Diemžēl klāja lampas nozīmēja trulu, vienmuļu darbu. Četrdesmit stundas pacietīga, ļoti rūpīga darba, un, ja es atļautos kaut mazāko paviršību, lampas gluži vienkārši nestrādātu. Tādā gadījumā pēc iztērētā laika man neatliktu nekas vienīgi parāds “Novietnei” par veltīgi izšķiestiem materiāliem.

Taču man nebija lielas izvēles. Tad jau laikam es ķeršos pie lampām, es teicu.

Džeksims pamāja ar galvu un atvēra reģistru grāmatu. Es sāku pēc atmiņas uzskaitīt, kas man jāsaņem. Man būs vajadzīgi divdesmit neapstrādāti emiteri. Divi lielo veidņu komplekti. Dimanta irbulis. Tentena stikls. Divi vidēja lieluma tīģeļi. Četras unces alvas. Sešas unces smalkgraudaina tērauda. Divas unces niķeļa…

Mādams ar galvu, Džeksims visu pierakstīja reģistru grāmatā.

Astoņas stundas vēlāk es iegāju pa Ankera viesnīcas ārdurvīm, dvakodams pēc karstas bronzas, darvas un dūmiem. Bija gandrīz pusnakts, un kroga zālē kavējās vēl tikai daži neatlaidīgākie dzērāji.

-    Tu izskaties nodzīts, Ankers teica, kad es piegāju pie letes.

-    Tieši tā es jūtos, es atbildēju. Droši vien katlā nekas vairs nav palicis?

Viņš papurināja galvu. Klienti šovakar bija varen izsalkuši. Man vēl ir kāda tiesa aukstu kartupeļu, ko gribēju rīt piemest pie zupas. Un laikam puse no krāsnī cepta kabača.

-    Derēs! es atbildēju. Bet es būtu pateicīgs ari par drusciņu sālīta sviesta.

Ankers pamāja ar galvu un devās projām no letes.

-    Sildīt neko nevajag! es teicu. Nesīšu ēdamo augšā uz savu istabu.

Viņš atnesa bļodiņu ar trim palieliem kartupeļiem un pusi zeltaina

kabača ar pievilcīgiem zvana apveidiem. No viduča izņemto sēklu vietā bija ielikta dāsna sviesta pika.

-             Es gribētu arī pudeli Bredona alus, es teicu, paņemdams bļodiņu.

-    Neatkorķētu. Negribu izlaistīt to pa kāpnēm.

Līdz manai mazajai istabai bija jāveic trīs kāpņu posmi. Uzmanīgi aizvēris durvis, es apvērsu kabaci bļodiņā otrādi, uzliku uz tā pudeli un visu ietinu maisaudekla gabalā, izveidojot saini, ko varēju nest vienā padusē.

Tad atvēru logu, izkāpu ārā un uztrausos uz viesnīcas jumta. No turienes bija tikai pāris soļu lēciens līdz maiznīcai ielas pretējā pusē.

Zemu debesīs spīdēja mēness, pietiekami apgaismodams manu ceļu, tomēr nelikdams bažīties par svešiem, nevēlamiem skatieniem. Tiesa, tie mani īpaši neuztrauca. Tuvojās pusnakts, un ielas bija klusas. Turklāt jūs pabrīnītos, ja zinātu, cik reti cilvēki mēdz skatīties augšup.

Auri sēdēja uz plata ķieģeļu skursteņa un gaidīja mani. Ģērbusies manis nopirktajā kleitā, viņa dīki šūpoja kājas un lūkojās zvaigznēs. Viņas mati bija tik smalki un kupli, ka veidoja ap galvu kaut ko līdzīgu oreolam, kas šūpojās pie ikvienas vieglākās pūsmas.

Es uzmanīgi uzkāpu uz plakanās skārda plātnes jumta vidusdaļā. Tā klusi iedunējās zem manām kājām, atgādinot tālīnas, dobjas bungu skaņas. Auri pārstāja'šūpot kājas un sastinga kā izbiedēts trusis. Tad viņa ieraudzīja mani un pasmaidīja. Es pamāju viņai ar roku.

Auri nolēca no skursteņa un, matiem plīvojot aiz muguras, atsteidzās pie manis. Sveiks, Kvout! Tad viņa pussoli atkāpās. Tu smirdi!

Es pasmaidīju, cik jauki vien spēdams. Sveika, Auri! es atsaucos.

-    Tu smaržo kā jauna, skaista meitene.

-    Taisnība! viņa priecīgi apstiprināja.

Auri pakāpās mazliet sānis, tad pagājās mazliet uz priekšu, viegli sperdama soļus ar basajām kājām. Ko tu man atnesi? viņa jautāja.

-    Un ko tu atnesi man? es atjautāju.

Auri pasmaidīja. Man ir ābols, kurš iedomājas sevi par bumbieri, viņa teica, paceldama to rokā. Un bulciņa, kas uzskata sevi par kaķi. Un salāts, kas uzskata sevi par salātu.

-    Tad tas ir gudrs salāts.

-    Nez vai! Auri iebilda, mazliet nicīgi nosēkdamās. Vai tas, kurš ir gudrs, var uzskatīt sevi par salātu?

-    Pat tad, ja tas ir salāts?

-    Tad vēl jo vairāk, viņa teica. Tātad tas ir gana slikts, lai būtu salāts. Ir taču briesmīgi iedomāties sevi par salātu! Auri skumīgi papurināja galvu, un matu vilnis sašūpojās līdzi, it kā viņa atrastos zem ūdens.

Es attinu līdzatnesto saini. Es tev atnesu dažus kartupeļus, pusi kabača un pudeli alus, kas iedomājas sevi par maizes klaipu.

-    Un par ko sevi iedomājas kabacis? Auri ziņkāri noprasīja, pētīdama saiņa saturu. Viņa bija cieši saņēmusi plaukstas kopā aiz muguras.

-    Kabacis zina, ka ir kabacis, es atbildēju. Bet tas izliekas par rietošu sauli.

-    Un kartupeļi? viņa jautāja.

-    Kartupeļi guļ, es atbildēju. Un es baidos, ka tie ir auksti.

Auri sirsnīgi paskatījās uz mani. Nebaidies! viņa teica un, pastiepusi roku, īsu brīdi pielika pirkstus man pie vaiga. Pieskāriens bija maigāks par putna spalvas glāstu. Es esmu šeit. Tu esi drošībā.

*    * *

Nakts bija auksta, tāpēc mēs ēdām vakariņas nevis uz jumta, kā bieži mēdzām darīt, bet Auri caur notekas restēm noveda mani Apakšzemē, tuneļu labirintos zem Universitātes.

Viņa nesa pudeli un paceltā rokā turēja monētas lieluma priekšmetu, kas izstaroja blāvu, zaļganu gaismu. Es nesu ēdiena bļodiņu un paša gatavoto simpātijas lampu, kuru Kilvins bija nosaucis par zagļu lampu. Tās sarkanīgā gaisma neparasti papildināja Auri spožāko, zilganzaļo staru kūli.

Auri atveda mani uz tuneli, kuram gar sienām stiepās visdažādākā veida un lieluma caurules. Dažas lielākās bija tvaika caurules, kas pat cauri izolācijas audeklam izstrāvoja vienmērīgu karstumu. Auri rūpīgi izvietoja kartupeļus uz kāda dzelzs līkuma, kuram bija noņemts tinums. Tā bija gluži kā maza krāsniņa.

Izklājuši manu maisaudeklu galdauta vietā, mēs apsēdāmies zemē un kopā paēdām vakariņas. Bulciņa bija sacietējusi, bet cepta ar riekstiem un kanēli. Salātu galviņa bija neparasti svaiga, un es pabrīnījos, kur viņa to dabūjusi. Auri man bija atnesusi porcelāna tējas tasīti un sev pašai mazu, sudrabotu skārda krūzīti. Viņa ielēja alu tik svinīgi, it kā gatavotos dzert tēju kopā ar karali.

Ēzdami mēs nesarunājāmies. Šo nerakstīto likumu es biju iemācījies pieredzes un kļūmju gaitā. Nekādu pieskārienu. Nekādu piepešu kustību. Nekādu jautājumu, it sevišķi personisku ne. Es nedrīkstēju taujāt par salātiem vai zaļgano gaismas avotu. Tādā gadījumā viņa aši aizbēgtu projām tuneļos un es viņu dienām ilgi vairs neredzētu.

Patiesību sakot, es pat nezināju viņas īsto vārdu. Biju vienkārši iesaucis viņu par Auri, taču sirds dziļumos dēvēju viņu par savu mazo mēness feju.

Kā vienmēr, Auri ēda ļoti izsmalcināti. Viņa sēdēja ar taisni izslietu muguru, kozdama mazus kumosus. Viņai bija karote, ar kuru mēs ēdām kabaci, pārmaiņus dodami to viens otram.

-    Tu neesi atnesis līdzi lautu, Auri teica, kad mēs bijām paēduši.

-     Man šovakar jāiet palasīt grāmatas, es atbildēju. Bet drīz es to atnesīšu.

-    Cik drīz?

-    Pēc sešiem vakariem, es teicu. Tad pārbaudījumi būs beigušies un mācīties vairs nebūs nozīmes.

Auri sīkā sejiņa nepatikā savilkās. Sešas dienas nav drīz! viņa sacīja. Drīz ir rit.

-    Akmenim sešas dienas ir drīz, es teicu.

-    Tad spēlē lautu pēc sešām dienām akmenim! Auri atmeta. Bet man spēlē rīt!

-     Es domāju, ka tu vari uz sešām dienām kļūt par akmeni, es sacīju. Tas ir labāk nekā būt salātam.

Auri pasmīnēja. Taisnība gan.

Kad bijām apēduši pēdējo ābolu, Auri izveda mani cauri Apakšzemei. Mēs klusi šķērsojām “Snaudeni”, izlēkājām cauri “Lēcieniem”, tad iegājām “Pazemē” tuneļu labirintā, kurā vienmēr strāvoja lēns vējiņš. Es droši vien būtu atradis-ceļu pats, tomēr labprātāk ļāvu Auri sevi pavadīt. Viņa pazina Apakšzemi tikpat labi kā ceļojošs sīktirgotājs savas paunas.

Vilemam bija taisnība: es biju izraidīts no Arhīviem. Taču man vienmēr ir piemitusi prasme iekļūt vietās, kurās man nevajadzētu būt. Diemžēl.

Arhīvi bija liela, masīva akmens ēka bez logiem. Taču studentiem, kas tur mācījās un strādāja, bija vajadzīgs svaigs gaiss, un grāmatām bija vēl svarīgākas prasības. Ja gaiss būtu pārāk mitrs, tās sāktu pelēt un trūdēt. Ja gaiss būtu pārāk sauss, pergaments kļūtu trausls un sabirztu druskās.

Man bija vajadzējis daudz laika, līdz es atklāju, kā Arhīvos iekļūst svaigs gaiss. Tomēr pat tad, kad biju atradis īsto tuneli, iekļūšana nebija viegla. Turpat stundas ceturksni vajadzēja līst guļus pa garu, mokoši šauru tuneli, velkot vēderu pa zemi un akmeņiem. Es glabāju Apakšzemē drēbju kārtu tieši šai vajadzībai, un pēc desmit vai divpadsmit šādiem ceļojumiem tās bija saplēstas, elkoņu un ceļgalu vietās gluži cauras.

Tomēr tā bija niecīga cena par iespēju iekļūt Arhīvos.

Ja mani pieķertu, par to būtu jāmaksā ļoti dārgi. Tas man nozīmētu labākajā gadījumā izslēgšanu no Universitātes. Bet, ja es slikti atbildētu uz eksāmena jautājumiem un man noteiktu divdesmit talantu mācību maksu, ari tā būtu tikpat kā izslēgšana. Tātad cik garš, tik plats.

Taču es daudz neraizējos par to, ka mani varētu pieķert. “Krātuves” vienīgais apgaismojums bija rokaslampas, ko nesa līdzi katrs students un skrivs. Tas nozīmēja, ka Arhīvos pastāvīgi valda nakts, un nakts laikā es vienmēr esmu juties vislabāk.

\

PIEKTĀ NODAĻA . “eolija

GARAS, GRŪTAS dienas sekoja cita citai. Es strādāju “Frakcijā”, līdz pirksti kļuva stīvi, un pēc tam lasīju Arhīvu grāmatas, līdz aizmiglojās acis.

Piektajā eksāmenu perioda dienā es pabeidzu darināt klāja lampas un aiznesu tās uz “Novietni”, cerēdams, ka tās drīz izdosies pārdot. Brīdi apsvēru iespēju pagatavot vēl pāris lampu, tomēr sapratu, ka nepaspēšu tās pabeigt līdz dienai, kad jāmaksā mācību maksa.

Tāpēc es veltīju laiku citiem pelnīšanas veidiem. Vakaros spēlēju Ankera viesnīcā papildus savām nolīgtajām dienām, par to saņemot brīvus dzēriena kausus un nelielu dzeramnaudu no atzinīgiem klausītājiem. Veicu vienkāršus gabaldarbus “Frakcijā”: gatavoju tādas noderīgas lietas kā misiņa zobrati vai logu rūtis no divkāršas stiprības stikla. Par nelielu samaksu tos varēja tūlīt pārdot darbnīcai.

Bet, tā kā ar nelielu samaksu man nepietika, es pagatavoju divas dzelteno emiteru partijas. Ja tos izmantoja simpātijas lampām, to apgaismojums bija patīkami dzeltens un atgādināja saulesgaismu. Tie maksāja diezgan dārgi, jo to dopēšanā vajadzēja izmantot bīstamus materiālus.

Smagie metāli un gaistošās skābes nebija pats ļaunākais. Visbīstamākie bija dažādi dīvaini alķīmijas savienojumi. Pārneses līdzekļi, kas izkļuva cauri ādai, neatstājot nekādas pēdas, un pēc tam nemanāmi izēda no kauliem kalciju. Citas vielas vienkārši palika ķermenī un vairākus mēnešus tur kavējās bez jūtamām sekām, taču pēc tam cilvēkam sāka asiņot smaganas un izkrist mati. Salīdzinājumā ar to, ko ražoja Alķīmijas komplekss, arsēnu varēja uzskatīt par cukura piedevu tējai.

Es darbojos ļoti uzmanīgi, tomēr brīdī, kad strādāju pie otrās emiteru porcijas, mans tentena stikls ieplīsa un sīki pārneses vielas pilieni atsitās pret manas darba nišas tvaika nosūcēja stikla virsmu. Neviens no tiem nenokļuva man uz ādas, bet viena lāse uzkrita uz krekla, augstu virs garajiem ādas cimdiem, kuros es strādāju.

Lēnām kustībām es paņēmu tuvumā gulošo bīdmēru, satvēru cietušo krekla vietu un atvilku to no miesas. Tad rupji nogriezu visu satverto auduma gabalu, lai tas nevarētu man vairs pieskarties. Pēc šī atgadījuma es ilgi svīdu un drebēju, un nospriedu, ka atradīšu labākus veidus, kā pelnīt naudu.

Par vienu džotu es piekritu aizvietot citu studentu “Medikas” novērošanas maiņā un palīdzēju kādam tirgotājam izkraut trīs vezumus ar kaļķu maisiem, saņemdams puspeniju par katru vezumu. Tās pašas dienas vakarā sastapu vairākus alkatīgus azartspēlmaņus, kas vēlējās iesaistīt mani “elpas” spēlē. Divu stundu laikā es pamanījos zaudēt astoņpadsmit penijus un sauju sasmalcinātas dzelzs. Lai cik ļoti tas kremta, es piespiedu sevi aiziet no spēles, pirms stāvoklis bija kļuvis ļaunāks.

Pēc šīs izmisīgās ķepurošanās mans maks bija kļuvis tukšāks nekā visu šo pūliņu sākumā.

Par laimi, man padomā bija vēl kāds triks.

*    * *

Izvingrināju kājas, iedams pa plato akmens ceļu uz Imri.

Kopā ar mani nāca Simmons un Vilems. Vilemam bija izdevies ar itin pieklājīgu peļņu pārdot savu vēlīno eksāmena laiku kādam izmisušam skrivam, tāpēc abiem maniem draugiem pārbaudījumi jau bija aiz muguras un tie jutās bezrūpīgi kā jauni kaķēni. Vilema nākamā mācību maksa bija seši talanti un astoņi džoti, bet Simmons nemitējās priecāties, ka viņam tā noteikta samērā zema: pieci talanti un divi džoti.

Manā makā gulēja viens talants un trīs džoti. Neiepriecinošs daudzums, kas nevēstīja neko labu.

Ceturtais līdznācējs mūsu pulciņā bija Manets. Kuplais sirmo matu ērkulis un ierasti sagumzītais apģērbs piešķīra viņam tādu kā izklaidīgu, samulsušu izskatu, it kā viņš nupat būtu pamodies un īsti neapjēgtu, kur atrodas. Bijām paņēmuši viņu līdzi pa daļai tāpēc, ka mums vajadzēja ceturto dalībnieku “stūru” spēlei, un pa daļai arī tāpēc, ka uzskatījām par savu pienākumu laiku pa laikam izvilkt veco draugu ārpus Universitātes.

Pa augsti izliekto Akmens tiltu mēs četratā šķērsojām Omethi upi un iegājām Imrē. Rudens jau tuvojās beigām, un es biju uzlicis apmetni, lai nesaaukstētos. Uz pleca, ērti novietots, karājās mans futrālis ar lautu.

Nokļuvuši Imres centrā, mēs šķērsojām plašu bruģētu pagalmu un pagājām garām strūklakai, kas slējās tā vidū un atveidoja satīru tvarstām nimfas. Juzdami sejā sīkas, vēja nestas ūdens lāsītes, mēs iestājāmies rindā uz “Eoliju”.

Kad nokļuvām pie ieejas, es pārsteigts redzēju, ka ārdurvīs nestāv Deohs. Viņa vietu bija ieņēmis drūms neliela auguma vīrietis ar masīvu kaklu. Viņš izstiepa roku. Jums jāmaksā viens džots, ser!

-     Acumirkli! Es atbīdīju nost lautas futrāja siksnu un parādīju viņam mazo sudraba stabulīšu komplektu, ko biju piespraudis pie apmetņa. Tad pamāju uz Vilemu, Simmonu un Manetu. Viņi ir kopā ar mani.

Svešais durvju sargs nopētīja stabulītes ar aizdomīgu skatienu. Tu izskaties briesmīgi jauns, viņš teica, vēlreiz ielūkodamies man sejā.

-    Es esmu briesmīgi jauns, es bezrūpīgi atbildēju. Tā ir daļa no manas pievilcības.

-    Pārāk jauns, lai būtu nopelnījis stabulītes, viņš papildināja sacīto, pieklājīgā formā izteikdams šķietami pamatotu apvainojumu.

Es īsu bridi vilcinājos. Zināju, ka izskatos vecāks par saviem piecpadsmit gadiem, bet acīmredzot man varēja dot tikai par pāris gadiem vairāk. “Eolijā” es neapšaubāmi biju pats jaunākais mūziķis. Parasti tas man nāca par labu, jo priekšnesumu rīkotājiem nozīmēja savdabīgu jauninājumu. Bet šoreiz…

Pirms paguvu izdomāt atbildi, man aizmugurē no rindas atskanēja kāda balss: Viņš neizliekas, Ket! Slaida sieviete ar vijoles futrāli rokā pamāja man sveicienu. Viņš nopelnīja stabulītes, kamēr tu biji projām. Viss ir godīgi.

-   Paldies, Marī! es teicu, paiedams garām vīrietim, kas bija atkāpies sānis, lai ielaistu mūs “Eolijā”.

Mēs sameklējām galdiņu pie aizmugures sienas, vietā, no kuras varēja labi pārredzēt skatuvi. Es pārlaidu skatienu tuvāko apmeklētāju sejām un izjutu pazīstamo vilšanās dūrienu: Denna nekur nebija ieraugāma.

-     Kas jums tur notika pie durvīm? Manets jautāja, lūkodamies apkārt un pētīdams skatuvi un augstos velvētos griestus. Vai cilvēkiem jāmaksā, lai tiktu te iekšā?

Es paskatījos uz viņu. Tu esi mācījies Universitātē trīsdesmit gadu, bet nekad neesi bijis “Eolijā”?

-     Nu un tad? viņš nevērīgi atmeta ar roku. Es vienmēr esmu bijis aizņemts. Man reti gadījies būt šajā upes pusē.

Simmons iesmiedamies iekārtojās krēslā. Ļauj man paskaidrot tev saprotamā valodā, Manet! Ja mūziķiem būtu Universitāte, tā atrastos šeit un Kvouts tajā būtu pilntiesīgs arkanists.

-    Neveiksmīga analoģija, sacīja Vilems. Šis ir mūziķu galms, un Kvouts ir no muižnieku kārtas. Mēs te iekļūstam tikai ar viņa svētību. Tieši tāpēc esam tik ilgi piecietuši viņa neciešamo sabiedrību.

-    Un jāmaksā vesels džots, lai tiktu iekšā? Manets pārjautāja.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

Manets neizteiksmīgi norūcās un vēlreiz aplaida skatienu telpai, nopētīdams labi ģērbtos aristokrātus, kas pulcējās balkonā stāvu virs mums. Nu, ko tur lai saka, viņš novilka. Šķiet, ka šodien esmu uzzinājis kaut ko jaunu.

*    * *

“Eolijas” apmeklētāji pulcējās palēnām, tāpēc mēs kavējām laiku, spēlēdami “stūrus”. Spēles noteikumi bija draudzīgi: drabs par esošajām un divi par piemelotajām kārtīm, tomēr manā trūcīgajā stāvoklī jebkāda likme bija augsta. Par laimi, Manets spēlēja ar pulksteņa mehānisma precizitāti: bez aplamiem gājieniem, bez pārgalvīgas solīšanas, bez nepamatotiem minējumiem.

Simmons izmaksāja mums pirmos dzēriena kausus, un nākamajā reizē to darīja Manets. Līdz brīdim, kad “Eolijas” zālē nodzisa gaisma, mēs ar Manetu bijām desmit partijas priekšā galvenokārt tāpēc, ka Simmonam piemita tieksme aizrauties ar pārsolīšanu. Ar drūmu apmierinājumu es iebāzu kabatā vienu vara džotu. Viens talants un četri.

Uz skatuves uzkāpa pavecāks vīrietis. Pēc īsiem Stančiona iepazīstināšanas vārdiem viņš nospēlēja uz mandolīnas skaistu un dziļi aizkustinošu “Taetna pēdējās dienas” versiju. Viņa pirksti pār stīgām slīdēja viegli, ātri un pārliecināti. Taču balss…

Gadiem ritot, lielākā daļa cilvēkam dāvāto spēju un prasmju iet mazumā. Mūsu rokas un muguras kļūst stīvākas. Acis kļūst miglainākas. Ada aprepē, un skaistums novīst. Vienīgais izņēmums ir balss. Ja par to pienācīgi rūpējas, aizvadītie gadi un pastāvīga vingrināšanās dara to arvien patīkamāku. Dziedātāja balss bija kā salds medus vīns. Kad viņš pabeidza dziesmu, atskanēja jūsmīgi aplausi, pēc brīža visapkārt iedegās gaismas un zāli piestrāvoja sarunu šalkas.

-              Starp priekšnesumiem ir pārtraukumi, es paskaidroju Manetam.

-    Lai klausītāji varētu aprunāties, izstaigāties un pasūtīt dzērienus. Ja gribēsi sarunāties priekšnesuma laikā, tevi nespēs pasargāt ne Tehlu, ne viņa eņģeļi.

Manets pikti nosēcās. Neuztraucies, es tev nesagādāšu nepatikšanas. Neesmu jau galīgs tumsonis!

-    Tas bija tikai godīgs brīdinājums, es teicu. Tu man stāsti, kas ir bīstami Artefakcijā, un es tev stāstu, kas ir bīstami šeit.

-    Viņa lauta bija citāda, Vilems teica. Skanēja citādi nekā tavējā. Un tā bija mazāka.

Es apslāpēju vēlēšanos iesmieties un nolēmu nepievērst tam īpašu uzmanību. Tādu lautu sauc par mandolīnu, es paskaidroju.

-    Tu taču ari spēlēsi, vai ne? Simmons jautāja, dīdīdamies krēslā kā nemierīgs kucēns. Tev vajadzētu nodziedāt to dziesmu par Ambrozu. Viņš brīdi dungoja, tad nodziedāja:

"Mūlis spēj lasīt, burties un studēt; mūlis uz mutes nav kritis,

Jo, tāpat kā mūsu Rozijs, viņš tikai pa pusei ir ēzelītis."

Manets iesmējās, pacēlis krūzi pie mutes. Vilems atļāvās vienu no retajiem, skopajiem smaidiem.

-    Nē! es apņēmīgi atbildēju. Ar Ambrozu man vairs nav nekādu darīšanu. Attiecībā uz mani mēs esam nokārtojuši rēķinus.

-    Kā tad! Vilems bezkaislīgi noteica.

-     Es runāju nopietni, es teicu. Tur nav nekāda ieguvuma. Tā nemitīgā rīvēšanās tikai lieki kaitina maģistrus.

-     “Kaitina” ir pārāk maigi sacīts, Manets sausi izmeta. Es izvēlētos citu apzīmējumu.

-     Tu viņam neesi atdarījis! Simmons iesaucās dusmīgi zibošām acīm. Un tevi taču nesodīs “par Arcanum loceklim nepiedienīgu uzvedību” tikai tāpēc, ka krodziņā nodziedāsi vienu dziesmu!

-     Nē, nesodīs, Manets piekrita. Tikai paaugstinās viņa mācību maksu.

-    Ko? Simmons iesaucās. To viņi nevar! Mācību maksa ir atkarīga no eksāmena rezultātiem!

Maneta sēciens dobji atbalsojās krūzē, un viņš iedzēra vēl vienu malku. Eksāmens ir tikai daļa no kopējās spēles. Ja vari atļauties maksāt, tevi var paspaidīt. To pašu var tad, ja tu sagādā nepatikšanas. Viņš nopietni paskatījās uz mani. Gan tu šoreiz par to pārliecināsies. Cik reižu tu iepriekšējā dimestrī biji izsaukts uz ragiem?

-    Divreiz, es atzinos. Bet otrajā reizē tā nebija mana vaina.

-     Protams! Manets atmeta un atklāti ieskatījās man acīs. Un tāpēc tevi piesēja un nopēra līdz asinīm, vai ne? Tāpēc, ka tā nebija tava vaina?

Es neveikli sagrozījos krēslā un tūlīt sajutu uz muguras iesmeldzamies pa pusei aizdzijušās rētas. Galvenais, kas notika, nebija mana vaina, es izlaboju sacīto.

Manets nevērīgi atmeta ar roku. Vaina nav svarīga! Pērkona negaiss nav koka vaina, bet visi zina, kur iespers zibens.

Vilems nopietni pamāja ar galvu. Manā pusē mēdz sacīt: “Āmurs vispirms trāpa pa garāko nagu.” Viņš sarauca pieri. Siaru valodā tas izklausās labāk.

Simmons rādija norūpējušos vaigu. Bet mācību maksas galveno daļu tomēr nosaka pārbaudes intervija, vai tad ne? Spriežot pēc Simmona balss toņa, viņam pat prātā nebija ienākusi iespēja, ka tādu lēmumu varētu ietekmēt personiski motīvi vai cita veida apsvērumi.

-    Galveno daļu jā, Manets piekrita. Bet jautājumu izvēle ir pašu maģistru ziņā, un tos uzdod viņi visi pēc kārtas. Viņš sāka uzskaitīt teikto uz rokas pirkstiem. Hemme tevi neieredz un nekad nelaidis garām iespēju tev sariebt. Tu agri izpelnījies Lorrena nepatiku, un tajā ziņā nekas nav mainījies. Tu allaž uzprasies pēc nepatikšanām. Iepriekšējā dimestra beigās tu gandrīz veselu dienkopu izlaidi nodarbības. Iepriekš nebrīdināji un vēlāk neko nepaskaidroji. Viņš zīmīgi paskatījās uz mani.

Es neveikli pievērsu skatienu galdam, apzinādamies, ka tajā laikā biju kavējis arī vairākas Maneta vadītās Artefakcijas mācekļa nodarbības.

Pēc brīža Manets paraustīja plecus un turpināja: Un, pats galvenais, šoreiz viņi pārbaudīs tevi kā Re’laru. Ar katru nākamo pakāpi mācību maksa kļūst augstāka. Ne jau bez iemesla es tik ilgi esmu palicis E’lira pakāpē. Viņš bargi ieskatījās man acīs. Vai gribi, lai izsaku minējumu? Tev ļoti paveiksies, ja nākamā maksa būs zemāka par desmit talantiem.

-     Desmit talanti! Simmons skaļi ievilka elpu caur zobiem un līdzjūtīgi papurināja galvu. Labi, ka tu esi tik bagāts.

-    Tik bagāts es tomēr neesmu, es teicu.

-    Kā nu ne? Simmons brīnījās. Kad Ambrozs salauza tavu lautu, maģistri lika viņam samaksāt tev divdesmit talantus. Kur tu varēji izgrūst tādu summu?

Es paskatījos lejup un ar pēdu saudzīgi pabikstīju pa savu lautu.

-   Tu to izdevi jaunai lautai? Simmons satriekts noprasīja. Divdesmit talantus? Vai tu vispār zini, ko par tādu naudu būtu varējis nopirkt?

-    Lautu? jautāja Vilems.

-    Man pat prātā nenāca, ka tik daudz ir iespējams izdot par instrumentu! Simmons nerimās.

-    Izdot ir iespējams daudz vairāk, sacīja Manets. Instrumenti ir tādi paši kā zirgi.

Tas viņus uz brīdi apklusināja. Vilems un Simmons samulsuši paskatījās uz Manetu.

Es iesmējos. Trāpīgs salīdzinājums!

Manets visgudri pamāja ar galvu. Zirgu izvēle, redz, ir ļoti plaša. Nodzītu arkla vilcēju var nopirkt lētāk par vienu talantu. Labs volders ar augstu soli var maksāt četrdesmit talantus.

-    Diez vai! Vilems norūca. īstu volderu par tādu naudu nenopirksi.

Manets pasmaidīja. Pilnīgi pareizi. Lai cik kurš jebkad būtu maksājis par zirgu, tikpat daudz var samaksāt par labu arfu vai vijoli.

Tāda ziņa Simmonu gluži satricināja. Bet mans tēvs reiz samaksāja divsimt piecdesmit par augsto kepkenu! viņš teica.

Es paliecos sānis un pamāju ar roku. Re, tur tam gaišmatim mandolīna maksā divreiz vairāk!

-   Bet tas taču nevar būt! Simmons nesaprata. Zirgiem ir ciltsraksti. Var izaudzēt tīršķirnes zirgu un pēc tam to pārdot.

-    Tai mandolīnai arī ir ciltsraksti, es teicu. To darinājis pats Antresors. Un tā ir simt piecdesmit gadu veca.

Ar interesi vēroju, kā Simmons cenšas aptvert dzirdēto un pēc kārtas apskata visus zālē redzamos instrumentus. Un tomēr! viņš beidzot teica un papurināja galvu. Divdesmit talantu! Kāpēc tu nepagaidīji līdz eksāmenu beigām? Tad tu būtu varējis nopirkt lautu par to, kas palicis pāri no mācību maksas.

-               Man tā bija vajadzīga, lai spēlētu “Ankerā”, es paskaidroju.

-    Esmu viņu nolīgtais mūziķis un par to saņemu brīvu istabu un uzturu. Ja nespēlēšu, nevarēšu tur palikt.

Tā bija patiesība, tomēr ne gluži visa patiesība. Ja es būtu pastāstījis Ankeram par savu spiedīgo stāvokli, viņš man droši vien būtu atvēlējis kādas priekšrocības. Taču, ja es būtu nolēmis pagaidīt, man gandrīz divas dienkopas būtu bijis jāiztiek bez lautas. Tas būtu tikpat kā dzīvot bez zoba, rokas vai kājas. Tas būtu tikpat kā dzīvot divas dienkopas ar aizšūtu muti. Tādu dzīvi es nespēju iedomāties.

-    Turklāt es neiztērēju visu naudu par lautu, es teicu. Man bija sakrājušās vēl dažas citas vajadzības. Pats galvenais, es biju atmaksājis savu parādu gaeletei. Tie bija veseli seši talanti, taču pēc atbrīvošanās no Devi parāda man no sirds bija novēlies liels smagums.

Tomēr tagad es jutu, ka tas pats smagums atgriežas manī no jauna. Ja Maneta minējums bija kaut daļēji patiess, mans stāvoklis draudēja kļūt krietni bēdīgāks, nekā biju cerējis.

Par laimi, nākamajā brīdī nodzisa gaismas, un zālē iestājās klusums, aiztaupot man vajadzību sniegt tuvākus paskaidrojumus. Mēs redzējām, kā Stančions uzved uz skatuves Marī. Kamēr viņš sarunājās ar tuvākajiem apmeklētājiem, Marī uzskaņoja vijoli un visi sagatavojās klausīties priekšnesumu.

Man patika Marī. Viņa bija slaidāka par daudziem vīriešiem, lepna un stalta un prata runāt vismaz četrās valodās. Daudzi Imres mūziķi ļoti pūlējās ģērbties pēc jaunākās modes, cerēdami izskatīties pēc aristokrātiem, bet Marī valkāja parastas ceļojuma drēbes. Viņa staigāja garās biksēs, kas piemērotas ikdienas darbam, un zābakos, ar kuriem varētu nostaigāt divdesmit jūdzes.

Turklāt lieciet vērā, ka viņas apģērbi nebija no primitīvas, pašaustas drānas. Marī gluži vienkārši neinteresēja mode un kruzuļaini nieciņi. Viņas drēbes bija acīmredzami šūtas pēc pasūtījuma, tās izskatījās glītas un nevainojami piegulēja. Šovakar viņa bija ģērbusies tumši sarkanās un brūnās krāsās tās bija viņas patroneses lēdijas Džeheilas krāsas.

Mēs visi četri vērojām skatuvi. Man jāatzīstas, Vilems klusi teica,

-    ka es kādreiz daudz tiku domājis par Marī.

Manets klusināti pasmējās. Tā ir sieviete par simt piecdesmit punktiem, viņš teica. Tas nozīmē, ka viņa ir piecreiz vērtīgāka par jebkuru citu, ar ko jums bijusi darīšana. Citkārt tāds izteikums būtu izvilinājis no mums, pārējiem trim, plātīgus protestus. Taču Manets to pateica bez jebkādas ķircinošas pieskaņas balsī, tāpēc mēs necentāmies iebilst. Jo vairāk tāpēc, ka tā droši vien bija taisnība.

-    Man ne! Simmons teica. Viņa vienmēr izskatās tāda, it kā grasītos mesties tuvcīņā. Vai lēkt mugurā neiejātam zirgam.

-     Taisnība, Manets vēlreiz pasmējās. Ja mēs dzīvotu labākos laikos, cilvēki tādai sievietei droši vien uzceltu templi.

Mēs apklusām, jo Marī bija uzskaņojusi vijoli un sāka spēlēt jauku rondo, lēnu un maigu kā pavasarīga vēsma.

Kaut gan es nepaguvu Simmonam to pasacīt, viņš daudz nekļūdījās. Reiz “Kramā un Dadzī” es biju redzējis, kā Marī pamatīgi iebelž kādam vīrietim, kurš bija nosaucis viņu par “plātīgu vellatu ar vijoli”. Kad vīrietis gulēja zemē, viņa tam turklāt vēl iespēra ar kāju. Bet tikai vienreiz, un pa vietu, kur sekas nemēdz būt ilgstošas.

Marī turpināja savu rondo, un piemīlīgi lēnais temps pakāpeniski pieauga līdz raitam, enerģiskam solim. Dejot pie tādas melodijas varētu vēlēties tikai tad, ja kājas ir nepārspējami vieglas vai ari cilvēks ir nepārspējami apreibis.

Vijolniece kāpināja tempu, līdz tas sasniedza tādu līmeni, kurā neviens vairs neiedrošinātos dejot. Tas vairs nebija raits dejas solis. Tas zibēja tik sparīgi kā bērnu kājas, sacenšoties skrējiena ātrumā. Es ar apbrīnu vēroju, cik tīri un nekļūdīgi darbojas viņas pirksti par spīti ugunīgajam tempam.

Ātrāk un ātrāk! Tik aši kā brieža skrējiens, kad pakaļ tam dzenas medību suns. Es sāku nervozēt, zinādams, ka tikai mirklis šķir viņu no brīža, kad paslīdēs pirksti, gadīsies kļūme vai pazudīs kāda nots. Tomēr Marī izpildījums turpinājās nevainojami un ikviena skaņa bija teicama, precīza, skanīga un melodiska. Viņas zibošie pirksti kustējās augstā lokā virs stigām. Labās plaukstas locītava, kas virzīja vijoles lociņu, palika atbrīvota un nesteidzīga par spīti trakulīgajam tempam.

Ātrāk, arvien vēl ātrāk! Viņas seja bija saspringta un koncentrēta. Lociņš trakulīgi zibēja, un tā kustības saplūda miglā. Vēl ātrāk! Viņa sakopoja spēkus, stingri balstīdama slaidās kājas pret skatuves grīdu un spiezdama vijoli pret zodu. Ikviena skaņa bija asa un skaidra kā putna dziesma agrā rīta stundā. Vēl ātrāk!

Krāšņā kāpinājuma kulminācijas vidū Marī spēji pabeidza priekšnesumu, ne reizes nekļūdījusies, un izteiksmīgi paklanījās klausītājiem. Es sēdēju nosvīdis kā sacīkšu zirgs, sirdij strauji sitoties krūtīs.

Un es nebiju vienīgais. Arī Vilemam un Simmonam pieri klāja spīdīga sviedru kārtiņa.

Manets tik cieši bija sažņaudzis galda malu, ka viņa pirkstu kauliņi kļuvuši balti. Žēlīgais Tehlu! viņš izdvesa gluži kā bez elpas. Vai tā viņi te spēlē katru vakaru?

Es pasmaidīju. Vēl ir agrs, es atbildēju. Tu neesi dzirdējis mani!

*    * *

Vilems nopirka nākamos dzērienus, un mūsu sarunas pievērsās dažādām sīkām Universitātes tenkām. Manets bija pavadījis Universitātē ilgāku laiku nekā puse no maģistriem un tāpēc zināja vairāk skandalozu atgadījumu nekā mēs, pārējie trīs, kopā.

Lautas spēlētājs ar kuplu, sirmu bārdu izpildīja melodisku “En Faeant Morie” versiju. Pēc tam divas sievietes viena ap gadiem četrdesmit, otra tik jauna, ka varētu būt viņas meita, nodziedāja duetu par atkal jauno Lanielu, ko es nekad agrāk nebiju dzirdējis.

Pēc publikas aicinājuma uz skatuves vēlreiz uzkāpa Marī un nospēlēja vienkāršu džigu ar tādu aizrautību, ka apmeklētāji cēlās kājās un sāka starp galdiņiem dejot. Pēdējā piedziedājuma laikā tiem pievienojās arī Manets, pārsteigdams mūs ar gluži negaidītu soļa vieglumu. Mēs sajūsmināti aplaudējām, un pēc dejas viņš atgriezās vietā pietvīcis un elsodams.

Vilems izmaksāja viņam dzēriena kausu, un Simmons, acīm aizrautīgi zibot, atkal pievērsās man.

-    Nē! es atbildēju. To es nespēlēšu. Es taču tev jau teicu!

Simmona seja izstiepās, un viņš izskatījās tik vīlies, ka es nespēju novaldīt smieklus. Vai zini ko? Es paiešos apkārt pa zāli. Ja redzēšu Threpi, pierunāšu, lai to dara viņš.

Lēni iedams cauri pārpildītajai telpai, es tiešām lūkojos pēc grāfa Threpes, taču patiesībā daudz vairāk cerēju atrast Dennu. Nebiju redzējis, ka viņa ienāktu pa galvenajām durvīm, taču mūzika, kāršu spēle un apkārtējā kņada viegli varēja novērst manu uzmanību, un varbūt es vienkārši nebiju viņu pamanījis.

Kamēr es, uzmanīgi skatīdamies, izstaigāju visu galveno zāli ar daudzajiem apmeklētājiem, ielūkojos katrā sejā un pārmiju vārdus ar dažiem pazīstamiem mūziķiem, pagāja stundas ceturksnis.

Tikko biju uzkāpis otrajā stāvā, “Eolija” atkal satumsa. Es apstājos pie margām un noskatījos, kā illiešu stabulnieks spēlē skumju, plūstošu melodiju.

Kad gaisma iedegās no jauna, es izstaigāju “Eolijas” otro līmeni puslokā veidotu balkonu. Mani meklējumi patiesībā bija ierasts rituāls. Meklēt Dennu bija tikpat veltīgas pūles kā lūgties debesim saulainu laiku.

Tomēr šis vakars izrādījās izņēmums. Klīzdams pa “Eolijas” otro stāvu, es ieraudzīju viņu pastaigājamies kopā ar slaidu, tumšmatainu kungu. Pamanījos mainīt virzienu, lai varētu it kā nejauši gadīties viņiem ceļā.

Denna mani ieraudzīja pusminūti vēlāk. Ar gaišu, pacilātu smaidu viņa atvilka plaukstu no sava pavadoņa elkoņa un ar rokas mājienu aicināja mani tuvāk.

Vīrietis, kas viņu pavadīja, bija izskatīgs un lepns kā pāvs, un viņa zoda līnija bija asa kā apdedzināta ķieģeļa mala. Mugurā viņam bija žilbinoši balts zīda krekls un koša zamša žakete asiņu krāsā. Ar sudrabotiem apšuvumiem. Sudrabotas sprādzes un sudraboti izšūtas aproces. Viņš izskatījās pēc nevainojama Modegas džentlmeņa. Viņa apģērbs, pat neņemot vērā gredzenus, maksāja summu, ar kādu man veselu gadu būtu pieticis Universitātes mācību maksai.

Denna teicami spēlēja viņa valdzinošās, apburošās līdzgājējas lomu. Agrāk es viņu bieži biju redzējis līdzīgā apģērbā, kādu valkāju pats: vienkāršās drēbēs, kas piemērotas ilgai lietošanai un ceļošanai. Taču šovakar viņai mugurā bija garš zaļa zīda vakartērps. Tumšie mati bija savīti mākslīgās sprogās ap seju un virs pleciem. Kaklā viņai karājās gluds smaragda piekariņš ar asaras apveidiem. Tas tik lieliski saskanēja ar kleitas krāsu, ka nevarēja būt izvēlēts nejaušības pēc.

Uz viņu fona es jutos mazliet noplucis. Ne tikai mazliet. Viss apģērbs, kas man šajā pasaulē piederēja, sastāvēja no četriem krekliem, divām garajām biksēm un nedaudziem sīkiem papildinājumiem. Un pat tas bija iegādāts lietotu preču veikalā un mazliet apvalkāts jau iepriekš. Šovakar es biju uzvilcis pašu labāko, kas man bija, tomēr jūs sapratīsiet, ka ari “pats labākais” man nebija nekas izsmalcināts.

Vienīgais izņēmums bija mans apmetnis Felas dāvana. Tas bija zaļgani melns, silts un krāšņs, šūts īpaši man, un tam oderē bija iestrādātas daudzas kabatas. Tas nebija elegants aristokrātijas izpratnē, tomēr bija glītākais, kas man piederēja.

Kad es tuvojos viņiem, Denna panācās pretī un pacēla roku, lai es to noskūpstītu; kustība bija samākslota, gandrīz vai augstprātīga. Viņa lūkojās manī ar apvaldītu sejas izteiksmi un pieklājīgu smaidu. Paviršs vērotājs viņā būtu redzējis tikai augstdzimušu dāmu, kas laipni izturas pret jaunu, nabadzīgu mūziķi.

Taču viņas acis runāja pavisam citu. Tis bija tumšas un dziļas, kafijas un šokolādes krāsā. Viņas acīs dejoja uzjautrinājuma un smieklu dzirkstis. Brīdī, kad Denna man sniedza roku, viņas pavadonis, kas stāvēja aizmugurē, tikko jaušami sarauca pieri. Es nezināju, kādu spēli Denna spēlē, tomēr savu lomu tajā varēju uzminēt.

Tāpēc es zemu paklanījos, noliecos pār viņas roku un viegli to noskūpstīju. Jau zēna gados biju apguvis galantas manieres, tāpēc zināju, kas man jādara. Viduklī saliekties spēj jebkurš, bet, lai eleganti paklanītos, ir vajadzīgas zināmas iemaņas.

Man tas izdevās pievilcīgi un nepiespiesti, un, pieskardamies ar lūpām viņas plaukstas virspusei, es ar nevērīgu rokas kustību pametu apmetni uz vienu pusi. Šī bija pati grūtākā daļa, un es vairākas stundas biju pacietīgi vingrinājies mazgājamās telpas spoguļa priekšā, lai kustība izdotos pietiekami atbrīvota.

Denna atbildēja ar reveransu, kas bija graciozs kā krītoša lapa, un atkāpās atpakaļ līdzās savam pavadonim. Kvout, šis ir lords Kellins Vantenjers. Kellin, tas ir Kvouts.

Kellins nomēroja mani ar skatienu no galvas līdz kājām un izveidoja sevī gatavu priekšstatu par mani ašāk, nekā jūs spētu ievilkt elpu. Ar noraidošu sejas izteiksmi viņš viegli palocīja galvu pret mani. Nicinoša attieksme man nav nekas jauns, tomēr jutos pārsteigts, cik ļoti tā šoreiz mani aizskāra.

-     Gatavs pakalpot, milord! Es pieklājīgi paklanījos un pārnesu auguma svaru uz otras kājas, tādējādi ļaudams apmetnim noslīdēt no pleca un atklāt skatienam manas sudraba stabulītes.

Viņš grasījās ar iestudētu vienaldzību novērst skatienu no manis, bet tad viņa acis piesaistīja mirdzošais sudraba priekšmets. Kā rotaslieta šīs stabulītes nebija nekas sevišķs, taču šajā vietā tām bija liela nozīme. Vilemam bija taisnība: “Eolijā” es piederēju pie muižnieku kārtas.

Un Kellins to zināja1 . Ātri aptvēris situāciju, arī viņš paklanījās pret mani. Patiesībā šī kustība daudz neatšķīrās no galvas mājiena. Tas bija pats mazumiņš, ko prasīja pieklājība. Jums un jūsu ģimenei! viņš atbildēja nevainojamā aturiešu valodā. Viņa balss bija zemāka un sulīgāka par manējo samtains bass ar tikko jaušamu Modegas akcentu, kas piešķīra balsij savdabīgu melodiskumu.

Denna pielieca galvu uz viņa pusi. Kellins māca mani spēlēt arfu.

-    Es esmu šeit, lai iegūtu stabulītes, viņš teica, un sulīgajā balsī skanēja drošā pārliecība.

Kad viņš ierunājās, tuvumā sēdošās sievietes pagriezās un uzlūkoja viņu alkainām, puspievērtām acīm. Uz mani viņa balss atstāja pretēju iespaidu. Ir gana slikti, ja cilvēks ir gan bagāts, gan skaists. Bet, ja viņam turklāt vēl ir balss kā medus uz siltas maizes, tas ir pilnīgi nepiedodami. Šī skaņa lika man justies kā kaķim, ko tur aiz astes un ar slapju roku glauda pretēji spalvai.

Es paskatījos uz viņa rokām. Tātad jūs spēlējat arfu?

-     Esmu arfists, viņš stīvi izlaboja. Es spēlēju pendenheilu. Instrumentu karali.

īsi ievilcis elpu, es aizvēru muti. Modegas lielā arfa bija instrumentu karalis pirms pieciem gadiem. Šajos laikos tā bija tikai senlaicīgs retums. Dennas dēļ es tomēr atturējos no komentāriem. Vai domājat izmēģināt veiksmi šovakar? es pajautāju.

Kellina acis savilkās mazliet šaurāk. Kad es spēlēju, veiksmei nav nozīmes. Bet nē, šovakar es nespēlēšu. Šovakar gribu kavēties milēdijas Dinelas sabiedrībā. Viņš pacēla Dennas roku pie lūpām un nevērīgi to noskūpstīja. Tad viņš pārlaida apkārtējiem īpašniecisku skatienu, it kā visa plašā, šalcošā publika piederētu viņam. Ceru, ka šeit man būs cienījama sabiedrība.

Es pametu skatienu uz Dennu, bet viņas acis vairījās no manējām. Viegli pieliekusi galvu uz sāniem, viņa spēlējās ar auskaru, kas pirms brīža bija slēpies zem matiem. Tas bija mazs smaragds ar asaras apveidiem, teicami pieskaņots kaklarotas piekariņam.

Kellins vēlreiz nomēroja mani ar skatienu. Manas neizskatīgās drēbes. Manus matus, kas bija pārāk īsi, lai lepotos ar modemu sakārtojumu, un pārāk gari, lai izskatītos rūpīgi sasukāti. Un jūs esat… stabulētājs?

Stabule bija pats lētākais instruments. Stabulnieks, es nepiespiesti izlaboju. Bet nē. Es dodu priekšroku lautai.

Viņa uzacis savilkās augšup. Jūs spēlējat galma lautu?

Mans smaids mazliet sastinga, kaut gan es centos to neizrādīt. Aktieru trupas lautu.

-    Ā! viņš iesmējās, it kā viss būtu pēkšņi kļuvis skaidrs. Tautas dziesmiņas!

Arī to es atstāju bez atbildes, taču šoreiz man tas padevās grūtāk.

-     Vai esat jau atraduši sēdvietas? es moži jautāju. Mums, dažiem draugiem, lejā ir galdiņš, no kura var labi pārredzēt skatuvi. Varat mums pievienoties!

-    Manai dāmai un man ir galdiņš augšējā balkonā, Kellins atbildēja, pamādams uz Dennu. Es daudz labprātāk dodu priekšroku turienes sabiedrībai.

Stāvēdama mazliet ārpus viņa redzesloka, Denna izteiksmīgi pabolīja acis uz manu pusi.

Saglabādams nopietnu sejas izteiksmi, es vēlreiz pieklājīgi paklanījos pret Kellinu tik atturīgi, lai tas daudz neatšķirtos no galvas mājiena.

-    Tādā gadījumā es jūs neaizkavēšu.

Pagriezos pret Dennu. Milēdij, vai drīkstu jūs kādreiz apciemot?

Viņa nopūtās, izturēdamās kā nevainojama augstākās sabiedrības dāma, kurai pieklājas izrādīt laipnību, taču viņas acis visu laiku dzirkstoši smējās par smieklīgo formalitāšu apmaiņu. Ceru, ka sapratīsiet, Kvout! Vairākas nākamās dienas man ir aizņemtas no rīta līdz vakaram. Bet, ja vēlaties, varat mani apciemot dienkopas nogalē. Esmu apmetusies “Pelēkajā Vīrā”.

-    Jūs esat ļoti laipna, es atbildēju un paklanījos pret viņu daudz izteiksmīgāk nekā iepriekš pret Kellinu. Šoreiz viņa pabolīja acis tieši uz mani.

Kellins pasniedza viņai elkoni, vienlaikus pagriezdams man muguru, un es noskatījos, kā abi ieslīd pūlī. Redzot, cik graciozi un nepiespiesti viņi iet cauri apmeklētāju pulkam, viegli varētu nodomāt, ka viņi ir šīs vietas īpašnieki vai varbūt grasās to nopirkt, lai izmantotu par savu vasaras māju. Tikai senās aristokrātijas pārstāvji spēj kustēties ar tik pašapzinīgu eleganci, paužot neizteiktu pārliecību, ka šajā pasaulē viss ir paredzēts vienīgi viņu priekam un ērtībai. Denna teicami tēloja savu lomu, taču Kellinam Ķieģeļžoklim tāda izturēšanās bija tikpat dabiska kā elpošana.

Nolūkojos pakaļ, kā viņi dodas pa kāpnēm uz “Eolijas” augšējo balkonu. Kāpņu pusceļā Denna pēkšņi apstājās un piespieda roku pie galvas. Tad viņa ar noraizējušos seju paskatījās lejup zālē. Abi pārmija dažus vārdus, un viņa norādīja uz balkona pusi. Kellins pamāja ar galvu un devās augšā, drīz pazuzdams skatienam.

Nojauta vedināja mani paskatīties uz grīdu tieši zem margām, pie kurām stāvēja Denna, un es ieraudzīju tur spīguļojam sīku, sudrabainu priekšmetu. Piegāju tuvāk un paslēpu to zem pēdas, likdams vairākiem keldiešu tirgotājiem mest man apkārt līkumu.

Izlikos, ka vēroju apakšstāva apmeklētāju pūli, līdz Denna pienāca klāt un pieskārās man pie pleca. Kvout! viņa noraizējusies teica.

-    Piedod par apgrūtinājumu, bet es laikam esmu pazaudējusi auskaru! Vai būsi tik labs un palīdzēsi man to sameklēt? Es droši zinu, ka pirms brīža tas vēl bija vietā.

Es piekritu, un drīz mums piederēja daži privāti mirkļi, kamēr mēs piedienīgi pārmeklējām grīdu, noliekuši galvas tuvu vienu otrai. Par laimi, Dennas tērps bija šūts Modegas stilā, un audums brīvi, vaļīgi krita lejup. Ja tam sānos būtu šķēlums atbilstoši Kopvalstības pašreizējai modei, viņa pietupdamās izraisītu skandalozas valodas.

-    Pie Dieva miesām! es norūcu. Kur tu atradi šito tipu?

Denna klusi, guldzoši iesmējās. Cst! Tu pats man ieteici mācīties

arfas spēli. Kellins ir itin labs skolotājs.

-    Modegas pedāļu arfa ir piecreiz smagāka par tevi pašu, es teicu.

-    Tas ir salona instruments. Tu nekad to nevarēsi ņemt līdzi ceļā.

Viņa pārstāja izlikties meklējam auskaru un izteiksmīgi paskatījās uz mani. Un kurš ir teicis, ka man nekad nebūs salona, kurā spēlēt?

Es atkal pievērsu skatienu grīdai un pēc iespējas nevērīgi paraustīju plecus. Lai nu kā, mācībām tas varētu būt piemērots instruments. Kā tev tas pagaidām patīk?

-    Labāk nekā lira, viņa atbildēja. Tik daudz esmu jau sapratusi. Bet es vēl tikai ar grūtībām varu nospēlēt “Vāveri niedrēs”.

-     Vai viņš pats kaut ko spēj? Es šķelmīgi pasmīnēju. Tas ir, ar rokām.

Denna mazdrusciņ pietvīka, un īsu mirkli šķita, ka viņa ir gatava man sist. Tomēr viņa laikus attapās, ka jāuzvedas piedienīgi, un tikai šaurāk samiedza acis. Tu esi briesmonis! viņa teica. Kellins ir nevainojams džentlmenis.

-    Lai Tehlu mūs sargā no nevainojamiem džentlmeņiem! es izmetu. Denna papurināja galvu. Es to domāju burtiski, viņa teica. Viņš

nekad agrāk nav aizceļojis no Modegas. Gluži kā kaķis būrītī.

-    Tātad pašlaik tu esi Dinela? es jautāju.

-    Pagaidām jā. Un tikai viņam, Denna atbildēja, uzmezdama man iesāņus skatienu un tikko jaušami pasmaidīdama. No tavas mutes man vislabāk patīk dzirdēt Dennas vārdu.

-    Man ir patīkami to zināt, es teicu un pacēlu plaukstu no grīdas, turēdams tajā gludo smaragda asaru šķietami pazaudēto auskaru. Denna pacēla to pret gaismu, veiksmīgi tēlodama prieku par atradumu.

-    Ā! Lūk, kur tas ir!

Es piecēlos kājās un palīdzēju piecelties arī viņai. Denna atmeta matu vilni atpakaļ pāri plecam un pieliecās man tuvāk. Es ar šiem nieciņiem esmu gauži neveikla, viņa teica. Vai tu varētu man palīdzēt?

Piegāju viņai pavisam klāt, un viņa man pasniedza auskaru. No viņas strāvoja tikko jaušama savvaļas puķu smarža. Bet tai cauri vēdīja rudenīgu lapu aromāts. Kā viņas matu tumšā smarža, kā ceļa putekļi un gaiss pirms vasaras vētras.

-    Nu, kas tad viņš īsti ir? es klusi jautāju. Kādas svarīgas personas otrais dēls?

Denna tikko jaušami papurināja galvu, un krītoša matu cirta glāstoši pārslīdēja manas plaukstas virspusei. Viņš ir lords ar visām likumīgajām tiesībām.

-    Skethe te retaa van, es izgrūdu lāstu. Turiet savus dēlus un meitas aiz atslēgas!

Denna vēlreiz klusi iesmējās. Cenzdamās apslāpēt smieklus, viņa viscaur noraustījās.

-    Stāvi mierīgi! es teicu un uzmanīgi satvēru viņas ausi.

Denna dziļi ievilka elpu un ļāva tai atkal izplūst, cenzdamās savaldīties. Es iebīdīju auskaru viņas auss ļipiņā un atkāpos soli atpakaļ. Viņa pacēla roku, lai pārliecinātos, ka tas ir savā vietā, un eleganti pakniksēja.

-    No sirds pateicos par jūsu palīdzību!

Es vēlreiz paklanījos pret viņu. Tas neizdevās tik eleganti kā iepriekšējā reizē, toties tajā bija vairāk atklāta godīguma. Esmu gatavs jums pakalpot, milēdij!

Denna sirsnīgi pasmaidīja un pagriezās, lai dotos projām, un viņas acīs atkal zibēja apvaldītu smieklu dzirkstis.

*    * *

Skata pēc izstaigāju vēl arī otrā līmeņa balkonu, tomēr Threpe nekur nebija redzams. Nevēlēdamies riskēt ar iespēju vēlreiz saskrieties ar Dennu un viņas dižciltīgo pavadoni, nolēmu trešajā stāvā nemaz neiegriezties.

Simmons izskatījās tieši tik dzīvelīgs, kāds mēdza izskatīties pēc piektā dzēriena kausa. Manets sēdēja sakumpis savā krēslā, pa pusei pievēris acis un ērti novietojis dzēriena kausu uz izvirzītā vēdera. Vilems izskatījās tāds pats kā vienmēr, un viņa tumšās acis, kā allaž, bija neizdibināmas.

-    Threpe nekur nebija atrodams, es apsēzdamies teicu. Diemžēl!

-    Jā, žēl gan, Simmons novilka. Vai viņam tā arī nav izdevies atrast tev patronu? -

Es drūmi papurināju galvu. Ambrozs ar draudiem vai piekukuļošanu ir atbaidījis ikvienu aristokrātu simt jūdžu attālumā no šejienes. Viņi neielaidīsies nekādās darīšanās ar mani.

-     Kāpēc Threpe pats nepiedāvājas kļūt par tavu patronu? Vilems jautāja. Šķiet, tu viņam gluži labi patic!

Es papurināju galvu. Threpe jau ir paguvis savākt zem sava spārna trīs citus mūziķus. Patiesībā četrus, bet divi ir laulāts pāris.

-    Četrus? Simmons satriekts pārjautāja. Tad jau jābrinās, kā viņš vēl var atļauties paēst!

Vilems ziņkāri piešķieba galvu, un Simmons paliecās uz priekšu, gatavs paskaidrot. Threpe ir grāfs. Tomēr viņa ienākumi nemaz nav tik izcili. Ar tādiem līdzekļiem atbalstīt četrus mūziķus ir diezgan… pārdroši.

Vilems sarauca pieri. Dzērieni un jaunas stīgas taču nevar izmaksāt pārāk dārgi!

-     Patronam tie nav vienīgie izdevumi! Simmons sāka uzskaitīt sakāmo uz rokas pirkstiem. Vispirms jau pats oficiālais patrona saistību apstiprinājums. Pēc tam viņš uzņemas atbildību par savu spēlētāju apmešanās vietu un uzturu, par gada ienākumiem un apģērbu, kam jābūt viņa dzimtas krāsās…

-    Tradicionāli ir pieņemts, ka vajadzīgas divas kārtas apģērba, es iestarpināju. Katru gadu. Tā kā biju uzaudzis ceļojošu aktieru trupā, nekad nebiju pratis pienācīgi novērtēt ietērpus, kurus mums piešķīra lords Greifallovs. Tomēr pašreizējā brīdī spēju gluži labi iztēloties, cik ļoti manu garderobi uzlabotu divas jaunas drēbju kārtas.

Pienāca apkalpotājs, un SLmmona smaids atklāja, kurš ir parūpējies par mums atnestajām kazeņu brendija glāzēm. Simmons klusēdams pacēla glāzi mēmā tostā un iedzēra prāvu malku. Ari es pacēlu savējo, un to pašu darīja Vilems, kaut gan viņam acīmredzami nebija vēlēšanās dzert. Manets palika nekustīgi sēžam, un man bija aizdomas, ka viņš ir iesnaudies.

-     Es tomēr tur neredzu jēgu, Vilems teica, nolikdams brendija glāzi. Patronam tāds stāvoklis tikai tukšo kabatu.

-    Tas vairo patrona labo slavu, es paskaidroju. Tāpēc jau mūziķi valkā viņa krāsas. Turklāt viņam vienmēr ir pieejami publikas izklaidētāji viesībās, ballēs, svētkos. Dažreiz aizbilstamie pēc viņa lūguma sacer mūziku vai lugas.

Vilems joprojām izturējās skeptiski. Man tik un tā liekas, ka patrons paliek zaudētājos.

-     Tāpēc, ka tu redzi tikai pusi no kopējās ainas, sacīja Manets, izsliedamies krēslā taisni. Tu esi pilsētas zēns. Tu nezini, ko nozīmē izaugt mazā ciemā, kas uzbūvēts uz viena īpašnieka zemes.

-   Te ir lorda Ponsingtona īpašumi, Manets turpināja, ar izšļakstīto alu uzvilkdams galdiņa vidū apli. Tu tur dzīvo kā parasts, sīks cilvēciņš. Viņš paņēma Simmona tukšo glāzi un nolika to apļa vidū.

-   Kādu dienu cauri ciemam iet vīrs, ģērbies lorda Ponsingtona krāsās. Manets pacēla savu pilno brendija glāzi un pastūma to pāri galdam, iebīdīdams aplī blakus Simmona tukšajai glāzei. Un tas vīrs spēlē un dzied visiem, kas ieradušies vietējā viesnīcā. Manets ielēja Simmona glāzē mazliet brendija.

Simmons nebija jāskubina: viņš pasmīnēja un iztukšoja glāzi.

Manets pabīdīja savu glāzi apkārt galdam un nolika to atpakaļ apļa vidū. Nākamajā mēnesī uzrodas vēl pāris vīru, kas valkā viņa krāsas, un sarīko leļļu izrādi. Viņš ielēja otrā glāzē vēl vienu malku brendija, un Simmons to nadzīgi izdzēra. Un vēl pēc mēneša kāds tur izrāda lugu. Jau atkal.

Tad Manets pacēla savu koka kausu un aizstūma to pāri galdam uz apļa vidu. Pēc tam uzrodas nodokļu vācējs, un arī viņš ir ģērbies tajās pašās krāsās. Manets nepacietīgi paklaudzināja tukšo kausu pret galdu.

Simmons brīdi sēdēja neziņā, tad paņēma pats savu kausu un ielēja tajā šļācienu alus.

Manets vēroja viņu un vēlreiz sparīgi iesita ar savu kausu pa galdu.

Simmons smiedamies ielēja savu atlikušo alu Maneta kausā. Kazeņu brendijs man tomēr labāk iet pie dūšas.

-     Lordam Ponsingtonam labāk patīk tāda veida nodokļi, Manets teica. Un cilvēkiem patīk izklaides. Un nodokļu vācējam patīk, ja viņu nenoindē un neaprok seklā bedrē aiz vecajām dzirnavām. Viņš iedzēra malku alus. Un tā, lūk, apmierināti ir visi!

Viļa tumšās acis nopietni vēroja notiekošo. Tādā skatījumā vismaz ir kāda jēga.

-    Ne jau vienmēr aprēķins spēlē tik lielu lomu es teicu. Threpe patiešām grib palīdzēt mūziķiem attīstīt viņu spējas. Daži aristokrāti pret mūziķiem izturas apmēram tāpat kā pret zirgiem savos staļļos. Es nopūtos. Un pat tāds stāvoklis man būtu labāks nekā tagad, jo šobrīd man nav nekā.

-    Nepārdodies lēti! Simmons moži sacīja. Pagaidi, līdz uzradīsies labs patrons. Tu to esi pelnījis. Tu neesi ne par matu sliktāks kā visi pārējie šejienes mūziķi.

Es klusēju, jo biju pārāk lepns, lai stāstītu draugiem patiesību. Mana nabadzība bija tādā līmenī, kādu viņiem būtu grūti saprast. Simmons nāca no dižciltīgas aturiešu dzimtas, un Vilema ģimene bija vilnas tirgotāji no Raljenas. Pēc viņu domām, nabadzība nozīmēja, ka cilvēkam nav iespējas iedzert katru reizi, kad sirds vēlas.

Tagad, kad tuvojās mācību maksas laiks, es nedrīkstēju izdot ne pliku peniju. Nevarēju nopirkt sveces, tinti vai papīru. Man nebija dārglietu, ko varētu ieķīlāt, nebija kabatas naudas, nebija vecāku, kuriem varētu aizrakstīt, lai lūgtu palīdzību. Neviens augļotājs neaizdotu man ne graša. Par to nebija jābrinās, jo es biju cilvēks bez saknēm, Edema Rū cilts bārenis, kura mantība viegli ietilptu audekla maisā. Turklāt maisam nevajadzētu būt lielam.

Lai nedotu iespēju sarunai ievirzīties nevēlamās sliedēs, es piecēlos kājās. Domāju, ka man laiks iet spēlēt.

Paņēmis lautu, devos pie Stančiona, kurš sēdēja bāra letes galā. Nu, kas tev šovakar ir padomā? viņš jautāja, ar plaukstu braucīdams bārdu.

-    Pārsteigums.

Stančions apstājās, līdz galam nenotrausies no bāra soliņa. Vai tāds pārsteigums, kas var izraisīt kautiņu vai vedināt klausītājus aizdedzināt manu iestādi? viņš noprasīja.

Es smaidīdams papurināju galvu.

-    Labi! Viņš pasmaidīja pretī un veda mani uz skatuves pusi. Tādā gadījumā man patīk pārsteigumi.

SESTĀ NODAĻA . mīlestība

STANČIONS UZVEDA mani uz skatuves un piebīdīja man krēslu bez parocēm. Pēc tam viņš izgāja skatuves priekšā, lai sacītu dažus vārdus klausītājiem. Noliku apmetni uz krēsla atzveltnes un noskatījos, kā zāles gaismas pamazām satumst.

Novietoju savu apbružāto lautas futrāli uz grīdas. Tas izskatījās vēl bēdīgāk nekā es pats. Kādreiz tas bija lepojies ar glītu ārieni, taču tie laiki sen bija pagājuši. Tagad ādas viras bija cietas un saplaisājušas un futrāļa sienas vietām izdilušas plānas kā pergaments. Tam bija palicis tikai viens sākotnējais aizdares slēdzis izsmalcināts sudraba darinājums. Pārējos es biju aizstājis ar dažādiem šur tur savāktiem veidojumiem, tāpēc pašlaik futrāli rotāja nesaderīgu slēdžu rinda gan no spoža misiņa, gan no nespodras dzelzs.

Taču futrāļa iekšpusē slēpās kaut kas pavisam cits. Tur gulēja tas, kā dēļ es raizējos par gaidāmo mācību maksu. Biju krietni nokaulējis cenu, tomēr ari pēc tam samaksājis vairāk, nekā jebkad mūžā biju atļāvies izdot par vienu pirkumu. Summa bija tik liela, ka es vairs nevarēju atļauties futrāli, kas piederētos tādam instrumentam, tāpēc biju ar lupatām izpolsterējis vecās kārbas iekšpusi.

Instrumenta koks bija tumšas kafijas krāsā, svaigi uzartas zemes krāsā. Korpusa izliekums bija nevainojums un pievilcīgs kā sievietes gums. Klusināta atbalss, dzidra skaņa un plūdums. Mana lauta. Manas dvēseles iemiesojums.

Esmu dzirdējis, ko dzejnieki rakstījuši par sievietēm. Krāšņas atskaņas, svētsvinīga jūsma un meli. Esmu redzējis jūrniekus stāvam krastā un mēmi raugāmies rāmajās viļņu šūpās. Esmu noskatījies, kā veci karavīri ar nocietinātām sirdīm vēro savu karaļu karogus plīvojam vējā un nespēj apvaldīt asaras.

Uzklausiet mani: šie cilvēki neko nezina par mīlestību.

To jūs neatradīsiet ne dzejnieku vārdos, ne jūrnieku ilgpilnajos skatienos. Ja gribat uzzināt kaut ko par mīlestību, lūkojieties uz ceļojošas trupas mākslinieka rokām, kas rada mūziku. Viņš zina.

Es paskatījos uz saviem klausītājiem, kas pamazām pārstāja čalot. Simmons man jūsmīgi pamāja ar roku, un es viņam atbildēju ar smaidu.

Ieraudzīju grāfa Threpes balto matu vilni: tagad viņš stāvēja pie otrā stāva margām. Redzēju, ka viņš aizrautīgi sarunājas ar kādu labi ģērbušos pāri un pamāj ar roku manā virzienā. Viņš joprojām centās darboties manā labā, cik iespējams, kaut ari mēs abi zinājām, ka tie ir veltīgi pūliņi.

Izņēmu lautu no sava nožēlojamā futrāļa un sāku to uzskaņot. Tā nebija pati izsmalcinātākā lauta “Eolijas" instrumentu vidū. Nepavisam ne. Grifs bija viegli izliekts, tomēr neveidoja ierasto leņķi. Viena no tapiņām bija vaļīga un sliecās novirzīties no toņa.

Klusi nospēlēju akordu un ieklausījos stigu skanējumā. Paskatīdamies augšup, ieraudzīju Dennas seju, dzidru kā mēness. Viņa man līksmi uzsmaidīja un tikko jaušami pamāja, turēdama plaukstu zemāk par galda līmeni, kur pavadonis to nevarēja redzēt.

Es pieskāros vaļīgajai tapiņai un pārlaidu pirkstus siltajam lautas kokam. Lakojums vietām bija ieskrambāts un nodilis. Pagātnē lauta bija piedzīvojusi nevērīgu apiešanos, tomēr apbružātā virskārta nespēja laupīt tās dziļāko skaistumu.

Jā. Tai bija savi trūkumi, bet kāda tiem nozīme, kad runā sirds? Mēs mīlam to, ko mīlam. Saprātam tur nav vietas. Daudzējādā ziņā var teikt, ka nesaprātīga mīlestība ir vispatiesākā mīlestība. Jebkurš spēj mīlēt tāpēc, ka. Tas ir tikpat viegli kā iebāzt kabatā peniju. Pavisam citādi ir mīlēt, lai gan. Zināt trūkumus un mīlēt arī tos. Tā ir reta, tīra un īsta mīlestība.

Stančions ar plašu žestu norādīja uz mani. Atskanēja neilgi aplausi, un iestājās gaidpilns klusums.

Es nostrinkšķināju divas skaņas un jutu, ka klausītāji saliecas uz manu pusi. Pieskāros stīgai, mazliet to pievilku un sāku spēlēt. Vēl nebija izskanējušas pirmās taktis, kad visi bija uztvēruši melodiju.

Tā bija “Barveža zvaniņš”. Melodija, ko daudzus gadu tūkstošus ir svilpojuši gani. Vienkāršākā no vienkāršajām melodijām. Tāda, kuru spēj uztvert un nodziedāt ikviens, kam mēle un ausis ir īstajā vietā. Tām pat nav jābūt īstajā vietā. Pietiek ar to, ka tās vispār ir.

īsāk sakot, tā bija tautas melodija.

“Barveža zvaniņam” ir neskaitāmas apdares, un tās melodija ir ietverta neskaitāmās dziesmās. Mīlestības dziesmās un kara dziesmās. Jautrās, traģiskās un kaislīgās dziesmās. Es neizvēlējos nevienu no tām. Mana spēle bija bez vārdiem. Tikai mūzika. Tikai melodija.

Paskatījos augšup un redzēju, ka lords Ķieģeļžoklis pieliecas tuvu Dennai un nievīgi atmet ar roku. Es pasmaidīju un turpināju vilināt dziesmu no lautas stīgām.

Tomēr drīz mans smaids kļuva saspringts. Mana piere pārklājās sviedru lāsēm. Saliecos pār lautu un koncentrēdamies veltīju visu uzmanību plaukstām. Mani pirksti zibēja, dejoja, lidoja…

Mana spēle bija cieta kā krusa, kā āmurs, kas sitas pret misiņu. Mana spēle bija maiga kā saule virs nobriedušiem kviešiem, viegla kā vēja pūsmā trīcoša lapa. Pēc neilga laika man sasprindzinājuma dēļ sāka ķerties elpa. Manas lūpas pārtapa tievā, baltā svītrā.

Otrā piedziedājuma vidū es papurināju galvu, lai atmestu matus, kas krita pār acīm. Sviedru lāses pakšķēdamas sitās pret skatuves koka grīdu. Es smagi elpoju, un manas krūtis darbojās kā plēšas, tās cīnījās kā putās nodzīts rikšotājs.

Dziesma tuvojās beigām, un katra skaņa bija tīra un dzidra. Kādā mirklī man gandrīz aizķērās pirksti. īsu sekundes daļiņu sastomījās ritms… Tad es atguvos, pārvarēju kļūmi un nospēlēju pēdējo rindu, strinkšķinādams stīgas viegli un skanīgi, kaut arī manu pirkstu kustības šķita saplūstam paguruma miglā.

Un tieši tad, kad kļuva skaidrs, ka ilgāk es vairs ne mirkli neizturēšu, pāri zālei aizskanēja pēdējais akords, un es nespēkā sagumu krēslā.

“Eoliju” piedimdināja vētraini aplausi.

Tomēr visi klausītāji nebija noskaņoti vienlīdz labvēlīgi. Šur tur zālē no kāda apmeklētāju pulciņa atskanēja smiekli, un daži pat sita pret galdu dūres vai ar kājām dauzīja grīdu, pauzdami uzjautrinājumu.

Aplausi uzbangoja un gandrīz tūlīt pieklusa. Daļa klausītāju sastinga ar paceltām rokām un neizpratnē skatījās uz smejošajiem apmeklētājiem. Daži izskatījās saniknoti, citi apjukuši. Daudzi jutās nepārprotami apvainoti šķiet, manis dēļ -, un telpai pārskanēja dusmīgi izsaucieni.

Pirms nesaskaņas bija kļuvušas nopietnākas, es nostrinkšķināju vienu atsevišķu, spalgu skaņu un pacēlu roku, atkal piesaistīdams sev uzmanību. Es vēl nebiju beidzis savu priekšnesumu. Nebiju vēl pat pusē.

Sagrozījos krēslā un izvingrināju plecus. Pārlaidu pirkstus stīgām, pieskāros vaļīgajai tapiņai un nepiespiesti uzsāku savu nākamo numuru.

Tā bija viena no Iljena dziesmām “Tintatatornins”. Nedomāju, ka jūs to jebkad esat dzirdējuši. Salīdzinājumā ar citiem Iljena sacerējumiem šī dziesma ir diezgan neparasta. Pirmkārt, tai nav teksta. Otrkārt, dziesma ir jauka, tomēr nav ne tuvu tik saistoša un aizkustinoša kā daudzas labāk pazīstamās Iljena melodijas.

Un, pats galvenais, to ir ļoti grūti nospēlēt. Mans tēvs to dēvēja par “labāko dziesmu, kāda jebkad sacerēta piecpadsmit pirkstiem”. Viņš lika man to spēlēt ik reizes, kad es kļuvu pārāk apmierināts ar sevi un viņam šķita, ka jāpieplacina mana lepnība. Atliek piebilst, ka biju spiests to spēlēt itin regulāri, dažkārt pat biežāk nekā reizi dienā.

Tā nu es izpildīju “Tintatatorninu”. Atspiedos pret krēsla atzveltni un sakrustoju potītes, nevērīgi atslābinādams augumu. Manas plaukstas atbrīvoti slīdēja pār stīgām. Pēc pirmā piedziedājuma es ievilku elpu un īsi nopūtos kā zēns, kas saulainā dienā spiests palikt istabā. Ļāvu skatienam bezmērķīgi un garlaikoti klejot apkārt zālei.

Joprojām spēlēdams, es sagrozījos sēdeklī, cenzdamies iekārtoties ērtāk, taču tas neizdevās. Es saraucu pieri, piecēlos kājās un paskatījos uz krēslu tā, it kā tas būtu vainīgs, tad apsēdos un atkal sagrozījos, savilcis seju neapmierinātā izteiksmē.

Visu šo laiku no maniem pirkstiem dejodamas un zibēdamas lidoja “Tintatatornina” desmittūkstoš skaņas. Kādā brīdī es pamanījos starp diviem akordiem nevērīgi pakasīt sev aiz auss.

Biju tik dziļi iedzīvojies savā neparastajā izrādē, ka jutu pat uzmācamies žāvas. Ļāvu tām vaļu, atvērdams muti tik plati un ilgi, ka tuvāk sēdošie klausītāji varēja izskaitīt manus zobus. Papurināju galvu, it kā gribēdams aizdzīt miegainību, un ar piedurkni notrausu no acīm žāvu izraisītās asaras.

Visu šo izdarību laikā “Tintatatornins” ne mirkli nepārtrauca savu dzirkstošo lidojumu. Nepārspējama harmonija un kontrapunkts brīžiem savijās kopā, brīžiem aizskrēja katrs savu ceļu. Viss plūda bez aizķeršanās, viegli un dabiski kā elpošana. Dziesmas beigās, kad vajadzēja sasaistīt kopā duci samudžinātu melodijas pavedienu, es to izdarīju, necenzdamies pēc efektīga noslēguma. Gluži vienkārši beidzu spēlēt un izberzēju acis. Bez krešendo kāpinājuma. Bez izteiksmīgas paklanīšanās. Bez jebkādiem efektiem. Izklaidīgi savilku plaukstas dūrēs un saliecos uz priekšu, lai atliktu lautu atpakaļ futrāli.

Šoreiz vispirms atskanēja smiekli. Tie paši cilvēki, kuri bija smējušies pēc mana iepriekšējā priekšnesuma, skaļi auroja un dauzīja galdus vēl skaļāk nekā tobrīd. Mani cilvēki. Mūziķi. Es ļāvu garlaikotajai izteiksmei pagaist no sejas un veltīju viņiem saprotošu smaidu.

Dažus mirkļus vēlāk atskanēja ari aplausi, taču tie izklausījās tādi kā saraustīti un apmulsuši. Jau tad, kad zālē vēl nebija iedegušās gaismas, klausītāju pulciņos uzbrāzmoja neskaitāmas versmigas diskusijas.

Kad kāpu lejā no skatuves, pirmā apsveikt mani piesteidzās Marī, un viņas sejā dzirkstīja jautra līksmība. Viņa paspieda manu roku un paplikšķināja man pa plecu. Viņa bija pirmā no visiem daudzajiem mūziķiem. Pirms biju ticis līdz lejai, Marī ieslidināja roku man elkoni un pavadīja mani atpakaļ līdz galdiņam.

-     Ak mūžs, veco zēn! Manets noteica. Tu šeit esi gluži kā vietējais karalis!

-    Parasti viņš saņem daudz vairāk uzmanības, Vilems sacīja. Citkārt publika gavilē vēl tad, kad viņš atgriežas pie galdiņa. Jaunas sievietes plivina skropstas un sviež viņam ceļā puķes.

Simmons pārlaida ziņkārīgu skatienu zālei. Šoreiz reakcija patiešām bija… Bridi viņš meklēja piemērotu vārdu. Dalīta. Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka mūsu jaunais sešstīgu mūziķis ir tik ass, ka viegli var savainot pats sevi! teica Stančions, pienākdams pie mūsu galdiņa.

-    Ari tu to pamanīji? Manets sausi noprasīja.

-    Klusu! sacīja Marī. Tas bija ģeniāli!

Stančions nopūtās un papurināja galvu.

-     Es labprāt gribētu zināt, par ko ir runa, uzsvērti teica Vilems.

-    Jūsu Kvouts spēlēja visvienkāršāko dziesmu pasaulē un darīja to ar tādu piepūli, it kā no liniem vērptu zeltu, Marī teica. Un pēc tam izpildīja ļoti sarežģītu skaņdarbu, ko spētu nospēlēt tikai retais no “Eolijas” mūziķiem, bet lika tam izskatīties tik vieglam, it kā to varētu izpildīt jebkurš bērns ar skārda stabulīti.

-    Es nenoliegšu, ka tas bija gudrs gājiens, sacīja Stančions. Cita lieta ir veids, kā viņš to izdarīja. Visi, kas pēc pirmās dziesmas lēca kājās un aplaudēja, jutās kā idioti. Viņi nodomāja, ka ir izāzēti.

-    Tā ari bija! Marī uzsvēra. Izpildītājs manipulē ar publiku. Tieši tur ir asprātības būtība.

-    Cilvēkiem nepatīk, ja viņus izāzē, Stančions atbildēja. Patiesībā viņi to ņem ļaunā. Neviens nepriecājas, ja ar viņu izspēlē joku.

-    Precīzāk runājot, Simmons smīnēdams iestarpināja, viņš izspēlēja joku ar lautu.

Visi paskatījās uz viņu, un jautrība Simmona sejā mazliet pieplaka.

-    Jūs sapratāt? Viņš spēlēja joku burtiskā nozīmē. Uz lautas. Simmons pievērsa skatienu galdam, viņa smīns apdzisa un seja pēkšņā mulsumā pietvīka. Piedodiet!

Marī nepiespiesti iesmējās.

Tad ierunājās Manets: Tātad īstenībā runa ir par divējādu publiku, viņš lēni teica. Ir tādi, kuri pietiekami labi pārzina mūziku, lai saprastu joku, un ir tādi, kuriem joks jāizskaidro.

Marī triumfējoši norādīja uz Manetu. Pilnīgi pareizi! viņa sacīja Stančionam. Ja cilvēks nāk uz šo vietu un nav tik gudrs, lai saprastu joku, viņš ir pelnījis, lai viņu drusciņ pavelk uz zoba.

-   Bet lielākā daļa apmeklētāju šeit ir no muižnieku kārtas, Stančions atgādināja. Un mūsu zobgalim joprojām nav sava patrona.

-   Ko? Māri brīnījās. Threpe sāka slavināt viņu jau pirms vairākiem mēnešiem. Kāpēc neviens vēl nav tevi nogrābis?

-    Ambroza Džekisa dēļ, es paskaidroju.

Marī seja liecināja, ka šis vārds viņai neko neizsaka. Vai tas ir kāds mūziķis?

-    Barona dēls, Vilems atbildēja.

Māri neizpratnē sarauca pieri. Kā viņš var kavēt tevi tikt pie patrona?

-   Viņam ir daudz brīva laika un divreiz vairāk naudas nekā Dievam, es sausi atteicu.

-     Viņa tēvs ir viens no varenākajiem cilvēkiem Vintasā, Manets piebilda un paskatījās uz Simmonu. Kurš viņš ir, vai sešpadsmitais rindā uz troni?

-    Trīspadsmitais, Simmons drūmi atbildēja. Visa Sērtenu ģimene pirms diviem mēnešiem pazuda jūrā. Ambrozs nerimstas atgādināt, ka viņa tēvs esot tikai nedaudzus soļus no karaļa troņa.

Manets atkal pievērsās Marī. Bēda ir tāda, ka šim konkrētajam barona dēlam ir ļoti liela ietekme un viņš nekautrējas to izmantot.

-    Ja gribam būt godīgi, Stančions teica, tad jāpiebilst, ka mūsu jaunais Kvouts diez ko neizceļas ar attapību attiecībā uz Kopvalstības augstākajām aprindām. Viņš nokremšļojās. Kā to apliecināja arī šīvakara priekšnesums.

-     Nevaru ciest, ja mani sauc par jauno Kvoutu, es paklusi teicu Simmonam. Viņš līdzjūtīgi paskatījās uz mani.

-    Tik un tā es saku, ka tas bija ģeniāli! Mari atkārtoja, apņēmīgi pagriezusies pret Stančionu. Tas bija pats atjautīgākais priekšnesums, kāds šeit pieredzēts vismaz mēneša laikā, un tu to zini!

Es uzliku plaukstu uz Mari elkoņa. Viņam taisnība, es teicu.

-    Tas bija muļķīgi. Bridi klusējis, es nenoteikti paraustīju plecus. Vai vismaz būtu muļķīgi, ja man būtu kaut mazākā cerība dabūt sev patronu. Paskatījos Stančionam acīs. Bet man tādu cerību nav. Mēs abi zinām, ka Ambrozs ir neglābjami saindējis ūdeni manā akā.

-    Akas nevar saindēt uz visiem laikiem, Stančions iebilda.

Es paraustīju plecus. Nu tad es sacīšu tā: man labāk patīk spēlēt to, kas iepriecina manus draugus, nevis izdabāt cilvēkiem, kuri mani neieredz saklausītu tenku dēļ.

Stančions ievilka elpu un sparīgi to izpūta. Godīgi teikts! viņš sacīja un mazliet pasmaidīja.

Pēc tam iestājās neilgs klusuma brīdis un Manets noklepodamies pārlaida mums visiem zīmīgu skatienu.

Es sapratu mājienu un nosaucu pārējo vārdus. Stančion, manus studiju biedrus Vilemu un Simmonu tu jau pazīsti. Šis ir Manets, students un reizēm mans kurators Universitātē. Un šis ir Stančions, “Eolijas” namatēvs, īpašnieks un skatuves saimnieks.

-    Prieks iepazīties! Stančions pieklājīgi palocīja galvu un pārlaida zālei bažīgu skatienu. Un, tā kā esmu namatēvs, man jādodas veikt savus pienākumus. Viņš pagriezdamies paplikšķināja man pa plecu.

-     Paskatīšos, vai varu apdzēst dažus ugunskurus, kamēr man ir tāda iespēja.

Ar smaidu pateicos viņam un ar izteiksmīgu žestu turpināju iepazīstināšanu. Un šī ir Marī! Kā dzirdējāt paši savām ausīm, izcilākā “Eolijas” vijolniece. Un, kā redzat paši savām acīm, visskaistākā sieviete tūkstoš jūdžu apkaimē. Un ja runājam par gudrību…

Marī smīnēdama atmeta ar roku. Ja es būtu kaut uz pusi tik gudra, cik esmu slaida, tad nemēģinātu tevi aizstāvēt, viņa teica. Vai nabaga Threpe tiešām visu šo laiku pūlas tavā labā?

Es pamāju ar galvu. Esmu jau viņam teicis, ka tas ir bezcerīgi.

-   Tas būs bezcerīgi, kamēr tu nemitēsies citus apcelt, viņa aizrādīja.

-     Goda vārds, es nekad neesmu redzējusi cilvēku, kurš tik meistarīgi ignorētu sabiedrībā pieņemtās normas! Ja daba tevi nebūtu tik dāsni apveltījusi ar pievilcību, kāds noteikti būtu paguvis tevi nodurt.

-    Tā ir tikai tava iedoma, es noburkšķēju.

Mari pievērsās maniem draugiem. Bija patīkami ar jums visiem iepazīties!

Vilems pamāja ar galvu, un Simmons pasmaidīja. Turpretī Manets veikli piecēlās kājās un pastiepa roku. Marī sniedza pretī savējo, un Manets to sirsnīgi satvēra abās plaukstās.

-    Marī, viņš teica, jūs mani intriģējat! Vai pastāv iespēja, ka es kādā vakara brīdī varētu jums izmaksāt dzeramo un pakavēties jūsu patīkamajā sabiedrībā?

Es jutos tik pārsteigts, ka spēju tikai klusējot skatīties uz viņiem. Stāvēdami viens otram pretī, viņi abi izskatījās gluži kā nesaskaņoti grāmatu turētāji sējumu rindas galos. Marī bija sešas collas garāka par Manetu, un zābakos viņas slaidās kājas šķita vēl garākas.

Turpretī Manets izskatījās tāds pats kā vienmēr sirms, izspūris un vismaz gadus desmit vecāks par Mari.

Viņa iepleta acis un mazliet piešķieba galvu, it kā pārdomādama dzirdēto. Pašlaik es esmu šeit kopā ar draugiem, viņa atbildēja.

-    Kad viņi dosies projām, droši vien būs jau vēls.

-    Man nav svarīgi, kad tas būs! Manets nepiespiesti attrauca. Ja vajadzīgs, esmu gatavs atteikties kaut vai no miega. Neatceros, kad pēdējo reizi esmu sarunājies ar sievieti, kura pauž savas domas noteikti un bez vilcināšanās. Tādu kā jūs šajos laikos reti var sastapt.

Marī vēlreiz pārlaida viņam domīgu skatienu.

Manets to uztvēra un atbildēja ar tik pārliecinātu un pievilcīgu smaidu, ka tas teicami iederētos uz skatuves. Es nevēlos aizkavēt jūs no draugu sabiedrības, viņš teica, bet pēdējo desmit gadu laikā jūs esat pirmā vijolniece, kas likusi manām kājām dejot. Izmaksāt jums dzeramo, šķiet, būtu pats mazumiņš, ar ko varu atdarīt.

Marī pasmaidīja pretī, un smaids bija pa pusei uzjautrināts, pa pusei ironisks. Es esmu apmetusies otrajā stāvā, viņa teica un pamāja uz kāpņu pusi. Bet es varētu būt brīva, teiksim, pēc pāris stundām…

-    Jūs esat ārkārtīgi laipna, Manets sacīja. Vai drīkstu jūs pēc tam uzmeklēt?

-    Lai notiek! Marī atbildēja. Uzmetusi Manetam domīgu skatienu, viņa pagriezās un devās projām.

Manets atkal apsēdās un iedzēra prāvu malku.

Simmons izskatījās tikpat apstulbis kā mēs pārējie. Sasodīts, kas tas bija par gājienu? viņš noprasīja.

Manets klusi pasmējās bārdā un atlaidās pret krēsla atzveltni, piespiedis kausu pie krūtīm. Tikai vēl kāds nieks, ko es saprotu, bet jūs, zaļknābji, nesaprotat, viņš apmierināts sacīja. Skatieties un klausieties! Un lieciet aiz auss!

*    * *

Kad aristokrātijas pārstāvji vēlas izrādīt kādam mūziķim atzinību, viņi dod tam naudu. Kad tikko sāku uzstāties “Eolijā”, es biju vairākkārt saņēmis šādas veltes, un tolaik ar to pietika, lai es spētu samaksāt mācību maksu un pieticīgā līmenī turēties virs ūdens. Taču Ambrozs bija enerģiski darbojies, lai noskaņotu apkārtējo sabiedrību pret mani, un es jau mēnešiem ilgi neko tamlīdzīgu nebiju saņēmis.

Mūziķi ir trūcīgāki nekā sīkmuižnieki, bet viņiem patīk oriģināli un spilgti priekšnesumi. Tāpēc viņi izrāda atzinību, izmaksājot spēlētājam dzērienu. Tas bija galvenais iemesls, kāpēc es šovakar atrados “Eolijā”.

Manets aizgāja pie bāra letes, lai paņemtu slapju lupatu, ar ko noslaucīt mūsu galdiņu pirms “stūru” spēles. Pirms viņš paguva aiznest to atpakaļ, pie mums pienāca jauns keldiešu stabulnieks un apvaicājās, vai drīkstot izmaksāt mūsu pulciņam dzērienus.

Mēs nolēmām, ka viņš to drīkst. Keldietis pārlaida skatienu telpai, pamāja kādai no oficiantēm, un mēs katrs pasūtījām savu iecienīto dzērienu un Manetam kausu alus.

Mēs dzērām, spēlējām kārtis un klausījāmies mūziku. Manetam un man gadījās sliktas kārtis, un mēs paspēlējām trīs partijas pēc kārtas. Tas mazliet saplacināja manu noskaņojumu, tomēr traucēja mazāk nekā nepatīkamās aizdomas, ka Stančiona pirmītējos vārdos varbūt slēpās svarīga patiesība.

Bagāts patrons atrisinātu daudzas manas tagadējās problēmas. Pat trūcīgs patrons ļautu man finansiālā nozīmē mazliet uzelpot. Ja arī tas nenozīmētu nekādas citas priekšrocibas, man spiedīgā brīdī vismaz būtu no kā aizņemties naudu un nevajadzētu ielaisties darījumos ar bīstamiem cilvēkiem.

Iegrimis domās, es izspēlēju aplamu kārti, un mēs atkal zaudējām jau ceturto reizi no vietas, turklāt mums vajadzēja maksāt sodu.

Manets nikni pablenza uz mani, vākdams kopā kārtis. Tev derētu apgūt ābeci! Viņš pacēla roku, pikti izsliedams gaisā trīs pirkstus.

-    Teiksim, tev vienā rokā ir trīs pīķi un pieci pīķi jau ir nomesti. Viņš pacēla otru plaukstu, plati izpletis pirkstus. Cik pīķu sanāk kopā? Manets atspiedās pret krēsla atzveltni un sakrustoja rokas. Nesteidzies un padomā!

-   Viņš joprojām nav atjēdzies no apmulsuma, ka Marī ir gatava kopā ar tevi iedzert, Vilems sausi noteica. Tāpat kā mēs visi.

-     Es ne! iebilda Simmons. Es zināju, ka tu to dabūsi gatavu.

Mūs pārtrauca Lilija, viena no pastāvīgajām “Eolijas” oficiantēm.

-     Kas jums šeit notiek? viņa šķelmīgi vaicāja. Vai kāds rīko jautru ballīti?

-    Lilij, Simmons teica, ja es aicinātu tevi kopā ar mani iedzert, vai tu apdomātu tādu priekšlikumu?

-    Apdomātu gan, viņa rotaļīgi attrauca, bet ilgi ne! Viņa uzlika roku Simmonam uz pleca. Jums, puiši, ir paveicies. Kāds anonīms izsmalcinātas mūzikas cienītājs ir piedāvājies izmaksāt jūsu galdiņam dzeramos.

-    Es dzeršu skutenu! Vilems paziņoja.

-    Medaļu, smīnēdams sacīja Simmons.

-    Man sountenu! es teicu.

Manets izbrīnā savilka uzacis. Ak sountenu, ko? viņš jautāja, paskatīdamies uz mani- . Tad man arī to pašu! Viņš uzmeta oficiantei viszinīgu skatienu un norādīja uz mani. Protams, uz viņa rēķina!

-     Patiešām? Lilija pārjautāja un paraustīja plecus. Labi, tūlīt atnesīšu.

-     Tagad, kad esi panācis satricinošu iespaidu uz publiku, tu vari atļauties kādu prieciņu, vai ne? Simmons teica. Kā būtu ar to ēzeliti…?

-   Pēdējo reizi saku: nē! es atcirtu. Ar Ambrozu man vairs darīšanu nebūs! Nav nekādas jēgas viņu vēl ilgāk tracināt.

-    Tu viņam salauzi roku, sacīja Vilems. Diez vai tu vari satracināt viņu vēl vairāk.

-     Viņš salauza manu lautu, es atbildēju. Mēs esam noslēguši rēķinus. Esmu ar mieru pārvilkt svītru agrākiem grēkiem.

-    Ko nu stāsti! Simmons atmeta. Tu iemeti viņa skurstenī mārciņu veca sviesta. Tu atlaidi vaļīgāk viņa sedulkas siksnu…

-   Pie Dieva pārogļotajām rokām, apklustiet taču! es izgrūdu, paskatīdamies apkārt. Tas bija gandrīz pirms mēneša, un neviens nezina, ka vainīgs biju es, tikai jūs abi! Un tagad ari Manets. Un visi, kas sēž mums pietiekami tuvu.

Simmons apmulsis pietvīka, un saruna pieklusa, līdz Lilija atnesa mums dzērienus. Vilema skutens bija tradicionālā akmens kausā. Simmona medalus zeltaini mirgoja augstā glāzē. Man un Manetam Lilija pasniedza koka krūzes.

Manets pasmaidīja. Neatceros, kad pēdējo reizi tiku pasūtījis sountenu, viņš sacīja. Laikam vispār nekad to neesmu pasūtījis.

-    Tu esi vienīgais, kurš redzēts to dzeram, ja neņem vērā Kvoutu, Simmons teica. Kvouts met tos citu pēc cita kā nieku. Reizēm trīs vai četras krūzes vienā vakarā.

Manets paskatījās uz mani zem pinkainajām uzacīm. Šie nezina? viņš jautāja.

Es papurināju galvu un iedzēru malku no savas krūzes, īsti nesaprazdams, vai man pienāktos justies uzjautrinātam vai samulsušam.

Manets piebīdīja savu kausu Simmonam, kurš to pacēla un iedzēra mazu malciņu. Tad viņš sarauca pieri un padzērās vēl. Ūdens?

Manets apstiprinoši pamāja. Vecs staiguļu triks. Tu bordeļa krogā sāc sarunu ar viņu un gribi parādīt, ka neesi tāds kā citi. Tu esi izsmalcinātāks radījums. Tāpēc tu piedāvā izmaksāt viņai dzeramo.

Manets pastiepās pāri galdam un paņēma atpakaļ savu krūzi. Bet viņas ir darbā. Viņas negrib iedzert. Viņas labāk grib naudu. Tāpēc viņas pasūta sountenu, peveretu vai kaut ko tamlīdzīgu. Tu samaksā, viesmīlis atnes viņai ūdeni, un vakarā viņa sadala naudu ar iestādi. Ja meitene labi prot klausīties, viņa bārā var nopelnīt tikpat daudz, cik gultā.

Es viņu pārtraucu. Patiesībā mēs dalām naudu trijās daļās. Trešdaļa iestādei, trešdaļa viesmīlim un trešdaļa man.

-    Tad viņi tevi čakarē! Manets neslēpti paziņoja. Viesmīlim sava daļa ir jāsaņem no iestādes.

-    Es nekad neesmu redzējis, ka tu pasūtītu sountenu “Ankarā”, Simmons teica.

-    Tas droši vien ir Greisdeila medalus! sacīja Vilems. To tu pasūti visu laiku.

-    Bet es ari esmu pasūtījis Greisdeilu! Simmons iebilda. Tas garšoja pēc suslas ar saldiem piķeļiem. Turklāt… Viņa balss aprāvās.

-    Turklāt tas bija dārgāks, nekā tu iedomājies? smīnēdams jautāja Manets. Nav vērts uz to uzķerties nieka alus krūzes dēļ, vai ne?

-Ja es “Ankerā” pasūtu Greisdeila medaļu, viņi zina, ko tas nozīmē, es paskaidroju. Ja es pasūtītu kaut ko tādu, kas vispār neeksistē, mani varētu viegli atkost.

-    Un kā tu visu to zini? Simmons jautāja Manetam.

Manets ieķiķinājās. Vecu suni ar jauniem trikiem nepārsteigsi! viņš atbildēja.

Zāle sāka satumst, un mēs pievērsāmies skatuvei.

*    * *

Pēc tam vakara līksmība sita arvien augstāku vilni. Manets aizgāja vilinošākās takās, bet mēs ar Vilemu un Simmonu enerģiski gādājām, lai uz galdiņa nestāvētu pustukšas glāzes, un atzinīgi mūziķi izmaksāja mums dzērienu pēc dzēriena. Patiesībā pavisam nepiedienīgu daudzumu dzeramā. Daudz vairāk, nekā es būtu uzdrošinājies cerēt.

Es dzēru galvenokārt sountenu, jo uz “Eoliju” šovakar biju atnācis galvenokārt tādēļ, lai iekrātu naudu mācību maksai. Tagad apguvuši šo viltību, ari Vilems un Simmons vairākkārt pasūtīja dzērienus. Par to es jutos divtik pateicīgs, jo citādi būtu spiest nogādāt viņus uz mājām ķerrā.

Beidzot mēs visi trīs jutāmies dzirdējuši pietiekami daudz mūzikas un tenku, un Simmons jutās gana paguris, bez panākumiem lenkdams viesu apkalpotājas.

Pirms devāmies projām, es piegāju aprunāties ar viesmīli zem četrām acīm un izklāstīju viņam atšķirību starp pusi un trešdaļu maksas. Mūsu kaulēšanās beidzās ar veselu talantu un sešiem džotiem manā labā. Lielāko daļu šīs summas bija nodrošinājuši dzērieni, ko vakara gaitā man bija izmaksājuši citi mūziķi.

Sametu monētas makā: kopā trīs talanti.

Mani darījumi bija sagādājuši arī divas tumšā alus pudeles. Kas tad tas? Simmons jautāja, kad es iebīdīju tās lautas futrālī.

-   Brendona alus. Es pārvietoju audekla gabalus, kuros parasti ievīstīju lautu, sakārtodams tos tā, lai pudeles neskartos pie instrumenta.

-    Brendons… Vilems teica, neslēpdams nicinājumu balsī. Tas drīzāk izklausās pēc maizes, nevis pēc alus.

Simmons piekrītoši pamāja ar galvu un sašķobīja seju. Ja gribu dzert, tad gribu dzert, nevis košļāt kumosus.

-    Nav jau tik traki! es aizstāvēdamies teicu. Mazajās Karaļvalstīs to dzer pat grūtas sievietes. Arī Arvils to pieminēja vienā no savām lekcijām. To gatavo no ziedputekšņiem, zivju eļļas un ķiršu kauliņiem. Tur ir visi nepieciešamie uztura elementi.

-     Kvout, mēs taču tevi nenosodām! Vilems ar norūpējušos seju uzlika roku man uz pleca. Ne man, ne Simam nav iebildumu, ja tu esi grūta illiešu sieviete.

Simmons nicīgi nošņaukājās un pēc tam iesmējās par to, ka ir nošņaukājies.

Mēs trijatā nesteidzīgi devāmies atpakaļ uz Universitātes pilsētiņu un drīz nonācām pie augstās Akmens tilta velves. Un, tā kā tuvumā nebija neviena, kas mūs varētu dzirdēt, es Simmonam par prieku nodziedāju “Ēzelīti Džekiju”.

Vilems un Simmons piedienīgi aizklunkuroja līdz savām “Steliņģu” istabām. Taču es nejutos noskaņots uz naktsmiegu un vēl kādu laiku klejoju pa Universitātes pilsētiņas tukšajām ielām, ar patiku elpodams spirgto nakts gaisu.

Pastaigas solī pagāju garām tumšajām aptieku, stikla darbnīcu un grāmatsējēju darbnīcām. Šķērsoju rūpīgi apcirptu zālienu, kas vēdīja tīru, sausu rudens lapu un svaigi pļautas zāles aromātu. Gandrīz visi viesnīcu un krogu logi bija tumši, bet bordeļos vēl spīdēja gaisma.

Maģistru zāles pelēkās akmens sienas mēness gaismā atstaroja sudrabainu mirdzumu. Vientuļa gaisma no ēkas iekštelpām apspīdēja vitrāžas logu, kas atveidoja Tekamu klasiskajā pozā, basām kājām stāvam pie alas ieejas un sarunājamies ar studentu pulciņu.

Pagāju garām “Tīģelim”, kura neskaitāmie skursteņi, gandrīz vairs nekūpēdami, tumši spīgoja uz mēness izgaismoto debesu fona. Pat naktī šī vieta oda pēc amonija un apdegušām puķēm, skābes un spirta; gadsimtu gaitā akmens sienas bija uzsūkušas neskaitāmu smaržu sajaukumu.

Visbeidzot es nonācu pie Arhīviem. Piecstāvu ēka, kurā nebija neviena loga, man atgādināja milzīgu ceļakmeni. Masīvās durvis bija aizvērtas, tomēr ap durvju aiļu es redzēju spraucamies sarkanīgo simpātijas lampu gaismu. Eksāmenu periodā maģistrs Lorrens ļāva piekļūt Arhīviem arī nakts laikā, lai visiem Arkanuma locekļiem dotu iespēju nodoties mācībām tieši tik, cik vajadzīgs. Visiem protams, izņemot vienu.

Devos atpakaļ uz “Ankeru” un redzēju, ka viesnīca ir tumša un klusa. Man bija sētas durvju atslēga, taču es nevēlējos taustīties cauri tumsai, tāpēc devos uz tuvējo šķērsielu. Labā kāja uz lietusūdens mucas, kreisā kāja uz palodzes, kreisā roka pie dzelzs notekcaurules. Klusi uzrāpos līdz trešā stāva logam, ar stieples gabalu atvilku bultu un iekāpu savā istabā.

Tajā valdīja piķa melna tumsa, un es jutos pārāk noguris, lai kāptu lejā meklēt apgaismojumu kamīna oglēs. Tāpēc pastiepu roku pie lampas blakus savai gultai un pieskāros deglim, mazliet notriepdams pirkstus ar eļļu. Pēc tam nomurmināju sasaistes vārdus un jutu, ka manu roku pārņem saltums: ķermeņa siltums aizplūda projām. Kādu brīdi nekas nemainījās, un es pikti savilku pieri, cenzdamies pārvarēt mēreno alkohola miglainību. Aukstums spiedās man rokā arvien dziļāk, un es sajutu drebuļus, tomēr deglis beidzot uzplaiksnīja spožā liesmā.

Tagad man ļoti sala, un es aizvēru logu, pārlaizdams skatienu mazajai istabiņai ar slīpajiem griestiem un šauro gultu. Pats sev par pārsteigumu es aptvēru, ka Civilizācijas Četros Stūros nav nevienas citas vietas, kurā es vēlētos atrasties. Jutos gandrīz vai tā, it kā būtu mājās.

Varbūt jūs tur neredzat neko savādu, taču man šī sajūta bija ļoti neparasta. Tā kā es biju uzaudzis Edema Rū cilts vidū, mājas man nekad nenozīmēja vienu pastāvīgu vietu. Mājas bija vezumu virkne un dziesmas pie apmetnes ugunskura. Kad mana trupa aizgāja bojā, man tas nozīmēja vairāk nekā ģimenes un bērnības draugu zaudējumu. Tajā brīdī līdz zemei nodega visa mana pasaule.

Tagad, kad gandrīz gadu biju pavadījis Universitātē, es sāku justies tā, it kā būtu šai vietai piederīgs. Tā bija savāda sajūta, pieķeršanās konkrētai vietai. Dažā ziņā tā deva mierinājumu, tomēr Rū cilts asinis manī nedeva mieru un dumpīgi pretojās domai, ka es varētu gluži kā augs iesakņoties zemē un tur palikt.

Laizdamies miegā, es sev jautāju, ko par mani šobrīd domātu tēvs.

SEPTĪTĀ NODAĻA . eksāmeni

NĀKAMAJĀ RĪTĀ es ar aukstu ūdeni noskaloju seju un smagi devos lejā pa kāpnēm. “Ankera” kroga zālē nupat sāka pulcēties pirmie apmeklētāji, kuri tīkoja pēc agrīnām pusdienām, un daži sevišķi nomākti studenti, kas vēlējās jau laikus meklēt glābiņu dzēriena kausā.

Joprojām apdullis pēc slikti gulētas nakts, es apsēdos pie sava ierastā stūra galdiņa un sāku bažīgi domāt par gaidāmo eksāmenu.

Kilvins un Elksa Dals mani neuztrauca. Viņu jautājumiem es biju gatavs. To pašu varēju sacīt par Arvilu. Taču visi pārējie maģistri man joprojām bija grūti izdibināmas dažāda līmeņa mīklas.

Katru dimestri ikviens maģistrs izvietoja noteiktu grāmatu izlasi redzamā vietā “Sējumos” Arhīvu lasāmzālē. Tur bija pamatliteratūra, kas jāapgūst zemākā līmeņa E’liriem, un arvien sarežģītāki darbi, kas domāti Re’laru un El’thu tālākai izglītībai. Šīs grāmatas lika saprast, ko maģistri uzskata par vērtīgām zināšanām. Tie bija darbi, kurus tālredzīgs students lasīja pirms eksāmeniem.

Taču es nevarēju ieiet “Sējumos” tāpat kā pārējie. Biju vienīgais students, kurš pēdējo divpadsmit gadu laikā izraidīts no Arhīviem, un visi to zināja. “Sējumi” bija vienīgā labi apgaismotā telpa visā Arhīvu ēkā, un eksāmenu laikā tā vienmēr bija apmeklētāju pārpilna.

Tāpēc es biju spiests meklēt maģistru sacerējumu kopijas, kas glabājās “Krātuvē”. Jūs pabrīnītos, uzzinot, cik vienai grāmatai var būt daudz variāciju. Ja laimējās, grāmata, kuru es atradu, bija identiska tai, kuru maģistrs nolicis “Sējumu” pārskatāmajā plauktā. Biežāk gadījās, ka manis sameklētie darbi bija novecojuši, pārstrādāti vai slikti pārtulkoti.

Dažu pēdējo vakaru laikā biju izlasījis tik daudz, cik vien iespējams, tomēr grāmatu meklēšana paņēma daudz vērtīgā laika, un es joprojām biju nepietiekami sagatavojies.

Kamēr es kavējos šajās drūmajās pārdomās, manu uzmanību piesaistīja Ankera balss: Kvouts sēž, rau, tur, pie tā galdiņa!

Pacēlis skatienu, ieraudzīju pie bāra sēžam nepazīstamu sievieti. Viņa nebija ģērbusies kā studente. Viņai mugurā bija izsmalcināts, vīnsarkans tērps ar gariem svārkiem un piegulošu vidukli un rokās pieskaņoti, tumšsarkani pirkstaiņi, kas sniedzās līdz elkoņiem.

Viņa nesteidzīgām kustībām noslīdēja no augstā bāra soliņa, ar kājām neaizķerdamās svārkos, un, izgājusi cauri ēdamzālei, nostājās pie mana galdiņa. Viņas gaišie mati bija ieveidoti mākslīgās cirtās un lūpas nokrāsotas sulīgi sarkanas. Nespēju iedomāties, kas viņai varētu būt meklējams tādā vietā kā “Ankers”.

-   Vai tu esi tas, kurš salauza roku lecīgajam Ambrozam Džekisam? sieviete jautāja. Viņa runāja aturiešu valodā ar spēcīgu, melodisku Modegas akcentu. Kaut gan tāpēc viņas teiktais bija grūtāk saprotams, es melotu, ja apgalvotu, ka šajā balsī nebija patīkami klausīties. Modegas akcents burtiski izstrāvo seksualitāti.

-    Jā, es atbildēju. Tas nenotika gluži tīšām. Bet es to izdarīju.

-    Tad man tev jāizmaksā dzēriens, viņa teica tādā tonī kā sieviete, kas pieradusi panākt savu.

Es pasmaidīju, vēlēdamies, kaut būtu pamodies mazliet agrāk nekā pirms desmit minūtēm un mana galva būtu kaut cik skaidrāka. Tu nebūsi pirmā, kas man izmaksā dzērienu šī iemesla dēļ, es atklāti sacīju. Ja tiešām gribi tā darīt, es vēlētos Greisdeila medaļu.

Noskatījos, kā viņa pagriežas un aiziet atpakaļ pie bāra letes. Ja viņa tomēr bija studente, tad noteikti jaunpienācēja. Ja viņa būtu ieradusies Universitātē kaut vai pirms nedaudzām dienām, es būtu dzirdējis par viņu no Simmona, kurš ievēroja visas glītākās pilsētiņas meitenes un dedzīgi, bet nemākulīgi pūlējās tās aplidot.

Pēc brīža modegiete atgriezās un, apsēdusies pretī, piebīdīja man pāri galdam koka krūzi. Acīmredzot Ankers tikai pirms brīža bija to nomazgājis, jo viņas vīnsarkanā cimda pirksti satvēriena vietās bija slapji.

Sieviete pacēla savu glāzi ar tumši sarkanu vīnu. Par Ambrozu Džekisu! viņa teica ar piepešu kaismi balsī. Par to, lai viņš iekristu akā un noslīktu!

Es pacēlu krūzi un iedzēru malku, prātodams, vai tuvāko piecdesmit jūdžu apkaimē ir sastopama kāda sieviete, kurai Ambrozs Džekiss nebūtu nodarījis pāri. Neuzkrītoši notrinu plaukstu gar biksēm.

Svešiniece iedzēra prāvu malku vīna un sparīgi nolika glāzi uz galda. Viņas acu zīlītes bija neparasti lielas. Kaut gan vēl bija agra stunda, viņa, šķiet, bija paguvusi jau diezgan daudz iedzert.

Pēkšņi es sajutu muskatrieksta un plūmju aromātu. Paodu savu krūzi, tad paskatījos, vai kāds nav izlaistījis uz galda savu dzeramo. Tomēr nekā tamlīdzīga tuvumā neredzēju.

Pavisam negaidot mana pretī sēdētāja izplūda asarās. Tās nebija klusas, apslāpētas raudas. Tas bija piepeši pārrauts aizsprosts.

Sieviete paskatījās uz savām cimdotajām rokām un papurināja galvu. Novilkusi vienu slapjo pirkstaini, viņa pacēla acis pret mani un šņukstēdama izgrūda duci vārdu modegiešu valodā.

-    Man ļoti žēl, es bezpalīdzīgi teicu, bet es nesaprotu…

Taču sieviete jau bija piecēlusies un atstūmusi krēslu no galda. Susinādama seju, viņa skriešus metās uz durvīm.

Ankers neizpratnē blenza uz mani, stāvēdams aiz bāra letes, un to pašu darīja citi klātesošie.

-   la nebija mana vaina, es teicu, pamādams uz durvju pusi. Viņai vienkārši kaut kas notika!

Es labprāt būtu steidzies sievietei pakaļ, lai kaut kā labotu stāvokli, taču viņa jau bija pazudusi aiz durvīm, un man pēc nepilnas stundas bija jādodas uz eksāmenu. Turklāt, ja es mēģinātu palīdzēt katrai sievietei, kura cietusi no Ambroza laipnības, man vairs neatliktu laika ne ēšanai, ne gulēšanai.

Dīvainā tikšanās laikam tomēr bija darījusi manu galvu mazliet skaidrāku, un es vairs nejutos tik īdzīgs un apdullis pēc slikti gulētās nakts. Nospriedu, ka derētu to izmantot un drīzāk nokratīt no kakla eksāmenu. Agrāk sāksi, agrāk beigsi, mēdza sacīt mans tēvs.

*    * *

Ceļā uz “Dobumu” es apstājos pie tirgotāja ratiem, lai nopirktu zeltaini brūnu gaļas pīrāgu. Zināju, ka mācību maksas dēļ man būtu jātaupa katrs penijs, tomēr viena kārtīga maltīte taču nevarēja jūtami mainīt stāvokli uz vienu vai otru pusi. Pīrāgs bija karsts un stingrs, pildīts ar vistas gaļu, burkāniem un salviju. Gāju tālāk, ēzdams un baudīdams labsajūtu par to, ka esmu nopircis kaut ko tādu, kas man patiešām garšo, nevis apmierinājies ar “Ankera” nejaušajiem pārpalikumiem.

Tiesādams pēdējo kumosu, es sajutu tuvumā mandeļu un medus smaržu. Nopirku palielu devu, kas bija iebērta interesanti darinātā maisiņā no kukurūzas vālītes apvalka. Tas man maksāja četrus drabus, bet es nebiju ēdis mandeles medū vairākus gadus un spriedu, ka augstāks cukura līmenis asinīs eksāmena laikā man nenāktu par ļaunu.

Pagalmā jau stāvēja citi studenti, gaidīdami katrs savu kārtu. Rinda nebija gara, tomēr kaitinoša. Ieraudzīju pazīstamu seju un nostājos blakus jaunai, zaļacainai sievietei, kura jau bija ieņēmusi vietu rindā.

-    Sveika! es teicu. Tevi sauc Amlija, vai ne?

Viņa nervozi paskatījās uz mani un pamāja ar galvu.

-    Es esmu Kvouts, es teicu un viegli paklanījos.

-    Es zinu, kas tu esi, viņa sacīja. Esmu redzējusi tevi Artefakcijā.

-     Pareizāk būtu saukt to par “Frakciju”, es teicu. Pastiepu viņai pretī nopirkto maisiņu. Vai gribi mandeles medū?

Amlija papurināja galvu.

-     Tās ir ļoti garšīgas, es sacīju un vilinoši sakratīju kukurūzas vālītes apvalku.

Viņa stomīgi pastiepa roku un paņēma vienu mandeli.

-    Vai šī ir rinda uz pusdienlaika eksāmeniem? es jautāju, pamādams uz stāvētāju pusi.

Viņa papurināja galvu. Mēs varēsim stāties rindā tikai pēc dažām minūtēm.

-    Cik smieklīgi, ka viņi liek mums tā gaidīt! es teicu. Kā aitām aplokā. Visa šī norise laupa ikvienam dārgo laiku, turklāt tā ir klaji aizskaroša! Pamanīju, ka Amlijas sejā uzzib raižpilna izteiksme. Kas noticis? es apjautājos.

-    Tu vienkārši pārāk skaļi runā, viņa teica, paskatīdamās apkārt.

-     Es tikai nebaidos pateikt to, ko visi citi klusībā domā, es teicu.

-     Visa šī eksāmenu norise ir bezjēdzīga līdz pilnīgam idiotismam! Maģistrs Kilvins zina, uz ko es esmu spējīgs. To zina arī Elksa Dals. Branders par mani nezina vispār neko. Kāpēc lai viņam būtu līdzvērtīga balss, izlemjot manu mācību maksu?

Amlija paraustīja plecus, vairīdamās no mana skatiena.

Es nokodu vēl vienu mandeles gabaliņu un izspļāvu to uz bruģakmeņiem. Fū! Pastiepu plaukstu viņai pretī. Vai tev tās garšo pēc plūmēm?

Amlija uzmeta man izklaidīgu, negribīgu skatienu, bet tad viņas skatiens cieši pievērsās kaut kam mums aiz muguras.

Es pagriezos un ieraudzīju, ka pāri pagalmam uz mūsu pusi nāk Ambrozs. Kā vienmēr, viņš izskatījās itin iespaidīgs ģērbies spodri baltā linā, samtā un brokātā. Galvā viņam bija cepure ar lielu, baltu spalvu pušķi, un tas manī iesvēla gluži nesaprātīgu niknumu. Dīvainā kārtā Ambrozs šoreiz bija viens, bez ierastās izdabātāju un roklaižu svītas.

-     Brīnišķīgi! es teicu, līdzko viņš bija pienācis pietiekami tuvu.

-     Ambroz, tava klātbūtne ir kā sūda glazūra uz sūda kūkas, ko mēs saucam par kārtējo eksāmenu norisi!

Man par izbrīnu, Ambrozs par to tikai pasmaidīja. A, Kvouts! Ari man prieks tevi redzēt.

-    Es šodien iepazinos ar vienu no tavām kādreizējām sirdsdāmām, es teicu. Viņa cīnījās ar smagu emocionālu traumu, ko acīmredzot bija pārcietusi, kad redzēja tevi kailu.

Pēc šiem vārdiem Ambroza seja mazliet apmācās, un es pieliecos tuvāk Amlijai, skatuves čukstā teikdams: Es no drošiem avotiem zinu, ka Ambrozam ir ne vien ļoti maziņš penis, bet viņš turklāt spēj uzbudināties tikai beigta suņa, Gibejas hercoga portreta un puskaila galeru bundzinieka klātbūtnē.

Amlijas sejas izteiksme ledaini sastinga.

Ambrozs paskatījās uz viņu. Es tev ieteiktu iet projām! viņš teica Amlijai. Tev nav nekādas vajadzības klausīties tādas nejēdzības!

Amlija gandrīz skriešus aizskrēja projām.

-              Gods, kam gods pienākas! es teicu, noskatīdamies viņai pakaļ.

-    Neviens labāk par tevi nespēj piespiest sievieti mesties bēgt. Piesitu pirkstus pie neesošas platmales. Tu varētu pasniegt mācību stundas. Varētu apmācīt veselu kursu.

Ambrozs mierīgi stāvēja, pašapzinīgi mādams ar galvu un vērodams mani ar dīvaini īpašniecisku skatienu.

-     Ar šo platmali tu izskaties pēc tāda, kam patīk jauni zēni, es piebildu. Un man ir liela vēlēšanās notriekt to tev no galvas, ja tu pēc iespējas drīzāk nevāksies projām. Es cieši ieskatījos viņam acīs. Starp citu, kā jūtas tava roka?

-    Pašlaik krietni vien labāk, Ambrozs draudzīgi atbildēja. Neizkustēdamies no vietas, viņš to izklaidīgi paberzēja un pasmaidīja.

Es iemetu mutē vēl vienu mandeli, tad saviebos un atkal to izspļāvu.

-    Kas noticis? Ambrozs jautāja. Vai tev negaršo plūmes? Tad, negaidīdams atbildi, viņš pagriezās un devās projām. No viņa sejas nenozuda smaids.

Es nedarīju neko, tikai neizpratnē noskatījos viņam pakaļ, un tas skaidri raksturo manu prāta stāvokli. Pacēlu mandeļu maisiņu pie sejas un dziļi ievilku elpu. Sajutu viegli appelējušas kukurūzas, medus un kanēļa aromātu. Tur nebija ne jausmas no plūmēm vai muskatrieksta. Kā Ambrozs varēja zināt…?

Tad spējā atklāsmes bridi man viss kļuva skaidrs. Tajā pašā mirklī nodimdēja zvans, vēstīdams dienas vidu, un visi, kuriem bija tāda pati plāksnīte kā man, pievienojās garajai rindai, kas stiepās pāri pagalmam. Bija pienācis mans eksāmena laiks.

Es metos projām no pagalma, cik ātri vien kājas nesa.

*    * *

Palicis gluži bez elpas pēc skrējiena līdz “Steliņģu” trešajam stāvam, es drudžaini dauzīju pa istabas durvīm. Simmon! es saucu. Atver durvis un atsaucies!

Gaiteni atvērās vairākas durvis, un istabu iemītnieki neizpratnē raudzījās mani. Viena no izbāztajām galvām ar izspūrušiem smilškrāsas matiem piederēja Simmonam. Kvout? viņš noprasīja. Ko tu dari? Tās taču vispār nav manas durvis!

Es pieskrēju klāt, iegrūdu viņu istabā un aizvēru durvis no iekšpuses.

-    Simmon! Ambrozs mani sazāļoja! Es jūtu, ka man galvā kaut kas nav kārtībā, bet nesaprotu, kas notiek!

Simmons pasmīnēja. Es biju domājis, ka… Viņš aprāvās, neticīgi blenzdams uz mani. Ko tu dari? Nespļauj uz manas grīdas!

-    Man mutē ir dīvaina garša, es paskaidroju.

-   Nav svarīgi! viņš pikti atcirta, izskatīdamies gluži apstulbis. Kas tev uznācis? Šķūni esi dzimis, vai?

Es spēcīgi iesitu viņam pa seju ar plaukstu, un viņš atmuguriski aizstreipuļoja līdz sienai. Jā, es patiešām esmu dzimis šķūnī! es drūmi izgrūdu. Vai tev kaut kas nepatīk?

Simmons stāvēja, ar vienu roku atbalstījies pret sienu, otru piespiedis pie vaiga, uz kura pletās arvien sārtāks laukums. Viņa seja pauda grūti aprakstāmu pārsteigumu. Dieva dēļ, kas ar tevi notiek?

-     Nekas nenotiek! es atbildēju. Tikai tev derētu uzmanīt savu toni! Tu man patīc, bet tas vien, ka man nav bagātu vecāku, nenozīmē, ka tu būtu kaut mata tiesu labāks par mani! Es saraucu pieri un nospļāvos vēlreiz. Fū, cik pretīgs, ciest nevaru muskatriekstu! Jau kopš bērnu dienām.

Simmona sejā atplaiksnīja piepeša atskārsme. Tā garša tev mutē… viņš teica. Vai tā atgādina plūmes ar garšvielām?

Es pamāju ar galvu. Kaut kas izcili riebīgs!

-    Pie Dieva pelniem! Simmons klusi izmeta, un viņa balsi skanēja drūma nopietnība. Tā ir. Tu nemaldies. Tu esi sazāļots. Es zinu, kas tas ir. Viņš aprāvās un noskatījās, kā es pagriežos un dodos uz durvīm. Ko tu dari?

-    Eju nogalināt Ambrozu, es teicu. Par to, ka viņš mani saindēja.

-   Tā nav inde. Tā ir… Viņš spēji apklusa, tad turpināja rāmā, nosvērtā balsī: Kur tu dabūji to nazi?

-    Es to nēsāju piesaitētu pie kājas, zem biksēm, es atbildēju. Ārkārtas vajadzībai.

Simmons dziļi ievilka elpu un sparīgi to izpūta. Vai tu varētu ļaut man mirkli kaut ko paskaidrot, pirms ej nogalināt Ambrozu?

Es paraustīju plecus. Labi.

-    Varbūt tu varētu apsēsties, kamēr mēs runājam? Viņš pamāja uz krēslu.

Es nopūtos un apsēdos. Lai notiek! Bet nerunā gari! Man drīz jābūt eksāmenā.

Simmons rāmi pamāja ar galvu un apsēdās uz gultas malas man pretī. Tu taču zini, kā ir, kad cilvēks piedzeras un sadomā darīt kaut ko stulbu? Un viņu no tā nevar atrunāt, kaut gan skaidri redzams, ka tā ir nejēdzība?

Es iesmējos. Tā kā toreiz pie “Eolijas”, kad tu gribēji bužināties ap to artisti un apvēmi viņas zirgu?

Viņš apstiprinoši pamāja. Tieši tā! Un alķīmiķi spēj pagatavot vielas, kas iedarbojas līdzīgi, tikai to iespaids ir krietni spēcīgāks.

Es papurināju galvu. Es nepavisam nejūtos piedzēries. Mana galva ir pilnīgi skaidra.

Simmons vēlreiz piekrītoši pamāja. Tās vielas nerada dzēruma sajūtu, viņš teica. Līdzība ir tikai vienā ziņā. Nav reiboņa, nav gurduma. Ir tikai tieksme darīt kaut ko muļķīgu.

Es brīdi pārdomāju viņa vārdus. Nē, tas nevar būt! es sacīju.

-     Man nav nekādas vēlēšanās darīt kaut ko muļķīgu.

-    To ir iespējams pārbaudīt, Simmons teica. Vai tu pašlaik vari iedomāties kaut ko tādu, kas tev liktos muļķīgi darīts?

Es kavējos domās, izklaidīgi sizdams ar naža asmeni pa zābaka malu.

-    Muļķīgi būtu, teiksim… es iesāku un apklusu.

Kādu laiku sēdēju prātodams. Simmons gaidoši lūkojās uz mani.

-    …lēkt lejā no jumta? Mana balss izskanēja ar kāpjošu intonāciju, itin kā uzdodot jautājumu.

Simmons klusēja. Viņš nenovērsa acis no manis.

-    Laikam es saprotu, kur ir problēma, es lēni teicu. Šķiet, ka man nav nekādu uzvedības bremžu.

Simmons atviegloti pasmaidīja un uzmundrinoši pamāja ar galvu.

-     Pilnīgi pareizi! Visas tavas aiztures ir nolikvidētas tik meistarīgi, ka tu to pat neapzinies. Bet citādā ziņā tavs prāts nav mainījies. Tu stingri stāvi uz kājām, spēj skaidri runāt un sakarīgi domāt.

-   Tu runā ar mani no tēvišķiem augstumiem, es teicu, pavērsdams nazi pret viņu. Nedari tā!

Simmons sarāvās. Labs ir. Vai tu vari iedomāties kādu risinājumu šai problēmai?

-    Protams. Man ir vajadzīgs kāds uzvedības regulētājs. Tev vajadzēs būt par manu kompasu, jo tavas aiztures joprojām ir savā vietā.

-     Es domāju tieši to pašu, viņš teica. Tātad tu man uzticēsies?

Es piekrītoši pamāju. Tikai ne tur, kur darīšana ar sievietēm. Attiecībā uz sievietēm tu esi idiots. Paņēmu no galda glāzi ar ūdeni un izskaloju muti, spļaudams uz grīdas.

Simmons nevarīgi pasmaidīja. Nu labi! Pirmkārt, tu nedrīksti iet un nogalināt Ambrozu.

Es vilcinājos. Vai tu esi pārliecināts?

-    Pilnīgi pārliecināts. Patiesībā gandrīz viss, ko tu sagribētu darīt ar šo savu nazi, būtu aplami. Tev derētu atdot to man.

Paraustīju plecus, pamētāju nazi plaukstā un pastiepu viņam pašdarināto ādas spalu.

Simmons izskatījās pārsteigts, bet paņēma nazi. Žēlīgais Tehlu! viņš izmeta, smagi nopūtās un nolika to uz gultas. Paldies!

-   Vai tā būtu galējība? es jautāju un vēlreiz izskaloju muti. Mums laikam derētu sakārtot visas izdarības pa noteiktiem līmeņiem. Kā desmit punktu vērtējumā.

-    Viens punkts: tu spļauj uz manas grīdas, viņš sacīja.

-    Ā! Piedod! es teicu un noliku glāzi atpakaļ uz galda.

-    Viss kārtībā, Simmons nevērīgi atmeta.

-    Vai “viens” ir augsts vai zems līmenis? es noprasīju.

-    Zems, viņš atbildēja. Nogalināt Ambrozu būtu desmit punkti. Simmons brīdi klusēja. Nu, varbūt astoņi. Viņš neveikli sagrozījās.

-    Vai septiņi.

-     Tiešām? es pārjautāju. Tik daudz? Nu labi! Es saliecos uz priekšu. Tev jādod man daži padomi par eksāmenu. Man pēc iespējas drīzāk jāatgriežas rindā.

Simmons enerģiski papurināja galvu. Nē. Tas būtu pavisam aplami. Astoņi punkti.

-    Tiešām?

-    Tiešām, viņš apstiprināja. Tā ir smalki niansēta sociāla situācija. Tur pārāk daudz kas var sarežģīties.

-    Bet ja…

Simmons nopūtās un atbīdīja no acīm gaišo matu šķipsnas. Vai es esmu tavs kompass vai ne? Ja man viss būs jāatkārto vairākas reizes, lai piedabūtu tevi klausīties, tas kļūs ļoti apgrūtinoši.

Es bridi domāju. Tev taisnība, ja es patiešām varu pastrādāt kaut ko bīstamu. Paskatījos visapkārt. Cik ilgi tas vilksies?

-     Ne ilgāk par astoņām stundām. Viņš pavēra muti, gribēdams turpināt, bet atkal apklusa.

-    Ko? es iesaucos.

Simmons nopūtās. Ir iespējamas blakusparādibas. Tas ir lipīds, tātad kādu laiku paliks tavā organismā. Var gadīties, ka stress, spēcīgas emocijas vai piepūle izraisa īslaicīgas atkārtotas izpausmes… Viņš itin kā vainīgi paskatījās uz mani. Kaut kas līdzīgs tavu pašreizējo sajūtu atbalsīm.

-   Par to varēšu raizēties vēlāk, es teicu un pastiepu roku. Dod man savu izlozes plāksnīti! Tu vari iet uz eksāmenu tagad. Es iešu tavā vietā.

Simmons bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Es jau nokārtoju, viņš paskaidroja.

-     Pie Tehlu pupiem! es nolamājos. Nu labi! Ej, pasauc Felu!

Viņš enerģiski savēcināja rokas. Nē! Nē, nē, nē! Desmit punktu!

Es iesmējos. Ne jau tāpēc! Viņa izlozēja Ugunskura dienu, pēcpusdienas laiku.

-    Tu domā, ka viņa ar tevi mainīsies?

-    Viņa jau piedāvājās.

Simmons piecēlās. Iešu viņu sameklēt.

-    Es palikšu tepat, es teicu.

Simmons dedzīgi piekrita un pārlaida nervozu skatienu istabai. Visdrošāk būtu, ja tu neko nedarītu, kamēr esmu projām, viņš teica, atvērdams durvis. Sēdi virsū plaukstām un gaidi, kad būšu atpakaļ!

*    * *

Simmons bija projām tikai piecas minūtes, un tas droši vien bija labi.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Tas esmu es! aiz tām atskanēja Simmona balss. Vai tev tur iekšā viss ir kārtībā?

-    Vai zini, kas ir dīvaini? es jautāju cauri durvīm. Kamēr tu biji projām, es centos izgudrot kaut ko jocīgu, ko varētu darīt, bet man nekas nenāca prātā. Es pārlaidu skatienu istabai. Tas laikam nozīmē, ka humors sakņojas sociāli nepieņemamā uzvedībā. Es nevaru neko nostrādāt, jo nesaprotu, kas ir sociāli nepieņemams. Man viss šķiet vienāds.

-     Varbūt tur ir sava jēga, Simmons teica un tad noprasīja: Bet vai tu kaut ko tomēr darīji?

-    Nē, es atbildēju. Nolēmu uzvesties labi. Vai tu atradi Felu?

-    Jā. Viņa ir šeit. Bet, pirms mēs ejam iekšā, tev jāapsola, ka neko nedarīsi, iepriekš nepajautājis man. Norunāts?

Es iesmējos. Norunāts! Tikai neliec man viņas klātbūtnē darīt kaut ko muļķīgu!

-    Apsolu, Simmons teica. Tagad apsēdies! Drošības dēļ.

-    Bet es jau sēžu, es atbildēju.

Simmons atvēra durvis. Fela stāvēja aizmugurē, raudzīdamās viņam pār plecu.

-    Sveika, Fela! es teicu. Mums jāapmainās ar eksāmenu laikiem.

-     Pirmkārt, sacīja Simmons, tev derētu uzvilkt atpakaļ kreklu. Apmēram divi punkti.

-    Ā! es izmetu. Piedošanu! Man kļuva karsti.

-    Tu varēji atvērt logu.

-    Man šķita, ka būs drošāk, ja pēc iespējas mazāk pieskaršos jebkādiem priekšmetiem, es teicu.

Simmons izbrīnā savilka uzacis. Patiesībā tā ir laba doma. Tikai šajā gadījumā tā aizveda tevi mazliet aplamā virzienā.

-    Ak mūžs! no gaiteņa atskanēja Felas balss. Vai viņš runā nopietni?

-    Pilnīgi nopietni, Simmons atbildēja. Vai zini, ko es teikšu? Tev būtu drošāk palikt ārpusē.

Es uzrāvu mugurā kreklu. Esmu apģērbies! Un varu kaut vai sēdēt sev uz plaukstām, ja tā tu jutīsies labāk. Izdarīju teikto un pabāzu plaukstas zem sevis.

Simmons ielaida Felu istabā un aizvēra durvis.

-     Fela, tu izskaties satriecoši! es teicu. Es atdotu visu naudu, kas ir manā makā, lai divas minūtes redzētu tevi kailu. Atdotu visu, kas man pieder. Tikai lautu ne.

Grūti pateikt, kurš no viņiem pietvīka tumšāk. Man šķiet, ka tas bija Simmons.

-    Laikam tā nevajadzēja teikt, vai ne? es jautāju.

-    Nevajadzēja gan, Simmons atbildēja. Pieci punkti.

-    Bet tur nav nekādas jēgas! es teicu. Gleznās ir daudz kailu sieviešu. Un cilvēki taču pērk gleznas, vai ne. Sievietes pozē gleznotājiem.

Simmons pamāja ar galvu. Taisnība. Tomēr paklausies! Pasēdi kādu brīdi mierīgi, neko nedari un nerunā! Labi?

Es piekrītoši pamāju.

-    Es nespēju noticēt! sacīja Fela, un pietvīkums pamazām pazuda no viņas vaigiem. Man tā vien gribas domāt, ka jūs abi cenšaties izstrādāt ar mani kādu sevišķi izsmalcinātu joku.

-    Kaut tā būtu! Simmons atbildēja. Šī viela ir ļoti bīstama.

-    Kā viņš var atcerēties gleznas ar kailām sievietēm, bet nespēj paturēt prātā, ka publiskā vietā nedrīkst novilkt kreklu? nenovērsdama acis no manis, Fela jautāja Simmonam.

-     Man tas vienkārši nelikās svarīgi, es paskaidroju. Kad mani pēra, es arī novilku kreklu. Tas notika publiskā vietā. Cik savādi, ka tāds nieks var izraisīt nepatikšanas.

-    Vai tu saproti, kas notiktu, ja tu uzbruktu Ambrozam ar nazi? Simmons jautāja.

Es īsu bridi domāju. Tas bija tikpat kā atcerēties, ko pirms mēneša esmu ēdis brokastis. Droši vien mani tiesātu, es lēni sacīju, un daudzi steigtos man izmaksāt dzeramo.

Fela apslāpēti iesmējās, aizsegusi muti ar roku.

-    Un ko tu teiksi par tādu salīdzinājumu? Simmons jautāja. Kas būtu sliktāk: nozagt pīrāgu vai nogalināt Ambrozu?

Es sasprindzināju domas. Gaļas pīrāgu vai augļu pīrāgu?

-    Ak mūžs! Fela ievaidējās, elpai ķeroties. Tas ir… Viņa papurināja galvu. Man šermuļi skrien pār kauliem!

Simmons piekrītoši pamāja. Tas ir atbaidošs alķīmijas meistarojums. Sedatīva paveids, ko sauc par “plūmju miksli”. Tas nav pat jānorij. Iesūcas taisnā ceļā caur ādu.

Fela paskatījās uz viņu. Kā tu visu to zini?

Simmons bāli pasmaidīja. Mandrags runā par to katrā savā alķīmijas nodarbībā. Esmu dzirdējis šo stāstu jau reizes desmit. Tas ir viņa iecienītais piemērs alķīmijas ļaunprātīgam izmantojumam. Pirms piecdesmit gadiem kāds alķīmiķis tādā veidā sabojāja dzīvi diviem Aturas valdības ierēdņiem. Viņu pieķēra tikai tāpēc, ka kāzu ceremonijas laikā kāda grāfiene sāka trakot, nogalināja duci cilvēku un…

Simmons apklusa un papurināja galvu. Vai nav vienalga? Tas draņķis ir briesmīgs. Sekas bija tik atbaidošas, ka alķīmiķa mīļākā pati nodeva viņu sardzei.

-    Ceru, ka viņš saņēma pēc nopelniem.

-     Ar uzviju, Simmons drūmi atbildēja. Lieta tāda, ka šī viela uz dažādiem cilvēkiem iedarbojas mazliet atšķirīgi. Tā ne tikai likvidē aiztures. Tā spēcīgi sakāpina emocijas. Slēptu vēlmju izlaušanās kopā ar dīvainu selektīvās atmiņas veidu nozīmē kaut ko līdzīgu morālai amnēzijai.

-    Man nekas nekait! es teicu. Īstenībā es jūtos pat ļoti labi. Bet es raizējos par eksāmenu.

Simmons noplātīja rokas. Nu, redzi? Viņš atceras eksāmenu. Tas viņam ir svarīgs. Bet citas lietas… vienkārši pazūd.

-    Vai tam ir kāds pretlīdzeklis? Fela nervozi jautāja. Varbūt vajadzētu aizvest viņu uz “Mediķu”?

Simmons rādīja bažīgu seju. Diezin vai. Viņi tur var izmēģināt caurejas līdzekli, bet galvenais nav izskalot no viņa kādu vielu. Alķīmija darbojas citādi. Viņš ir neiegrožotu principu varā. Tos nevar vienkārši izvadīt ārā kā ofalu vai dzīvsudrabu.

-   Caurejas līdzeklis mani nesajūsmina, es piebildu. Tas ir, ja manai balsij šeit vispār ir kāda nozīme.

-    Un pastāv iespēja, ka viņi nodomās: Kvouts ir nojūdzies pēc eksāmenu stresa, Simmons sacīja Felai. Tas katru dimestri notiek ar vairākiem studentiem. Iespundēs viņu “Patvērumā”, līdz pārliecināsies…

Es pielēcu kājās, sažņaudzis plaukstas dūrēs. Drīzāk viņi sagriezīs mani gabalos nekā iebāzīs “Patvērumā”! es saniknots iesaucos. Pat uz vienu stundu ne! Pat uz minūti ne!

Simmons nobālēja un pakāpās soli atpakaļ, kā aizstāvēdamies pacēlis rokas ar izvērstām plaukstām. Tomēr viņa balss bija noteikta un mierīga.

-    Kvout, es tev saku trīs reizes: mitējies!

Es mitējos. Fela vēroja mani platām, izbiedētām acīm.

Simmons apņēmīgi turpināja: Kvout, es tev saku trīs reizes: apsēdies!

Es apsēdos.

Fela, stāvēdama Simmonam aiz muguras, pārsteigta raudzījās uz viņu.

-    Paldies! Simmons galanti teica un nolaida rokas. Es piekrītu. “Mediķa” tev nebūtu labākā vieta. Mēs varam šito pārlaist tepat.

-    Tas jau izklausās labāk, es atzinu.

-    Pat tad, ja “Medikā” viss ietu gludi, Simmons piebilda, jārēķinās ar to, ka tu vairāk nekā parasti gribēsi izteikt savas domas. Viņš savilka lūpu kaktiņus sājā smaidā. Noslēpumi ir civilizācijas pamatakmens, un es zinu, ka tev to ir drusku vairāk nekā citiem ļaudīm.

-    Nedomāju vis, ka man ir kādi noslēpumi, es teicu.

Simmons un Fela vienlaikus skaļi iesmējās. Šķiet, ka tu tikko apstiprināji Simmona vārdus, Fela teica. Es droši zinu, ka tev ir vismaz daži noslēpumi.

-    Es arī zinu, piebilda Simmons.

-    Tu esi mans pārbaudes akmens, es teicu un paraustīju plecus. Pēc tam uzsmaidīju Felai un izvilku naudas maku.

Simmons papurināja galvu. Nē, nē, nē! Es tev jau teicu. Redzēt viņu kailu pašlaik būtu sliktākais, kas ar tevi var notikt.

Felas acis savilkās mazliet šaurākas.

-    Kas noticis? es noprasīju. Vai tu baidies, ka es nogāzīšu viņu zemē un izvarošu? Es iesmējos.

Simmons paskatījās uz mani. Tu esi pārliecināts, ka ne?

-    Protams, ne! es atmetu.

Viņš palūkojās uz Felu un pēc tam atkal uz mani. Vai vari pateikt, kāpēc? viņš ziņkāri jautāja.

Es bridi domāju. Tāpēc, ka… Tad apklusu un papurināju galvu.

-    Tas… es vienkārši nevaru. Zinu, ka nevaru apēst akmeni vai iziet cauri sienai. Tas ir līdzīgi.

Es saspringti sakopoju domas, un man sāka reibt galva. Piespiedu vienu plaukstu pie acīm un centos nepievērst uzmanību pēkšņajam līdzsvara zudumam. Lūdzu, saki, ka man ir taisnība! es teicu, sajuzdams piepešas bailes. Es taču nevaru apēst akmeni, vai ne?

-    Taisnība, Fela teica. Tu to nevari.

Es pārstāju rakņāties prāta iekšienē un meklēt atbildes, un dīvainais reibonis atkāpās.

Simmons nemitējās mani cieši vērot. Gribētos zināt, ko tas nozīmēja, viņš teica.

-    Man ir diezgan droša nojauta, Fela klusi nomurmināja.

Es izvilku no maka savu ziloņkaula krāsas plāksnīti ar eksāmena laiku. Gribēju tikai samainīt laikus, es teicu. Ja tu patiešām neparko negribi, lai es redzu tevi kailu. Pasvārstīju maku otrā rokā un sastapu Felas skatienu. Sims teica, ka tas esot slikti, bet attiecībā uz sievietēm viņš ir idiots. Varbūt pašlaik man galva nav gluži tik skaidra, kā es vēlētos, bet to es atceros pavisam noteikti.

*    * *

Pēc četrām stundām mani aiztures procesi sāka atjaunoties, un vēl divas stundas vēlāk viss bija atgriezies vietā. Simmons visu dienu pavadīja kopā ar mani, bija pacietīgs kā priesteris un nemitīgi skaidroja: nē, man nevajag doties pirkt pudeli brendija. Nē, man nevajag iet un spert sunim, kas rej ārā uz ielas. Nē, man nevajag iet uz Imri un meklēt Dennu. Nē. Trīs reizes nē.

Līdz saulrieta stundai es biju atguvis savu parasto, nosacīti morālo patību. Iepriekš sīki un pamatīgi pārliecinājies par stāvokli, Simmons pavadīja mani līdz Ankera viesnīcai un lika man zvērēt pie mātes piena, ka līdz rītam es neiziešu no savas istabas. Es zvērēju.

Tomēr viss vēl nebija kārtībā. Manas emocijas joprojām sita augstu vilni, un es aizsvilos par katru mazāko nieku. Vēl ļaunāk: mana atmiņa bija nevis vienkārši atgriezusies agrākajā līmeni, bet kļuvusi ļoti spilgta un nevaldāma.

Būdams kopā ar Simmonu, es biju juties krietni labāk. Viņa klātbūtne patīkami nomierināja un pavērsa domas citā virzienā. Taču, palicis viens savā mazajā viesnīcas jumtistabā, es drīz nokļuvu atmiņu gūstā. Šķita, ka mans prāts apņēmies pārcilāt un no jauna izjust ikvienu sāpīgo brīdi, ko biju piedzīvojis.

Jūs varētu domāt, ka visļaunākās atmiņas saistījās ar dienu, kad bojā gāja mana trupa. Atmiņas par brīdi, kad atgriezos apmetnē un ieraudzīju visu degam liesmās. Par manu vecāku nedabiskajiem ķermeņu apveidiem zilganajā vakara krēslā. Par gruzdoša brezenta, asiņu un degošu matu smaku. Atmiņas par tiem, kas viņus bija nonāvējuši. Par čandriāniem. Par vīrieti, kurš runāja ar mani, visu laiku smīnēdams. Par Ogli.

Hs bija smagas atmiņas, tomēr gadu gaitā es tajās biju atgriezies un kavējies tik daudz reižu, ka to skaudrums bija gandrīz notrulinājies. Es atcerējos Haliaksa balss toni un tembru tikpat skaidri kā sava tēva balsi. Bez jebkādas piepūles varēju atsaukt atmiņā Ogles seju. Viņa nevainojamos, smaidā atsegtos zobus. Viņa baltos, cirtainos matus. Viņa acis, melnas kā ogles, kā tintes lāses. Viņa balsi, kas skanēja salti kā ziemas spelgonis: Kāda vecāki šeit dziedāja pilnīgi nepieļaujamas dziesmas.

Jūs varētu domāt, ka tās bija manas visļaunākās atmiņas. Tomēr jūs maldītos.

Nē. Vissāpīgākās atmiņas bija tās, kas saistījās ar maniem zēna gadiem. Atmiņas par ratu nesteidzīgo ripojumu un zvārošanos, kamēr tēvs nepiespiesti turēja grožus un es sēdēju līdzās. Par to, kā viņš uzlika roku man uz pleca, mācīdams pareizi nostāties uz skatuves, lai augums bez vārdiem teiktu: lepns, skumjš vai bikls. Par viņa pirkstiem, kas virzīja manējos pār lautas stīgām.

Atmiņas par māti, kas bužināja manus matus. Par viņas roku apskāvienu. Par to, cik cieši mana galva piekļāvās viņas kakla izliekumam. Par vakariem pie ugunskura, kad sēdēju, ieritinājies viņai klēpī, juzdamies miegains, laimīgs un drošs.

Tās bija vissmagākās atmiņas. Dārgas un nedziestoši skaidras. Skaudras un asas kā stikla drumslas mutē. Es gulēju gultā, sarāvies drebošā kamolā, nespēdams aizmigt, nespēdams pievērst domas nekam citam, nespēdams atvairīt atmiņu ainas. Atkal. Un atkal. Un atkal.

Tad pēkšņi pie loga atskanēja kluss klauvējiens. Tas bija tik niecīgs, ka es ievēroju to tikai pēc tam, kad tas bija apklusis. Pēc tam aiz muguras dzirdēju atslīdam loga aizbīdni.

-    Kvout? klusi atskanēja Auri balss.

Es sakodu zobus, lai apvaldītu šņukstus, un centos gulēt pēc iespējas nekustīgi, lai viņa nodomātu, ka esmu aizmidzis un dotos projām.

-     Kvout? viņa iesaucās vēlreiz. Es tev atnesu… Brīdi iestājās klusums, un tad viņa'izdvesa: Ai!

Dzirdēju aiz muguras klusus soļus. Mēnesgaismā uz sienas parādījās viņas sīciņā ēna: Auri pa logu iekāpa istabā. Gulta viegli nodrebēja, viņai apsēžoties man blakus.

Manai sejai pieskārās maza, vēsa plauksta.

-     Būs labi! viņa teica. Nāc tuvāk!

Es sāku klusi raudāt, un viņa saudzīgi atraisīja mezglu, par ko bija pārvērties mans ķermenis, un ielika manu galvu sev klēpī. Klusi murminādama, viņa atglauda matus man no pieres, un es jutu viņas plaukstu vēsumu pie savas karstās sejas.

-    Es zinu, viņa teica. Dažreiz ir grūti, vai ne?

Auri maigi glāstīja manus matus, un es raudāju arvien nevaldāmāk. Nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi biju izjutis mīlošas rokas pieskārienu.

-    Es zinu, viņa teica. Tev uz sirds guļ akmens, un reizēm tas ir tik smags, ka nav iespējams palīdzēt. Bet tāpēc tev nav jābūt vienam. Tev vajadzēja atnākt pie manis. Es saprotu.

Mans augums saspringti savilkās, un pēkšņi mutē atkal ieplūda plūmju garša. Man viņas pietrūkst, es teicu, pat neaptverdams, ka esmu ierunājies. Tad aprāvos, iekams biju pateicis vairāk. Sakodu zobus un neganti sapurināju galvu kā zirgs, kas cīnās ar grožiem.

-    Tu droši vari to teikt, Auri maigi sacīja.

Es vēlreiz papurināju galvu, vēlreiz sajutu plūmju garšu, un piepeši vārdi sāka nevaldāmā straumē lauzties uz āru. Viņa teica, ka dziedāt es esot sācis agrāk nekā runāt. Turēdama mani rokās, viņa parasti esot kaut ko dungojusi. Ne jau dziesmu. Tikai lejupejošu tercu. Tikai kaut ko rāmu un mierinošu. Un kādu dienu, kad viņa nēsājusi mani pa nometni, es esot sācis to atkārtot. Divas oktāvas augstāk. Sīku, spiedzīgu tercu. Viņa teica, ka tā bijusi mana pirmā dziesma. Mēs daudz reižu to dziedājām viens otram. Gadiem ilgi. Man aizžņaudzās balss, un es sakodu zobus.

-    Tu vari runāt, Auri klusi teica. Tā būs labāk.

-    Es viņu nekad vairs neredzēšu, es aizžņaugtā balsī izgrūdu. Pēc tam sāku neapvaldīti un nevaldāmi raudāt.

-    Būs labi, Auri teica. Es esmu šeit. Tu esi drošībā.

ASTOTĀ NODAĻA . jautājumi

VAIRĀKAS NĀKAMĀS dienas bija nepatīkamas un neauglīgas.

Felas izlozētais eksāmena laiks bija pašās dienkopas beigās, tāpēc es centos pēc iespējas lietderīgi izmantot iegūto laiku. Mēģināju šo to pagatavot “Frakcijā”, bet, grebdams uz dūmeņa caurules rūnas, pēkšņi sabruku un izplūdu asarās, un biju spiests atgriezties savā istabā. Es nekādi nespēju sakopot nepieciešamo Alaru, turklāt neparko negribēju pieļaut, lai citi domātu, ka eksāmenu laika pārpūle man satricinājusi veselo saprātu.

Vēlāk vakarā, kad mēģināju pa šauro tuneli iekļūt Arhīvos, atkal sajutu mutē plūmju garšu, un mani sagrāba neprātīgas bailes no tumsas un šauras telpas. Par laimi, biju paspējis pavirzīties uz priekšu tikai dažas pēdas, bet tik un tā gandrīz dabūju smadzeņu satricinājumu, paniski rāpdamies atpakaļ, un pret akmeņiem noskrāpēju plaukstas līdz asinīm.

Tā nu nākamās divas dienas es pavadīju, izlikdamies slims un kavēdamies savā mazajā istabiņā. Spēlēju lautu, cīnījos ar murgainiem sapņiem un domāju tumšas domas par Ambrozu.

*    * *

Kad nokāpu lejā, Ankers slaucīja bāra leti. Vai jūties labāk? viņš apvaicājās.

-    Jā, drusku labāk, es atbildēju. Iepriekšējā dienā biju piedzīvojas tikai divus plūmju garšas uzplūdus, un tie bija pavisam īsi. Turklāt man bija izdevies visu nakti nogulēt miegā. Šķita, ka ļaunākais palicis aiz muguras.

-    Vai gribi ēst?

Es papurināju galvu. Man šodien ir eksāmens.

Ankers sarauca pieri. Tad tev noteikti kaut kas jāapēd. Kaut vai ābols. Bridi parosījies, viņš nolika uz bāra letes māla krūzi un masīvu krūku. Iedzer arī kādu drusciņu piena! Man tas jāizlieto, kamēr nav saskābis. Sasodītais dzesētājs pirms pāris dienām sagāja čupā. Tas krāms man izmaksāja trīs talantus! Es tak zināju, ka nevajag tērēt naudu, ja ledus apkārtnē ir tik lēts.

Es pārliecos pāri letei un paskatījos uz garo koka kasti, kas gulēja krūžu un pudeļu ielenkumā. Varbūt es varētu uzmest tam aci, es piedāvājos.

Ankers izbrīnījies savilka uzacis. Vai tu domā, ka vari ar to kaut ko izdarīt?

-    Varu paskatīties, es teicu. Ja vaina ir vienkārša, varbūt es varu to salabot.

Ankers paraustīja plecus. Tādam, kāds tas ir, neko sliktāku jau nenodarīsi. Noslaucījis rokas priekšautā, viņš pamāja, aicinādams mani aiz letes. Kamēr tu skaties, uzsitīšu uz pannas pārīti olu. Tās arī ilgi vairs nevar glabāt. Atvēris gareno kasti, viņš izņēma vairākas olas un devās atpakaļ uz virtuvi.

Apgāju apkārt bāra letei un pietupos, lai apskatītu dzesētāju. Tā bija akmens plāksnēm izklāta kaste mērena čemodāna lielumā. Jebkurā vietā ārpus Universitātes tāds darinājums būtu artefakcijas brīnums, greznuma priekšmets. Turpretī šeit, kur dzesētājs nozīmēja viegli pieejamu ikdienas priekšmetu, tas bija tikai mulsinošs krāms, kas atteicies pienācīgi darboties.

Īstenībā tas bija ļoti vienkāršs artefakcijas darinājums. Tajā nebija nekādu kustīgo daļu, tikai divas plakanas skārda joslas ar sigaldrijas pārklājumu, kas virzīja siltumu no viena metāla joslas gala uz otru. Būtībā nekas vairāk kā lēns, visai neefektīvs siltuma sifons.

Noliecos zemāk un piespiedu pirkstus pie skārda plātnēm. Josla labajā pusē bija silta, tātad iekšdaļai vajadzētu saņemt atbilstošu vēsumu. Taču plāksne kreisajā pusē bija tikai istabas temperatūrā. Pastiepos tuvāk papētīt sigaldrijas zīmes un pamanīju skārdā dziļu švīku, kas stiepās pāri divām rūnām.

Tas visu izskaidroja. Sigaldrijas zīmes daudzējādā ziņā ir līdzīgas teikumam. Ja no tā izrauj dažus vārdus, pārējais zaudē jēgu. Pareizāk būtu sacīt: parasti zaudē jēgu. Reizēm sabojāta sigaldrija var sagādāt lielas nepatikšanas. Saraucis pieri, es pētīju metāla joslu. Šis artefakcijas darinājums bija nostrādāts diezgan pavirši. Rūnām vajadzēja atrasties joslas iekšpusē, kur tās nebūtu iespējams sabojāt.

Pārmeklējis plauktus un atvilktnes, es atradu sen nelietotu ledus cirtni un, uzmanīgi klaudzinot, iezīmēju abu bojāto rūnu aprises mīkstajā skārda virsmā. Pēc tam sakopoju uzmanību un ar naža asmeni iegravēju tās uz biezās metāla plāksnes.

No virtuves iznāca Ankers, nesdams šķīvi ar olām un tomātiem.

-    Tagad tam vajadzētu darboties, es teicu. Sāku ēst tīrās pieklājības labad, taču drīz aptvēru, ka patiešām jūtos izsalcis.

Ankers apskatīja kasti un pacilāja vāku. Tik vienkārši?

-     Tāpat kā viss cits, es sacīju, neiztukšojis muti. Vienkārši ir tad, ja zini, kas jādara. Tam vajadzētu darboties. Kādu dienu pavēro un pārliecinies, vai vēsums ir pietiekams.

Notiesāju olas un izdzēru pienu tik aši, cik iespējams, lai neizskatītos nepieklājīgs. Man šodien jāiztukšo savs bāra kredīts, es teicu.

-    Nākamā dimestra mācību maksa būs diezgan skarba.

Ankers pamāja ar galvu un atvēra nelielu reģistru grāmatu, ko turēja zem letes. Tajā bija pierakstīti visi Greisdeila medalus kausi, ko biju izlicies dzeram pēdējo divu mēnešu laikā. Pēc tam viņš izvilka maku un noskaitīja uz galda desmit vara džotus. Vesels talants: divreiz vairāk, nekā es biju gaidījis. Neizpratnē paskatījos uz viņu.

-   Ja es būtu atsaucis šurp kādu no Kilvina zēniem salabot šo krāmu, viņš būtu pievācis no manis vismaz pusi talanta, Ankers paskaidroja un iespēra pa dzesētāju.

-    Es gan nezinu…

Viņš ar rokas mājienu mani apklusināja. Ja tā kaste nebūs kārtībā, es to atvilkšu no tavas nākamā mēneša algas, viņš teica. Vai arī izmantošu to par līdzekli, lai piedabūtu tevi spēlēt arī Sagrābšanas dienas vakarā. Ankers pasmīnēja. Es to uzskatu par ieguldījumu.

Iebēru naudu savā makā. Četri talanti.

*    * *

Devos uz “Frakciju”, lai uzzinātu, vai manas lampas beidzot ir pārdotas, un pamanīju pār pagalmu ejam pazīstamu stāvu tumšā maģistra tērpā.

-    Maģistr Elodin! es iesaucos, redzēdams, ka viņš tuvojas Maģistru zāles sānu ieejai. Tā bija ēka, kurā man reti bija iznācis ieiet, jo tajā atradās galvenokārt maģistru un Universitātes gilleru dzīvojamās telpas, kā arī istabas viesos atbraukušajiem arkanistiem.

Dzirdēdams savu vārdu, viņš atskatījās. Tad, redzēdams mani steidzamies viņa virzienā, Elodins pabolīja acis un atkal pagriezās pret durvīm.

-     Maģistr Elodin! es, mazliet aizelsies, teicu. Vai drīkstu jums aši kaut ko pajautāt?

-    Statistiski spriežot, tāda iespēja ir diezgan reāla, viņš atbildēja, slēgdams vaļā durvis ar spožu misiņa atslēgu.

-    Tātad es drīkstu jautāt?

-     Šaubos, vai kāds cilvēkam pieejams spēks tevi spētu atturēt. Atvēris durvis, viņš iegāja mājā.

Kaut gan netiku aicināts, es ieslīdēju viņam līdzi. Elodinu bija grūti atrast, un, ja neizmantošu šo izdevību, man varbūt atkal daudzas dienas neradīsies iespēja viņu redzēt.

Sekoju viņam pa šauru akmens gaiteni. Esmu dzirdējis runas, ka jūs pulcinot studentu grupu, kuri apgūs vārdnieka mākslu, es piesardzīgi teicu.

-     Tas nav jautājums, Elodins atmeta un devās augšā pa garām, šaurām kāpnēm.

Apspiedu vēlēšanos atcirst kaut ko asu un dziļi ievilku elpu. Vai taisnība, ka jūs mācīsiet tādu grupu?

-Jā-

-    Vai bijāt domājis iekļaut tajā arī mani?

Elodins apstājās kāpņu vidū un pagriezās pret mani. Tumšais maģistra ietērps viņam izskatījās gluži nepiederīgs. Viņa mati bija izspūruši un seja pārāk jauna, gandrīz zēniska.

Viņš raudzījās manī cieši un ilgi. Viņš nopētīja mani no galvas līdz kājām, it kā es būtu zirgs, par kuru viņš apsver iespēju slēgt derības, vai vēršgaļas gabals, kuru grasās pārdot uz svara.

Taču tas bija nieks salīdzinājumā ar brīdi, kad viņš ieskatījās man acīs. Pirmajā mirklī šis skatiens izraisīja tikai neomulības apjautu. Pēc tam es sāku justies gluži tā, it kā kāpnēs satumstu gaisma. Vai tā, it kā es piepeši būtu pagrūsts dziļi zem ūdens un spiediens neļautu ievilkt elpu.

-    Sasodītais plānprātiņš! izdzirdēju pazīstamu balsi, kas skanēja it kā no tālienes. Ja tev atkal nāk virsū katalepsijas lēkme, proties kaut tik daudz kā aizkulties līdz “Patvērumam” un aiztaupi mums pūles vest tavu nosiekaloto karkasu uz turieni ratos! Un vispār, pakāpies malā!

Elodins novērsa skatienu no manis, un pēkšņi viss atkal kļuva gaišs un viegls. Centos savaldīties, lai krampjaini nerautu plaušās gaisu.

Pa kāpnēm lejā smagi kāpa maģistrs Hemme. Viņš ar plecu rupji pagrūda Elodinu malā un, ieraudzījis mani, nicīgi nosēcās: Protams! Otrs plānprātiņš arī ir tepat. Vai varu tev ieteikt noderīgu grāmatu? Ļoti interesants darbs ar nosaukumu “Gaiteņi, to formas un funkcijas: ābece garīgi atpalikušajiem”.

Nikni pablenzis uz mani, viņš gaidīja, lai es tūlīt pakāpjos malā, bet, kad nedarīju to uzreiz, viņš veltīja man ļaunīgu smaidu. Ak tā, bet tu taču joprojām esi izraidīts no Arhīviem, vai ne? Varbūt vēlies saņemt šo vērtīgo informāciju citā formā, kas piemērotāka tādiem kā tu? Mīmu spēles vai leļļu teātra veidā?

Es pakāpos sānis, un Hemme dunošiem soļiem pagāja garām, joprojām pusbalsī šķendēdamies. Elodina skatiens kā duncis urbās viņa platajā mugurā. Tikai pēc tam, kad Hemme bija nozudis aiz stūra, Elodins pievērsa uzmanību man.

Viņš nopūtās. Varbūt labāk būtu, ja tu veltītu spēkus citām nodarbībām, Re’lar Kvout. Tu patīc Elksam Dalam un Kilvinam arī. Šķiet, ka tev viņu vadībā ir labi panākumi.

-               Bet, ser, es iebildu, cenzdamies neielaist balsī sarūgtinājumu,

-    jūs bijāt tas, kurš ierosināja paaugstināt mani par Re’laru.

Viņš pagriezās un kāpa tālāk. Tātad tev pienāktos atbilstoši novērtēt manu gudro padomu, vai ne?

-    Bet, ja jūs mācāt citus studentus, kāpēc negribat mācīt mani?

-   Tāpēc, ka tu esi pārāk dedzīgs, lai tev pietiktu pacietības! Elodins augstprātīgi atmeta. Tu esi pārāk lepns, lai spētu pienācīgi klausīties. Un tu esi krietni gudrāks, nekā vajadzīgs. Tas ir pats sliktākais.

-    Dažiem maģistriem gudri studenti patīk, es nomurmināju, ieiedams viņam līdzi plašā gaitenī.

-    Jā! Elodins attrauca. Dalam, Kilvinam un Arvilam patīk gudri studenti. Ej un'mācies pie viņiem! Tad mums abiem būs vieglāka dzīve.

-    Bet…

Elodins spēji apstājās gaiteņa vidū. Nu labi! viņš teica. Pierādi, ka tevi ir vērts mācīt. Satriec manus pieņēmumus līdz pašiem pamatiem! Ar dramatisku žestu viņš pārlaida plaukstu savam maģistra apmetnim, it kā meklēdams kaut ko kabatās. Sev par lielu nožēlu es nespēju iekļūt pa šīm durvīm. Savilcis plaukstu, viņš pieklaudzināja pa tām. Ko tu darīsi šādā situācijā, Re’lar Kvout?

Par spīti aizkaitinājumam, es apmierināts pasmaidīju. Elodins bija izvēlējies uzdevumu, kas teicami atbilda manām spējām. Izvilcis no apmetņa kabatas tievu, lokanu tērauda stienīti, es notupos pie durvīm uz ceļiem un ieskatījos pa atslēgas caurumu. Slēdzene bija pamatīga un paredzēta ilgam laikam. Bet, kaut gan lielās, masīvās slēdzenes izskatās iespaidīgas, ar tām ir vieglāk tikt galā, ja vien tās ir rūpīgi uzturētas kārtībā.

Šī bija tieši tāda slēdzene. Man vajadzēja pavisam īsu brīdi, lai atskanētu gaidītais, patīkamais ti-ik. Piecēlos, nopurināju ceļgalus un ar izteiksmīgu kustību atgrūdu durvis vaļā.

Šķita, ka ar šo daļu Elodins ir gluži apmierināts. Kad durvis atvērās, viņš izbrīnā savilka uzacis. Gudri izdarīts! viņš teica, ieiedams istabā.

Es viņam sekoju. Nekad nebiju domājis par to, kādas varētu izskatīties Elodina istabas. Taču, ja būtu to darījis, mans minējums būtu pilnīgi aplams.

Tās bija plašas un izšķērdīgi greznas, ar augstiem griestiem un bieziem paklājiem uz grīdas. Sienas klāja veclaicīga koka paneļi, un pa augstajiem logiem ieplūda agrā rīta gaisma. Istabās bija daudz gleznu un senatnīgas, masīvas koka mēbeles. Dzīvoklis bija pārsteidzoši tradicionāls.

Elodins ātri izgāja cauri priekštelpai un eleganti iekārtotai viesistabai un iegāja guļamistabā. To varētu saukt arī par gulamkambari. Plašās telpas stūrī stāvēja kuģa lieluma gulta ar četriem stabiem stūros. Elodins atrāva vaļā skapja durvis un sāka ņemt ārā vairākus garus, tumšus apģērbus, līdzīgus tam, kas viņam bija mugurā.

-    Še, turi! Elodins citu pēc cita lika tērpus man rokās, līdz es nevarēju tos vairs saturēt. Daži bija ikdienišķi, no kokvilnas, citi no smalka lina vai bieza, miksta samta. Pārlicis pār roku vēl pusduci tērpu, viņš tos ienesa viesistabā.

Mēs pagājām garām veciem grāmatplauktiem, kuros rindojās simtiem grāmatu, un milzīgam, pulētam rakstāmgaldam. Vienu sienu aizņēma pamatīgs akmens kamīns, tik liels, ka tajā varētu izcept veselu cūku, tomēr pašlaik tajā kūrās tikai neliela uguntiņa, kliedējot agrā rudens saltumu.

Paņēmis no galda kristāla karafi, Elodins aizgāja un nostājās lielā kamīna priekšā. Uzmanīgi izņēmis karafes aizbāzni, viņš iedzēra malku, vērtējoši savilka uzacis un pacēla trauku pret gaismu.

Es nolēmu mēģināt vēlreiz. Maģistr Elodin, vai jūs gribat mācīt man vārdnieka mākslu?

-    Tas nav pareizais jautājums, viņš atbildēja un, apgriezis karafi otrādi, izlēja saturu uz kvēlošajām oglēm. Kad virs tām pacēlās izslāpušas liesmu mēles, viņš paņēma atnesto apģērbu kaudzi un lēnām ielika samta tērpu ugunī. Tas strauji uzliesmoja, un, kad uguns bija gana spēcīga, viņš citu pēc cita sameta tajā pārējos tērpus. Pēc brīža kamīnā gulēja liela, gruzdoša drēbju kaudze, no kuras skurstenī plūda biezi dūmu mutuļi. Mēģini vēlreiz!

Es nenocietos un uzdevu acīmredzamu jautājumu: Kāpēc jūs dedzināt savus apģērbus?

-    Aplam. Ļoti tālu no pareizā jautājuma, viņš teica, ņemdams no manām rokām nākamos tērpus un mezdams tos kamīnā. Tad Elodins satvēra aizbīdņa rokturi un ar metālisku klikstu aizgrūda to ciet. Istabā sāka ieplūst lieli dūmu mākoņi. Elodins noklepojās, tad atkāpās soli atpakaļ un aplaida apkārt izklaidīgu, apmierinātu skatienu.

Es piepeši aptvēru notiekošo. Ak Dievs! es iesaucos. Kam pieder šīs istabas?

Elodins apmierināti pamāja ar galvu. Ļoti labi! Es būtu pieņēmis ari jautājumu: “Kāpēc jums nav savas istabas atslēgas?” vai “Ko mēs šeit darām?” Viņš nopietni ieskatījās man acīs. Durvīs mēdz būt slēgtas noteikta iemesla dēļ. Cilvēkiem, kuriem nav atslēgas, tikpat noteikta iemesla dēļ ir jāpaliek ārpusē.

Viņš ar kāju pabakstīja kūpošo apģērbu kaudzi, it kā gribēdams pārliecināties, ka tā paliks kamīnā. Tu zini, ka esi gudrs. 11 ir tava vājā vieta. Tu esi pārliecināts, ka zini, ko dari, bet īstenībā tu to nezini.

Elodins atkal paskatījās uz mani, un viņa acis bija ļoti nopietnas.

-    Tu domā, ka vari paļauties uz mani kā savu skolotāju, viņš teica. Tu domā, ka pie manis būsi drošībā. Bet tā ir pati lielākā un bīstamākā muļķība.

-    Kam pieder šīs istabas? es apstulbis atkārtoju.

Elodins atsedza zobus platā, spējā smīnā. Maģistram Hemmem.

-    Kāpēc jūs dedzināt maģistra Hemmes drēbes? es jautāju, cenzdamies izlikties neredzam, ka istaba strauji pildās kodīgiem dūmiem.

Elodins paskatījās uz mani tā, it kā es būtu beidzamais nejēga.

-    Tāpēc, ka es viņu ienīstu. Paņēmis no kamīna malas kristāla karafi, viņš ar niknu sparu trieca to pret akmens apmali, un tā sašķīda. Dzēriena atlikums iešļācās kamīnā, un uguns uzliesmoja vēl spožāk. Tas cilvēks ir nepārspējams draņķis. Neviens tā neatļaujas runāt ar mani.

Dūmi joprojām plūda istabā. Ja tai nebūtu tik augsti griesti, mēs droši vien jau smaktu un rīstītos. Jau tagad kļuva grūti elpot, un mēs devāmies uz durvīm. Elodins tās atvēra, un dūmi izvēlās gaitenī.

Mēs palikām stāvam aiz durvīm, skatīdamies viens uz otru, un garām mums plūda biezi mutuļi. Nelēmu izmēģināt citādu pieeju. Es saprotu jūsu vilcināšanos, maģistr Elodin, es teicu. Es dažreiz neizdomāju visu līdz galam.

-    Tas ir skaidri redzams.

-    Un man jāatzīst, ka dažos gadījumos mana rīcība ir bijusi… Es apklusu, mēģinādams atrast kaut ko pazemīgāku par “nepārdomāta”.

-    Nepārspējami stulba? Elodins palīdzīgi ierosināja.

Mani uzbangoja spējš dusmu vilnis, aizskalodams iepriekšējo vēlmi pēc pazemības. Nu, paldies Dievam, es šeit esmu vienīgais, kurš jebkad mūžā pieņēmis aplamu lēmumu! es teicu, tik tikko apvaldīdams balsi, lai tas neizskanētu kā kliedziens. Skarbi ieskatījos viņam acīs.

-    Bet ziniet, es esmu dzirdējis stāstus arī pārjums. Runā, ka agrāk, savos studenta gados, ari jūs esot šeit nostrādājis diezgan daudz aplamību.

Uzjautrinājums Elodina sejā mazliet pagaisa, un bridi viņš izskatījās tāds, it kā būtu mēģinājis kaut ko norīt, bet kumoss palicis pusceļā.

Es turpināju: Ja jūs uzskatāt, ka esmu pārgalvīgs, palīdziet to mainīt! Parādiet man taisnāko ceļu! Veidojiet manu jauno, lokano prātu… Es ierāvu plaušās dūmu mutuli un sāku klepot, tāpēc biju spiests apraut savus vārdu plūdus. Sasodīts, dariet kaut ko! es izdvesu. Māciet mani!

Tas nebija kliedziens, tomēr man aizrāvās elpa. Manas dusmas noplaka tikpat ātri, kā bija uzliesmojušas, un es raizējos, ka esmu aizgājis par tālu.

Bet Elodins tikai paskatījās uz mani. Kāpēc tu iedomājies, ka es tevi nemācu? viņš izbrīnījies jautāja. Taču skaidri redzams, ka tu atsakies mācīties.

Tad viņš pagriezās un devās pa gaiteni projām. Tavā vietā es pēc iespējas drīzāk pazustu no šejienes, viņš izmeta pāri plecam. Cilvēki gribēs noskaidrot, kas vainīgs pie notikušā, un visiem ir zināms, ka tev ar Hemmi nav labas attiecības.

Mani sagrāba panika, un uz pieres izspiedās sviedri. Ko?

-    Un pirms eksāmena es nomazgātos, viņš piebilda. Nebūtu vēlams, lai no tevis nāktu dūmu smaka. Es dzīvoju šeit. Elodins izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza durvis gaiteņa galā. Kāds ir tavs aizbildinājums?

DEVITA nodaļa . piedienīga uzvedība

VĒL NEIZŽUVUŠIEM matiem es pa šauro “Dobuma” gaiteni devos uz kāpnēm un pēc tam augšā uz plašo telpu, kas atgādināja amfiteātri bez publikas. Tāpat kā citās reizēs telpa bija tumša un apgaismots bija vienīgi lielais pusloka galds. Aizgājis līdz gaismas loka malai, es paliku pieklājīgi stāvam.

Rektors ar rokas mājienu aicināja mani nākt tuvāk, un es aizgāju līdz galda vidum, lai pasniegtu viņam savu eksāmena plāksnīti. Pēc tam atkāpos un paliku stāvam mēreni spožajā gaismā starp abiem izliektā galda ragiem.

Deviņi maģistri pievērsa man deviņus acu pārus. Es labprāt teiktu, ka viņi izskatījās kā vienādu kraukļu rinda uz sētas, vai kaut ko tikpat dramatisku. Bet, kaut gan visi viņi bija ģērbušies tradicionālajos maģistru tērpos, atšķirības bija tik uzkrītošas, ka salīdzinājums ar jebkādu vienotu kopu nebūtu vietā.

Vēl vairāk: viņu sejās es skaidri redzēju gurduma pazīmes. Tikai tajā brīdī es sapratu: lai cik ļoti studenti ienīda eksāmenu laiku, ari maģistriem šis periods nebūt nebija pastaiga rožu dārzā.

-   Kvouts, Arlidena dēls, rektors oficiālā tonī noskandēja. Re’lars. Viņš pamāja uz tālāko pusmēness ragu galda labajā pusē. Medicīnas maģistr?

Arvils paskatījās lejup uz mani, un viņa seja aiz apaļajām brillēm izskatījās vecīgi tēvišķa. Kādas ir mhenkas medicīniskās īpašības? viņš jautāja.

-   Tas ir iedarbīgs anestēzijas līdzeklis, es teicu. Spēcīgs katatoniāts. Potenciāls caurejas līdzeklis. Bridi domīgi nogaidīju. Tam iespējamas arī daudzas sekundāras komplikācijas. Vai gribat, lai es tās uzskaitu?

Arvils papurināja galvu. “Medikā” ierodas pacients, kurš sūdzas par sāpēm locītavās un apgrūtinātu elpošanu. Viņam ir sausa mute, un viņš apgalvo, ka uz mēles esot salda garša. Viņš sūdzas par aukstumu un drebuļiem, bet īstenībā svīst un karst drudzī. Kāda ir tava diagnoze?

Es ievilku elpu un brīdi vilcinādamies klusēju. Es “Medikā” neuzstādu diagnozes, maģistr Arvil. Šim nolūkam es pieaicinātu kādu El’thes pārstāvi.

Arvils man uzsmaidīja, un āda ap viņa acīm savilkās krunciņās.

-    Pareizi! viņš teica. Bet tīrās intereses labad, kādu cēloni tu saskatītu?

-    Vai pacients ir students?

Arvils izbrīnījies paskatījās uz mani. Kāds tam sakars ar lietas būtību?

-    Ja cietušais strādā “Frakcijā”, cēlonis var būt metālkausētāju slimība, es teicu. Arvils izbrīnā sarauca pieri, un es piebildu: “Frakcijā” ir iespējama dažādu veidu saindēšanās ar smagajiem metāliem. Tas gadās reti, jo studenti ir labi apmācīti darbam, tomēr jebkurš, kas strādā ar karstu bronzu, var ieelpot pietiekami daudz indīgu garaiņu, lai aizietu bojā, ja neievēro sevišķu piesardzību. Redzēju, ka Kilvins piekrītoši māj ar galvu, un priecājos, ka man nav jāatzīst skaļi: vienīgais iemesls, kāpēc es to zinu, ir tas, ka pirms mēneša esmu vieglā formā izjutis to pats uz savas ādas.

Arvils domīgi nosēcās un pamāja uz galda pretējo galu. Aritmētikas maģistr?

Branders sēdēja galda kreisā izliekuma smailē. Pieņemot, ka naudas mainītājs prasa četrus procentus, cik peniju var dabūt pret talantu? Jautājumu viņš uzdeva, nepaceldams skatienu no priekšā noliktajiem papīriem.

-    Kāda veida penijus, maģistr Brander?

Viņš pikti pacēla galvu. Mēs joprojām dzīvojam Kopvalstībā, ja atmiņa mani neviļ.

Es bridi galvā rēķināju, izmantodams skaitļus no grāmatām, kuras Branders bija izvietojis Arhīvu grāmatplauktā. Tie neatbilda reālajam maiņas kursam, kādu noteiktu augļotājs; tie bija oficiālie skaitļi, kurus izmantoja valdības un finansisti, lai tiem būtu kopējs pamats savstarpējiem meliem. Dzelzs penijos trīssimt piecdesmit, es teicu un pēc tam piebildu: Viens. Ar pusi.

Branders pievērsās saviem papīriem, pirms es biju pateicis atbildi līdz galam. Tavs kompass rāda zeltu pie divsimt divdesmit, platīnu pie simt divpadsmit un kobaltu pie trīsdesmit divi. Kur tu atrodies?

Šis jautājums mani samulsināja. Orientēšanās pēc trejlapu kompasa prasīja detalizētas kartes un sarežģītu triangulāciju. Parasti to izmantoja tikai kuģu kapteiņi un kartogrāfi, un savos aprēķinos tie lietoja precīzas, sīki izstrādātas kartes un tabulas. Trejlapu kompasu es biju redzējis tikai vienu reizi mūžā.

Vai nu šis bija jautājums, kas apskatīts vienā no Brandera norādītajām grāmatām, vai ari tīši izgudrots, lai mestu man sprunguli spieķos. Tā kā Branders un Hemme bija draugi, es spriedu, ka šis ir otrais gadījums.

Aizvēru acis, iztēlojos civilizētās pasaules karti un prātoju, kāds minējums būtu vistuvāk īstenībai. Tarbeanā? es teicu. Varbūt kaut kur Illā? Atvēru acis. Atklāti sakot, es nezinu.

Branders kaut ko atzīmēja uz papīra lapas. Vārdu maģistr? viņš sacīja, nepaceldams galvu.

Elodins paskatījās uz mani ar velnišķu, viszinīgu smīnu, un pēkšņi mani pārņēma bailes, ka viņš varētu atklāt manu lomu savās šārīta izdarībās Hemmes dzīvoklī.

Taču viņš tikai izteiksmīgi pacēla trīs pirkstus. Tev rokā ir trīs pīķi, viņš teica, un pieci pīķi ir izspēlēti. Sakļāvis kopā abu plaukstu pirkstgalus, viņš nopietni palūkojās uz mani. Cik pīķu būs kopā?

-    Astoņi pīķi, es atbildēju.

Pārējie maģistri mazliet sagrozījās savos krēslos. Arvils nopūtās. Kilvina pleci saguma. Hemme un Branders atļāvās saskatīties un pabolīt acis. Kopējais iespaids bija tāds, it kā viņi ciestu no ilga un kaitinoša sasprindzinājuma.

Elodins veltīja viņiem saniknotu skatienu. Kas ir? viņš noprasīja ar griezīgu pieskaņu balsī. Jūs gribat, lai es ņemu šo teātri nopietni? Gribat, lai es uzdodu jautājumus, uz kuriem spēj atbildēt tikai vārdnieks?

Pārējie maģistri pēc šī jautājuma apklusa, neveikli sakustējās un vairījās paskatīties uz viņu. Vienīgi Hemmes seja pauda atklātu naidu.

-     Ļoti labi, Elodins teica un vēlreiz pievērsās man. Viņa acis bija tumšas un balsij piemita savāds skanējums. Tā nebija skaļa, bet katrs vārds itin kā piepildīja visu zāli. Šķita, ka tā neatstāj brīvu telpu nevienai citai skaņai. Kurp dodas mēness, Elodins drūmi jautāja, kad tas pamet mūsu debesis?

Kad viņš pārstāja runāt, zāle šķita kļūstam neparasti klusa. It kā viņa balss būtu izrāvusi pasaulē caurumu.

Bridi gaidīju, vai jautājumam sekos kāds papildinājums. Man na^ ne jausmas, es atzinos. Pēc Elodina mana balss izklausījās sīka un neskanīga.

Elodins atmeta ar roku un galanti pamāja uz citu vietu pie pusloka galda. Simpātijas maģistr!

Elksa Dals bija vienīgais, kurš savā oficiālajā amattērpā šķita jūtamies nepiespiesti. Kā allaž, viņa tumšā bārda un kalsnā seja atsauca man atmiņā ļaunā burvja tēlū no daudzām sliktām aturiešu lugām. Viņš paraudzījās uz mani ar tādu kā līdzjūtīgu skatienu. Ko tu vari sacīt par lineāras galvaniskas pievilkšanās sasaisti? viņš nevērīgi noprasīja.

Noskaitīju atbildi tekoši un bez grūtībām.

Viņš pamāja ar galvu. Kāds ir nepārvarama sairuma attālums dzelzij?

-    Piecarpus jūdžu, es teicu, izmantodams mācību grāmatas atbildi, par spīti tam, ka vārds “nepārvarams” man nebija īsti pieņemams. Kaut gan jebkāda nozīmīga enerģijas daudzuma pārvietošana vairāk nekā sešu jūdžu attālumā bija statistiski neiespējama, simpātijas maģija tomēr ļāva izdarīt meklējumus daudz lielākos attālumos.

-     Kad unce ūdens sākusi vārīties, cik daudz siltuma vajadzīgs, lai tas novārītos pavisam?

Centos atsaukt atmiņā datus no iztvaikošanas tabulām, ar kurām biju strādājis “Frakcijā”. Simt astoņdesmit taumu, es atbildēju ar lielāku pārliecību nekā patiesībā jutu.

-    Man pietiek, Elksa Dals teica. Alķīmijas maģistr?

Mandrags noraidoši pavēcināja plaunkumaino roku. Es izlaidīšu.

-    Viņš labi prot atbildēt par pīķiem, Elodins iestarpināja.

Mandrags uzmeta Elodinam piktu skatienu. Arhīvu maģistr?

Lorrens raudzījās uz mani ar bezkaislīgu izteiksmi iegarenajā sejā.

-    Kādi ir Arhīvu noteikumi?

Pēc šī jautājuma es pietvīku un nolaidu skatienu. Kustēties klusi, es teicu. Ar cieņu izturēties pret grāmatām. Ievērot skrīvu norādījumus. Neienest telpās ūdeni. Neienest ēdienu. Es krampjaini noriju siekalas. Neienest uguni.

Lorrens pamāja ar galvu. Ne viņa balss tonis, ne izturēšanās neliecināja par neatzinīgu attieksmi, taču tas lika man justies vēl sliktāk. Viņš paskatījās uz citu vietu pie galda. Artefakcijas maģistr!

Es klusībā nošķendējos. Pēdējā dimestra laikā biju izlasījis visas sešas grāmatas, kuras maģistrs Lorrens bija izvēlējies Re’laru mācībām. Tikai Felteni Reisa “Impērijas krišana” vien bija prasījusi man desmit stundas. Es ārkārtīgi vēlējos atgūt pieeju Arhīviem un biju izmisīgi cerējis atstāt labu iespaidu uz Lorrenu, atbildot uz visiem viņa uzdotajiem jautājumiem.

Taču tur neko nebija iespējams mainīt. Es pagriezos pret Kilvinu.

-     Vara galvaniskā vadāmība! plecīgais, lācim līdzīgais maģistrs nodārdināja cauri bārdai.

Nosaucu piecus variantus. To man bija vajadzējis izmantot aprēķinos savām klāja lampām.

-     Gallija vadītspējas koeficients!

Tas man bija jāzina, kad veicu izstarotāju dopēšanu lampām. Vai Kilvins man tīšām uzdeva tik vieglus jautājumus? Es atbildēju.

-    Labi! Kilvins teica. Retorikas maģistr!

Es dziļi ievilku elpu un pagriezos pret Hemmi. Biju pacenties izlasīt trīs no viņa norādītajām grāmatām, kaut gan nekad neesmu ieredzējis retoriku un bezjēdzīgu filozofēšanu.

Tomēr uz dažām minūtēm varēju apspiest savu nepatiku un tēlot labu, paklausīgu studentu. Es esmu no Edema Rū cilts un protu iejusties lomā.

Hemme caur pieri pablenza uz mani, un viņa apaļā seja atgādināja saniknotu mēnesi. Vai tu aizdedzināji manas istabas, nožēlojamais klīdeni?

Klaji izteiktais jautājums mani pārsteidza pilnīgi negaidot. Biju gatavs ļoti grūtiem jautājumiem vai āķīgiem jautājumiem, vai jautājumiem, kurus viņš varēja sagrozīt tā, lai jebkura mana atbilde liktos nepareiza.

Taču šis piepešais apvainojums mani gluži izsita no sliedēm. Es sevišķi neciešu apzīmējumu “klīdenis”. Mani sagrāba spēcīgs emociju vilnis, un pēkšņi es atkal sajutu mutē plūmju garšu. Kamēr mana prāta labākā daļa meklēja piedienīgākos atbildes vārdus, es jutu, ka lūpas jau runā. Es neaizdedzināju jūsu istabas, teicu pavisam godīgi. Bet man žēl, ka to neizdarīju. Un žēl, ka jūs tajā brīdī negulējāt iekšā, cieši aizmidzis.

Niknumu Hemmes sejā nomainīja apstulbums.

-     Re’lar Kvout! rektors dusmīgi iesaucās. Uzvedies piedienīgi, citādi es pats izvirzīšu tev apsūdzību par nepiedienīgu uzvedību!

Plūmju garša pazuda tikpat spēji kā radusies, to nomainīja neliels reibonis, un es nosvīdu apjukumā un bailēs par izdarīto. Piedodiet, rektor! es ātri sacīju, nodūris acis. Tas man izspruka dusmās. “Klīdenis” ir vārds, ko manas cilts ļaudis uzskata par sevišķi apvainojošu. Ta lietojums ir ļāvis vieglu roku nogalināt tūkstošiem Edema Rū piederīgo.

Starp rektora uzacīm ievilkās izbrīna rieva. Es nezinu šī konkrētā vārda etimoloģiju, viņš domīgi teica. Upēc tieši tāds būs mans jautājums.

-    Pagaidi! Hemme iesaucās. Es vēl neesmu beidzis!

-              Tu tomēr esi beidzis, rektors noskaldīja skarbā, noteiktā balsī.

-     Tava uzvedība, Džeison, ir tikpat nepiedienīga kā šī zēna uzvedība, turklāt tev ir mazāk attaisnojumu. Tu parādīji, ka nespēj ievērot profesionālu uzvedību, tāpēc ciet klusu un uzskati, ka tev ir veicies, ja es neizsaku tev oficiālu fājienu!

Hemme dusmās nobālēja, taču neteica vairs ne vārda.

Rektors pievērsās man. Valodniecības maģistrs! viņš nosauca savu oficiālo amata vārdu. Re’lar Kvout, kāda ir vārda “klīdenis” etimoloģija?

-    Šis vārds radās vajāšanas kampaņu laikā, kuras uzsāka valdnieks Alsions, es atbildēju. Viņš izdeva lēmumu, kurā teikts, ka ikvienu no apkārtceļojošiem paklīdeņiem drīkst sodīt ar naudassodu, apcietinājumu vai izsūtīšanu bez tiesas prāvas. Šo apzīmējumu saīsināja par “klldeni” metaplazmiskas enklitizācijas ceļā.

Rektors izbrīnā savilka uzacis. Patiešām?

Es apstiprinoši pamāju. Un tas ietver nievājošu mājienu gan uz ceļojošu aktieru dzīvesveidu, gan viņu noskrandušo ārieni.

Rektors nopietni pamāja ar galvu. Paldies, Re’lar Kvout! Apsēdies malā, kamēr mēs apspriežamies.

/

DESMITĀ NODAĻA . dārglieta

MAN NOTEIKTĀ mācību maksa bija deviņi talanti un pieci džoti. Drusku labāk nekā Maneta pareģotie desmit talanti, tomēr vairāk, nekā man bija makā. Līdz rītdienas pēcpusdienai man nauda bija jāiemaksā kasē, citādi es būtu spiests izlaist veselu dimestri.

Mācību pārcelšana uz vēlāku laiku vēl nebūtu traģēdija. Taču tikai studentiem bija atļauts izmantot Universitātes resursus, piemēram, Artefakcijas iekārtas. Tas nozīmēja, ka nesamaksāšanas gadījumā es vairs nevarētu strādāt Kilvina darbnīcā, un tas man bija vienīgais ienākumu avots, kas deva cerības nopelnīt pietiekami daudz naudas turpmākai mācību maksai.

Iegriezos "Novietnē”, un Džeksims draudzīgi pasmaidīja, redzēdams mani tuvojamies atvērtajam lodziņam. Nupat šorīt pārdevām tavas lampas, viņš teica. Panācām nelielu uzcenojumu, jo tās bija pēdējās, kas mums palikušas.

Kādu brīdi šķirstījis reģistru grāmatu, viņš atrada vajadzīgo lappusi.

-    Tavi sešdesmit procenti ir četri talanti un astoņi džoti. Atrēķinot materiālus un detaļas, ko tu izmantoji… viņa pirksts noslīdēja līdz lappuses apakšai, … tev paliek divi talanti, trīs džoti un astoņi drabi.

Džeksims pievilka reģistru grāmatā kāsīti un izrakstīja man čeku. Es to rūpīgi salocīju un ieliku makā. Tam nebija tīkamā smaguma, kādu rada monētas, tomēr tas nozīmēja, ka mans kopējais ienākums ir pieaudzis līdz vairāk nekā sešiem talantiem. Itin daudz naudas, taču joprojām par maz.

Ja es nebūtu zaudējis savaldīšanos attiecībā uz Hemmi, mana mācību maksa būtu zemāka. Es būtu varējis nopietnāk mācīties un nopelnīt vairāk naudas, ja nebūtu bijis spiests gandrīz veselas divas dienas slēpties savā istabā, kur raudāju un mocījos jūtu uzplūdos ar pretīgo plūmju garšu mutē.

Man prātā iešāvās kāda doma. Laikam man derētu sākt kaut ko jaunu, es nevērīgi teicu. Man vajadzēs nelielu tīģeli. Trīs unces alvas. Divas unces bronzas. Četras unces sudraba. Spolīti smalka zelta pavediena. Vara…

-    Pagaidi drusku! Džeksims mani pārtrauca. Viņš pārvilka pirkstu manam vārdam reģistru grāmatas lappusē. Man te nav rakstīts, ka tev ir atļauts strādāt ar zeltu vai sudrabu. Viņš paskatījās augšup uz mani. Vai tā ir kļūda?

Brīdi vilcinājos, negribēdams melot. Nezināju, ka tam vajadzīga atļauja, es teicu.

Džeksims viszinīgi pasmīnēja. Tu neesi pirmais, kurš mēģina kaut ko tamlīdzīgu, viņš sacīja. Skarba mācību maksa?

Es apstiprināju.

Viņš līdzjūtīgi pakratīja galvu. Piedod! Kilvins zina, ka “Novietne” var pārvērsties par augļotāju kantori, ja viņš neievēros piesardzību. Džeksims aizvēra reģistru grāmatu. Tev būs jāiet uz lombardu kā visiem citiem.

Es pacēlu plaukstas un parādīju tās viņam no abām pusēm, ļaudams saprast, ka man nav nekādu dārglietu.

Džeksims saviebās. Jā, tas ir drūmi. Es zinu kādu jēdzīgu augļotāju Sudraba laukumā, kurš ņem tikai desmit procentus mēnesī. Tāpat jau diezgan sāpīga būšana, tomēr labāk nekā sapīties ar pārējiem.

Pamāju ar galvu un nopūtos. Sudraba laukumā atradās ģildei piederīgo augļotāju kantori. Tie man neaizdotu ne plika graša. Vismaz labāk, nekā man vajadzējis maksāt līdz šim.

*    * *

Iegrimis domās, soļoju uz Imri, nesdams plecā lautu un ar patiku izjuzdams tās pazīstamo svaru.

Biju nepatīkamā stāvoklī, tomēr tā nebija traģēdija. Neviens likumīgs ģildes augļotājs neaizdotu naudu Edema Rū cilts bārenim, kuram nav nekādas drošības ķīlas, taču es varēju aizņemties naudu no Devi. Tomēr man ļoti gribējās, kaut tāda situācija nebūtu radusies. Devi prasīja nesamērīgi lielus procentus, turklāt es bažījos par to, kādus pakalpojumus viņa varētu pieprasīt, ja es nespētu laikus atdot parādu. Šaubījos, vai viņa gribētu kaut ko niecīgu. Vai vieglu. Vai gluži likumīgu.

Tādas domas mutuļoja man galvā, kamēr es gāju pāri Akmens tiltam. Apstājos pie aptiekas un pēc tam devos uz “Pelēko Vīru”.

Atvēris ārdurvis, redzēju, ka “Pelēkais Vīrs” ir pansija. Tajā nebija kopējas zāles, kurā apmeklētāji varētu iedzert un ieturēt maltīti. Bija tikai neliela, grezni iekārtota viesistaba, ko papildināja labi ģērbies durvju sargs. Viņš nopētīja mani ar neatzinīgu skatienu, kas nebija tālu no klajas nepatikas.

-    Vai varu palīdzēt, jaunais cilvēk? viņš jautāja, kad es iegāju pa durvīm.

-    Es nāku apciemot kādu jaunu dāmu, es teicu. Viņu sauc Dinela.

Durvju sargs pamāja ar galvu. Iešu paskatīties, vai viņa ir šeit.

-    Nepūlieties! es teicu un devos uz kāpņu pusi. Viņa mani gaida.

Vīrietis enerģiski aizšķērsoja man ceļu. Tā diemžēl nevarēs, viņš

teica. Bet es labprāt noskaidrošu, vai jaunā dāma ir mājās.

Viņš pastiepa roku. Es neizpratnē paskatījos uz to.

-     Man vajadzīga jūsu vizītkarte, viņš teica, lai varu to pasniegt jaunajai dāmai.

-    Kā jūs varat to izdarīt, ja nezināt, vai viņa ir mājās? es jautāju.

Durvju sargs vēlreiz pasmaidīja. Tas bija žēlīgi laipns, pieklājīgs un

tik nepatīkams smaids, ka es to īpaši ievēroju un paglabāju savā atmiņas krātuvē. Tāds smaids ir mākslas darbs. Būdams izaudzis uz skatuves, es pratu to novērtēt no vairākiem viedokļiem. Tāds smaids dažās sociālās situācijās ir iedarbīgāks par nazi, un kādu dienu man to varētu ievajadzēties.

-    Ā! durvju sargs atsaucās. Jaunā dāma ir mājās, viņš uzsvērti teica. Bet tas nenozīmē, ka viņa ir mājās, lai pieņemtu jūs.

-     Varat pateikt, ka atnācis Kvouts, es sacīju, juzdamies drīzāk uzjautrināts nekā aizvainots. Es pagaidīšu.

Gaidīt nevajadzēja ilgi. Durvju sargs kāpa lejā pa kāpnēm ar aizkaitinātu izteiksmi sejā, it kā būtu cerējis izmest mani pa durvīm. Nāciet man līdzi! viņš teica.

Sekoju viņam pa kāpnēm uz otro stāvu. Viņš atvēra durvis, un es apņēmīgi pagāju viņam garām, cerēdams, ka mana noraidoši pašapzinīgā stāja viņu pienācīgi saērcinās.

Tā bija dzīvojamā istaba ar lieliem logiem, pa kuriem ieplūda vēlās pēcpusdienas saule. Istaba izskatījās plaša, kaut ari tajā bija dāsni izvietoti dīvāni un krēsli. Pie tālākās sienas stāvēja cimbole ar āmuriņiem, un gandrīz veselu istabas kaktu aizņēma masīva Modegas lielā arfa.

Denna stāvēja istabas vidū, ģērbusies zaļā samta tērpā. Viņas matu sakārtojums teicami izcēla glīto kaklu un atsedza asaru lāsēm līdzīgos smaragda auskarus un pieskaņoto kaklarotu.

Viņa sarunājās ar jaunu vīrieti, kurš bija… nu, pieklājīgākais un piemērotākais vārds būtu “glīts”. Viņam bija pievilcīga, gludi skūta seja un lielas, melnas acis.'

Viņš izskatījās pēc jauna aristokrāta, kuru piemeklējušas nedienas, turklāt šķita, ka tās ir ieilgušas. Viņa apģērbs bija izsmalcināts, bet sagumzīts. īsie mati bija acīmredzami apgriezti tā, lai tos varētu sacirtot, taču pēdējā laikā tiem nebija veltīta uzmanība. Viņa acis bija iekritušas, it kā viņš ilgāku laiku būtu slikti gulējis.

Denna pastiepa man pretī rokas. Kvout! viņa iesaucās. Nāc, iepazīsties ar Džefriju!

-    Priecājos iepazīties, Kvout! Džefrijs teica. Dinela man ir daudz stāstījusi par jums. Jūs laikam esat tāds kā… hm, kā tos sauc? Burvis, vai? Viņa smaids bija atklāts un pavisam vaļsirdīgs.

-   Patiesībā arkanists, es atbildēju, cik pieklājīgi spēdams. “Burvis” pārāk saistās ar bērnišķu pasaku blēņām. Cilvēki gaida, lai viņš nēsātu tumšu apmetni un vicinātos ar putnu iekšām. Un kas esat jūs?

-    Džefrijs ir dzejnieks, Denna paskaidroja. Turklāt labs dzejnieks, kaut gan pats cenšas to noliegt.

-    Taisnība, Džefrijs piekrita, bet tad viņa smaids noplaka. Man tagad jāiet. Esmu norunājis tikšanos ar cilvēkiem, kuriem negribu likt gaidīt. Viņš noskūpstīja Dennu uz vaiga, sirsnīgi sakratīja manu roku un devās projām.

Denna noskatījās viņam pakaļ, līdz durvis aizvērās. Viņš ir ļoti jauks puisis.

-    Tu to saki ar tādu kā nožēlu, es atzīmēju.

-Ja viņš nebūtu gluži tik jauks, varbūt viņš spētu ievietot galvā vienlaikus divas domas. Varbūt tās abas berzētos viena gar otru, līdz uzšķiltu dzirksteli. Nekaitētu pat drusciņa dūmu, jo tad vismaz būtu redzams, ka tur kaut kas notiek. Viņa nopūtās.

-    Vai viņš patiešām ir tik neaptēsts?

Denna papurināja galvu. Nē. Tikai vientiesīgs. Viņā nav ne mazākās kripatas aprēķina, un kopš ierašanās šeit viņš mēneša laikā ir vairākkārt pamanījies izdarīt sliktāko izvēli.

Es iebāzu roku apmetņa kabatā un izvilku divas mazas, audeklā ievīstītas paciņas zilu un baltu. Es tev atnesu dāvanu.

Mazliet apmulsusi, Denna pastiepa roku, lai tās paņemtu.

Tas, kas pirms dažām stundām man bija šķitis teicams nodoms, tagad lika justies diezgan muļķīgi. Tas ir tavām plaušām, es teicu, piepeši juzdamies neveikli. Es zinu, ka tās tev reizēm sagādā problēmas.

Denna mazliet piešķieba galvu. Pastāsti, lūdzams, no kurienes tu to zini!

-    Tu pati to pieminēji, kad mēs bijām Trebonā, es atbildēju. Un es šo to papētīju. Parādīju uz vienu paciņu. Šo izvilkumu var gatavot kopā ar tēju: putnaspalva, panātre, lohatma… Es norādīju uz otru.

-    Šīs lapiņas jāvāra ūdenī un jāieelpo tvaiki, ko tās izdala.

Denna domīgi pārlaida skatienu katrai paciņai pēc kārtas.

-     Lietošanas norādījumus es uzrakstīju uz lapiņām un ieliku iekšpusē, es teicu. Zilā paciņa ir tā, kura jāvāra, lai elpotu tvaikus. Atceries, zila tātad ūdens.

Denna paskatījās uz mani. Vai tad tējas izvilkumam arī nav vajadzīgs ūdens?

To dzirdot, es mazliet samulsu, pietvīku un mēģināju kaut ko sacīt, bet Denna tikai iesmējās un papurināja galvu. Man gribējās tevi paķircināt, viņa draudzīgi teica. Paldies! Tas ir pats jaukākais, ko kāds jau krietni sen manā labā ir pūlējies darīt.

Piegājusi pie kumodes, Denna uzmanīgi ielika abas paciņas izrotātā koka lādītē.

-    Izskatās, ka tev klājas gluži labi, es teicu, aplaizdams roku krāšņi iekārtotajai istabai.

Denna paraustīja plecus un vienaldzīgi paskatījās apkārt. Labi klājas Kellinam, viņa teica. Es tikai gozējos viņa gaismā.

Es saprotoši pamāju ar galvu. Man likās, ka tu esi atradusi sev patronu.

-    Tik noteiktu saistību mums nav. Mēs ar Kellinu staigājam kopā, kā mēdz sacīt modegieši, un viņš mani māca spēlēt arfu. Viņa pamāja uz kaktu, kur stāvēja instruments.

-    Varbūt parādīsi man, ko esi iemācījusies? es ierosināju.

Denna samulsusi papurināja galvu. Viņas matu sakārtojums izira un

cirtas atrisa pār pleciem. Vēl es neko lāgā neprotu.

-    Es apspiedīšu savu dabisko tieksmi svilpt un zoboties, es augstsirdīgi sacīju.

Denna iesmējās. Nu labi! Tikai mazdrusciņ. Aizgājusi arfai otrā pusē, viņa piebīdīja tai blakus augstu soliņu, lai atbalstītos. Tad viņa pacēla rokas pie stīgām un pēc krietna klusuma brīža sāka spēlēt.

Tā bija “Barveža zvaniņa” melodijas variācija. Es pasmaidīju.

Viņas spēle bija lēna, gandrīz majestātiska. Daudzi iedomājas, ka laba mūziķa mēraukla ir izpildījuma temps. To var saprast. Marī priekšnesums “Eolijā" nenoliedzami bija apbrīnas vērts. Tomēr tas, cik ātri pirksti spēj nospēlēt notis, mūzikā nav noteicošais. īstā panākumu atslēga slēpjas ritma izjūtā.

Līdzīgi ir ar anekdošu stāstīšanu. Jebkurš spēj atcerēties vārdus. Jebkurš spēj tos atkārtot. Bet, lai izraisītu klausītāju smieklus, ar to ir par maz. Anekdote nekļūst smieklīgāka tāpēc, ka tiek stāstīta ātrākā tempā. Tāpat kā daudzos gadījumos, arī šeit rāma nosvērtība ir labāka nekā steiga.

Tieši tāpēc īstu mūziķu ir diezgan maz. Nodziedāt melodiju vai nospēlēt to uz vijoles prot daudzi. Mehānisks atskaņotājs var izpildīt melodiju bez kļūdām daudz reižu no vietas. Taču ar pareizām notīm nepietiek. Ir jāzina, kā tās nospēlēt. Ātrumu var panākt ar laiku un vingrināšanos, bet ar ritma izjūtu ir jāpiedzimst. Vai nu tā ir, vai arī tās nav.

Dennai tā bija. Viņa spēlēja dziesmu lēni, bet ar dabisku vieglumu. Viņas spēle bija lēna kā izsmalcināts skūpsts. Tajā laikā es no skūpstīšanās neko vēl nesapratu. Bet, redzēdams viņu stāvam pie arfas ar paceltām rokām, saspringtu uzmanību puspievērtajās acīs un viegli savilktām lūpām, es sapratu, ka gribētu kādreiz izbaudīt tik lēnu, izjustu skūpstu.

Un viņa bija skaista. Laikam gan nebūtu jābrīnās, ka mani īpaši iejūsmina sievietes, kurās ir jaušama mūzika. Taču todien, kad Denna spēlēja, es viņu ieraudzīju, šķiet, pirmo reizi. Iepriekš manu uzmanību bija saistījis viņas savdabīgais matu sakārtojums un tērpa griezums. Bet, dzirdot viņu spēlējam, tas viss izgaisa un pazuda.

Laikam es aizklīstu pārāk tālu. Pietiks, ja teikšu, ka viņas spēle bija iespaidīga, kaut arī varēja just, ka viņa vēl tikai mācās. Pāris reižu viņa nospēlēja nepareizas notis, tomēr neiztrūkās un nesarāvās. Mēdz sacīt, ka juvelieris pazīst neslīpētu dārgakmeni. Un es biju juvelieris. Un viņa bija neslīpēts dārgakmens. Un viss bija savā vietā.

-    Tu esi tikusi krietni tālāk par “Vāveri niedrēs”, es klusi teicu, kad bija izskanējušas pēdējās skaņas.

Denna noraidīja uzslavu ar nevērīgu rokas mājienu, vairīdamās no mana skatiena. Man nav daudz darāmā, tāpēc pietiek laika, lai vingrinātos, viņa sacīja. Un Kellins apgalvo, ka man esot itin labas dotības.

-    Cik ilgi tu mācies? es jautāju.

-    Laikam trīs dienkopas, viņa padomājusi atbildēja. Nē, drusku mazāk.

-    Dieva māte! es iesaucos, neticīgi papurinādams galvu. Nestāsti nevienam, cik ātri tev tas izdevies. Citi mūziķi sāks tevi ienīst.

-    Pirksti man vēl nav pieraduši, Denna sacīja, pievērsdama tiem skatienu. Es nevaru vingrināties tik ilgi, cik pašai gribētos.

Pastiepu roku un, satvēris vienu no viņas plaukstām, pavērsu to ar delnu uz augšu, lai redzētu pirkstgalus. Uz tiem bija redzamas tulznu pēdas. Tu esi…

Pacēlu skatienu un aptvēru, cik tuvu viens otram mēs stāvam. Jutu rokā viņas plaukstas vēsumu. Viņa lūkojās manī lielām, tumšām acīm. Viena viņas uzacs bija mazliet savilkta augšup. Tā nebija rotaļīgi izliekta, tikai pauda vieglu ziņkāri. Es piepeši sajutu pakrūtē dīvainu vājumu.

-    Kas es esmu? Denna jautāja.

Aptvēru, ka man nav ne jausmas, ko esmu gribējis sacīt. Grasījos teikt: man nav ne jausmas, ko gribēju sacīt. Tomēr sapratu, ka tas izklausītos muļķīgi. Tāpēc es neteicu neko.

Denna paskatījās lejup un, saņēmusi manu plaukstu, pagrieza to augšup. Tavas plaukstas ir maigas, viņa teica un viegli pieskārās maniem pirkstgaliem. Man šķita, ka te jābūt sacietējumiem, bet to nav. Tavi pirkstgali ir gludi.

Kad viņas acis bija novērstas, es spēju sakopot domas atbildei. Tam vienkārši vajadzīgs ilgāks laiks, es teicu.

Denna paskatījās augšup un bikli pasmaidīja. Mans prāts atkal kļuva par baltu lapu.

Pēc brīža Denna atlaida manu roku un, paslīdējusi man garām, aizgāja līdz istabas vidum. Vai gribi kaut ko iedzert? viņa jautāja, graciozi apsēzdamās krēslā.

-    Tas būtu ļoti laipni, es mehāniski atbildēju. Aptvēru, ka mana roka joprojām muļķīgi karājas gaisā, un ļāvu tai nokrist gar sāniem.

-    Paskaties! Denna paņēma no tuvējā galda mazu sudraba zvaniņu un viegli to pakratīja. Pēc tam viņa pacēla vienu plaukstu, izstiepdama visus piecus pirkstus. Viņa pielieca īkšķi, tad rādītājpirkstu un skaitīdama turpināja.

Mazais pirkstiņš vēl nebija noliekts, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-    Lūdzu! Denna iesaucās, un durvīs parādījās labi ģērbtais durvju sargs. Es laikam labprāt iedzertu šokolādi, viņa teica. Un Kvoutam… Viņa jautājoši paskatījās uz mani.

-    Tase šokolādes izklausās ļoti labi, es sacīju.

Durvju sargs pamāja ar galvu un pazuda, aizvērdams durvis.

-    Reizēm es tā daru tikai tādēļ, lai liktu viņam pakustēties, Denna kautrīgi atzinās, skatīdamās uz zvaniņu. Nesaprotu, kā viņš var šo te sadzirdēt. Kādu laiku man šķita, ka viņš sēž tepat gaitenī, piespiedis ausi pie manām durvīm.

-    Vai drīkstu apskatīt tavu zvaniņu? es jautāju.

Denna pasniedza to man. Pirmajā bridi tas izskatījās pavisam parasts, bet, apgriezis to otrādi, redzēju, ka zvaniņa iekšējā virsmā ir iegravētas sīkas sigaldrijas rūnas.

-             Viņš nenoklausās aiz durvīm, es teicu, atdodams Dennai zvaniņu.

-     Lejā ir otrs zvans, kurš ieskanas reizē ar šo.

-    Kā? Denna izbrīnījusies jautāja un minēja atbildi: Maģija?

-    Var teikt arī tā.

-    Vai kaut kas līdzīgs tam, ko jūs darāt tur? Viņa pagrieza galvu uz upes un Universitātes pusi. Šķiet tā kā drusku… banāli.

-    Šis ir pats primitīvākais sigaldrijas izmantojums, kādu esmu redzējis, es atbildēju.

Denna jautri iesmējās. Izklausās, ka tu esi apvainojies, viņa teica un pēc brīža piebilda: Tātad to sauc par sigaldriju?

-    Šādu lietu gatavošanu sauc par artefakciju, es teicu. Sigaldrija nozīmē ierakstīt vai iegravēt rūnas, kuras liek priekšmetam darboties.

Dennas acis iemirdzējās. Tātad tā ir maģija, kam nepieciešams kaut ko uzrakstīt? viņa jautāja, ieinteresēti saliekusies krēslā uz priekšu.

-    Kā tā darbojas?

Es vilcinājos. Ne tikai tāpēc, ka jautājums bija pārlieku plašs, bet tāpēc, ka Universitātei bija rūpīgi izstrādāti noteikumi par Arkanuma noslēpumu izpaušanu. Tas ir diezgan sarežģīti, es teicu.

Par laimi, tajā brīdī pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens un ienāca durvju sargs ar kūpošām šokolādes tasēm. No tīkamās smaržas man mutē saskrēja siekalas. Vīrietis nolika paplāti uz tuvējā galdiņa un, neteicis ne vārda, izgāja ārā.

Iedzēru malciņu un labpatikā pasmaidīju, izjuzdams piesātināto, saldo garšu. Daudz gadu neesmu dzēris šokolādi, es teicu.

Denna paņēma tasīti un pārlaida skatienu istabai. Savādi iedomāties, ka daži šādos apstākļos dzīvo visu mūžu, viņa domīgi sacīja.

-    Vai tev tas nepatīk? es izbrīnījies jautāju.

-    Man patīk šokolāde un arfa, viņa atbildēja. Bet es varētu iztikt bez zvaniņa un bez istabas, kas domāta tikai sēdēšanai. Viņas lūpas savilkās gandrīz nicinošā vaibstā. Un es neciešu domu, ka mani apsargā, it kā es būtu dārglieta, ko kāds varētu nozagt.

-    Tātad tu negribi būt dārglieta?

Denna mazliet piemiedza acis virs paceltās tasītes, itin kā nesaprazdama, cik nopietni es runāju. Man nepatīk būt ieslēgtai, viņa sacīja ar drūmu pieskaņu balsī. Ir jau labi, ja man atvēl istabas, taču tās nav manas, ja es nevaru nākt un iet pēc savas patikas.

To dzirdot, es izbrīnā savilku uzacis, taču Denna nevērīgi atmeta ar roku, pirms es paguvu kaut ko sacīt. Nu, tā jau gluži nav, viņa nopūtās. Tomēr nešaubos, ka Kellins vienmēr zina, kad es eju un nāku. Es zinu, ka durvju sargs viņam izstāsta par katru manu apmeklētāju. Tas drusku tracina. Denna greizi pasmaidīja. Laikam jau tas izklausās briesmīgi nepateicīgi, vai ne?

-   Nepavisam ne, es atbildēju. Kad biju vēl zēns, mūsu trupa ceļoja, kur vien vēlējās. Bet katru gadu mēs vairākas dienkopas pavadījām sava patrona muižā un sniedzām priekšnesumus viņam un viņa viesiem.

Kavēdamies atmiņās, es pakratīju galvu. Barons Greifallovs bija viesmīlīgs namatēvs. Mēs ēdām pie viņa galda. Viņš deva mums dāvanas… Brīdi apklusu, atcerēdamies mazu alvas zaldātiņu pulku, ko viņš man bija uzdāvinājis. Centos nokratīt šo domu. Bet manam tēvam tas nemaz nepatika. Viņu tas tracināja, Tēvs necieta apziņu, ka cits cilvēks viņu jebkurā laikā var izrīkot pēc sava prāta.

-Jā! Denna iesaucās. Tieši tā tas ir! Ja Kellins pasaka, ka varētu mani tajā un tajā vakarā apciemot, es pēkšņi jūtos kā piekalta pie grīdas. Ja aizeju projām, esmu nepieklājīga un stūrgalvīga, bet, ja palieku uz vietas, jūtos kā suns, kas tup aiz durvīm un gaida saimnieku.

Bridi mēs sēdējām klusēdami. Denna izklaidīgi pavirpināja pirkstā gredzenu, un bāli zilajā akmenī piepeši atmirdzēja saules stars.

-     Lai nu kā, es teicu, paskatīdamies apkārt, šis istabas tomēr ir jaukas.

-    Hs ir jaukas, kad tu esi šeit, sacīja Denna.

*    * *

Dažas stundas vēlāk es kāpu pa šaurajām kāpnēm miesnieka veikala aizmugurē. No šaurās šķērsielas augšup cēlās vāja, bet uzbāzīga vecu tauku smaka, tomēr es pacilāti smaidīju. Pēcpusdiena divatā ar Dennu bija rets ieguvums, un mans solis bija neticami viegls, kaut arī zināju, ka dodos slēgt līgumu ar dēmonu.

Pieklauvēju pie masīvajām koka durvīm kāpņu augšgalā un gaidīju. Neviens pie ģildes piederīgs augļotājs neuzticētu man ne pliku peniju, tomēr visur atrodas cilvēki, kuri ir gatavi aizdot naudu. Dzejnieki un citi romantiķi sauc viņus par vara vanagiem vai vienkārši par blēžiem, bet īstais apzīmējums viņiem ir gaeleti. Tie ir bīstami darboņi, un saprātīgi cilvēki allaž turas no tiem pa gabalu.

Durvis pavērās spraugā, tad atvērās plašāk, un tajās parādījās jauna sieviete ar laumiņas seju un gaiši rudiem matiem. Kvout! Devi iesaucās. Es jau baidījos, ka šajā dimestri tevi neredzēšu!

Iegāju iekšā, un Devi aizgrūda durvju bultu. Lielā istaba, kurā nebija logu, patīkami smaržoja pēc sinnas augļiem un medus, un pēc šķērsielas smakas tā bija patīkama pārmaiņa.

Gandrīz veselu istabas sienu aizņēma liela gulta ar baldahīnu; tumšie aizkari ap to bija aizvilkti ciet. Pie otras sienas atradās kamīns, liels koka rakstāmgalds un grāmatplaukts, kura lielāko daļu aizpildīja dažādas grāmatas. Kamēr Devi aizslēdza un aizbultēja durvis, es piegāju plauktam tuvāk, lai pārskatītu virsrakstus.

-    Vai šis ir jauns Malkafa eksemplārs? es jautāju.

-Jā, Devi atbildēja un, pienākusi tuvāk, nostājās man blakus. Jauns alķīmiķis, kurš nebija spējīgs samaksāt parādu, ļāva man pārskatīt savu grāmatplauktu un izvēlēties, ko gribu, lai izlīdzinātu visas domstarpības. -

Devi uzmanīgi izvilka no plaukta kādu grāmatu, atsedzot skatienam zeltītu virsrakstu “Ieskats un pārskats”. Viņa paskatījās uz mani ar draisku smaidu. Vai tu esi to lasījis?

-    Neesmu, es atbildēju. Biju gribējis izlasīt šo grāmatu pirms kārtējā eksāmena, taču nebiju atradis “Krātuvē” nevienu kopiju. Esmu par to tikai dzirdējis.

Pēc neilgas domāšanas Devi pasniedza grāmatu man. Kad būsi izlasījis, atnāc šurp, un mēs to pārrunāsim. Man pēdējā laikā ļoti pietrūkst saturīgu sarunu. Ja mums izdosies veiksmīga diskusija, varbūt es aizdošu tev vēl kādu grāmatu.

Kad biju to paņēmis, viņa ar pirkstu viegli iesita pa cieto vāku. Šī grāmata ir vērtīgāka par tevi! viņa sacīja bez jebkādas koķetērijas balsī. Ja tu to sabojāsi, vajadzēs attiecīgi piemaksāt.

-    Centīšos būt ļoti uzmanīgs, es teicu.

Devi pamāja ar galvu, tad pagriezās un devās pie rakstāmgalda. Nu tad ķeramies pie lietas! Viņa apsēdās. Tev vairs nav daudz laika, vai ne? viņa jautāja. Mācību maksa ir jānokārto līdz rītdienas pusdienlaikam.

-     Mana dzīve ir bīstama un pacilājoša, es teicu, sekodams viņai un apsēzdamies pretī pie rakstāmgalda. Un, kaut gan tava sabiedrība mani vienmēr ielīksmo, es biju cerējis šajā dimestri iztikt bez taviem pakalpojumiem.

-     Kā tev patīk Re’lara mācību maksa? Devi jautāja ar zinošu izteiksmi sejā. Cik smagi viņi tev iebelza?

-    Tas ir pārāk personīgs jautājums, es atbildēju.

Devi atklāti paskatījās man acīs. Mēs gatavojamies slēgt diezgan personīgu vienošanos, viņa izteiksmīgi sacīja. Nedomāju, ka es būtu pārkāpusi robežas.

-    Deviņi ar pusi, es teicu.

Devi nicīgi nosēcās. Biju domājusi, ka tu sevi parādīsi no vislabākās puses. Kad es biju Re’lara pakāpē, man nekad neuzlika augstāku maksu par septiņiem talantiem.

-    Tev bija pieeja Arhīviem, es atgādināju.

-               Man bija pieeja plašam intelektu klāstam, Devi lietišķi teica.

-    Turklāt es esmu ļoti attapīga! Viņa pasmīnēja, un abos viņas vaigos parādījās pievilcīgas bedrītes.

-     Tu esi spožāka par tikko izkaltu peniju, es atzinu. Neviens vīrietis nespētu stāties tev pretī.

-     Arī dažas sievietes knapi turas kājās! Devi izmeta. Viņas valdzinošais smaids vispirms kļuva velnišķi draisks un tad pārtapa klaji ļaunīgā smīnā.

Nesaprazdams, kā uz to reaģēt, es pievērsos drošākam tematam.

-     Diemžēl man vajadzēs aizņemties četrus talantus, es teicu.

-     Ā! Devi atsaucās. Pēkšņi kļuvusi lietišķa, viņa sakrustoja rokas sev priekšā uz galda. Diemžēl es pēdējā laikā esmu šo to mainījusi sava veikala norisēs, viņa sacīja. Pašlaik es izsniedzu aizdevumus tikai tad, ja tie nav mazāki par sešiem talantiem.

Necentos slēpt savu sarūgtinājumu. Seši talanti? Devi, tāds papildu parāds būtu nepanesams akmens man kaklā!

Viņa nopūtās, izskatīdamās vismaz mazdrusciņ vainīga. Ari man ir sava problēma. Izsniedzot aizdevumu, es uzņemos zināmu risku. Ja mans parādnieks nomirst vai mēģina aizbēgt, es riskēju zaudēt savu ieguldījumu. Es riskēju ari ar to, ka parādnieki var ziņot par mani. Es riskēju ar to, ka mani var tiesāt pēc dzelzs likuma vai, vēl ļaunāk, nodot augļotāju ģildei.

-    Tu zini, ka es nekad neko tādu nemēģinātu, Devi.

-   Tas nemaina kopējo situāciju, Devi turpināja. Risks paliek spēkā, un tas ir vienāds gan lielu, gan mazu summu gadījumos. Kāpēc lai es tik nopietni riskētu mazu aizdevumu dēļ?

-    Mazu? es pārjautāju. Ar četriem talantiem es varētu iztikt veselu gadu!

Devi paklaudzināja ar pirkstu pa galdu un domīgi savilka lūpas. -* Papildu garantija?

-     Kā parasti, es atbildēju, veltīdams viņai visapburošāko smaidu.

-    Mana neatvairāmā pievilcība!

Devi neslēpti iesprauslājās. Par neatvairāmu pievilcību un trim asiņu lāsēm tu vari aizņemties sešus talantus ar maniem noteikumiem. Piecdesmit procenti par diviem mēnešiem!

-    Devi, es lūdzoši teicu, ko lai es iesāku ar lieko naudu?

-    Sarīko ballīti, viņa ierosināja. Pavadi dienu “Sprādzē”. Sameklē vietu, kur uz augstām likmēm uzspēlēt “faraonu”.

-    “Faraons” ir nodoklis cilvēkiem, kuri nespēj izskaitļot varbūtības, es teicu.

-    Tad paņem banku un savāc nodokļus! Devi atcirta. Nopērc sev kaut ko skaistu un uzvelc to, kad nākamreiz nāksi pie manis! Viņa nomēroja mani ar draudīgi izaicinošu skatienu. Varbūt tad es drīzāk būšu gatava dot tev atlaides.

-    Kā būtu, ja es aizņemtos sešus talantus uz vienu mēnesi par divdesmit pieciem procentiem? es jautāju.

Devi papurināja galvu, tomēr neizskatījās naidīgi noskaņota. Kvout, es cienu tavu vēlmi kaulēties, bet tu neko nevari piedāvāt pretī. Tu esi šeit tāpēc, ka tev nav citas izvēles. Es esmu šeit, lai tādu stāvokli izmantotu. Viņa bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Ar to es pelnu savu iztiku. Tas apstāklis, ka tev ir pievilcīga seja, šeit nespēlē nekādu lomu.

Devi nopietni ielūkojās man acis. Varam paskatīties ari no otras puses: ja kāds ģildes augļotājs aizdotu tev naudu, tu taču nenāktu šurp tikai tāpēc, ka es esmu glīta un tev patīk manu matu krāsa.

-     H ir skaista, es teicu. Mums, sarkanmatainajiem, vajadzētu turēties kopā.

-   Vajadzētu gan, viņa piekrita. Es ierosinu turēties kopā, maksājot piecdesmit procentus par diviem mēnešiem.

-    Labi! Es smagi atlaidos pret krēsla atzveltni. Tu esi uzvarējusi.

Devi triumfējoši pasmaidīja, un viņas vaigos atkal parādījās bedrītes.

-     Uzvarēt es varu tad, ja spēlējam mēs abi. Atvērusi rakstāmgalda atvilktni, viņa izņēma mazu stikla pudelīti un garu adatu.

Es pastiepu roku, taču Devi nepabīdlja tās uz manu pusi, tikai domīgi lūkojās manī. Visu labi apsverot, varbūt pastāv vēl cita iespēja.

-    Man patiktu cita iespēja, es sacīju.

-     Mūsu iepriekšējā sarunā tu ļāvi noprast, Devi teica, ka zini slepenu ieeju Arhīvos.

Es brīdi vilcinājos. Laikam tā bija.

-     Tāda informācija man būtu ļoti vērtīga, viņa izmeta ar pārāk uzkrītošu nevērību. Devi acīs dega kaismīga, gandrīz alkatīga vēlēšanās, kaut gan viņa centās to apslēpt.

Paskatījos lejup uz savām plaukstām un klusēju.

-    Es došu tev desmit talantus tūlīt un tepat uz vietas, Devi bez aplinkiem teica. Tas nebūs aizdevums. Es pirkšu informāciju. Ja mani “Krātuvē” pieķers, es no tevis nekādas ziņas neesmu saņēmusi.

Domās apsvēru, ko es varētu nopirkt par desmit talantiem. Jaunas drēbes. Lautas futrāli, kas nedraudētu kuru katru brīdi izjukt. Papīru. Cimdus gaidāmajai ziemai.

Nopūtos un papurināju galvu.

-    Divdesmit talantu! Devi teica. Un ģildes pieņemtos procentus par visiem varbūtējiem aizdevumiem nākotnē.

Divdesmit talantu nozīmētu, ka es pusgadu varu aizmirst rūpes par mācību maksu. Varētu “Frakcijā” strādāt pats pie saviem projektiem un nebūtu spiests gatavot klāja lampas. Varētu pasūtīt apģērbu pie drēbnieka. Pirkt svaigus augļus. Varētu izmantot veļas mazgātavu, nevis mazgāt visu savām rokām.

Negribīgi ievilku elpu. Es…

-    Četrdesmit talantu! Devi kaismīgi iesaucās. Ģildes procenti! Un tu drīkstēsi pārgulēt ar mani!

Par četrdesmit talantiem es varētu nopirkt Dennai pašai savu pusarfu. Es varētu…

Pacēlu acis un redzēju, ka Devi cieši raugās manī no galda pretējās puses. Viņas lūpas bija valgas un gaiši zilajās acīs dega uguntiņas. Viņa lēni, neapzināti sakustināja plecus kā kaķis pirms lēciena.

Iedomājos par Auri, kas jutās apmierināta savas Apakšzemes drošībā. Ko viņa darīs, ja viņas mazajā valstībā ielauzīsies svešiniece?

-    Piedod, es teicu, bet tas nav iespējams. Iekļūšana tur ir… sarežģīta. Tā saistīta ar vēl kādu cilvēku, kas droši vien to negribēs pieļaut. Nolēmu nepievērst uzmanību Devi piedāvājuma otrajai daļai, jo nepavisam nesapratu, kā uz to atbildēt.

Iestājās ilgs, saspringts klusums. Nolādēts! Devi beidzot izgrūda.

-     Izklausās, ka tu runā patiesību!

-    Tā ir, es teicu. Zinu, ka tā nav patīkama.

-     Nolādēts! Viņa nikni pablenza uz mani caur pieri un pastūma pudelīti un adatu pāri rakstāmgaldam.

Iedūru plaukstas virspusē un noskatījos, kā asinis no manas rokas ierit pudelītē. Pēc trim pilieniem iebāzu pudelītē arī adatu.

Devi apzieda korķi ar kādu lipīgu vielu un dusmīgi iebāza to pudelītes kaklā. Pēc tam viņa pasniedzās atvilktnē un izvilka asu dimanta irbuli.

-    Vai tu man uzticies? viņa jautāja, ieskrāpēdama stiklā skaitli. Vai tomēr gribi, lai es to aizzīmogoju?

-    Es tev uzticos, es atbildēju. Tomēr man labāk patiktu, ja tu to aizzīmogotu.

Devi izkausēja gabalu zīmogvaska un uzpilināja to pudeles kaklam. Piespiedu tam savas talanta stabulītes, atstājot izteiksmīgu nospiedumu.

Iebāzusi roku citā atvilktnē, Devi izvilka sešus talantus un trokšņaini nobēra tos uz galda. Tas varētu likties nenozīmīgs sīkums, ja viņas acis nebūtu tik saltas un naidīgas.

-     Es tik un tā atradīšu iespēju tur iekļūt! Devi teica, un viņas balsī skanēja ledains skarbums. Parunā ar to otru cilvēku! Ja tu man palīdzēsi, es parūpēšos, lai tev tas nebūtu jānožēlo.

VIENPADSMITĀ NODAĻA . “patvērums”

ATGRIEZOS UNIVERSITĀTĒ labā noskaņojumā par spīti jaunā parāda nastai. Nopirku dažas vajadzīgas lietas, paņēmu lautu un devos ierastajā gājienā pa jumtiem.

Iekšpusē “Centra” ēka varēja apdullināt katru, kam tajā jāatrod ceļš: tas bija juceklīgs gaiteņu un kāpņu labirints, kas biežāk maldināja nekā veda uz mērķi. Turpretī šķērsot ēkas izkaisītos jumtus bija pavisam viegli. Aizgāju līdz mazajam iekšpagalmam, kas kādā celtniecības posmā bija padarīts pilnīgi nepieejams kā dzintara gabalā ieslēgta muša.

Auri pašlaik mani negaidīja, bet šī bija vieta, kurā es viņu pirmoreiz biju sastapis, un skaidros vakaros viņa reizēm iznāca ārā pavērot zvaigznes. Es pārliecinājos, ka logi, kas pavēra skatu uz slēgto pagalmu, ir tumši un telpas aiz tiem tukšas, tad izvilku lautu un sāku to uzskaņot.

Kad biju spēlējis gandrīz stundu, izdzirdēju lejā, aizaugušajā pagalmā, čaboņu un piesardzīgu kustību. Tad parādījās Auri un pa zaroto ābeli uzrāpās līdz jumtam.

Viņa metās man pretī. Basās kājas viegli dipēja pār darvoto jumtu, un kuplais matu mākonis plīvoja viņai ap galvu. Es tevi dzirdēju! Auri teica, pieskrējusi tuvāk. Dzirdēju tevi pa lielu gabalu, jau no “Lēcieniem”!

-    Es tā kā atceros, lēnām sacīju, ka gribēju kādam spēlēt.

-    Man! Viņa smaidīdama piespieda abas plaukstas pie krūtīm. Nepacietībā gluži vai dejodama, viņa pamīņājās no vienas kājas uz otru.

-     Spēlē man! Es esmu bijusi tik pacietīga kā divi akmeņi kopā! viņa piebilda. Tu atnāci īstajā brīdī. Es droši vien nespētu būt tik pacietīga kā trīs akmeņi.

-     Labi, es nesteidzīgi atbildēju. Bet tas droši vien atkarīgs no tā, ko tu man atnesi.

Auri iesmējās un izslējās uz papēžiem, joprojām spiezdama abas plaukstas pie krūtīm. Un ko tu atnesi man?

Es pietupos un sāku raisīt vaļā savu saini. Atnesu tev trīs lietas, es teicu.

-    Cik tradicionāli! viņa smīnēdama atsaucās. Tu šovakar esi īsts, pareizi audzināts džentlmenis.

-    Esmu gan! es pacēlu rokā tumšu, smagu pudeli.

Auri to satvēra abās rokās. Kas to gatavojis?

-    Bites, es atbildēju. Un Bredonas aldari.

Auri pasmaidīja. Tātad trīs bites, viņa teica un nolika pudeli sev pie kājām. Es izvilku apaļu svaigas miežu maizes klaipu. Viņa pastiepās un pabakstīja to ar pirkstu, tad atzinīgi pamāja ar galvu.

Visbeidzot izņēmu no saiņa veselu kūpinātu lasi. Tas bija maksājis četrus drabus, bet es bažījos, ka Auri ēdienā, ko viņa manas prombūtnes laikā nez kā pamanījās sadabūt, ir pārāk maz gaļas. Zivs viņai būtu noderīga.

Auri to ziņkārīgi nopētīja un, piešķiebusi galvu, ieskatījās vienīgajā zivs acī, kas bija redzama. Sveika, zivs! viņa teica. Pēc tam viņa palūkojās augšup uz mani. Vai tai ir kāds noslēpums?

Es apstiprinoši pamāju. Tai sirds vietā ir arfa.

Auri atkal paskatījās uz zivi. Nav brīnums, ka tā izskatās tik izbrīnījusies.

Viņa izņēma zivi man no rokām un uzmanīgi nolika uz jumta. Tagad celies kājās! Arī man ir trīs lietas, tātad viss notiek taisnīgi.

Es piecēlos, un viņa man pastiepa audeklā ievīstītu priekšmetu. Tā bija resna svece, kas smaržoja pēc lavandas. Kas tajā ir iekšā? es jautāju.

-    Laimīgi sapņi, viņa atbildēja. Es tos ieliku tieši tev.

Pagrozīju sveci rokās, un manī iezibējās aizdomas. Vai tu to pagatavoji pati?

Auri apstiprinoši pamāja ar galvu un līksmi pasmaidīja. Jā! Es esmu briesmīgi gudra!

Rūpīgi ievietoju sveci vienā no apmetņa kabatām. Paldies, Auri!

Viņa kļuva nopietna. Tagad aizver acis un noliecies, lai varu pasniegt tev otru dāvanu!

Es izbrīnījies aizvēru acis un mazliet saliecos, prātodams, vai viņa varētu būt pagatavojusi man cepuri.

Auri plaukstas pieskārās abās pusēs manai sejai, un es sajutu īsu, maigu skūpstu pašā pieres vidū.

Pārsteigts atvēru acis. Taču viņa jau stāvēja vairāku soļu attālumā, saspringti sažņaugusi rokas aiz muguras. Es nesapratu, ko sacīt.

Auri paspēra soli uz priekšu. Tu man esi īpašs cilvēks! viņa nopietni teica, un sīkā sejiņa izskatījās gluži svinīga. Es gribu, lai tu zini, ka es vienmēr rūpēšos par tevi. Uzmanīgi pastiepusi roku, viņa kaut ko notrausa man no abiem vaigiem. Nē! Šovakar tā nevajag. Un te būs tava trešā dāvana. Ja tev klājas slikti, tu vienmēr vari nākt pie manis un palikt Apakšzemē. Tur ir jauki, un tu būsi drošībā.

-     Paldies, Auri! es teicu, līdzko spēju parunāt. Ari tu man esi īpašs cilvēks.

-    Protams! viņa nešaubīdamās atbildēja. Es esmu jauka kā mēness.

Stāvēju, cenzdamies sakopot domas, kamēr Auri aizsteidzās pie metāla izciļņa, kas rēgojās no skursteņa malas, un ar tā palīdzību atvēra pudeli. Tad viņa atgriezās, cieši spiezdama pudeli pie krūtīm.

-    Auri, es sacīju, vai tev nesalst kājas?

Viņa paskatījās lejup. Tāds darvots jumts ir patīkams, viņa teica un pakustināja kāju pirkstus. Joprojām silts no saules.

-    Vai tu gribētu kurpes?

-    Kas tajās būtu iekšā? viņa jautāja.

-    Tavas kājas, es atbildēju. Drīz būs ziema.

Auri paraustīja plecus.

-    Tev sals kājas.

-    Ziemā es nekāpju te augšā, viņa teica. Tas nav patīkami.

Pirms es paguvu atbildēt, no liela ķieģeļu skursteņa aizmugures iznira

Elodins, kustēdamies tik nepiespiesti, it kā būtu iznācis pēcpusdienas pastaigā.

īsu brīdi visi trīs raudzījāmies cits citā, un, kaut gan pārsteigti jutāmies visi, katram tas izpaudās citādi. Mēs ar Elodinu bijām tikai izbrīnījušies, bet ar acs kaktiņu es redzēju, ka Auri ir sastingusi kā izbiedēta stirna, kas jebkurā mirklī gatava mesties projām uz drošu patvērumu.

-     Maģistr Elodin, es teicu, cik mierīgi un draudzīgi vien spēju, izmisīgi cerēdams, ka viņš nedarīs neko tādu, kas aizbiedētu Auri projām. Pēdējā reizē, kad viņa bija iztrūkusies un aizbēgusi pazemē, viņa veselu dienkopu nebija uzdrošinājusies iznākt ārā. Prieks jūs redzēt!

-    Sveiki! Elodins atsaucās tikpat nevainojami nevērīgā tonī, it kā šāda satikšanās nakts vidū uz jumta nebūtu nekas īpašs. Patiesībā pilnīgi iespējams, ka viņš tur neko īpašu nesaskatīja.

-    Maģistr Elodin! Auri aizlika vienu pēdu aiz otras un, satvērusi skrandainās kleitas malas, viegli pakniksēja.

Elodins palika stāvam ēnā, ko mēness meta no augstā ķieģeļu skursteņa. Atbildot sveicienam, viņš ar dīvainu svinīgumu paklanījās. Pustumsā nevarēju saskatīt viņa vaibstus, bet viegli varēju iedomāties, kā viņa vērīgās acis pēta baskājaino bezpajumtnieci ar kuplo matu vilni ap galvu. Un kas tad atvedis tevi šurp šajā jaukajā vakarā? Elodins jautāja.

Es saspringu. Auri bija vārīga pret jautājumiem.

Par laimi, Elodina jautājums viņu nesamulsināja. Kvouts man atnesa jaukas mantas, Auri teica. Viņš man atnesa bišu alu un miežu maizi, un vēl kūpinātu zivi, kurai sirds vietā ir arfa.

-    Ā! Elodins atsaucās, atkāpdamies no skursteņa. Paplikšķinājis pa apmetni, viņš sataustīja kabatu un, kaut ko no tās izvilcis, sniedza viņai.

-     Diemžēl es esmu atnesis tev tikai sinnas augli.

Auri pakāpās mazu, vieglu dejotājas soli atpakaļ un neizrādīja tieksmi to paņemt. Vai tu atnesi kaut ko Kvoutam?

Tas šķita Elodinu samulsinām. Brīdi viņš neveikli stāvēja, izstiepis roku. Diemžēl nē, viņš atbildēja. Bet es domāju, ka arī Kvouts man neko nav atnesis.

Auri piemiedza acis un mazliet sarauca pieri, pauzdama aizkaitinājumu. Kvouts ir atnesis mūziku, viņa bargi sacīja. Un mūzika ir visiem.

Elodins atkal brīdi klusēja, un atzīšos, ka man gluži labi patika redzēt viņa neveiklību: pārmaiņas pēc kāda cita cilvēka uzvedība bija spējusi samulsināt viņu. Elodins pagriezās un viegli paklanījās uz manu pusi.

-     Lūdzu piedošanu! viņš teica.

Es galanti palocījos pretī. Viss ir kārtībā!

Elodins atkal pagriezās pret Auri un vēlreiz izstiepa roku.

Viņa paspēra divus sīkus solīšus, bridi apstājās, tad paspēra vēl divus soļus uz priekšu. Lēnām izstiepusi roku, viņa saņēma mazo augli, mirkli stāvēja nekustēdamās un tad žigli atkāpās vairākus soļus atpakaļ, piespiedusi abas rokas pie krūtīm. Laipni pateicos! viņa teica un vēlreiz īsi pakniksēja. Tagad tu vari mums pievienoties, ja gribi. Un, ja labi uzvedīsies, vēlāk tu drīkstēsi palikt un klausīties, kā Kvouts spēlē. Viņa mazliet piešķieba galvu, it kā būtu uzdevusi jautājumu.

Bridi vilcinājies, Elodins piekrītoši pamāja.

Auri aiztecēja līdz jumta malai un caur ābeles kailajiem zariem nošļūca lejā pagalmā.

Elodins noskatījās viņai pakaļ. Kad viņš pacēla galvu, es mēnesgaismā redzēju viņa sejā ļoti domīgu izteiksmi. Piepeši man pakrūti sažņaudza skaudras, mokošas bažas. Maģistr Elodin?

Viņš paskatījās uz mani. Mmm?

No agrākās pieredzes zināju, ka Auri būs atpakaļ jau pēc trim vai četrām minūtēm, nesdama līdzi kaut ko no Apakšzemes. Jārunā bija ātri.

-    Zinu, ka tas izskatās dīvaini, es teicu, bet ar viņu ir jābūt uzmanīgam. Viņa ir ļoti nervoza. Nepieskarieties viņai. Neizdariet straujas kustības. Tas viņu aizbaidītu.

Elodina seju atkal slēpa ēna. Ak tā? viņš atjautāja.

-     Jāvairās arī no skaļiem trokšņiem. Pat no skaļiem smiekliem. Un viņai nedrīkst uzdot nekādus personiskus jautājumus. Tad viņa vienkārši aizbēgs projām. Es dziļi ievilku elpu un centos sakopot domas, kas satraukti riņķoja galvā. Parasti es protu labi izteikties un, ja vien pietiek laika, esmu diezgan drošs par savām spējām pārliecināt gandrīz jebkuru par jebko. Taču Elodins bija pārlieku neaprēķināms, lai viņu tik vienkārši varētu apvārdot.

-    Jūs nevienam nedrīkstat stāstīt, ka viņa ir šeit! Tas izskanēja uzstājīgāk, nekā es biju vēlējies, un es tūlīt nožēloju savu vārdu izvēli. Man nebija nekādu tiesību dot rīkojumus maģistram, kaut arī viņš būtu pa pusei jucis. Tas ir, es gribēju teikt, aši mēģināju izlabot teikto,

-    es to uzskatītu par lielu personīgu pakalpojumu, ja jūs viņu nevienam nepieminētu.

Elodins veltīja man ilgu, pētošu skatienu. Un kāpēc gan tā, Re’lar Kvout?

Jutu, ka nosvīstu, dzirdot bezkaislīgo uzjautrinājumu viņa balsī.

-    Viņu ieslodzīs “Patvērumā”, es teicu. Jūs taču labāk par visiem… Apklusu, juzdams sausumu rīklē.

Elodins cieši raudzījās manī, un, kaut gan viņa seju slēpa ēna, es redzēju dusmīgi savilktos vaibstus. Ko es labāk par visiem, Re’lar Kvout? Vai tu iedomājies, ka zini manas jūtas attiecībā uz “Patvērumu”?

Jutu, ka visas manas teicamās pārliecināšanas spējas un ieceres sabrūk un nokrīt man pie kājām. Un piepeši man šķita, ka esmu atgriezies Tarbeanas ielās, kur pakrūti žņaudz bads un krūtīs milzt bezcerība; kur es raustu aiz piedurknes jūrniekus un tirgotājus, lūgdamies penijus, puspenijus, šimus. Lūgdamies jebko, kas dotu iespēju paēst.

-     Lūdzu, es sacīju Elodinam, es jūs ļoti lūdzu, maģistr Elodin! Ja viņu sāks meklēt, viņa paslēpsies, un es viņu vairs neatradīšu. Viņas prāts nav gluži vesels, bet viņa šeit jūtas laimīga. Un es varu par viņu rūpēties. Ne jau daudz, bet kaut vai drusciņ. Ja viņu notvers, būs vēl ļaunāk. “Patvērums” viņu nogalinātu. Lūdzu, maģistr Elodin, es darīšu visu, ko vēlaties! Tikai nestāstiet nevienam!

-     Kuš! Elodins mani apklusināja. Viņa nāk atpakaļ! Pastiepis roku, viņš satvēra mani aiz pleca, un viņa seju apspīdēja mēnesgaisma. Viņa seja nepavisam nebija dusmīga. Tajā bija jaušams tikai mulsums un bažas. Augstie kungi un dāmas, tu taču drebi! Ievelc elpu un uzliec savu skatuves masku! Ja viņa ieraudzīs tevi ar tādu ģīmi, tu pats viņu aizbiedēsi!

Ievilku dziļu elpu un centos nomierināties. Elodina raižpilnā izteiksme pazuda, un viņš atkāpdamies atlaida manu plecu.

Es laikus pagriezos un ieraudzīju Auri pilnām rokām steidzamies šurp pāri jumtam. Viņa apstājās netālu no mums, nopētīja mūs abus, tad vieglā, uzmanīgā solī tecēja tuvāk, līdz atgriezās agrākajā vietā. Brīdi stāvējusi, viņa graciozi apsēdās uz jumta, savilkdama zem sevis sakrustotās kājas. Arī mēs ar Elodinu apsēdāmies, kaut gan mums tas neizdevās tik eleganti.

Auri izklāja auduma gabalu, rūpīgi novietoja to starp mums visiem trim un nolika vidū lielu, gludu koka šķīvi. Viņa izvilka sinnas augli un paostīja to, skatīdamās tam pāri. Kas tajā ir iekšā? viņa jautāja Elodinam.

-   Saulesgaisma, viņš nepiespiesti atbildēja, it kā būtu gaidījis tādu jautājumu. Turklāt agra rīta saulesgaisma.

Viņi pazina viens otru. Protams! Tāpēc Auri jau no sākuma nebija aizbēgusi projām. Jutu, ka dzelžainais sasprindzinājums man mugurā starp lāpstiņām mazliet atslābst.

Auri vēlreiz paoda augli un brīdi domīgi nogaidīja. Tas ir jauks! viņa paziņoja. Bet Kvouta atnestās lietas ir vēl jaukākas.

-   Tā tas varētu būt, sacīja Elodins. Laikam jau Kvouts ir jaukāks nekā es.

-   Pats par sevi saprotams! Auri nešaubīdamās piekrita.

Auri sagatavoja maltīti, sadalot maizi un zivi trīs līdzīgās daļās. Viņa turklāt nolika mums priekšā zemu māla trauku ar sālītām olīvām. Es nopriecājos, redzēdams, ka viņa spēj pati gādāt par sevi, kad manis nav tuvumā.

Auri ielēja alu manā pazīstamajā porcelāna tasītē. Elodins dabūja mazu stikla burciņu, kādās mēdz glabāt ievārījumu. Auri viņam to piepildīja pirmajā reizē, bet otrajā reizē atstāja tukšu. Paliku neziņā, vai tas noticis tāpēc, ka viņš sēdēja pārāk tālu, vai arī tā bija slēpta Auri nepatikas izpausme.

Mēs ēdām klusēdami. Auri koda mazus, izsmalcinātus kumosus, sēdēdama taisni izslietu muguru. Elodins ēda piesardzīgi un palaikam uzmeta man īsu skatienu, it kā nejustos pārliecināts, kā jāizturas. Pēc tā es spriedu, ka viņš nekad nav ēdis maltīti kopā ar Auri.

Kad pārējais bija apēsts, Auri izvilka mazu, spožu nazi un sadalīja sinnas augli trijās daļās. Līdzko viņa pārgrieza augļa mizu, es sajutu nāsīs ieplūstam saldu, spēcīgu smaržu. Man mutē saskrēja siekalas. Sinnas augļi tika ievesti no tālām zemēm, un tādiem kā es tie bija pārāk dārgi.

Auri pasniedza man gabalu, un es saudzīgi saņēmu to pirkstos.

-   Liels paldies, Auri!

-   Laipni lūdzu, Kvout!

Elodins vairākkārt paskatījās no manis uz viņu un atpakaļ. Auri?

Es gaidīju, ko viņš sacīs tālāk, taču tas bija viss.

Auri saprata ātrāk nekā es. Tas ir mans vārds, viņa teica, lepni smaidīdama.

-   Patiešām? Elodins pārjautāja.

Auri pamāja ar galvu. To man deva Kvouts. Viņa starodama paskatījās uz mani. Vai tas nav lielisks vārds?

Elodins piekrītoši pamāja. Ļoti jauks vārds, viņš laipni sacīja.

-   Un tev tas piestāv.

-  Jā, Auri apstiprināja. Tas man ir kā puķe sirdī. Viņa nopietni paskatījās uz Elodinu. Ja tavs vārds kļūst tev par smagu, tad jāsaka, lai Kvouts dod tev jaunu vārdu!

Elodins vēlreiz pamāja ar galvu un nokoda gabaliņu no sinnas augļa. Košļādams to, viņš pagriezās un palūkojās uz mani. Mēnesgaismā es redzēju viņa acis. Tās bija vēsas, domīgas un neapšaubāmi, neapstrīdami saprātīgas.

*  * *

Pēc maltītes es nodziedāju dažas dziesmas, un tad mēs atvadījāmies.

Es devos projām kopā ar Elodinu. Es zināju vismaz pusduci ceļu, pa kuriem nokāpt no “Centra” jumtiem, tomēr ļāvu, lai viņš iet pirmais.

Pagājām garām apaļai akmens observatorijai, kas pacēlās virs jumta, un devāmies tālāk pa garu, samērā lēzenu metāla klājumu.

-   Cik sen tu nāc pie viņas? Elodins jautāja.

Es brīdi domāju. Pusgadu? Viss atkarīgs no tā, ko uzskata par sākumu. Kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju, biju šeit spēlējis jau divas dienkopas. Vēl ilgāks laiks pagāja, līdz viņa uzdrošinājās runāt ar mani.

-   Tev ir veicies labāk nekā man, Elodins teica. Es viņu redzu jau gadiem. Šī bija pirmā reize, kad viņa pielaida mani tuvāk par desmit soļiem. Mēs ar viņu paretam pārmijam dažus vārdus un arī tikai labākajās dienās.

Mēs pārkāpām pāri platam, zemam skurstenim un turpinājām ceļu pa lēzenu darvota koka laukumu. Man palēnām uzmācās bažas. Kāpēc Elodins cenšas viņai tuvoties?

Atcerējos dienu, kad kopā ar Elodinu biju aizgājis uz “Patvērumu” un redzējis viņa gilleru Alderu Vinnu. Iedomājos, ka līdzīgā stāvoklī varētu nonākt Auri. Sīkā Auri, piesaitēta pie gultas ar biezām ādas siksnām, lai nevarētu sevi ievainot vai mētāties, kamēr kopēji viņu baro…

Es apstājos. Elodins paspēra vēl dažus soļus, tad pagriezās un paskatījās uz mani.

-   Viņa ir mans draugs, es lēni teicu.

Viņš pamāja ar galvu. Tas ir redzams.

-   Un man nav tik daudz draugu, lai es varētu atļauties tos zaudēt, es turpināju. Viņu noteikti ne! Apsoliet, ka nevienam nestāstīsiet par viņu un nemēģināsiet iesprostot viņu “Patvērumā”! Tā vieta viņai neder. Es krampjaini noriju siekalas sausajā rīklē. Man vajag, lai jūs apsolāt!

Elodins piešķieba galvu uz vienu pusi. Es dzirdu “jo citādi…”, viņš teica ar uzjautrinājumu balsī. Kaut gan tu vārdos to nepateici, man ir jāapsola, jo citādi… Viens viņa mutes kaktiņš savilkās greizā smaidā.

Elodina smaids manī uzvilnīja dusmas, kas jaucās ar bažām un bailēm. Piepeši es sajutu mutē karstu plūmju un muskatrieksta garšu un spēji apzinājos, ka man pie augšstilba zem biksēm ir piesaitēts nazis. Jutu, ka mana roka lēni ieslīd kabatā.

Tad dažus soļus aiz Elodina es ieraudzīju jumta malu un jutu, ka manas kājas sakustas gatavībā lēcienam un tvērienam, pēc kura mēs abi nokristu no jumta uz cietajiem bruģakmeņiem.

Manu augumu spēji ieskāva auksti sviedri, un es aizvēru acis. Lēni, dziļi ievilku elpu, un garša mutē izgaisa.

Es atkal atvēru acis. Man vajag, lai jūs apsolāt! es teicu. Citādi es droši vien izdarīšu kādu neaptveramu aplamību. Es vēlreiz noriju siekalas. Un tas nāks par ļaunu mums abiem.

Elodins nenovērsa skatienu no manis. Cik izteiksmīgi un godīgi draudi! viņš teica. Parasti tie mēdz būt krietni skarbāki un skrimšļaināki.

-   Skrimšļaināki? es neizpratnē pārjautāju.

-   Šaušalīgāki un skrimšļaināki, viņš atbildēja. Biežāk gadās dzirdēt: “Es tev pārlauzīšu kājas! Es tev pārlauzīšu sprandu!” Tas man liek domāt par skrimšļaino skaņu, kad pavārs atkaulo cāli.

-   Ā! es novilku. Saprotu.

Krietnu bridi mēs raudzījāmies viens otrā.

-          Es nevienu nesūtīšu šurp viņu savākt, Elodins beidzot teica.

-    Dažiem cilvēkiem “Patvērums” ir piemērota vieta. Daudziem tā ir vienīgā vieta. Bet es neieslodzītu tur pat traku suni, ja vien būtu kāda labāka iespēja.

Viņš pagriezās un devās tālāk. Kad es paliku uz vietas, viņš apstājās un atskatījās atpakaļ.

-   Ar to ir par maz, es teicu. Man vajag, lai jūs apsolāt!

-   Es zvēru pie savas mātes piena! Elodins teica. Es zvēru pie sava vārda un sava spēka! Es zvēru pie mūžam mainīgā mēness!

Mēs devāmies tālāk.

-   Viņai vajadzīgas siltākas drēbes, es teicu. Un zeķes un kurpes. Un sega. Un visām lietām ir jābūt jaunām. Auri nevelk neko, kas ir piederējis kādam citam. Esmu jau mēģinājis.

-   No manis viņa neko nepieņem, Elodins sacīja. Esmu viņai šo to atnesis un atstājis. Viņa tam nepieskaras. Viņš pagriezās un paskatījās uz mani. Ja es tās lietas iedotu tev, vai tu varētu nodot tās tālāk?

Es piekrītoši pamāju. Tādā gadījumā viņai vēl vajag divdesmit talantu, rubīnu olas lielumā un jaunu gravēšanas rīku komplektu.

Elodins atklāti, sirsnīgi pasmējās. Vai viņai vajag ari lautas stīgas?

Es atbildēju apstiprinoši. Ja iespējams, divus komplektus.

-   Kāpēc tu izvēlējies Auri? Elodins jautāja.

-   Tāpēc, ka viņai nav neviena cita, es atbildēju. Tāpat kā man. Ja mēs nerūpēsimies viens par otru, kurš cits to darīs?

Elodins papurināja galvu. Nē. Kāpēc tu izvēlējies viņai tādu vārdu?

-   Ā! es samulsis novilku. Tāpēc, ka viņa ir gaiša un jauka. Viņai nav iemesla tādai būt, bet viņa tāda ir. Auri nozīmē “saulains”.

-   Kādā valodā? Elodins jautāja.

Es bridi vilcinājos. Laikam siaru.

Viņš papurināja galvu. Siaru valodā “saulains” ir Ieviliet.

Pūlējos atcerēties, no kurienes esmu uzzinājis šo vārdu. Vai biju tam uzdūries Arhīvos…?

Pirms man tas izdevās, Elodins ierunājās atkal. Es gatavojos apmācīt studentu grupu, viņš nevērīgi teica. Tā būs domāta tiem, kurus interesē smalkā un komplicētā vārdnieku māksla. Viņš uzmeta man iesāņus skatienu. Sāku domāt, ka tev tā varbūt nebūtu gluži nelietderīga laika šķiešana.

-   Mani tā varētu interesēt, es piesardzīgi teicu.

Viņš pamāja ar galvu. Tev būtu jāizlasa Tekama “Pamatprincipi”, lai sagatavotos šim kursam. Grāmata nav gara, bet pamatīga, ja tu mani saproti.

-         Ja jūs man aizdotu eksemplāru, es to ļoti vēlētos izlasīt, es teicu.

-   Ja ne, man būs kaut kā jāizkuļas bez tās. Elodins neizpratnē paskatījās uz mani. Es esmu izraidīts no Arhīviem.

-   Ko, joprojām? viņš izbrīnījies jautāja.

-   Joprojām.

Elodins izskatījās sašutis. Cik ilgi tas jau velkas? Pusgadu?

-  Pēc trim dienām būs trīs gada ceturtdaļas, es atbildēju. Maģistrs Lorrens man ir skaidri licis saprast savu attieksmi šajā jautājumā.

-  Tas ir beidzamais stulbums! Elodins paziņoja neparastā aizstāvja tonī. Tu tagad esi mans Re’lars!

Viņš negaidot mainīja virzienu un devās pāri jumta laukumam, no kura es parasti vairījos, jo tam bija māla dakstiņu segums. No turienes mēs nolēcām šaurā šķērsielā, tad pārgājām pāri kādas viesnīcas lēzenajam jumtam un uzkāpām uz plaša akmens jumta.

Pēc kāda laika mēs nonācām pie liela loga, aiz kura mirdzēja silta sveces gaisma. Elodins pieklauvēja pie stikla tik sparīgi, it kā tās būtu durvis. Paskatījies apkārt, es sapratu, ka mēs stāvam virs Maģistru zāles.

Pēc brīža es loga iekšpusē ieraudzīju garo, kalsno maģistra Lorrena stāvu, kas aizsedza sveces gaismu. Viņš atbīdīja bultu, un viss lielais logs atvērās vaļā.

-   Elodin, kā varu tev palīdzēt? Lorrens jautāja. Ja šāds stāvoklis viņam šķita neparasts, viņa sejā tas nebija izlasāms.

Elodins pastiepa īkšķi pāri plecam uz manu pusi. Šis zēns stāsta, ka viņš joprojām esot izraidīts no Arhīviem. Vai tā ir taisnība?

Lorrena bezkaislīgais skatiens pārslīdēja uz mani, tad atgriezās pie Elodina. Taisnība.

-   Nu tad laid viņu tur atpakaļ! Elodins teica. Viņam ir jālasa grāmatas. Tu savu sakāmo esi jau pateicis.

-  Viņš ir pārgalvīgs, Lorrens noteikti sacīja. Biju paredzējis atturēt viņu no Arhīviem vismaz gadu.

Elodins nopūtās. Jā, jā, ļoti tradicionāla pieeja. Bet vai tu nevarētu dot viņam vēl vienu iespēju? Esmu gatavs galvot par viņu.

Lorrens ilgi lūkojās manī ar pētošu skatienu. Es pūlējos izskatīties pēc iespējas atbildīgs un apzinīgs, kaut gan diez vai vēlā vakara laikā uz jumta tas bija iespējams.

-   Nu labi! Lorrens beidzot teica. Bet tikai “Sējumos”.

-    “Sējumi” ir zupiņa tiem, kuri nespēj sakošļāt ēdienu! Elodins izaicinoši iesaucās. Mans zēns ir Re’lars! Viņam iekšā ir vairāk pulvera nekā divdesmit vīriem! Viņam ir svarīgi izpētīt “Krātuvi” un atklāt neskaitāmas nelietderīgas gudrības!

-   Tavs zēns man nerūp, Lorrens nesatricināmā mierā atbildēja.

-   Man visupirmām kārtām rūp paši Arhīvi.

Elodins pastiepa roku un, sagrābis mani aiz pleca, pagrūda uz priekšu.

-   Un ko tu teiksi par šito priekšlikumu? Ja tu pieķersi viņu vēl kādā pārgalvībā, es ļaušu tev nocirst viņam īkšķus! Kā tev šķiet, vai tas nebūtu vislabākais piemērs'citiem?

Lorrens lēni un ilgi raudzījās uz mums abiem. Tad viņš pamāja ar galvu. Labi, es esmu ar mieru! viņš atbildēja un aizvēra logu.

-   Nu, re! Elodins izteiksmīgi noteica.

-   Pie velna, ko tas nozīmē? es noprasīju, lauzīdams rokas. Es… Ko tas viss nozīmē?

Elodins izbrīnījies paskatījās uz mani. Ko tas nozīmē? To, ka tu esi ielaists Arhīvos! Problēma ir atrisināta!

-   Jūs taču nedrīkstat piedāvāt viņam iespēju nocirst man īkšķus! es iesaucos.

Elodins izbrīnā savilka uzacis. Vai tad tu grasies vēlreiz pārkāpt noteikumus? viņš uzsvērti noprasīja.

-   Es… nē. Bet…

-  Tātad tev ne par ko nav jāuztraucas, Elodins atmeta. Viņš pagriezās un devās pa lēzeno jumtu tālāk. H man šķiet. Tomēr es tavā vietā būtu ļoti uzmanīgs. Ar Lorrenu neviens nekad neko nevar zināt.

*  * *

Nākamajā rītā tūlīt pēc pamošanās es devos uz Universitātes kasi un nokārtoju rēķinus ar Rīemu, saskābušo vīreli, kura pārziņā bija visas Universitātes finanses. Samaksāju savus grūti iegūtos deviņus talantus un piecus džotus, nodrošinādams sev vietu Universitātē uz vēl vienu dimestri.

Pēc tam aizgāju uz “Reģistriem un sarakstiem”, kur pierakstījos uz “Medikas” novērošanas nodarbībām, kā arī uz fiziognomijas un zāļu gatavošanas kursu. Pēc tam izvēlējos dzelzs un vara metalurģijas zinības “Frakcijā” pie Kammara. Un visbeidzot pieteicos padziļinātas simpātijas kursā pie Elksas Dala.

Tikai pēc tam es aptvēru, ka nezinu Elodina paredzēto nodarbību nosaukumu. Šķirstīju reģistrācijas žurnālu, līdz ieraudzīju Elodina vārdu, un pēc tam vilku pirkstu lejup līdz vietai, kur ar melnu tinti trekniem burtiem bija ierakstīts kursa nosaukums: “Kas darāms, lai nekļūtu par muļķa ēzeli”.

Es nopūtos un tukšajā rindā zem nosaukuma ierakstīju savu vārdu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA . Dusošais prāts

KAD NAKAMAJA rītā pamodos, visupirms man atmiņā uznira doma par Elodina nodarbību. Sajutu pakrūtē pacilātu tirpoņu. Pēc vairākiem mēnešiem, kuros biju centies panākt, lai Vārdu maģistrs kļūtu par manu skolotāju, man beidzot bija radusies iespēja mācīties vārdnieka prasmi, īstu maģiju. Taborlina Lielā maģiju.

Tomēr vispirms mani gaidīja darbs. Elodina nodarbība bija paredzēta tikai dienas vidū. Tā kā virs galvas melnēja Devi parāds, man vēl vajadzēja cītīgi nostrādāt vairākas stundas “Frakcijā”.

*  * *

Kilvina darbnīcā jau pie durvīm mani kā mūzika ieskāva pazīstama, pussimt darbīgu roku radīta šķindoņa. Kaut gan šī bija bīstama vieta, tās gaisotne mani allaž neparasti nomierināja. Daudzi studenti greizi skatījās uz manu straujo augšupeju Arkanuma rindās, tomēr artefakcijas meistaru vidū es biju lielākoties iemantojis tādu kā negribīgu atzinību.

Redzēju Manetu strādājam pie cepļiem un devos uz viņa pusi, līkumodams starp aizņemtajiem darbgaldiem. Manets vienmēr zināja, kāds darbs atmaksājas vislabāk.

-   Kvout!

Plašā telpa pieklusa, un pagriezies es ieraudzīju maģistru Kilvinu stāvam sava kabineta durvis. Viņš īsi pamāja ar roku, aicinādams mani pie sevis, un atgriezās kabinetā.

Darbnīcu lēnām piepildīja agrākā murdoņa, studentiem atsākot darbu, un es devos gar daudzajiem galdiem cauri telpai uz Kilvina kabinetu, juzdams, ka mani pavada daudzu acu skatieni.

Piegājis tuvāk, pa lielo kabineta logu es redzēju, ka Kilvins kaut ko raksta uz sienas tāfeles. Viņš bija puspēdu garāks par mani, un viņa rumpis atgādināja mucu. Kuplā, spurainā bārda un tumšās acis šķietami darīja viņu pat vēl lielāku.

Pieklājīgi pieklauvēju pie durvju stenderes, un Kilvins pagriezdamies nolika krītu malā. Re’lar Kvout! Nāc iekšā! Un aizver durvis!

Noraizējies iegāju kabinetā un aizvēru aiz sevis durvis. Darbnīcas šķindas un klaboņa pilnīgi pieklusa, un es nodomāju, ka Kilvins varbūt šajā vietā ir izmantojis viltīgu sigaldriju, kas apslāpē troksni. Kabinetā valdīja gluži vai rēgains klusums.

Kilvins paņēma no galda malas papīra lapu. Es dzirdēju satraucošu ziņu, viņš teica. Pirms dažām dienām uz “Novietni” atnāca kāda meitene. Viņa meklēja jaunu cilvēku, kurš esot pārdevis viņai burvju amuletu. Viņš ieskatījās man acīs. Vai tev par to ir kaut kas zināms?

Es papurināju galvu. Ko viņa gribēja?

-  Mēs nezinām, Kilvins atbildēja. Tobrīd “Novietnē” strādāja Bazils. Viņš teica, ka meitene bijusi jauna un izskatījusies diezgan satraukta. Viņa meklēja… Kilvins ieskatījās papīra lapā, …jaunu burvi. Vārdu viņa nezināja, bet teica, ka tas esot bijis jauns, glīts, sarkanmatains vīrietis.

Kilvins nolika lapu atpakaļ uz galda. Bazils stāstīja, ka sarunas laikā meitene esot satraukusies arvien vairāk. Viņa izskatījusies izbiedēta, un, kad Bazils gribējis uzzināt viņas vārdu, viņa raudādama aizskrējusi projām. Kilvins sakrustoja varenās rokas uz krūtīm un bargi lūkojās manī. Tāpēc es tev jautāju skaidri un gaiši: vai tu esi pārdevis amuletus jaunām sievietēm?

Jautājums mani gluži samulsināja. Amuletus? es pārjautāju.

-   Kādai vajadzībai?

-   To es gribētu dzirdēt no tevis, Kilvins drūmi atbildēja. Varbūt amuletus veiksmei, varbūt mīlestībai. Varbūt tādus, kas ļauj sievietei ieņemt bērnu, vai tādus, kas ļauj no tā izvairīties. Amuletus pret dēmoniem un tā tālāk.

-   Vai tādus ir iespējams izgatavot? es jautāju.

-   Nē, Kilvins noteikti atbildēja. Un tāpēc mēs tādus nepārdodam. Viņa tumšās acis neatlaidīgi urbās manī. Tātad es jautāju vēlreiz: vai tu esi pārdevis amuletus tumsonīgiem iedzīvotājiem?

Šis apvainojums man bija tik negaidīts, ka nespēju iedomāties nekādu atbildi, lai sevi aizstāvētu. Tad es aptvēru, cik tas ir bezjēdzīgs, un nenovaldīju smieklus.

Kilvina acis samiedzās šaurāk. Tur nav nekā uzjautrinoša, Re’lar Kvout. Tāda rīcība Universitātē ir stingri aizliegta, turklāt students, kurš atļaujas pārdot viltus amuletus… Kilvina balss aprāvās, un viņš papurināja galvu. Tas atklāj nepiedodamu rakstura iezīmi.

-    Maģistr Kilvin, paskatieties uz mani! es teicu, paraustīdams kreklu. Ja es izvilinātu naudu no lētticīgiem ļaudīm, man nebūtu jāvalkā lietoti, pašausti krekli.

Kilvins pārlaida man skatienu, it kā pirmoreiz būtu pamanījis manu apģērbu. Taisnība! viņš teica. Tomēr nav grūti iedomāties, ka tieši trūcīgs students var vieglāk padoties tādiem kārdinājumiem.

-  Esmu par to domājis, es atzinos. Ar penija vērtu dzelzs gabalu un desmit minūtēm vienkāršas sigaldrijas es varētu pagatavot karekli, kas pieskārienā izraisa aukstumu. Tādu priekšmetu nebūtu grūti pārdot. Es paraustīju plecus. Taču es labi zinu, ka tas nozīmētu grēkot pret “Negodīgas peļņas” noteikumiem. Tādu risku es neuzņemtos.

Kilvins sarauca pieri. Arkanuma loceklis vairās no tādas rīcības tāpēc, ka tā ir nekrietna, Re’lar Kvout. Nevis tāpēc, ka tā nozīmē pārāk lielu risku.

Es skumīgi pasmaidīju. Maģistr Kilvin, ja jums būtu tik liela uzticība maniem morāles principiem, tad šī saruna nenotiktu.

Viņa sejas izteiksme mazliet atmaiga, un viņš tikko jaušami pasmaidīja. Nenoliegšu, ka no tevis es tiešām neko tamlīdzīgu negaidu. Bet esmu piedzīvojis pārsteigumus jau agrāk. Es slikti veiktu savus pienākumus, ja necenstos izpētīt šādus gadījumus.

-   Vai meitene bija atnākusi sūdzēties par savu amuletu? es jautāju.

Kilvins papurināja galvu. Nē. Kā jau teicu, viņa neatstāja nekādu

ziņu. Tomēr es nesaprotu, kāpēc lai jauna, uztraukta meitene, kurai ir amulets, nāktu tevi meklēt, nezinādama tavu vārdu, bet nepārprotami aprakstīdama tevi. Viņš lūkojās manī, savilcis uzacis, it kā gaidītu atbildi uz jautājumu.

Es nopūtos. Vai gribat dzirdēt godīgu atbildi, maģistr Kilvin?

Kilvins izbrīnā sarauca pieri. To es gribu vienmēr, Re’lar Kvout.

-   Domāju, ka man kāds cenšas sagādāt nepatikšanas, es teicu. Salīdzinājumā ar neseno alķīmiskas indes izmantojumu baumu izplatīšana no Ambroza puses būtu itin maiga un izsmalcināta rīcība.

Kilvins pamāja ar galvu un izklaidīgi noglauda kuplo bārdu. Jā, es saprotu.

Paraustījis plecus, viņš paņēma nolikto kritu. Nu labi! Pagaidām uzskatīsim šo gadījumu par nokārtotu. Viņš pagriezās pret tāfeli un pār plecu vēlreiz pameta skatienu uz mani. Ceru, ka pie manis nenāks bariem grūtu sieviešu, vicinot dzelzs karekļus un lādējot tavu vārdu?

-   Es centīšos gādāt, lai tā nenotiktu, maģistr Kilvin.

*  * *

Pavadījis dažas stundas pie kārtējā gabaldarba “Frakcijā”, es devos uz lekciju zāli “Centra” ēkā, kur vajadzēja notikt Elodina nodarbībai. Tā bija paredzēta dienas' vidū, bet es ierados pusstundu agrāk, apsteigdams pārējos.

Pamazām atnāca arī pārējie. Pavisam bijām septiņi studenti. Pirmais ieradās Fentons, mans draudzīgais sāncensis no padziļinātā līmeņa simpātijas kursa. Pēc tam atnāca Fela kopā ar Breanu, glītu, gadus divdesmit vecu meiteni ar zēniski apgrieztiem smilškrāsas matiem.

Kādu laiku mēs tērzējām un iepazināmies. Džarrets bija pabikls modegietis, ko biju redzējis “Medikā”. Zināju, ka jauno sievieti ar dzirkstoši zilām acīm un medus krāsas matiem sauc Inisa, taču neatcerējos, kur esam tikušies. Viņa bija viena no Simmona daudzajām neilgajām draudzenēm. Visbeidzot ieradās Urešs, gandrīz trīsdesmit gadu vecs students un pilntiesīgs El’the. Ādas krāsa un akcents lika domāt, ka viņš ir mērojis šurp tālo ceļu no Lanetas.

Zvans ieskandēja dienas vidu, taču Elodins nekur nebija redzams.

Pagāja piecas minūtes. Tad desmit. Elodins iebrāzās zālē tikai pusstundu pēc zvana, nesdams padusē vaļīgu papīru tīstokli. Nometis to uz galda, viņš sāka staigāt mūsu priekšā turp un atpakaļ.

-    Pirms sākam darbu, mums vispirms jātiek pilnīgā skaidrībā par dažiem jautājumiem, viņš teica bez jebkāda ievada vai aizbildinājuma par nokavēšanos. Pirmkārt, jums jādara tas, ko es saku. Jums tas jādara pēc vislabākās iespējas pat tad, ja neredzat tam iemeslu. Jūs drīkstat uzdot jautājumus, bet beigu beigās spēkā paliek noteikums: es saku, un jūs darāt. Viņš pārlaida mums skatienu. Skaidrs?

Mēs pamājām ar galvu vai nomurminājām piekrišanu.

-   Otrkārt, kad es kaut ko saku, jums man jātic. Viss, ko sacīšu, var nebūt patiesība. Bet jums jātic tik un tā, līdz es likšu izbeigt. Viņš ieskatījās mums katram sejā. Skaidrs?

Izklaidīgi prātoju, vai tā viņš mēdz iesākt katru nodarbību. Elodins ievēroja, ka neesmu devis noteiktu atbildi, un veltīja man niknu skatienu. Grūtākais vēl ir priekšā! viņš teica.

-   Centīšos, cik spēšu, es sacīju.

-         Ar tādām atbildēm tu ātri kļūsi par advokātu, viņš dzēlīgi teica.

-   Es ieteiktu darīt, nevis censties, cik spēj!

Es piekrītoši pamāju ar galvu. Šķiet, tas viņu apmierināja, un viņš atkal pievērsās visai grupai. Jums jāatceras divi likumi. Pirmkārt, mūsu vārdi veido mūs pašus, un mēs paši veidojam savus vārdus. Pārtraucis staigāt, Elodins vēlreiz pārlaida mums skatienu. Otrkārt, pat visvienkāršākais vārds ir tik komplicēts, ka jūsu prāts nespēj pat apjaust tā robežas un nepavisam nespēj to izprast tik labi, lai jūs to izrunātu.

Iestājās ieildzis klusums. Elodins gaidīja, cieši lūkodamies uz mums.

Beidzot ierunājās Fentons: Ja tā, kā tad cilvēkam vispār iespējams kļūt par vārdnieku?

-   Labs jautājums, Elodins teica. Un nepārprotamā atbilde ir tāda, ka tas nav iespējams. Pat visvienkāršākie vārdi atrodas tālu aiz mūsu spēju robežām. Viņš pacēla roku. Atcerieties, ka es nerunāju par nenozīmīgajiem vārdiem, kurus mēs lietojam katru dienu. Par tādiem nosaukumiem kā “koks”, “uguns” vai “akmens”. Es runāju par ko pilnīgi citu.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka gludu, tumšu upes oli. Aprakstiet šī priekšmeta precīzos apveidus! Pasakiet man svaru un spiedienu, kas izveidoja to no smiltīm un nogulsnēm! Pastāstiet, kā tajā atstarojas gaisma! Pastāstiet, kā tas iekļaujas apkārtējās vides masā, kā vējš to ieskauj, kad tas lido cauri telpai! Pastāstiet, kā dzelzs daļiņas tajā izjūt magnētakmens vilkmi! Tas viss kopā un vēl tūkstoš citu pazīmju veido šī akmens vārdu. Elodins pastiepa roku ar oli uz mūsu pusi. Šī atsevišķā, vienkāršā akmens vārdu.

Nolaidis roku, viņš paskatījās uz mums. Vai saprotat, cik sarežģīts ir pat šis vienkāršais priekšmets? Ja jūs to pētītu veselu mēnesi, varbūt jūs iepazītu to pietiekami labi, lai īsu mirkli saskatītu akmens vārda ārējās malas. Varbūt.

H ir galvenā problēma vārdnieka mākslā. Mums jāsaprot tas, kas atrodas ārpus mūsu sapratnes robežām. Kā to var izdarīt?

Negaidīdams atbildi, viņš paņēma daļu no līdzi atnestajiem papīriem un iedeva mums katram vairākas lapas. Pēc piecpadsmit minūtēm es sviedīšu šo akmeni. Es stāvēšu šeit. Viņš stingri nostājās vienā vietā.

-   Ar skatu uz to pusi. Viņš izslēja plecus. Es to sviedīšu no mugurpuses apmēram ar trešdaļu plaukstas spēka. Gribu, lai jūs aprēķināt, kādā veidā tas kustēsies, lai jūsu roka atrastos pareizajā vietā un īstajā brīdī to noķertu.

Elodins novietoja oli uz galda. Sākam!

Es ķēros pie uzdevuma ar dzelžainu gribu. Zīmēju trijstūrus un lokus, rēķināju, minēju formulas, kuras nespēju atcerēties. Tomēr itin drīz mani pieveica pasākuma bezcerība. Pārāk daudz bija nezināmā, pārāk daudz bija neizrēķināmā.

Pēc piecām patstāvīga darba minūtēm Elodins pamudināja mūs darboties grupā. Tas bija brīdis, kad es pirmoreiz pamanīju Ureša dotības rīkoties ar skaitļiem. Viņa aprēķini bija pārspējuši manējos tādā mērā, ka es daudz ko no viņa darītā pat nespēju saprast. Gandrīz to pašu varēju sacīt par Felu, kaut gan arī viņa bija sazīmējusi daudzas detalizētas loku rindas.

Visi septiņi prātojām, strīdējāmies, pūlējāmies, cietām neveiksmi un mēģinājām atkal. Pēc' stundas ceturkšņa mūs pārņēma bezcerība. It īpaši mani. Es neciešu problēmas, kuras nespēju atrisināt.

Elodins pārlaida skatienu mūsu grupai. Nu, ko jūs varat man pateikt?

Daži mēģināja izteikt nevarīgus atbilžu variantus vai minējumus, bet viņš ar rokas mājienu mūs apklusināja. Ko jūs varat man pateikt pavisam noteikti?

Pēc brīža Fela teica: Mēs nezinām, kā akmens kritis.

Elodins atzinīgi sasita plaukstas. Labi! Tā ir pareizā atbilde. Un tagad skatieties!

Viņš aizgāja līdz durvīm un izbāza galvu gaitenī. Henri! viņš iesaucās. Jā, tu! Atnāc uz mirkli šurp! Atkāpies viņš ielaida telpā vienu no Džamisona izsūtāmajiem zēniem, kuram nevarēja būt vairāk par astoņiem gadiem.

Elodins pagājās gabalu tālāk un pagriezās pret zēnu. Viņš iztaisnoja plecus un uzklāja sejai velnišķu smīnu. Ķer! viņš teica un svieda akmeni zēnam pretī.

Zēns iztrūcies saķēra to lidojumā.

Elodins sparīgi aplaudēja, apsveica samulsušo zēnu un steigšus izvadīja viņu pa durvīm.

Tad skolotājs pagriezās pret mums. Nu tā! Elodins teica. Kā viņš to izdarīja? Kā spēja sekundes laikā izrēķināt to, ko pusstundas laikā nespēja pat septiņi spožākie Arkanuma locekļi? Vai viņš labāk zina ģeometriju nekā Fela? Vai ātrāk prot rīkoties ar skaitļiem nekā Urešs? Varbūt mums vajadzētu atvest viņu atpakaļ un piešķirt viņam Re’lara pakāpi?

Mēs iesmējāmies, un sasprindzinājums mazliet atslāba.

-   Es gribu uzsvērt, lūk, ko. Ikvienam no mums piemīt prāts, kuru mēs lietojam visās nomoda rīcībās. Taču pastāv vēl kāds prāts dusošais prāts. Tas ir tik spēcīgs, ka pat astoņus gadus veca zēna dusošais prāts sekundes laikā spēj izdarīt to, ko septiņu Arkanuma locekļu nomoda prāti nespēja izdarīt piecpadsmit minūtēs.

Viņš plašā žestā aplaida apkārt roku. Jūsu dusošais prāts ir pietiekami plašs un spēcīgs, lai glabātu lietu vārdus. To es zinu tāpēc, ka dažreiz šis zināšanas izlaužas virspusē. Inisa ir izrunājusi dzelzs vārdu. Viņas nomoda prāts to nezina, taču dusošais prāts ir gudrāks. Kaut kur pašos dziļumos Fela izprot akmens vārdu.

Elodins norādīja uz mani. Kvouts ir izsaucis vēju. Ja varam ticēt tam, ko rakstījuši sen miruši cilvēki, tas ir tradicionālais ceļš. Vējš bija tas vārds, kuru topošie talantīgie vārdnieki meklēja un ieguva, mācīdamies šeit pirms daudziem, daudziem gadiem.

Viņš brīdi apklusa un, sakrustojis rokas uz krūtīm, nopietni raudzījās uz mums. Es gribu, lai katrs no jums padomātu, kādu vārdu jūs vēlaties atrast un uzzināt. Tam jābūt nelielam vārdam. Kaut kam vienkāršam: dzelzs vai uguns, vējš vai ūdens, koks vai akmens. Tam jābūt kaut kam tādam, kas jūs saista.

Elodins lieliem soļiem aizgāja lidz tāfelei pie sienas un sāka rakstīt grāmatu nosaukumus. Viņa rokraksts bija apbrīnojami skaidrs un kārtīgs. Šīs ir svarīgas grāmatas! viņš teica. Izlasiet vienu no tām!

Pēc brīža Breana pacēla roku. Tad viņa aptvēra, ka tam nav jēgas, jo Elodins joprojām stāvēja ar muguru pret mums. Maģistr Elodin? viņa nedroši vaicāja. Kura mums būtu jāizlasa?

Nepārtraukdams rakstīt, Elodins paskatījās pār plecu atpakaļ. Man vienalga! viņš atmeta, acīmredzami aizkaitināts. Izvēlieties vienu! Pārējās derētu apmēram izšķirstīt. Apskatiet bildītes! Manis pēc apostiet, ja neko citu nevarat izdomāt. Viņš atkal aizgriezās pret tāfeli.

Mēs visi septiņi saskatījāmies. Vienīgā skaņa telpā bija Elodina krita čerksti uz tāfeles virsmas. Kura ir pati svarīgākā? es pajautāju.

Elodins pikti nosēcās. Es nezinu! viņš atbildēja. Neesmu tās lasījis. Viņš uzrakstīja uz tāfeles En Temerant Voistra un apvilka nosaukumam apli. Es pat nezinu, vai šī vispār ir Arhīvos. Uzrakstījis tam blakus jautājuma zīmi, viņš turpināja rakstīt. Vienu gan varu jums pateikt. “Sējumos” neviena no tām nav atrodama. Par to esmu pārliecinājies. Jums tās būs jāmeklē “Krātuvē”. Jums vajadzēs papūlēties.

Pabeidzis pēdējo virsrakstu, viņš atkāpās soli atpakaļ un apmierināts pamāja ar galvu. Uz tāfeles rindojās divdesmit grāmatu nosaukumi. Elodins pievilka trijiem zvaigznītes, divus citus pasvītroja un pēdējam virsrakstam blakus piezīmēja bēdīgu seju.

Pēc tam, neteicis ne vārda, viņš izsoļoja no telpas, atstādams mūs domājam par vārdu dabu un neziņā prātojam, kur īsti esam iekļuvuši.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA . meklējumi

APŅĒMIES ELODINA nodarbībās atstāt labu iespaidu, es uzmeklēju Vilemu, un mēs vienojāmies, ka turpmāk izmaksāšu viņam dzērienus, bet viņš man palīdzēs iegūt vajadzīgos materiālus Arhīvos.

Abi devāmies turp pa Universitātes pilsētiņas bruģētajām ielām, kurās brāzmoja vējš, un drīz pagalma viņā pusē ieraudzījām milzīgo akmens ēku bez logiem pelēkajās sienās. Virs masīvajām durvīm rindojās akmenī iekalti vārdi Vorfelan Rhinata Morie.

Kad bijām piegājuši tuvāk, es jutu, ka manas plaukstas ir gluži nosvīdušas. Augstie kungi un dāmas… pagaidi brītiņu! es teicu un apstājos.

Vilems izbrīnījies paskatījās uz mani.

-  Es esmu uztraucies kā staigule pirmajā izgājienā, es sacīju. Ļauj man drusku atjēgties!

-   Tu taču teici, ka Lorrens pirms divām dienām esot atcēlis aizliegumu, Vilems atgādināja. Biju domājis, ka tu metīsies šurp, tiklīdz saņemsi atļauju.

-   Es gaidīju, līdz viņi to ierakstīs reģistru grāmatās. Noslaucīju kreklā mitrās delnas. Kaut kas noteikti notiks, es bažīgi sacīju.

-   Mana vārda tur nebūs. Vai ari pie reģistrācijas galda sēdēs Ambrozs, un man atkārtosies atskaņas no tā plūmju draņķa, un es kliegdams metīšos viņam pie rīkles.

-  Man patiktu to redzēt, Vilems teica. Bet Ambrozs šodien nestrādā.

-   Tas jau ir labāk, es atzinu un mazliet nomierinājos. Pamāju uz iegrebtajiem vārdiem virs durvīm. Vai tu zini, ko tas nozīmē?

Vilems paskatījās augšup. Alkas pēc zināšanām veido cilvēku, viņš teica. Vai kaut kas uz to pusi.

-   Man tas patīk. Es dziļi ievilku elpu. Labi! Ejam iekšā!

Atvilcis smagās akmens durvis, es iegāju nelielā priekšnamā; tad

Vilems atgrūda iekšējās durvis un mēs nokļuvām reģistrācijas telpā. Istabas vidū stāvēja prāvs koka rakstāmgalds, uz kura gulēja dažas lielas reģistru grāmatas ādas vākos. Vairākas iespaidīga izskata durvis veda tālāk uz citām telpām.

Pie rakstāmgalda sēdēja Fela, sasējusi pakausī cirtainos matus. Sarkanīgajā simpātijas lampu gaismā viņa izskatījās mazliet citāda, tomēr tikpat skaista. Viņa pasmaidīja.

-   Sveika, Fela! es teicu, cenzdamies neielaist balsi satraukumu, ko patiesībā jutu. Dzirdēju, ka es esot atpakaļ Lorrena baltajos sarakstos. Vai tu varētu to pārbaudīt?

Fela pamāja ar galvu un sāka šķirstīt reģistru grāmatu, kas gulēja priekšā uz galda. Pēc brīža viņa iepriecināta izstiepa pirkstu. Tad pēkšņi viņas seja apmācās.

Es sajutu pakrūtē piepešu vājumu. Kas noticis? es jautāju. Vai kaut kas nav kārtībā?

-   Nē, viņa atbildēja. Viss ir kārtībā.

-         Bet tu izskaties tāda, it kā kaut kas būtu greizi, norūca Vilems.

-   Kas tur rakstīts?

Brīdi vilcinājusies, Fela apgrieza reģistru grāmatu otrādi, lai mēs varētu izlasīt ierakstu. “Kvouts, Arlidena dēls. Sarkani mati. Gaiša sejas āda. Jauns.” Blakus tam bija citā rokrakstā uzšvīkāti vārdi: “Kretīns no Rū cilts.”

Es pasmīnēju. Viss ir pareizi. Vai drīkstu iet iekšā?

Fela pamāja ar galvu. Vai jums vajadzēs lampas? viņa jautāja un atvēra atvilktni.

-   Man jā, Vilems atbildēja, jau rakstīdams savu vārdu citā reģistru grāmatā.

-   Man ir pašam savējā, es teicu un izvilku no apmetņa kabatas savu mazo lampu.

Fela atvēra apmeklējumu reģistra grāmatu un atzīmēja mūsu vārdus. Mana roka parakstoties trīcēja, nejēdzīgi drebinot rakstāmspalvas galu, un es mazliet notraipīju lapu ar tinti.

Fela to nosusināja, aizvēra grāmatu un gaiši man uzsmaidīja. Apsveicu ar atgriešanos! viņa teica.

*  * *

Ļāvu, lai Vilems rāda man ceļu starp “Krātuves” plauktiem un centos izrādīt pirmajam apmeklējumam atbilstošu pārsteigumu.

To nebija grūti notēlot. Kaut gan es jau ilgāku laiku biju iepazinies ar Arhīviem, līdz šim biju spiests slapstīties pa tiem kā zaglis. Biju noregulējis lampu visvājākajā apgaismojumā un vairījies no galvenajām ejām, baidīdamies kādu nejauši sastapt.

Akmens sienas visā garumā un plašumā aizņēma grāmatplaukti. Dažas ejas bija platas, ar augstiem griestiem, turpretī citas tik šauras, ka tajās tik tikko viens otram garām varēja paiet divi cilvēki, pagriezušies sāniski. Gaisā jautās spēcīga ādas, putekļu, veca pergamenta un sējumu līmes smarža. Smarža, kas vēstīja par noslēpumiem.

Vilems izvadīja mani starp daudziem dažādu virzienu plauktiem, uzveda pa kāpnēm un ielaida garā, plašā gaitenī, kura sienas klāja vienādi iesietas grāmatas sarkanos ādas vākos. Visbeidzot mēs nonācām pie durvīm, kuru apmali apspīdēja blāva, sarkana gaisma.

-   Arhīvos ir telpas, kurās var strādāt vienatnē, Vilems klusi sacīja.

-   Lasāmkambari. Mēs ar Simmonu bieži nākam uz šo te. Daudzi par to nezina. Iepriekš pieklauvējis, viņš atvēra durvis, atklājot skatienam mazu istabiņu bez logiem. Gandrīz visu telpu aizņēma galds un daži krēsli.

Pie galda sēdēja Simmons, un sarkanīgajā simpātijas lampas gaismā viņa seja izskatījās sārtāka nekā parasti. Ieraudzījis mani, viņš iepleta acis. Kvout? Ko tu šeit dari? Viņš satriekts paskatījās uz Vilemu.

-   Kā viņš tika iekšā?

-   Lorrens atcēla aizliegumu, Vilems paskaidroja. Mūsu jaunajam draugam ir vesels literatūras saraksts. Viņš dodas pirmajos grāmatu meklējumos.

-   Apsveicu! Simmons starodams paskatījās uz mani. Vai varu palīdzēt? Es te jau esmu gandrīz aizmidzis. Viņš pastiepa roku pēc gaidītā saraksta.

Es pieklaudzināju sev pie deniņiem. Ja kādu dienu vairs nespēšu atcerēties divdesmit grāmatu virsrakstus, es vairs nebūšu Arkanuma biedrs, es teicu. Tā gan bija tikai puse patiesības. Otra puse bija tāda, ka man piederēja vien nieka pusducis dārgo papīra lapu. Es nevarēju atļauties tērēt tās šādai vajadzībai.

Simmons izvilka no kabatas salocītu papīra gabalu un zīmuļa galu.

-   Man viss ir jāpieraksta, viņš teica. Ne jau katrs ir pieradis prieka pēc mācīties no galvas veselas balādes.

Paraustīju plecus un sāku rakstīt nosaukumus. Varbūt vajadzēs mazāk laika, ja mēs sadalīsim sarakstu trijās daļās, es ierosināju.

Vilems uzmeta man pārsteigtu skatienu. Tu iedomājies, ka varēsi tā vienkārši staigāt starp plauktiem un pats atrast grāmatas? Viņš paskatījās uz Simmonu, kas plati, viszinīgi smīnēja.

Protams. Man taču bija jātēlo, ka neko nezinu par “Krātuves” plauktu un grāmatu izvietojumu. Vilems un Simmons nenojauta, ka es jau gandrīz mēnesi vēlu vakaros klejoju pa Arhīviem.

Iemesls nebija tas, ka es viņiem neuzticētos, taču Simmons nespēja melot pat dzīvības vai nāves gadījumā, un Vilems strādāja par skrīvu. Es nevēlējos uzspiest viņam izvēli starp noslēpumu un pienākumu pret maģistru Lorrenu.

Tāpēc nolēmu turpināt nezinoša iesācēja lomu. Ek, gan jau kaut kā tikšu galā! es nevērīgi izmetu. Tas taču nevar būt tik sarežģīti.

-   Arhīvos ir tik daudz grāmatu, Vilems lēni sacīja, ka visu virsrakstu izlasīšana vien tev prasītu veselu dienkopu. Viņš apklusa un vērīgi paskatījās uz mani. Vienpadsmit pilnas diennaktis bez ēšanas un gulēšanas starplaikiem.

-   Patiešām? Simmons izbrīnījies jautāja. Tik daudz?

Vilems apstiprinoši pamāja ar galvu. Es ar to iepazinos pirms gada. Tagad E’liri vairs tik daudz nečīkst, ka ilgi jāgaida, līdz es atnesu viņiem grāmatu. Viņš atkal paskatījās uz mani. Un šeit ir ari grāmatas bez virsrakstiem. Un seni tīstokļi. Un māli. Un tas viss ir daudzās valodās.

-   Kādi māli? es jautāju.

-    Māla plāksnītes, Vilems paskaidroja. Daļa no nedaudzajām lietām, kas saglabājās pēc Kaluptenas nodegšanas. Dažas ir pārrakstītas, bet visas ne.

-  Tas nav tik svarīgi, Simmons viņu pārtrauca. Galvenā problēma ir izvietojuma sistēma.

-   Grāmatu katalogu principi, Vilems papildināja. Gadu gaitā te ir bijušas daudzas un dažādas sistēmas. Dažiem maģistriem labāk patīk viena sistēma, citiem cita. Viņš sarauca pieri. Un vēl citi mēdz izvietot grāmatas paši pēc savas sistēmas.

Es iesmējos. Spriežot pēc tavas balss, viņi jāsien pie kauna staba.

-   Varbūt tā ir, Vilems atrūca. Vismaz es par to neraudātu.

Simmons paskatījās uz viņu. Nevar taču pārmest maģistram, ja

viņš cenšas izveidot pēc iespējas labāku kārtību!

-   Var gan! Vilems atmeta. Ja Arhīvos būtu neveiksmīga izvietojuma sistēma, tā būtu kopēja neērtība, ar ko mēs spētu sadzīvot. Bet pēdējos piecdesmit gados ir bijušas pārāk daudzas sistēmas. Aplam apzīmētas grāmatas. Aplam tulkoti virsraksti.

Viņš izlaida pirkstus caur matiem, un viņa balsī pēkšņi ieskanējās pagurums. Un visu laiku klāt nāk jaunas grāmatas, kas attiecīgi jāsagrupē un jāizvieto. Un “Sējumos” vienmēr gaida kāds slinks E’lirs, kas grib, lai mēs viņam visu pienesam klāt. Tas ir gluži kā rakt bedri upes dibenā.

-   Tatad tu gribi sacīt, es lēni teicu, ka skrīva darbā pavadītais laiks tev sagādā prieku un gandarījumu.

Simmons piespieda abas plaukstas pie mutes, apslāpēdams smieklus.

-   Un tad vēl gadās tādi kā jūs abi! Vilema balss izklausījās gluži vai draudīga. Studenti, kam dota brīvība pašiem staigāt pa “Krātuvi”. Jūs atnākat, izlasāt pusi no grāmatas un pēc tam to noslēpjat, lai citreiz varētu ērti paņemt un lasīt tālāk. Vilema plaukstas savilkās tvērienā, it kā viņš sagrābtu kādu aiz krekla. Vai varbūt aiz rīkles. Pēc tam jūs aizmirstat, kur esat to nolikuši, un tā ir pazudusi tikpat droši, it kā būtu sadedzināta.

Vilems izstiepa pirkstu pret mani. Ja es reiz atklāšu, ka tu esi darījis kaut ko tamlīdzīgu, viņš teica ar apspiestu niknumu balsī, tad neviens dievs neglābs tavu ādu!

Es ar vainas apziņu atcerējos trīs grāmatas, kuras tieši tā biju noslēpis, gatavodamies eksāmenam. Svinīgi apsolu, es teicu, ka nekad tā nedarīšu! Vairs nedarīšu.

Simmons piecēlās no savas vietas pie galda un enerģiski saberzēja rokas. Labi! Vienkāršāk sakot, te valda pamatīgs juceklis, bet, ja tu vadīsies pēc Tolema grāmatu kataloga, tev vajadzētu atrast to, ko gribi. Pašlaik mēs lietojam Tolema sistēmu. Mēs ar Viļu tev parādīsim, kur glabājas reģistri.

-   Un parādīsim vēl šo to citu, Vils piebilda. Tolems nebūt nav visaptverošs. Iespējams, ka pēc dažām tavām grāmatām vajadzēs rakties krietni dziļāk. Viņš pagriezās un atvēra durvis.

*  * *

Izrādījās, ka Tolema reģistros atrodamas tikai četras no man vajadzīgajām grāmatām. Pēc tam mēs bijām spiesti pagriezt muguru metodiski izkārtotajai “Krātuves” daļai. Šķita, ka Vilems manu sarakstu uzskata par personīgu izaicinājumu, tāpēc todien es par Arhīviem uzzināju daudz ko jaunu. Vilems aizveda mani uz Mirušajiem reģistriem, uz Aizmugures kāpnēm, uz Apakšējo spārnu.

Tomēr, par spīti visai šai laipnajai palīdzībai, pēc četrām stundām mums bija izdevies atrast tikai septiņas grāmatas. Vilems par to bija ļoti noraizējies, taču es viņam pateicos no visas sirds, apgalvodams, ka viņš ir darījis visu, lai es varētu turpināt meklējumus pats saviem spēkiem.

Dažas nākamās dienas es gandrīz katru vaļas brīdi pavadīju Arhīvos, meklēdams Elodina sarakstā ietvertās grāmatas. No visas sirds vēlējos sākt šīs nodarbības ar stingru pamatu zem kājām un biju apņēmies izlasīt ikvienu viņa minēto grāmatu.

Pirmā grāmata bija ceļojuma apraksts, kas man šķita itin aizraujošs. Otrā bija visai bāls dzejas krājums, bet tā bija īsa, un es to izlasīju, sakodis zobus un palaikam aizvēris vienu aci, lai netraumētu savu smadzeņu viengabalainību. Trešā bija retoriskas filozofijas grāmata, rakstīta smagnēji nogurdinošā stilā.

Nākamā bija grāmata ar sīkiem aprakstiem par savvaļas puķēm Aturas ziemeļos. Ierobežotas informācijas rokasgrāmata ar visai mulsinošām ilustrācijām. Tai sekoja vēl viens dzejas krājums, šoreiz biezs kā ķieģelis un vēl pašapmierinātāks par iepriekšējo.

Kaut gan tas prasīja daudzas stundas, es izlasīju visas šīs grāmatas. Atļāvos pat izrakstīt piezīmes, iztērēdams divas no savām dārgajām papīra lapām.

Nākamā bija, kā es vistuvāk to varētu aprakstīt, jukuša cilvēka dienasgrāmata. Kaut gan tas izklausās saistoši, patiesībā tās bija tikai galvassāpes, iespiestas starp grāmatas vākiem. Autors bija rakstījis cieši burtu pie burta, bez atstarpēm starp vārdiem. Nekādu atdalījumu starp rindkopām. Nekādu pieturzīmju. Nekādu gramatikas vai pareizrakstības normu.

Tas bija brīdis, kad es sāku pavirši pārlapot turpmākos tekstus. Nākamajā dienā, kad sastapos ar divām grāmatām modegiešu valodā ar veselu virkni eseju par augu seku un monogrāfiju par vintiešu mozaīkām -, es pārstāju rakstīt piezīmes.

Pēdējās grāmatas, kuras es tikai pavirši izšķirstīju, nesaprazdams, kāpēc Elodins grib, lai mēs lasītu divsimt gadu vecus nodokļu reģistrus no Mazo Karaļvalstu baronu īpašumiem, novecojušu medicīnisku tekstu un slikti pārtulkotu moralizējošu lugu.

Kaut gan man strauji zuda vēlme lasīt Elodina ieteiktās grāmatas, es joprojām izjutu prieku par iespēju meklēt tās Arhīvu plauktos. Ar saviem nemitīgajiem jautājumiem pamanījos nokaitināt ne vienu vien skrīvu. Kurš ir atbildīgs par grāmatu izvietojumu plauktos? Kur atrodami vintiešu atzinumi? Kam pieder atslēgas uz ceturtā pagrabstāva tīstokļu krātuvi? Kur glabājas bojātās grāmatas, gaidot kārtu uz labošanu?

Beigu beigās es atradu deviņpadsmit grāmatas. Visas, izņemot En Temerant Voistra. Un to es neatradu ne jau tāpēc, ka nebūtu centies. Aptuveni rēķinot, viss šis pasākums man prasīja gandrīz piecdesmit stundu meklējumu un lasīšanas.

Nākamajā Elodina nodarbībā es ierados desmit minūtes pirms laika, juzdamies lepns kā priesteris. Atnesu līdzi abas pierakstītās lappuses un dedzīgi vēlējos atstāt iespaidu uz Elodinu ar savu aizrautību un centību.

Visi septiņi atnācām uz nodarbību pirms pusdienas zvana. Lekciju telpas durvis bija slēgtas, tāpēc stāvējām gaitenī, gaidīdami, kad parādīsies Elodins.

Dalījāmies pieredzē par saviem meklējumiem Arhīvos un prātojām, kāpēc Elodins nosauktās grāmatas uzskatījis par nozīmīgām. Fela jau gadiem bija strādājusi par skrīvu, tomēr viņai bija izdevies sameklēt tikai septiņpadsmit grāmatas. Neviens nebija atradis ne En Temerant Voistra, ne jebkādu norādi par to.

Līdz pusdienas zvanam Elodins joprojām nebija ieradies, un pēc stundas ceturkšņa man apnika gaidīt gaitenī, tāpēc es vēlreiz mēģināju nospiest lekciju telpas durvju rokturi. Pirmajā brīdī tas nepadevās, bet, kad es aizkaitinājumā paraustīju to sparīgāk, noklikstēja aizbīdnis, un durvis pavērās spraugā.

-   Man likās, ka tās ir aizslēgtas, Inisa teica, saraukusi pieri.

-   Bija tikai iestrēgušas, es teicu un atgrūdu durvis vaļā.

Mēs iegājām lielajā, tukšajā telpā un nokāpām dažus pakāpienus līdz pirmajai sēdvietu rindai. Uz lielas tāfeles mums priekšā rēgojās viens vienīgs vārds, uzrakstīts Elodina neparasti kārtīgajā rokrakstā: “Pārrunājiet!”

Apsēdāmies savās vietās un turpinājām gaidīt, taču no Elodina nebija ne miņas. Paskatījāmies uz tāfeli, pēc tam cits uz citu, nesaprazdami, ko tieši mums vajadzētu darīt.

Pārējo sejas liecināja, ka ne tikai es viens jūtos aizkaitināts, urbdamies viņa sasodīti bezjēdzīgajās grāmatās, biju iztērējis piecdesmit stundu. Es savu tiesu biju izdarījis. Kāpēc viņš nedara savējo?

Visi septiņi nogaidījām divas stundas, dīki tērzēdami un gaidīdami, kad atnāks Elodins.

Viņš neatnāca.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA . Slēptā pilsēta

KAUT GAN Elodina grāmatu meklējumos iztērētās stundas mani bija pamatīgi satracinājušas, šī pieredze tomēr bija ievērojami paplašinājusi manas zināšanas par darbu Arhīvos. Pats galvenais, ko es uzzināju, bija tas, ka Arhīvi nav tikai liela grāmatu noliktava. Arhīvi bija gluži kā patstāvīga pilsēta. Tajā bija gan šķērsielas, gan aklās ieliņas.

Tāpat kā pilsētā, Arhīvos kūsāja aktīva rosība. Skriptorijā rindojās galdi, pie kuriem skrīvi cītīgi strādāja pie tulkojumiem vai pārrakstīja izbalojušus tekstus jaunās grāmatās ar svaigu, tumšu tinti. Šķirotavā notika nemitīga kustība: grāmatas tika kārtotas pa grupām un tematiem, izvietotas un pārvietotas dažādos plauktos.

Indētava, par laimi, nepavisam nebija tas, ko varēja gaidīt. Izrādījās, ka tā ir vieta jaunatvesto grāmatu sakopšanai un attīrīšanai, pirms tās nokļuva Arhīvu plauktos. Grāmatas nepārprotami mīlēja visdažādākie radījumi: daži no tiem alkatīgi rija pergamentu un ādu, savukārt citiem garšoja līme un papīrs. Grāmatu tārpi bija paši nekaitīgākie no šīm būtnēm, un pēc dažiem Vilema stāstiem man gribējās pēc iespējas drīzāk nomazgāt rokas.

“Katalogi”, “Sietuve”, “Skavotava”, “Palimpsesti” visas šīs telpas rosībā dūca kā bišu stropi, visās lietpratīgi darbojās čakli skrīvi.

Turpretī citās Arhīvu daļās nebija nekādas rosības. Jaunieguvumu nodaļa, piemēram, bija maza un allaž tumša telpa. Pa logu es redzēju, ka vienu tās sienu pilnībā aizņem milzīga karte ar pilsētām un ceļiem, tik sīka un detalizēta, ka atgādināja sarežģītā rakstā austu paklāju. Karti klāja caurspīdīgas alķīmiskas lakas kārtiņa, un tās dažādās vietās ar sarkanu zīmuli bija pierakstītas piezīmes par vēlamām grāmatām, kādas tur varbūt atrodamas, un pēdējās zināmās vietas, kurās darbojušās jaunieguvumu sagādes grupas.

“Sējumi” bija kaut kas līdzīgs lielam publiskam parkam. Tajos drīkstēja brīvi ieiet ikviens students, lai pārlūkotu plauktos izliktās grāmatas. Apmeklētāji drīkstēja arī iesniegt lūgumu skrīviem, kas negribīgi devās uz “Krātuvi” meklēt vai nu vajadzīgo grāmatu, vai vismaz pēc iespējas līdzīgu materiālu.

Bet Arhīvu vislielāko daļu aizņēma “Krātuve”. 11 bija grāmatu faktiskā atrašanās vieta. Un, tāpat kā jebkurā pilsētā, tajā bija gan labvēlīgi, gan nelabvēlīgi rajoni.

Labvēlīgajos rajonos viss bija sakārtots, reģistrēts un metodiski izvietots plauktos. Ieraksti reģistru grāmatās ļāva atrast meklēto grāmatu tikpat vienkārši kā attiecīgajā virzienā izstiepts rādītājpirksts.

Bet turpat līdzās bija arī nelabvēlīgi rajoni. Aizmirstas vai novārtā pamestas Arhīvu daļas, kā arī vietas, kuras sakārtot pašreizējā brīdī šķita pārāk sarežģīti. Dažās sekcijās grāmatas bija izvietotas pēc veciem katalogiem vai pat saliktas plauktos bez jebkādas sistēmas.

Šur tur slējās grāmatplauktu stāvi, kas atgādināja muti ar izlūzušiem zobiem: skrīvi, kuri sen vairs nestrādāja Arhīvos, bija izņēmuši grāmatas un pārvietojuši tās no veco katalogu vietām uz citiem plauktiem, kur tās iekļāvās kārtējā, tobrīd pieņemtajā sistēmā. Pirms trīsdesmit gadiem, kad sāncensīga skrīvu grupa bija sadedzinājusi Larkina reģistru grāmatas, veselu divu stāvu saturs bija pārceļojis no labvēlīgiem uz nelabvēlīgiem rajoniem.

Un, protams, šeit bija arī četru plātņu durvis. Noslēpums pilsētas sirdī.

Staigāt pa labvēlīgajiem rajoniem bija ļoti patīkami. Doties pēc grāmatas un atrast to tieši tur, kur tai jābūt, sagādāja gandarījumu. Tas bija ērti. Un ātri.

Taču nelabvēlīgajiem rajoniem piemita cits, savdabīgs vilinājums. Grāmatas tajos bija noputējušas un ilgi nelietotas. Atverot tādu grāmatu, varēja izlasīt vārdus, ko cilvēka acis nebija skatījušas pat simtiem gadu. Lūžņu kaudzē slēpās dārgumi.

Tieši šajās vietās es meklēju materiālus par čandriāniem.

Meklēju stundām un meklēju dienām ilgi. Uz Universitāti es biju tiecies lielā mērā tāpēc, ka gribēju uzzināt patiesību par viņiem. Tagad, kad beidzot biju ieguvis brīvu pieeju Arhīviem, visiem spēkiem centos atgūt zaudēto laiku.

Tomēr, par spīti ilgajām meklējumu stundām, man gandrīz neko neizdevās atrast. Vairākas bērnu grāmatas attēloja čandriānus kā radījumus, kas cenšas pastrādāt sīkus nedarbus, piemēram, zog pīrāgus vai saskābē pienu. Citās grāmatās viņi atgādināja dēmonus no aturiešu morāles lugām.

Šur tur šajos stāstos bija izkaisīti nedaudzi, niecīgi faktu pavedieni, taču tajos nebija nekā tāda, ko es jau nezinātu. Čandriāni bija lāsts. Par čandriānu tuvumu liecināja noteiktas pazīmes: zila liesma, trūdēšana un rūsa, stindzinošs saltums gaisā.

Manus meklējumus vēl vairāk apgrūtināja tas, ka es nedrīkstēju nevienam lūgt palīdzību. Ja kļūtu zināms, ka es tērēju laiku, lasīdams bērnu pasakas, tas neuzlabotu manu reputāciju.

Vēl svarīgāka bija viena no nedaudzajām iezīmēm, ko es zināju par čandriāniem: tas, ka viņi cenšas neganti apspiest un likvidēt jebkādas zināšanas par savu esamību. Viņi bija nogalinājuši manu trupu tāpēc, ka mans tēvs bija sacerējis par viņiem dziesmu. Trebonā viņi bija iznīcinājuši veselu kāzinieku pulku tāpēc, ka daži no viesiem bija redzējuši viņu attēlus uz senlaicīga māla trauka.

Zinot šos apstākļus, runāt par čandriāniem šķita netālredzīgi un nevēlami.

Tāpēc es meklēju materiālus viens. Pēc ilgāka laika atmetu cerības atrast konkrētu grāmatu par čandriāniem vai vismaz saturīgu monogrāfiju par šo tematu. Tomēr es turpināju savus meklējumus, cerēdams kaut kur starp rindām uziet vismas kādu slēptu patiesības kripatu. Kādu atsevišķu faktu. Mājienu. Jebko.

Taču bērnu grāmatās nemēdz būt sīku skaidrojumu, un nedaudzās minētās pazīmes bija acīmredzami izdomātas. Kur dzīvo čandriāni? Mākoņos. Sapņos. Pilī, kas celta no saldumiem. Kādas ir viņu pazīmes? Pērkons. Mēness aptumsums. Kādā stāstiņā bija pieminētas pat varavīksnes. Kurš nejēga to uzrakstījis? Kāpēc bērnos jārada bailes no varavīksnēm?

Vieglāk bija atrast personu vārdus, taču tie visi bija nepārprotami zagti no citiem avotiem. Gandrīz visi tie bija dēmonu vārdi, kuri minēti “Takas grāmatā” vai kādā lugā, parasti “Daeonikā”. Kādā uzbāzīgi alegoriskā stāstā čandriāni bija nosaukti kādreizējās Aturas impērijas septiņu valdnieku vārdos. Tā vismaz bija pārmaiņa, kas man izraisīja īsus, rūgtus smieklus.

Beidzot es uzgāju plānu sējumu ar nosaukumu “Noslēpumu grāmata”, kas slēpās dziļi Mirušajos reģistros. Tā bija dīvaina grāmata, kuras ilustratīvā daļa atgādināja bestiāriju, bet rakstītais teksts bērnu ābeci. Tajā bija fantastisku būtņu zīmējumi, kas attēloja cilvēkēdājus, trovus un dennerlingus. Katru ierakstu papildināja īss, primitīvs pantiņš.

Protams, ieraksts par čandriāniem bija vienīgais, kas atstāts bez attēla. Zīmējuma vietā rēgojās tukša lapa, ko ieskāva dekoratīvs ietvars. Pievienotais dzejolis nekur nebija derīgs.

“Čandriāni klejo un parādās šur un tur,

Bet savas pēdas neatstāj itin nekur.

Savus noslēpumus tie cieši un dziļi glabā,

Bet skrāpēt un kost nepavisam nav viņu dabā.

Viņi neuzbrūk, nemeklē ķildas, nav kareivīgi Un pret mums viņi ir gluži pieklājīgi.”

Kaut gan lasīt tādu tekstu bija kaitinoši, vismaz viens kļuva nepārprotami skaidrs. Lielākajai cilvēku daļai čandriāni nozīmēja tikai bērnu pasaku būtnes. Tie bija tikpat nereāli kā šļūceņi vai vienradži.

Protams, es zināju, ka patiesība ir citāda. Biju tos redzējis pats savām acīm. Biju sarunājies ar Ogli, vīru ar ogļmelnām acīm. Biju redzējis Haliaksu, ko ieskāva ēna kā tumšs apmetnis.

Tāpēc es turpināju savus neauglīgos meklējumus. Man nebija svarīgi, kam tic vai netic pārējā pasaule. Es zināju patiesību un nekad neesmu bijis no tiem, kuri viegli padodas.

*  * *

Es iekļāvos jaunā dimestra ritmā. Tāpat kā agrāk apmeklēju nodarbības un spēlēju Ankera krogā. Tomēr lielāko daļu laika es pavadīju Arhīvos. Biju alcis pēc tiem tik ilgi, ka iespēja brīvi ieiet ēkā, kad vien vēlējos, šķita gandrīz vai nedabiska.

Pat neveiksmīgie reālu faktu meklējumi attiecībā uz čandriāniem nespēja aptumšot manu pacilātību. Meklēdams iecerēto, es arvien biežāk uzgāju citas grāmatas, ka saistīja manu uzmanību. Ārstniecisko augu sarakstu ar akvareļu ilustrācijām. Mazu kvarta formāta grāmatu ar četrām lugām, par kurām agrāk nekad nebiju dzirdējis. Ļoti aizraujošu Hevreda Piesardzīgā biogrāfiju.

Pavadīju lasāmkambaros garas pēcpusdienas, izlaizdams ēdienreizes un atstādams novārtā draugus. Nereti biju pēdējais, kurš izgāja no Arhīviem, pirms skrīvi aizslēdza durvis uz nakti. Būtu varējis tur pārgulēt, ja vien tas būtu atļauts.

Tajās dienās, kas man bija pārāk aizņemtas, lai ilgi kavētos un lasītu, es iegriezos “Krātuvē” nodarbību starplaikos, lai kaut dažas minūtes pastaigātu starp grāmatplauktiem.

Jaunā brīvība bija tiktāl pārņēmusi manas domas un laiku, ka es daudzas dienas nemēģināju doties pāri upei uz Imri. Kad beidzot aizgāju uz “Pelēko Vīru”, paņēmu līdzi vizītkarti, ko biju uzmeistarojis no pergamenta gabala. Spriedu, ka Dennu tas patīkami uzjautrinās.

Taču tad, kad tur ierados, vīzdegunīgais “Pelēkā Vīra” durvju sargs paziņoja, ka nevarot nodot manu vizītkarti vēlamajai personai. Nē, jaunā dāma tur vairs nedzīvojot. Nē, viņš nevarot nogādāt tai nekādu ziņu. Nē, viņš nezinot, uz kurieni viņa aizceļojusi.

PIECPADSMITĀ NODAĻA . Interesants fakts

ELODINS IENĀCA lekciju zālē gandrīz ar stundas nokavēšanos. Viņa apģērbu izraibināja zāles traipi un matos bija ieķērušās nokaltušas lapas. Viņš apmierināti smīnēja.

Šodien mēs viņu gaidījām tikai seši. Džarrets uz pēdējām divām nodarbībām nebija ieradies. Atceroties dzēlīgās piezīmes, ko viņš pēdējā reizē bija izmetis, es šaubījos, vai viņš vairs šeit parādīsies.

-   Nu tā! Elodins bez jebkāda ievada iesaucās. Tagad stāstiet!

Šis bija viņa jaunākais paņēmiens, kā tērēt mūsu laiku. Katras nodarbības sākumā viņš pieprasīja kādu interesantu faktu, ko agrāk nebija dzirdējis. Protams, par to, kas uzskatāms par interesantu, vienīgais lēmējs bija pats Elodins, un, ja pirmais minētais fakts neatbilda viņa prasībām vai arī bija viņam jau zināms, viņš pieprasīja kaut ko citu, vēl un vēl, līdz beidzot studentam izdevās nosaukt kaut ko tādu, kas viņu ieinteresēja.

Elodins izstiepa pirkstu pret Breanu. Runā!

-   Zirnekļi spēj elpot zem ūdens, viņa bez stomīšanās paziņoja.

Elodins pamāja ar galvu. Labi. Pēc tam viņš paskatījās uz Fentonu.

-   Dienvidos no Vintasas ir upe, kas tek nepareizā virzienā, Fentons teica. Tā ir sālsūdens upe, kas plūst uz iekšzemi no Kentes jūras.

Elodins papurināja galvu. To es jau zinu.

Fentons paskatījās lejup uz papīra lapu. Valdnieks Ventorans reiz pieņēma likumu…

-   Garlaicīgi! Elodins viņu pārtrauca.

-Ja cilvēks izdzer vairāk par divām kvartām jūras ūdens, viņš apvemjas. Fentons jautājoši paskatījās uz Elodinu.

Elodins domīgi pašķobīja muti, it kā censtos izdabūt skrimsli no zobu starpas. Tad viņš apmierināts pamāja ar galvu. Tas bija labi. Pēc tam viņš pievērsās Urešam.

-   Bezgalību ir iespējams dalīt bezgalīgi daudz reižu, un katra daļa tik un tā būs bezgalīgi liela, Urešs teica ar savu neparasto lanetieša akcentu. Bet, ja bezgalīgi daudz reižu dala galīgu skaitli, katra daļa ir mazs, galīgs lielums. H kā šīs daļas ir mazi, galīgi lielumi, toties to ir bezgalīgi daudz, ja tās atkal savieno kopā, to summa ir bezgalīga. Tas liecina, ka jebkurš skaitlis būtībā ir bezgalīgs.

-     Oho! Elodins izmeta pēc krietna klusuma brīža. Ar nopietnu sejas izteiksmi viņš pastiepa pirkstu pret lanetieti. Ureš! Tavs nākamais uzdevums ir nodarboties ar seksu. Ja nezini, kā tas darāms, pienāc pēc nodarbības pie manis! Viņš pagriezās pret Inisu.

-   Illieši nekad nav izveidojuši rakstu valodu, Inisa teica.

-   Nav taisnība! Elodins atsaucās. Illieši izmantoja mezglu sistēmu. Viņš ar sarežģītām plaukstu kustībām atdarināja siešanu vai pīšanu. Un to viņi darīja jau krietni agrāk, nekā mēs sākām skrāpēt piktogrammas uz aitu ādām.

-   Es neteicu, ka viņiem nav bijis nekādas fiksētas valodas, Inisa nomurmināja. Es runāju par rakstu valodu.

Elodins paraustīja plecus, uzsvērti demonstrēdams garlaicību.

Inisa paskatījās uz viņu ar pikti sarauktu pieri. Nu labi! Skerijā ir suņu šķirne, kam atnešanās notiek caur rudimentāru peni, viņa teica.

-   Oho! Elodins iesaucās. Labi! Jā? Viņš pastiepa pirkstu pret Felu.

-   Pirms astoņdesmit gadiem “Mediķa” atklāja, kā izoperēt acij kataraktu, Fela teica.

-   To es jau zinu! Elodins atsaucās un nevērīgi atmeta ar roku.

-  Ļaujiet man pabeigt, Fela teica. Kad viņi izpētīja, kā tas darāms, radās iespēja dot redzi cilvēkiem, kuri agrāk vispār nebija spējīgi redzēt. Šie cilvēki nebija zaudējuši redzi; viņi bija dzimuši akli.

Elodins ieinteresēts piešķieba galvu.

Fela turpināja: Kad viņi ieguva spēju redzēt, viņiem rādīja dažādus priekšmetus. Bumbu, kubu, piramīdu, un visi šie priekšmeti atradās uz galda. Fela stāstīdama ar rokām atdarināja minēto priekšmetu apveidus.

-   Pēc tam ārsti viņiem jautāja, kurš no šiem trijiem priekšmetiem ir apaļš.

Fela brīdi klusēja, lai kāpinātu efektu, un pēc kārtas paskatījās uz mums visiem. Cilvēki nespēja atbildēt, tikai redzēdami priekšmetus. Viņiem vispirms vajadzēja tos aptaustīt. Tikai pēc pieskaršanās bumbai viņi varēja pateikt, ka tā ir apaļa.

Elodins atmeta galvu atpakaļ un sajūsmā iesmējās. Tiešām? viņš noprasīja.

Fela pamāja ar galvu.

-   Felai pienākas galvenā balva! Elodins iesaucās, paceldams abas rokas. Tad viņš iebāza roku kabatā un, izvilcis brūnu, iegarenu priekšmetu, iespieda to viņai plaukstā.

Fela ar interesi to nopētīja. H bija asklēpijas pāksts.

-   Vēl nav izteicies Kvouts, Breana atgādināja.

-   Tas nav svarīgi! Elodins nevērīgi atmeta. Kvouts neko nejēdz no interesantiem faktiem.

Es izrādīju sašutumu, cik uzkrītoši vien spēju.

-   Nu labi! Elodins piekāpās. Saki, kas tev sakāms!

-    Ademu tirgotājiem ir slepena māksla, ko sauc par lethani, es teicu. Tā ir galvenais iemesls, kāpēc viņi ir tik neganti un nepārspējami karotāji.

Elodins piešķieba galvu uz vienu pusi. Patiešām? viņš jautāja.

-   Un kāda tā ir?

-    Es nezinu, vienaldzīgi atmetu, cerēdams viņu aizkaitināt. Kā jau teicu, tā ir slepena māksla.

Šķiet, bridi viņš pārdomāja manus vārdus, bet tad papurināja galvu.

-   Nē. Tas ir interesanti, bet tas nav fakts. Tas ir tikpat kā sacīt, ka keldiešu augļotājiem ir noslēpums, ko sauc financia, un ka tas dara viņus par nepārspējamiem baņķieriem. Tam nav satura. Viņš vēlreiz gaidoši paskatījās uz mani.

Mēģināju izdomāt kaut ko citu, bet man tas neizdevās. Manas domas bija apsēduši fantastiski stāsti un bezcerīgi meklējumi par čandriāniem.

-   Nu, redzi? Elodins sacīja Breanai. Viņš neko nejēdz!

-   Es vienkārši nesaprotu, kāpēc mēs tā tērējam laiku! es asi izmetu.

-   Vai tev ir kāds labāks ierosinājums? Elodins noprasīja.

-   Jā! es pārskaities iesaucos. Man ir tūkstoš svarīgāku ierosinājumu! Piemēram, mācīties vēja vārdu!

Elodins pacēla pirkstu, cenzdamies ieņemt vieda prātnieka pozu, bet sakaltušās lapas matos viņam liedza panākt gribēto efektu. Mazi fakti ved pie lielām zināšanām, viņš dziedoši noskaitīja. Tieši tāpat kā mazi vārdi ved pie lieliem vārdiem.

Viņš sasita plaukstas un enerģiski tās saberzēja. Labi! Fela! Atver savu balvu, lai mēs varam dot Kvoutam mācību, ko viņš tik dedzīgi vēlas!

Fela atvēra sakaltušo asklēpijas pāksti. Viņas plaukstās sabira baltas, irstošas sēklu pūkas.

Ar rokas mājienu vārdu maģistrs lika viņai uzmest tās gaisā. Fela to izdarīja, un visi noskatījās, kā baltais pūku kamols peld pretī lekciju zāles augstajiem griestiem un pēc tam smagi nolaižas uz grīdas.

-   Sasodīts! Elodins iesaucās. Viņš cienīgi aizsoļoja līdz sēklu kamolam, pacēla to un sparīgi savicināja sev ap galvu, līdz gaisā visapkārt peldēja neskaitāmas baltas asklēpijas sēklu pūkas.

Pēc tam Elodins sāka tās enerģiski tvarstīt, skraidīdams pa telpu un cenzdamies noķert tās saujās. Viņš rāpās pāri krēsliem, skrēja uz lektora katedras pusi, tad uzlēca uz galda telpas priekšā.

Visu šo laiku viņš tvarstīja sēklas. Sākumā viņš to darīja ar vienu roku, kā varētu tvert bumbu. Taču tas neizdevās, un viņš sāka vēcināt

plaukstu tā, it kā sistu mušas. Kad nelīdzēja arī tas, viņš mēģināja tās tvert, sakļaudams abas plaukstas, kā bērns varētu gaisā ķert spīdvaboli.

Tomēr viņam neizdevās noķert nevienu sēklu. Jo ilgāk viņš tās tvarstīja, jo viņa kustības kļuva drudžainākas, skrējiens ātrāks un tvēriens negantāks. Tā tas turpinājās veselu minūti. Divas minūtes. Piecas minūtes. Desmit.

Tas būtu varējis turpināties visu nodarbības laiku, taču beidzot Elodins aizķērās aiz krēsla un sāpīgi nokrita uz akmens grīdas, pārplēsdams bikšu staru un saskrambādams ceļi līdz asinīm.

Sagrābis kāju, viņš apsēdās uz grīdas un ļāva vaļu tik varenai lamuvārdu straumei, kādu es nekad vēl nebiju dzirdējis. Viņš auroja, šņāca un spļaudījās. Viņš kliedza vismaz astoņās dažādās valodās, un, kaut gan daudzus vārdus es nesapratu, tie skanēja tā, ka man māga sarāvās čokurā un sīkie matiņi uz rokām sacēlās stāvus. Viņš izkliedza vārdus, no kuriem man izspiedās sviedri. Viņš izkliedza vārdus, no kuriem man metās nelabi. Es nebiju domājis, ka kaut ko tādu vispār iespējams izrunāt.

Iespējams, ka tas būtu turpinājies bezgalīgi, bet tad, sparīgi ievilkdams elpu, viņš ierāva mutē vienu no peldošajām asklēpijas sēklām un sāka neganti klepot un rīstīties.

Beidzot viņš izspļāva sēklu, atguva elpu, piecēlās kājās un, neteicis vairs ne vārda, izkliboja no lekciju zāles.

Šī nebija pati dīvainākā no maģistra Elodina nodarbībām.

*  * *

Pēc Elodina nodarbības es ieturēju ašu maltīti Ankera viesnīcā, tad devos uz savu maiņu “Medikā” un vēroju pieredzējušākos El’thes nosakām diagnozi un ārstēšanu jaunpienākušajiem pacientiem. Pēc tam devos pāri upei, cerēdams satikt Dennu. Šis bija mans trešais ceļojums uz Imri nedaudzu dienu laikā, bet šī bija skaidra, saulaina diena, un pēc ilgajām darba stundām Arhīvos es jutu, ka jāizloka kājas.

Vispirms iegriezos “Eolijā”, kaut gan vēl bija pārāk agrs, lai varētu sastapt tur Dennu. Brīdi patērzējis ar Stančionu un Deohu, devos tālāk uz dažām citām viesnīcām, kurās viņa palaikam mēdza iegriezties: uz “Spundi”, “Mucu un Ķīpu” un “Suni Sienā”. Dennas nebija ari tur.

Paklejoju pa dažiem pilsētas dārziem, kuros koki bija nometuši jau gandrīz visas lapas. Tad apstaigāju visus zināmos instrumentu veikalus, pētīju lautas un taujāju, vai pārdevēji nav redzējuši glītu, tumšmatainu sievieti aplūkojam arfas. Neviens viņu nebija redzējis.

Tikmēr bija kļuvis jau pavisam tumšs. Tāpēc es vēlreiz iegriezos “Eolijā” un lēnām izstaigāju cauri apmeklētāju bariem. Denna joprojām

nekur nebija redzama, taču es satiku grāfu Threpi. Mēs kopīgi iedzērām, noklausījāmies dažas dziesmas, un es atkal devos projām.

Iedams atpakaļ uz Universitātes pilsētiņu, es ciešāk savilku ap pleciem apmetni. Imres ielas tagad bija dzīvākas un rosīgākas nekā dienā, un, par spīti saltumam, gaisā valdīja svētku noskaņa. No viesnīcu un teātru durvīm skanēja daudzu un dažādu veidu mūzika. Pa restorānu un izstāžu zāļu durvīm iekšā un ārā plūda apmeklētāju bari.

Tad es izdzirdēju smieklus, kas dzidri un skanīgi pacēlās pāri pūļa murdoņai. Šos smieklus es būtu pazinis jebkurā vietā. Tie bija Dennas smiekli. Es tos pazinu kā pats savas plaukstas.

Nevilšus atplaukdams smaidā, es pagriezos apkārt. Tā notika vienmēr. Dennu man izdevās sastapt tieši tad, kad biju zaudējis visas cerības.

Pārlaidu skatienu daudzajām sejām un tūlīt viņu ieraudzīju. Denna stāvēja pie nelielas kafejnīcas durvīm, ģērbusies garā, zilā samta tērpā.

Paspēru soli uz viņas pusi, bet tad apstājos. Brīdi vēroju, kā viņa sarunājas ar kādu, kurš stāvēja aiz atvērtām karietes durvīm. Redzēju tikai viņas sarunu biedra platmales augšdaļu. To rotāja liels, balts spalvu pušķis.

Pēc brīža Ambrozs aizvēra karietes durvis. Viņš veltīja Dennai platu, pievilcīgu smaidu un pateica dažus vārdus, kas viņai izraisīja smieklus. Viņa svārku zeltainais brokāts mirdzēja laternas gaismā, un viņa pirkstaiņi bija tādā pašā karaliski violetā toni kā zābaki. Tādai krāsai viņa apģērbā vajadzēja izskatīties bezgaumīgi uzkrītošai, tomēr tā nebija.

Kamēr es stāvēju un skatījos, mani gandrīz notrieca un sabrauca divjūgs, un tas būtu bijis gluži pelnīti, jo es stāvēju pašā ceļa vidū. Braucējs nolamājās, pavicināja pātagu un aiztraucās man garām. Pātagas cirtiens ķēra manu skaustu, taču es to pat nejutu.

Atguvis līdzsvaru, atkal paskatījos uz karietes pusi un ieraudzīju Ambrozu skūpstām Dennas roku. Tad viņš ar galantu kustību piedāvāja Dennai elkoni, un abi kopā iegāja kafejnīcā.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA . Neizteiktās bailes

PĒC TAM kad Imrē biju redzējis Ambrozu un Dennu, mans noskaņojums satumsa melns kā nakts. Visu ceļu uz Universitāti man galvā mutuļoja domu virpulis. Vai Ambrozs to ir uzsācis tīrās atriebības dēļ? Kā tas varēja notikt? Ko domā Denna?

Gandrīz visu nakti pavadījis bez miega, es pūlējos par to nedomāt. Dziļi ierakos Arhīvu meklējumos. Grāmatas nevar aizvietot sievietes sabiedrību, bet tās ir vieglāk pieejamas. Centos nomierināties, meklēdams Arhīvu tumšākajos stūros ziņas par čandriāniem. Lasīju, līdz sūrstēja acis un galva kļuva smaga un trula.

Gandrīz visu nākamo dienkopu es tikai apmeklēju nodarbības un rakņājos pa Arhīviem. Par šiem pūliņiem iemantoju putekļu pilnas plaušas, pastāvīgas galvassāpes no ilgstošas lasīšanas simpātijas lampu gaismā un smeldzi starp lāpstiņām no sakumpušās muguras, ilgstoši sēžot pie zemā galdiņa un šķirstot Gilejas reģistru grāmatas izbalojušās lappuses.

Atradu arī vienu ziņu par čandriāniem. Tas bija astotdaļloksnes formāta rokraksts ar nosaukumu “Ērmotu tautisku ticību apskats”. Cik varēju spriest, grāmata bija apmēram divsimt gadu veca.

Tas bija nostāstu un māņticību apkopojums, ko sarakstījis kāds mazpazīstams Vintasas vēstures mīļotājs. Atšķirībā no “Parasto draku pārošanās paradumiem” tajā nebija mēģinājumu pierādīt vai atspēkot aprakstītos ticējumus. Autors bija tikai savācis un sakārtojis dažādus stāstus, paretam pievienodams īsas piezīmes par šo ticējumu pārmaiņām un atšķirībām dažādās vietās un apgabalos.

Grāmata bija itin iespaidīga un acīmredzot prasījusi vairāku gadu darbu. Tajā bija četras nodaļas par dēmoniem. Trīs nodaļas bija veltītas fantastiskām būtnēm, un viena no tām ietvēra tikai stāstus par Felurianu. Citās lappusēs bija aprakstīti šļūceņi, rendlingi un trovi. Autors bija pierakstījis dziesmas par pelēkām dāmām un baltiem jātniekiem. Gara nodaļa bija veltīta kapukalnu draugariem. Grāmatā bija sešas nodaļas par tautas maģiju: astoņi veidi, kā atbrīvoties no kārpām, divpadsmit veidu, kā sarunāties ar mirušajiem, divdesmit divi veidi, kā pieburt mīlestību…

Viss ieraksts par čandriāniem aizņēma mazāk par pusi lappuses:

“ParČaendrianiem nav daudz, ko teikt. Par viņiem zina Ikviens. Dziesmas par viņiem prot skandēt Katrs Bērns. Tomēr cilvēki par viņiem negrib stāstīt.

Par vienu mazo alus kausu Zemnieks ir gatavs divas stundas runāt par Dannerlingiem. Bet pietiek pieminēt Čaendrianus, un viņa mute aizcērtas kā Krāsns Dūris, un viņš pieskaras dzelzij un atgrūž krēslu no galda.

Daudzi domā, ka runāt par fantastiskām būtnēm nozīmē izsaukt nelaimi, tomēr cilvēki runā. Kas dara Čaendrianus tik atšķirīgus, to es nezinu teikt. Viens diezgan sareibis Ādminis Hilsboro pilsētiņā čukstus man teica: “Ja par viņiem runā, viņi nāk šurp, un tad ir beigas." Šķiet, tās ir šo visu vienkāršo ļautiņu neizteiktās bailes.

Tāpēc es rakstu to, ko man izdevies savākt, tikai vienkāršas, vispārīgas ziņas. Čaendriani ir skaitā nenoteikta grupa. (Visdrīzāk septiņi, ja spriežam pēc vārda izcelšanās.) Viņi uzrodas un veic dažādas vardarbības bez īsti redzama iemesla.

Ir dažas Zīmes, kas vēsta par viņu Ierašanos, tomēr šai jautājumā nav vienprātības. Visbiežāk tiek minēta zila liesma, bet es esmu dzirdējis arī to, ka ieskābstot vīns, cilvēki kļūstot akli, labība vīstot, plosoties gadalaikam neraksturīgas vētras, sievietes zaudējot ieņemtos bērnus un debesīs satumstot saule.

Kopumā jāteic, ka viņi man liekas Nomācoša un Neauglīga Meklējumu joma."

Es aizvēru grāmatu. “Nomācoša un neauglīga joma” man šķita kaut kas ļoti pazīstams.

Pats bēdīgākais bija ne jau tas, ka šī ieraksta saturs man neatklāja neko jaunu. Pats bēdīgākais bija tas, ka šis šķita vislabākais informācijas avots, kādu man izdevies atrast vairāk nekā simtiem ilgu stundu meklējumos.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA . Starpspēle — Lomas

KVOUTS PACĒLA roku, un Hronists atvilka rakstāmspalvu no papīra lapas.

-   Tagad uz bridi pārtrauksim, Kvouts teica, pamādams uz loga pusi. Es redzu, ka šurp nāk Kobs.

Kvouts piecēlās un ar plaukstām nobraucīja priekšautu. Es labprāt ieteiktu jums abiem brītiņu atpūsties un nomierināties. Viņš paskatījās uz Hronistu. Tu izskaties tāds, it kā nupat būtu darījis kaut ko nepiedienīgu.

Nosvērtā solī Kvouts aizgāja un nostājās aiz letes. Tas, protams, ir ļoti tālu no patiesības. Tu, Hronist, garlaikojies, gaidīdams iespēju strādāt. Tieši tāpēc tev ir izsīkusi rakstīšanas iedvesma. Tu vēlies, kaut nebūtu palicis bez zirga un iestrēdzis šajā nomaļajā kaktā. Bet tas ir noticis, un tu centies pēc iespējas labāk pielāgoties apstākļiem.

Basts pasmīnēja. Oho! Pasaki kaut ko ari par mani!

-   Izmanto to, kas tev dots, Bast! Kvouts teica. Tu dzer kopā ar mūsu vienīgo apmeklētāju tāpēc, ka esi neuzņēmīgs slīmests, kuru neviens neiedomāsies aicināt palīgā lauku darbos.

Basta smīns kļuva platāks. Vai arī es garlaikojos?

-   Bez šaubām, Bast! Ko citu tu šeit vari darīt? Kvouts salocīja audekla lupatu un nolika to uz letes. Turpretī es esmu pārāk aizņemts, lai garlaikotos. Es visu laiku darbojos, veikdams simtiem sīku pienākumu, lai viesnīca varētu pastāvēt.

Viņš paskatījās uz abiem vīriem. Hronist, atlaidies atzveltnē! Bast, ja tu nevari beigt smīnēt, sāc vismaz stāstīt mūsu draugam par trijiem priesteriem un dzirnavnieka meitu!

Basts pasmīnēja vēl platāk. Tas ir labs stāsts.

-   Vai visi ir iejutušies lomās? Kvouts paņēma no letes lupatu un devās uz virtuvi, teikdams: Uznāk vecais Kobs. Skatuves kreisajā pusē.

Uz lieveņa koka grīdas nodunēja smagi soļi, un pēc brīža “Ceļakmens” viesnīcā aizkaitināts ienāca vecais Kobs. Viņš pameta skatienu uz galdu, pie kura sēdēja smīnošais Basts, ar žestiem pavadīdams kādu stāstu, un devās pie bāra letes. Hei! Vai tu tur esi, Kot?

Nākamajā mirkli rosīgais viesnīcnieks iznāca no virtuves, slaucīdams rokas priekšautā. Sveiks, Kob! Kā varu tev pakalpot?

-   Greiams atsūtīja man pakaļ mazo Ovenu puiku, Kobs pikti teica.

-   Vai tev ir kāda nojausma, kāpēc es esmu šeit, nevis vedu mājā auzas?

Kots papurināja galvu. Man likās, ka viņš šodien palīdz Marionam vest mājā kviešus.

-   Kāda nejēdzība! vecais Kobs pukojās. Šovakar gaidāms lietus, bet es stāvu te, kamēr manas auzas guļ laukā.

-   Ja jau tu tik un tā esi šeit, viesnīcnieks teica ar cerībām balsī,

-   varbūt varu tev piedāvāt sidru? Svaiga manta, izspiedu tikai šorīt.

Vecā vīra izvagotā seja mazliet noskaidrojās. Nu, ja man tikpat te jāgaida, viņš piekrītoši novilka, kāda krūze sidra patiešām nekaitētu.

Kots iegāja dziļākajā telpā un atgriezās ar lielu māla krūzi. Lievenī atkal nodimdēja soļi, un pa durvīm ienāca Greiams. Viņam pa pēdām sekoja Džeiks, Kārters un kalēja māceklis.

Kobs pagriezās un raidīja viņiem saniknotu skatienu. Kas tik sasodīti svarīgs ir noticis, ka vajadzēja mani raut šurp no paša rīta? viņš noprasīja. Ārā balta diena, bet…

No galdiņa, pie kura sēdēja Hronists un Basts, atskanēja piepeša smieklu šalts. Ienācēji pagriezās turp un redzēja, ka Hronists ir pietvīcis sarkans un smejas, aizsedzis muti ar plaukstu. Ari Basts smējās un sita ar roku pa galdu.

Greiams aizveda pārējos pie letes. Es uzzināju, ka Kārters un zēns palīdzēšot Orrisoniem vest aitas uz tirgu, viņš teica. Uz Bednu, vai ne?

Kārters un kalēja māceklis apstiprinoši pamāja.

-   Skaidrs. Vecais Kobs paskatījās lejup uz savām plaukstām. Tātad jūs nebūsiet viņa bērēs.

Kārters svinīgā nopietnībā pamāja ar galvu, bet Ārons izskatījās satriekts. Viņš pēc kārtas palūkojās uz pārējiem, taču visi stāvēja klusi un nekustīgi, vērodami veco zemnieku pie letes.

-   Labi! vecais Kobs beidzot teica un paskatījās uz Greiamu. Tas ir labi, ka tu mūs savedi kopā. Pamanījis zēna sejas izteiksmi, viņš nicīgi nosēcās. Tu izskaties tāds, it kā nupat būtu piebeidzis savu kaķi, zēn! Aitas gaļai ir jānonāk tirgū. Šeps to zināja. Viņš nebūt neņemtu ļaunā, ka jūs darāt to, kas jādara.

Pastiepis roku, Kobs paplikšķināja kalēja māceklim pa plecu. Mēs visi kopā iedzersim,Tai aizvadītu viņu, kā pienākas! Tas ir pats galvenais. Šovakar baznīcā nebūs nekas cits kā garas priesteru pļāpas. Mēs protam atvadīties jēdzīgāk. Viņš pameta skatienu pāri letei. Pagādā mums viņa iecienīto dzērienu, Kot!

Viesnīcnieks jau rosījās, vākdams koka krūzes un liedams tajās tumši brūnu alu no nelielas muciņas aiz letes.

Vecais Kobs pacēla savu krūzi, un pārējie darīja to pašu. Par mūsu Šepul

Greiams ierunājās pirmais. Kad mēs bijām puikas un kopā gājām medībās, es reiz salauzu kāju, viņš teica. Teicu, lai viņš iet meklēt palīgus, bet viņš nebija ar mieru mani atstāt. Sameistaroja kaut ko līdzīgu ragavām gluži no nekā. Un aizvilka mani visu garo gabalu līdz pilsētai.

Visi iedzēra.

-   Viņš mani iepazīstināja ar manu cienīgo, sacīja Džeiks. Neatceros, vai es viņam par to īsti pateicu paldies.

Visi iedzēra.

-  Kad es gulēju slims ar krupu, viņš katru dienu iegriezās pie manis, teica Kārters. Tādu nebija daudz. Un atnesa man sievas vārīto zupu.

Visi iedzēra.

-   Viņš bija draudzīgs pret mani, kad es tikko ierados šeit, sacīja kalēja māceklis. Stāstīja man anekdotes. Un reiz es apskādēju ratu riteņus, ko viņš man bija atnesis salabot, un viņš neko neteica saimniekam Kalebam. Zēns norija kamolu kaklā un nervozi paskatījās apkārt.

-   Man viņš ļoti patika.

Visi iedzēra.

-   Viņš bija drosmīgāks par mums visiem, teica vecais Kobs. Pats pirmais tovakar stājās pretī tam tipam ar nazi. Ja tas radījums būtu bijis normāls, ar to viss būtu galā.

Koba balss mazliet iedrebējās, un īsu brīdi viņš izskatījās sīks, paguris un tieši tik vecs, cik bija. Bet notika citādi. Šie laiki nav piemēroti drosmīgam vīram. Bet drosmīgs viņš bija šā vai tā. Kaut es būtu bijis drosmīgs un nomiris viņa vietā un viņš tagad varētu mājās skūpstīt savu jauno sievu!

Pulciņam pāršalca klusa murdoņa, un visi izdzēra pēdējos malkus. Greiams mazliet noklepojās un nolika krūzi uz letes.

-   Es nezināju, ko teikt, kalēja māceklis klusi sacīja.

Greiams pasmaidīja un uzsita viņam pa plecu. Tu izteicies labi, zēn!

Viesnīcnieks nokremšļojās, un visu acis pievērsās viņam. Es ceru, ka jūs neuzskatīsiet mani par uzbāzīgu, viņš teica. Es nepazinu Šepu tik labi kā jūs. Ne tik labi, lai runātu pēc pirmā tosta, bet varbūt pietiekami labi, lai sacītu kādu vārdu pēc otrā. Viņš nervozi knibināja priekšauta lences, it kā samulsis par to, ka vispār ierunājies. Zinu, ka vēl ir agrs, bet man ļoti gribētos kopā ar jums iedzert viskiju, pieminot mūsu Šepu.

Atskanēja piekrītoša balsu dūkoņa, un viesnīcnieks izvilka no letes apakšas glāzes, lai ielietu tajās viskiju. Bet ne no pudeles sarkanmatainais vīrietis piepildīja tās ar viskiju no masīvas mucas, kas kopā ar citām rindojās bāra aizmugurē. Viskijs no mucas maksāja peniju par katru malku, tāpēc vīri pacēla glāzes ar lielāku sirsnību, nekā varētu gaidīt citkārt.

-   Nu tad kāds būs šis tosts? Greiams jautāja.

-   Varbūt par tā briesmoņa galu? ierosināja Džeiks.

-   Tas nav nekāds tosts, vecais Kobs atrūca.

-   Par karali? ieminējās Arons.

-   Nē! neparasti stingrā balsī noteica viesnīcnieks. Viņš pacēla glāzi.

-   Par vecajiem draugiem, kuri būtu pelnījuši labākus brīžus!

Atnācēji svinīgi pamāja ar galvu un iztukšoja savas glāzes.

-   Augstie kungi un dāmas, tas bija teicams klunkšķis! vecais Kobs ar cieņu sacīja, un viņa acis bija sakāpis valgums. Tu esi īsts džentlmenis, Kot! Un es priecājos, ka tevi pazīstu.

Kalēja māceklis nolika glāzi, taču tā apgāzās uz sāniem un sāka ripot pa leti. Viņš to saķēra, pirms tā bija pārvēlusies pāri malai, un aizdomīgi aplūkoja tās apaļo apakšu.

Redzēdams viņa apmulsumu, Džeiks iesmējās skaļus zemnieka smieklus, bet Kārters ar izteiksmīgu kustību novietoja savu glāzi uz letes, apvērstu otrādi. Es nezinu, kā tas ir Rannišā, Kārters sacīja zēnam,

-   bet šeit ne bez iemesla tās sauc par kūleņotājām.

Samulsušais kalēja māceklis apgrieza savu “kūleņotāju” otrādi un nolika uz letes tāpat kā pārējie savas glāzes. Viesnīcnieks viņam draudzīgi uzsmaidīja, tad savāca glāzes un nozuda virtuvē.

-   Nu tā! vecais Kobs teica, enerģiski saberzēdams plaukstas. Mēs pavadīsim kopīgu vakaru, kad jūs abi būsiet atgriezušies no Bednas. Bet laiks negaida un lietus arī ne, un es nešaubos, ka Orrisoni nepacietīgi gaida, lai dotos ceļā.

Kad vīri cits pēc cita bija izgājuši no “Ceļakmens”, Kvouts iznāca no virtuves un atgriezās pie galdiņa, kur sēdēja Basts un Hronists.

-   Man patika Šeps, Basts teica. Kobs reizēm ir vecs īgņa, bet parasti viņš zina, ko runā.

-   Kobs nezina ne pusi no tā, ko iedomājas zinām, sacīja Kvouts.

-   Tu vakar vakarā izglābi viņus visus. Ja nebūtu tevis, tas radījums būtu plosījies pa istabu kā labības kūlējs.

-   Tā nav taisnība, Reši! Basts iebilda, un viņa balsī skanēja nepārprotams aizvainojums. Tu būtu to apturējis. Tieši tu!

Viesnīcnieks tikai paraustīja plecus un, negribēdams strīdēties, atstāja viņa vārdus bez atbildes. Basta mute sakniebās skarbā, dusmīgā svītrā un acis savilkās šaurākas.

-   Un tomēr Kobam bija taisnība, klusi sacīja Hronists, vēlēdamies gaisināt sasprindzinājumu, iekams tas pārāk sabiezējis. Šeps bija drosmīgs. Par to pienākas viņu cienīt.

-   Nē, nepienākas, Kvouts teica. Kobam bija taisnība citādā ziņā. Šie laiki nav piemēroti drosmīgam vīram. Ar rokas mājienu viņš aicināja Hronistu ņemt rakstāmspalvu. Un tomēr ari man gribētos, kaut es būtu bijis drosmīgāks un viņš tagad varētu mājās skūpstīt savu jauno sievu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA . Vīns un asinis

BEIGU BEIGĀS Vilems un Simmons izvilka mani no Arhīvu siltajiem apskāvieniem. Es cīnījos pretī un lādēju viņus, taču draugu pārliecība bija nelokāma, un mēs trijatā soļojām cauri saltajam vējam uz Imri.

Aizgājām uz “Eoliju” un izvēlējāmies galdiņu blakus austrumu sienas kamīnam, kur varējām vērot skatuvi un sildīt muguru. Pēc diviem vai trim kausiem es jutu, ka ilgas pēc grāmatām atkāpjas, atstājot tikai trulu smeldzi. Mēs tērzējām un spēlējām kārtis, un galu galā es sāku priecāties par dzīvi, kaut arī zināju, ka Denna noteikti kaut kur netālu pastaigājas, ieķērusies Ambrozam elkonī.

Dažas stundas vēlāk es sēdēju, ērti atlaidies krēsla atzveltnē, miegains un sasilis no tuvējās uguns, bet Vilems un Simmons tikmēr strīdējās par to, vai Modegas augstais karalis esot īsts valdnieks vai tikai dekorācija. Biju gandrīz aizsnaudies, kad izdzirdēju dobju pudeles atsitienu pret galda virsmu un tūlīt pēc tam vīna glāžu dzidro dzinkstoņu.

Pie mūsu galdiņa stāvēja Denna. Ņemiet, tas ir jums! viņa aizelsusies teica. Jūs mani nogaidījāties. Esmu aizkavējusies, un jūs esat sapīkuši.

Es apstulbis izslējos taisni un centos aizdzīt miegu.

Simmons prasmīgi pieņēma izaicinājumu. Ir pagājusi stunda! viņš teica, nikni saraucis pieri, un ar diviem pirkstiem pabungoja pa galdu. Neiedomājies, ka visu atrisinās dzēriena izmaksāšana! Es gaidu atvainošanos.

-   Tā nebija gluži mana vaina, Denna sacīja, acīmredzami juzdamās neveikli. Viņa pagriezās un pamāja uz bāra pusi.

Es paskatījos turp, bažīdamies, ka ieraudzīšu tur stāvam Ambrozu ar viņa sasodīto platmali galvā un pašapmierināto izteiksmi sejā. Taču tur stāvēja tikai kāds keldietis ar puskailu galvvidu. Viņš īsi un savādi paklanījās uz mūsu pusi, un šī kustība pauda kaut ko starp iepazīšanos un atvainošanos. .

Simmons nikni pablenza uz viņu, tad atkal pievērsās Dennai un negribīgi pamāja uz tukšo krēslu man pretī. Jauki! Nu tad spēlēsim “stūrus” vai darīsim ko citu?

Denna atslīga krēslā, apsēzdamās ar muguru pret zāli. Tad viņa paliecās uz priekšu un noskūpstīja Simmonu uz pieres. Lieliski! viņa teica.

-   Arī es blenzu, cik nikni spēju, sacīja Vilems.

Denna pabīdīja pudeli uz viņa pusi. Par to tu esi pelnījis ieliet. Viņa novietoja glāzes mums katram pretī. Dāvana no mana pārāk neatlaidīgā pielūdzēja! Denna aizkaitināti nopūtās. Viņiem vienmēr liekas, ka kaut kas jādod. Viņa domīgi mani nopētīja. Tu esi neparasti mazrunīgs.

Es pārlaidu plaukstu sejai. Necerēju tevi šovakar ieraudzīt, es teicu. Tu mani pārsteidzi gandrīz aizmigušu.

Vilems ielēja bāli sārtu vīnu un pasniedza katram glāzi, bet Denna tikmēr pētīja gravējumu pudeles augšdaļā. Kerbeors, viņa domīgi novilka. Es pat nezinu, vai tas ir augstākās klases vīns.

-          Īstenībā nav, Simmons lietišķi paskaidroja, paņemdams glāzi.

-   Kerbeors ir Aturas vīns. Precīzi runājot, vecs augstākā labuma vīns ir tikai Vintasas specialitāte.

-   Tiešām? es paskatījos uz savu glāzi.

Simmons apstiprinoši pamāja. Šo apzīmējumu bieži lieto nevietā.

Denna iedzēra malku un atzinīgi palocīja galvu. Lai nu kā, šis ir labs vīns, viņa teica. Vai viņš joprojām stāv pie bāra?

-   Jā, es atbildēju, nepaskatījies turp.

-   Neko darīt, Denna pasmaidīja. Mēs esam aizķērušies šeit.

-   Vai tu kādreiz esi spēlējusi “stūrus”? Simmons jautāja ar cerību balsī.

-   Diemžēl nē, Denna atbildēja. Bet es ātri mācos.

Simmons ar manu un Vilema palīdzību paskaidroja noteikumus. Denna uzdeva dažus saturīgus jautājumus, un tie liecināja, ka galveno būtību viņa ir sapratusi. Es jutos iepriecināts. Tā kā Denna sēdēja man pretī, viņai jābūt manai partnerei.

-   Uz ko jūs parasti spēlējat? viņa jautāja.

-   Kā kuru reizi, Vilems atbildēja. Dažreiz maksājam par katru partiju. Citreiz par noteiktu skaitu.

-   Lai iet par noteiktu skaitu! Denna teica. Cik daudz?

-   Vispirms mēs varam nospēlēt izmēģinājuma partiju, Simmons teica, atglauzdams matus no acīm. Jo tu pagaidām vēl tikai mācies.

Dennas acis savilkās šaurākas. Man nav vajadzīga īpaša pieeja. Iebāzusi roku kabatā, viņa izvilka monētu un nolika to uz galda. Vai džots jums, zēni, ir pārāk daudz?

Man tas tiešām bija pārāk daudz, it īpaši tad, ja partnere tikai nupat sākusi apgūt spēli. Uzmanies no šiem abiem! es teicu. Viņi spēlē uz asinīm.

-   Patiesību sakot, Vilems sacīja, no asinīm man nav nekāda labuma, tāpēc es spēlēju uz naudu. Viņš bridi meklējās makā, līdz atrada džotu un apņēmīgi nolika to uz galda. Es esmu gatavs spēlēt izmēģinājuma partiju, bet, ja Dennai tas šķiet aizskaroši, es labprāt viņu sakaušu un savākšu visu, ko viņa vēlējusies nolikt uz galda.

Denna pasmīnēja. Tāda valoda man patīk, Vilem.

Pirmā partija izdevās viduvēji. Denna kļūdījās ar vienu stiķi, taču mēs tikpat nebūtu spējuši uzvarēt, jo mums bija sliktas kārtis. Taču otrajā partijā viņa kļūdījās solīšanā. Kad Simmons viņai aizrādīja, viņa satraucās un kļūdījās vēl rupjāk. Pēc tam viņa netīšām izspēlēja ārpus kārtas; tā nebija liela kļūda, bet viņa izspēlēja ercena kalpu, un tas ļāva visiem skaidri uzzināt, kādas kārtis viņai ir rokā. Arī viņa pati to aptvēra, un es dzirdēju, ka viņa klusām norūc dažus dāmai gluži nepiedienīgus vārdus.

Vilems un Simmons turēja vārdu un nesaudzīgi izmantoja situācijas priekšrocības. Tā kā man bija gadījušās sliktas kārtis, es varēju tikai sēdēt un noskatīties, kā viņi paņem divus nākamos stiķus un iet Dennai uzbrukumā kā badīgi vilki.

Taču uzbrukums neizdevās. Denna to gudri atsita un pēc tam izvilka ercena kungu; tam nebija lielas jēgas, jo viņa iepriekš bija mēģinājusi izspēlēt kalpu. Pēc tam viņa atklāja arī dūzi.

To, ka viņas neveiklības bijušas tikai māņu gājieni, es sapratu mazliet agrāk nekā Vilems un Simmons. Veiksmīgi noslēpu šo secinājumu līdz brīdim, kad redzēju viņu sejās lēni ataustam atskārsmi. Tad ļāvu vaļu smiekliem.

-   Neesi tik pašapmierināts! Denna teica. Es piemānīju arī tevi. Kad izspēlēju kalpu, tev bija tāds ģīmis, it kā tev būtu kļuvis nelabi. Viņa aizlika mutei priekšā plaukstu un paskatījās platām, nevainīgām acīm. Ak vai, es nekad neesmu spēlējusi “stūrus”! Vai jūs varētu mani pamācīt? Vai tiesa, ka cilvēki reizēm spēlējot uz naudu?

Denna nometa uz galda vēl vienu kārti un paņēma stiķi. Lūdzu! Jums, zēni, jāpriecājas, ka es jūs palaidu cauri tikai ar pliķi, nevis kārtīgi aptīrīju visa vakara garumā, kā esat pelnījuši.

Viņa bez žēlastības savāca pārējās kārtis, un tas mūs tik pamatīgi atsēdināja, ka turpmākās spēles iznākums bija jau nepārprotami skaidrs. Denna vairs neatdeva nevienu stiķi un spēlēja tik viegli un izmanīgi, ka Manets uz viņas fona būtu izskatījies kā smagnējs darba zirgs.

-   Tā bija laba mācība, Vilems teica, pabīdīdams savu džotu uz Dennas pusi. Man kādu bridi būs jālaiza brūces.

Denna pacēla glāzi tostam. Uz skolotu cilvēku lētticību! Saskandinājām glāzes un iedzērām.

-   Jūs ilgi šeit neesat rādījušies, Denna teica. Es gandrīz divas dienkopas veltīgi centos jūs ieraudzīt.

-   Kāpēc? Simmons noprasīja.

Denna veltīja Vilemam un Simmonam apsverošu skatienu. Jūs abi ari studējat Universitātē, vai ne? Tajā, kur apgūst maģiju.

-  Tā ir, Simmons apmierināts atbildēja. Mēs esam mistisku noslēpumu pilni.

-   Mēs sadarbojamies ar tumšiem spēkiem, kurus vajadzētu likt mierā, Vilems nevērīgi piebilda.

-   Starp citu, to sauc par Arkanumu, es aizrādīju.

Denna nopietni pamāja ar galvu un ieinteresētu sejas izteiksmi paliecās uz priekšu. Starp mums runājot, es nojaušu, ka jūs zināt lielāko daļu no pamatprincipiem. Viņa paskatījās uz mums visiem pēc kārtas.

-   Upēc pastāstiet! Kā tas viss darbojas?

-   Tas viss? es pārjautāju.

-   Maģija, Denna paskaidroja. īsta maģija.

Mēs visi trīs pārmijām savstarpējus skatienus.

-   Tas ir sarežģīti, es teicu.

Denna paraustīja plecus un atlaidās atzveltnē. Man laika netrūkst, viņa sacīja. Un man jāzina, kā tā darbojas. Parādiet! Nodemonstrējiet man kaut ko no maģijas!

Mēs ar Vilemu un Simmonu neveikli sagrozījāmies krēslos. Denna iesmējās.

-   Mums nav atļauts to darīt, es teicu.

-   Ko? viņa iepleta acis. Vai tas var iztraucēt Visuma līdzsvaru?

-   Tas var iztraucēt konsteblus, es atbildēju. Šeit tādas lietas neuzlūko ar labvēlību.

-   Arī Universitātes maģistriem tas nebūtu pa prātam, sacīja Vilems.

-   Viņiem ļoti rūp Universitātes labā slava.

-   Ak, beidziet! Denna attrauca. Es esmu dzirdējusi stāstu par to, kā mūsu jaukais Kvouts esot izsaucis kaut kādu dēmonisku vēju. Viņa pastiepa īkšķi pret durvīm sev aiz muguras. Pagalmā, visu acu priekšā.

Vai to viņai būtu stāstījis Ambrozs? Tas bija tikai vējš, es teicu.

-   Ar dēmoniem tam nebija nekāda sakara.

-   Un par to viņu nopēra, Vilems piebilda.

Denna paskatījās uz viņu, it kā nesaprazdama, vai viņš joko, tad paraustīja plecus. Nu labi, es nevienam negribu sagādāt nepatikšanas, viņa teica ar skaidri jaušamu piespiestību balsī. Bet es esmu briesmīgi ziņkārīga. Un zinu noslēpumus, ko varu piedāvāt apmaiņai.

To dzirdēdams, Simmons saausījās. Kādus noslēpumus?

-   Visus plašos un daudzveidīgos sieviešu cilts noslēpumus, Denna smaidot atbildēja. Es zinu vairākas gudrības, kas var palīdzēt uzlabot jūsu vārgās attiecības ar daiļo dzimumu.

Simmons pieliecās tuvāk Vilemam un skatuves čukstā noprasīja: Vai viņa teica vārgās vai dārgās?

Vils pastiepa pirkstu vispirms pret savām, tad pret Simmona krūtīm.

-   Par mani: vārgās. Par tevi: dārgās.

Denna savilka uzaci un piešķieba galvu uz vienu pusi, gaidoši lūkodamās uz mūsu trijotni.

Es neveikli nokremšļojos. Mums allaž atgādina, ka Arkanuma noslēpumus nav vēlams laist tālāk. Nav tā, ka tas būtu stingri pret Universitātes noteikumiem…

-  Tomēr patiesībā tā ir! Simmons iejaucās, uzmezdams man mazliet vainīgu skatienu. Tas ir pret vairākiem noteikumiem!

Denna dramatiski nopūtās un pacēla acis pret augstajiem griestiem.

-   H jau es domāju! viņa teica. Jūs, zēni, protat skaisti runāt. Bet atzīstieties vien, ka nespējat pat krējumu pārvērst sviestā.

-  Es pavisam noteikti zinu, ka Simmons spēj pārvērst krējumu sviestā, es atbildēju. Viņam tikai nepatīk to darīt, jo viņš ir slinks.

-   Es nelūdzu, lai jūs man mācāt maģiju, Denna teica. Es tikai gribu zināt, kā tā darbojas.

Simmons paskatījās uz Vilemu. Tā taču nebūtu “Nesankcionētu noslēpumu izpaušana”, vai ne?

-   Tā būtu “Nelikumīga demonstrēšana”, Vilems drūmi atbildēja.

Denna sazvērniecisku seju paliecās uz priekšu un atbalstīja elkoņus

pret galdu. Tādā gadījumā es esmu gatava šovakar izmaksāt jums daudz izcilāku dzērienu, nevis tikai šo vienkāršo pudeli, ko pašlaik redzat uz galda! Viņa paskatījās uz Vilemu. Viens no šejienes viesmīļiem nesen ir uzgājis pagrabā noputējušu akmens pudeli. Tajā ir ne tikai smalks, vecs skutens, keldimu karaļu dzēriens, bet tas turklāt ir Merovani.

Vilema sejas izteiksme nemainījās, taču tumšajās acīs iezibējās uguntiņas.

Es pārlaidu skatienu diezgan tukšajai telpai. Ordeņa dienas pievakare ir klusa. Ja paši turēsim mēli aiz zobiem, nekādās nepatikšanās nevajadzētu iekļūt.. Paskatījos uz abiem draugiem.

Simmons smaidīja savu zēnisko smaidu. Izklausās saprātīgi. Noslēpums pret noslēpumu!

-   Ja tas tiešām ir īsts Merovani, Vilems teica, es esmu gatavs riskēt ar maģistru aizskartajām jūtām!

-   Ļoti labi! Denna teica un plati pasmaidīja. Sāc pirmais!

Simmons paliecās krēslā uz priekšu. Simpātijas prasmes aptvert

laikam ir visvieglāk, viņš teica un apklusa, šķiet, nesaprazdams, kā turpināt.

Devos viņam palīgā. Vai tu zini, kā trīšu bloki palīdz pacelt kaut ko tādu, kas ir pārāk smags, lai to izdarītu ar rokām?

Denna pamāja ar galvu.

-   Līdzīgā veidā mums palīdz simpātija, es teicu. Tikai bez visām neērtajām virvēm un trīšiem.

Vilems uzmeta gadā divus dzelzs drabus un nomurmināja sasaistes vārdus. Ar vienu pirkstu viņš pabīdīja monētu, kura gulēja labajā pusē, un tūlīt to pašu kustību atkārtoja kreisās puses drabs, pārslīdēdams galda virsmai.

Dennas acis mazliet iepletās, taču viņa neizdvesa nevienu pārsteiguma saucienu, tikai sparīgāk ievilka elpu. Tajā brīdī es aptvēru, ka viņa neko tamlīdzīgu laikam nekad nav redzējusi. Pieraduši pie savām studijām, mēs viegli varējām aizmirst, ka cilvēki nedaudzu jūdžu attālumā no Universitātes nekad negūst iespēju redzēt pat visvienkāršākās simpātijas darbību.

Dennai par godu jāteic, ka viņa ātri atguvās no pārsteiguma. Pēc ļoti īsas vilcināšanās viņa pastiepa pirkstu un pieskārās vienam no drabiem.

-   Apmēram tā darbojās zvans manā istabā, viņa domīgi sacīja.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

Vilems pārslīdināja drabu pāri galdam, un Denna to satvēra. Arī otrs drabs atrāvās no galda un palika karājamies gaisā. Tas ir smags, viņa teica un atskārtusi piebilda: Protams, jo tas darbojas līdzīgi trīsim. Es pašlaik ceļu tos abus.

-   Siltums, gaisma un kustība tas viss ir tikai enerģija, es paskaidroju. Mēs nevaram radīt enerģiju vai likt tai pazust. Bet simpātijas prasme ļauj to pārvietot vai mainīt no viena veida citā.

Denna nolika drabu atpakaļ uz galda, un otrs drabs atkārtoja to pašu kustību. Un kādā ziņā tas var būt noderīgi?

Vilems nosēcās ar tikko jaušamu uzjautrinājumu. Vai ūdensrats ir noderīgs? viņš jautāja. Un vējdzirnavas?

Es iebāzu roku apmetņa kabatā. Vai tu esi kādreiz redzējusi simpātijas lampu? es jautāju.

Denna atbildēja apstiprinoši.

Pabīdīju savu rokaslampu pāri galdam pie viņas. Simpātijas lampas darbojas pēc līdzīga principa. Paņem drusciņu siltuma un pārveido to gaismā. Vienu enerģijas veidu pārvērš citā.

-   Kā naudas mijēji, Vilems papildināja.

Denna ziņkāri pagrozīja lampu rokās. No kurienes tā ņem siltumu?

-   Siltumu glabā pats metāls, es paskaidroju. Ja atstāsi lampu iedegtu, pēc kāda laika jutīsi, ka metāls kļūst vēsāks. Kad tas kļūs pārāk auksts, lampa nedarbosies. Es pieliku tai pirkstu. Šo es izgatavoju pats, un tā ir izdevusies diezgan meistarīgi. Pietiek ar tavas rokas siltumu, lai tā darbotos nepārtraukti.

Denna piespieda slēdzi, un viņai pretī iedegās blāvas, sarkanas gaismas aplis. Es saprotu, ka pastāv saistība starp siltumu un gaismu, viņa domīgi teica. Saule ir spoža un silta. Svece tāpat. Viņa sarauca pieri. Bet kustība tur neiederas. Uguns neko nespēj pārvietot.

-   Padomā par berzi! iejaucās Simmons. Kad tu kaut ko berzē, tas kļūst karsts. Viņš nodemonstrēja teikto, enerģiski berzēdams plaukstas pret bikšu audumu. Re, tā!

Viņš aizrautīgi turpināja berzēt roku pret augšstilbu, neaptverdams, ka viņa darbošanās zem galda izskatās diezgan divdomīga. Tā ir enerģija! Ja darīsi to ilgāk, jutīsi karstumu.

Dennai izdevās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi. Turpretī Vilems ļāva vaļu smiekliem, aizsedzis seju ar plaukstu, it kā justos neveikli, ka jāsēž ar Simmonu pie viena galda.

Simmons sastinga un apmulsumā pietvīka sarkans.

Mēģināju viņu glābt. Tas ir labs piemērs. Ratu riteņa rumba pieskārienā ir karsta. Siltumu izraisa riteņa kustība. Simpātists spēj pagriezt enerģiju pretējā virzienā no siltuma uz kustību. Es norādīju uz lampu. Vai arī no siltuma uz gaismu.

-   Ļoti labi! Denna sacīja. Jūs esat enerģijas mijēji. Bet kā jūs to panākat?

-          Ir īpašs domāšanas veids, ko sauc par Alaru, Vilems atbildēja.

-    Cilvēks kaut kam tik ļoti tic, ka tas kļūst īsts. Viņš pacēla vienu drabu, un otrs pacēlās līdzi. Es ticu, ka ši divi drabi ir saistīti, un tāpēc tie tādi ir. Pēkšņi otrs drabs nokrita atpakaļ uz galda. Ja es pārstāju ticēt, tie tādi vairs nav.

Denna pacēla nokritušo drabu. Tātad būtībā tā ir ticība? viņa skeptiski jautāja.

-   Drīzāk gribasspēks, sacīja Simmons.

Denna piešķieba galvu. Kāpēc tad jūs to nesaucat par gribasspēku?

-   Alars izklausās labāk, Vilems atbildēja.

-   Ja mēs nelietotu iespaidīgus nosaukumus, neviens mūs neņemtu nopietni, es teicu.

Denna atzinīgi pamāja ar galvu, un viņas jaukajos lūpu kaktiņos ievilkās smaids. Ak tad tā tas notiek? Enerģija un gribasspēks?

-   Un simpātijas saikne, es teicu. Viļa analoģija ar ūdensratu ir labs piemērs. Saikne ir līdzīga caurulei, kas ved uz ūdensratu. Caurumaina caurule ir slikta saikne.

-   Un kas ir laba saikne? Denna jautāja.

-  Jo līdzīgāki ir divi priekšmeti, jo saikne ir labāka. Re, tā! Es ielēju savā krūzē drusciņu bāli sārtā vīna un iemērcu tajā pirkstu. ŠI ir teicama saikne ar vīnu. Lāse no paša vīna.

Es piecēlos un aizgāju līdz netālajam kamīnam. Nomurmināju sasaistes vārdus un ļāvu pilienam nokrist no pirksta uz karstās metāla restes, virs kuras dega pagales.

Līdzko biju atgriezies un apsēdies savā vietā, vīns manā glāzē sāka garot un pēc tam vārīties.

-   Un tas ir iemesls, kāpēc cilvēks negrib, lai simpātists iegūtu pilienu viņa asiņu, Vilems drūmi piebilda.

Denna paskatījās uz Vilemu, tad vēlreiz uz glāzi, un viņas seja nobālēja.

-   Pie pārogļotajām rokām, Vil! Simmons satriekts iesaucās. Kā tu tā vari sacīt! Viņš paskatījās uz Dennu. Neviens simpātists nekad neko tādu nedarītu! viņš nopietni teica. To sauc par ļaunprātību, un mēs ar to nenodarbojamies. Nekad!

Denna pasmaidīja, taču smaids izskatījās diezgan piespiests. Ja neviens nekad to nedara, kāpēc tad tādai rīcībai ir nosaukums?

-   Kādreiz to darīja, es paskaidroju. Bet tagad vairs ne. Jau simt gadu vairs ne.

Ļāvu sasaitei pazust, un vīns pārstāja vārīties. Denna pastiepa roku un pieskārās pudelei uz galda. Kāpēc arī šis vīns nesāka vārīties? viņa neizpratnē jautāja. Tas taču ir tas pats vīns!

Es piesitu pie deniņiem. Alara dēļ. Mans prāts nosaka darbības centru un virzienu.

-   Ja tā ir laba saikne, Denna sacīja, tad kāda būtu slikta?

-  Skaties, es tev parādīšu! Es izvilku maku, cerēdams, ka darbošanās ar monētām mazinās viņas uztraukumu pēc Vilema piezīmes. Sim, vai tev ir kāds cietais penijs?

Viņam tāds bija, un es izvietoju monētas divās rindās Dennai priekšā uz galda. Norādīju uz diviem dzelzs drabiem un nomurmināju sasaisti.

-   Pacel to tur! es teicu.

Viņa pacēla vienu drabu, un otrs pacēlās līdzi.

Es norādīju uz citu monētu pāri drabu un manu vienīgo atlikušo sudraba talantu. Un tagad to!

Denna pacēla otru drabu, un talants pacēlās gaisā. Viņa pašūpoja abas plaukstas augšup un lejup kā svaru kausus. Šis otrs ir smagāks.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu. Dažādi metāli. Tiem ir mazāk līdzības, tāpēc jāpieliek vairāk enerģijas. Norādīju uz drabu un sudraba peniju un trešoreiz nomurmināju sasaistes vārdus.

Denna ielika abus iepriekšējos drabus kreisās rokas plaukstā un labajā rokā paņēma trešo drabu. Sudraba penijs pacēlās tiem līdzi. Viņa saprotoši pamāja ar galvu. Un šis ir vēl smagāks, jo tam ir citādi apveidi un citāds metāls.

-   Tieši tā! es apstiprināju. Norādīju uz ceturto un pēdējo pāri uz drabu un krīta gabalu.

Denna tik tikko spēja pabāzt pirkstus zem draba, lai to paceltu.

-   Tas ir smagāks nekā visi iepriekšējie kopā! viņa teica. Būs kādas trīs mārciņas!

-   Dzelzs ar krītu ir draņķīga saikne, Vilems sacīja. Slikta pāreja.

-   Bet jūs stāstījāt, ka enerģiju nevarot ne radīt, ne iznīcināt, Denna atgādināja. Ja man jāpieliek liels spēks, lai paceltu tādu mazu krita gabaliņu, kur tad aiziet papildu enerģija?

-   Gudrs jautājums! Vilems pasmējās. Ļoti gudrs. Es biju studējis jau gadu, kad iedomājos tādu uzdot. Viņš veltīja Dennai apbrīnas pilnu skatienu. Daļa enerģijas aiziet gaisā. Viņš pavicināja roku.

-   Daļa aiziet pašos priekšmetos, un vēl cita daļa ieplūst simpātistā, kurš kontrolē saikni. Vilems sarauca pieri. Tas var kļūt ari bīstīgi.

-   Bīstami, Vilems neuzkrītoši izlaboja.

Denna paskatījās uz mani. Tātad šajā brīdī tu tici, ka katrs no šiem drabiem ir saistīts ar katru no šīm pārējām lietām?

Es pamāju ar galvu.

Denna pakustināja rokas. Monētas un krīts gaisā sašūpojās. Vai tas nav… grūti?

-   Ir, Vilems atbildēja. Bet mūsu Kvoutam patīk izrādīties.

-   Tāpēc es esmu tik kluss, Simmons teica. Es nezināju, ka tu spēj vienlaikus noturēt četras sasaistes. Tas ir sasodīti iespaidīgi!

-   Ja vajadzīgs, varu ari piecas, es sacīju. Bet, patiesību sakot, tā ir galējā robeža.

Simmons smaidīdams pievērsās Dennai: Un vēl kas! Paskaties! Viņš norādīja uz gaisā peldošo krīta gabalu.

Nekas nenotika.

-   Beidz! Simmons lūdzoši teica. Es mēģinu viņai kaut ko parādīt.

-   Tad rādi! es pašapmierināti sacīju un atlaidos ērtāk krēslā.

Simmons dziļi ievilka elpu un pievērsa ciešu skatienu krita gabalam.

Tas nodrebēja.

Vilems pieliecās Dennai tuvāk un paskaidroja: Viens simpātists var pretoties otra simpātista Alaram, viņš teica. Vajag tikai cieši ticēt, ka drabs nepavisam nav tas pats, kas sudraba penijs.

Vils norādīja uz to, un penijs grabēdams nokrita uz galda.

-   Tā ir cūcība! es smiedamies protestēju. Divi pret vienu nav godīgi!

-   Šajā gadījumā ir, Simmons atbildēja, un krīts vēlreiz nodrebēja.

-   Nu labi! es atmetu ar roku. Lai jums neveicas!

Krīts ātri nokrita uz galda, un tam sekoja drabs. Tomēr sudraba talants palika turpat, kur bijis.

Simmons atspiedās pret krēsla atzveltni. Tu uzdzen šermuļus, viņš teica, papurinādams galvu. Labi jau labi, esi uzvarējis! Vilems pamāja ar galvu un arī atslābināja piepūli.

Denna paskatījās uz mani. Tātad tavs Alars ir stiprāks nekā viņiem abiem kopā?

-   Diez vai, es augstsirdīgi sacīju. Ja viņi kopā patrenētos, droši vien varētu mani pieveikt.

Denna pārlaida skatienu izbērtajām monētām. Tad, lūk, kā tas notiek! Viņas balsī skanēja tāda kā neliela vilšanās. Tikai enerģijas apmaiņa?

-   Ir vēl citas mākslas, es teicu. Simmons, piemēram, nodarbojas ar alķīmiju.

-   Bet es, sacīja Vilems, es koncentrēju spēkus uz to, lai izskatītos pievilcīgs.

Denna vēlreiz paskatījās uz mums visiem pēc kārtas, un viņas acis bija ļoti nopietnas. Vai ir kāds maģijas veids, kas tikai… Viņa izdarīja neskaidru pirkstu kustību. Tāds, kur kaut kas tikai jāuzraksta?

-   Sigaldrija, es teicu. Kā tas zvaniņš tavā istabā. Tā ir kaut kas līdzīgs paliekošai simpātijas maģijai.

-   Bet ari tā ir apmaiņa, vai ne? viņa jautāja. Tikai enerģija?

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

Ar tādu kā neveiklību balsi Denna pavaicāja: Un ja nu kāds jums teiktu, ka viņš prot tādu maģiju, kas izdara vairāk? Tādu, kurā viņš kaut ko pieraksta un rakstītais piepildās?

Viņa nervozi nolaida skatienu un sāka ar pirkstiem zīmēt uz galda rakstus. Un, ja kāds redzētu rakstīto, kaut arī nemācētu to izlasīt, viņam tas piepildītos. Viņš kaut ko nodomātu vai kaut kā rīkotos atkarībā no tā, kas tur rakstīts. Denna atkal palūkojās uz mums, un viņas skatienā dīvaini jaucās ziņkārība, cerība un nedrošība.

Mēs visi trīs saskatījāmies. Vilems paraustīja plecus.

-   Izklausās daudz vienkāršāk nekā alķīmija, Simmons noteica. Es labprātāk darītu to nekā visu dienu noņemtos ar principu atraisīšanu.

-   Izklausās pēc pasaku grāmatu maģijas, es teicu. Pēc bērnišķībām, kas īstenībā nav iespējamas. Lai nu kā, es Universitātē neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis.

Denna atkal paskatījās uz galdu, kur viņas pirksti joprojām zīmēja rakstus uz koka virsmas. Viņas lūpas bija mazliet uzmestas un skatiens dīvaini tāls.

Nesapratu, vai viņa jūtas vīlusies vai vienkārši kavējas domās. Kāpēc tu tā jautā?

Denna pacēla acis pret mani, un viņas sejas izteiksme ātri mainījās, pārtopot greizā smaidā. Viņa itin kā atvairīja jautājumu. Es kaut ko tādu esmu dzirdējusi, viņa nevērīgi atbildēja. Man šķita, ka tas izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība.

Tad viņa pār plecu paskatījās atpakaļ. Šķiet, esmu izturējusi ilgāk nekā mans pārcentīgais pielūdzējs! viņa teica.

Vilems kā iebilzdams pacēla roku. Mums bija noruna, viņš atgādināja. Par dzērienu un sievietes noslēpumu.

-   Es pirms promiešanas parunāšu ar viesmīli, Denna atteica, un acīs viņai lēkāja jautras uguntiņas. Bet noslēpums ir tāds: netālu aiz jums sēž divas dāmas. Viņas gandrīz visu vakaru zibina uz jums acis. Tai, kura ir zaļā tērpā, patīk Simmons, bet otra, ar īsiem gaišiem matiem, šķiet, jūt vājību pret keldiešu vīriešiem, kuri koncentrē spēkus, lai izskatītos pievilcīgi.

-    Mēs viņas jau pamanījām, Vilems atbildēja, nepaskatīdamies turp. Diemžēl viņas atrodas kāda jauna Modegas aristokrāta sabiedrībā.

-   Modegas aristokrāts viņas neredz romantiskā nozīmē, Denna teica. Kamēr abas dāmas pēta jūs, šis jaunais aristokrāts nepārprotami izrāda, ka viņu vairāk interesē daža sarkanmataina galva. Viņa īpašnieciski uzlika roku uz mana elkoņa. Par nelaimi šim kungam, es esmu jau pieteikusi savas tiesības.

Es apspiedu vēlmi pievērst skatienu galdam. Vai tu runā nopietni?

-  Neraizējieties! Denna sacīja Vilemam un Simmonam. Es atsūtīšu Deohu, lai viņš novērš modegieša uzmanību. Tad jūs varēsiet justies brīvi.

-   Ko tad Deohs tur līdzēs? Simmons iesmiedamies jautāja. Nokārtos attiecības, vai?

Denna veltīja viņam daudznozīmīgu skatienu.

-   Ko? Simmons pārjautāja. Bet… Deohs taču nav no tādiem!

Denna pamirkšķināja viņam ar aci. Deoham kopā ar Stančionu pieder “Eolija”, viņa teica. Vai tu to nezināji?

-   Viņiem pieder šī vieta, Simmons atbildēja, bet saproti, viņi nav kopā.

Denna iesmējās. Skaidrs, ka ir!

-  Bet Deohs taču ir kā dulls uz sievietēm! Simmons neticēja. Viņš… viņš nevar…

Denna paskatījās uz Simmonu gluži kā uz pamuļķi, tad pievērsās mums ar Vilemu. Bet jūs abi taču zinājāt?

Vilems paraustīja plecus. Man nebija ne jausmas. Bet nav nekāds brīnums, ja viņš ir basha. Deohs ir pietiekami izskatīgs. Vilems brīdi vilcinājās, saraucis pieri. Basha. Kā to sauc šeit? Kā sauc tādu veci, kam patīk gan sievietes, gan vīrieši?

-   Laimīgais? Denna ierosināja. Divdabis? Multiseksuāls?

-   Biseksuāls, es izlaboju.

-  Tas neder! Denna ķircinoši atmeta. Ja mēs nelietotu iespaidīgus nosaukumus, neviens mūs neņemtu nopietni.

Simmons pablenza uz viņu, acīmredzami nespēdams atgūties.

-          Redzi, Denna lēni sacīja, it kā skaidrodama kaut ko bērnam,

-   visu nosaka enerģija. Un to var novirzīt dažādos ceļos. Viņa atplauka saulainā smaidā, itin kā atradusi vispiemērotāko veidu, kā Simmonam izskaidrot stāvokli. Tāpat kā šajā gadījumā! Viņa sāka enerģiski berzēt ar plaukstām augšstilbus, atdarinādama Simmona agrāk izdarīto kustību. Tā ir enerģija!

Tobrīd Vilems bija jau paslēpis seju plaukstās un viņa pleci raustījās apspiestos smieklos. Simmons joprojām izskatījās neticīgs un apmulsis, bet tagad turklāt vēl pietvīka koši sarkans.

Es piecēlos un satvēru Dennas elkoni. Liec to nabaga zēnu mierā! saudzīgi bīdīdams viņu uz durvju pusi, es teicu. Viņš ir no Aturas. Tajā pusē cilvēki ir šķīstāki nekā šeit.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA . Džentlmeņi un zagļi

BIJA JAU vēls, kad mēs ar Dennu izgājām no “Eolijas”, un ielas bija tukšas. Tālumā dzirdēju vijoles mūziku un dobju pakavu klaboņu pret bruģakmeņiem.

-   Nu, stāsti, zem kāda akmens tu biji paslēpies! viņa teica.

-   Zem tā paša, kur vienmēr, es atbildēju, un tad man prātā iešāvās kāda doma. Vai tu biji atnākusi mani meklēt Universitātē? Tada liela četrstūra ēka, kura smird pēc ogļu dūmiem.

Denna papurināja galvu. Man nebūtu ne jausmas, kā tevi tur atrast. Universitāte ir visīstākais labirints. Ja man neizdodas noķert tevi “Ankerā”, tad es zinu, ka esmu cietusi neveiksmi. Viņa ziņkārīgi paskatījās uz mani. Kāpēc tu tā jautā?

-   Kāda sieviete bija atnākusi un taujājusi pēc manis, es teicu un noraidoši atmetu ar roku. Viņa bija stāstījusi, ka es esot pārdevis viņai burvju amuletu. Iedomājos, ka varbūt tā biji tu.

-   Pirms kāda laika es tiešām biju aizgājusi tevi meklēt, Denna atzinās. Bet nerunāju ne par amuletu, ne par tavu burvību.

Saruna pierima, un starp mums iestājās klusums. Es nespēju nokratīt domu par to, kā viņa bija aizgājusi roku rokā ar Ambrozu. Negribēju par to neko vairāk zināt, tomēr neviena cita doma man nenāca prātā.

-   Es biju aizstaigājis pie tevis uz “Pelēko Vīru”, es teicu tikai tādēļ, lai aizpildītu klusumu. Bet tu jau biji no turienes aizgājusi.

Denna pamāja ar galvu. Mēs ar Kellinu pašķīrāmies.

-   Cerams, bez nopietnām nesaskaņām, es teicu un paskatījos uz viņas kaklu. Redzu, ka tev joprojām ir viņa dāvinātā kaklarota.

Denna izklaidīgi pieskārās smaragda lāsei. Taisnība. Nekā briesmīga nebija. Par Kellinu droši var sacīt, ka viņš ir tradicionālu tikumu piekritējs. Ja kaut ko ir uzdāvinājis, tad pie tā ari paliek. Viņš teica, ka šī krāsa man ļoti piestāvot un man esot jāpatur arī auskari. Denna nopūtās.

-   Es justos labāk, ja viņš nebūtu bijis tik augstsirdīgs. Tomēr labi, ka man ir šīs lietas. H ir sava veida drošība. Ja tuvākajā laikā nesaņemšu ziņas no sava patrona, tās man drusku atvieglos dzīvi.

-   Tu joprojām ceri sagaidīt ziņu no viņa? es jautāju. Pēc tā, kas notika Trebonā? Pēc tam kad viņš ilgāk par mēnesi nav ne redzēts, ne dzirdēts?

Denna paraustīja plecus. Tāds viņš ir. Es tev jau stāstīju, ka viņš ir ļoti noslēpumains. Pazust uz ilgāku laiku viņam nav nekas neparasts.

-   Man ir kāds draugs, kurš cenšas atrast man patronu, es teicu.

-   Es varētu palūgt, lai viņš parūpējas ari par tevi.

Denna paskatījās uz mani ar neizdibināmu skatienu acis. Tas ir jauki, ja tev šķiet, ka esmu pelnījusi kaut ko labāku, bet tā tas nav. Man ir laba balss, bet ar to viss beidzas. Kurš vēlēsies piesaistīt šā tā apmācītu mūziķi, kurai pat nav pašai sava instrumenta?

-   Jebkurš, kas ir spējīgs dzirdēt, es teicu. Un jebkurš, kas ir spējīgs redzēt.

Denna nodūra galvu, un mati kā aizkars aizsedza viņas seju. Tu esi ļoti jauks, viņa klusi sacīja, ar plaukstām izdarīdama neizprotamu, nervozu kustību.

-   Kāpēc izjuka tava draudzība ar Kellinu? es jautāju, mēģinādams ievirzīt sarunu drošākā gultnē.

-   Es pārāk daudz laika veltīju džentlmeņiem, kas nāca pie manis, viņa sausi atbildēja.

-   Tev vajadzēja viņam paskaidrot, ka man nav ne mazākās līdzības ar džentlmeni, es teicu. Varbūt tas viņu būtu nomierinājis. Tomēr es sapratu, ka nevarēju būt strīda iemesls. Biju paguvis apciemot Dennu tikai vienu reizi. Vai pie viņas būtu gājis Ambrozs? Ļoti labi varēju iztēloties viņu sēžam greznajā viesistabā. Stulbā platmaļu cepure nevērīgi uzmesta uz krēsla malas, viņš dzer šokolādi un plēš jokus…

Dennas mute savilkās dīvainā vaibstā. Galvenie iebildumi viņam bija pret Džefriju, viņa teica. Acīmredzot man bija paredzēts vienai klusi sēdēt savā istabā, līdz Kellijs sagribēs mani apciemot.

-   Kā klājas Džefrijam? es pieklājības pēc apvaicājos. Vai viņš ir iemācījies ievietot galvā vienlaikus divas domas?

Biju cerējis Dennu sasmīdināt, taču viņa tikai nopūtās. Ir gan, bet neviena no tām nav sevišķi laba doma. Viņa papurināja galvu. Džefrijs ieradās Imrē, cerēdams kļūt slavens ar savu dzeju, bet azartspēlēs palika bez krekla.

-  Tādus stāstus es esmu dzirdējis, es teicu. Universitātē tas notiek nemitīgi.

-  Tas bija tikai sākums, Denna turpināja. Protams, viņš nosprieda, ka pratīs atgūt zaudēto naudu. Pirmais solis bija lombards. Pēc tam viņš aizņēmās naudu un zaudēja arī to. Denna iecietīgi atmeta ar roku.

-  Atklāti runājot, viņš to nenospēlēja. To viņam izvilināja kāda krāpniece. Ar raudošas, nelaimīgas atraitnes stāstiem.

Es izbrīnījies raudzījos viņā. Ar ko?

Denna paskatījās sāņus, tad paraustīja plecus. Ļoti vienkārša blēdība, viņa teica. Jauna sieviete stāv uz ielas pie lombarda un izmisusi slauka asaras, un, kad garām iet kāds bagāts kungs, viņa stāsta, ka atnākusi uz pilsētu pārdot savu laulības gredzenu. Viņai briesmīgi vajadzīga nauda, lai samaksātu nodokļus vai atdotu parādu augļotājam.

Denna aizkaitināta atmeta ar roku. Detaļas nav svarīgas! Svarīgi ir tas, ka viņa pēc ierašanās pilsētā ir palūgusi gredzenu ieķīlāt kādam citam. Jo viņa taču neko nesaprot no tādiem darījumiem.

Denna apstājās lombarda skatloga priekšā, uzklājusi sejai izmisuma masku. “Es domāju, ka varu viņam uzticēties! Bet viņš to ieķīlāja un aizbēga ar visu naudu! Lūk, kur ir mans gredzens!” Viņa dramatiski pastiepa roku pret veikala skatlogu.

-   “Bet viņš, par laimi, atdeva gredzenu tikai par nieka daļiņu no tā patiesās vērtības!” Denna pacēla pirkstu. “Tas ir dzimtas mantojums un maksā četrdesmit talantu, bet lombards to pārdos par četriem!”

Viņa pienāca tuvāk un uzlika plaukstu man uz krūtīm, lūkodamās manī platām, lūdzošām acīm. “Ja jūs nopirktu manu gredzenu, mēs to varētu pārdot vismaz par divdesmit talantiem! Un es tūlīt atdotu jūsu četrus talantus!”

Denna atkāpās atpakaļ un nicīgi paraustīja plecus. Apmēram tādā garā.

Es saraucu pieri. Vai to var saukt par blēdību? Man viss būtu skaidrs, līdzko mēs aizietu pie vērtētāja.

Denna pabolīja acis pret mani. Tā tas nenotiek. Mēs norunājam satikties rīt pusdienas laikā. Bet, kad es aizeju turp, tu esi jau pats nopircis gredzenu un aizlaidies ar to projām.

Man pēkšņi atausa gaisma. Un tu sadali naudu ar lombarda īpašnieku?

Viņa paplikšķināja man pa plecu. Es zināju, ka agri vai vēlu tu sapratīsi.

Tāds plāns izklausījās diezgan drošs, tomēr tajā bija vārīga vieta.

-   Manuprāt, tur vajadzīgs netipisks apvienojums: uzticams, bet blēdīgs lombarda saimnieks partnera lomā.

-   Taisnība! Denna piekrita. Bet tādiem parasti ir savas pazīšanas zīmes. Viņa norādīja uz tuvējā lombarda durvju ailas augšējo aplodu. Uz tās stiepās virkne švīku, ko viegli varētu noturēt par nejaušiem ieskrāpējumiem krāsā.

-   Ā! Brīdi vilcinājies, es piebildu: Tarbeanā tādas zīmes vēstīja, ka uz šo vietu var droši nest… mēģināju atrast piedienīgu apzīmējumu,

-   …apšaubāmas izcelsmes mantas.

Ja Dennu pārsteidza mana atzīšanās, tas nekādi nebija manāms. Viņa tikai papurināja galvu, pastiepās tuvāk švīkājumiem un iedama vilka tiem līdzi ar pirkstu. Te rakstīts: “Uzticams īpašnieks. Pieļauj vienkāršas viltības. Sadala ienākumu.” Denna pārlaida skatienu visai durvju aplodai un veikala izkārtnei. Ne vārda par zagtām mantām.

-   Es nekad neesmu mācējis izlasīt tādas zīmes, es teicu. Pametu uz viņu iesāņus skatienu, cenzdamies neielaist balsī nekādu vērtējošu noskaņu. Un tu zini, kā tāds plāns darbojas, jo…

-   Izlasīju grāmatā, Denna sarkastiski atbildēja. Un kā tu domāji?

Viņa devās pa ielu tālāk. Pieliku soli, lai ietu viņai blakus.

-   Es parasti neizliekos par atraitni, Denna teica, gluži kā paskaidrodama to, kas jau sacīts. Tam es esmu par jaunu. Manā gadījumā tas ir mātes gredzens. Vai vecmāmiņas. Viņa atmeta ar roku. To var izlemt atkarībā no apstākļiem.

-  Bet ja nu džentlmenis ir godīgs? es jautāju. Ja nu viņš nākamās dienas pusdienlaikā uzrodas un ir gatavs palīdzēt?

-   Tas nenotiek bieži, Denna greizi pasmīnēja. Man tā ir gadījies tikai vienu reizi. Tas bija negaidīts pārsteigums. Tagad es iepriekš nodrošinos, sarunājot ar lombarda saimnieku. Es ar prieku apvedu ap stūri alkatīgus neliešus, kuri ir gatavi izmantot jaunas meitenes nelaimi. Bet nekad neņemšu naudu no tāda, kurš patiešām grib palīdzēt. Viņas sejas panti nocietinājās. Atšķirībā no raganas, kura piekrāpa Džefriju.

-   Tātad viņš pusdienlaikā ieradās norunātajā vietā?

-  Protams, ieradās, Denna atbildēja. Un iedeva tai sievietei naudu. Nevajag atdot, jaunkundzi Parūpējieties par ģimenes saimniecību! Denna izlaida pirkstus caur matiem un palūkojās augšup debesīs. Ak mūžs, par saimniecību! Tas ir galīgi garām! Kāpēc lai zemnieka sievai būtu vajadzīga dimanta kaklarota? Denna paskatījās uz mani. Kāpēc visi jaukie cilvēki, sastopoties ar sievietēm, ir tādi vientieši?

-   Džefrijs ir cēlsirdīgs cilvēks, es teicu. Vai viņš nevar vienkārši aizrakstīt vēstuli uz mājām?

-   Viņam ar ģimeni nekad nav bijušas labas attiecības, Denna atbildēja. Pašlaik ir vēl bēdīgāk. Ar pēdējo vēstuli viņš nesaņēma nekādu naudu, tikai ziņu, ka viņa māte esot slima.

Kaut kas viņas balsī lika man saausīties. Cik slima? es jautāju.

-   Slima. Denna nepacēla skatienu. Ļoti slima. Un viņš, protams, ir jau pārdevis savu zirgu un nevar atļauties ceļojumu ar kuģi. Viņa atkal nopūtās. Tas ir gluži kā skatīties kādu no atbaidošajām tehliešu drāmām. “Maldīgi izvēlētais ceļš” vai tamlīdzīgi.

-  Ja tā, tad viņam atliek tikai ceturtā cēliena beigās iestreipuļot baznīcā, es teicu. Viņš nodosies lūgšanai, sapratīs gūto mācību un visu turpmāko mūžu aizvadīs šķīsti un tikumīgi.

-  Ja viņš nāktu pie manis pēc padoma, būtu citādi. Denna bezcerīgi atmeta ar roku. Bet nekā: viņš ierodas tikai pēc tam un pastāsta, ko izdarījis. Ģildes augļotājs atsakās aizdot viņam naudu, un ko viņš tad dara?

Sajutu pakrūtē savelkamies kamolu. Viņš iet pie gaeleta, es teicu.

-   Un viņš man to pastāstīja ar prieku! Denna izmisusi iesaucās. It kā beidzot būtu atradis izeju no savām likstām. Viņa noskurinājās.

-   Ieiesim tur! Viņa norādīja uz nelielu dārzu. Šovakar ir vējaināks, nekā es gaidīju.

Es noņēmu no pleca lautas futrāli un nokratīju apmetni. Ņem, man nesalst.

Brīdi izskatījās, ka Denna mēģinās iebilst, tomēr viņa aplika to ap pleciem. Un tu vēl saki, ka neesot džentlmenis! viņa ķircinoši izmeta.

-   Skaidrs, ka neesmu! es atbildēju. Es vienkārši zinu: kad tu būsi to pavalkājusi, tam būs patīkamāka smarža.

-   Ā! Denna visgudri atsaucās. Un tad tu to pārdosi parfimērijas veikalam un tiksi pie bagātības!

-  Tieši tāds bija mans plāns jau no paša sākuma, es atzinos. Viltīgs un izsmalcināts plāns. Pati redzi, es esmu drīzāk zaglis nekā džentlmenis.

Mēs apsēdāmies uz soliņa aizvēja pusē. Man šķiet, ka tu esi pazaudējis futrāļa sprādzi, Denna teica.

Paskatījos uz lautas futrāli. Šaurākajā galā rēgojās sprauga, un dzelzs aizdares sprādze nekur nebija redzama.

Es nopūtos un izklaidīgi iebāzu roku vienā no apmetņa iekšējām kabatām.

Denna izdvesa paklusu skaņu. Tā bija tikko dzirdama izbīlī strauji ievilkta elpa. Viņa strauji paskatījās uz mani, un viņas acis mēnesgaismā izskatījās lielas un tumšas.

Kā apdedzinājies es atrāvu roku atpakaļ un stomīdamies atvainojos.

Denna klusi iesmējās. Tas nudien ir mulsinoši, viņa klusi pie sevis sacīja.

-   Piedod! es aši teicu. Nepaguvu apdomāties. Man tur ir stieple, ar ko pagaidām varu izlīdzēties.

-  Ā! viņa atsaucās. Jā, protams! Iebāzusi roku apmetņa iekšpusē, viņa izvilka stieples .gabalu.

-   Piedod! es vēlreiz atkārtoju.

-   Es tikai satrūkos, Denna teica. Nebiju domājusi, ka tu esi no tiem, kas grābstās ap dāmu bez iepriekšēja brīdinājuma.

Samulsis pievērsos lautai un brīdi cītīgi darbojos, vilkdams stiepli caur izkritušās sprādzes atstāto caurumu un nostiprinot savērpdams tās galus.

-   Tava lauta ir ļoti pievilcīga, pēc ilgāka klusuma brīža Denna teica. Bet futrālis ir galīgs krāms.

-   Es iztērējos, pirkdams pašu lautu, es paskaidroju, bet tad man pēkšņi prātā iešāvās kāda doma. Zinu! Palūgšu Džefrijam, lai viņš man pasaka sava gaeleta vārdu! Tad es varēšu atļauties divus futrāļus!

Viņa rotaļīgi man iesita, un es apsēdos viņai blakus uz soliņa.

Kādu laiku starp mums valdīja klusums, un tad Denna paskatījās lejup uz savām plaukstām un atkārtoja nervozo kustību, ko mūsu tikšanās gaitā biju ievērojis jau vairākas reizes. Tikai tagad es aptvēru tās nozīmi. Tavs gredzens, es teicu. Kas ar to ir noticis?

Denna savādi paskatījās uz mani.

-   Kopš es tevi pazīstu, tas gredzens ir bijis tev pirkstā, es paskaidroju. Sudraba gredzens ar bāli zilu akmeni.

Denna sarauca pieri. Es zinu, kāds tas izskatījās. Bet kā tu vari to zināt?

-   Tev visu laiku tas bija pirkstā, es atbildēju, cenzdamies runāt nevērīgi, it kā neko lielu par viņu nebūtu zinājis. It kā nebūtu pazinis viņas paradumu grozīt to pirkstā ikreiz, kad viņa bija noraizējusies vai iegrimusi domās. Kas ar to notika?

Denna atkal pievērsa skatienu plaukstām. Tas atrodas pie kāda jauna džentlmeņa, viņa teica.

-          Ak tā! es novilku. Bet tad, nespēdams nociesties, pajautāju:

-   Pie kura?

-   Es šaubos, vai… Viņa aprāvās un paskatījās uz mani. Patiesībā tu viņu varbūt pazīsti. Viņš arī mācās Universitātē. Viņu sauc Ambrozs Džekiss.

Man pakrūtē spēji ieplūda ledains, kodīgs saltums.

Denna novērsa skatienu. Viņam piemīt savdabīga, parupja pievilcība, viņa paskaidroja. Īstenībā raupjuma tur ir vairāk nekā pievilcības. Bet… Viņa aprāvās un paraustīja plecus.

-   Skaidrs, es teicu un pēc brīža piebildu: Izklausās diezgan nopietni.

Denna pētoši palūkojās uz mani, tad viņas sejā atplaiksnīja tāda kā atskārsme, un viņa iesmējās. Enerģiski papurinājusi galvu, viņa noliedzošā žestā atmeta ar roku. Ai nē! Dieva dēļ, nē! Nekā tamlīdzīga. Viņš pāris reižu atnāca mani apciemot. Bijām kopā uz teātra izrādi. Viņš mani uzaicināja uz dejām. Viņam ir apbrīnojami viegls dejas solis.

Viņa dziļi ievilka elpu un izelpoja to gluži kā nopūtu. Pirmajā vakarā viņš bija ļoti uzmanīgs. Pat asprātīgs. Otrajā vakarā jau drusku mazāk. Dennas acis samiedzās šaurāk. Trešajā vakarā viņš kļuva uzmācīgs. Pēc tam viss kļuva arvien sliktāk. Man vajadzēja aiziet no “Kuiļa Galvas”, jo viņš nemitīgi nāca turp, nesa greznumlietas un lasīja dzeju.

Mani pārņēma dziļa atvieglojuma sajūta. Pēc daudzu dienu nomāktības es jutos spējīgs ievilkt krūtīs svaiga gaisa šalti, jutu, ka man sejā draud parādīties smaids, un apspiedu to, jo baidījos, ka tas būtu pārlieku plats un liktu man izskatīties pēc plānprātiņa.

Denna greizi paskatījās uz mani. Tu nevari iedomāties, cik augstprātība un pašpaļāvība pirmajā brīdī izskatās līdzīgas! Turklāt viņš bija bagāts un devīgs, un tas ir patīkams apvienojums. Denna pacēla plaukstu, virs kuras vairs nebija gredzena. Mans gredzens bija kļuvis vaļīgs, un viņš solīja aiznest to pielabot.

-   Ja pareizi saprotu, viņš vairs nebija tik devīgs, kad viss sāka iet uz slikto pusi?

Dennas sarkanās lūpas atkal savilkās greizā smaidā. Nebija gan!

-   Varbūt es varu palīdzēt, es teicu, ja gredzens tev bija svarīgs.

-         Tas man bija svarīgs, Denna sacīja un atklāti ieskatījās man sejā.

-   Bet kā tu vari palīdzēt? Atgādināt viņam kā džentlmenis džentlmenim, ka pret sievietēm jāizturas ar godu un cieņu? Viņa pablisināja acis. Lai tev veicas!

Es tikai veltīju viņai savu pievilcīgāko smaidu. Biju jau pateicis neapstrīdamo patiesību: es nebiju džentlmenis. Es biju zaglis.

DIVDESMITĀ NODAĻA . Mainīgais vējš

NĀKAMAJĀ VAKARĀ mana uzturēšanās vieta bija “Zelta Ponijs” pēc daudzu apkārtējo sprieduma, pati greznākā viesnīca upes Universitātes pusē. Šī vieta lepojās ar izsmalcinātām virtuvēm, krāšņiem staļļiem un lietpratīgiem, pakalpīgiem sulaiņiem. Tas bija augsta līmeņa uzņēmums, ko izmantot varēja atļauties tikai visbagātākie studenti.

Protams, es nebiju apmeties pašā viesnīcā. Tupēju uz jumta, slēpdamies ēnā un cenzdamies pēc iespējas nedomāt par to apstākli, ka mans iecerētais plāns ir tālu ārpus “Nepiedienīgas uzvedības” robežām. Ja ļaušu sevi pieķert iezogamies Ambroza istabās, mani neapšaubāmi izslēgs no Universitātes.

Bija skaidra un ļoti vējaina rudens nakts. Vējš nozīmēja gan priekšrocību, gan risku: lapu šalkoņa varētu apslāpēt manis radītos sīkos trokšņus, tomēr es baidījos, ka uzmanību var piesaistīt mana apmetņa plandošās malas.

Mūsu plāns bija vienkāršs. Biju pabāzis zem Ambroza durvīm aizlīmētu vēstuli. Tā bija bez paraksta, tikai koķets aicinājums uz satikšanos Imrē. To bija rakstījis Vilems, jo mēs ar Simmonu nospriedām, ka viņam ir vissievišķīgākais rokraksts.

Mēģinājums viegli varēja neizdoties, tomēr es domāju, ka Ambrozs šo ēsmu norīs. Man labāk būtu paticis personisks aicinājums no kāda konkrēta cilvēka, taču svarīgi bija iesaistīt šajā pasākumā pēc iespējas mazāk dalībnieku. Es būtu varējis lūgt Dennas palīdzību, taču gribēju sagādāt viņai pārsteigumu, atdodams viņas zaudēto gredzenu.

Vilems un Simmons bija manas modrās acis: Vils sēdēja kopējā ēdamzālē, un Simmons kavējās šaurajā ieliņā pie viesnīcas aizmugures durvīm. Viņu uzdevums bija dot man ziņu, kad Ambrozs aizies no viesnīcas. Vēl vairāk: viņiem vajadzēja darīt man zināmu, ja viņš atgrieztos, pirms es būtu paguvis pārmeklēt viņa istabas.

Jutu labās puses kabatā spēju kustību tur divas reizes nepārprotami noraustījās paslēptais ozola zariņš. Pēc brīža signāls atkārtojās. Vilems deva man zīmi, ka Ambrozs ir izgājis no viesnīcas.

Kreisās puses kabatā es biju ielicis gabalu no bērza zara. Tādu pašu zariņu turēja rokā Simmons, kas uzmanīja viesnīcas aizmugures durvis.

Šis bija vienkāršs un iedarbīgs signalizācijas paņēmiens cilvēkiem, kuri pietiekami pārzināja simpātijas prasmes.

Rāpos lejā pa jumta slīpumu, uzmanīgi likdams kājas uz masīvajiem māla dakstiņiem. No zēna gadu pieredzes Tarbeanā es zināju, ka tie var viegli ieplaisāt, izkustēties no vietas un laupīt pēdai pamatu.

Nokļuvu līdz jumta malai, kas atradās piecpadsmit pēdas virs zemes. Tas nebija reibinošs augstums, tomēr ar to pietiktu, lai kritienā lauztu kāju vai pat kaklu. Zem garās otrā stāva logu rindas stiepās šaura jumta josla. Rindā bija desmit logu, un vidējie četri bija Ambroza istabas logi.

Pāris reižu izstaipījis pirkstus, lai atslābinātu sasprindzinājumu, es sāku virzīties pa šauro jumta joslu.

Šādos gadījumos pats galvenais ir koncentrēt visu uzmanību uz darāmo. Neskatīties zemē. Neskatīties pār plecu. Neievērot apkārtējo pasauli un cerēt, ka tā atbildēs ar to pašu. Tieši šī iemesla dēļ biju aplicis apmetni. Nejaušs nakts vērotājs varētu pamanīt tikai tumšu plankumu, bet valkātāju pazīt nebūtu iespējams. Vismaz tā man gribējās cerēt.

Pirmais logs bija tumšs, un otrajam bija aizvilkti aizkari. Taču aiz trešā spīdēja blāva gaisma. Es vilcinājos. Ja cilvēkam ir tik gaiša āda kā manējā, viņam nepavisam nav ieteicams nakts laikā ieskatīties logā. Gaišā seja uz tumsas fona izceļas gluži kā pilns mēness. Nolēmu neriskēt, bet pārmeklēju apmetņa kabatas, līdz atradu “Frakcijā” paņemtu skārda gabalu, ko biju pārveidojis par primitīvu spoguli. Ar tā palīdzību es palūkojos aiz stūra un ieskatījos pa logu.

Istabu apgaismoja dažas blāvas lampas, un es tajā redzēju milzīgu gultu ar baldahīnu tik lielu kā mana istabiņa Ankera viesnīcā. Gulta bija aizņemta. Pat ļoti aktīvi aizņemta. Turklāt tajā rēgojās vairāk kailu roku un kāju, nekā varētu piederēt diviem cilvēkiem. Diemžēl mans skārda gabals bija mazs, un es nespēju pārredzēt visu kopskatu, citādi būtu varējis iemācīties šo to interesantu.

Brīdi prātoju, vai vajadzētu iet atpakaļ un tuvoties Ambroza logiem no otras puses, bet pēkšņi sacēlās stiprs vējš, aizveldams pār bruģakmeņiem lapu mākoni un draudēdams noraut mani no šaurā pamata zem kājām. Ar drebošu sirdi nolēmu riskēt un iet garām apgaismotajam logam. Spriedu, ka istabas iemītniekiem ir interesantākas nodarbes par lūkošanos zvaigznēs.

Uzvilku virs galvas kapuci un satvēru zobos apmetņa malas, tādējādi paslēpdams seju, bet atstādams brīvas rokas. Šādi ietinies, soli pa solim virzījos garām logam, uzmanīgi klausīdamies, vai kaut kas neliecina, ka esmu pamanīts. No istabas atskanēja vairāki pārsteiguma saucieni, tomēr šķita, ka tiem nav sakara ar mani.

Pirmais Ambroza logs bija izsmalcināta vitrāža. Skaista, bet nepiemērota atvēršanai. Nākamais bija tieši tāds, kādu man vajadzēja: plats divviru logs. Izvilku no apmetņa kabatas tievu vara stieples gabalu, lai atāķētu vienkāršo aizdari, kas turēja logu ciet.

Kad logs nepadevās, es sapratu, ka Ambrozs ir nodrošinājies ar papildu aizbīdni. Tas man nozīmēja vairākas garas minūtes piņķerīga darba, jo strādāt vajadzēja ar vienu roku un pilnīgā tumsā. Par laimi, vismaz šajā brīdī vējš bija pierimis.

Taču, kad biju ticis galā ar otro aizbīdni, logs joprojām nekustējās. Lādēdams Ambroza slimīgo piesardzību, es meklēju trešo atslēgu, un pagāja desmit minūtes, iekams es aptvēru, ka logs ir vienkārši, iespriedies.

Vairākas reizes paraustīju rāmi, un tas nebija tik vienkārši kā varētu likties. Kā varat nojaust, logu ārpusē nebija rokturu. Beidzot es pārlieku iekarsu un parāvu pārāk stipri. Logs atsprāga vajā, atgrūzdams mani atpakaļ. Balansēju uz pašas jumta malas, cenzdamies atgūt līdzsvaru un pretodamies tieksmei atkāpties atpakaļ, jo zināju, ka aiz manis ir tikai piecpadsmit pēdas augsts tukšums.

Vai jūs pazīstat sajūtu, kad esat atgāzuši krēslu pārāk tālu atpakaļ un sākat atmuguriski krist? Es jutu kaut ko līdzīgu, vienlaikus lamādams sevi un mocīdamies nāves bailēs. Vicināju rokas, zinot, ka tas nepalīdzēs, un manu prātu apdullināja spējš panikas vilnis.

Mani izglāba vējš. Kamēr es grīļojos uz jumta malas, sacēlās spēcīga brāzma, pagrūzdama mani tieši tik daudz, lai es atgūtu līdzsvaru. Ar vienu izstiepto roku es ieķēros atvērtā loga rāmī un izmisīgi ierāpos istabā, vairs nedomādams par to, cik skaļi vai klusi to daru.

Iekļuvis iekšā, es noslīgu uz grīdas un brīdi smagi elsoju. Kad mani sirdspuksti beidzot sāka kaut cik pierimt, vējš aizcirta logu man virs galvas, un es vēlreiz iztrūkos.

Izvilku savu simpātijas lampu, ieslēdzu visblāvāko apgaismojumu un pārlaidu šauro gaismas apli istabai. Kilvinam bija pilnīga taisnība, kad viņš to nosauca par zagļu lampu. Šādiem gājieniem tā bija izcili piemērota.

Līdz Imrei un atpakaļ bija vairākas jūdzes, un es cerēju, ka ziņkārība liks Ambrozam vismaz pusstundu gaidīt iedomāto slepeno pielūdzēju. Lai ikdienišķos apstākļos atrastu tik sīku lietiņu kā gredzens, vajadzētu veselu dienu. Taču es paļāvos, ka Ambrozs nebūs iedomājies to noglabāt. Pēc viņa domām, tā nebija zagta manta. Viņš to varētu uzskatīt par nenozīmīgu krāmu vai par trofeju.

Sāku mērķtiecīgi pārmeklēt Ambroza istabas. Uz kumodes un naktsskapīša gredzena nebija. Neatradu to arī rakstāmgalda atvilktnēs un uz dārglietu paplātes viņa ģērbistabā. Iedomājieties, Ambrozam nebija pat slēdzamas dārglietu lādes, tikai paplāte ar daždažādām nevērīgi nomestām piespraudēm, gredzeniem un ķēdītēm.

Es atstāju visu turpat, kur tas bija, kaut gan, patiesību sakot, man radās vēlme aptīrīt šo nelieti pliku. Ar nedaudzām dārglietām man būtu pieticis vesela gada mācību maksai. Taču tas nesaderējās ar manu plānu, un mans plāns bija iekļūt istabā, atrast gredzenu un pazust. Kamēr es neatstāju nekādas liecības par savu klātbūtni, Ambrozs visdrīzāk droši vien nodomātu, ka gredzenu ir pazaudējis, ja vispār pamanītu, ka tā vairs nav. Mana iecere bija ideāls noziegums bez aizdomām, bez izmeklēšanas un bez sekām.

Turklāt tik mazā pilsētiņā kā Imre būtu ļoti grūti tikt vaļā no zagtām dārglietām. Un ļoti viegli būtu noskaidrot, ka taciņa ved pie manis.

Vēl varu piebilst, ka nekad neesmu bijis krietnuma priesteris, un Ambroza istabās netrūka citu izdevību. Tāpēc es izdabāju savām iegribām. Pārmeklēdams viņa kabatas, es mazliet atārdīju dažas vīles, parūpēdamies, lai nākamreiz, kad viņš sēdīsies uz krēsla vai zirga mugurā, bikšu aizmugure eleganti pārplīstu pušu. Atvilku vaļīgāk istabas skursteņa aizbīdni, lai tas drīz nokristu pavisam un ielaistu istabā dūmus, kamēr viņš pūlēsies pielikt to atpakaļ.

Kamēr centos izdomāt kādu nelietīgu triku ar Ambroza spalvām rotāto platmali, man kabatā neganti noraustījās ozola zariņš, un es spēji salēcos. Zariņš noraustījās vēlreiz un pārlūza uz pusēm. Es klusi nolamājos. Ambrozs bija projām ne vairāk kā divdesmit minūtes. Kas viņam licis tik drīz atgriezties?

Izslēdzu simpātijas lampu un aši iegrūdu to kabatā. Pēc tam ieskrēju blakusistabā, lai pa logu aizbēgtu projām. Protams, kaitinoša bija apziņa, ka vajadzējis tik daudz pūlēties, lai iekļūtu šeit, bet pēc tam tūlīt jāaiziet, tomēr, ja Ambrozs nepamanītu, ka viņa istabās ielauzies nelūgts viesis, es varētu vienkārši atnākt šeit kādā citā vakarā.

Bet logs neparko nevērās vaļā. Pagrūdu stiprāk, domādams, ka kārtējā vēja brāzma iespriedusi to ciešāk.

Tad es pamanīju, ka apkārt loga iekšējai palodzei stiepjas tieva misiņa strēle. Blāvajā gaismā nespēju izlasīt sigaldriju, tomēr pazinu sardzes signālus. Tad es sapratu, kāpēc Ambrozs ir atgriezies. Viņš zināja, ka kāds ir ielauzies viņa istabās. Turklāt vislabākie apsardzes paņēmieni neaprobežojās ar brīdinājumu; tie spēja noslēgt logus un durvis, lai zaglis netiktu ārā.

Metos uz durvīm, izmisīgi meklēdams apmetņa kabatās kaut ko garu un tievu, ar ko atdarīt atslēgu. Neko piemērotu neatradis, es pagrābu rakstāmspalvu no viņa rakstāmgalda, iegrūdu to atslēgas caurumā, tad strauji pagriezu uz sāniem, nolauzdams metāla galviņu, kas palika slēdzenē. Pēc brīža izdzirdēju čerkstošu, metālisku troksni: Ambrozs mēģināja atslēgt istabas durvis no ārpuses, drudžaini taustīdamies un lādēdamies, ka atslēga neiekļaujas slēdzenē.

Tajā bridi es biju jau atgriezies pie loga un spīdināju savu rokaslampu turp un atpakaļ gar misiņa strēmeli, klusi pie sevis murminādams rūnas. Tas bija diezgan vienkārši. Varēju padarīt aizsardzības strēli nekaitīgu, ieskrāpējot dažas saistītas rūnas, un pēc tam atvērt logu un aizbēgt.

Aizskrēju atpakaļ uz dzīvojamo istabu un paķēru no Ambroza galda papīra nazi, steigā apgāzdams tintnīcu. Nupat grasījos ķerties pie rūnām, kad aptvēru, cik tas būtu muļķīgi. Ambroza istabās varētu ielauzties jebkurš sīks zaglis, taču tādu cilvēku, kuri pietiekami labi zina sigaldriju, lai neitralizētu aizsardzības sistēmu, bija daudz mazāk. Tikpat labi es varētu ieskrāpēt loga rāmi savu vārdu.

Bridi centos sakopot domas, tad atliku papīra nazi atpakaļ vietā un pacēlu apgāzto tintnīcu. Atgriezos pie loga un uzmanīgāk aplūkoju garo misiņa strēmeli. Kaut ko salauzt ir daudz vienkāršāk nekā izprast.

Divtik grūti tas ir tad, ja ārpus durvīm skan apslāpētas lamas, ko pavada klaboņa un žvadzoņa, kādam pūloties dabūt vaļā slēdzeni.

Tad gaitenī pēkšņi iestājās klusums, un tas bija vēl satraucošāk. Kad beidzot man bija izdevies izdibināt aizsardzības joslas sistēmu, izdzirdēju ārpusē vairāku cilvēku soļus. Sašķēlu prātu trijās daļās un, spiezdams vaļā logu, sakopoju visu uzmanību uz Alaru. Lai pārvarētu aizsardzības sistēmas spēku, es vilku siltumu no sava ķermeņa, un kājas un rokas man kļuva aukstas. Kamēr pūlējos nekrist panikā, izdzirdēju dobju būkšķi, triecienu pret istabas durvīm.

Logs atsprāga vaļā, un es atmuguriski izrāpos pāri palodzei uz jumta. Tajā pašā brīdī dzirdēju vēl vienu triecienu pa durvīm, un atskanēja lūstoša koka troksnis. Es būtu vēl paguvis nokļūt drošībā, taču zem manas kājas nokrakstēja māla dakstiņš. Slīdēdams ieķēros ar abām rokām palodzē un mēģināju atgūt līdzsvaru.

Tad nākamā vēja brāzma sagrāba atvērto logu un meta to pret manu galvu. Es aizsargādamies pacēlu roku, un logs trāpīja man pa elkoni. Viena no mazajām rūtīm sašķīda druskās. Grūdiens pasvieda mani sānis, un es zaudēju ari labās kājas atbalstu.

Tā kā visas iespējas šķita izsmeltas, es spriedu, ka atliek vienīgi krist lejā no jumta.

Tīrā instinkta vadīts, izmisīgi taustījos apkārt ar rokām. Izkustināju no vietas vēl vairākus dakstiņus, tad ieķēros jumta malā. Tvēriens nebija stingrs, taču tas palēnināja kritienu, un es apsviedos otrādi, tāpēc nenokritu ne uz galvas, ne uz muguras. Kritu ar seju uz leju kā kaķis.

Tikai atšķirība ir tāda, ka kaķim visas četras kājas ir vienādā garumā. Es nokritu uz plaukstām un ceļgaliem. Plaukstas tikai iesmeldzās, bet ceļgali, atsizdamies pret bruģakmeņiem, iesāpējās tik asi kā, šķiet, vēl nekad. Sāpes bija apdullinošas, un es iegaudojos kā suns, kas saņēmis kājas spērienu.

Nākamajā mirklī pār mani nobira smagu, sarkanu dakstiņu krusa. Lielākā daļa sašķīda pret bruģi, bet viens trāpīja man pa pakausi un cits atsitās pret elkoni, padarīdams nejutīgu visu apakšdelmu.

Es ne mirkli neatļāvos par to domāt. Salauzta roka sadzīs, bet izslēgšana no Universitātes ietekmēs visu manu mūžu. Pārmetu apmetņa kapuci pāri galvai un piespiedu sevi piecelties kājās. Ar vienu roku turēdams kapuci, aizstreipuļoju dažus soļus un patvēros zem “Zelta Ponija” dzegas, kur mani no augšstāva loga nevarēja ieraudzīt.

Tad metos skriet un skrēju, skrēju, skrēju…

*  * *

Beidzot piesardzīgi un grīļīgi uzrāpos uz jumta un pa logu ielīdu savā istabā. Tas bija lēni un grūti, taču man nebija izvēles. Es nevarēju iet garām visiem kroga zāles apmeklētājiem izspūris, klibodams un izskatīdamies tāds, it kā būtu nokritis no jumta.

Kad biju atguvis elpu un kādu laiku lādējis sevi par vairākām satriecoši idiotiskām kļūdām, apskatīju savus ievainojumus. Atvieglots pārliecinājos, ka neesmu lauzis kājas, bet zem abiem ceļgaliem pletās plašumā koši zilumi. Krītošais dakstiņš bija atstājis pakausī punu, tomēr vaļēja ievainojuma nebija. Un, kaut gan elkonī pulsēja trula sāpe, plauksta vairs nebija nejutīga.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Es brīdi sastingu, tad izvilku no kabatas bērza zariņu, aši nomurmināju sasaisti un paraustīju to uz priekšu un atpakaļ.

Dzirdēju gaitenī iztrūcinātu saucienu un pēc tam Vilema klusos smieklus. Te nav nekā jocīga! atskanēja Simmona balss. Laid mūs iekšā!

Ielaidu viņus istabā. Simmons apsēdās uz gultas malas, un Vilems atkrita krēslā pie rakstāmgalda. Es aizvēru durvis un apsēdos otrā gultas galā. Arī tad, kad visi bijām apsēdušies, mazā istabiņa šķita pārpildīta.

Brīdi nopietni raudzījāmies cits citā, un tad Simmons teica: Cik saprotu, Ambrozs šovakar savās istabās iztraucēja zagli. Bet nenoķēra, jo tas izlēca pa logu.

Es īsi, neskanīgi iesmējos. Tā nevarētu teikt. Biju jau gandrīz ārā, kad vējš aizcirta logu, un es dabūju belzienu ar rāmi. Tas mani nolidināja no jumta.

Vilems atviegloti nopūtās. Es baidījos, ka esmu saputrojis sasaisti.

Es papurināju galvu. Brīdinājumus es saņēmu laikā. Vienkārši pats nebiju pietiekami uzmanīgs.

-   Kāpēc viņš tik agri atgriezās? Simmons jautāja, paskatīdamies uz Vilemu. Vai tu kaut ko dzirdēji, kad viņš iegāja zālē?

-   Varbūt viņam ienāca prātā, ka mans rokraksts nav pietiekami sievišķīgs, Vilems teica.

-   Viņa logiem bija pierlkoti sargi, es paskaidroju. Droši vien sasaistīti ar gredzenu vai citu lietu, ko viņš nēsā līdzi. Acīmredzot tie deva zīmi, līdzko es atmūķēju logu.

-   Vai tu to atradi? Vilems jautāja.

Es papurināju galvu.

Simmons pastiepās, lai tuvāk apskatītu manu roku. Kas tev tur ir?

Ari es paskatījos turp, bet neko īpašu neredzēju. Tad paraustīju kreklu un pamanīju, ka tas ir pielipis pie rokas. Pētīdams nopietnākās brūces, es to nebiju pamanījis.

Nedrošām kustībām novilku kreklu pāri galvai. Piedurkne elkoņa vietā bija saplēsta un notriepta ar asinīm. Es nolamājos pie sevis. Man bija tikai četri krekli, un šis tagad bija pagalam.

Mēģināju apskatīt ievainojumu, bet ātri aptvēru, ka redzēt sava elkoņa aizmuguri pie labākās gribas nav iespējams. Ļāvu to apskatīt Simmonam.

-   Nav nekā briesmīga, viņš teica, turēdams pirkstus pāris collu atpletumā. Ada ir pārcirsta tikai vienā vietā, un asiņu nav daudz. Pārējais ir tikai noskrambāts. Izskatās, ka tu esi atsities pret kaut ko cietu.

-   Man trāpīja krītošs jumta dakstiņš, es paskaidroju.

-   Tev veicas, Vilems norūca. Kurš vēl būtu mācējis nokrist no jumta un tikt cauri ar dažām skrambām?

-   Man uz ceļgaliem ir zilumi ābola lielumā, es teicu. Veicies man būs tad, ja rīt spēšu pastaigāt. Tomēr ar prātu es apzinājos, ka viņam ir taisnība. Dakstiņš, kurš trāpīja man pa elkoni, viegli būtu varējis pārlauzt man roku. Sadragātu dakstiņu malas dažreiz ir asas kā naži, un, ja tas būtu kritis citādi, mana roka varēja būt pārcirsta līdz kaulam. Es ienīstu māla dakstiņus.

-         Nu, varēja būt ļaunāk, Simmons moži noteica, celdamies kājās.

-   Iesim uz “Mediķu”, lai tevi salāpa.

-    Kraem nē! iesaucās Vilems. Un “Mediķu" viņš nedrīkst iet! Tur jautās, kas noticis un vai vēl kāds nav ievainots.

Simmons atkal apsēdās. Protams! viņš izmeta, šķietami pikts pats uz sevi. Es taču to zināju. Viņš vēlreiz pārlaida man vērīgu skatienu.

-    Tev vismaz nav tādu ievainojumu, ko citi varētu redzēt.

Es paskatījos uz Vilemu. Tev laikam ir grūti skatīties uz asinīm?

Vilema sejā parādījās tāds kā aizvainojums. Es neteiktu vis… Viņa skatiens pārslīdēja manam elkonim un seja mazliet nobālēja par spīti keldieša tumšajai ādai. Viņa lūpas savilkās tievā svītrā. Jā.

-     Godīgi teikts. Es sāku plēst sabojātu kreklu strēmelēs. Apsveicu, Sim! Tu esi iecelts par kaujas lauka ārstu. Atvēru atvilktni un izņēmu āķveida adatu un ketgutu, jodu un mazu trauciņu ar zoss taukiem.

Simmons platām acīm paskatījās uz adatu, pēc tam uz mani.

Es viņam draudzīgi uzsmaidīju. Tas ir vienkārši. Es tev visu izstāstīšu.

*    * *

Es sēdēju uz grīdas, pacēlis roku virs galvas, kamēr Simmons nomazgāja, sašuva un pārsēja manu elkoni. Pārsteigts secināju, ka viņš nebūt nav tik pārjūtīgs, kā biju iedomājies. Ar rokām viņš darbojās saudzīgāk un pārliecinošāk nekā daudzi “Medikas” studenti, kuri daudz reižu bija veikuši šādas procedūras.

-     Tātad mēs trijatā visu nakti spēlējām “elpu”? Vilems jautāja, uzkrītoši vairīdamies skatīties uz manu pusi.

-   Izklausās labi, Simmons piekrita. Vai varam sacīt, ka es uzvarēju?

-     Nē, es atbildēju. “Ponija” apmeklētāji noteikti redzēja Viļu. Sāciet tikai melot, un mani pavisam noteikti pieķers.

-    Ā! Simmons saprata. Ko tad lai mēs sakām?

-    Patiesību. Es norādīju uz Vilemu. Tu trača laikā sēdēji “Ponijā” un pēc tam atnāci pie manis pastāstīt, kas noticis. Es pamāju uz mazo galdiņu, uz kura nekārtīgā kaudzē gulēja zobrati, atsperes un skrūves.

-     Es tev parādīju kādu atrastu harmonijas pulksteni, un jūs abi man skaidrojāt, kā to salabot.

Simmons izskatījās vīlies. Nav necik aizraujoši, viņš novilka.

-    Vienkārši meli ir vislabākie, es teicu, celdamies kājās. Vēlreiz paldies jums abiem! Ja jūs nebūtu uzmanījuši apkārtni, viss varēja beigties ļoti bēdīgi.

Simmons piecēlās un atvēra durvis. Piecēlās ari Vilems, taču viņš palika stāvam un negrasījās iet ārā. Es kādu vakaru dzirdēju dīvainas runas, viņš teica.

-    Kaut kas interesants? es jautāju.

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu. Ļoti interesants. Atceros, tu teici, ka esot beidzis kaitināt kādu augstas aristokrātu dzimtas pārstāvi. Biju izbrīnījies, ka tu beidzot esi nolēmis likt aizmigušu suni mierā.

-    Muļķības, Vil! sacīja Simmons. Ambrozs nav aizmidzis. Viņš ir suns ar putainu purnu un pelnījis, lai viņu pārmāca.

-     Man viņš drīzāk atgādina saniknotu lāci, Vilems teica. Tādu, ko tu katrā ziņā gribi bakstīt ar degošu nūju.

-     Kā tu tā vari teikt? Simmons dedzīgi iesaucās. Vai viņš savā divu gadu skriva darbā ir saucis tevi citādi kā par zemes tārpu? Un vai esi aizmirsis, kā viņš slepeni sajauca manus sāļus un gandrīz padarīja mani aklu? Un Kvouts vēl nez cik ilgi cīnīsies ar to plūmju draņķi…

Vilems pacēla roku un ar galvas mājienu lika saprast, ka pieņem Simmona iebildumu. Es zinu, ka tā ir taisnība, un tikai tāpēc ļauju sevi ieraut šajās jūsu nejēdzībās. Gribēju tikai atgādināt. Viņš paskatījās uz mani. Tu, jādomā, saproti, ka esi pamatīgi nopūlējies savas Dennas labā, vai ne?

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA . gabaldarbi

SĀPES CEĻGALOS man tonakt neļāva izgulēties. Kad debesīs aiz loga sāka parādīties pirmie bālie ausmas stari, es piecēlos, apģērbos un lēniem, sāpīgiem soļiem devos uz pilsētas nomali, lai sameklētu košļājamu vītola mizu. Iedams atklāju vēl citus traucējošus zilumus, kurus iepriekšējā vakarā nebiju pamanījis.

Gājiens bija ļoti sāpīgs, bet es priecājos, ka esmu tam izvēlējies rīta krēslas stundu, kad ielas bija tukšas. Varēja gaidīt, ka valodas par iepriekšējā vakara satraucošajiem notikumiem “Zelta Ponijā” izplatīsies ātri un plaši. Ja kāds redzētu mani klibojam, viņam nenāktos grūti izdarīt atbilstošus secinājumus.

Par laimi, pastaiga palīdzēja man iekustināt stīvās kājas, un vītola miza mazināja sāpju skaudrumu. Līdz saullēkta brīdim jutos pietiekami labi, lai varētu parādīties cilvēkos. Tāpēc devos uz “Frakciju”, cerēdams pirms padziļinātās simpātijas nodarbības dažas stundas veltīt gabaldarbiem. Bija jāsāk pelnīt naudu nākamā dimestra mācību maksai un Devi parādam, un vēl vajadzēja domāt par pārsējiem un jaunu kreklu.

*    * *

Kad ierados “Novietnē”, Džeksima tur nebija, bet es pazinu studentu, kurš tobrīd stāvēja aiz lodziņa. Mēs bijām vienā laikā iestājušies Universitātē, un īsajā laikposmā, ko pavadīju “Steliņģos”, mūsu guļvietas bija atradušās tuvu viena otrai. Man šis puisis patika. Viņš nebija aristokrātijas pārstāvis, kuri mēdz bezbēdīgi izpeldēt cauri mācību gadiem ar dzimtas vārda un naudas palīdzību. Viņa vecāki bija vilnas tirgotāji, un viņš strādāja, lai nopelnītu mācību maksu.

-    Bazil, es teicu, man šķiet, ka tu pagājušajā dimestrī kļuvi par E’liru. Ko tu dari te, “Novietnē”?

Viņš mazliet pietvīka un izskatījās samulsis. Kilvins mani pieķēra, kad lēju skābei klāt ūdeni.

Es papurināju galvu un bargi paskatījos uz viņu. Tas ir pretēji pieņemtajai kārtībai, E’lir Bazil! es teicu oktāvu zemākā balsī. Artefakcijas meistaram visos sīkumos jāievēro precizitāte!

Bazils pasmīnēja. Tev labi padodas viņa akcents. Viņš atvēra reģistru grāmatu. Ko lai es tev atnesu?

-   Ķeršos pie kāda gabaldarba, jo pašlaik nekam sarežģītākam nejūtos gatavs, es teicu. Kā būtu…

-    Pagaidi! Bazils mani pārtrauca, ar sarauktu pieri skatīdamies reģistru grāmatā.

-    Kas ir?

Viņš apgrieza grāmatu pret mani un pabakstīja ar pirkstu. Tavam vārdam blakus ir piezīme.

Es paskatījos lejup. Kilvina dīvaini bērnišķīgajā rokrakstā ar zīmuli bija uzrakstīti daži vārdi: “Neizsniegt Re’laram Kvoutam nekādus materiālus vai instrumentus. Sūtīt viņu pie manis. Klvn.”

Bazils līdzjūtīgi paskatījās uz mani. Skābe ir jāpievieno ūdenim, viņš draudzīgi pajokoja. Vai tu ari biji to aizmirsis?

-     Kaut tā būtu! es teicu. Tad es vismaz zinātu, kas sagaidāms. Bazils nervozi paskatījās apkārt, tad paliecās uz priekšu un pučukstā

teica: Paklausies, es redzēju to meiteni vēlreiz!

Es neizpratnē pablisināju acis pret viņu. Ko?

-    To meiteni, kura bija atnākusi un meklēja tevi! viņš paskaidroja.

-    Tāda jauniņa skuķe, kura meklēja sarkanmatainu burvi un teica, ka viņš tai pārdevis amuletu.

Es aizvēru acis un saberzēju seju. Viņa bija vēlreiz atnākusi šurp? Tas nu ir pēdējais, kas man šobrīd vajadzīgs!

Bazils papurināja galvu. Viņa nebija ienākusi te, iekšā, viņš teica.

-    Vismaz man tas nav zināms. Bet es pāris reižu esmu redzējis viņu ārā. Grozāmies pa pagalmu. Bazils ar galvas mājienu norādīja uz “Frakcijas” dienvidu durvīm.

-    Vai tu kādam esi to teicis? es jautāju.

Bazils rādīja gauži apvainotu vaigu. Kaut ko tādu es neparko nedarītu! viņš teica. Bet varbūt tā skuķe ir runājusi ar kādu citu. Tev nudien derētu tikt no viņas vaļā. Kilvins spļaus uguni un naglas, ja uzzinās, ka tu esi pārdevis amuletus.

-    Nekad neesmu to darījis, es atbildēju. Man nav ne jausmas, kas tā par meiteni. Kāda viņa izskatās?

-   Jauna, Bazils atbildēja un paraustīja plecus. Keldiete nevarētu būt. Šķiet, viņai bija gaiši mati. Mugurā zils apmetnis un galvā kapuce. Es mēģināju iet klāt un runāt ar viņu, bet viņa vienkārši aizbēga projām.

Es saberzēju pieri. Brīnišķīgi!

Bazils veltīja man līdzjūtīgu skatienu. Gribēju tikai tevi pabrīdināt. Ja viņa patiešām nāks iekšā un taujās pēc tevis, man būs jāziņo

Kilvinam. Viņš savilka seju vainīgā izteiksmē. Piedod, bet man tāpat jau ir pietiekami daudz nepatikšanu.

-    Saprotu, es atbildēju. Paldies par brīdinājumu!

*    * *

Kad iegāju darbnīcā, mani tūlīt pārsteidza telpas savādais apgaismojums. Vispirms es paskatījos augšup, lai pārliecinātos, vai Kilvins nav pievienojis vēl kādu jaunu lampu savām stikla lodēm, kas karājās starp jumta spārēm. Cerēju, ka gaismas pārmaiņa ir saistīta ar jaunu lampu. Kilvins vienmēr bija sliktā omā, ja kāds viņa gaismeklis negaidot atteicās spīdēt.

Tomēr, pētīdams griestus, es neredzēju nevienu satumsušu lampu. Tikai pēc krietna brīža aptvēru, ka neparastās gaismas cēlonis ir reālā saulesgaisma, kas slīpi spīdēja iekšā pa zemajiem logiem austrumu puses sienā. Parasti es darbnīcā ierados tikai vēlāk.

Šajā rīta stundā darbnīcā valdīja neparasts, gandrīz rēgains klusums. Milzīgā telpa šķita tukša un nedzīva, un tikai daži studenti strādāja pie saviem projektiem. Reizē ar neparasto apgaismojumu un Kilvina negaidīto uzaicinājumu tas viesa manī jūtamu neomulību. Es nervozi šķērsoju darbnīcu, iedams uz Kilvina kabinetu.

Kaut gan vēl bija ļoti agrs, nelielā ēze Kilvina kabineta kaktā bija jau pamatīgi sakarsusi. Nostājies atvērtajās durvīs, jutu garām aizšalcam karstuma viļņus. Pēc agrīnās ziemas aukstuma, kas valdija ārā, tas bija patīkams brīdis. Kilvins stāvēja, pagriezies pret mani ar muguru, un nemainīgā ritmā darbināja plēšas.

Skaļi pieklauvēju pie durvju aplodas, lai pievērstu viņa uzmanību.

-    Maģistr Kilvin? Es nupat gribēju paņemt “Novietnē” dažus materiālus. Vai kaut kas noticis?

Kilvins pameta skatienu uz manu pusi. Re'lar Kvout, es tūlīt beigšu. Nāc iekšā!

Iegāju kabinetā un cieši aizvēru smagās durvis. Ja man draud nepatikšanas, labāk lai citi to nenoklausās.

Kilvins vēl labu brīdi darbojās ar plēšām. Tikai tad, kad viņš izvilka garu cauruli, es aptvēru, ka viņš nekurina ēzi, bet darina kaut ko no stikla. Izveicīgām kustībām viņš caurules galā uzmeta kausēta stikla piku un sāka pūst stikla burbuli, kas auga arvien lielāks.

Pēc īsa brīža stikls zaudēja oranžo košumu. Plēšas! Kilvins izmeta, nepaskatīdamies uz mani, un ievietoja cauruli atpakaļ stikla darinājumā.

Es steidzos paklausīt un ritmiski darbināju plēšas, līdz stikls atkal ugunīgi iekvēlojās. Kilvins pamāja, lai pārtraucu, izvilka cauruli un vēlreiz ilgi pūta, līdz stikla burbulis bija muskatmelones lielumā.

Tad viņš atkal to ielika stikla priekšmetā, un es iedarbināju plēšas, negaidot uzaicinājumu. Kad mēs atkārtojām visu norisi trešoreiz, es biju noplūdis sviedriem. Vēlējos, kaut nebūtu aizvēris kabineta durvis, tomēr negribēju pamest plēšas, lai ietu tās atkal atvērt.

Kilvins, šķiet, nejuta karstumu. Stikla burbulis izauga manas galvas lielumā un pēc tam piepūtās kā ķirbis. Bet piektajā reizē, kad viņš izvilka to no karstuma un sāka pūst, burbulis caurules galā sašļuka, saplaka un nokrita uz grīdas.

-   Kist, crayle, en kote! Kilvins neganti nolamājās un nosvieda metāla cauruli, kas spalgi nošķindēja, atsitoties pret akmens grīdu. Kraemet brevetan Aerin!

Apspiedu spēju vēlēšanos smieties. Manas siaru valodas zināšanas nebija teicamas, tomēr biju pārliecināts, ka Kilvins ir teicis: “Sūdi Dieva bārdā!”

Lācim līdzīgais maģistrs ilgi stāvēja, lūkodamies sasistajās stikla šķembās uz grīdas. Tad viņš gari un aizkaitināti nosēcās caur degunu, norāva brilles un pagriezās, lai paskatītos uz mani.

-   Trīs komplekti sinhronizētu zvanu, misiņš, viņš bez jebkāda ievada teica. Viens vītņurbis un vītņgriezis, dzelzs. Četras karstuma piltuves, dzelzs. Seši sifoni, skārds. Divdesmit divas divkāršas stiprības stikla plātnes un vēl daži nejauši gabaldarbi.

Tas bija visa mana “Frakcijā” izdarītā darba uzskaitījums šajā dimestri. Vienkāršas lietas, kuras varēju īsā laikā pabeigt un pārdot “Novietnei” par tūlītēju samaksu.

Kilvins ieurbās manī ar savām tumšajām acīm. Vai šis darbs tevi apmierina, Re’lar Kvout?

-     Šie projekti ir samērā viegli, maģistr Kilvin, es atbildēju.

-    Tu tagad esi Re’lars, viņš teica ar bargu pārmetumu balsī. Vai tevi apmierina viegla peļņa, darinot spēļlietas bagātiem slaistiem? viņš noprasīja. Vai tāds ir tavs mērķis, strādājot “Frakcijā”? Viegls darbs?

Jutu, ka sviedru lāses krājas man matos un rit pār muguru lejup. Es lāgā neuzdrošinos sākt kaut ko patstāvīgu un nopietnu, es atbildēju.

-    Jums īsti nepatika papildinājumi, ko es ieviesu savā rokaslampā.

-    Tā ir gļēvuļa valoda! Kilvins noskaldīja. Ja vienreiz saņemsi rājienu, tu nekad vairs neiesi ārā no mājas? Viņš paskatījās uz mani.

-     Es tev jautāju vēlreiz. Zvani. Lējumi. Vai tāds darbs tevi iepriecina, Re’lar Kvout?

-    Mani iepriecina tas, ja varu samaksāt nākamā dimestra mācību maksu, maģistr Kilvin. Sviedri lija man pār seju. Mēģināju noslaucīt tos ar piedurkni, bet krekls bija jau viscaur izmircis. Pametu skatienu uz Kilvina kabineta durvīm.

-    Bet pats darbs? Kilvins nerimās. Arī uz viņa tumšās pieres rasoja sviedru lāses, tomēr nebija jaušams, ka karstums viņu apgrūtinātu.

-    Vai atbildēt atklāti, maģistr Kilvin? es jautāju, juzdams vieglu reiboni.

Viņš izskatījās mazliet aizvainots. Man vienmēr un visur patīk patiesība, Re’lar Kvout.

-    Patiesība ir tāda, ka pagājušā gada laikā es pagatavoju astoņas klāja lampas, maģistr Kilvin. Ja vajadzēs gatavot vēl vienu, es droši vien apvemšos no garlaicības.

Kilvins izdvesa kaut ko līdzīgu smējienam, tad atplauka platā smaidā.

-     Labi! Tieši tā jājūtas kārtīgam Re’laram. Viņš pastiepa pret mani savu resno pirkstu. Tu esi gudrs, un tev ir prasmīgas rokas. Es no tevis gaidu lielas lietas. Nevis vienmuļus ikdienas darbus. Pagatavo kaut ko gudru, un tu nopelnīsi vairāk nekā par lampu! Katrā ziņā vairāk nekā par gabaldarbu. Tādus niekus atstāj E’liriem! Viņš nevērīgi pamāja uz logu, kas pavēra skatu uz darbnīcu.

-    Darīšu, ko spēšu, maģistr Kilvin, es teicu. Paša balss man izklausījās savāda, tālīna un neskanīga. Vai jums nebūs iebildumu, ja es atvēršu durvis un ielaidīšu šeit mazliet svaiga gaisa?

Kilvins piekrītoši noņurdēja, un es paspēru soli uz durvju pusi. Taču manas kājas bija ļenganas, un galva reiba. Es sagrīļojos un gandrīz nokritu uz grīdas, tomēr paspēju pieķerties pie darbgalda malas un nosligu tikai uz ceļiem.

Brīdis, kad mani cietušie ceļgali atsitās pret grīdu, bija mokošs. Tomēr es neiekliedzos un pat neievaidējos. Patiesībā sāpes šķita nākam no liela attāluma.

*    * *

Atguvos apdullis, un mute šķita sausāka par zāģskaidām. Acis miglojās, un domas bija tik neskaidras, ka es krietnu brīdi nejutu un nepazinu kodīgo antiseptiskā līdzekļa smaržu, kas valdīja gaisā. Kad to apjautu un secināju, ka guļu zem palaga kails, sapratu, ka atrodos “Medikā”.

Pagriezu galvu un ieraudzīju īsus gaišus matus un tumšo mediķu formas tērpu. Atslīgu atpakaļ spilvenā. Sveika, Mola! es ieplaisājušā balsī izdvesu.

Viņa pagriezās un nopietni paskatījās uz mani. Kvout, kā tu jūties? viņa profesionālā tonī jautāja.

Vēl nebiju īsti atguvies, tāpēc man vajadzēja padomāt. Apdullis, es teicu. Tad piebildu: Man slāpst.

Mola atnesa man glāzi un palīdzēja padzerties. Šķidrums šķita saldens un tāds kā čirkstigi smilšains. Pagāja krietns bridis, līdz iztukšoju glāzi, tomēr jau pirms tam sāku justies ievērojami labāk.

-    Kas man notika? es jautāju.

-    Tu “Frakcijā” zaudēji samaņu, viņa paskaidroja. Kilvins pats atnesa tevi šurp. Vispār tas bija diezgan aizkustinoši. Man vajadzēja viņu gandrīz vai dzīšus aizdzīt projām.

Jutu, ka visu mani ķermeni pārņem svelošs kauns, iedomājoties, ka lācīgais maģistrs ir stiepis mani šurp pa Universitātes ielām. Droši vien es viņa rokās izskatījos pēc lupatu lelles. Es zaudēju samaņu?

-    Kilvins paskaidroja, ka tu esot uzturējies ļoti karstā telpā, Mola teica. Un visas tavas drēbes bija sasvīdušas slapjas. Tu burtiski pludoji sviedros. Viņa norādīja uz galdu, kur gulēja mans krekls un bikses.

-    Karstuma dūriens? es jautāju.

Mola pacēla roku, pārtraucot mani. Tāda bija mana pirmā diagnoze, viņa teica. Apskatot tevi tuvāk, es secināju, ka tu vakar vakarā esi cietis no sāpīga kritiena pa logu. Viņa zīmīgi paskatījās uz mani.

Es spēji samulsu. Nevis par savu kailumu, bet par nepārprotamajiem ievainojumiem, ko biju ieguvis, krizdams no “Zelta Ponija” jumta. Pametu skatienu uz durvīm un ar atvieglojumu redzēju, ka tās ir aizvērtas. Mola stāvēja un lūkojās manī ar piesardzīgi neizteiksmīgu seju.

-    Vai to ir redzējis vēl kāds? es jautāju.

Mola papurināja galvu. Mums bija ļoti aizņemta diena.

Jutu nelielu atvieglojumu. Tas jau ir labāk.

Viņas seja bija drūma. Šorīt Arvils deva rīkojumu ziņot par jebkādiem aizdomīgiem ievainojumiem. Iemesls ir skaidrs. Ambrozs ir izsludinājis ievērojamu atlīdzību tam, kurš palīdzēs viņam notvert zagli. Kāds esot ielauzies viņa istabās un nozadzis vairākas vērtslietas, to skaitā gredzenu, ko māte nodevusi viņam, gulēdama uz miršanu.

-    Nelietis! es saniknots izgrūdu. Es neko nenozagu!

Mola izbrīnā sarauca uzacis. Tik vienkārši? Nekādas liegšanās? Nekāda… vispār nekā?

Izpūtu garu izelpu pa degunu, cenzdamies savaldīties. Es nedomāju mest apvainojumu tavam saprātam. Tāpat skaidri redzams, ka es neesmu nokritis pa kādām nezināmām kāpnēm. Dziļi ievilku elpu. Paklausies, Mola! Ja tu kādam to pastāstīsi, mani izslēgs. Es neko nenozagu. Bija iespēja, bet es to neizmantoju.

-   Tad kāpēc… Viņa vilcinājās, acīmredzami juzdamās neveikli. Ko tu tur darīji?

Es nopūtos. Vai tu ticēsi, ja teikšu, ka tas bija pakalpojums draugam?

Mola vērīgi paskatījās uz mani, un viņas zaļās acis cieši lūkojās manējās. Tā vien izskatās, ka tu pēdējā laikā aktīvi nodarbojies ar pakalpojumiem!

-    Es… ko? Manas domas joprojām ritēja pārāk gausi, lai es saprastu viņas teikto.

-     Kad tu biji šeit iepriekšējā reizē, es tev ārstēju apdegumus un saindēšanos ar dūmiem pēc tam, kad tu biji iznesis no ugunsgrēka Felu.

-    Ā! es atmetu. Tas nebija nekāds pakalpojums. Tā būtu darījis katrs.

Mola pētoši raudzījās manī. Tu tā patiešām domā, vai ne? Viņa mazliet papurināja galvu, tad paņēma žurnālu cietos vākos un kaut ko tajā pierakstīja, acīmredzot ziņas par ārstēšanu. Es tomēr uzskatu to par pakalpojumu. Kad mēs ar Felu šeit bijām jauniņās, mūsu kopmītnes guļvietas atradās blakus. Kaut arī tu domā citādi, ļoti daudzi tomēr to nebūtu darījuši.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un no gaiteņa atplūda Simmona balss: Vai drīkstam ienākt? Negaidīdams atbildi, viņš atvēra durvis un ievilka istabā samulsušo Vilemu.

-    Mēs dzirdējām… Simmons aprāvās un paskatījās uz Molu. Viņš izķepurosies, vai ne?

-    Viņš būs vesels kā rutks! Mola atbildēja. Ja vien nesacelsies temperatūra. Paņēmusi termometru, viņa iebāza to man mutē. Es zinu, ka tev būs grūti, bet pacenties vienu minūti turēt muti ciet!

-     Tādā gadījumā runāšu es, Simmons smīnēdams teica. Mēs dzirdējām, ka Kilvins esot tevi paaicinājis zem četrām acīm un parādījis kaut ko tādu, no kā tu noģībis kā jaunkundze.

Es nikni pablenzu uz viņu, tomēr neatvēru muti.

Mola atkal pievērsās Vilemam un Simmonam. Kājas viņam kādu laiku sāpēs, bet paliekošas sekas nav gaidāmas. Ari elkonim drīz vajadzētu sadzīt, kaut ari šuves nekur neder. Bet, sasodīts, kas jums visiem bija meklējams Ambroza istabās?

Vilems vienkārši paskatījās uz viņu rāmām, tumšām acīm un sev raksturīgo savaldību.

Ar Simmonu nebija tādas veiksmes. Kvoutam vajadzēja atrast savas sirdspuķītes gredzenu! viņš bezbēdīgi nočiepstēja.

Mola pagriezās pret mani ar dusmīgu sejas izteiksmi. Ir nu gan tev iekšas, ka tu varēji man tā melot, acīs skatoties! viņa izmeta, un acis viņai bija dzedras un saniknotas kā aizkaitinātai kaķei. Labi vismaz, ka tu negribēji mest apvainojumu manam saprātam un tā tālāk!

Es dziļi ievilku elpu un pasniedzos, lai izņemtu termometru no mutes.

-    Pie velna, Sim! es pikti iesaucos. Kādu dienu es tevi iemācīšu melot!

Simmons vairākas reizes paskatījās no manis uz Molu un atpakaļ, pietvīcis panikā un samulsumā. Kvoutam tajā upes pusē dzīvo sirdsdāma, viņš aizstāvēdamies paskaidroja. Ambrozs bija pievācis viņas gredzenu un nedeva atpakaļ. Mēs tikai…

Mola ar asu kustību viņu pārtrauca. Kāpēc tu man to neteici? viņa man pikti noprasīja. Visi taču zina, kāds Ambrozs ir pret sievietēm!

-    Tāpēc arī neteicu, es atbildēju. Tas izklausītos pēc ļoti ērtiem meliem. Un vēl jāpiebilst, ka tā nepavisam nav tava darīšana.

Molas sejas izteiksme nocietinājās. Tu esi ļoti pašpārliecināts un varens savā…

-    Izbeidziet! Vienkārši izbeidziet! iesaucās Vilems, spēji pārtraukdams mūsu vārdu apmaiņu. Viņš pievērsās Molai. Ko tu vispirms darīji, kad Kvoutu atnesa šurp bez samaņas?

-    Pārbaudīju viņa acu zīlītes, lai zinātu, vai bijusi galvas trauma, Mola automātiski atbildēja. Sasodīts, kāds tam sakars ar visu pārējo?

Vilems norādīja uz manu pusi. Paskaties tagad viņam acīs!

Mola paskatījās. Tās ir tumšas, viņa izbrīnījusies teica. Tumši zaļas. Kā priedes zars.

Vilems turpināja: Kad viņa acis tā satumst, nestrīdies ar viņu! Tur nekas labs nesanāks.

-    Tas ir kaut kas līdzīgs klaburčūskas troksnim, piebilda Simmons.

-   Drīzāk jau saboztai suņa spalvai, Vilems izlaboja. No tā redzams, ka viņš ir gatavs kost.

-    Ejiet jūs visi ellē! es iesaucos. Vai arī iedodiet man spoguli, lai es redzu, par ko jūs runājat! Man vienalga, vai jūs darīsiet vienu vai otru.

Vilems nepievērsa man uzmanību. Mūsu jaukajam Kvoutam temperaments ir kā karsta panna, bet, ja ļausi tai mirkli atdzist, viņš pats sapratīs patiesību. Vilems izteiksmīgi paskatījās uz mani. Viņš nepārdzīvo to, ka tu viņam neuzticējies, vai to, ka tu izprovocēji Simu. Viņš pārdzīvo to, ka tu atklāji, līdz kādai ēzelībai viņš ir gatavs iet, lai atstātu iespaidu uz sievieti. Vilems vēlreiz paskatījās uz mani. Vai ēzelība ir pareizs vārds?

Es dziļi ievilku elpu un ļāvu tai izplūst. Puslīdz jā, es atzinu.

-   Es to izvēlējos tāpēc, ka tas izklausās pēc ēzeļa, Vilems paskaidroja.

-     Es zināju, ka jūs abi noteikti esat tur iesaistīti! Mola teica, un viņas balsī skanēja tāda kā atvainošanās. Godīgi sakot, jūs visi trīs esat mīcīti no viena māla, un to es saku no tiesas un ar visiem iespējamiem gudriem zemtekstiem. Viņa apgāja apkārt gultai un kritiski nopētīja manu savainoto elkoni. Kurš no jums abiem uzlika šuves?

-    Es, Simmons atbildēja un saviebās. Zinu, ka nesanāca, kā vajag.

-    Tas ir maigi sacīts, Mola teica, nicinoši pētīdama Sima veikumu.

-     Iespaids ir tāds, it kā tu būtu mēģinājis iešūt tur savu vārdu, bet kļūdījies ar pareizrakstību.

-   Manuprāt, viņš visu izdarīja gluži labi, Vilems iebilda un paskatījās Molai tieši acīs. Ņemot vērā, ka viņam nav atbilstošas apmācības un viņš palīdzēja draugam nebūt ne ideālos apstākļos.

Mola pietvīka. Es tā negribēju! viņa aši teica. Strādājot šeit, ir viegli aizmirst, ka ne jau katrs… Viņa pagriezās pret Simmonu.

-     Piedod!

Simmons izlaida pirkstus caur saviem smilškrāsas matiem. Varbūt tu kādreiz varētu man to kompensēt, viņš ar puicisku smīnu teica.

-     Kā būtu ar rītdienas pēcpusdienu? Ja tu ļautu man izmaksāt pusdienas? Viņš ar cerību paraudzījās uz Molu.

Mola pablisināja acis un nopūtās, un uzjautrinājums viņā jaucās ar aizkaitinājumu. Nu labi!

-    Es savu esmu izdarījis! Vilems paziņoja. Eju projām. Es neciešu šo vietu.

-    Paldies, Vil! es teicu.

Viņš nevērīgi pamāja pāri plecam un aizvēra durvis no ārpuses.

*    * *

Mola piekrita neminēt ziņojumā manus aizdomīgos ievainojumus un palikt pie sākotnējās diagnozes par karstuma dūrienu. Viņa turklāt atārdīja Simmona uzliktās šuves un no jauna iztīrīja, sašuva un pārsēja manu roku. Tas nebija patīkams pārdzīvojums, taču es zināju, ka pēc viņas pieredzējušā pieskāriena un rūpēm brūce sadzīs ātrāk.

Pirms promiešanas viņa ieteica man dzert daudz ūdens, izgulēties un citreiz nākamajā dienā pēc kritiena no jumta atturēties no lielas fiziskas piepūles karstā telpā.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA . izslīde

ELKSA DALS visu šo dimestri bija mācījis mums padziļinātās simpātijas teoriju. Cik daudz gaismas iespējams radīt no desmit taumiem nepārtraukta siltuma, izmantojot dzelzi? Izmantojot bazaltu? Izmantojot cilvēka ķermeni? Mēs iegaumējām skaitļu tabulas un mācījāmies, kā aprēķināt kvadrātisku pieaugumu, kustības leņķisko momentu un pastiprināto noārdīšanos.

Vienkārši izsakoties, tā bija prāta apdullināšana.

Nepārprotiet mani! Es zināju, ka tā ir būtiska informācija. Sasaistes, kuras mēs rādījām Dennai, bija vienkāršas. Bet, ja vajadzēja darīt kaut ko sarežģītāku, prasmīgam simpātistam bija jāveic daži visai āķīgi aprēķini.

Attiecībā uz enerģiju nav lielas atšķirības starp sveces aizdedzināšanu un tās izkausēšanu tauku peļķē. Vienīgā atšķirība izpaužas fokusā un kontrolē. Ja svece atrodas tev priekšā, tas ir samērā viegli. Tikai jāskatās uz degli un jāpārtrauc pievadīt siltumu, ieraugot pirmo liesmas zibsni. Bet, ja svece atrodas ceturtdaļjūdzes attālumā vai citā telpā, fokusu un kontroli saglabāt ir attiecīgi grūtāk.

Turklāt nepietiekami uzmanīgam simpātistam ir jāsastopas ar lielākiem sarežģījumiem nekā izkausētas sveces. “Eolijā” Denna bija uzdevusi būtiski svarīgu jautājumu: “Kur aiziet papildu enerģija?”

Kā bija paskaidrojis Vilems, daļa no tās aiziet gaisā, daļa saiknes priekšmetos un pārējais ieplūst simpātista ķermenī. Tehniskais apzīmējums tam bija “taumiskā pārpildīšanās”, taču pat Elksa Dals tiecās saukt to par “izslīdi”.

Apmēram reizi gadā kāds neuzmanīgs simpātists ar spēcīgu Alaru caur neveiksmīgu saikni aizvadīja tik daudz siltuma, lai satricinātu sava ķermeņa temperatūru un iemantotu smagu drudzi. Elksa Dals pastāstīja mums kādu ārkārtēju gadījumu, kad students pilnīgi izdedzinājis sevi no iekšpuses uz āru.

Nākamajā dienā pēc nodarbības, kurā Elksa Dals bija mums stāstījis šo gadījumu, es par to ieminējos Manetam. Biju gaidījis, ka viņš kopā ar mani veselīgi pazobosies melnā humora garā, taču izrādījās, ka Manets minētā notikuma laikā ir mācījies tajā pašā grupā.

-     Smirdēja kā sivēna cepetis! Manets drūmi izmeta. Tas bija kaut kas vājprātīgs. Protams, mēs jutāmies draņķīgi viņa dēļ, bet tāds žēlums var būt tikai pret idiotu. Nelielu izslīdi šur vai tur var pat lāgā nepamanīt, bet viņam, pēc visa spriežot, bija izslīdējuši divsimt tūkstoš taumu divās sekundēs. Manets papurināja galvu, nepaceldams skatienu no skārda gabala, kurā gravēja rūnas. Viss “Centra” spārns pievilkās ar dūmu smaku. Tās istabas veselu gadu nevarēja lietot.

Es klausījos un raudzījos viņā platām acīm.

-    Termiskā izslīde vispār ir diezgan parasta parādība, Manets turpināja. Bet kinētiskā izslīde… Viņš vērtējoši savilka uzacis. Pirms divdesmit gadiem viens stulbs El’the piedzērās un saderēja, ka uzcels mēslu ratus uz Maģistru zāles jumta. Norāva sev roku līdz plecam.

Manets atkal pievērsās skārda gabalam, rūpīgi vilkdams rūnu zīmi.

-    Tur jābūt īpaša tipa idiotam, lai sadomātu darīt kaut ko tādu!

Nākamajā dienā es ar pastiprinātu uzmanību klausījos, ko stāsta Elksa Dals.

Viņš mūs dīdīja bez žēlastības. Entalpijas aprēķini. Diagrammas, kas rāda sairuma attālumu. Vienādojumi, kuri apraksta entropijas līknes, kas prasmīgam simpātistam jāsaprot gandrīz vai instinktīvā līmenī.

Bet Elksa Dals nebija muļķis. Lai mēs nesāktu garlaikoties un nekļūtu pavirši, viņš mūsu mācības pārvērta sacensībā.

Viņš lika mums vilkt siltumu no dīvainiem avotiem no sarkani nokaitētas dzelzs, no ledus klučiem, no pašu asinīm. Aizdedzināt sveces attālās telpās bija visvieglākais uzdevums. Aizdedzināt vienu no divpadsmit identiskām svecēm jau bija grūtāk. Aizdedzināt sveci, kuru nekad neesi redzējis un kura atrodas nezināmā vietā… tas bija kaut kas līdzīgs žonglēšanai tumsā.

Viņš rīkoja precizitātes sacensības. Izsmalcinātu paņēmienu sacensības. Fokusa un kontroles sacensības. Pēc divām dienkopām es biju izcīnījis augstāko vietu mūsu divdesmit trīs Re’laru grupā. Fentons, otrās vietas ieguvējs, cītīgi mina man uz papēžiem.

Sagadījās tā, ka nākamajā dienā pēc manas ielaušanās Ambroza istabās mūsu grupa sāka divkaujas padziļinātas simpātijas mākslā. Divkaujās bija jāpielieto visi izsmalcinātie paņēmieni un kontrole, ko bijām apguvuši iepriekšējās sacensībās, turklāt apstākļos, kad tavam Alaram aktīvi pretojas otrs students.

Par spīti nesenajai karstuma dūriena ārstēšanai “Medikā” es izkausēju caurumu ledus klucī, kas atradās attālā telpā. Par spīti divām trūcīgi gulētām naktīm es tieši par desmit grādiem paaugstināju temperatūru pintei dzīvsudraba. Par spīti smeldzošajiem sasitumiem un durstīgām sāpēm pārsietajā rokā es pārplēsu uz pusēm pīķa kungu, atstājot pārējās kārtis neskartas.

Visus šos uzdevumus es paveicu nepilnās divās minūtēs par spīti tam, ka Fentons darbojās man pretī ar visu savu Alara spēku. Ne jau bez iemesla mani nodēvēja par Kvoutu Arkanu. Mans Alars bija ass kā Ramstona tērauda asmens.

*    * *

-     Tas ir iespaidīgi, Elksa Dals man pēc nodarbības teica. Man gadiem ilgi nav bijis audzēkņa, kurš tik ilgi paliktu neuzvarēts. Vai kāds vēl vispār uzdrošinās derēt pret tevi?

Es papurināju galvu. Tas beidzās pirms laba laika.

-    Maksa par slavu! Elksa Dals pasmaidīja, tad atkal kļuva nopietns.

-    Gribēju tevi brīdināt, pirms paziņoju to visai grupai. Nākamajā dienkopā es laikam sākšu likt tev pretī studentus pa pāriem.

-    Tātad man vajadzēs cīnīties vienlaikus pret Fentonu un Breju? es jautāju.

Dals papurināja galvu. Mēs sāksim ar diviem studentiem, kuri divkaujās ieņem zemākās vietas. Tas būs noderīgs ievads komandas darba treniņiem, ko uzsāksim dimestra beigās. Viņš pasmaidīja. Un tev tas neļaus ieslīgt pašapmierinātībā. Elksa Dals vērīgi paskatījās uz mani, un viņa smaids nodzisa. Vai tu nejūties labi?

-     Tikai drebuļi, es nepārliecinoši teicu un vēlreiz nodrebinājos.

-    Vai mēs varētu pieiet tuvāk ogļu tvertnei?

Nostājos tik tuvu tvertnei, cik iespējams, lai neatspiestos pret sakarsušo metālu, un izstiepu plaukstas virs karstajām, mirgojošajām oglēm. Pēc brīža drebuļi mitējās, un es ievēroju, ka Elksa Dals vēro mani ar savādu skatienu.

-   Šorīt es nokļuvu “Medikā” ar nelielu karstuma dūrienu, es paskaidroju. Brīžiem vēl jūtu sekas. Tagad atkal ir labi.

Viņš sarauca pieri. Nevajag nākt uz nodarbību, ja nejūties vesels, viņš teica. Un nepavisam nevajag piedalīties divkaujās. Šāda veida simpātija prasa lielu miesas un gara piepūli. Slimības laikā ar to nedrīkst riskēt.

-    Kad nācu uz nodarbību, es jutos pavisam labi, es meloju. Mans organisms tikai atgādina, ka esmu tam parādā kārtīgu naktsmiegu.

-    Tad skaties, lai tu atdod savu parādu! Elksa Dals bargi noteica un pats izstiepa plaukstas virs uguns. Ja izspiedīsi no sevis pārāk daudz, vēlāk būs jāmaksā. Tu pēdējā laikā izskaties tāds kā drusku noplucis. Nē, “noplucis” nav īstais vārds.

-    Saguris? es minēju.

-Jā. Saguris. Viņš pārlaida man domīgu skatienu, ar plaukstu braucīdams bārdu. Tev piemīt spēja atrast īstos vārdus. Laikam jau tas ir viens no iemesliem, kāpēc tu pieslējies Elodinam.

Uz to es neatbildēju. Droši vien tāda atbilde bija diezgan izteiksmīga, jo Elksa Dals uzmeta man ziņkāru skatienu. Kā tev veicas Elodina nodarbībās? viņš nevērīgi apjautājās.

-    Itin labi, es izvairīgi atbildēju.

Viņš paskatījās uz mani.

-   Ne gluži tik labi, kā biju cerējis, es atzinos. Mācības pie maģistra Elodina nav tādas, kā es gaidīju.

Elksa Dals pamāja ar galvu. Ar viņu reizēm var būt grūti.

Man prātā iešāvās jautājums. Vai jūs zināt kādus iekšējos vārdus, maģistr Dal?

Viņš nopietnā svinīgumā pamāja ar galvu.

-    Kādi tie ir? es neatlaidos.

Viņš mirkli saspringa, tad atkal atslābinājās un saberzēja plaukstas virs ogļu tvertnes. Tas nav īsti pieklājīgs jautājums, viņš saudzīgi teica. Nu, ne jau gluži nepieklājīgs, tikai tāds jautājums, ko nemēdz uzdot. Tāpat kā vīrietim nemēdz jautāt, cik bieži viņš mīlējās ar sievu.

-    Atvainojiet!

-     Atvainoties nav iemesla, viņš teica. Tu to nevarēji zināt. Tas, šķiet, ir pieņēmums, kas saglabājies no senākiem laikiem. No tiem, kuros mums bija pamats vairāk baidīties no citiem arkanistiem. Ja zināji, kādus vārdus zina tavs ienaidnieks, tev bija iespēja izdibināt viņa stiprās un vājās vietas.

Bridi mēs abi klusējām, sildīdami rokas virs oglēm. Uguns, pēc laba laika viņš teica. Es zinu uguns vārdu. Un vēl kādu vārdu.

-    Tikai divus? es nedomājot izgrūdu.

-    Un cik vārdu zini tu? viņš ar draudzīgu zobgalību atjautāja. Jā, tikai divus. Bet zināt divus vārdus šodien nozīmē daudz. Elodins stāsta, ka senos laikos esot bijis citādi.

-    Cik vārdu zina Elodins?

-    Pat tad, ja es to zinātu, būtu ļoti nepiedienīgi tev to atklāt, viņš teica ar vieglu pārmetumu balsī. Tomēr es droši varu sacīt, ka viņš zina vairākus vārdus.

-     Vai jūs man vārētu kaut ko nodemonstrēt ar uguns vārdu? es jautāju. Ja vien tas nav nepiedienīgi.

Elksa Dals bridi vilcinājās, tad pasmaidīja. Viņš cieši ieskatījās ogļu tvertnē starp mums, aizvēra acis, tad pamāja uz neaizdedzināto ogļu tvertni telpas otrā malā. Uguns, viņš teica, izrunādams to gluži kā bausli, un attālā ogļu tvertne rūkdama iedegās spožās liesmās.

-    Uguns? es apmulsis jautāju. Vai tā tas ir? Vai uguns vārds ir uguns?

Elksa Dals pasmaidīja un papurināja galvu. Tas nav tas, ko es īstenībā teicu. Daļa no tavas apziņas vienkārši aizpildīja vietu ar pazīstamu vārdu.

-    Vai mans dusošais prāts to pārvērta citā vārdā?

-    Dusošais prāts? Viņš neizpratnē paskatījās uz mani.

-    Tā Elodins sauc to mūsu prāta daļu, kas zina vārdus, es paskaidroju.

Elksa Dals paraustīja plecus un ar plaukstu nobraucīja īso, melno bārdu. Sauc to, kā gribi! Tas, ka tu dzirdēji mani vispār kaut ko sakām, laikam ir laba zīme.

-   Es reizēm nesaprotu, kāpēc vispār noņemos ar vārdnieka mākslu, es atzinos. To ogļu tvertni es būtu varējis aizdedzināt ar simpātijas prasmi.

-    Bez saiknes tu to nevarētu izdarīt, Elksa Dals atgādināja. Enerģijas avots bez atbilstošas sasaites…

-    Tomēr tas šķiet bezjēdzīgi, es teicu. Jūsu nodarbībās es katru dienu iemācos kaut ko jaunu. Kaut ko noderīgu. Bet no visa laika, ko esmu iztērējis vārdnieka mācībām, es nevaru parādīt neko. Vai zināt, par ko Elodins stāstīja vakardienas nodarbībā?

Elksa Dals papurināja galvu.

-    Par to, kāda ir atšķirība starp “kailumu” un “plikumu”, es drūmi teicu. Elksa Dals uzjautrināts iesmējās. Es runāju nopietni. Kaut gan es visiem spēkiem centos tikt viņa kursā, tagad esmu spiests domāt tikai par to, cik daudz laika esmu tur izšķiedis, ko būtu varējis izmantot lietderīgi.

-    Dzīvē ir daudz lietderīgāku prasmju par vārdnieka mākslu, Elksa Dals piekrita. Bet skaties! Viņš vēlreiz saspringti pievērsās ogļu tvertnei mums priekšā, un viņa skatiens kļuva tālīns. Viņš atkal ierunājās, šoreiz čukstus, tad lēni nolaida plaukstu lejup, līdz tā bija gandrīz vienā līmenī ar kvēlojošajām oglēm.

Pēc tam Elksa Dals ar saspringtu sejas izteiksmi iebāza roku pašā uguns vidū, laizdams ogles caur izplestajiem pirkstiem tā, it kā tvertu saujā irdenu granti.

Aptvēru, ka esmu aizturējis elpu, un uzmanīgi ļāvu tai izplūst, cenzdamies neiztraucēt viņa koncentrēšanos. Kā tas iespējams?

-   Vārdi, Elksa Dals noteikti sacīja un izvilka roku no oglēm. Plauksta bija mazliet notriepta ar baltiem pelniem, taču uz tās nebija nekādu ievainojumu. Vārdi atspoguļo patiesas zināšanas par lietu, un, kad tu kādu lietu patiesi saproti, tu spēj pār to valdīt.

-    Bet uguns pati par sevi nav lieta! es centos iebilst. Tā ir tikai eksotermiska ķīmiska reakcija. Tā… Es sastomījos un apklusu.

Elksa Dals ievilka elpu, un brīdi man likās, ka dzirdēšu paskaidrojumu. Bet tad viņš iesmējās un bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Man nav tādas gudrības, lai tev to izskaidrotu. Pajautā Elodinam! Viņš apgalvo, ka visu to saprotot. Es šeit vienkārši strādāju.

*    * *

Pēc Elksas Dala nodarbības es devos pārī upei uz Imri. Viesnīcā, kurā Denna bija apmetusies, es viņu neatradu, tāpēc devos uz “Eoliju”, kaut arī labi zināju, ka vēl ir pārāk agrs, lai sastaptu viņu tur.

Zāle kavējās tikai ducis cilvēku, tomēr bāra letes galā es ieraudzīju pazīstamu seju: grāfs Threpe sarunājās ar Stančionu. Threpe man pamāja ar roku, un es devos pie viņiem.

-   Kvout, manu zēn! Threpe jūsmīgi iesaucās. Neesmu tevi redzējis veselu mūžību!

-     Otrā upes krastā šis laiks ir bijis diezgan drudžains, es teicu, nolikdams lautas futrāli uz soliņa.

Stančions mani nopētīja. Tā izskatās gan, viņš atklāti sacīja. Tu esi pavisam bāls! Tev jāēd vairāk sarkanās gaļas. Vai arī vairāk jāguļ. Viņš norādīja uz bāra soliņu sev blakus. Un es tev izmaksāšu kausu meteglīna.

-    Par to es teikšu paldies! es sacīju un uztrausos uz soliņa. Brīnišķi bija atvieglot smeldzošās kājas no neizbēgamā svara.

-    Ja tev vajadzīga laba gaļa un miegs, Threpe iztapīgi teica, tev jāatnāk uz vakariņām manā muižā. Es tev apsolu lielisku ēdienu un tik garlaicīgas sarunas, ka tu iesnaudīsies turpat uz vietas un nejutīsi, ka būtu kaut ko zaudējis. Viņš lūdzoši paskatījās uz mani. Atnāc gan, un, ja vajag, es kaut vai palūgšos! Cilvēku būs ne vairāk par desmit. Es jau mēnešiem ilgi degu nepacietībā parādīt tevi viesiem.

Pacēlu meteglīna kausu un paskatījos uz Threpi. Viņa samta svārki bija koši zili ar violetu nokrāsu un zamša zābaki bija pieskaņotā tonī. Es nevarēju ierasties viņa namā uz svinīgām vakariņām, ģērbies apdilušās ceļojuma drēbēs, taču citas apģērba kārtas man nebija.

Threpem nepiemita nekā no dižmanības, taču viņš bija dzimis un audzis dižciltīgā vidē. Viņam droši vien neienāca pat prātā, ka man nav grezna apģērba. Man nebija iemesla viņam to pārmest. Lielākā daļa Universitātes studentu bija vismaz mēreni turīgi. Kā gan citādi viņi spētu samaksāt par mācībām?

Patiesībā man būtu ļoti gribējies piedalīties elegantās vakariņās un iepazīties ar dažiem vietējiem aristokrātiem. Labprāt būtu piedalījies bezrūpīgās sarunās pie dzēriena glāzes, kaut cik atjaunojis savu Ambroza nomelnoto reputāciju un varbūt piesaistījis kāda iespējama patrona uzmanību.

Taču es nevarēju atļauties augsto cenu. Piedienīgi eleganta drēbju kārta maksātu vismaz pusotra talanta pat tad, ja es to pirktu no krāmu tirgotāja. Apģērbs nenosaka cilvēka vērtību, taču katrai lomai ir nepieciešams konkrēts kostīms.

Stančions Threpem aiz muguras pārspīlēti enerģiski māja ar galvu.

-    Es ļoti gribētu piedalīties vakariņās, es teicu Threpem. Apsolu to darīt, līdzko Universitātē radīsies brīvāks brīdis.

-     Lieliski! Threpe jūsmīgi atsaucās. Es tevī turēšu pie vārda! Nemēģini izvairīties! Un es atradīšu tev patronu, manu zēn. Tādu, kā nākas. Es zvēru!

Stančions viņam aiz muguras atzinīgi pamāja ar galvu.

Uzsmaidīju viņiem abiem un iedzēru vēl vienu malku meteglīna. Pametu skatienu uz kāpnēm, kas veda uz otro stāvu.

Stančions to ievēroja. Viņas šeit nav, viņš itin kā atvainodamies teica. Patiesībā es neesmu redzējis viņu jau vairākas dienas.

Pa “Eolijas” durvīm ienāca pulciņš apmeklētāju un uzsauca kaut ko illiešu valodā. Stančions pamāja viņiem ar roku un piecēlās. Pienākums sauc! viņš teica un devās tiem pretī, lai sasveicinātos.

-Ja runājam par patroniem, es sacīju Threpem, es gribētu pavaicāt pēc padoma. Pieklusināju balsi. Būtu vēlams, lai tas paliek tikai starp mums.

Threpes acis ziņkārīgi iezibējās, un viņš pieliecās man tuvāk.

Es iedzēru vēl vienu malku meteglīna un mēģināju sakopot domas. Dzēriens skurbināja vairāk, nekā biju gaidījis. Patiesībā tas bija gluži patīkami, jo mazināja manu daudzo ievainojumu sāpes. Man šķiet, ka jūs pazīstat gandrīz visus iespējamos patronus tuvāko simt jūdžu apkārtnē.

Threpe paraustīja plecus, necenzdamies tēlot liekuļotu kautrību.

-    Katrā ziņā daudzus. Visus, kuriem ir nopietna attieksme pret mūziku. Un visus, kuriem ir nauda.

-    Man ir kāda paziņa, es teicu. Iesācēja mūzikas jomā. Viņa no dabas ir ļoti apdāvināta, bet nav daudz skolojusies. Kāds cilvēks viņai tuvojās un piedāvāja palīdzību, solīja sameklēt patronu… Es apklusu, nezinādams, kā turpināt.

Threpe saprotoši pamāja ar galvu. Un tu gribi zināt, vai viņš ir kārtīgs cilvēks. Tādas bažas ir saprotamas. Daži iedomājas, ka viņiem ir tiesības ne tikai uz mūziku. Threpe norādīja uz Stančionu. Ja gribi šai sakarā dzirdēt dažus stāstus, pajautā viņam par to reizi, kad šeit brīvdienās ieradās hercogiene Samista! Threpes guldzošais smējiens izskanēja gluži kā vaids, un viņš saberzēja acis. Lai sīkie Dievi man palīdz, tā bija nepārspējama sieviete!

-    Tieši par to es raizējos, sacīju Threpem. Es nezinu, vai viņš ir uzticams.

-    Es varu šur tur apvaicāties, Threpe teica. Kā viņu sauc?

-    Arī tā ir daļa no bēdas, es atbildēju. Es nezinu tā cilvēka vārdu. Un domāju, ka arī viņa to nezina.

To dzirdēdams, Threpe sarauca pieri. Kā tas iespējams, ka viņa nezina tā vīra vārdu?

-    Viņš it kā nosauca vārdu, es paskaidroju. Bet viņa nav pārliecināta, ka tas ir īstais vārds. Šķiet, viņš ir ļoti piesardzīgs attiecībā uz savu privāto dzīvi un ir pieteicis, lai nevienam par viņu nestāstot. Viņi nekad nesatiekas divreiz vienā un tajā pašā vietā. Nekad nesatiekas citu cilvēku klātbūtnē. Reizēm viņš pazūd uz vairākiem mēnešiem. Es paskatījos uz Threpi. Kā tas izklausās?

-    Ne visai labi, Threpe atbildēja ar jaušamu nepatiku balsī. Ļoti iespējams, ka tas vīrs nemaz nav kārtīgs patrons. Izklausās, ka viņš tavu paziņu varbūt tikai izmanto.

Es drūmi pamāju ar galvu. Tieši tā šķiet arī man.

-   Bet nevar noliegt, ka daži patroni labprāt rīkojas slepenībā, Threpe turpināja. Atrod topošu zvaigzni, rūpējas par viņu, nevienam nezinot, un pēc tam… Viņš izdarīja dramatisku žestu ar roku. Gluži kā burvju triks! Piepeši viņš pasniedz publikai spožu mūziķi kā no zila gaisa.

Threpe draudzīgi pasmaidīja. Biju iedomājies, ka tieši tā kāds ir darījis ar tevi, viņš atzinās. Tu uzradies ne no kurienes un tūlīt dabūji stabulītes. Nodomāju, ka tevi kāds turējis slepenībā, līdz biji gatavs krāšņam uznācienam.

-    Man tas nebija ienācis prātā, es teicu.

-   Tā gadās, Threpe sacīja. Tomēr visas tās dīvainās tikšanās vietas un vēl apstāklis, ka viņa nezina tā cilvēka vārdu… Saraucis pieri, viņš papurināja galvu. Labākajā gadījumā tas ir vienkārši nepiedienīgi. Vai nu tas vīrs izklaidējas, tēlodams cilvēku ārpus likuma, vai patiešām ir blēdis.

Kādu brīdi Threpe sēdēja, iegrimis domās, un bungoja ar pirkstiem pa leti. Saki, lai tava paziņa ir uzmanīga un tur acis vaļā! Ir briesmīgi, ja patrons izmanto sievieti. Tā ir nodevība. Taču es esmu pazinis tādus, kuri neko nepūlas darīt, bet tēlo patronus, lai iegūtu sievietes uzticību. Viņa seja bija barga. Tas ir visbēdīgākais.

Kad biju nogājis pusi ceļa atpakaļ uz Universitāti un tālumā jau redzēju Akmens tiltu, sajutu rokā nepatīkamu, durstošu karstumu. Vispirms nodomāju, ka vainīgas divkārt liktās šuves uz elkoņa, jo tās bija dedzinājušas un niezējušas jau visu dienu.

Taču karstums nemitējas, bet izplatījās arvien tālāk pa roku un krūšu kreiso pusi. Es sāku svīst, it kā mani būtu pārņēmis drudzis.

Noņēmu apmetni, lai atvēsinātos, un sāku atpogāt kreklu. Dzestrais rudens vējš palīdzēja, un es apvēdināju sevi ar apmetņa malu. Tomēr karstums pastiprinājās un kļuva pat sāpīgs, it kā es būtu aplējies ar verdošu ūdeni.

Par laimi, šis ceļa posms veda gar upīti, kura ietecēja netālajā Omethi upē. Nespēdams izdomāt neko labāku, es nometu zābakus, noņēmu no pleca lautu un ielēcu ūdenī.

Nokļuvis saltajā straumē, es ieelsojos un sāku sprauslāt, tomēr ūdens atvēsināja svilstošo miesu. Stāvēju, cenzdamies neizskatīties pārlieku muļķīgs, līdz garām pagāja jauns pāris, sadevušies rokās un uzsvērti nepievērsdami man uzmanību.

Dīvainais karstums izplatījās pa visu manu ķermeni, it kā manī degtu uguns, kas meklē ceļu uz āru. Tas sākās kreisajā pusē, tad pārgāja uz kājām un pēc tam atkal atgriezās labajā rokā. Kad tas pārņēma manu galvu, es ieniru ūdenī.

Pēc dažām minūtēm nepatīkamā sajūta pārgāja, un es izkāpu no upes. Drebinādamies ietinos apmetnī un nopriecājos, ka uz ceļa nav neviena gājēja. Tā kā nekas cits man neatlika, es uzmetu plecā lautu un turpināju garo atpakaļceļu uz Universitāti ar pilošām drēbēm un nepatīkamām bailēm sirdī.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA . principi

-     ES IZSTĀSTĪJU Molai, sacīju, jaukdams kārtis. Viņa teica, ka tas viss esot tikai man galvā, un izstūma mani pa durvīm.

-    Varu tikai nojaust, kāda tev bija sajūta, Simmons drūmi noteica.

Es paskatījos uz viņu, izbrīnījies par skarbo balss toni, taču neko

nepaguvu pajautāt, jo sastapu Vilema skatienu: neuzkrītoši papurinādams galvu, viņš brīdināja mani neko neteikt. Zinādams šo to par Simmona agrākajām dēkām, es nojautu, ka viņš ari šoreiz piedzīvojis īsas un sāpīgas beigas īsām un sāpīgām attiecībām.

Nesacīju ne vārda un vēlreiz izdalīju kārtis “elpas” spēlei. Mēs trijatā kavējām laiku, gaidīdami, kad piepildīsies zāle un es varēšu spēlēt ierastajam Savaldīšanas vakara apmeklētāju pulkam Ankera krogā.

-    Kā tev pašam šķiet, no kā tas varētu būt? jautāja Vilems.

Es brīdi vilcinājos, baidīdamies, ka skaļi izteiktas bažas mistiskā kārtā var kļūt par patiesību. Varbūt esmu saskāries ar kādu bīstamu vielu “Frakcijā”.

Vilems paskatījās uz mani. Piemēram?

-    Varbūt ar kādu no maisījumiem, ko mēs izmantojam darbā, es teicu. Ir tādi, kas iespiežas tieši caur ādu un nogalina astoņpadsmit lēnos veidos. Atcerējos dienu, kad man “Frakcijā” bija saplīsusi tentena glāze. Atcerējos vienīgo pilienu, kas no pārneses vielas bija nokļuvis man uz krekla. Tā bija pavisam sīka lāsīte, tikai mazliet lielāka par naglas galviņu. Biju juties pilnīgi pārliecināts, ka tā nav pieskārusies man pie ādas. Ceru, ka šis nav tas gadījums. Tomēr nevaru iedomāties nevienu citu iemeslu.

-     Varbūt tās ir ieilgušas sekas no tā plūmju draņķa? Simmons drūmi prātoja. Ambrozs nav nekāds jēdzīgais alķīmiķis. Un, cik saprotu, viena no galvenajām sastāvdaļām ir svins. Ja viņš brūvēja to pats, pilnīgi iespējams, ka tavu organismu ir ietekmējuši kādi snaudoši principi. Vai tu šodien ēdi vai dzēri kaut ko citādu nekā parasti?

Bridi es kavējos domās. “Eolijā” iedzēru drusku meteglīna, es atzinos.

-    Tas jebkuram var uzsūtīt slimību, norūca Vilems.

-    Man tas garšo, pavēstīja Simmons. Bet pēc savas būtības tas ir ļoti universāls līdzeklis. Tajā notiek daudzi un dažādi procesi. Nekādas alķīmijas tur nav, bet tur ir muskatrieksts, timiāns, krustnagliņas visdažādākās garšvielas. Nav izslēgts, ka viena no tām ir iedarbinājusi kādu brīvo principu, kas slepeni mājo tavā organismā.

-     Brīnišķīgi, es norūcu. Un kā lai es to konstatēju?

Simmons bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-    Tā jau es domāju! es teicu. Tomēr tas izklausās labāk nekā saindēšanās ar metālu.

Gudri izmantodams kārtis, Simmons paņēma četrus stiķus pēc kārtas, un partijas beigās viņš atkal plati smaidīja. Simmons nekad ilgstoši neļāvās drūmām pārdomām.

Vilems savāca kārtis, un es atstūmu krēslu no galda.

-    Nospēlē dziesmu par piedzērušo govi un sviesta ķērni! Simmons ierosināja.

Es nespēju apvaldīt smaidu. Varbūt mazliet vēlāk, atbildēju un, paņēmis savu lautu ar futrāli, kas izskatījās arvien bēdīgāks, devos uz zāles centru, retu, bet pazīstamu aplausu pavadīts. Vajadzēja krietnu bridi, lai es atdarītu futrāli, jo aizdares slēdzi joprojām aizvietoja savīta stieple.

Nākamās divas stundas es visu uzmanību veltīju spēlei. Nodziedāju “Vara podu”, “Ceriņa zaru” un “Emmas tantes toveri”. Klausītāji smējās, aplaudēja un gavilēja. Laizdams pirkstus pār stīgām, es jutu, ka visas manas raizes atkāpjas tālumā. Mūzika man vienmēr ir bijusi labākās zāles melna noskaņojuma ārstēšanai. Dziedāšanas laikā šķita, ka atkāpjas pat ievainojumu fiziskās sāpes.

Tad piepeši es sajutu saltumu, it kā skurstenī man aiz muguras būtu ielauzusies ziemas vētras brāzma. Apspiedu drebuļus un pabeidzu “Ābolu liķiera” pēdējo pantu, ko biju atstājis uz beigām, lai sagādātu prieku Simmonam. Kad biju nospēlējis pēdējo akordu, publika aplaudēja un telpu pamazām atkal piepildīja apmeklētāju sarunas.

Pametu skatienu uz kamīnu sev aiz muguras, taču liesmas plīvoja spraigi un nekas nelika domāt par negaidītu vēja plūsmu. Nokāpu no paaugstinājuma un pagājos tālāk no kamīna, cerēdams, ka daži izvingrināšanās soļi kliedēs dīvaino saltumu. Tomēr jau pēc pirmajiem soļiem es sapratu, ka tā nenotiks. Saltums bija pārņēmis mani līdz kauliem. Atgriezos pie kamīna un pacēlu rokas virs uguns, cenzdamies sasildīties.

Nākamajā brīdī ieraudzīju sev blakus Vilemu un Simmonu. Kas noticis? Simmons noprasīja. Tu izskaties galīgi nevesels!

-   Tāds laikam arī esmu, es atbildēju un sakodu zobus, lai tie neklabētu. Ejiet un pasakiet Ankeram, ka es jūtos slims un šovakar beigšu agrāk. Pēc tam aizdedziniet sveci no šī kamīna un uznesiet to manā istabā! Paskatījos uz draugu nopietnajām sejām. Vil, vai tu vari man palīdzēt aiziet no šejienes? Es negribētu pievērst sev publikas uzmanību.

Vilems pamāja ar galvu un pasniedza man elkoni. Es atbalstījos pret viņu un pūlējos apvaldīt drebuļus, kamēr mēs kopā aizgājām līdz kāpnēm. Kroga apmeklētāji nepievērsa mums īpašu uzmanību. Droši vien es izskatījos tikai pavairāk iereibis. Manas plaukstas bija nejutīgas un smagas. Manas lūpas šķita saltas kā ledus.

Uzkāpis pirmo kāpņu posmu, es vairs nespēju apvaldīt drebēšanu. Joprojām spēju paiet, taču kājas man raustījās līdz ar katru soli.

Vilems apstājās. Mums jāiet uz “Mediķu”! viņš teica. Kaut gan viņa balss bija tikpat bezkaislīga kā vienmēr, keldieša akcents spēcīgāk lika sevi manīt, turklāt viņš palaikam izlaida kādu vārdu. Tā bija zīme, ka Vilems ir nopietni uztraucies.

Es enerģiski papurināju galvu un paliecos uz priekšu, likdams saprast, ka viņam vai nu jāpalīdz man uzkāpt līdz galam, vai arī jāļauj krist. Vilems aplika man apkārt roku un, pa pusei balstīdams, pa pusei nesdams, uzdabūja mani līdz augšstāvam.

Nokļuvis savā mazajā istabiņā, es aizstreipuļoju līdz gultai. Vilems aplika man ap pleciem segu.

Gaitenī atskanēja soļi, un durvīs parādījās Simmona satrauktā seja. Viņš turēja rokā sveces galu, ar otru plaukstu sargādams liesmu. Es to atnesu! Bet kam tev to vispār vajag?

-    Noliec tur! es parādīju uz naktsskapīti blakus gultai. Vai tu to aizdedzināji pie kamīna?

Simmona acīs vīdēja nepārprotamas bailes. Kādas tev lūpas! viņš izdvesa. Pilnīgi bez krāsas!

Es atplēsu skabargu no raupjā naktsskapīša koka un spēcīgi iedūru to plaukstas pamatnē. Izsprāga asinis, un es grozīju tajās garo skabargu, cenzdamies to viscaur saslapināt. Aizver durvis! es teicu.

-    Nevar būt, ka tu dari to, ko es domāju! Simmons bažīgi sacīja.

Es iegrūdu garo skabargu sveces mīkstajā vaskā blakus degošajai

daktij. Liesma mazliet nosprauslājās, un skabarga aizdegās. Vienu pēc otras es nomurmināju divas sasaistes, runādams lēni, lai sastingušās lūpas neizdvestu nepareizas skaņas.

-    Ko tu dari? Simmons noprasīja. Vai grasies pats sevi izcept? Kad es neatbildēju, viņš paspēra soli uz priekšu, it kā tiekdamies apgāzt sveci.

Vilems satvēra viņu aiz rokas. Kvouta plaukstas ir aukstas kā ledus, viņš klusi teica. Viņš ir nosalis. Ļoti, ļoti nosalis.

Simmona skatiens nervozi šaudījās starp mums abiem. Viņš atkāpās soli atpakaļ. Tikai… tikai esi uzmanīgs!

Bet es viņam vairs nepievērsu uzmanību. Aizvēru acis un sasaistīju sveces liesmu ar uguni lejasstāva kamīnā. Tad uzmanīgi izdarīju otru sasaisti starp asinīm uz skabargas un asinīm manā ķermenī. Šīs bija ļoti līdzīgas darbības tām, ko es “Eolijā” biju veicis ar vīna pilienu. Tikai šoreiz es, protams, nevēlējos, lai manas asinis sāktu vārīties.

Pirmajā brīdī sajutu īslaicīgu karstuma uzplūdu, bet tas nebija pietiekams. Koncentrējos ar lielāku piepūli un jutu, ka manī ieplūst visaptverošs siltuma vilnis, ļaudams tīkami atslābināties. Neatvēru acis, veltīdams visu uzmanību sasaistēm, līdz spēju izdarīt vairākas garas, dziļas ieelpas netrīcēdams un nedrebēdams.

Atvēru acis un redzēju, ka abi draugi raugās manī ar gaidām un cerībām sejā. Es uzsmaidīju viņiem. Viss ir kārtībā!

Taču nebiju paguvis vēl to pateikt, kad sāku svīst. Pēkšņi man bija pārāk silti, neizturami silti. Es pārtraucu abas sasaistes tik strauji, kā cilvēks atrauj roku no karstas dzelzs.

Pāris reižu dziļi ieelpoju, tad piecēlos kājās un aizgāju līdz logam. Atvēru to un smagi atspiedos pret palodzi, ar patiku vilkdams krūtīs auksto rudens gaisu, kas smaržoja pēc vītušām lapām un gaidāma lietus.

Iestājās ilgs klusums.

-             Tas izskatījās pēc sasaistītāja drebuļiem, beidzot sacīja Simmons.

-    Pēc ļoti nelāgiem sasaistītāja drebuļiem.

-    Apmēram tā es jutos, es teicu.

-    Varbūt tavs ķermenis ir zaudējis spēju regulēt savu temperātu? Vilems minēja.

-    Temperatūru, Simmons izklaidīgi izlaboja.

-    No tā nevarēja rasties apdegums uz krūtīm, es teicu.

Simmons piešķieba galvu. Apdegums?

Tagad es biju slapjš no sviedriem, tāpēc priecājos par ieganstu atpogāt kreklu un novilkt to pāri galvai. Uz krūtīm un rokas augšdelma āda bija koši sarkana spilgts kontrasts ar manu raksturīgo ādas krāsu. Mola teica, ka tie esot izsitumi un es satraucoties kā veca sieva. Bet līdz brīdim, kad es ielēcu upē, nekā tāda nebija.

Simmons pieliecās un ieskatījās ciešāk. Es joprojām domāju, ka tie ir kādi atbrīvojušies principi, viņš teica. Tie ar cilvēku var izdarīt visādus brīnumus. Mums pagājušajā dimestrī bija kāds E’lirs, kurš neuzmanīgi rīkojās ar faktorizāciju. Viss beidzās ar to, ka viņš gandrīz divas dienkopas nespēja ne aizmigt, ne pievērst skatienu vienam punktam.

Vilems atkrita krēslā. Kas var likt cilvēkam salt, pēc tam svīst un tad atkal salt?

Simmons skopi pasmaidīja. Izklausās pēc miklas.

-     Ciest nevaru mīklas! es teicu un pasniedzos pēc krekla. Nākamajā brīdī iesmilkstēdamies saķēru atsegto kreisās rokas muskuli. Starp pirkstiem spiedās asinis.

Simmons pielēca kājās un drudžaini paskatījās apkārt, acīmredzami nesaprazdams, ko iesākt.

Es jutos kā saņēmis dūrienu ar neredzamu nazi. Nolādēta pasaule! izgrūdu caur sakostiem zobiem. Atvilcis plaukstu, ieraudzīju rokā mazu, apaļu brūci, kas bija radusies gluži ne no kurienes.

Simmons lūkojās tajā ar šausmu pilnu izteiksmi, plati ieplestām acīm, ar rokām aizsedzis muti. Viņš kaut ko teica, taču es biju pārāk sakoncentrējis uzmanību, lai klausītos. Turklāt es jau zināju, ko viņš saka: ļaunprātība. Protams! Tā bija nenoliedzama ļaunprātība. Kāds centās man uzbrukt.

Es ieslēdzos Akmens Sirdī un, cik vien spēdams, sakopoju visu savu Alaru.

Taču mans nezināmais uzbrucējs velti netērēja laiku. Es sajutu asas sāpes krūtīs pleca tuvumā. Šoreiz āda netika ievainota, bet es redzēju, kā man zem ādas uzplaukst sulīgi tumšs zilums.

Es vēl vairāk sasprindzināju savu Alaru, un nākamais dūriens bija tīrais mušas kodums. Pēc tam es ātri sadalīju savu prātu trijās daļās un divām uzdevu saglabāt Alaru, kas deva man aizsardzību.

Tikai pēc tam es dziļi izelpoju un teicu: Viss kārtībā!

Simmons izdvesa smieklus, kas pārtapa šņukstā. Viņš joprojām bija aizsedzis muti ar plaukstu. Kā tu tā vari teikt? bezgala satriekts, viņš izgrūda.

Es paskatījos lejup uz sevi. Asinis joprojām sūcās man starp pirkstiem un pilēja lejup pār plaukstu un rokas apakšdelmu.

-    Tā ir, es viņam teicu. Tik tiešām, Sim!

-    Bet ļaunprātība! viņš iesaucās. Tā taču nedara!

Es apsēdos uz gultas malas, neatlaizdams plaukstu no brūces. Manuprāt, mums ir nepārprotami pierādījumi, ka dara gan.

Vilems apsēdās agrākajā vietā. Es piekritu Simmonam. Nekad nebūtu kaut kam tādam ticējis! Viņš nikni savēcināja roku. Arkanisti tā vairs nedara! Tas ir vājprāts! Viņš paskatījās uz mani. Par ko tu smaidi?

-   Jūtos atvieglots, es atklāti atbildēju. Biju nobažījies, ka esmu saindējies ar kadmiju vai saķēris kādu mīklainu slimību. Bet tagad ir skaidrs, ka mani kāds vienkārši cenšas piebeigt.

-    Kā tas iespējams? Simmons jautāja. Es nedomāju morālā ziņā. Kā viņš varēja dabūt tavas asinis vai matu?

Vilems paskatījās uz Simmonu. Ko tu izdarīji ar pārsējiem pēc tam, kad biji viņu sašuvis?

-     Sadedzināju! Simmons aizstāvēdamies atbildēja. Neesmu jau idiots!

Vilems nomierinoši pamāja ar roku. Es tikai pārdomāju visas iespējas. “Mediķa” ari nevar būt vainīga. Viņi tur šajā ziņā ir ļoti uzmanīgi.

Simmons piecēlās. Mums tas kādam ir jāizstāsta. Viņš paskatījās uz Vilemu. Vai Džamisons šajā vakara stundā vēl varētu būt kabinetā?

-    Sim, es teicu, ja nu mēs drusku nogaidītu?

-    Ko? Simmons nesaprata. Kāpēc?

-              Mūsu vienīgais pierādījums ir mani ievainojumi, es atgādināju.

-     Tas nozīmē, ka viņi gribēs, lai kāds no “Medikas” mani izmeklē. Un kad tas notiks… Ar vienu plaukstu joprojām spiezdams asiņaino roku, es pakustināju pārsieto elkoni. Es izskatos apbrīnojami līdzīgs kādam, kurš pirms pāris dienām nokrita no jumta.

Simmons atkrita atpakaļ krēslā. Pagājušas ir tikai trīs dienas, vai ne?

Es pamāju ar galvu. Mani izslēgtu no Universitātes. Un Molai būtu nepatikšanas, jo viņa neziņoja par maniem ievainojumiem. Tādās lietās maģistrs Arvils ir nepielūdzams. Droši vien arī jūs abi tiktu tur iepīti. Es to negribu.

Bridi valdīja klusums. Vienīgās skaņas bija attālas šķindas apmeklētāju pilnajā lejasstāva zālē. Es apsēdos uz gultas.

-    Vai mums vispār jāgudro, kurš to dara? Simmons jautāja.

-     Ambrozs, es atbildēju. Tas vienmēr ir Ambrozs. Acīmredzot viņš ir atradis manas asinis uz kāda no jumta dakstiņiem. To man jau sen vajadzēja iedomāties.

-    Kā viņš varēja zināt, ka tās ir tavējās? jautāja Simmons.

-    Tāpēc, ka es viņu ienīstu, es rūgti atbildēju. Protams, viņš zina, ka tas biju es.

Vilems lēni papurināja galvu. Nē. Tas neizskatās pēc viņa.

-    Neizskatās pēc viņa? Simmons noprasīja. Viņš uzdeva tai sievietei sazāļot Kvoutu ar plūmju miksli! Tas ir tikpat kā inde. Un pagājušajā dimestrī viņš nolīga tos divus bandītus, kuri tumšā ieliņā uzbruka Kvoutam!

-   Tieši to es gribu teikt, sacīja Vilems. Ambrozs pats Kvoutam neko nedarītu. Tādai vajadzībai viņš sameklē citus. Viņš atrada sievieti, kas tevi sazāļoja. Samaksāja bandītiem, lai tie tevi nodur. Esmu pārliecināts, ka ari šoreiz viņš pats nav darījis neko. Varu derēt, ka viņa vietā to visu ir nokārtojis kāds cits.

-   Tas ir gluži vienalga, es teicu. Mēs zinām, ka aiz tā visa stāv viņš.

Vilems paskatījās uz mani, saraucis pieri. Tu nedomā sakarīgi. Es

nesaku, ka Ambrozs nav maita. Skaidrs, ka ir! Bet viņš ir slīpēts maita. Prot turēties drošā attālumā no visa, ko dara.

Simmona sejā bija lasāma neziņa. Viļam ir sava taisnība. Kad tevi nolīga par mūziķi “Zirgā un Četrotnē”, viņš nenopirka to māju un neizmeta tevi aiz durvīm. Viņš parūpējās, lai to izdarītu barona Petres znots. Ar Ambrozu pašu tam nebija nekādas saistības.

-     Saistības nav arī šeit, es teicu. Tāda ir simpātijas būtība. Tā darbojas netieši.

Vilems vēlreiz papurināja galvu. Ja tevi nodurtu tumšā šķērsielā, cilvēki būtu satriekti. Bet tādas lietas notiek visā pasaulē katru dienu. Bet ja tu ļaunprātīgas darbības rezultātā nokristu publiskā vietā un sāktu asiņot? Visus pārņemtu šausmas. Maģistri apturētu nodarbības. Bagāti tirgotāji un aristokrāti, to uzzinājuši, izņemtu savus bērnus no Universitātes. No Imres ierastos konstebli.

Simmons saberzēja pieri un domīgi paskatījās griestos. Tad viņš pamāja ar galvu vispirms lēni, pie sevis, tad arvien noteiktāk. Tur ir sava jēga, viņš teica. Ja Ambrozs būtu atradis asinis, viņš būtu varējis nodot tās Džamisonam un likt, lai sameklē zagli. Nebūtu nekādas vajadzības uzdot, lai “Medikas” ļaudis raugās pēc aizdomīgiem ievainojumiem vai tamlīdzīgi.

-    Ambrozam patīk atriebties, es teicu. Viņš varēja noslēpt asinis no Džamisona. Paturēt tās sev.

Vilems noraidoši purināja galvu.

Simmons nopūtās. Viļam ir taisnība. Simpātistu nav tik daudz, un visi zina, ka Ambrozam uz tevi ir zobs. Viņš ir pārāk uzmanīgs, lai uzsāktu kaut ko tādu. Tas pārāk skaidri norādītu uz viņu.

-     Un vēl kas, sacīja Vilems. Cik ilgi tas jau turpinās? Daudzas dienas. Vai tu patiešām domā, ka Ambrozs būtu tik ilgi cieties, neko nelikdams tev manīt? Pat ne drusciņas?

-     Tur man jāpiekrīt, es negribīgi atzinu. Tas neizskatās pēc viņa.

Bet es zināju, ka tam jābūt Ambrozam. Jutu to dziļi kaulu smadzenēs. Savā ziņā man gandrīz vai gribējās, lai tas būtu viņš. Tas darītu stāvokli vienkāršāku.

Tomēr ar gribēšanu parasti ir par maz. Es dziļi ievilku elpu un piespiedu sevi pārdomāt notikušo racionāli.

-    No viņa puses tas būtu neprāts, es beidzot sacīju. Un viņš nav no tiem, kuri gatavi smērēt rokas. Es nopūtos. Jauki. Lieliski. It kā nepietiktu ar vienu personu, kas cenšas man sabojāt dzīvi!

-    Kurš tas varētu būt? Simmons prātoja. Vidusmēra cilvēks nespētu neko tādu izdarīt ar matu, vai ne?

-    Elksa Dals spētu, es atbildēju. Kilvins ari.

-   Laikam var teikt diezgan droši, Vilems sausi noteica, ka neviens no maģistriem nemēģina tevi nogalināt.

-    Tādā gadījumā vainīgajam jābūt kādam, kurš ieguvis Kvouta asinis, Simmons sacīja.

Centos nepievērst uzmanību baisajai sajūtai, kas sažņaudza manu pakrūti. Tāds cilvēks ir, es teicu. Bet es neticu, ka to varētu būt darījusi viņa.

Vilems un Simmons pagriezās un paraudzījās uz mani, un es tūlīt nožēloju, ka esmu to pateicis. Kāpēc lai kādam būtu tavas asinis? Simmons noprasīja.

Es brīdi vilcinājos, tad sapratu, ka pašreizējā stāvoklī nav jēgas no viņiem to slēpt. Es dimestra sākumā aizņēmos naudu no Devi.

Ne viens, ne otrs nereaģēja uz šo paziņojumu tā, kā es biju gaidījis. Proti, nekādas reakcijas vispār nebija.

-    Kas tā par Devi? Simmons jautāja.

Es mazliet nomierinājos. Varbūt viņi par Devi vispār nav dzirdējuši. Tas daudz ko atvieglotu. Gaelete, kas dzīvo otrā upes pusē, es paskaidroju.

-    Tā, Simmons bezrūpīgi izmeta. Un ko nozīmē “gaelete”?

-    Vai atceries, kā mēs kopā skatījāmies “Spoku un gani”? es atjautāju. Ketlers bija gaelets.

-   Ā, vara vanags! Simmons attapās, un viņa seja atskārsmē atplauka, bet tūlīt atkal apmācās, jo viņš apjauta kopsakaru. Es nezināju, ka šajā apkaimē tādi cilvēki vispār darbojas.

-    Tādi cilvēki darbojas visur, es atbildēju. Bez viņiem pasaule nepastāvētu.

-     Pagaidi! Vilems pēkšņi iesaucās un pacēla roku. Vai tu teici, ka tava… Viņš brīdi klusēja, cenzdamies atcerēties atbilstošo vārdu aturiešu valodā. Tavu aizdevēju, tavu gatessor, sauc Devi? Izrunājot viņas vārdu, Vilema keldiešu akcents kļuva sevišķi jūtams, un tas izklausījās gandrīz kā Devid.

Es apstiprinoši pamāju. Tieši tādu reakciju es biju gaidījis.

-    Ak Dievs! Simmons iztrūcies iesaucās. Vai tu runā par Dēmonu Devi?

Es nopūtos. Utad jūs tomēr esat dzirdējuši par viņu.

-     Dzirdējuši? Simmons atjautāja, un viņa balsi ieskanējās spalgi toņi. Mana pirmā dimestra laikā viņu izslēdza no Universitātes! Tas bija iespaidīgs notikums.

Vilems tikai aizvēra acis un papurināja galvu, it kā nespētu skatīties uz tādu nejēgu kā es.

Simmons pacēla rokas dramatiskā žestā. Viņu izslēdza par ļaunprātību! Ko īsti tu domāji?

-    Nē, Vilems izlaboja. Viņu izslēdza “par nepiedienīgu uzvedību”. Ļaunprātībai nebija nekādu pierādījumu.

-     Es tiešām nedomāju, ka tā varēja būt viņa, es teicu. Viņa ir gluži lādzīga. Draudzīga. Turklāt mans parāds ir tikai seši talanti, un es neesmu aizkavējis maksājumus. Viņai nav nekāda iemesla tā rīkoties pret mani.

Vilems veltīja man ilgu un ciešu skatienu. Papētīsim visas iespējas, viņš lēni sacīja. Vai tu varētu drusku pacensties man par prieku?

Es pamāju ar galvu.

-    Atsauc atmiņā savas pēdējās sarunas ar viņu! Vilems teica. Paklusē kādu brīdi un pārdomā visu pēc kārtas un pa vārdam. Centies atcerēties, vai neesi pateicis kaut ko tādu, kas būtu varējis viņu aizvainot vai satraukt!

Domās pārcilāju mūsu pēdējo sarunu, atkārtodams sevī visu runāto.

-    Viņu interesēja kāda konkrēta informācija, kuru es atteicos viņai dot.

-    Cik liela bija viņas interese? Vilema balss bija lēna un pacietīga, it kā viņš runātu ar neattapīgu bērnu.

-    Diezgan liela, es atbildēju.

-    “Diezgan” neko daudz neizsaka.

Es nopūtos. Nu labi! Ārkārtīgi liela. Pietiekami liela, lai… Es apklusu.

Vilems visgudri paskatījās uz mani, savilcis uzacis. Jā? Ko tu tikko atcerējies?

Brīdi vilcinājos. Laikam viņa piedāvājās arī pārgulēt ar mani, es atbildēju.

Vilems rāmi pamāja ar galvu, it kā būtu kaut ko tādu gaidījis. Un kā tu atbildēji uz šo jaunās sievietes augstsirdīgo piedāvājumu?

Jutu, ka man pietvīkst vaigi. Es… es tam nepievērsu uzmanību.

Vilems atkal aizvēra acis, un viņa seja pauda pagurumu un dzijas bažas.

-    Tas ir daudz sliktāk nekā ar Ambrozu, sacīja Simmons, saņemdams galvu rokās. Devi nav jābēdā par maģistriem vai tamlīdzīgiem iemesliem. Un runā, ka viņa spējot panākt astoņkārtlgu sasaisti! Astoņkārtīgu!

-     Es biju bezizejā! mazliet pikti izmetu. Man nebija nekā, ko piedāvāt ķīlai. Atzīstu, ka tā nebija labākā doma. Kad viss būs noskaidrots, varam noturēt simpoziju par manu muļķību! Bet pagaidām varbūt turpināsim? Es lūdzoši paskatījos uz viņiem.

Vilems ar plaukstu paberzēja acis un gurdi pamāja ar galvu.

Simmons ar visai pieticīgiem panākumiem centās atvairīt šausmu izteiksmi sejā. Viņš krampjaini norija siekalas. Lai notiek! Tātad ko mēs darām tālāk?

-    Pašreizējā brīdī nav lielas nozīmes tam, kurš ir vainīgs, es teicu, piesardzīgi paskatīdamies, vai roka beigusi asiņot. Asinis bija mitējušās, un es atvilku notriepto plaukstu. Es veikšu dažus piesardzības paņēmienus. Pametu viņiem ar roku. Bet jūs abi ejiet un izgulieties!

Simmons saberzēja pieri un klusi iesmējās. Pie Dieva miesām, kā tu reizēm vari tracināt! Un ja tev uzbruks atkal?

-    Kamēr mēs šeit sēžam, tas ir noticis jau divas reizes, es nevērīgi atmetu. Drusku jau kņud. Simmona seja man izraisīja smaidu. Viss būs labi, Sim! Goda vārds! Ne bez iemesla es esmu stiprākais divkauju dalībnieks Elksas Dala grupā. Man nekas nedraud.

-     Kamēr tu esi nomodā, Vilems piebilda, un viņa acis bija ļoti nopietnas.

Mans smaids sastinga. Kamēr es esmu nomodā, es atkārtoju.

-    Protams!

Vilems piecēlās, mēģinādams tēlot, ka ir saņēmies. Nu labi! Sakopies un veic savus piesardzības pasākumus! Viņš izteiksmīgi ieskatījās man acis. Vai mēs ar jauno Simmonu šonakt varam uzaicināt Dala stiprāko divkauju dalībnieku pārgulēt manā istabā?

Jutu, ka samulsumā drusku pietvīkstu. Jā, lai notiek! Tas nebūtu slikti.

Vilems pārspīlēti paklanījās pret mani un plati pasmīnēja. Tātad norunāts. Bet pirms nākšanas uzvelc kreklu! Es šonakt modri vērošu tevi kā zīdaini, kuru moka vēdergraizes, bet atsakos to darīt, ja gribēsi gulēt pliks!

*    * *

Kad Vilems un Simmons bija aizgājuši, es izkāpu pa logu un uzrāpos uz jumta. Kreklu atstāju istabā, jo biju notriepies ar asinīm un negribēju to sabojāt. Uzticējos vakara tumsai un vēlajai stundai, cerēdams, ka neviens mani nepamanīs puskailu un asiņainu skrienam pa Universitātes jumtiem.

Aizsargāt sevi pret simpātijas iedarbību ir samērā viegli, ja vien zina, kas darāms. Ja kāds cenšas tevi sadedzināt, nodurt vai atņemt ķermeņa siltumu, līdz tu aizej bojā no hipotermijas, visi šie paņēmieni ir saistīti ar vienkāršu un tiešu spēka pielietojumu, tāpēc tiem nav grūti pretoties. Kamēr es zināju, kas notiek, un saglabāju ap sevi aizsardzību, varēju justies itin drošs.

Pašreiz mani māca citas bažas: tas, kurš man uzbruka, pēc neveiksmes varētu padoties un izmēģināt kaut ko citu. Teiksim, izdibināt manu atrašanās vietu un pēc tam īstenot ikdienišķāku uzbrukumu tādu, ko es nespētu atvairīt ar gribasspēku.

Ļaunprātīga darbība ir biedējoša, tomēr bandīts ar asu nazi, kas pārsteidz upuri tumšā ieliņā, spēj nogalināt desmit reižu ātrāk. Un, ja uzbrucējs ar upura asiņu palīdzību spēj izsekot visām viņa darbībām, pavisam viegli ir atrast brīdi, kad upuris zaudējis modrību.

Tāpēc es devos pāri jumtiem. Biju iecerējis savākt sauju rudens lapu, notriept tās ar savām asinīm un izmētāt Vēja Namā uz visām pusēm. Tādu paņēmienu es biju izmantojis jau agrāk.

Taču brīdī, kad lēcu pāri šaurai ieliņai, redzēju mākoņos atplaiksnījam zibeni un sajutu gaisā lietus smaržu. Tuvojās negaiss. Lietus ne tikai notrieks un saplacinās lapas zemē, neļaudams tām aizlidot, bet noskalos arī manas asinis.

Stāvēdams tur augšā uz jumta un juzdamies tā, it kā man cauri būtu izskrējušas visas divpadsmit elles krāsas, es sevī sadzirdēju satraucošas atbalsis no Tarbeanā pavadītajiem gadiem. Brīdi vēroju tālīnās zibens strēles un centos nepadoties tādām izjūtām. Piespiedu sevi atcerēties, ka vairs neesmu tas bezpalīdzīgais, izsalkušais bērns, kas biju tolaik.

Tad izdzirdēju tikko jaušamu dunu un jutu sev aiz muguras ieliecamies jumta skārdu. Es saspringu, bet tūlīt nomierinājos, jo nākamajā brīdī atskanēja Auri balss: Kvout?

Paskatījos pa labi un ieraudzīju desmit pēdu attālāk viņas sīko stāvu. Mākoņi aizēnoja viņas seju, taču balsī es saklausīju smaidu. Es redzēju, kā tu skrien pa jumtiem.

Es pagriezos viņai pretī, priecādamies, ka vakars ir apmācies un tumšs. Nezināju, kā Auri justos, ieraudzīdama mani puskailu un asiņainu.

-    Sveika, Auri! eS teicu. Tuvojas negaiss. Šovakar tev nevajadzētu kavēties uz jumta.

Auri atmeta galvu. Bet tu pats to dari, viņa vienkārši atbildēja.

Es nopūtos. Jā. Bet tikai…

Debesīs atplaiksnīja liels, zirneklim līdzīgs zibens, ilgu sekundi apgaismodams visu apkārtni. Nākamajā brīdī tas bija pazudis, un es apžilbis skatījos tumsā.

-    Auri? es iesaucos, baidīdamies, ka mans izskats aizbaidījis viņu projām.

Zibens uzliesmoja vēlreiz, un es ieraudzīju, ka Auri ir pienākusi tuvāk. Ar līksmu smaidu viņa pastiepa pirkstu pret mani. Tu izskaties pēc Amira! viņa teica. Kvouts ir viens no kiridiem!

Es paskatījos lejup uz sevi un nākamā zibens gaismā redzēju, ko viņa ir gribējusi teikt. Manas plaukstas izraibināja sakaltušas asinis, kas uz tām bija nokļuvušas, kad spiedu rokas pie ievainojumiem. Tās izskatījās gluži kā senie tetovējumi, ar kuriem Amira ordenī tika iezīmēti visaugstākās pakāpes locekļi.

Viņas izteikums mani tā pārsteidza, ka es aizmirsu galveno, ko jau sen biju uzzinājis par Auri. Aizmirsu, ka jābūt uzmanīgam, un pajautāju viņai: Auri, no kurienes tu zini par kiridiem?

Atbildes nebija. Nākamajā zibens uzplaiksnījumā es redzēju tikai tukšu jumtu un pārmetuma pilnas debesis.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA . Šķinda

ES STĀVĒJU uz jumta, apkārt zibēja tuvais negaiss, un mana sirds krūtis bija smaga kā akmens. Gribēju steigties Auri pa pēdām un atvainoties, taču zināju, cik tas ir bezcerīgi. Pēc nevēlamiem jautājumiem viņa allaž mēdza pazust, un, ja Auri aizbēga, viņa pazuda alā žiglāk par trus Apakšzemē bija tūkstošiem vietu, kurās viņa varēja paslēpties. Man nebija nekādu cerību viņu atrast.

Turklāt man vajadzēja domāt par ļoti svarīgiem jautājumiem. Iespējams, pat šajā brīdī kāds centās izdibināt manu atrašanās vietu. Man gluži vienkārši nebija laika.

Atpakaļceļš pāri jumtiem man prasīja gandrīz stundu. Tuvā negaisa zibens atplaiksnījumi nevis atviegloja, bet apgrūtināja iešanu, jo katrs zibsnis arī pēc nozušanas uz krietnu brīdi apžilbināja acis. Tomēr pamazām es klibodams aizkļuvu līdz “Centra” ēkas jumtam, kur parasti tikos ar Auri.

Stīvām kustībām nolaidos lejā pa ābeles stumbru līdz slēgtajam iekšpagalmam. Grasījos iesaukties cauri smagajai metāla restei, kas iezīmēja ceļu uz Apakšzemi, bet tad netālu krūmos pamanīju tikko jaušamu kustību.

Centos ieskatīties tumsā, taču redzēju tikai neskaidrus apveidus. -V Auri? es iesaucos pēc iespējas maigā balsī.

-   Man nepatīk stāstīt, viņa klusi atbildēja, un vārdos skanēja asaras. No visiem atbaidošajiem pārdzīvojumiem, ar ko biju sastapies pēdējo dienu laikā, šis bija neapšaubāmi sāpīgākais.

-    Lūdzu, lūdzu, piedod, Auri! es teicu. Vairāk es neko nejautāšu. Es apsolu!

Krūmāja ēnās atskanēja tikko dzirdams šņuksts, kas sastindzināja manu sirdi un atlauza no tās krietnu gabalu.

-    Ko tu šovakar darīji tur augšā uz jumtiem? es jautāju. Zināju, ka tāds jautājums ir drošs. Biju daudz reižu uzdevis to jau agrāk.

-     Skatījos uz zibeni, Auri šņukstēdama atbildēja. Pēc brīža viņa piebilda: Es redzēju vienu, kas izskatījās pēc koka.

-    Kas bija tajā zibenī? es klusi pavaicāju.

-     Galvaniska jonizācija, Auri atbildēja. Pēc ilgāka klusuma brīža viņa piebilda: Un upes ledus. Un vilkvālīšu šūpošanās.

-    Kaut es būtu to redzējis! es teicu.

-    Un ko tu darīji tur augšā uz jumtiem? viņa jautāja un uz brīdi apklusa, sīki iesmiedamās starp žagām. Tāds kā jucis un gandrīz pliks!

Mana sirds mazliet norima. Meklēju vietu, kur atstāt savas asinis, es atbildēju.

-    Cilvēki parasti atstāj tās sevī iekšā, Auri teica. Tā ir ērtāk.

-    Lielāko daļu arī es gribu atstāt iekšā, es paskaidroju. Bet man ir bažas, ka mani kāds meklē.

-    Ā! Auri atsaucās, it kā viņai viss būtu skaidrs. Krūmājā kaut kas sakustējās, un pustumsas fonā izslējās tumšāka ēna: Auri piecēlās stāvus. Tev jānāk man līdzi uz “Šķindu”!

-    “Šķindu” es laikam neesmu redzējis, es teicu. Vai tu mani agrāk esi vedusi uz turieni?

Sīkā, šalcošā kustība varēja nozīmēt noraidošu galvas purināšanu.

-    Tā ir privāta vieta.

Dzirdēju metālisku troksni, tad čaboņu un pēc tam ieraudzīju zem paceltajām restēm uzzibam zilgani zaļu gaismu. Nokāpu lejā un tunelī atkal sastapu Auri.

Gaismeklis viņas rokā apspīdēja tumšus plankumus uz viņas sejas; tie droši vien bija radušies, kad viņa slaucīja asaras. Šī bija pirmā reize, kad es redzēju Auri notriepušos. Viņas acis bija tumšākas nekā parasti un deguns bija sarkans.

Auri nošņaukājās un noberzēja savu plankumaino seju. Ek, tu! viņa nopietni sacīja. Tu esi īsts biedēklis!

Es paskatījos lejup uz savām asiņainajām rokām un krūtīm. Esmu gan, es piekritu.

Tad viņa veltīja man tikko jaušamu, bet varonīgu smaidu. Šoreiz es pārāk tālu neaizbēgu, viņa teica un lepni izslēja zodu.

-    Par to man prieks, es teicu. Un vēlreiz piedod!

-    Nevajag! Viņa īsi, bet enerģiski papurināja galvu. Tu esi mans kirids, tāpēc vienmēr būsi pasargāts no pārmetumiem. Pastiepusi roku, viņa piedūra pirkstu manām asiņainajām krūtīm. Ivare enim euge.

*    * *

Auri veda mani pa tuneļu labirintu, kas veidoja Apakšzemi. Mēs devāmies arvien dziļāk, izgājām cauri “Lēcieniem” un pagājām garām “Čirkstūdenim”. Pēc tam, izlīkumojuši pa vairākiem izlocītiem gaiteņiem, devāmies vēl dziļāk pazemē pa riņķveida akmens kāpnēm, kuras es nekad agrāk nebiju redzējis.

Kāpdams es jutu mikla akmens smaržu un dzirdēju vienmērīgas tekoša ūdens čalas. Ik pa laikam atskanēja čerkstoša skaņa, it kā stikla drumslas berzētos pret akmeni, vai ari dzidrākas šķindas, it kā stikls sistos pret stiklu.

Apmēram pēc piecdesmit pakāpieniem platās riņķveida kāpnes beidzās pie plaša, melna ūdens laukuma. Klusībā prātoju, cik dziļi kāpnes turpinās zem ūdens virsmas.

Gaisā nebija jaušama nekāda puvekļu vai sastāvējuša ūdens smaka. Ūdens bija tīrs un dzidrs, un es redzēju sīkus vilnīšus virmojam ap kāpnēm un tālāk tumsā, kur mūsu apgaismojums vairs nesniedzās. Atkal dzirdēju stikla šķindoņu un ieraudzīju divas pudeles, kas griezās un riņķoja virs ūdens vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Viena no tām pazuda zem ūdens un vairs neizpeldēja augšup.

No sienā iemontēta lāpas misiņa turekļa lejup karājās brezenta maiss. Auri pasniedzās tajā un izvilka masīvu, aizkorķētu pudeli, kurā, pēc visa spriežot, kādreiz bija glabājies Bredona alus.

Viņa pasniedza pudeli man. Tās var pazust uz stundu. Reizēm tikai uz minūti. Reizēm uz vairākām dienām. Un dažreiz vispār neatgriežas. Viņa izvilka no maisa vēl vienu pudeli. Vislabāk ir palaist vismaz četras vienlaikus. Tad, statistiski ņemot, divām vienmēr vajadzētu peldēt.

Es piekrītoši pamāju, izvilku no apspurušā maisa atrisušu šķiedru un notriepu to ar asinīm no savas plaukstas. Tad atkorķēju pudeli un iemetu šķiedru tajā.

-    Matus ari, Auri teica.

Es izrāvu no galvas dažus matus un iebīdīju tos pudeles kaklā. Pēc tam cieši uzspiedu korķi un iemetu pudeli ūdenī. Tā sāka lēni peldēt, mezdama saraustītus apļus.

Auri iedeva man vēl vienu pudeli, un mēs visu atkārtojām vēlreiz. Kad virmojošajā ūdenī sāka riņķot ceturtā pudele, Auri pamāja ar galvu un enerģiski saberzēja plaukstas.

-     Nu tā! viņa teica ar lielu gandarījumu balsī. Ļoti labi! Tagad mēs esam drošībā.

*    * *

Pēc pāris stundām nomazgājies, uzlicis tīrus pārsējus un krietni piedienīgāk apģērbies, es devos uz Vilema istabu “Steliņģos”. Tonakt un vēl daudzas citas naktis Vilems un Simmons pēc kārtas sēdēja sardzē, kamēr es gulēju, un ar savu Alaru gādāja par manu drošību. Viņi bija vislabākie draugi pasaulē. Tādi, ko vēlētos ikviens, bet tikai retais ir pelnījis vismazāk jau es.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . nelikumīga piesavināšanās

PAR SPĪTI Vilema un Simmona pārliecībai, es nespēju ticēt, ka ļaunprātībā pret mani būtu vainojama Devi. Kaut gan es sāpīgi apzinājos, ka par sievietēm nezinu gandrīz neko, viņa pret mani vienmēr bija izturējusies draudzīgi. Brīžiem pat mīļi.

Tiesa, viņai bija biedējoša slava. Taču es labāk par daudziem citiem zināju, cik aši sīkas baumas var pārvērsties brīnumstāstos.

Daudz ticamāk likās, ka mans nezināmais uzbrucējs varētu būt kāds nelabvēlīgs students, kuram skauž mani panākumi Arkanumā. Lielākā daļa studentu mācījās vairākus gadus, pirms kļuva par Re’lariem, turpretī es biju to panācis triju dimestru laikā. Tas varēja būt arī kāds, kurš vienkārši neieredzēja Edema Rū cilti. Ne jau pirmoreiz man tāpēc būtu jāsastopas ar naidu.

Savā ziņā pat nebija svarīgi, kurš tieši ir atbildīgs par šiem uzbrukumiem. Svarīgi bija tos apturēt. Es nevarēju gaidīt, lai Simmons un Vilems mani uzmanītu visu turpmāko mūžu.

Man bija vajadzīgs noturīgāks risinājums. Man bija vajadzīgs gramms.

Gramms ir meistarīgs artefakcijas izgudrojums, kas paredzēts tieši šādu problēmu risināšanai. Tās ir savdabīgas simpātijas bruņas, kas nevienam neļauj izdarīt sasaisti ar tavu ķermeni. Es nezināju, kā tieši tās darbojas, taču zināju, ka tādas pastāv. Un zināju, kur izdibināt, kā tādas var pagatavot.

*    * *

Kad tuvojos Kilvina kabinetam, viņš pacēla galvu un paskatījās uz mani. Ar atvieglojumu redzēju, ka viņa stikla darināšanas iekārta ir auksta un tumša.

-    Ceru, ka tu esi vesels, Re’lar Kvout? Kilvins jautāja, nepieceldamies no darbgalda. Vienā rokā viņš turēja lielu stikla puslodi, bet otrā dimanta irbuli.

-    Jā, maģistr Kilvin, es meloju,

-    Vai esi padomājis par savu nākamo projektu? viņš jautāja. Vai esi sapņojis gudrus sapņus?

-    Patiesībā es meklēju shēmu gramma pagatavošanai, maģistr Kilvin. Taču man nav izdevies to atrast nevienā slēptuvē vai rokasgrāmatā.

Kilvins uzmeta man savādu skatienu. Un kāpēc tev būtu vajadzīgs gramms, Re’lar Kvout? Tāda vēlme neliecina par labticību pret līdzbiedriem arkanistiem.

Nesaprazdams, vai viņš runā nopietni vai joko, es nolēmu iet vienkāršāko ceļu. Mēs padziļinātās simpātijas kursā mācāmies par izslīdēm. Es domāju, ja gramms atvaira ārēju iedarbību…

Kilvins klusi pasmējās. Elksa Dals tevi ir sabiedējis, ko? Labi. Un tev ir taisnība: gramms palīdzētu nodrošināties pret izslīdi… Viņš vērīgi paskatījās uz mani ar savām tumšajām keldieša acīm. Līdz zināmai robežai. Tomēr šķiet, ka gudram studentam vajadzētu vienkārši iemācīties uzdoto un izvairīties no izslīdēs ar pienācīgu uzmanību un piesardzību.

-   Esmu apņēmies to darīt, maģistr Kilvin, es teicu. Tomēr gramms man šķiet ļoti noderīgs darinājums.

-             Tur ir sava taisnība, Kilvins atzina, pamādams ar pinkaino galvu.

-    Bet dažādu remontdarbu un mūsu rudens pasūtījumu dēļ mums trūkst darbaroku. Viņš pamāja uz logu, kas pavēra skatu uz darbnīcu. Es nevaru atļauties nodarbināt savus ļaudis ar tādu meistarojumu. Un pat tad, ja varētu, man būtu jādomā par izmaksām. Gramms prasa rūpīgu, izsmalcinātu darbu, un zelts ir vajadzīgs inkrustācijām.

-    Es labprāt pagatavotu to pats sev, maģistr Kilvin.

Kilvins papurināja galvu. Ne jau bez iemesla tu rokasgrāmatās neatradi nevienu shēmu. Tu vēl neesi ticis tik tālu, lai gatavotu pats savu grammu. Darbojoties ar sigaldriju un savām asinīm, ir jābūt ārkārtīgi uzmanīgam.

Es pavēru muti, lai kaut ko sacītu, bet viņš mani apturēja. Un vēl svarīgāk ir tas, ka tādai ierīcei nepieciešamā sigaldrija tiek uzticēta tikai tiem, kuri sasnieguši El’thes līmeni. Rūnām, kas saistītas ar asinīm un kauliem, piemīt pārāk liels nevēlama izmantojuma potenciāls.

Viņa tonis lika saprast, ka turpmāka uzstājība ir veltīga, tāpēc es tikai atmetu ar roku, it kā man tas nemaz nerūpētu. Labi, nav svarīgi, maģistr Kilvin! Man prātā ir pietiekami daudz citu projektu, ar ko aizpildīt savu darbalaiku.

Kilvins plati pasmaidīja. Par to es nešaubos, Re’lar Kvout! Ar lielu nepacietību gaidīšu, ko tu man pagatavosi.

Man kaut kas iešāvās prātā. Vai es šim nolūkam varētu izmantot kādu no privātajām darbistabām? Patīkamāk būtu, ja neviens neskatītos man pār plecu, kamēr es strādāju.

Kilvins savilka uzacis. Tas izklausās arvien interesantāk. Viņš nolika stikla puslodi, piecēlās un atvēra galda atvilktni. Vai kāda no pirmā stāva darbistabām būs tev pa prātam? Vai varbūt sagaidāma kāda sprādzienblstamība? Tādā gadījumā es ierādīšu tev istabu trešajā stāvā. Tur ir aukstāks, taču jumts tādiem eksperimentiem ir piemērotāks.

Es brīdi raudzījos viņā, cenzdamies noprast, vai viņš joko. Pirmā stāva darbistaba man derēs ļoti labi, maģistr Kilvin. Bet man būs vajadzīga neliela kausētava un drusku vairāk telpas, lai iespējams elpot.

Kilvins kaut ko norūca pie sevis un izvilka atslēgu. Cik daudz tu grasies elpot? Divdesmit septītā istaba ir piecsimt kvadrātpēdu liela.

-    Ar to vajadzētu pietikt, es teicu. Un varbūt man vēl vajadzēs atļauju saņemt “Novietnē" dārgmetālus.

Kilvins atkal klusi pasmējās un, pamājis ar galvu, iedeva man atslēgu.

-    Par to es parūpēšos, Re’lar Kvout. Ar lielu interesi gaidīšu, ko tu man celsi priekšā!

*    * *

Ziņa, ka piekļuve vajadzīgajai shēmai ir ierobežota, man sagādāja nepatīkamu vilšanos. Tomēr informāciju vienmēr iespējams iegūt arī citādos veidos, un vienmēr atrodas cilvēki, kuri zina vairāk, nekā tiem būtu jāzina.

Es, piemēram, nešaubījos, ka Manets zina, kā pagatavot grammu. Visi zināja, ka viņš ir E’lirs tikai nosaukuma pēc. Taču nebija nekādu cerību, ka viņš man sniegs informāciju pretēji Kilvina rīkojumiem. Universitāte bija Maneta mājas jau trīsdesmit gadu, un viņš, šķiet, bija vienīgais students, kuru izslēgšana biedēja vēl vairāk nekā mani.

Tas nozīmēja, ka manas iespējas ir ierobežotas. Vienīgais ceļš, kā patstāvīgi atrast vajadzīgo shēmu, man būtu ilgstoša Arhīvu pārmeklēšana. Kādu laiku lauzīju galvu, gudrodams labāku ceļu, un beidzot devos uz “Ķīpu un Miežiem”.

“Ķīpa” bija viens no apšaubāmākās slavas krogiem šajā upes pusē. Ankera krogs nebija noplucis vārda tiešā nozīmē: tam vienkārši trūka pretencioza smalkuma. Tas bija tīrs, bet bez puķu smaržas; lēts, bet bez vulgāras bezgaumības. Cilvēki nāca uz “Ankeru”, lai ēstu, dzertu, klausītos mūziku un paretam draudzīgi izkautos.

“Ķīpa” ierindojās vairākus pakāpienus zemāk. Tā bija netīra, tajā īpaši necienīja mūziku, un tās apmeklētājiem kautiņi bija viena no ierastākajām izklaidēm.

Gribu atgādināt, ka “Ķīpa” nebija ne tuvu tik nožēlojama kā puse no Tarbeanas krogiem. Tomēr tā bija bēdīgākā vieta Universitātes tuvākajā apkaimē. Kaut gan krogs bija noplucis, tajā bija koka grīdas un stikloti logi. Un, ja apmeklētājs dzērumā atslēdzās un pēc atgūšanās secināja, ka palicis bez naudas maka, viņš varēja uzelpot, ka nav dabūjis nazi ribās vai zaudējis turklāt ari zābakus.

Tā kā vēl bija agra stunda, kroga zālē kavējās tikai nedaudzi apmeklētāji. Es nopriecājos, redzēdams aizmugurē sēžam Slitu. Mēs nebijām pazīstami, taču es zināju, kas viņš ir. Biju dzirdējis stāstus.

Silts bija viens no retajiem cilvēkiem, bez kuriem nav iespējams iztikt, jo viņam piemita ķēriens visu nokārtot. Biju dzirdējis, ka viņš pēdējo desmit gadu laikā esot vairākas reizes pārmaiņus gan bijis students, gan pārtraucis studēt.

Tobrīd viņš sarunājās ar kādu nervoza izskata vīrieti, un es nemēģināju viņus pārtraukt. Tāpēc paņēmu divas krūzes viegla alus un gaidīdams izlikos nesteidzīgi malkojam vienu no tām.

Silts bija izskatīgs vīrietis tumšiem matiem un tumšām acīm. Kaut gan viņš nenēsāja raksturīgo bārdu, es nojautu, ka viņš vismaz pa pusei ir keldietis. Viņa ķermeņa valoda kliedzoši pauda varas apziņu. Katra kustība radīja iespaidu, ka viņš ir noteicējs par visu, kas atrodas tuvumā.

Es nebrīnītos, ja tā tas patiešām būtu. Iespējams, ka viņš pat bija “Ķīpas” īpašnieks. Tādi cilvēki kā Slīts mēdz draudzēties ar naudu.

Beidzot Slīts un raižpilnais vīrietis šķita nonākuši pie kādas vienošanās. Abi sarokojās, Silts draudzīgi pasmaidīja un paplikšķināja viņam pa plecu, un vīrietis devās projām.

Nogaidījis piemērotu bridi, es piegāju pie viņa galdiņa. Tuvodamies ievēroju, ka no pārējiem zāles galdiņiem to šķir brīva grīdas josla. Tā nebija plata, tomēr jūtami mazinātu noklausīšanās iespēju.

Kad pienācu klāt, Slīts paskatījās augšup.

-    Gribēju vaicāt, vai varam aprunāties, es sacīju.

Viņš ar plašu žestu norādīja uz brīvo krēslu. Tas nu gan ir pārsteigums, viņš teica.

-    Kāpēc tā?

-     Gudri cilvēki pie manis parasti nenāk. Pie manis nāk izmisušie. Viņš paskatījās uz krūzēm. Vai tās abas ir tev?

-              Tu vari ņemt, kuru gribi, vai abas. Es parādīju uz krūzi pa labi.

-     Bet šai jau ir pieskārusies mana mute.

Viņš pārlaida krūzēm īsu, piesardzīgu skatienu, tad plati pasmaidīja, atsegdams baltus zobus, un paņēma krūzi kreisajā pusē. Spriežot pēc tā, ko es zinu par tevi, tu neesi no indētājiem.

-    Izskatās, ka tu daudz zini par mani, es teicu.

Viņš paraustīja plecus tik nevērīgi, ka tā acīmredzot bija ietrenēta kustība. Es daudz zinu par visiem, viņš atbildēja. Bet par tevi zinu vairāk.

-    Kāpēc?

Silts saliecās uz priekšu, atspiedās pret galdu un sazvērnieciskā toni teica: Vai tev ir kāda nojausma, cik garlaicīgs ir vidusmēra students? Puse no viņiem ir bagāti tūristi, kam mācīšanās pilnīgi nerūp. Viņš pabolīja acis un ar kustību atdarināja kaut ko līdzīgu metienam pār plecu. Otra puse ir grāmatu tārpi, kas tik ilgi ir sapņojuši par šo vietu, ka neuzdrīkstas pat elpot, beidzot iekļuvuši tajā. Staigā uz pirkstgaliem, pazemīgi kā baznīcas kalpi. Dzīvo bailēs, ka tik kāds maģistrs nepaskatītos viņu virzienā ar pārmetošu aci.

Viņš nicīgi nošņaukājās un atlaidās atpakaļ, atspiezdamies pret atzveltni. Pietiks, ja teikšu, ka tu esi tāda kā svaiga vēsma. Visi runā… Viņš apklusa un atkal ietrenēti paraustīja plecus. Nu, pats zini.

-    Patiesībā nezinu gan, es atbildēju. Ko tad visi runā?

Silts veltīja man skaistu, izteiksmīgu smaidu. Ā, laikam jau tipisks gadījums! Visi zina cilvēka reputāciju, tikai viņš pats to nezina. Lielākajai daļai tas nesagādā neērtības. Bet daži ļoti pūlas spodrināt savu reputāciju. Es savējo esmu uzbūvējis ķieģeli pa ķieģelim. Tā ir noderīgs līdzeklis. Viņš viltīgi paskatījās uz mani. Cerams, tu saproti, par ko es runāju?

Es atļāvos pasmaidīt. Varbūt.

-    Nu, un ko tad par mani runā? Pastāsti, un es atbildēšu ar to pašu.

-    Šo un to, es atbildēju. Ka tu labi mākot uzzināt, kas jāuzzina. Ka tu esot diskrēts, bet dārgs.

Viņš pikti atmeta ar roku. Blēņas un iedomas! Stāsta skeletu veido detaļas. Dod šurp skeletu!

Es bridi domāju. Esmu dzirdējis, ka tu pagājušajā dimestrl esot pārdevis vairākas pudelītes ar Regim Ignaul Neratum. Tas esot noticis pēc ugunsgrēka Kilvina darbnīcā, kur tās visas, pēc kopējā atzinuma, bija aizgājušas bojā.

Slīts pamāja ar galvu, un viņa seja nenodeva nekādas emocijas.

-    Tu esot pamanījies nogādāt ziņu Veiana tēvam uz Emlinu par spīti tam, ka tur ir ieildzis aplenkums. Vēl viens galvas mājiens. Jaunai prostitūtai, kas strādājusi “Pogās”, tu esot pagādājis dokumentus, kuri pierāda viņas attālu radniecību ar baronetu Gamri, tāpēc viņa bez skandāla varējusi apprecēt kādu cienījamu jaunu džentlmeni.

Silts pasmaidīja. Ar to es lepojos.

-     Kad tu biji E’lirs, es turpināju, tev uz diviem dimestriem apturēja studiju tiesības, pamatojoties uz apsūdzību “par nelikumīgu piesavināšanos”. Divus gadus vēlāk tev piesprieda soda naudu un apturēja studijas vēlreiz “par neatļautu Universitātes iekārtas izmantojumu “Tīģelī””. Stāsta, ka Džamisonam esot zināms, ar ko tu nodarbojies, bet viņš saņemot maksu, lai pievērtu acis. Starp citu, pēdējai ziņai es neticu.

-    Pareizi, Slīts sacīja. Es arī ne.

-     Par spīti tavām daudzpusīgajām aktivitātēm, tu tikai vienu reizi esi tiesāts pēc dzelzs likuma, es turpināju. Par kontrabandas vielu pārvadāšanu, vai ne?

Slīts pablenza uz mani. Sasodīts, arī to tu zini? Bet toreiz es biju bez vainas. Hefrona puikas samaksāja konsteblam par viltus liecībām. Apsūdzību atcēla jau pēc divām dienām. Viņš pikti sarauca pieri.

-     Bet maģistrus tas pilnīgi neinteresēja. Viņiem rūpēja tikai tas, ka es esmu metis ēnu uz Universitātes labo vārdu. Slīta balsī skanēja dziļš rūgtums. Pēc tam viņi uzkrāva man trīsreiz augstāku mācību maksu.

Nolēmu rīkoties mazliet aktīvāk. Pirms pāris mēnešiem tu saindēji jaunu grāfa meitu ar venitasīnu un iedevi viņai pretindi tikai pēc tam, kad viņa pārrakstīja tev lielākās lēņu muižas, ko bija paredzējusi mantot. Pēc tam tu nokārtoji visu tā, it kā viņa būtu tās zaudējusi, spēlējot “faraonu” uz augstām likmēm.

Slīts savilka uzacis. Vai cilvēki runā arī par iemesliem?

-   Nē, es atbildēju. Domāju, ka viņa mēģināja izvairīties no parāda, ko vajadzēja tev atdot.

-    Tur ir daļa taisnības, viņš atzina. Tomēr situācija bija drusku sarežģītāka. Un tas nebija venitasīns. Tā būtu nepieļaujama pārdrošība. Slīts nopurināja piedurkni, izskatīdamies aizvainots un acīmredzami aizkaitināts. Vai vēl kas?

Brīdi klusēju, prātodams, vai derētu iegūt apstiprinājumu tam, kas man jau ilgāku laiku bija izraisījis aizdomas. Vēl nesen, pagājušajā dimestri, tu savedi Ambrozu Džekisu kopā ar diviem vīriem, kuri ir pazīstami algoti slepkavas.

Slīta seja palika bezkaislīga, augums rāms un atbrīvots. Tomēr es redzēju, ka viņa pleci ir mazliet saspringti. Ja es kaut ko uzmanīgi vēroju, man reti kas paslīd garām nepamanīts. Ak par to ari runā?

Es paraustīju plecus vēl izteiksmīgāk nekā viņš. Tas izdevās tik nevērīgi, ka pat sētas kaķī varētu iesvelt skaudību. Es esmu mūziķis. Katru dienkopu es trīs vakarus spēlēju ļaužu pilnā krogā. Tur var uzzināt visu, ko vēlies. Es pasniedzos pēc alus krūzes. Un ko tu esi dzirdējis par mani?

-     To pašu, ko visi citi, protams. Tu pārliecināji maģistrus, ka tevi jāuzņem Universitātē, kaut gan biji tīrais kucēns, neņem ļaunā. Divas dienas vēlāk tu apkaunoji maģistru Hemmi viņa nodarbībā, visu studentu priekšā, un tiki cauri sveikā.

-    Ja neņem vērā pērienu.

-Ja neņem vērā pērienu, viņš apstiprināja. Un tā laikā nepūlējies ne drusciņas iebļauties, ne asiņot. Es neticētu, ja to nebūtu redzējuši vairāki simti liecinieku.

-    Pūlis bija iespaidīgs, es piekritu. Todien bija pērienam labvēlīgi laika apstākļi.

-    Esmu dzirdējis, ka daži pārmēru jūtelīgi cilvēki tāpēc sauc tevi par Bezasiņu Kvoutu, viņš teica. Tomēr nojaušu, ka daļēji tāds apzīmējums radies tāpēc, ka tu esi no Edema Rū cilts, un tas nozīmē, ka tevī nav nekā no tīrasiņu aristokrāta.

Es pasmaidīju. Laikam iemesls ir gan viens, gan otrs.

Slīts brīdi kavējās domās. Esmu dzirdējis, ka tu esot “Patvērumā” cīnījies ar maģistru Elodinu. Jūs esot ņēmuši talkā visādas baigas burvestības, un beigu beigās viņš uzvarējis, izmetis tevi cauri akmens sienai un pēc tam nosviedis lejā no jumta.

-    Vai cilvēki runā arī par cīniņa iemeslu? es jautāju.

-    Runā visu ko, viņš izvairīgi atbildēja. Apvainojums. Pārpratums. Tu esot mēģinājis pievākt viņa maģiju. Viņš esot mēģinājis pievākt tavu sievieti. Parastās blēņas.

Slīts saberzēja seju. Apkoposim ziņas! Tu diezgan labi spēlē lautu un esi lepns kā patriekts kaķis. Tev ir sliktas manieres, asa mēle un pilnīgs cieņas trūkums pret augstākstāvošajiem, tātad faktiski gandrīz pret visiem, ja atceras tavu zemo izcelsmi.

Jutu, ka man sejā ieplūst dusmu sārtums un visam augumam pāršalc karsts, durstīgs vilnis. Es esmu vislabākais mūziķis, kādu tev jebkad izdosies redzēt pat pa gabalu! es teicu, visiem spēkiem cenzdamies runāt mierīgi. Un es esmu Edema Rū cilts piederīgais no papēžiem līdz matu galiem. Tas nozīmē, ka manas asinis ir sarkanas. Tas nozīmē, ka es brīvi elpoju un eju turp, kur kājas mani nes. Es nezemojos un neklanos goda nosaukumiem kā nožēlojams pakalpiņš. Cilvēkiem, kuri visu mūžu iztapīgi locījuši muguru, tā šķiet nepieļaujama lepnība.

Slīts laiski pasmaidīja, un es sapratu, ka viņš cenšas mani izaicināt.

-    Vēl esmu dzirdējis, ka tev esot ellīga daba. Un zinu vēl veselu lēveni līdzīgu blēņu stāstu, kas riņķo ap tavu personu. Tu naktī guļot tikai vienu stundu. Tev esot dēmona asinis. Tu spējot sarunāties ar mirušajiem…

Es ieinteresēts saliecos uz priekšu. Tādas baumas es pats nebiju izraisījis. Patiešām? Vai es sarunājos ar gariem vai izroku līķus no zemes?

/

-    Laikam ar gariem, viņš atbildēja. Par kapu aplaupīšanu es neko neesmu dzirdējis.

Es pamāju ar galvu. Vai vēl kas?

-    Tikai tas, ka pagājušajā dimestrī divi algoti slepkavas esot iedzinuši tevi tumšā šķērsielā. Un, kaut gan abi bijuši bruņoti ar nažiem un pārsteiguši tevi pavisam negaidot, tu vienu esot padarījis aklu, bet otru piekāvis līdz nesamaņai, izsaukdams uguni un zibeni kā Taborlins Lielais.

Labu laiku mēs lūkojāmies viens otrā. Klusums bija visai neomulīgs.

-    Vai tu savedi viņus kopā ar Ambrozu? es beidzot jautāju.

-    Tas nav labs jautājums, Slīts atklāti atbildēja. Tas nozīmē, ka es pārrunāju privātus darījumus pēc notikuša fakta. Viņš paskatījās man tieši acīs, un ne acīs, ne lūpās nebija jaušama ne mazākā smaida atblāzma. Turklāt vai tu gribētu dzirdēt godīgu atbildi?

Es saraucu pieri.

-   Tomēr droši varu teikt, ka šo stāstu dēļ neviens vairs nevēlas uzņemties līdzīgu darbu, Slīts it kā starp citu izmeta. Patiesībā jau šajā apkaimē tāds pieprasījums ir diezgan niecīgs. Mēs visi esam satriecoši civilizēti.

-    Ja tādi darījumi tomēr notiktu, diez vai tu par tiem uzzinātu.

Smaids atgriezās viņa sejā. Tieši tā! Viņš saliecās uz priekšu.

-    Labi, gana pļāpāts! Ko tu īsti meklē?

-    Man vajadzīga shēma vienam artefakcijas darinājumam.

Slīts atbalstīja elkoņus pret galdu. Un…

-    Tas ietver sigaldriju, ko Kilvins ļauj izmantot tikai tiem, kuri ir El’thes vai augstākā pakāpē.

Slīts lietišķi pamāja ar galvu. Un cik drīz tev to vajag? Pēc dažām stundām? Pēc dažām dienām?

Iedomājos Vilemu un Simmonu, kuriem būs jāstāv sardzē vairākas naktis. Jo drīzāk, jo labāk.

Slīta skatiens domīgi kavējās tukšumā. Tas šo to maksās, un es nevaru garantēt, ka sagādāšu to precīzi norunātajā laikā. Viņš paskatījās uz mani. Un, ja tiksi pieķerts, apsūdzība būs vismaz “par nelikumīgu piesavināšanos”.

Es pamāju ar galvu.

-    Un tu zini, kāds par to ir sods?

-    “Par maģijas noslēpumu nelikumīgu piesavināšanos, kas nenodara kaitējumu citam cilvēkam,” es noskaitīju, “vainīgajam studentam var piespriest soda naudu ne vairāk kā divdesmit talantu apmērā, pērienu ne vairāk kā desmit sitienu robežās, Arcanum tiesību atņemšanu uz noteiktu laiku vai izslēgšanu no Universitātes.”

-     Man piesprieda samaksāt visus divdesmit talantus un izmeta uz diviem dimestriem, Silts ar rūgtumu noteica. Un tā bija tikai nieka Re’lara pakāpes alķīmija. Ja mums ir darīšana ar El’thes līmeņa materiālu, tev var klāties sliktāk.

-    Cik? es noprasīju.

-    Lai to sagādātu dažās dienās… Viņš brīdi lūkojās griestos. Trīsdesmit talantu.

Jutos kā saņēmis mokošu triecienu pakrūtē, tomēr saglabāju neizteiksmīgu seju. Vai varam kādās robežās patirgoties?

Silts atkal plati pasmaidīja, pazibinādams spoži baltus zobus. Varam vienoties arī par pakalpojumiem, viņš teica. Bet trīsdesmit talantu vērts pakalpojums būs ļoti nopietns. Viņš pārlaida man domīgu skatienu. Par kaut ko tādu mēs varam padomāt. Bet tādā gadījumā mans pienākums ir paziņot: kad es teikšu, ka šis pakalpojums jāveic, tad tas būs jāveic. Par to vairs nekādas kaulēšanās nebūs.

Rāmi pamāju ar galvu, apliecinādams, ka esmu sapratis. Tomēr pakrūtē jutu žņaudzošu kamolu. Šī nebija laba doma. To es apjautu kaut kur pašos dziļumos.

-     Vai tu esi vēl kādam parādā? Slīts jautāja. Un nemelo, jo es tikpat uzzināšu!

-    Sešus talantus, es nevērīgi atbildēju. Jāatdod dimestra beigās.

Viņš saprotoši pamāja. Es nojaušu, ka tev neizdevās dabūt naudu

no ģildes augļotāja. Vai tu gāji pie Hefrona?

Es papurināju galvu. Pie Devi.

Pirmo reizi mūsu sarunas laikā Slīts zaudēja savaldību un viņa pievilcīgais smaids pazuda bez pēdām. Devi? Viņš izslējās krēslā taisni, un viņa augums spēji saspringa. Nē, nedomāju vis, ka mēs varēsim vienoties. Ja tev būtu skaidra nauda, tad cita lieta. Viņš papurināja galvu. Bet tagad nē. Ja Devi jau pieder daļa no tevis…

Viņa reakcija mani izbiedēja, bet tad es sapratu, ka viņš gluži vienkārši mēģina uzsist cenu. Un ja nu es aizņemtos naudu no tevis, lai nokārtotu parādu ar viņu?

Slīts papurināja galvu, atgūdams savu satricināto nevērību. 71 būtu visīstākā svešu tiesību aizskaršana, viņš atbildēja. Devi ir tevī ieguldījusi zināmas intereses. Tu esi viņas investīcija. Viņš iedzēra malku un zīmīgi nokremšļojās. Viņa nav sajūsmā, ja citi iejaucas viņas interešu jomā.

Es izbrīnījies savilku uzacis. Laikam jau esmu ļāvis tavai reputācijai aizmiglot acis, es teicu. Nudien, muļķīgi no manas puses!

Viņa seja īdzīgi savilkās. Ko tu ar to gribi teikt?

Es atmetu ar roku. Lūdzams, pagodini mani kaut tik daudz, lai piedēvētu man pusi no tās gudrības, ko esi saklausījis! es teicu. Ja tu nevari dabūt to, kas man vajadzīgs, tad saki skaidri! Netērē manu laiku, nosakot nesasniedzamas cenas vai aizbildinoties ar samudžinātiem ieganstiem!

Slīts izskatījās neziņā, vai viņam pienāktos apvainoties vai ne. Kas tev tur likās samudžināts?

-     Izbeidz! es atmetu. Tu esi gatavs pārkāpt Universitātes likumus, riskēt ar maģistru nelabvēlību, konsteblu iejaukšanos un Aturas dzelzs likumu. Un sīks skuķēns liek tev raustīties? Es nicīgi nosēcos un atdarināju viņa neseno žestu, izlikdamies, ka saņemu kaut ko saujā un aizsviežu pāri plecam.

Slīts brīdi raudzījās manī, tad ļāva vaļu smiekliem. Jā, tieši tā tas ir! viņš teica, notrauzdams no vaigiem neviltota uzjautrinājuma asaras. Acīmredzot arī man tava reputācija aizmigloja acis. Ja tu uzskati Devi par sīku skuķēnu, tad ne tuvu neesi tik gudrs, kā biju iedomājies!

Skatīdamies man pāri plecam, Slīts pamāja kādam, ko es neredzēju, un noraidoši atmeta ar roku. Taisies projām! viņš teica. Es veicu darījumus ar racionāliem cilvēkiem, kuri daudzmaz pazīst pasauli. Tu lieki tērē manu laiku!

Manī uzbangoja durstošs aizkaitinājums, tomēr es papūlējos neielaist to sejā. Vēl man ir vajadzīgs stops, es teicu.

Viņš noraidoši papurināja galvu. Es jau sacīju: nē! Es nenodarbojos ne ar aizdevumiem, ne ar labdarību.

-    Es varu piedāvāt kaut ko pretī.

Slīts skeptiski paskatījās uz mani. Kādu stopu tev vajag?

-    Jebkādu, es atbildēju. Nav jābūt smalkam. Pietiek, ja tas darbojas.

-    Astoņi talanti, viņš teica.

Es bargi paskatījos uz viņu. Neapvaino mani! Tā ir ikdienišķa manta. Varu likt desmit pret vienu, ka tu to vari sagādāt pāris stundās. Ja gribi mani apkrāpt, es došos pāri upei un dabūšu to no Hefrona.

-   Ja dabūsi no Hefrona, tev tas būs jānes visu ceļu no Imres, viņš sacīja. Konstebliem būs interesanti to redzēt.

Paraustīju plecus un cēlos kājās.

-   Trīs talanti un pieci, viņš teica. Bet ņem vērā, ka tas būs lietots. Un ar kāpsli, nevis ar kloķi.

Izdarīju galvā aprēķinus. Vai tu pieņemsi unci sudraba un spoli smalkas zelta stieples? es jautāju un izvilku no apmetņa kabatas minētās lietas.

Slita acis mazliet aizplīvurojās, kamēr viņš izdarīja pats savus aprēķinus. Tu proti kaulēties! Viņš paņēma zelta stieples spoli un sudraba stienīti. Aiz Grimsona miecētavas stāv lietusūdens muca. Stops tevi gaidīs tajā pēc piecpadsmit minūtēm. Viņš uzmeta man aizskartu skatienu. Pāris stundās? Tu par mani nezini vispār neko!

*    * *

Dažas stundas vēlāk starp Arhīvu plauktiem iznira Fela un ieraudzīja mani stāvam ar paceltu roku pie četru plātņu durvīm. Es necentos tās dabūt vaļā. Tikai viegli piespiedu. Tikai pārbaudīju, vai tās ir stingri aizdarītas. Jā, tās bija ciet.

-     Laikam jau skriviem nestāsta, kas aiz tām slēpjas? es jautāju bez īpašām cerībām.

-      Vismaz man līdz šim nav nekas stāstīts, Fela atbildēja un, pienākusi tuvāk, pārlaida pirkstus akmeni iekaltajiem burtiem: Valaritas.

-     Reiz es sapņoju par šīm durvīm, viņa teica. Valaritas bija sena, miruša karaļa vārds. Aiz durvīm atradās viņa kapenes.

-    Oho! es izmetu. Tas ir labāk par sapņiem, kādi rādās man.

-    Kādi ir tavi sapņi? Fela jautāja.

-     Reiz es sapņoju, ka pa atslēgas caurumiem redzu gaismu, es teicu. Bet visbiežāk es vienkārši te stāvu, skatos un mēģinu tikt iekšā. Uzmetu durvīm piktu skatienu. It kā nepietiktu ar nomācošu stāvēšanu ārpusē, kad esmu nomodā, vēl tas jādara arī miegā!

Fela klusi iesmējās, tad aizgriezās no durvīm un palūkojās uz mani.

-    Es saņēmu tavu zīmīti, viņa teica. Kas tas par pētījumu projektu, par ko tu tik neskaidri izteicies?

-    Aiziesim aprunāties kādā privātā vietā! es ierosināju. Tas ir garāks stāsts.

Mēs aizgājām uz vienu no lasāmkambariem, un, kad durvis bija aizvērtas, es izstāstīju viņai visu: gan notikumus, gan savu apjukumu un neizpratni. Kāds pret mani īsteno ļaunprātīgu darbību. Pie maģistriem vērsties es nevaru, jo baidos, ka līdz ar to viņi atklātu, kurš bija ielauzies Ambroza istabās. Man vajadzīgs gramms, lai sevi pasargātu, bet es nezinu vajadzīgo sigaldriju, lai to pagatavotu.

-     Ļaunprātība, Fela klusi sacīja, satraukti papurinādama galvu.

-    Vai tu esi pārliecināts?

Es atpogāju kreklu un atsedzu plecu, parādīdams tumšo zilumu pēc uzbrukuma, kuru man tikai daļēji bija izdevies novērst.

Viņa pieliecās tuvāk, lai to nopētītu. Un tu patiešām nezini, kurš tas varētu būt?

-   īsti nezinu, es atbildēju, cenzdamies nedomāt par Devi. Šo nepatīkamo pieļāvumu es pagaidām gribēju paturēt pie sevis. Man patiešām žēl, ka es ievelku tevi šai lietā, bet tu esi vienīgā…

Fela enerģiski savēcināja rokas. Beidz par to runāt! Es tev jau teicu, lai tu runā ar mani, kad vien tev vajadzīgs pakalpojums, un priecājos, ka tu to dari.

-    Es priecājos, ka tu priecājies, es teicu. Ja tu mani šai sakarā izpestīsi, tad es kļūšu tavs parādnieks. Es pamazām apgūstu Arhīvu pārmeklēšanas gudrības, tomēr esmu vēl jauns un zaļš.

Fela apstiprinoši pamāja. Lai apgūtu “Krātuves” iemaņas, ir vajadzīgi gadi. Tā ir gluži kā vesela pilsēta.

Es pasmaidīju. Tieši tā es jūtos. Neesmu šajā pilsētā dzīvojis tik ilgi, lai būtu iepazinis visus taisnākos ceļus.

Fela mazliet saviebās. Un es nojaušu, ka tev tādi būs vajadzīgi. Ja Kilvins patiešām uzskata, ka sigaldrija ir bīstama, tad lielākā daļa tev vajadzīgo grāmatu atrodas viņa privātajā bibliotēkā.

Jutu, ka man uzgulst vilšanās mākonis. Privātajā bibliotēkā?

-    Visiem maģistriem ir savas privātās bibliotēkas, Fela lietišķi paskaidroja. Es zinu šo to no alķīmijas, tāpēc palīdzu atrast grāmatas ar formulām, kuras Mandrags negribētu nodot nevēlamās rokās. Skrīvi, kuri pārzina sigaldriju, to pašu dara attiecībā uz Kilvinu.

-    Bet tad jau tam visam nav vairs jēgas! es teicu. Ja Kilvins visas attiecīgās grāmatas ir ieslēdzis savos plauktos, man nav iespējas atrast to, ko es meklēju.

Fela pasmaidīja un papurināja galvu. Šī sistēma nav perfekta. Tikai aptuveni trešā daļa no Arhīvu krājumiem ir iekļauta sistemātiskos katalogos. Tas, ko tu meklē, visticamāk, joprojām atrodas kaut kur “Krātuvē”. Galvenais ir to atrast.

-     Man nebūtu vajadzīga pat visa shēma, es teicu. Ja es zinātu kaut vai dažas atbilstošās rūnas, droši vien pārējo es spētu izprātot pats.

Fela uzmeta man noraizējušos skatienu. Vai tas būtu gudri darīts?

-     Gudrība ir greznība, ko es nevaru atļauties, es teicu. Vilems un Simmons jau divas naktis ir sēdējuši pie manis sardzē. Viņi nevar pārmaiņus sargāt mani vēl nākamos desmit gadus.

Fela dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja. Labi. Mēs varam sākt ar katalogos iekļautajām grāmatām. Varbūt tas, kas tev vajadzīgs, ir paslīdējis skrīviem garām.

Mēs izvēlējāmies vairākus dučus grāmatu par sigaldriju un apmetāmies nomaļā ceturtā stāva lasāmkambarī. Tad sākām tās citu pēc citas pārlapot.

Mēs sākām ar cerību atrast pilnīgu gramma shēmu, tomēr, stundām ritot, mūsu cerības sašaurinājās. Ja neatradīsim veselu shēmu, varbūt uziesim kādas shēmas aprakstu. Varbūt kādu norādi uz izmantotajām rūnām. Varbūt vienas atsevišķas rūnas nosaukumu. Mājienu. Pavedienu. Kādu drumstalu. Gabaliņu no risināmās mīklas.

Aizvēru pēdējo grāmatu no visām, ko bijām atnesuši uz mazo lasītavu. Vāki ar cienīgu būkšķi sakļāvās ap lapām.

-    Nekā? Fela gurdi jautāja.

-     Nekā. Es ar abām plaukstām saberzēju seju. Vai es neesmu veiksminieks?

Fela paraustīja plecus un mazliet saviebās, tad piešķieba galvu uz sāniem, lai izvingrinātu stīvo kaklu. Bija vien jāsāk ar visredzamāko, viņa teica, bet šīs ir tās pašas vietas, ko skrīvi ir daudzkārt pārcilājuši Kilvina vajadzībām. Mums jārokas dziļāk.

Es izdzirdēju tālīnu zvana torņa skaņu un pārsteigts satrūkos, saskaitījis sitienus. Mēs bijām darbojušies vairāk nekā četras stundas. Tu esi nokavējusi nodarbību, es teicu.

-    11 bija tikai ģeometrija, Fela atbildēja.

-    Tu esi vienkārši brīnišķīga! es sacīju. Un ko vislabāk būtu darīt tālāk?

-    Lēni un ilgi ķemmēt “Krātuvi”, viņa teica. Bet tas būtu līdzīgi zelta meklēšanai. Neskaitāmas stundas, turklāt abiem kopā, lai mēs katrs neatkārtotu vienu un to pašu.

-    Es varu atvest palīgā Vilemu un Simmonu, es ierosināju.

-    Vilems šeit strādā, Fela atbildēja, bet Simmons nekad nav bijis skrivs, un viņš droši vien tikai maisīsies pa kājām.

Es izbrīnījies paskatījos uz viņu. Vai tu Simmonu labi pazīsti?

-    Ne visai, Fela atzinās. Esmu tikai redzējusi pa gabalu.

-    Tu viņu nenovērtē, es teicu. Viņš ir ļoti lādzīgs. Labsirdīgs, bet daudzi to uzskata par vājuma pazīmi. Un viņš ir apmierināts, bet daudzi to uzskata par muļķības izpausmi.

-    Es tā nedomāju, Fela iebilda.

-    Zinu, es sacīju, berzēdams seju. Piedod! Pēdējās dienas man ir bijušas grūtas. Biju iedomājies, ka Universitāte būs citāda nekā pārējā pasaule, taču šeit viss ir tāpat kā citur: cilvēki klanās iedomīgiem, rupjiem kretīniem kā Ambrozs, bet lāga dvēseles kā Simmons nicīgi uzlūko par vientiešiem.

-    Pie kuriem piederi tu? Fela smaidīdama vaicāja, likdama kaudzē grāmatas. Pie iedomīgiem kretīniem vai pie lāga dvēselēm?

-    To es papētīšu vēlāk, es atbildēju. Pagaidām man ir steidzamākas rūpes.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA . uzticēšanās

KAUT GAN es biju gandrīz pārliecināts, ka Devi nav vaininiece ļaunprātībai pret mani, būtu muļķīgi aizmirst to apstākli, ka viņas rīcībā bija manas asinis. Tāpēc, kad kļuva skaidrs, ka gramma izgatavošanai vajadzēs daudz laika un enerģijas, nospriedu, ka jāaiziet turp un jāpārliecinās, ka viņa patiešām nav atbildīga par notikušo.

Diena bija nejauka un auksta, pūta drēgns vējš, kas dzēla cauri visam apģērbam. Man nebija ne cimdu, ne cepures, tāpēc uzvilku uz galvas kapuci un, savilcis apmetni ciešāk ap pleciem, paslēpu tajā rokas.

Uz Akmens tilta man prātā iešāvās jauna doma: varbūt kāds ir nozadzis Devi manas asinis? Tāda iespēja šķita ticamāka par citām. Man vajadzēja pārliecināties, ka pudelīte ar manām asinīm atrodas drošībā. Ja tā joprojām būs pie Devi un nebūs aiztikta, es zināšu, ka viņa šajos notikumos nav iesaistīta.

Aizgājis līdz Imres rietumu daļai, es apstājos kādā krodziņā, lai izdzertu nelielu alus kausu un sasildītos pie uguns. Pēc tam devos tālāk pa tagad jau pazīstamo šķērsielu un uzkāpu pa šaurajām kāpnēm aiz skārņa. Par spīti aukstumam un nesenajam lietum, gaisā joprojām valdīja sastāvējušu tauku smaka.

Es dziļi ievilku elpu un pieklauvēju pie durvīm.

Pēc mirkļa tās pavērās, un šaurajā spraugā parādījās Devi seja. A, sveiks! viņa teica. Vai tu nāc darīšanās vai izklaides pēc?

-    Galvenokārt darīšanās, es atbildēju.

-    Žēl gan! Viņa atvēra durvis plašāk.

Ieiedams istabā, es paklupu pār slieksni, neveikli uzgrūdos viņai virsū un uz brīdi pieķēros viņai pie pleca, lai atgūtu līdzsvaru. Piedod! es samulsis atvainojos.

-   Tu izskaties briesmīgi, Devi teica, aizbultēdama durvis. Ceru, ka nenāc vēlreiz aizņemties naudu! Es neaizdodu cilvēkiem, kuri izskatās kā pēc triju dienu plostošanas.

Es gurdi atlaidos krēslā. Atnesu tavu grāmatu, es sacīju, izņemdams to no apmetņa apakšas un nolikdams uz viņas rakstāmgalda.

Devi pamāja ar galvu un mazliet pasmaidīja. Un ko tu domā par veco labo Malkafu?

-    Sauss. Liekvārdīgs. Garlaicīgs.

-     Un bilžu ari tur nav, viņa sausi noteica. Bet tas nav svarīgi.

-    Viņa teorijas par percepciju kā aktīvu spēku ir diezgan interesantas, es atzinu. Bet viņš raksta tā, it kā baidītos, ka lasītājs viņu patiešām var saprast.

Devi piekrītoši pamāja un savilka lūpas. Apmēram tā likās arī man. Pastiepusies pār galdu, viņa pievilka grāmatu sev tuvāk. Un kāda tev šķita nodaļa par propriocepciju?

-    Man šķita, ka viņš smeļ argumentus no dziļas nezināšanas akas, es atbildēju. “Medikā” esmu redzējis cilvēkus ar amputētām rokām vai kājām. Domāju, ka Malkafs tādus nav redzējis.

Uzmanīgi vēroju Devi, cenzdamies pamanīt viņā varbūtēju vainas apziņu, neapzinātu mājienu, ka viņa ir veikusi ļaunprātīgas darbības pret mani. Tomēr nekā tāda es neredzēju. Viņa izskatījās gluži ikdienišķa, tikpat moža un atjautīga kā vienmēr. Taču es biju uzaudzis aktieru vidū. Zinu, cik daudzveidīgas ir iespējas noslēpt savas patiesās jūtas.

Devi pārspīlētās bažās savilka uzacis. Tu izskaties briesmīgi nopietns! Par ko tu domā?

-     Man ir daži jautājumi, es izvairīgi atbildēju. Nebija patīkami uzsākt šo sarunu. Bet tie nav par Malkafu.

-    Mani ir nogurdinājuši komplimenti manam intelektam! Devi atspiedās pret atzveltni un izstiepa rokas virs galvas. Kad es beidzot atradīšu jauku puisi, kurš vienkārši grib mani pašu? Viņa tīksmīgi izstaipījās, bet tad aprāvās un neizpratnē paskatījās uz mani. Es gaidu atjautīgu atbildi. Parasti tev tās padodas ātrāk.

Es vārgi pasmaidīju. Man ir pārāk pilna galva. Šodien laikam nespēšu ar tevi mēroties.

-    Nekad neesmu domājusi, ka tu atjautībā spētu mēroties ar mani! Devi atmeta. Tomēr drusku paķircināties man palaikam patīk. Viņa saliecās uz priekšu un uzlika rokas uz galda. Kas tie ir par jautājumiem?

-    Vai tu Universitātē daudz nodarbojies ar sigaldriju?

-   Tātad personīgi jautājumi. Viņa sarauca pieri. Nē, sigaldrija man nepatika. Pārāk daudz sīkas skrubināšanās, lai tā būtu manā gaumē.

-    Tu nemaz neizskaties pēc sievietes, kurai nepatiktu reizēm ap šo to paskrubināties, es teicu, izmocīdams smaidu.

-    Tas jau ir labāk, Devi atzinīgi sacīja. Es zināju, ka tu to spēj.

-   Tad j au laikam tev neatradīsies grāmatas par padziļinātu sigaldriju? es jautāju. No tādām, kas Re’lariem Universitātē nav pieejamas?

Devi papurināja galvu. Nē. Bet man ir daži vērtīgi materiāli par alķīmiju. Tādi, ko tu nekad neatradīsi savos dārgajos Arhīvos. Izrunājot pēdējo vārdu, viņas balsi ieskanējās nepārprotams rūgtums.

Tad manā prātā viss nostājās savās vietās. Devi nekad nebūtu tik neuzmanīga, lai Jautu kādam nozagt manas asinis. Un viņa tās nepārdotu, lai iegūtu ātru pejņu. Nauda viņai nebija vajadzīga. Un viņa neturēja ļaunu prātu uz mani.

Taču Devi pārdotu visu iespējamo, lai iekļūtu Arhīvos.

-    Dīvaini, ka tu pieminēji alķīmiju, es teicu, cik mierīgi vien spēdams. Vai tu esi dzirdējis par vielu, kuru sauc “plūmju mikslis”?

-    Esmu gan! viņa bezrūpīgi atbildēja. Tas ir nejauks maisījums. Domāju, ka man ir recepte. Viņa mazliet pagrieza krēslu, lai ieskatītos plauktos. Vai gribi to redzēt?

Devi seja viņu nenodeva, taču pienācīgs treniņš ikvienam ļauj valdīt pār saviem vaibstiem. Ari viņas ķermeņa valoda neraidīja nekādas zīmes. Jaušams bija vienīgi neliels sasprindzinājums plecos un tikko jaušama vilcināšanās.

Tomēr Devi nodeva viņas acis. Līdzko es pieminēju plūmju miksli, pamanīju tajās iezibamies uguntiņu. Tā nebija tikai atskārsme. Tā bija vainas apziņa. Protams! Viņa ir pārdevusi recepti Ambrozam!

Un kāpēc lai viņa to nedarītu? Ambrozs bija augsta līmeņa skrivs. Viņš varēja ievest Devi Arhīvos. Sasodīts, ar viņa līdzekļiem un iespējām nebūtu jāpūlas darīt pat to! Visi zināja, ka Lorrens palaikam piešķir atjauju izmantot Arhīvus ari cilvēkiem ārpus Arkanuma, it sevišķi tad, ja viņu patroni ir gatavi bruģēt ceju ar dāsnu ziedojumu. Lai sariebtu man, Ambrozs reiz bija nopircis veselu viesnīcu. Cik viņš būtu ar mieru maksāt, lai iegūtu manas asinis?

Nē. Vilemam un Simmonam bija taisnība. Ambrozs nebija tāds cilvēks, kurš smērētu rokas tur, kur no tā iespējams izvairīties. Daudz vienkāršāk viņam būtu nolīgt šim darbam Devi. Viņa jau bija izslēgta no Universitātes. Viņa neko nevarēja zaudēt, bet iegūt varēja visus Arhīvu noslēpumus.

-    Nē, paldies! es teicu. Ar alķīmiju es nenodarbojos. Dziļi ievilku elpu un nolēmu runāt atklātu valodu. Bet es gribu redzēt savas asinis.

Devi sejas izteiksme acumirkli sastinga. Mute joprojām smaidīja, bet acis bija ledainas. Kā, lūdzu? Bet tas nebija jautājums.

-     Man jāredz asinis, ko es šeit atstāju pie tevis, es teicu. Man jāredz, vai tās ir drošībā.

-    Diemžēl tas nav iespējams. Smaids pilnīgi pazuda no Devi sejas, un mute savilkās šaurā, taisnā svītrā. Tas neiederas manos darījumos. Turklāt, vai tu domā, ka esmu tik dumja, lai glabātu tās šeit?

Sajutu pakrūtē mokošu nelabumu un joprojām nespēju ticēt. Mēs varam aiziet uz vietu, kur tu tās glabā, vienalga, kur tas būtu, es mierīgi teicu. Kāds pret mani veic ļaunprātīgas darbības. Man jāpārliecinās, vai manām asinīm nav piekļuvis svešinieks. Tas ir viss.

-    It kā es būtu ar mieru tev rādīt, kur es tās glabāju! Devi indīgi atcirta. Tev kāds ir iesitis pa galvu vai izdarījis ko tamlīdzīgu?

-    Diemžēl man jāuzstāj.

-    To tu vari darīt! Devi raudzījās manī ar naidīgu skatienu. Uzstāj vesels! Tas neko nemainīs.

Tātad tomēr viņa! Atteikumam un slēpšanai nevarēja būt nekādu citu iemeslu. Ja tu atsakies tās rādīt, es turpināju, cenzdamies runāt pēc iespējas rāmāk un bezkaislīgāk, man jātic, ka tu esi vai nu pārdevusi manas asinis, vai kaut kāda iemesla dēļ esi pagatavojusi manu atdarinājumu.

Devi atlaidās dziļāk krēslā un izteiksmīgā vienaldzībā sakrustoja rokas uz krūtīm. Tu vari ticēt, kādām muļķībām vien vēlies! Savas asinis tu redzēsi tad, kad nokārtosi manu parādu, un ne mirkli agrāk.

Es izvilku no apmetņa apakšas vaska lelli un noliku roku uz galda, lai viņa to varētu redzēt.

-    Vai tā esmu domāta es? Devi iesmējās. Ar tādiem gurniem? Tomēr jautrie vārdi bija tikai čaula, instinktīva reakcija. Viņas balss bija salta un dusmīga. Viņas skatiens bija ledains.

Ar otru roku es izvilku īsu, iesarkani blondu matu un piespiedu to lellei pie galvas. Devi plauksta neviļus pieskārās pašas matiem, un viņas sejā parādījās satriekta izteiksme.

-     Kāds man atkārtoti uzbrūk, es teicu. Man jāpārliecinās, vai manas asinis…

Kad es šoreiz pieminēju asinis, redzēju, ka Devi acis mirkli pievēršas vienai no rakstāmgalda atvilktnēm. Viņas pirksti mazliet noraustījās.

Mūsu skatieni sastapās. Nedari to! es drūmi teicu.

Devi roka zibenīgi noslīdēja pie atvilknes un atrāva to vaļā.

Es ne mirkli nešaubījos, ka atvilktnē atrodas mans atdarinājums. Nedrīkstēju pieļaut, ka viņa to paņem. Koncentrējos un nomurmināju sasaisti.

Devi roka spēji sastinga pusceļā uz atvērto atvilktni.

Es nebiju darījis neko tādu, lai viņai kaitētu. Nebija dedzināšanas, nebija sāpju, nebija nekā tāda, ko viņa pēdējo dienu laikā bija darījusi man. Šī bija sasaiste, kas tikai atņēma kustību spēju. Kad iegriezos krogā sasildīties, es no kamīna biju paņēmis šķipsnu pelnu. Tas nebija labākais avots un atradās tālāk, nekā es vēlētos, tomēr tas bija vairāk nekā nekas.

Tomēr tā noturēt viņu es varēju tikai dažas minūtes kamēr paņemtu no kamīna tik daudz karstuma, lai uguns nodzistu. Bet ar tām vajadzēja pietikt, lai piespiestu Devi pateikt man patiesību un atdot viņas pagatavoto lelli.

Plati iepletusi acis, Devi izmisīgi mēģināja pakustēties. Kā tu uzdrīksties! viņa iekliedzās. Kā tu uzdrīksties!

-     Kā tu uzdrīksties! es saniknots izgrūdu. Nesaprotu, kā varēju tev uzticēties! Aizstāvēju tevi pret saviem draugiem… Es aprāvos, jo notika kaut kas neiedomājams. Par spīti manai sasaistei. Devi sāka kustēties, un viņas roka lēni virzījās uz vaļējās atvilktnes pusi.

Pastiprināju koncentrēšanās spēku, un Devi roka sastinga. Pēc brīža tā atkal sāka kustēties un ieslīdēja atvilktnē. Es nespēju tam noticēt.

-      Tu iedomājies, ka vari atnākt šurp un man draudēt? Devi iešņācās, un viņas seja bija pārvērtusies naida maskā. Tu domā, ka es nepratīšu par sevi parūpēties? Es kļuvu par Re’laru, pirms mani izmeta no turienes, tu sīkais nejēga! Es to nopelnīju! Mans Alars ir kā okeāns vētrā. Viņas roka gandrīz vairs nebija redzama.

Jutu, ka manu pieri pārklāj lipīgi sviedri, un es sašķēlu savu prātu vēl trijās daļās. Nomurmināju vajadzīgos vārdus vēlreiz, likdams katrai daļai veidot atsevišķu sasaisti un koncentrēties uz viņas sastindzināšanu. Vilku karstumu no sava ķermeņa un jutu, ka manas rokas pārņem aukstums. Tās bija piecas sasaistes vienlaikus. Mana galējā robeža.

Devi kļuva nekustīga kā akmens, tomēr dziļi, dobji iesmējās un pasmīnēja. 0 jā, tu esi lielisks! Tagad es gandrīz ticu stāstiem par tevi. Bet kāpēc tu iedomājies, ka spēj to, ko nespēja pat Elksa Dals? Kā tev šķiet, par ko mani izslēdza no Universitātes? Viņi baidījās no sievietes, kura jau otrajā gadā spēja mēroties ar maģistru! Gaišie, sviedros samirkušie mati lipa viņai pie pieres. Viņa sakoda zobus, un ļaunīgā, apņēmīgā seja kļuva gluži mežonīga. Viņas roka atkal sakustējās.

Tad Devi ar spēju, strauju kustību izvilka roku no atvilktnes, it kā izrautu to no muklāja. Viņa uzmeta uz galda kaut ko apaļu un metālisku, un lampas liesma noplandījās un sarāvās. Tas nebija mans atdarinājums. Tā nebija pudelīte ar manām asinīm.

-    Tu, pretekli! viņa iesaucās gandrīz vai dziedošā balsi. Tu iedomājies, ka es neesmu gatava tādiem izlēcieniem? Tu iedomājies, ka esi pirmais, kurš mēģina mani pieveikt? Viņa pagrieza metāla lodes augšdaļu. Tā skanīgi noklikstēja, un viņa lēni atvilka roku. Par spīti visiem pūliņiem, es nespēju apturēt viņas kustības.

Tad es pazinu ierīci, kuru Devi bija izņēmusi no atvilktnes. Par tādām es biju mācījies iepriekšējā dimestri pie Maneta. Kilvins tās sauca par “autonomiem eksotermiskiem akseleratoriem”, bet visiem citiem tie bija vienkārši “kabatu sildītāji” vai “apaļkārbas”.

Tajos bija petroleja, ligroins vai cukurs. Līdzko šādu ierīci aktivizēja, degviela tajos sāka degt un piecas minūtes izdalīja tik daudz karstuma kā ēzes uguns. Pēc tam to vajadzēja izjaukt, iztīrīt un piepildīt no jauna. Tas bija neērts un bīstams darinājums, kas straujās degšanas un atdzišanas dēļ viegli varēja salūzt. Taču īsu brīdi tas nodrošināja simpātistam vesela ugunskura enerģiju.

Es iegāju Akmens Sirdī un atšķēlu vēl vienu prāta daļu, nomurminādams sasaisti. Pēc tam mēģināju vēl septīto, tomēr cietu neveiksmi. Jutos paguris un samocīts. Saltums spiedās manī arvien dziļāk, un pēdējo dienu laikā es biju daudz pārcietis. Tomēr sakodu zobus un piespiedu sevi klusi nomurmināt vajadzīgos vārdus.

Devi, šķiet, pat nepamanīja sesto sasaisti. Kustēdamās tik lēni kā pulksteņa rādītājs, viņa norāva sev no piedurknes vaļīgu diegu. No ierīces atskanēja čerkstoša, metāliska skaņa, un karstums sāka plūst trīsošiem viļņiem.

-     Man pašlaik nav jēdzīgas saiknes ar tevi, Devi teica, un viņas roka ar atrauto diegu lēni slīdēja atpakaļ pie apaļkārbas. Bet, ja tu tūlīt neatbrīvosi savu sasaisti, es izmantošu šo, lai sadedzinātu pēdējo skrandu tev mugurā un smaidot noskatīšos, kā tu brēksi!

Savādi, kādas domas mēdz uzzibēt galvā šādās situācijās. Mana pirmā doma nebija tāda, ka es cietīšu smagus apdegumus. Mana pirmā doma bija tāda, ka bojā ies Felas dāvātais apmetnis un man paliks tikai divi krekli.

Uzmetu zibenīgu skatienu Felas rakstāmgaldam, kura virsmā apkārt velnišķajai ierīcei jau veidojās burbuļojošas lakas gredzens. Jutu sejā strāvojam karstumu.

Es zinu, kad jāsamierinās ar sakāvi. Pārtraucu sasaistes, vieglā reibonī juzdams, ka nošķirtās prāta daļas atkal saslīd kopā.

Devi iztaisnoja plecus. Laid to vaļā! viņa teica.

Atvēru plaukstu, un vaska lelle nevarīgi nokrita uz galda. Paliku sēžam, rokas salicis klēpī, un nekustējos, vairīdamies viņu izbiedēt vai apdraudēt.

Devi piecēlās un pārliecās pāri galdam. Pastiepusi roku, viņa ielaida pirkstus man matos, tad savilka tos dūrē un izrāva šķipsnu. Pret savu gribu es iesmilkstējos.

Devi apsēdās, paņēma vaska lelli un apmainīja savus matus pret vairākiem manējiem. Tad viņa nomurmināja sasaisti.

-    Devi, tu nesaproti! es izdvesu. Man tikai vajadzēja…

Sasaistīdams Devi, es biju koncentrējies uz viņas rokām un kājām.

Tas ir visiedarbīgākais veids, kā apturēt otra kustības. Biju izmantojis visu izmantojamo siltumu un nevarēju tērēt enerģiju vairs nekam citam.

Taču Devi rīcībā pašlaik bija siltuma rezerve, un viņas sasaiste bija kā dzelzs spīles. Nespēju pakustināt ne rokas, ne kājas, ne žokļus, ne mēli. Tik tikko spēju elpot, vilkdams sīkas, seklas ieelpas, kas neprasīja krūškurvja kustības. Sajūta bija briesmīga, it kā kāds būtu sažņaudzis manu sirdi.

-    Es tev uzticējos. Devi balss bija klusa un skarba kā smalks ķirurga zāģis, kas atdala amputējamu kāju. Es tev uzticējos! Viņa uzmeta man skatienu, kas pauda neslēptu naidu un riebumu. Pie manis patiešām bija atnācis kāds, kurš interesējās, vai varētu nopirkt tavas asinis. Par piecdesmit pieciem talantiem. Es viņu aizraidīju projām. Es pat noliedzu, ka tevi pazīstu, jo mums ar tevi bija darījumu attiecības. Es godīgi ievēroju savus līgumus.

Kurš? Man gribējās iekliegties. Taču es spēju izdvest vienīgi neartikulētu ūhūhūū.

Devi paskatījās uz vaska lelli sev rokā un pēc tam uz apaļkārbu, kas veidoja tumšu apli uz viņas galda. Tagad mūsu lietišķās attiecības ir galā, viņa ledaini teica. Es pieprasu, lai tu atdod parādu. Līdz dimestra beigām tev jāatmaksā man visa nauda. Deviņi talanti. Ja nokavēsi kaut vai pussekundi, es pārdošu tavas asinis, lai atgūtu savu ieguldījumu un tiktu no tevis vaļā.

Viņa nenovērsa no manis savu salto skatienu. Tas ir labāk, nekā tu būtu pelnījis. Tavas asinis joprojām ir pie manis. Ja tu vērsīsies pie Universitātes maģistriem vai Imres konstebliem, tev būs ārkārtīgi jānožēlo.

Tagad no galda virsmas augšup cēlās dūmi, un Devi pacēla roku ar lelli virs čerkstošās ierīces metāla. Viņa klusi nomurmināja vārdus, un es jutu visā ķermenī iestrāvojam karstumu. Sajūta bija tieši tāda kā dažu pēdējo dienu drudža uzplūdu laikā.

-    Kad es atbrīvošu šo sasaisti, tu teiksi: “Es saprotu, Devi.” Un pēc tam iesi projām. Dimestra beigās tu atsūtīsi kādu ar naudu, ko esi man parādā. Pats tu vairs nedrīksti nākt šurp. Es nekad tevi vairs negribu redzēt.

Devi paskatījās uz mani ar tādu nicinājumu, ka man pārskrien tirpas, to atceroties. Tad viņa raidīja man spļāvienu, un sīkas siekalu piles trāpīja apaļkārbai un šņākdamas pārvērtās tvaikos. Ja es tevi kādreiz redzēšu kaut vai ar acs kaktiņu, tev klāsies ļoti bēdīgi!

Viņa pacēla vaska lelli virs galvas, tad strauji nosvieda to uz galda un uzlika tai virsū plaukstu. Ja es būtu spējis sarauties vai panikā iekliegties, tas noteikti būtu noticis.

Vaska atveidojums nodrebēja, rokas un kājas nokrita, galva atšķēlās un, aizripojusi pāri galdam, nokrita uz grīdas. Es sajutu spēju grūdienu.

it kā būtu nokritis no vairāku pēdu augstuma uz akmens grīdas. Tas bija baigi, bet ne tik ļauni, kā varēja gaidīt. Cauri šausmām es kaut kur dziļumos izjutu bijīgu apbrīnu par viņas precizitāti un kontroles spēju.

Sasaiste, kas bija turējusi mani gūstā, pazuda, un es dziļi ievilku elpu. Es saprotu, Devi, es teicu, bet vai varētu…

-    ĀRĀ! viņa iekliedzās.

Es devos ārā. Man patiktu sacīt, ka darīju to ar pašcieņu, taču tā nebūtu patiesība.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . spiediens

VILEMS UN Simmons gaidīja mani Ankera kroga zāles tālākajā kaktā. Es aiznesu turp divas krūzes alus un paplāti ar svaigu maizi un sviestu, sieru un augļiem un bļodiņas ar biezu, karstu zupu, kurā bija bagātīga vēršgaļas un rāceņu deva.

Vilems ar plaukstu saberzēja vienu aci. Aiz tumšās keldieša ādas jautās tāds kā sakritums, bet nekā citādi trīs maz gulētās naktis nelika sevi manīt. Kas šis ir par īpašu gadījumu?

-     Gribu tikai palīdzēt jums uzturēt enerģiju, es atbildēju.

-   Tur es esmu tev priekšā, sacīja Simmons. Sublimācijas lekcijas laikā es veselīgi nosnaudos. Zem acīm viņam bija jaušamas nelielas tumšas ēnas, tomēr kopumā viņš izskatījās itin možs.

Vilems sāka likt ēdienu šķīvī. Tu teici, ka tev esot jaunumi. Kādi tie ir?

Dažādi, es atbildēju. Ko jūs gribat dzirdēt vispirms: labo vai slikto ziņu?

-    Vispirms labāk slikto, Simmons atbildēja.

-    Kilvins atsakās dot man plānus, kas vajadzīgi, lai es pagatavotu pats sev grammu. Tas ir iesaistītās sigaldrijas dēļ. Asiņu un kaulu rūnas, un tā tālāk. Viņš uzskata, ka Re’lariem tās mācīt ir bīstami.

Simmona acis ziņkāri iezibējās. Vai viņš paskaidroja, kāpēc?

-     Nē, nepaskaidroja, es sacīju. Tomēr varu iedomāties. Es tās varētu izmantot, lai pagatavotu dažādas nelāgas lietas. Piemēram, mazu metāla disku, kurā ir caurums. Ja tādā iepilina kāda asinis, ar tā palīdzību var sadedzināt upuri dzīvu.

-    Ak Dievs, cik baismīgi! Simmons izdvesa un nolika karoti. Vai tu vispār spēj domāt par kaut ko jauku?

-Jebkurš Arkanuma biedrs spētu izdarīt to pašu ar galvenajām simpātijas prasmēm, Vilems atgādināja.

-   Tur ir liela atšķirība, es teicu. Līdzko es būtu pagatavojis tādu rīku, to varētu izmantot jebkurš. Un daudzas reizes.

-    Galīgs murgs! Simmons iesaucās. Kāpēc lai kāds gribētu kaut ko tādu gatavot?

-     Naudas dēļ, drūmi sacīja Vilems. Cilvēki vienmēr ir darījuši nejēdzības naudas dēļ. Viņš zīmīgi paskatījās uz mani. Piemēram, aizņēmušies naudu no asinskāriem gattesor.

-    Te mēs nonākam pie manas otrās ziņas, es, neveikli juzdamies, teicu. Es biju pie Devi.

-    Viens pats? Simmons noprasīja. Vai tu esi galīgi stulbs?

-    Jā, es atbildēju. Bet ne tādā ziņā, kā tu domā. Tikšanās izvērtās diezgan nepatīkama, bet tagad vismaz es skaidri zinu, ka viņai nav sakara ar šiem uzbrukumiem.

Vilems sarauca pieri. Ja tā nav viņa, kurš cits tas var būt?

-     Uz to ir tikai viena jēdzīga atbilde, es teicu. Tas ir Ambrozs.

Vilems papurināja galvu. Par to mēs jau runājām. Ambrozs nekad

tā neriskētu. Viņš…

Pacēlu roku, lai viņu pārtrauktu. Ambrozs nekad neriskētu veikt ļaunprātību pret mani, es piekritu. Bet, manuprāt, viņš nezina, kuram uzbrūk.

Vilems aizvēra muti un centās pārdomāt dzirdēto.

Es turpināju: Padomā labi! Ja Ambrozs nojaustu, ka tas esmu es, viņš iesniegtu maģistriem apsūdzību pret mani. Tā viņš ir darījis jau agrāk. Es paberzēju pārsieto roku. Viņi atklātu manus ievainojumus, un es būtu iekritis.

Vilems pievērsa skatienu galdam. Kraem, viņš teica. Tur ir sava jēga. Viņam varētu būt aizdomas, ka tu esi nolīdzis zagli, bet diez vai viņš pieļauj iespēju, ka tu biji ielīdis pie viņa pats. Jo viņš nekad tā nedarītu.

Es pamāju ar galvu. Droši vien viņš cenšas atrast to, kurš bija ielauzies viņa istabās. Vai vismaz vēlas tam kaut cik atriebties. Tas izskaidro, kāpēc šie uzbrukumi pastiprinās. Varbūt viņam ir aizdomas, ka zaglis aizbēdzis uz Imri vai Tarbeanu.

-    Mums jāziņo maģistriem! sacīja Simmons. Lai tie šovakar pārmeklē viņa istabas! Par to viņu nopērs un izslēgs. Simmona sejā parādījās plats, ļaunīgs smaids. Ak Dievs, es maksātu desmit talantus, ja man Jautu paņemt pātagu!

Mani sasmīdināja viņa asinskārīgais tonis. Vajadzēja pamatīgu iemeslu, lai izvilinātu virspusē Simmona dabas ļaunāko daļu, bet, ja tas reiz notika, tad atpakaļceļa vairs nebija. To mēs nevaram, Sim.

Simmons veltīja man ļoti neticīgu skatienu. Tu taču nerunā nopietni! Pēc tādām izdarībām viņu nedrīkst palaist sveikā!

-    Visupirms izslēgtu mani par ielaušanos viņa istabās. “Par nepiedienīgu uzvedību”.

-    Par to tevi neizslēgtu, Simmons teica, taču viņa balss nepavisam neskanēja pārliecinoši.

-    Es negribu riskēt, es sacīju. Hemme mani ienīst. Branders iet Hemmes pavadā. Un es joprojām esmu Lorrena melnajā sarakstā.

-     Un viņš joprojām spēj tēlaini izteikties, Vilems nomurmināja.

-    Tātad trīs balsis pret mani ir pavisam drošas.

-     Es domāju, ka tu nepietiekami novērtē Lorrenu, sacīja Vilems.

-     Tomēr tev ir taisnība. Tevi izslēgtu. Kaut vai tādēļ, lai nogludinātu attiecības ar baronu Džekisu.

Simmons paskatījās uz Vilemu. Vai tu patiešām tā domā?

Vilems apstiprinoši pamāja. Iespējams, ka Ambrozu nemaz neizslēgtu, viņš teica. Ambrozs ir Hemmes mīlulis, un maģistri zina, ka viņa tēvs var sagādāt Universitātei lielas nepatikšanas. Vilems nicīgi nošņaukājās. Iedomājieties, kādas cūcības Ambrozs varēs pastrādāt, kad stāsies tēva vietā! Vilems nolaida skatienu un papurināja galvu.

-    Es piekrītu Kvoutam, Sim.

Simmons gari un gurdi nopūtās. Brīnišķīgi! viņš noteica. Tad, piemiedzis acis, viņš paskatījās uz mani. Es tev jau teicu! No paša sākuma teicu, lai tu liec Ambrozu mierā! Ielaisties ķildā ar viņu ir tikpat kā iekāpt lāču lamatās.

-    Lāču lamatās? es domīgi pārjautāju.

Viņš enerģiski pamāja ar galvu. Kāja ieiet iekšā viegli, bet ārā vairs nekādi nav dabūjama.

-    Lāču lamatas, es atkārtoju. Tieši tas man vajadzīgs.

Vilems drūmi iesmējās.

-     Pavisam nopietni, es teicu. Kur es varu dabūt lāču lamatas?

Vilems un Simmons dīvaini paskatījās uz mani, un es nolēmu neizaicināt likteni. Tas bija tikai joks, es meloju, negribēdams sarežģīt stāvokli vēl vairāk. To, kas man vajadzīgs, es varēju atrast pats.

-   Mums jābūt pilnīgi drošiem, ka vainīgais ir Ambrozs, Vilems teica.

Es piekritu. Ja nākamajās uzbrukuma reizēs viņš būs ieslēdzies

savās istabās, tas būs pietiekami drošs apliecinājums.

Saruna pierima, un kādu laiku mēs ēdām klusēdami, katrs nogrimis savās domās.

-    Nu labi! Simmons teica, šķiet, nonācis pie kāda secinājuma. Nekas nav īpaši mainījies. Tev joprojām ir vajadzīgs gramms. Taisnība? Viņš paskatījās uz Vilemu, kurš piekrītoši pamāja, tad atkal pievērsās man. Ašāk saki savu labo ziņu, kamēr man vēl ir pacietība klausīties!

Es pasmaidīju. Fela piekrita palīdzēt man pārmeklēt Arhīvus, lai atrastu gramma shēmu. Es ar izteiksmīgu žestu pamāju uz abiem draugiem. Ja jūs abi mums piebiedrotos, tas jums nozimētu garas cītīga darba stundas ciešā saskarē ar visskaistāko sievieti šajā Omethi upes pusē.

-    Es varētu atlicināt laiku, Vilems nevērīgi sacīja.

Simmons pasmīnēja.

*    * *

Tā sākās mūsu kopīgie meklējumi Arhīvos.

Interesanti, ka sākumā tā bija gandrīz vai izklaide, tāda kā rotaļa. Mēs visi četri izklīdām pa dažādām Arhīvu vietām, tad atkal sanācām kopā un četratā pārlapojām atrastās grāmatas. Vairākas stundas pagāja čalojot un jokojot, un mums sagādāja prieku izaicinošais mērķis un pārējo klātbūtne.

Bet, stundām pārtopot neauglīgu meklējumu dienās, pacilātība pamazām zuda, atstājot tikai drūmu apņēmību. Vilems un Simmons naktīs joprojām sēdēja pie manis sardzē, aizstāvēdami mani ar savu Alaru. Daudzas naktis viņi pārlaida, neizgulējušies, kā nākas, un kļuva drūmi un ērcīgi. Es saīsināju savus miega periodus līdz piecām stundām, lai viņiem klātos kaut cik vieglāk.

Parastos apstākļos piecas miega stundas man būtu pietiekami daudz, taču es vēl nebiju atspirdzis pēc saviem ievainojumiem. Turklāt man pastāvīgi vajadzēja saglabāt Alaru, lai es būtu drošībā. Tas bija liels garīgo spēku patēriņš.

Trešajā meklējumu dienā es metalurģijas mācību laikā aizsnaudos. Tas ilga tikai pusminūti, līdz mana galva noslīga lejup, un es uztrūkos. Bet visu pārējo dienas daļu mani pavadīja saltas bailes. Ja Ambrozs būtu man uzbrucis tieši tajā brīdī, es varētu būt pagalam.

Kaut gan nevarēju to atļauties, es šī iemesla dēļ sāku tērēt savus trūcīgos līdzekļus, lai pirktu kafiju. Daudzas viesnīcas un kafejnīcas Universitātes tuvumā rūpējās par aristokrātiskas gaumes apmierināšanu, tāpēc kafija vienmēr bija dabūjama, taču tā nekur nebija lēta. Nālrauts izmaksātu mazāk, taču tam bija iespējamas drūmākas sekas, un es nevēlējos riskēt.

Savu cītīgo meklējumu starplaikos mēs centāmies atrast liecības, ka uzbrukumu vaininieks patiešām ir Ambrozs. Vismaz šie meklējumi bija veiksmīgāki. Vilems novēroja Ambrozu, kad tas pēc retorikas lekcijas atgriezās savās istabās, un tieši tajās reizēs man vajadzēja atvairīt sasaistītāja drebuļus. Fela noskatījās, kā viņš dodas mājās pēc pusdienām, un stundas ceturksni vēlāk es sajutu svīšanu un manas rokas un muguru durstīja karstuma adatiņas.

Vēlāk vakarā es vēroju, kā Ambrozs pēc savas darba maiņas Arhīvos atgriežas “Zelta Ponijā”. Pavisam drīz pēc tam sajutu tikko jaušamu spiedienu abos plecos un sapratu, ka viņš mēģina man iedurt. Pēc tam sekoja vairāki grūdieni intīmākās vietās.

Vilems un Simmons piekrita, ka tā nevar būt sagadīšanās: vainīgais ir Ambrozs. Un sevišķi nozīmīgs bija secinājums, ka tas, ar ko Ambrozs iedarbojas uz mani, atrodas viņa istabās.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . kvēle

UZBRUKUMI NEBIJA sevišķi bieži, taču tie nāca bez iepriekšēja brīdinājuma.

Piektajā dienā, kopš bijām sākuši shēmas meklējumus, Ambrozs acīmredzot jutās sevišķi aizkaitināts vai garlaikots, jo es tos piedzīvoju astoņas reizes: viens notika pamošanās brīdī Vilema istabā, divi pusdienlaikā, divi, kad “Medikā” apguvu fizionomijas mācību, un trīs nākamie sekoja cits citam ar īsiem pārtraukumiem, kad “Frakcijā” apstrādāju dzelzi.

Nākamajā dienā nebija neviena uzbrukuma. Savā ziņā tas bija pat ļaunāk. Tas nozīmēja sasprindzinātas gaidīšanas stundas.

Tā es iemācījos saglabāt tēraudcietu Alaru arī tad, kad ēdu, mazgājos, apmeklēju nodarbības un sarunājos ar skolotājiem vai draugiem. Es to saglabāju pat divkauju laikā padziļinātās simpātijas nodarbībās. Mūsu meklējumu septītajā dienā šī dalītā uzmanība un vispārējais nogurums izraisīja manu pirmo sakāvi cīņā ar diviem biedriem, un ar to beidzās mana nepārspētā divkauju dalībnieka uzvaru virkne.

Es varētu teikt, ka jutos pārāk noguris, lai par to skumtu, taču tā nebūtu gluži patiesība.

*    * *

Devītajā meklējumu dienā, kad Vilems, Simmons un es atkal sēdējām mazajā lasītavā un šķirstījām grāmatas, atvērās durvis un pa tām ieslīdēja Fela. Šoreiz viņa nenesa līdzi veselu kaudzi grāmatu kā citkārt, bet turēja rokā tikai vienu grāmatu. Viņa strauji elpoja.

-    Es to atradu! Fela mirdzošām acīm pavēstīja. Viņas balsī skanēja tāds satraukums, ka tā izklausījās gluži svešāda. Es atradu vajadzīgo eksemplāru! Viņa pastiepa grāmatu uz mūsu pusi, un uz platās ādas muguriņas mēs izlasījām zeltītiem burtiem iespiestu virsrakstu “FacciMoen ve Scrivani".

Par Scrivani mēs bijām uzzinājuši jau savu meklējumu sākumā. Tas bija plašs dažādu shēmu sakopojums, ko savācis sen miris artefakcijas meistars, vārdā Surthurs. Tas sastāvēja no divpadsmit sējumiem ar sīki izstrādātām diagrammām un aprakstiem. Kad bijām atraduši alfabētisko satura rādītāju, šķita, ka mūsu pūliņi ir gandrīz galā, jo tajā izlasījām rindu: “Vērtīga, sīki izstrādāta Piec-Gramma uzbūve. Ļoti iedarbīgs līdzeklis ļaunprātīgas simpātijas atvairīšanai.” Norādītā vieta: devītais sējums, astoņdesmit otrā lappuse.

Arhīvos mēs bijām atraduši astoņas Scrivani versijas, tomēr pilnu komplektu sameklēt nebija izdevies. Visos gadījumos trūka septītā, devītā un vienpadsmitā sējuma tie, bez šaubām, bija noglabāti Kilvina privātajā bibliotēkā.

Pēc divu pilnu dienu meklējumiem mēs beidzot bijām atmetuši ar roku Scrivani cerībām. Taču tagad Fela bija atradusi nevis gabaliņu no bilžu mīklas, bet visu grāmatu.

-    Vai tas ir īstais sējums? Simmons jautāja, un neticība viņa balsī mijās ar sajūsmu.

Fela lēni atvilka roku no vāka apakšējās daļas, atsedzot spoži zeltītu deviņnieku.

Es uzslējos no krēsla, steigā to gandrīz apgāzdams, un nepacietīgi pastiepu roku pēc grāmatas. Bet Fela pasmaidīja un pacēla grāmatu augstu virs galvas. Vispirms apsoliet izmaksāt man vakariņas! viņa teica.

Es iesmējos un sniedzos pēc grāmatas. Kad būsim ar šo galā, es jūs visus aizvedīšu vakariņās!

Fela nopūtās. Un tev jāpasaka man, ka es esmu vislabākais skrīvs pasaulē.

-              Tu esi vislabākais skrīvs pasaulē! es nevilcinādamies iesaucos.

-    Divreiz labāka, nekā Vilems spētu būt pat tad, ja viņam būtu desmit roku un simt acu!

-    Der. Viņa iedeva man sējumu. Lūdzu, te būs!

Aizsteidzies atpakaļ pie galda, es atvēru vāku.

-Tur noteikti trūks vajadzīgo lappušu vai atklāsies kaut kas līdzīgs, Simmons klusi sacīja Vilemam. Pēc visa, kas bijis, tik viegls atrisinājums nav iespējams. Tūlīt mēs noteikti ieraudzīsim kādu sprunguli spieķos.

Es pārstāju šķirt lappuses un izberzēju acis. Pārlaidu skatienu rakstu rindām.

-    Tas bija skaidrs! iesaucās Simmons un, atgāzis krēslu atpakaļ uz divām kājām, gurdi aizsedza seju ar plaukstām. Ļaujiet minēt: lapās ir pelēkā puve. Vai arī tās sagrauzuši tārpi. Vai abi.

Fela piegāja tuvāk un paskatījās man pār plecu. Ai nē! viņa izmisusi iesaucās. Es pat neieskatījos! Biju pārāk satraukta. Viņa palūkojās uz mums visiem pēc kārtas. Vai kāds no jums prot lasīt eldvintiešu valodā?

-     Es māku lasīt tos penterus, ko jūs saucat par aturiešu valodu, Vilems īgni norūca. Un uzskatu sevi par labu valodu pratēju.

-    Es zinu pavisam nedaudz, es teicu. Dažus desmitus vārdu.

-     Es to protu! sacīja Simmons.

-    Tiešām? Manī atkal iekvēlojās cerība. Kad tu to paguvi iemācīties?

Simmons pievilka krēslu tuvāk, līdz varēja saskatīt grāmatas tekstu.

-    Kad biju E’lirs, pirmajā dimestrī dzirdēju šo to no eldvintiešu dzejas. Trīs dimestrus studēju to nodarbībās pie rektora.

-    Mani dzeja nekad nav interesējusi, es teicu.

-    Tu esi zaudētājs, Simmons izklaidīgi atbilēja, pāršķirdams dažas lappuses. Eldvintiešu dzeja ir nepārspējama. Tā aizķer iekšas.

-    Kāds tai ir pantmērs? es jautāju, pret paša gribu juzdams interesi.

-    No pantmēriem es neko nejēdzu, Simmons nevērīgi atmeta, vilkdams pirkstu pār lappusi lejup. Apmēram tāds!

“Meklējām Scrivani Surthura darbu

Zudušu dārgumu zudušām cerībām.

Izglāba draudzība palīdze daiļā.

Šurp steidzās Fela grāmatu rokā

Mirdzošām acīm košsārtām lūpām.”

-    Nu, apmēram tādā garā, Simmons izklaidīgi atkārtoja, nenovērsdams acis no atvērtās lappuses sev priekšā.

Skatienā, ko Fela pievērsa Simmonam, jautās gandrīz vai pārsteigums, ka viņš patiešām ir šeit.

Nē, pareizāk būtu sacīt, ka līdz šim brīdim Simmons bija vienkārši aizpildījis vietu viņas tuvumā gluži kā mēbele. Taču šajā skatienā Fela ietvēra viņu visu. Smilškrāsas matus, zoda līniju, plecus zem krekla auduma. Šoreiz Fela viņu neapšaubāmi redzēja.

Teikšu, kā ir. Bija vērts paciest visas tracinošās, mokošās Arhīvu pārmeklēšanas stundas un dienas, lai redzētu šo vienu īso brīdi. Bija vērts liet asinis un pārciest bailes no nāves, lai redzētu, kā Felu pārņem mīlestība. Tikai viegla vēsma. Tikai pirmā liegā mīlestības elpa, tik viegla, ka viņa pati varbūt to nemanīja. Tas nebija dramatisks zibens spēriens, kam seko pērkona grāviens. Drīzāk tas bija krama trieciens pret tēraudu, kad dzirksteles izšķiļas tik strauji, ka jūs tās gandrīz nepamanāt. Un tomēr jūs zināt, ka tās tur ir, ka tās deg ar acij neredzamu kvēli.

-     Kurš tev lasīja eldvintiešu dzeju? Vilems jautāja. Fela satrūkās un atkal pievērsās grāmatai.

-    Lellis, Simmons atbildēja. Mūsu pirmajā iepazīšanās reizē.

-     Lellis! Izskatījās, ka Vilems ir gatavs plēst sev matus. Dievs žēlīgais, kāpēc mēs neejam pie viņa? Ja šai grāmatai ir tulkojums aturiešu valodā, viņš zinās, kur to atrast.

-             Es par to šajās dienās esmu domājis daudz reižu, Simmons teica.

-    Bet viņam pēdējā laikā neklājas labi. Viņš mums daudz nespēs palīdzēt.

-    Un Lellis zina, kas ir aizliegtajā sarakstā, Fela atgādināja. Šaubos, vai viņš kaut ko tādu nodotu mūsu rokās.

-    Vai es esmu vienīgais, kurš nepazīst šo Lelli? es noprasīju.

-    Skrīvi viņu pazīst, Vilems atbildēja.

-    Es domāju, ka lielāko daļu no šī apraksta es spēšu atšifrēt pats, Simmons teica un paskatījās uz mani. Vai šī diagramma tev kaut ko izsaka? Man tā šķiet pilnīgi bezjēdzīga.

-    Tās ir attiecīgās rūnas, es norādīju. Skaidrs kā debess diena! Un tie ir metalurģijas simboli. Ieskatījos lappusē ciešāk. Pārējais… es nezinu. Varbūt tie ir saīsinājumi. Tos mēs droši vien varētu izpētīt laika gaitā.

Es pasmaidīju un pagriezos pret Felu. Apsveicu! Tu joprojām esi vislabākais skrīvs pasaulē!

*   * *

Ar Simmona palīdzību man izdevās atšifrēt Scrivani diagrammas divu dienu laikā. Pareizāk sakot, atšifrēšanai vajadzēja vienu dienu, bet vēl vienu dienu prasīja divkārša un trīskārša darba pārbaude.

Kad biju izdibinājis, kā darināms gramms, es sāku spēlēt ar Ambrozu neparastas paslēpes. Lai izveidotu gramma sigaldriju, man vajadzēja izmantot visas savas koncentrēšanās spējas. Tas nozīmēja, ka tajā laikā es nevarēju sevi aizsargāt. Tāpēc strādāt pie gramma varēju tikai tad, ja droši zināju, ka Ambrozs ir aizņemts ar kaut ko citu.

Gramma gatavošana bija sarežģīts un smalks darbs ar sīkiem gravējumiem, kuros nedrīkstēja pieļaut ne mazāko kļūdu. Tā kā man vajadzēja zagt tam laiku pa druskai, tikai šad un tad, tas stāvokli vieglāku nedarīja. Piecas minūtes, kamēr Ambrozs dzēra kafiju kopā ar jaunu sievieti publiskā kafejnīcā. Četrdesmit minūtes, kamēr viņš bija aizņemts simboliskās loģikas lekcijā. Veselas pusotras stundas, kamēr viņš sēdēja pie reģistrācijas galda Arhīvu priekštelpā.

Kad nevarēju strādāt pie gramma, veltīju laiku savam izvēlētajam projektam. Savā ziņā man bija laimējies, ka Kilvins man bija uzdevis pagatavot Re’lara cienīgu darinājumu. Tas ļāva man “Frakcijā” pavadīt neierobežoti daudz darba stundu.

Atlikušajā laikā es kavējos “Zelta Ponija” ēdamzālē. Man vajadzēja kļūt par šīs viesnīcas pastāvīgu apmeklētāju. Tādējādi situācija izskatītos mazāk aizdomīga.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . zādzība

KATRU VAKARU es atgriezos savā mazajā Ankera viesnīcas istabiņā. Pēc tam aizslēdzu durvis, izkāpu pa logu un aizlavījos uz Vilema vai Simmona istabu atkarībā no tā, kurš tajā naktī bija paredzējis pirmais sēdēt pie manis sardzē.

Lai cik nepatīkams bija pašreizējais stāvoklis, es zināju, ka tas kļūs ievērojami ļaunāks, ja Ambrozs izdibinās, ka iebrucējs viņa istabās esmu bijis es. Kaut gan iegūtie ievainojumi dzija, tie joprojām bija pietiekami uzkrītoši, lai apstiprinātu manu vainu. Tāpēc es ļoti centos saglabāt ikdienišķu ārieni.

Ta nu reiz vēlā vakara stundā es apņēmīgi spraigā solī iegāju Ankera viesnīcā. Mēģināju bridi pačalot niekus ar Ankera jauno apkalpotāju, tad paņēmu pusklaipu maizes un devos augšā pa kāpnēm.

Minūti vēlāk es skriešus atgriezos kroga zālē. Mana sirds panikā dauzījās, un miesu klāja baiļu sviedri.

Meitene paskatījās uz mani. Tātad tu pārdomāji un nolēmi tomēr iedzert? viņa smaidīdama jautāja.

Es papurināju galvu tik sparīgi, ka mati noplīvoja ap seju. Vai vakar, kad beidzu spēlēt, es atstāju savu lautu šeit lejā? drudžaini noprasīju.

-     Tu to paņēmi līdzi kā vienmēr, meitene noraidoši atbildēja.

-    Atceries, es vēl jautāju, vai tev nevajag kādu auklas gabalu, lai saturētu futrāli kopā.

Zibens ātrumā uzskrēju atpakaļ pa kāpnēm. Nepagāja ne minūte, kad atkal biju lejā. Tu esi pārliecināta? es, smagi elsodams, jautāju. Vai tu drošības dēļ varētu paskatīties aiz letes?

Viņa paskatījās, taču lautas tur nebija. Tā neatradās arī pieliekamajā telpā. Arī virtuvē ne.

Uzkāpu atkal augšā un atvēru savas mazās istabiņas durvis. Šeit nebija tik daudz vietas, lai lauta varētu palikt nemanīta. Tās nebija zem gultas. Tās nebija pie sienas blakus manam mazajam galdam. Tās nebija aizdurvē.

Lauta bija par lielu, lai ietilptu manā vecajā lādē, kas stāvēja gultas galā. Tomēr es ieskatījos arī tajā. Lautas tur nebija. Drošības labad vēlreiz paskatījos zem gultas. Lautas tur nebija.

Tad es paskatījos uz logu. Uz vienkāršo aizbīdni, ko es allaž kārtīgi ieeļļoju, lai varētu to atdarīt, stāvēdams ārpusē uz jumta.

Vēlreiz palūkojos aizdurvē. Lautas tur nebija. Tad apsēdos uz gultas. Vēl pirms brīža biju juties tikai noguris, taču tagad jutos pavisam citādi. Biju kļuvis kā izmērcēts papīra gabals. Tik tikko spēju paelpot, it kā man no krūtīm būtu izzagta sirds.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA . vairāk nekā sāls

-     ŠODIEN mēs runāsim par lietām, par kurām nevar runāt! Elodins moži paziņoja. Konkrētāk izsakoties, mēs apspriedīsim jautājumu, kāpēc dažas lietas nav apspriežamas.

Es nopūtos un noliku zīmuli. Katru dienu atkal un atkal cerēju, ka šī nodarbība beidzot būs tā, kurā Elodins mums kaut ko iemācīs. Katru dienu es ņēmu līdzi cietu paliktni un vienu no saviem dārgajiem papīra gabaliem, lai būtu gatavībā izmantot iespējamo atklāsmes mirkli. Katru dienu es klusībā cerēju, ka Elodins iesmiesies un pavēstīs, ka viņš ar šīm bezgalīgajām muļķībām ir tikai pārbaudījis mūsu apņēmību.

Un katru dienu es piedzīvoju vilšanos.

-   Lielais vairākums svarīgo lietu nav tieši pasakāmas, Elodins teica.

-    Tās nevar izteikt skaidros vārdos. Tās var nosaukt tikai netieši. Viņš pārlaida skatienu mazajai studentu saujiņai gandrīz tukšajā lekciju zālē.

-     Nosauc kaut ko tādu, ko nevar izskaidrot! Viņš parādīja uz Urešu.

-    Runā!

Urešs bridi domāja. Humors. Ja joku izskaidro, tas vairs nav joks. Elodins piekrītoši pamāja un norādīja uz Fentonu.

-    Vārdnieka prasmes? Fentons jautājoši teica.

-    Tā ir lēta atbilde, Re’lar, Elodins sacīja ar pārmetuma pieskaņu balsī. Tomēr tu pareizi nojaut manas lekcijas tematu, tāpēc mēs to piecietīsim. Tad viņš norādīja uz mani.

-     Nav nekā tāda, ko nevarētu izskaidrot, es pārliecinoši teicu.

-    Ja kaut kas ir saprotams, tad tas ir ari izskaidrojams. Iespējams, ka cilvēks neprot to labi izdarīt. Bet tas nozīmē tikai to, ka tas ir grūti, nevis neiespējami.

Elodins pacēla pirkstu. Tas nav ne grūti, ne neiespējami. Tikai bezjēdzīgi. Un dažas lietas ir tikai noģiedamas. Viņš veltīja man tracinošu smaidu. Starp citu, tavai atbildei vajadzēja būt “mūzika”.

-    Mūzika izskaidro sevi pati, es teicu. Tā ir ceļš, un tā ir karte, kas rāda ceļu. Abi kopā.

-    Bet vai tu vari izskaidrot, kā mūzika darbojas? Elodins jautāja.

-    Protams! es atbildēju. Tomēr klusībā nejutos par to pārliecināts.

-    Vai tu vari izskaidrot, kā mūzika darbojas, neizmantojot mūziku?

Tas lika man sastomīties. Kamēr centos izdomāt atbildi, Elodins pagriezās pret Felu.

-    Mīlestība? Fela minēja.

Elodins savilka uzacis, it kā justos mazdrusciņ sašutis par tādu atbildi, bet tad atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Pagaidiet mirkli! es teicu. Mēs vēl neesam beiguši. Es nezinu, vai mācētu izskaidrot mūziku, neizmantojot mūziku, taču tas nav būtiski. Tas nav skaidrojums, tā ir interpretācija.

Elodina seja atplauka. Tieši tā! viņš iesaucās. Interpretācija. Visas tiešās zināšanas ir interpretētas zināšanas, un jebkāda interpretācija ir nepilnīga.

-    Tātad visas tiešās zināšanas ir nepilnīgas? es jautāju. Pasakiet maģistram Branderam, ka ģeometrija ir subjektīva! Es labprāt noklausītos tādu diskusiju.

-    Visas zināšanas ne, Elodins piekrita. Tomēr lielākā daļa.

-    Pierādiet to! es teicu.

-    Nevar pierādīt to, kas neeksistē, lietišķi iestarpināja Urešs. Viņa balsī skanēja aizkaitinājums. 11 ir kļūdaina loģika.

Es sakodu zobus. Tā tiešām bija kļūdaina loģika. Es nekad nebūtu tā kļūdījies, ja būtu pienācīgi atpūties. Nu tad demonstrējiet!

-    Ļoti labi! Elodins aizgāja līdz vietai, kur sēdēja Fela. Mēs izmantosim Felas piemēru. Satvēris Felu aiz rokas, viņš uzvilka to kājās un ar rokas mājienu lika man sekot.

Es negribīgi piecēlos, un Elodins nostādīja mūs abus vienu otram pretī, sāniski pret pārējiem. Te mums ir divi jauni, pievilcīgi cilvēki! viņš teica. Viņu acis sastopas pāri telpai.

Elodins pagrūda mani aiz pleca, un es paklupu pussoli uz priekšu.

-     Viņš sveicina. Viņa sveicina. Viņa pasmaida. Viņš neveikli mīņājas no vienas kājas uz otru. Es pārstāju mīņāties, un studentu pulciņam pāršalca klusi smiekli.

-    Gaisā ir kaut kas efemers, Elodins teica un aizgāja Felai aiz muguras. Uzlicis rokas viņai uz pleciem, vārdu maģistrs pieliecās viņai pie pašas auss. Viņa mīl šī vīrieša aprises, Elodins klusi sacīja. Viņu aizrauj šī vīrieša mutes līnija. Viņa domā, vai šis vīrietis varētu būt īstais un vienīgais un vai viņa varētu atklāt tam savas sirds slepenākos stūrīšus. Fela nolaida acis, un viņas vaigi koši iekvēlojās.

Elodins apgāja mums apkārt un nostājās man aiz muguras. Kvouts skatās uz viņu un pirmo reizi izprot impulsus, kas jau izsenis vedinājuši vīriešus gleznot. Veidot skulptūras. Dziedāt.

Viņš apmeta mums vēl vienu apli un visbeidzot nostājās starp mums kā priesteris, kas gatavojas vadīt kāzu ceremoniju. Starp viņiem pastāv kaut kas smalks un trausls. Viņi abi to jūt. Kā elektrību gaisā. Izsmalcinātu kā sarma.

Elodins ieskatījās man tieši sejā. Viņa acis bija nopietnas. Tā. Un ko jūs tagad darāt?

Es pilnīgā nesaprašanā paskatījos uz viņu. Ja es kaut ko pārzināju vēl sliktāk par vārdnieka mākslu, tad tā bija sieviešu aplidošana.

-    Pastāv trīs ceļi, Elodins sacīja studentu grupai. Viņš pacēla vienu pirkstu. Pirmais. Mūsu jaunie mīlētāji var mēģināt izpaust, ko jūt. Viņi var mēģināt nospēlēt tikko dzirdamo dziesmu, ko dzied viņu sirdis.

Lielāka efekta labad viņš ieturēja pauzi. Tas ir godīga muļķa ceļš, un tas nevedīs pie laba iznākuma. Tas, kas notiek starp jums, ir pārlieku vārs, lai par to runātu. Tā ir tikko jaušama dzirkstele, kuru var nodzēst pat niecīga elpa.

Vārdu maģistrs papurināja galvu. Pat tad, ja jūs esat gudri un protat rīkoties ar vārdiem, šajā gadījumā esat lemti neveiksmei. Jo, kaut gan jūsu mutes runā vienā valodā, jūsu sirdis to neprot. Viņš vērīgi paskatījās uz mani. Te nu mēs nonākam pie jautājuma par tulkojumu, par interpretāciju.

Elodins pacēla divus pirkstus. Otrais ceļš nozīmē uzmanīgāku pieeju. Jūs sarunājaties par mazsvarīgiem sīkumiem. Par laika apstākļiem. Par pazīstamu lugu. Jūs pavadāt laiku viens otra sabiedrībā. Jūs sadodaties rokās. To darīdami, jūs lēnām mācāties viens otra vārdu slepenās nozīmes. Tādējādi, kad pienāks laiks, jūs pratīsiet sarunāties ar slēptu nozīmi aiz ārējiem vārdiem, rodot abpusēju saprašanos.

Ar plašu žestu viņš norādīja uz mani. Un vēl ir trešais ceļš. Kvouta ceļš. Elodins nostājās man blakus ar seju pret Felu. Tu jūti, ka starp jums kaut kas pastāv. Kaut kas brīnišķīgs, smalks un trausls.

Viņš izdvesa romantisku nopūtu, atdarinādams nelaimīgu mīlētāju.

-    Un, tā kā tu visur meklē noteiktību, tu nolem iet taisni uz priekšu. Tu izvēlies īsāko ceļu. Pēc tavām domām, vienkāršākais ir labākais. Elodins izstiepa rokas un izdarīja tādu kā satvēriena kustību Felas virzienā.

-    Tāpēc tu pastiepies un sagrāb šīs jaunās sievietes krūtis.

Visapkārt atskanēja pārsteiguma smiekli, kuros neiesaistījāmies tikai mēs ar Felu. Es pikti blenzu caur pieri. Fela sakrustoja rokas uz krūtīm, un viņas pietvīkums no sejas nolaidās lejup, pārņēma kaklu un pazuda zem krekla.

Elodins pagrieza viņai muguru un paskatījās man acīs.

-     Re’lar Kvout! viņš nopietni teica. Es cenšos atmodināt tavu dusošo prātu, lai tas saprastu izsmalcināto valodu, kurā čukst pasaule. Es cenšos izvilināt tavu sapratni. Es cenšos tevi mācīt. Elodins paliecās uz priekšu, līdz viņa seja gandrīz skāra manējo. Beidz grābt mani aiz pupiem!

*   * *

Es aizgāju no Elodina nodarbības draņķīgā noskaņojumā.

Taču, atklāti runājot, mans noskaņojums bija turējies vairāk vai mazāk draņķīgs visas pēdējās dienas. Es centos slēpt to no draugiem, tomēr tā smagums nospieda mani arvien draudīgāk.

Galvenais iemesls bija mana pazudusī lauta. Visu pārējo es spētu pārciest vieglāk gan svilstošo apdegumu uz krūtīm, gan pastāvīgās sāpes ceļgalos, gan nepietiekamo miegu. Pat nemitīgās bailes, ka es varētu atslābināt savu Alaru visnepiemērotākajā brīdī un piepeši sākt spļaut asinis.

Biju iemācījies sadzīvot ar visu: gan ar savu nožēlojamo nabadzību, gan ar bezcerīgajām Elodina nodarbībām. Pat ar savu jauno nastu apziņu, ka otrā upes pusē gaida Devi ar naida pilnu sirdi, trim pilieniem manu asiņu un Alaru, kas līdzīgs okeānam vētrā.

Taču lautas zaudējums bija pārāk smags trieciens. Ne tikai tāpēc, ka man to vajadzēja, lai nopelnītu uzturu un istabu Ankera viesnīcā. Ne tikai tāpēc, ka lauta bija centrālā ass manām spējām nodrošināt sev iztiku, ja mani izmestu no Universitātes.

Nē, ne tikai tāpēc. Galvenais bija tas, ka mūzika man palīdzēja tikt galā ar visu pārējo. Mūzika bija saistviela, kas turēja mani kopā. Biju pavadījis bez tās tikai divas dienas un jau tagad nebiju tālu no sabrukuma.

Pēc Elodina nodarbības es vairs nespēju domāt par stundām, kas jāpavada pie “Frakcijas” darbgalda. Pat doma par to iesvēla rokās sāpes un ielēja svina smagumu manos nogurušajos plakstos.

Tāpēc es devos atpakaļ uz Ankera viesnīcu, lai paēstu agras pusdienas. Laikam jau izskatījos diezgan nožēlojams, jo Ankers kopā ar zupu atnesa man divkāršu šķiņķa porciju un mazo alus kausu.

-     Kā pagāja tavas vakariņas, ja drīkstu jautāt? Ankers vaicāja, atspiedies pret bāra leti.

Es paskatījos uz viņu. Kā, lūdzu?

-    Ar tavu jauno dāmu, viņš teica. Es nemēdzu okšķerēt, bet izsūtāmais to pameta šeit. Man vajadzēja izlasīt, lai zinātu, kam tas domāts.

Raudzījos uz Ankeru pilnīgā neizpratnē.

Ankers brīdi izskatījās samulsis, tad sarauca pieri. Vai tad Lorela tev neatdeva to zīmīti?

Es papurināju galvu, un Ankers sulīgi nolamājās. Nudien, tam skuķim galvā ir vējš un saule spīd cauri! Viņš sāka aiz letes kaut ko meklēt. Izsūtāmais aizvakar atstāja tev zīmīti. Es teicu, lai viņa tev to atdod, kad pārnāksi. Re, te tā ir! Ankers pacēla mitru un diezgan saņurcītu papīra gabalu un iedeva to man.

Tajā bija rakstīts:

“Kvout!

Esmu atgriezusies pilsētā un šodien vakariņās ļoti priecātos par kāda apburoša džentlmeņa sabiedrību. Diemžēl neviens tāds nav atrodams. Vai tu vēlētos man piebiedroties “Šķeltajā Dēlī”?

Gaidīšu!

D.”

Mans garastāvoklis mazliet uzlabojās. Dennas vēstulītes bija reta greznība, un viņa nekad vēl nebija aicinājusi mani vakariņās. Kaut gan jutos sapīcis, ka neesmu viņu saticis, kamēr viņa ir atpakaļ pilsētā un vēlas mani redzēt, tomēr pacilātība ņēma virsroku.

Ātri notiesāju savu pusdienu porciju un nolēmu izlaist siaru valodas nodarbību, lai aizstaigātu uz Imri. Nebiju redzējis Dennu ilgāk par veselu dienkopu, un viņas sabiedrība šķita vienīgais, kas šobrīd spētu uzlabot manu noskaņojumu.

Kamēr šķērsoju upi, mana pacilātība pamazām noplaka. Ceļš bija garš, un ceļgali man sāka sāpēt, kad vēl nebiju sasniedzis Akmens tiltu. Saule spīdēja spoži, tomēr tās siltums nespēja kliedēt agrīnās ziemas vēja saltumu. Man sejā sitās ceļa putekļu vērpetes, likdamas klepot un rīstīties.

Dennas nebija nevienā no viesnīcām, kurās viņa palaikam mēdza apmesties. Neatradu viņu ne “Spundē”, ne “Kazā uz Sliekšņa”, kur viņa dažkārt klausījās mūziku. Ne Deohs, ne Stančions viņu nebija redzējuši. Bažīgi nodomāju, ka varbūt Denna jau ir pametusi pilsētu, kamēr es cīnījos ar savām likstām. Varbūt viņa neatgriezīsies vairākus mēnešus. Varbūt viņa neatgriezīsies nekad.

Tad es nogriezos ap stūri un ieraudzīju viņu sēžam zem koka nelielā publiskā dārzā. Vienā rokā viņa turēja vēstuli, otrā pusapēstu bumbieri. Kur viņa šajā gadalaikā dabūjusi bumbieri?

Kad biju iegājis dārzā līdz pusei, es aptvēru, ka viņa raud. Apstājos uz vietas, nesaprazdams, ko darīt. Es gribēju palīdzēt, bet negribēju kļūt uzbāzīgs. Varbūt labāk būtu, ja…

-    Kvout!

Denna aizsvieda atlikušo bumbieri, pielēca kājās un metās pāri zālienam man pretī. Viņa smaidīja, taču acis bija sarkanas. Ar vienu plaukstu viņa noslaucīja vaigus.

-    Vai tev kaut kas kait? es jautāju.

Dennas acis atkal pieplūda asarām, bet viņa aizmiedza plakstus, neļaudama tām ritēt. Jā, viņa atbildēja. Mazliet.

-    Vai es varu palīdzēt? es jautāju.

Denna nosusināja acis piedurknē. Tu man palīdzi ar to, ka esi šeit. Viņa salocīja vēstuli mazā četrstūri un iebāza to kabatā. Tad viņa atkal pasmaidīja. Tas nebija piespiests smaids, ko mēdz uzklāt kā masku. Par spīti asarām, Dennas smaids bija neviltots un patiess.

Tad viņa piešķieba galvu uz sāniem un ieskatījās man acīs. Smaids pārtapa bažīgā izteiksmē. Bet tu pats? viņa jautāja. Tu izskaties diezgan sanīcis.

Es vārgi pasmaidīju. Mans smaids bija piespiests, un es to apzinājos.

-    Pēdējā laikā man klājies tā paskarbāk.

-    Ceru, ka tu nejūties tik skarbi, cik izskaties, Denna iejūtīgi teica.

-    Vai tev sanāk pietiekami izgulēties?

-    Nesanāk, es atzinos.

Denna ievilka elpu, it kā gribēdama kaut ko sacīt, bet tad aprāvās un iekoda lūpā. Vai tu gribi par to pastāstīt? viņa jautāja. Es nezinu, vai varēšu kaut ko palīdzēt, bet… Viņa paraustīja plecus un mazliet pamīņājās no vienas kājas uz otru. Arī es bieži nevaru izgulēties. Es zinu, kā tas ir.

Dennas palīdzības piedāvājums pārsteidza mani negaidot. Draugi jau daudzas dienas nenogurdināmi centās man palīdzēt. Taču Simmona vēlēšanās palīdzēt bija citāda nekā šī. Viņa palīdzība bija vajadzīga kā dienišķā maize. Turpretī apziņa, ka mans stāvoklis rūp Dennai, bija kā karsta vīna malks ziemas vakarā. Es jutu, kā tas saldi dedzina man krūtis.

Es viņai uzsmaidīju. Šis bija patiess smaids. Tāda sejas izteiksme man šķita gluži neierasta, un es sev klusībā jautāju, cik sen jau esmu staigājis ar īgni savilktu pieri, pats to neapzinādamies. Tu man palīdzi ar to, ka esi šeit, es atklāti sacīju. Kad ieraugu tevi, ar manu noskaņojumu notiek brīnumainas pārvērtības.

Viņa pablisināja acis. Jā, protams! Mana plankumainā seja ir brīnumlīdzeklis pret visām kaitēm.

-    Man nav nekā daudz, ko stāstīt, es teicu. Manas neveiksmes saskrējās ar aplamiem lēmumiem, un tagad man pašam par to jāmaksā.

Denna klusināti iesmējās, bet smiekli izklausījās gandrīz pēc šņuksta.

-     Es neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi, viņa teica, savilkusi lūpas rūgtā vaibstā. Visļaunāk laikam ir tad, ja notikušais ir paša muļķības rezultāts, vai ne?

Jutu, ka mana mute savelkas tādā pašā vaibstā. Tā ir, es atbildēju,

-    Taisnību sakot, es neiebilstu, ja atrastu līdzjūtīgu klausītāju.

-    To es tev varu sagādāt, viņa teica un satvēra manu roku. Dievs zina, ka tu agrāk esi daudz reižu darījis manā labā to pašu.

Es sāku iet viņai blakus. Patiešām?

-     Bezgala daudz, Denna apstiprināja. Viegli ir aizmirst, kad tu esi tuvumā. Viņa uz bridi apstājās, un apstāties vajadzēja ari man, jo viņas roka turējās man elkoni. Nē, tā nebija pareizi. Es gribēju teikt: kad tu esi tuvumā, viegli ir aizmirst.

-    Ko aizmirst?

-    Visu, viņa atbildēja, un šobrīd viņas balss bija zaudējusi rotaļīgo pieskaņu. Visus savas dzīves nepatīkamos brīžus. To, kas es esmu. Ir patīkami laiku pa laikam paņemt brīvdienas pašai no sevis. Tu man palīdzi to darīt. Tu esi mana drošā osta bezgalīgā, vētrainā jūrā.

Es klusi pasmējos. Ak tā?

-Jā! viņa nepiespiesti atbildēja. Tu esi mans ēnainais vītols tveicīgā dienā.

-    Un tu, es sacīju, tu esi tīkama mūzika attālā istabā.

-    Labi teikts! viņa atzina. Tu esi negaidīta kūka lietainā pēcpusdienā.

-    Tu esi komprese, kas izvelk indi no sirds, es teicu.

-     Hmm… Denna izskatījās domīga. Nez vai tas bija labi. Indes pilna sirds nav nekas patīkams.

-    Taisnība, es piekritu. Kamēr nebiju to pateicis, tas izklausījās labāk.

-     Ar aplamiem salīdzinājumiem tā mēdz notikt, viņa teica. Bridi valdīja klusums. Vai tu saņēmi manu zīmīti?

-   Tikai šodien, es atbildēju, ielikdams balsī visu savu nožēlu. Pirms dažām stundām.

-    Ā! Denna novilka. Tas ir skumji. Vakariņas bija labas. Es apēdu ari tavu tiesu.

Mēģināju atrast piemērotu atbildi, bet viņa tikai pasmaidīja un papurināja galvu. Es pajokoju. Vakariņas īstenībā bija tikai iegansts. Man tev kaut kas jāparāda. Tevi nav viegli atrast. Domāju, ka būs jāgaida līdz rītdienai, kad tu spēlēsi “Ankerā”.

Sajutu krūtīs sāpīgu dzēlienu, ko nespēja kliedēt pat Dennas klātbūtne. Labi, ka tev izdevās satikt mani šodien, es teicu. Droši nezinu, vai rit es spēlēšu.

Viņa atmeta galvu. Tu taču Savaldīšanas vakarā vienmēr uzstājies ar priekšnesumiem. Nemaini kārtību! Man jau tāpat nav viegli tevi atrast.

-    Interesanti teikts! es iesmējos. Tieši man nekad neizdodas atrast tevi otrreiz vienā un tajā pašā vietā.

-      Jā, es zinu, ka tu vienmēr mani meklē, Denna izklaidīgi noteica un tad pēkšņi atplauka smaidā. Bet tas nav svarīgi. Ejam! Es noteikti spēšu izraut tevi no drūmām domām. Viņa paātrināja soli, vilkdama mani līdzi.

Man pielipa viņas aizrautība, un es jutu, ka smaidu, kopā ar viņu iedams pa līkumotajām Imres ielām.

Beidzot mēs apstājāmies pie neliela veikala fasādes. Pacilātībā gandrīz palēkdamās, Denna aizsteidzās man priekšā. Asaru pēdas bija pilnīgi pagaisušas no viņas sejas, un acis spoži mirdzēja. Ar savām vēsajām plaukstām viņa aizsedza manu seju. Aizver acis! viņa iesaucās. Tas ir pārsteigums.

Es aizvēru acis, un Denna, turēdama mani aiz rokas, paspēra vairākus soļus uz priekšu. Veikala iekštelpas bija krēslainas un smaržoja pēc ādas. Es izdzirdēju vīrieša balsi: Tātad tas ir viņš? Pēc tam atskanēja graboņa, it kā viņš pārcilātu dažādas lietas.

-    Vai tu esi gatavs? Denna jautāja man pie auss. Dzirdēju viņas balsī smaidu. Viņas elpa kutināja man skaustu.

-    Nav ne jausmas, es godīgi atbildēju.

Jutu, kā viņas elpa man pie auss apraujas aizturētos smieklos. Labi. Atver acis!

Atvēru acis un ieraudzīju aiz garas koka letes kalsnu, pavecu vīrieti. Viņa priekšā kā atvērta grāmata gulēja tukšs lautas futrālis. Denna bija nopirkusi man dāvanu. Futrāli manai lautai. Futrāli manai nozagtajai lautai.

Piegāju soli tuvāk. Futrālis bija garens un slaids, darināts no gludas, melnas ādas. Tam nebija viru. Visapkārt malai bija izvietotas septiņas spožas tērauda aizdares sprādzes, tāpēc augšdaļu varēja noņemt kā kastes vāku.

Iekšpuse bija izklāta ar gludenu samtu. Pastiepu roku un pieskāries jutu, ka oderējums ir mīksts, tomēr elastīgs kā sūklis. Plūksnainā samta kārtiņa bija gandrīz puscollu bieza, vīnsarkanā krāsā.

Vīrietis aiz letes atturīgi pasmaidīja. Jūsu dāmai ir laba gaume, viņš teica. Un viņa skaidri zina, ko vēlas.

Viņš pacilāja futrāļa vāku. Ada ir eļļota un vaskota. Apakšā divas kārtas ar lokiem no cukurkļavas koka. Viņš pārvilka pirkstu pāri futrāļa apakšdaļai, tad parādīja atbilstošo rievu uz vāka. Teicami pieguļ, tāpēc gaiss netiks ne iekšā, ne ārā. Droši varēsiet iziet no siltas, sutīgas telpas aukstā ziemas naktī.

Viņš sāka aizsprādzēt futrāļa aizdari. Jūsu dāma negribēja misiņa sprādzes. Tāpēc šis ir no smalkgraudaina tērauda. Un, līdzko tās ir aizdarītas, vāks noslēdzas pilnīgi blīvi. Varat iemērkt to upē, un samts iekšpusē paliks sauss. Viņš paraustīja plecus. Protams, pamazām ūdens izsūktos cauri ādai. Bet neko vairāk izdarīt nav iespējams.

Apgriezis futrāli otrādi, viņš spēcīgi paklaudzināja pa noapaļoto apakšdaļu. Kļavas koku es nodarināju plānu, tāpēc tas nav ne smags, ne masīvs, un pastiprināju to ar Glanca tēraudu. Viņš pamāja turp, kur stāvēja smaidošā Denna. Dāma gribēja Ramstona tēraudu, bet es paskaidroju, ka Ramstons ir gana stiprs, bet arī diezgan trausls. Glanca tērauds ir vieglāks un elastīgāks.

Viņš pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām. Ja jaunais kungs vēlas, viņš var kaut nostāties uz šī izliekuma ar kājām, un tas nesalūzīs. Vīrietis paskatījās uz manām kājām un mazliet savilka lūpas. Tomēr es ieteiktu to nedarīt.

Viņš atkal apgrieza futrāli ar vāku uz augšu. Man jāteic, ka šis ir gandrīz vai labākais futrālis, kādu es pēdējos divdesmit gados esmu pagatavojis. Vīrietis pabīdīja to pāri letei uz manu pusi. Ceru, ka jums tas būs pa prātam.

Man trūka vārdu. Tas bija izcils retums. Pastiepos un pārlaidu plaukstu futrāļa ādai. Tā bija silta un gluda. Pieskāros tērauda gredzenam, pie kura jāpiestiprina plecu siksna. Palūkojos uz Dennu, kas sajūsmā gandrīz vai dejoja.

Denna dedzīgi panācās uz priekšu. Šī ir pati labākā daļa! viņa teica un atdarīja sprādzes ar tik vieglu, ierastu kustību, ka es sapratu: viņa to ir darījusi jau agrāk. Viņa atvilka vāku un ar pirkstu pabakstīja iekšpusi. Odere ir darināta tā, ka to var izņemt un ielikt no jauna. Tāpēc nav svarīgi, kāda lauta tev būs kādreiz nākotnē, jo futrālis tai vienmēr derēs.

-   Un paskaties šurp! Denna piespieda samta oderi vietā, kur jābalstās instrumenta kaklam, pagrieza pirkstus, un atvērās neliels vāciņš, atklādams nenojaušamu paslēptuvi. Viņa vēlreiz plati pasmaidīja. Arī tā bija mana doma! Tur ir slepena kabatiņa.

-     Pie Dieva miesām, Denna! es iesaucos. Tas noteikti maksāja veselu bagātību!

-    Jā, bet redzi, viņa ar mākslotu kautrību teica, man šis tas bija iekrāts.

Es pārlaidu plaukstu futrāļa iekšpusei, glāstoši skardams samta oderi.

-    Denna, es runāju nopietni. Šis futrālis noteikti maksāja tikpat daudz, cik mana lauta… Es aprāvos, un man pakrūtē sažņaudzās mokošs kamols. Lauta, kuras man vairs nebija.

-    Ja neiebilstat, ka es to pasaku, ser, sacīja vīrietis aiz letes, ja vien jūsu lauta nav no tīra sudraba, es teiktu, ka šis futrālis ir krietni vien vērtīgāks.

Es vēlreiz pārlaidu pirkstus futrāļa vākam, juzdams pakrūtē arvien augošu nelabumu. Nevarēju atrast nevienu piemērotu vārdu. Kā gan pēc tam, kad viņa bija sarūpējusi man šo brīnišķo dāvanu, es varēju pateikt, ka kāds nelietis ir nozadzis manu lautu?

Denna līksmi pasmaidīja. Paskatīsimies, kā tas der tavai lautai!

Viņa pamāja vīrietim aiz letes, un tas atnesa no iekštelpām manu lautu un ielika to futrālī. Lauta iekļāvās tajā kā roka cimdā.

Es sabruku raudās.

*   * *

-    Ak Dievs, kā es esmu apjucis! es teicu un izšņaucu degunu.

Denna viegli pieskārās manai rokai. Man ļoti žēl, viņa atkārtoja

jau trešo reizi.

Mēs abi sēdējām ietves malā pie mazā veikaliņa. Gana nepatīkami bija jau izplūst asarās Dennas priekšā. Kaut es vismaz būtu spējis savaldīties, kamēr uz mani skatījās veikala saimnieks!

-    Es gribēju, lai tas nevainojami derētu, Denna teica, izskatīdamās diezgan satriekta. Es tev atstāju zīmīti. Biju domājusi, ka tu atnāksi uz vakariņām un es varēšu tevi pārsteigt. Tev pat nevajadzēja pamanīt, ka lauta ir pazudusi.

-    Ir jau labi! es teicu.

-             Es taču redzu, ka nav, Denna izgrūda, un viņai acīs sakāpa asaras.

-    Kad tu neatnāci, es nezināju, ko darīt. Vakar vakarā meklēju tevi, kur vien varēju iedomāties. Klauvēju pie tavām durvīm, bet tu neatsaucies. Viņa pievērsa skatienu zemei. Lai kad es tevi meklēju, man nekad neizdodas atrast.

-    Denna, es teicu, viss ir ļoti labi!

Viņa enerģiski papurināja galvu, vairīdamās no mana skatiena, jo viņai pār vaigiem sāka ritēt asaras. Nav ļoti labi. Man to vajadzēja paredzēt.Tu taču to sargā kā savu bērnu. Ja uz mani kāds jelkad būtu skatījies tā, kā tu skaties uz savu lautu, es…

Dennas balss aizlūza, un viņa krampjaini norija siekalas, pirms ļāva vaļu spējai vārdu straumei. Es zināju, ka lauta ir pats svarīgākais tavā dzīvē. Tāpēc gribēju, lai tev būtu drošs ietvars, kurā to glabāt. Es tikai neiedomājos, ka notiks tā… Viņa atkal norija kaklā iestrēgušo kamolu un sažņaudza rokas dūrēs. Viņas augums bija tik sasprindzis, ka to kratīja drebuļi. Ak Dievs, cik es esmu dumja! Nekad neizdomāju visu līdz galam. Tā notiek vienmēr. Es visu sabojāju.

Dennas mati bija pārkrituši pāri sejai, un es neredzēju viņas sejas izteiksmi. Kas ar mani nav kārtībā? viņa jautāja klusā, dusmīgā balsī. Kāpēc es esmu tāda idiote? Kāpēc es nevaru izdarīt kaut vienu labu darbu savā mūžā?

-     Denna! man vajadzēja viņu pārtraukt, jo viņa tik tikko spēja ievilkt elpu. Es uzliku plaukstu viņai uz rokas, un viņa sastinga un apklusa. Denna, tu nekādi to nevarēji zināt, es teicu. Cik sen tu spēlē kādu instrumentu? Mēnesi? Vai tev kādreiz ir piederējis pašai savs instruments?

Denna papurināja galvu, un mati joprojām slēpa viņas seju. Toreiz man bija lira, viņa klusi sacīja. Bet tikai dažas dienas pirms ugunsgrēka. Beidzot viņa paskatījās augšup, un viņas seja bija bezgala nelaimīga, acis un deguns sarkans. Tā notiek visu laiku. Es mēģinu izdarīt kaut ko labu, bet viss saiet grīstē. Viņa uzmeta man izmisušu skatienu.

-    Tu nezini, kā tas ir!

Es iesmējos. Apbrīnojami labi bija atkal izjust smieklus. Tie dzima kaut kur dziļi, dziļi manī un izlauzās no mutes kā skaņas no zeltīta raga. Šie smiekli bija vairāk vērti nekā trīs karstas maltītes un divdesmit stundas cieša miega.

-    Es ļoti labi zinu, kā tas ir, es teicu, juzdams ievainotos ceļgalus un velkošo sāpi pa pusei sadzijušajās brūcēs uz muguras. Bridi domāju, vai varētu viņai pastāstīt, kādas nejēdzības tiku sastrādājis, mēģinādams atgūt viņas gredzenu. Tomēr nospriedu, ka Dennas noskaņojums nekļūs labāks, ja viņa uzzinās, ka Ambrozs mēģina mani nogalināt. Denna, es esmu izcils paraugs, kā labas idejas pārvērst pilnīgā absurdā.

Denna pasmaidīja, nošņaukājās un ar piedurkni noslaucīja acis. Mēs esam divi burvīgi, raudulīgi idioti, vai ne?

-    Tā ir, es piekritu.

-     Piedod! viņa vēlreiz teica, un smaids izgaisa no viņas sejas.

-    Es tikai gribēju izdarīt tev kaut ko labu. Bet man tādas lietas neizdodas.

Es saņēmu Dennas plaukstu abās savējās un to noskūpstīju. Denna, es pavisam godīgi teicu, tas bija pats jaukākais, ko manis dēļ kāds ir izdarījis.

Viņa gluži nesmalki nošņaukājās.

-    Tā ir taisnība! es sacīju. Tu esi mans spožais penijs ceļa malā. Tu esi vairāk vērta nekā sāls vai kā mēness ilga ceļojuma naktī. Tu esi salds vīns manā mutē, dziesma manās lūpās un smiekli manā sirdī.

Dennas vaigi pietvīka sārti, bet es aizrāvies turpināju, neko neņemdams vērā.

-    Tu esi man pārāk laba, es teicu. Tu esi greznums, ko es nevaru atļauties. Un tomēr es uzstāju, lai tu šodien nāc man līdzi. Es tev izmaksāšu vakariņas un stundām ilgi dziedāšu slavas dziesmas par brīnišķo gleznu par tevi.

Es piecēlos un uzvilku viņu kājās. Tas izklausās jauki, Denna teica. Es labprāt gribētu uz vienu pēcpusdienu aizbēgt no pasaules.

*   * *

Pēc vairākām stundām es devos atpakaļ uz Universitāti, un mans solis bija neparasti viegls. Es svilpoju. Es dziedāju. Mana lauta uz pleca bija viegla kā skūpsts. Saule bija silta un glāstoša. Vējš bija spirdzinošs.

Mana veiksme sāka vērsties uz labo pusi.

TRĪSDESMIT pirmā nodaļa . tīģelis

TAGAD, KAD biju atguvis lautu, mana dzīve viegli atguva līdzsvaru. Mans darbs “Frakcijā” kļuva vieglāks. Pat nodarbības pie Elodina šķita iegūstam kaut kādu jēgu.

Ar vieglu sirdi es aizgāju uz alķīmijas kompleksu pie Simmona. Pēc mana klauvējiena viņš atvēra durvis un ar rokas mājienu aicināja mani iekšā. Izdevās! viņš pacilāti pavēstīja.

Es aizvēru durvis, un viņš aizveda mani pie galda, uz kura rindojās pudeles, caurulītes un gāzes degļi. Simmons lepni pasmaidīja un pacēla nelielu, zemu trauciņu, līdzīgu tādiem, kuros mēdz glabāt krāšļus un pūderus.

-    Vai tu vari man parādīt? es jautāju.

Simmons aizdedzināja mazu gāzes degli, un liesma sāka laizīt seklas metāla pannas apakšu. Mēs brīdi stāvējām klusēdami un klausījāmies tās sīkšanā.

-    Man ir jauni zābaki! Simmons bezbēdīgi paziņoja un pacēla kāju, lai es varētu apskatīt.

-              Skaisti, es automātiski noteicu, tad apklusu un ielūkojos ciešāk.

-    Ar naglām? neticīgi noprasīju.

Viņš velnišķi pasmīnēja. Es iesmējos,

Dzelzs panna sakarsa, un Simmons, atskrūvējis trauciņu, iebāza pirkstu tā caurspīdīgajā saturā. Pēc tam viņš ar izteiksmīgu kustību pastiepa roku un piespieda pirkstgalu karstās pannas virsmai.

Es saviebos. Simmons apmierināti smaidīja un palika šādi stāvam garas nopūtas ilgumā un tikai tad atvilka pirkstu atpakaļ.

-   Neticami! es teicu. Jūs šeit darāt trakas lietas. Karstuma aizsargs!

-    Nē, Simmons nopietni atbildēja. Tā ir pilnīgi nepareiza pieeja. Tas nav aizsargs. Tas nav izolators. Tas ir kaut kas līdzīgs papildu ādas kārtai, kas sadeg, pirms karstums sasniedz īsto ādu.

-    Kā ūdens uz plaukstām, es teicu.

Sims atkal papurināja galvu. Nē, ūdens vada siltumu. Šis nevada.

-    Tātad tas ir izolators.

-    Izbeidz! Simmons aizkaitināts attrauca. Apklusti un paklausies! Tā ir alķīmija. Tu neko nesajēdz no alķīmijas.

Es ar žestu mēģināju viņu nomierināt. Zinu. Zinu.

-    Nu tad pasaki to! Saki: “Es neko nesajēdzu no alķīmijas.”

Es nikni pablenzu uz viņu.

-     Alķīmija nav ķīmija ar dažām piedevām, Simmons teica. Tas nozīmē, ja tu neklausīsies manī un izdarīsi pats savus secinājumus, tie būs pilnīgi aplami un ačgārni. Aplami un ačgārni.

Es dziļi ievilku elpu un nopūtos. Nu labi! Apgaismo mani!

-    Tā jāuzziež ļoti ātri, Simmons teica. Tavā rīcībā būs tikai desmit sekundes, lai vienmērīgi noklātu plaukstas un apakšdelmus. Viņš norādīja uz savām rokām.

-     Ziede turas labi, bet, ja pārāk ilgi berzēsi rokas, tā ies mazumā. Sejai pat nepieskaries! Neieberz acīs! Neurbini degunu! Negrauz nagus! Tā ir mazliet indīga.

-    Mazliet? es pārjautāju.

Simmons nepievērsa tam uzmanību un pacēla pirkstu, kuru bija spiedis pie pannas. Tā nav līdzīga bruņucimdiem. Līdzko to pakļauj karstumam, tā sadeg un pazūd.

-     Vai degot rodas kāda smaka? es jautāju. Kaut kas tāds, kas to nodotu?

-     Nē. Tā nesadeg vārda tiešajā nozīmē. Tā vienkārši sairst un pārveidojas.

-     Par ko tā pārveidojas?

-    Par šo un to, Simmons īdzīgi atbildēja. Par šo un to komplicētu, ko tu nevari saprast, jo neko nesajēdz no alķīmijas.

-    Vai to drīkst ieelpot? es jautāju.

-    Jā. Citādi es nemaz tev to nedotu. Šī ir veca formula. īsta un pārbaudīta. Tā kā ziede nevada siltumu, tavi pirksti paliks vēsi arī tad, kad piespiedīsi tos kaut kam kvēloši karstam. Viņš izteiksmīgi paskatījās uz mani. Iesaku pārtraukt pieskārienu, pirms tā ir izlietojusies.

-    Kā lai es zinu, kad tā būs izlietojusies?

-    To tu nevari zināt, Simmons vienkārši atbildēja. Tāpēc iesaku nerīkoties ar kailām rokām.

-    Brīnišķīgi.

-    Saskarē ar spirtu tai ir skāba reakcija. Bet tikai vāji skāba. Tev pietiks laika nomazgāt rokas. Ja tai piekļūs mazdrusciņ slapjuma, teiksim, tavi sviedri, nekas ļauns nenotiks. Bet saskarē ar lielu ūdens daudzumu, teiksim, simt pret vienu, viela kļūs ugunsnedroša.

-   Un, ja es samaisīšu to ar mīzaliem, tā pārvērtīsies par saldu konfekti, vai ne? es iesmējos. Vai tu saderēji ar Vilemu, cik lielu daļu no tās es apēdīšu? Saskarē ar ūdeni nekas nekļūst ugunsnedrošs!

Simmona acis savilkās šaurākas. Viņš paņēma tukšu tīģeli. Labi! viņš teica. Tad piepildi šo ar ūdeni!

Joprojām smaidīdams, es aizgāju līdz ūdenstvertnei telpas kaktā. Tā bija tāda pati kā “Frakcijas” ūdenstvertnes. Tīrs ūdens ir svarīgs ari artefakcijas darbā, it sevišķi jaucot mālus un rūdot metālu, ko nedrīkst piesārņot.

Ielēju tīģelī ūdeni un aiznesu to atpakaļ Simmonam. Viņš iebāza tajā pirksta galu, apmaisīja ūdeni un ielēja to karstajā dzelzs pannā.

Virs pannas rūkdama pacēlās liela, oranža liesma, kas sasniedza trīs pēdu augstumu, tad noraustījās un apdzisa. Simmons ar vieglu klikstu nolika tukšo tīģeli uz galda un nopietni paskatījās uz mani. Tagad pasaki!

Pievērsu skatienu grīdai. Es neko nesajēdzu no alķīmijas.

Simmons apmierināts pamāja ar galvu. Pareizi! viņš teica un pagriezās pret darbgaldu. Atkārtosim visu vēlreiz!

TRĪSDESMIT otrā NODAĻA . asinis un pelni

LAPĀM ČAUKSTOT zem kājām, es gāju cauri mežam uz Universitātes pilsētiņas ziemeļu nomali. Bālā mēnesgaisma, kas spraucās pa kailo zaru starpām, neļāva skaidri saskatīt ceļu, taču pēdējās dienkopas laikā es biju izmantojis šo taku vairākas reizes un zināju, kurp jāiet. Koku dūmu smaržu es sajutu krietni agrāk nekā izdzirdēju balsis un caur stumbriem pamanīju uguns gaismu.

To pat nevarēja saukt par klajumu: tā bija tikai klusa vieta akmeņaina atseguma ielokā. Daži laukakmeņi un krituša koka stumbrs kalpoja par pagaidu sēdvietām. Uguns bedri es pirms dažām dienām biju izracis pats. Tā bija vairāk nekā pēdu dziļa un sešas pēdas plata, un tās iekšpuse bija izlikta ar akmeņiem. Pašlaik tajā dega neliels apmetnes ugunskurs.

Visi pārējie bija jau ieradušies. Mola un Fela sēdēja uz garā stumbra sola. Vilems bija apmeties uz akmens. Simmons sēdēja zemē uz sakrustotām kājām un ar nūju bikstīja uguni.

Kad iznācu no koku aizsega, Vilems pacēla galvu. Zibošajā uguns gaismā viņa acis izskatījās tumšas un iekritušas. Viņš un Simmons bija pārmaiņus sargājuši mani gandrīz divas dienkopas. Tu esi nokavējies, Vilems teica.

Simmons pacēla skatienu pret mani, un viņa seja bija tikpat moža kā vienmēr, tomēr ari tajā jautās noguruma pēdas. Vai tas ir pabeigts? viņš satraukts jautāja.

Es pamāju ar galvu. Atpogājis piedurkni, es uzritināju to augšā un atsedzu skatienam dzelzs disku, kas bija mazliet lielāks par Kopvalstlbas peniju. To klāja smalka sigaldrija un zelta ielaidumi. Tas bija mans nesen pagatavotais gramms. Divas ādas lentes to cieši turēja nostiprinātu apakšdelma iekšpusē.

Draugu pulciņš iegavilējās.

-    Interesants veids, kā to nēsāt, Mola teica. Izskatās moderni un reizē atgādina barbaru sirotāju.

-    Vislabāk tas darbojas tiešā kontaktā ar ādu, es paskaidroju. Un man tas jānēsā neredzamā vietā, jo es nedrīkstu zināt, kā tādu pagatavot.

-    Praktiski un stilīgi, Mola atzina.

Simmons pienāca tuvāk, lai nopētītu jaunumu, un pieskārās tam ar pirkstu. Izskatās tik mazs… āāāāā! viņš iekliedzās un atlēca atpakaļ, purinādams roku. Nolādēts! viņš apjucis nolamājās. Piedod! Tas mani tikai izbiedēja.

-    Kist un crayle! es iesaucos, sirdij strauji salecoties. Kas noticis?

-      Vai tu kādreiz esi pieskāries Arkanuma gilderam? Simmons jautāja. Nu, tam, ko izsniedz, kad esi kļuvis par pilntiesīgu arkanistu?

Es apstiprinoši pamāju. Tas kaut kā dīvaini iedūcās. Man pirksts kļuva nejutīgs, it kā būtu aizmidzis.

Simmons, purinādams roku, norādīja uz manu grammu. Te notika tas pats. Pārsteidza negaidot.

-     Nezināju, ka arī gilderi darbojas kā grammi, es teicu. Bet tur ir sava loģika.

-     Vai tu esi to pārbaudījis? Vilems noprasīja.

Es papurināju galvu. Kaut kā savādi šķita darīt to vienam, es atzinos.

-    Tu gribi, lai to dara kāds no mums? Simmons iesmējās. Taisnība, tas būtu gluži normāli.

-   Turklāt man šķita, ka tuvumā nekaitētu ārsts. Es pamāju uz Molas pusi. Tīrās drošības labad.

-    Es nezināju, ka man šovakar būs profesionāli pienākumi! Mola protestēja. Man nav līdzi aptieciņas.

-     Domāju, ka tā nebūs vajadzīga, es teicu, izvilku no apmetņa apakšas simpātijas vaska gabalu un pacēlu to pārējiem pretī. Kurš grib uzņemties šo godu?

Brīdi valdīja klusums, un tad roku izstiepa Fela. Es pagatavošu lelli, bet neduršu tajā kniepadatu.

-     Vhenata, noteica Vilems.

Simmons paraustīja plecus. Labi, es to izdarīšu. Ceru, ka mācēšu.

Es iedevu vaska gabalu Felai, un viņa sāka to sildīt plaukstās. Vai tu gribi izmantot matu vai asinis? viņa klusi jautāja.

-              Abus, es atbildēju, cenzdamies neizrādīt arvien augošās bažas.

-   Ja gribu naktī mierīgi gulēt, man jābūt pilnīgi pārliecinātam. Izvilku cepures adatu, iedūru sev plaukstas pamatnē un vēroju, kā izspiežas spoža asins lāse.

-   Tas nesanāks, Fela teica. Vasks nejaucas ar asinīm. Tās vienkārši sakrāsies pilienos un izspiedīsies ārā.

-     Un kā tu tiki pie tādas gudrības? Simmons neveikli mēģināja ķircināties.

Fela pietvīka un mazliet nodūra galvu, un garie mati noslīdēja viņai no pleciem. Ar svecēm. Ja gatavo krāsainas sveces, nevar izmantot ūdens bāzes krāsas. Vajadzīgs pulveris vai eļļa. Tas ir šķīdības jautājums. Polārs vai nepolārs izvietojums.

-    Es mīlu Universitāti! Simmons ugunskura pretējā pusē teica Vilemam. Izglītotas sievietes ir daudz pievilcīgākas.

-    Es labprāt sacītu kaut ko līdzīgu, Mola sausi teica. Tikai nekad neesmu pazinusi nevienu izglītotu vīrieti.

Es noliecos un paņēmu no uguns vietas šķipsniņu pelnu un uzkaisīju tos plaukstai, kur tie uzsūca asinis.

-    Tam vajadzētu darboties, Fela teica.

-     Šī miesa sadegs. Viss pasaulīgais uz zemes pārvēršas pelnos, drūmi svinīgā balsī noskandēja Vilems un pievērsās Simmonam. Vai tieši tā nav teikts tavā svētajā grāmatā?

-    11 mav mana svētā grāmata, Simmons atbildēja. Tomēr tu esi tuvu patiesībai. Viss pārvēršas pelnos, tātad sadegs arī šī miesa.

-    Jūs abi jautri pavadāt laiku, Mola sausi izmeta.

-             Es esmu apdullis, sapņojot par veselīgu naktsmiegu, Vilems teica.

-    Mana vakara izklaide pēdējā laikā ir kafija pēc kūkas.

Fela pastiepa man vaska bumbiņu, un es iespiedu tajā slapjos pelnus. Viņa vēlreiz to samīcīja, tad sāka veidot, un dažas veiklas pirkstu kustības pārvērta to vīrietim līdzīgā vaska lellē. Viņa pacēla to, lai visi varētu redzēt.

-     Kvoutam ir krietni lielāka galva, Simmons ar puicisku smīnu atzīmēja.

-    Man ir ari dzimumorgāni, es teicu, paņemdams lelli no Felas, un piespiedu tās galvai matu. Tomēr aiz zināmas robežas reālisms kļūst neefektīvs. Es aizgāju pie Simmona un iedevu viņam vaska atdarinājumu un garo cepures adatu.

Paņēmis katru savā rokā, viņš neomulīgi paskatījās uz visiem pēc kārtas. Vai tu noteikti to gribi?

Es apstiprināju.

-     Nu labi! Simmons dziļi ievilka elpu un iztaisnoja plecus. Viņš pievērsa koncentrētu skatienu lellei, un viņa pierē ievilkās dziļas rievas.

Es strauji saliecos līkumā, iebrēcos un pieliekdamies sagrābu kāju.

Fela ieelsojās, Vilems pielēca stāvus. Simmona acis panikā iepletās, un viņš sastinga ar lelli vienā un adatu otrā rokā. Viņš izmisis paskatījās apkārt. Es… Es taču…

Izslējos taisni un izlīdzināju kreklu. Tas bija tikai vingrinājums, es teicu. Vai kliedziens izklausījās pārāk meitenīgs?

Simmons atvieglojumā kļuva gluži ļengans. Sasodīts! viņš smiedamies nevarīgi izdvesa. Tas nav nekāds joks, ķēms tāds! Bezpalīdzīgi smiedamies, viņš nosusināja sviedrus no pieres.

Vilems kaut ko nomurmināja siaru valodā un atgriezās savā vietā.

-    Jūs visi trīs esat īsta ceļojošu aktieru trupa, sacīja Mola.

Simmons dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja. Iztaisnojis plecus, viņš

pacēla lelli un cepures adatu sev priekšā. Viņa roka drebēja. Tehlu vārdā! viņš izmeta. Tu mani pārbiedēji līdz nesaprašanai. Es vairs nevaru turpināt.

-    Žēlīgā Dieva māte! Mola piecēlās un, apgājusi apkārt ugunskuram, nostājās pretī Simmonam. Dod man! Viņa paņēma vaska atdarinājumu un adatu un pagriezusies paskatījās uz mani. Vai esi gatavs?

-    Vienu mirkli! Pēc divu dienkopu nepārtrauktas modrības atmest Alaru, kas bija mani aizsargājis, šķita gluži kā atbrīvot sastingušu dūri, kas pārāk ilgi bijusi sažņaugta.

Pēc brīža es papurināju galvu. Bez Alara es jutos savādi. Gandrīz vai kails. Katram gadījumam iedur man kājā!

Mola nomurmināja sasaisti un izdūra adatu cauri lelles kājai.

Iestājās klusums. Visi nekustēdamies raudzījās manī.

Es neko nejutu. Viss ir kārtībā! es teicu. Pārējie uzelpoja vieglāk, un es aizdomīgi paskatījos uz Molu. Vai tas patiešām bija viss?

-     Nē, Mola atklāti atbildēja, izvilkdama adatu no lelles kājas, un pietupās, lai turētu adatu virs uguns. Tas bija tikai viegls izmēģinājums. Es negribēju vēlreiz klausīties tavu meitenīgo kliedzienu. Viņa izvilka adatu no uguns un piecēlās. Šoreiz es uzbrukšu tev pa īstam. Pacēlusi adatu virs lelles, viņa paskatījās uz mani. Vai esi gatavs?

Es pamāju ar galvu. Viņa uz mirkli aizvēra acis, tad nomurmināja sasaisti un izdūra karsto adatu cauri vaska lelles kājai. Gramma metāls manas rokas iekšpusē kļuva vēss, un es sajutu īslaicīgu spiedienu kājas muskulī, it kā man kāds būtu iebakstījis ar pirkstu. Paskatījos lejup, vai Simmons nemēģina man atriebties, bakstīdams mani ar nūju.

Tā kā es neskatījos uz Molu, tad neredzēju, ko viņa dara tālāk, bet sajutu līdzīgu spiedienu vēl trīs reizes vienreiz katrā rokā un vienreiz lielajā muskulī virs ceļgala. Gramms kļuva vēsāks.

Dzirdēju, kā Fela apslāpēti ieelsojas, un, pacēlis skatienu, redzēju, kā Mola drūmu un apņēmīgu seju iemet lelli ugunskurā un nomurmina vēl vienu sasaisti.

Kad vaska lelle lidoja pa gaisu, Simmons izdvesa izbiedētu kliedzienu. Vilems atkal pielēca kājās un, šķiet, grasījās mesties virsū Molai, taču bija jau par vēlu, lai viņu apturētu.

Dzirkstelēm paceļoties gaisā, lelle iekrita sarkanajās oglēs. Mans pie rokas piestiprinātais gramms kļuva gandrīz sāpīgi auksts, un es neapvaldīti iesmējos. Visi pagriezās pret mani, un viņu sejās varēja lasīt dažāda līmeņa šausmas un neticību.

-    Viss ir kārtībā! es teicu. Bet sajūta ir diezgan dīvaina. Tāda kā tirpoņa. It kā es stāvētu siltā, durstošā vējā.

Gramms man pie rokas kļuva ledains, un tad savādā sajūta izgaisa: lelle izkusa, iznīcinot simpātijas saikni. Vasks sāka degt, un liesmas pacēlās augstāk.

-    Vai sāpēja? Simmons noraizējies vaicāja.

-    It nemaz, es atbildēju.

-    Un šoreiz tas patiešām bija viss, ko es spēju, sacīja Mola. Lai izdarītu ko vairāk, man būtu vajadzīga kalēja ēze.

-     Un viņa ir El’the, Simmons apmierināts teica. Varu derēt, ka Mola ir trīskārt prasmīgāka simpātiste nekā Ambrozs.

-    Vismaz trīskārt, es piekritu. Bet, ja kāds izlīstu kaut no ādas, lai sameklētu kalēja ēzi, tad tas būtu Ambrozs. Ja grammam dod spēcīgu pretsparu, to var pārspēt.

-    Tātad turpināsim rīt? Mola jautāja.

Es pamāju ar galvu. Labāk nodrošināties nekā ciest.

Simmons ar nūju pabakstīja vietu, kur ugunskurā bija iekritusi lelle.

-    Ja Mola izdarīs visļaunāko un tev tas nekaitēs, tu varbūt tiksi vaļā ari no Devi. Varēsi kaut cik uzelpot.

Iestājās īss klusuma brīdis. Es aizturēju elpu, cerēdams, ka Fela un Mola nebūs pievērsušas šai piezīmei īpašu uzmanību.

Mola pārsteigta paskatījās uz mani. Devi?

Nikni pablenzu uz Simmonu, un viņš atbildēja ar vainīgu skatienu gluži kā suns, kas gatavojas saņemt kājas spērienu. Es esmu aizņēmies naudu no gaeletes, kuru sauc Devi, paskaidroju, cerēdams, ka ar to viņai pietiks.

Mola nenovērsa skatienu no manis. Un?

Es nopūtos. Citkārt es būtu izvairījies apspriest šo tematu, bet Mola prata būt uzstājīga, un man katrā ziņā vajadzēja viņas palīdzību rītdienas iecerei.

-     Devi bija Arkanuma locekle, es paskaidroju. Es viņai iedevu dažus pilienus asiņu ķīlai pret aizdevumu dimestra sākumā. Kad Ambrozs sāka savus uzbrukumus, es izdarīju maldīgu secinājumu un apvainoju viņu ļaunprātīgā rīcībā. Pēc tam mūsu attiecības kļuva naidīgas.

Mola un Fela saskatījās. Tu allaž papūlies krietni sarežģīt savu dzīvi, vai ne? Mola teica.

-    Es jau atzinu, ka tā bija kļūda! aizkaitināts atcirtu. Ko vēl tu gribi?

-    Vai tu varēsi atdot viņai parādu? iejaucās Fela, pirms mana vārdu apmaiņa ar Molu bija kļuvusi pārāk ugunīga.

-     Godīgi sakot, nezinu, es atbildēju. Ja kaut cik veiksies un ja pavadīšu “Frakcijā” garas nakts stundas, varbūt spēšu līdz dimestra beigām sagrabināt vajadzīgo summu.

Es nepateicu visu patiesību. Kaut gan pastāvēja iespēja, ka spēšu samaksāt Felai, bija pilnīgi skaidrs, ka nespēšu nopelnīt arī nākamā dimestra mācību maksai. Es negribēju sabojāt visiem vakaru, atzīstot, ka Ambrozs tomēr ir uzvarējis. Piespiezdams mani milzum daudz laika iztērēt gramma pagatavošanai, viņš mani būtībā bija izspiedis no Universitātes.

Fela piešķieba galvu. Kas notiks, ja tu nevarēsi viņai samaksāt?

-     Nekas labs, drūmi noteica Vilems. Ne jau velti to sievieti ir iesaukuši par Dēmonu Devi.

-     īsti nezinu, es atbildēju. Viņa var pārdot manas asinis. Viņa teica, ka zinot kādu, kurš vēlas tās nopirkt.

-    Es esmu pārliecināta, ka viņa to nedarītu! iesaucās Fela.

-    Man nebūtu iemesla viņai pārmest, es teicu. Kad piekritu šim darījumam, es zināju, kādas sekas ir iespējamas.

-    Bet viņa…

-    Tā gluži vienkārši ir iekārtota pasaule, es apņēmīgi sacīju, nevēlēdamies apspriest šo jautājumu vairāk, nekā vajadzīgs. Gribēju, lai vakars beigtos patīkamā noskaņojumā. Tagad es ar prieku gaidu, kad beidzot varēšu kārtīgi izgulēties pats savā gultā. Paskatījos apkārt un redzēju, ka Vilems un Simmons pauž gurdu piekrišanu. Tiksimies visi rīt! Nenokavējiet!

*   * *

Tovakar es ar patiku izbaudīju savas šaurās gultas greznību mazajā Ankera viesnīcas istabā. Kādā nakts brīdī pamodos, sajutis pie ādas metāla saltumu. Pasmaidīju, pagriezos uz sāniem un atkal ieslīgu svētlaimīgā miegā.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA . ugunsgrēks

NĀKAMAJĀ VAKARĀ es rūpīgi sakārtoju ceļamaisu, cītīgi domādams, vai neesmu aizmirsis kādu svarīgu iekārtas piederumu. Kad pārbaudīju visu trešoreiz, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Atvēris durvis, ieraudzīju aiz tām stāvam apmēram desmit gadus vecu zēnu, kas strauji elpoja. Viņš uzmeta ašu skatienu maniem matiem un šķita atvieglots. Vai tu esi Kouts?

-    Kvouts, es izlaboju. Jā, tas es esmu.

-    Man jānodod tev ziņa. Zēns iebāza roku kabatā un izvilka apspurušu papīra gabalu.

Es pastiepu roku, bet zēns soli atkāpās un papurināja galvu. Dāma solīja, ka tu man iedošot džotu, ja es tev to atnesīšot.

-    Šaubos gan, es teicu, nenolaizdams roku. Parādi man zīmīti! es teicu. Ja tā patiešām ir man, es tev iedošu puspeniju.

Zēns pikti pablenza uz mani un ielika papīra gabalu man rokā.

Tas nebija pat aizzīmogots, tikai divreiz pārlocīts uz pusēm. Turklāt papīrs bija mazliet mitrs. Paskatījies uz nosvīdušo zēnu, es sapratu iemeslu.

Zīmītē bija rakstīts:

“Kvout!

Laipni lūdzu Tevi šodien ierasties vakariņās! Man tevis ir ļoti pietrūcis. Gribu tev pastāstīt pacilājošu vēsti. Lūdzu, atnāc uz satikšanos “Mucā un Mežakuilī” piektā zvana laikā.

Gaidīšu,

Denna.

P.S. Es apsolīju zēnam puspeniju.”

-   Piektā zvana laikā? es noprasīju. Pie Dieva pārogļotajām plaukstām! Cik ilgi tu nāci šurp? Ir jau noskanējis sestais zvans!

-              Tā nav mana vaina, zēns atbildēja, pikti skatīdamies uz mani.

-    Es tevi meklēju stundām ilgi. Enkurā, viņa man teica. Aiznes to Koutam uz Enkuru viņā upes pusē. Bet šitā vieta nemaz nav pie upes. Un uz izkārtnes nekāds enkurs nav redzams. Kā tad es varēju to atrast?

-   Varēji kādam pajautāt! es iesaucos. Sasodītais zeņķi, kā tu varēji būt tik neaptēsts? Apspiedu dedzīgu vēlēšanos sagrābt viņu aiz rīkles un savaldīdamies dziļi ievilku elpu.

Paskatījos pa logu, aiz kura biezēja vakara krēsla. Pēc nepilnas pusstundas mani draugi pulcēsies mežā pie ugunskura bedres. Man vairs nebija laika aiziet līdz Imrei.

-     Nu labi, es teicu, cik rāmi vien spēju. Izvilku zīmuļa galu un uzrakstīju dažas rindas lapiņas otrā pusē.

“Denna!

Man ārkārtīgi žēl. Tavs ziņnesis atrada mani tikai pēc sestā zvana. Viņš ir nepārspējami neaptēsts.

Man arī Tevis ir ļoti pietrūcis, un es apsolu būt pilnīgi Tavā rīcībā rīt jebkurā dienas vai vakara stundā. Sūti puiku atpakaļ pie manis ar atbildi, kad un kur varam satikties.

No sirds,

Kvouts.

P.S. Ja tas zeņķis mēģina izspiest Tev naudu, dod viņam pa ausi. Samaksu viņš dabūs, kad atnesīs uz “Ankeru” Tavu atbildi, ja vien neapmaldīsies vai ceļā to neapēdīs.”

Aizlocīju lapiņu un uzspiedu locījuma vietai mīkstu sveces vasku.

Aptaustīju savu maku. Pēdējā mēneša laikā biju lēnām iztērējis abus Devi aizdotos talantus. Biju izdevis naudu par dažādiem sīkumiem pārsējiem, kafiju un šovakar vajadzīgajiem piederumiem.

Līdz ar to manā rīcībā bija vairs tikai četri peniji un vientuļš šims. Uzmetu ceļamaisu plecā un liku zēnam sekot man lejā pa kāpnēm.

Pamāju sveicienu Ankeram, kas stāvēja aiz letes, un pagriezos pret zēnu. Nu, tā! es teicu. Šurpnācienu tu galīgi salaidi grīstē, tomēr es došu tev iespēju laboties. Izvilku no kabatas trīs penijus un parādīju tos viņam. Tagad tu skriesi atpakaļ uz “Mucu un Mežakuili”, atradīsi sievieti, kura tev iedeva šo zīmīti, un atdosi to viņai. Papurināju salocīto papīru viņam acu priekšā. Viņa atsūtīs atbildi. Tu atnesīsi to šurp un iedosi tur tam cilvēkam! Es norādīju uz Ankeru. Un viņš tev iedos naudu.

-     Es neesmu idiots! zēns atbildēja. Papriekš gribu dabūt savu puspeniju.

-    Arī es neesmu idiots! es atcirtu. Tu dabūsi visus trīs penijus, kad atnesīsi šurp viņas atbildi.

Zēns uzmeta man naidīgu skatienu, tad drūmi pamāja ar galvu. Iedevu viņam zīmīti, un viņš izskrēja pa durvīm.

-   Tas puika izskatījās tāds kā apdullis, kad ieradās šeit, Ankers sacīja.

Es papurināju galvu. Viņš ir stulbs kā zābaks. Es viņam labprāt

neuzticētu neko, bet viņš zina, kāda tā sieviete izskatās. Nopūtos un uzliku uz letes trīs penijus. Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs izlasītu to zīmīti un pārliecinātos, ka puika nemānās.

Ankers uzmeta man bažīgu skatienu. Bet ja nu tā ir, hm, personīga rakstura vēstule?

-    Tad es no prieka uzdejošu džigu, es teicu. Bet, starp mums runājot, es par to ļoti šaubos.

*   * *

Kad aizgāju līdz norunātajai vietai mežā, saule bija jau norietējusi. Vilems jau kurināja uguni lielajā ugunskura bedrē. Stundas ceturksni mēs abi darbojāmies, vākdami malku, lai tās pietiktu vairākām stundām.

Drīz ieradās Simmons, vilkdams garu nokaltuša zara gabalu. Mēs trijatā salauzām to daļās un nervozi pārmijām nenozīmīgus vārdus, līdz starp kokiem parādījās Fela.

Viņas garie mati bija uzsprausti, atstājot graciozo kaklu un plecus kailus. Viņas acis bija tumšas un mute mazliet sārtāka nekā parasti. Garais, melnais tērps bija saņemts ap tievo vidukli un apaļīgajiem gurniem. Itin atsegtas bija arī -viņas krūtis krāšņākās, kādas es savā jaunajā mūžā biju redzējis.

Mēs visi blenzām uz viņu, bet viscītīgāk blenza Simmons. Oho! viņš iesaucās. Tas ir, es gribēju teikt, ka agrāk tu biji visskaistākā sieviete, kādu man gadījies redzēt. Nezināju, ka tev ir iespēja iet vēl tālāk! Viņš iesmējās savus zēniskos smieklus un izstiepa abas rokas pret Felu. Paskaties pati! Tu esi nepārspējama!

Fela pietvīka un novērsa skatienu, izskatīdamās acīmredzami apmierināta.

-    Tev šovakar būs jādara pats grūtākais, es viņai teicu. Man ļoti nepatīk lūgt, bet…

-    Bet tu esi vienīgā neatvairāmi pievilcīgā sieviete, kādu mēs pazīstam, Simmons teikuma vidū iečiepstējās. Mūsu rezerves plāns bija ieģērbt Vilemu kleitā. Bet tas nebūtu labākais.

Vilems pamāja ar galvu. Piekritu.

-    Tikai tevis dēļ! Felas lūpas savilkās ironiskā smaidā. Kad es teicu, ka palieku tev pakalpojumu parādā, man ne prātā nenāca, ka tu

sūtīsi mani uz satikšanos ar citu vīrieti. Smaids kļuva mazliet sājāks.

-    Turklāt vēl ar Ambrozu!

-    Tev būs viņš jāpacieš tikai stundu vai divas. Ja iespējams, mēģini aizvest viņu uz Imri, bet derēs ari cita vieta vismaz simt jardu attālumā no “Ponija”.

Fela nopūtās. Par to es vismaz dabūšu vakariņas. Viņa paskatījās uz Simmonu. Man patīk tavi zābaki.

Simmons pasmaidīja. Tie ir jauni.

Atskanēja soļi, un es pagriezos atpakaļ. Starp mums nebija vienīgi Molas, taču cauri soļu skaņai es dzirdēju klusinātas balsis un aizkaitināts sakodu zobus. Droši vien tur pastaigājās kāds mīlas pārītis, priecādamies par sezonai neparasti silto laiku.

Mūsu pulciņu neviens nedrīkstēja ieraudzīt kopā vismaz šovakar ne. Tas varētu izraisīt pārāk daudz jautājumu. Gribēju steigties uz nācēju pusi un aizšķērsot viņiem ceļu, bet tad pazinu Molas balsi. Pagaidi tepat, kamēr es visu paskaidrošu! viņa teica. Lūdzu! Tikai pagaidi! Tā būs vienkāršāk.

-    Lai viņš piedzīvo trakuma lēkmi un redz zibeņus divpadsmit krāsās! no tumsas atskanēja pazīstama sievietes balss. Manis pēc lai viņš kaut izvemj pats savas aknas!

Es spēji apstājos. Zināju, ka pazīstu otras nācējas balsi, taču netiku skaidrībā, kam tā pieder.

Mola iznāca no tumšā koku aizsega. Viņai blakus iznira sīks stāvs ar īsiem, gaiši rudiem matiem. Devi.

Apstulbis stāvēju, kamēr Mola pienāca tuvāk, izstiepusi rokas lūdzošā žestā, un sāka ātri runāt: Kvout, es pazīstu Devi jau no seniem laikiem! Kad atnācu uz Universitāti kā jauniņā, viņa man palīdzēja iejusties un daudz ko uzzināt. Tas bija toreiz, pirms viņa… aizgāja projām.

-    Pirms mani izslēdza, Devi lepni izlaboja. Es par to nekaunos.

Mola steigšus turpināja: Pēc tā, ko tu vakar teici, man likās, ka ir

noticis pārpratums. Kad es iegriezos pie viņas, lai to pajautātu… Mola paraustīja plecus. Gribot negribot atklājās viss stāsts. Viņa gribēja palīdzēt.

-    Es gribu gabalu no Ambroza, Devi teica. Izrunājot šo vārdu, viņas balsi ieskanējās salts naids. Mana palīdzība te ir mazsvarīga.

Vilems neveikli nokremšļojās. Vai es nemaldīšos, ja teikšu…

-     Viņš sit savas palaistuves! Devi viņu strupi pārtrauca. Ja es varētu to augstprātīgo nelieti nogalināt un tikt cauri sveikā, es jau sen būtu to izdarījusi. Viņa paskatījās Vilemam tieši acis. Un, jā, mums ir pagātne. Un, nē, tā nav tava darīšana. Vai ar to tev pietiek?

Iestājās saspringts klusums. Vilems pamāja ar galvu, piesardzīgi saglabādams neitrālu sejas izteiksmi.

Devi pagriezās un paskatījās uz mani.

-    Devi, es īsi paklanījos pret viņu. Piedod!

Viņa pārsteigumā samirkšķināja acis. Nu, tas tikai ir kaut kas! Viņas balsī skanēja dzēlīgs sarkasms. Varbūt tev galvā tomēr ir kāda drusciņa smadzeņu.

-    Es domāju, ka nevaru tev uzticēties, es teicu. Bet maldījos un to nožēloju. Tā nebija gudrākā doma, kas radusies manā prātā.

Devi ilgi raudzījās manī. Mēs neesam draugi, viņa noskaldīja ar tikpat ledainu sejas izteiksmi. Bet, ja pēc šī visa tu vēl būsi dzīvs, mēs aprunāsimies.

Devi paskatījās man garām, un viņas seja atmaiga. Mazā Fela! viņa iesaucās, aizsteidzās man aiz muguras un cieši apskāva Felu. Jūs visas esat izaugušas! Viņa atkāpās un nomēroja Felu ar atzinīgu skatienu no soļa attāluma. Ak mūžs, tu taču izskaties kā visīstākā Modegas palaistuve! Viņam tas ļoti patiks.

Fela smaidīdama apgriezās apkārt, un viņas tērpa apakšmala noplandīja gaisā. Nav slikti, ja kādreiz ir iegansts uzposties!

-              Tev vajadzētu uzposties biežāk un pašai sevis dēļ, Devi teica.

-    Un labāku vīriešu, nevis Ambroza dēļ.

-     Es esmu bijusi ļoti aizņemta. Esmu atradinājusies no pucēšanās. Man vajadzēja veselu stundu, lai atcerētos, kā jāsakārto mati. Vai vari dot kādu padomu? Fela mazliet pacēla rokas gar sāniem un lēni pagriezās apkārt.

Devi vērtējoši nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Tu tāpat jau izskaties labāk, nekā viņš ir pelnījis. Bet tev nav nekādu rotu. Vajadzētu kādu mirdzošu akcentu.

Fela paskatījās uz savām rokām. Gredzeni nesaderas ar cimdiem, viņa teica. Un man nebija nekā piemērota, ko nēsāt pie kleitas.

-    Nu tad ņem! Devi piešķieba galvu un sataustīja kaut ko sev matos vispirms vienā, tad otrā pusē. Tad viņa piegāja Felai tuvāk. Ai, cik tu esi gara, pieliecies!

Kad Fela atkal izslējās taisni, viņas galvu rotāja auskari, kas šūpodamies atstaroja ugunskura gaismu.

Devi atkāpās un izdvesa neapmierinātu nopūtu. Un nevar noliegt, ka tev tie piestāv labāk! Viņa pikti papurināja galvu. Ak mūžs, sieviete! Būtu man tādi pupi kā tev, es jau būtu iekarojusi pusi pasaules!

-    Kopā ar mani, Simmons jūsmīgi piebilda.

Vilems skaļi iesmējās, tad paslēpa seju plaukstās un atkāpās soli tālāk no Simmona, purinādams galvu un cenzdamies izlikties, ka viņam nav nekā kopīga ar blakus stāvošo svešinieku.

Devi pameta skatienu uz Simmona nekautro, puicisko smīnu un atkal pievērsās Felai. Kas tas ir par idiotu?

Es uztvēru Molas skatienu un ar žestu paaicināju viņu tuvāk, lai mēs varētu aprunāties. Tev tas nebija jādara, tomēr paldies! Tas ir liels atvieglojums, ja man nav jādomā, ka viņa kaut kur perina ļaunus plānus pret mani.

-    Neesi tik pārliecināts, Mola drūmi teica. Es nekad nebiju redzējusi viņu tik niknu. Tā ir nejēdzība, ka jūs abi esat sagājuši ragos. Jums ir daudz līdzības.

Es pametu skatienu pāri ugunskura bedrei uz Vilemu un Simmonu, kas uzmanīgi tuvojās Devi un Felai. Es par tevi daudz esmu dzirdējis, Vilems teica, skatīdamies uz Devi. Biju domājis, ka tu esi garāka.

-    Un kā tev tas padodas? Devi sausi atjautāja. Tas ir, domāšana?

Es savēcināju rokas, lai pievērstu pārējo uzmanību. Ir jau vēls! es

teicu. Mums jāsāk rīkoties.

Fela piekrītoši pamāja. Es drošības pēc gribu tur ierasties laikus. Viņa nervozi saraustīja pirkstaiņus. Vēliet man veiksmi!

Mola piegāja pie Felas un aši apskāva viņu. Viss būs labi. Uzturies ar viņu publiskā vietā! Cilvēku klātbūtnē viņš uzvedīsies labāk.

-    Centies jautāt par viņa dzeju! Devi ierosināja. Par to viņš runās daudz un ilgi.

-Ja viņš kļūst nepacietīgs, paslavē vīnu! ieteica Mola. Saki kaut ko tādu: “Ai, kā es gribētu vēl vienu glāzi, bet baidos, ka tas man sakāps galvā.” Viņš nopirks veselu pudeli un centīsies saliet to tev iekšā.

Devi pamāja ar galvu. Tas viņu atturēs no tevis vēl vismaz pusstundu. Viņa pasniedzās un uzvilka Felas kleitas augšdaļu mazliet augstāk. Sāc atturīgāk un uz vakariņu beigām mazliet pavelc to uz augšu. Palaikam noliecies uz priekšu. Darbojies ar pleciem. Ja viņš redzēs arvien vairāk, tad nospriedīs, ka viss notiek un notiks. Tas viņu atturēs no grābstīšanās.

-    Kaut ko tik satriecošu es vēl neesmu redzējis, Vilems klusi teica.

-    Vai visas pasaules sievietes slepenībā pazīst cita citu? Simmons noprasīja. Jo tas daudz ko izskaidrotu.

-             Arkanumā mēs esam tikai nepilns simts, Devi ar nepatiku atmeta.

-    Viņi sagrūž visas sievietes vienā “Steliņģu” spārnā, vienalga, vai mēs gribam vai negribam tur dzīvot. Kā lai mēs nepazītu cita citu?

Es piegāju pie Felas un iedevu viņai tievu ozola zariņu. Kad mēs būsim beiguši, došu tev signālu. Un tu dod man zīmi, ja viņš sadomā tevi pamest.

Fela savilka uzacis. Tādu teicienu sieviete var uztvert kā noniecinājumu, viņa teica, tad pasmaidīja un iebāza zariņu vienā no melnajiem, garajiem cimdiem. Auskari atkal sašūpojās un spoži iemirdzējās. Tie bija smaragdi. Gludas smaragda lāsītes.

-    Skaisti auskari, es teicu Devi. Kur tu tos dabūji?

Viņa savilka acis šaurāk, it kā nebūtu skaidrībā, apvainoties vai ne.

-     No kāda jauna, glīta zēna, kurš tādā veidā nokārtoja savu parādu, viņa atbildēja. Bet tā nepavisam nav tava darīšana.

Es paraustīju plecus. Jautāju tikai ziņkārības pēc.

Fela pamāja mums ar roku un devās projām, taču nebija nogājusi pat dažus soļus, kad Simmons piesteidzās viņai blakus. Neveikli smaidīdams un žestikulēdams, viņš pateica dažus vārdus un kaut ko iedeva Felai. Viņa pasmaidīja un iebāza to garajā, melnajā pirkstainī.

Es pagriezos pret Devi. Ja pareizi saprotu, tev mūsu plāns ir zināms?

Viņa apstiprinoši pamāja. Cik tālu ir līdz viņa istabām?

-    Mazliet vairāk par pusjūdzi, es atbildēju ar tādu kā vainas apziņu.

-    Izslīde…

Devi ar strupu žestu mani pārtrauca. Es pati protu rēķināt! viņa atcirta.

-    Protams. Es norādīju uz savu ceļamaisu, kas gulēja blakus ugunskura bedrei. Tur iekšā ir vasks un māls. Iedevu viņai tievu bērza zariņu. Kad būsim vietā, es došu zīmi. Sāc ar vasku. Cītīgi darbojies pusstundu, tad dod signālu un pārej pie māla. Veltī mālam vismaz vienu stundu.

Devi nicīgi nosēcās. Kad aiz muguras deg liels ugunskurs? Man vajadzēs, augstākais, piecpadsmit minūtes.

-    Saproti, var taču būt, ka tas nav noslēpts viņa zeķu atvilktnē. Tas var būt ieslēgts vietā, kur nepiekļūst gaiss.

Devi ar rokas mājienu raidīja mani projām. Es pati zinu, kas darāms.

Es īsi paklanījos. Atstāju to tavās prasmīgajās rokās!

-    Un viss? Mola sašutusi noprasīja. Man tu lasīji lekciju stundas garumā! Un vēl pārbaudīji mani!

-     Mums nav laika, es vienkārši atbildēju. Un tu būsi tepat un palīdzēsi, ja vajadzīgs. Turklāt man ir aizdomas, ka Devi ir viena no nedaudzajiem cilvēkiem, kuru simpātijas spējas ir augstākas nekā man.

Devi uzmeta man drūmu skatienu. Aizdomas? Es tevi sakāvu kā beidzamo nīkuli! Tu bija mana raustāmā simpātijas lelle!

-    Tas bija pirms divām dienkopām, es teicu. Kopš tā laika esmu iemācījies daudz ko jaunu.

-    Raustāmā lelle? Simmons jautāja Vilemam. Vilems ar kustībām paskaidroja teikto, un abi iesmējās.

Es pamāju Vilemam. Ejam!

Pirms izgājām no klajuma, Simmons man iedeva mazu trauciņu.

Es izbrīnījies to apskatīju. Manā apmetņa kabatā jau bija šāds alķīmijas maisījums. Kas tas ir?

-    Tikai ziede, ja tu gadījumā apdedzinātos, Simmons paskaidroja. Bet, ja tu to samaisīsi ar mīzaliem, tā pārvērtīsies par konfekti. Viņa seja bija nopietna un bezkaislīga. Par ļoti garšīgu konfekti.

Arī es saglabāju nopietnību. Tieši tā, ser.

Mola neizpratnē skatījās uz mums. Devi uzkrītoši nepievērsa mums uzmanību un sāka likt ugunskurā malku.

*   * *

Stundu vēlāk mēs ar Vilemu sēdējām “Zelta Ponijā” un spēlējām kārtis. Ēdamzāle bija gandrīz pilna, un arfiste atskaņoja tīri ciešamu “Maigo ziemas rudzu” versiju. Telpā dūca sarunas, bagātie apmeklētāji spēlēja azartspēles, dzēra un sarunājās par to, par ko bagātie mēdz runāt. Kā pareizi iekaustīt staļļa puiku, es nodomāju. Vai kā ērtāk pavest muižas istabeni.

“Zelta Ponijs” nebija vieta, kas atbilstu manai gaumei. Apmeklētāji šeit bija pārāk izsmalcināti, dzērieni pārāk dārgi, un mūziķi patīkamāki acij nekā ausij. Par spīti tam visam, biju nācis šurp regulāri jau gandrīz divas dienkopas, izlikdamies, ka cenšos tikt augstāk pa sociālajām kāpnēm. Tāpēc nevienam nebija iemesla brīnīties, kāpēc es šajā konkrētajā vakarā atrodos šeit tieši.

Vilems iedzēra malku un sajauca kārtis. Mans dzēriena kauss stāvēja uz galda pusizdzerts un silts. Tajā bija tikai vienkāršs gaišais alus, bet “Ponija” iespaidīgo cenu dēļ mana kabata tagad bija gandrīz tukša.

Vilems vēlreiz izdalīja kārtis. Es satvēru savējās ļoti uzmanīgi, jo Simmona alķlmiskais brūvējums bija padarījis manus pirkstus diezgan lipīgus. Tikpat sekmīgi mēs būtu varējuši spēlēt ar tukšām kārtīm. Es vilku un metu tās galdā uz labu laimi, izlikdamies, ka koncentrēju domas spēlei, taču īstenībā saspringti gaidīju un klausījos.

Vienubrīd sajutu acs kaktiņā tādu kā ieniezēšanos un izstiepu pirkstus, lai to paberzētu, tomēr pēdējā brīdī attapos un paliku sēžam ar pusceļā paceltu roku. Vilems izbiedētām acīm skatījās uz mani no galda otras puses un tikko jaušami, bet noteikti papurināja galvu. Bridi es nekustīgi sēdēju un tad nolaidu roku lejā.

Es tik apņēmīgi centos izturēties nevērīgi, ka gaidītais kliedziens ārā uz ielas mani patiešām izbiedēja. Tas pāršķēla kluso sarunu murdoņu, un spalgajā balsī skanēja neapvaldīta panika: Deg! Deg!

Visi “Ponija” apmeklētāji uz mirkli sastinga. Tā allaž mēdz notikt, ja cilvēki ir apjukuši un izbiedēti. Brīdi tie lūkojas apkārt, paosta gaisu un domās sev jautā: “Vai kāds tiešām kliedza, ka deg?”, vai arī: “Deg? Kur deg? Vai šeit?”

Es ilgāk nevilcinājos. Pielēcu kājās, izlikos izmisīgi skatāmies apkārt, it kā censtos ieraudzīt uguni. Kad ēdamzālē sakustējās arī pārējie, es jau skrēju uz kāpņu pusi.

-    Deg! ārā skanēja jauni kliedzieni. Ak Dievs! Ugunsgrēks!

Slepenībā smaidīdams, es klausījos, kā Bazils pārcentīgi spēlē savu

mazo lomu. Nepazinu viņu tik labi, lai uzticētu viņam visu kopējo plānu, taču bija svarīgi, lai kāds pamanītu uguni jau agri un es varētu sākt rīkoties. Es nepavisam nevēlējos nejauši nodedzināt pusi no viesnīcas.

Uzskrējis kāpņu augšgalā, pārlaidu skatienu “Zelta Ponija” otrajam stāvam. Aiz muguras kāpnēs es jau dzirdēju dimdošu soļu troksni. Daži turīgie viesnīcas klienti vēra vaļā durvis un skatījās gaitenī.

No Ambroza durvju apakšas ārā plūda nelielas dūmu grīstes. Teicami!

-    Izskatās, ka tas ir tur! es iesaucos, iebāzu roku vienā no apmetņa kabatām un metos uz viņa durvju pusi.

Garajās dienās, ko biju pavadījis, pārmeklējot Arhīvus, es biju atradis daudzas interesantas norādes attiecībā uz artefakcijas prasmēm. Starp tām bija arī elegants artefakcijas paņēmiens, ko sauca par aplenkuma akmeni.

Tas darbojās pēc pašiem vienkāršākajiem simpātijas pamatprincipiem. Stops glabā enerģiju un to izmanto, lai aizšautu bultu pēc iespējas tālāk un pēc iespējas ātrāk. Aplenkuma akmens bija ar zīmēm apstrādāts svina gabals, kas glabā enerģiju un to izmanto, lai pārvietotu pats sevi apmēram sešu collu attālumā ar mūru dragājamās ierīces spēku.

Noskrējis pusi no gaiteņa, es apstājos un ar plecu piespiedu Ambroza istabas durvis. Devu tām triecienu arī ar aplenkuma akmeni, ko paslēptu turēju plaukstā.

Biezās koka durvis ieliecās kā mucas sāns, kas dabūjis triecienu ar kalēja veseri. Gaitenī atskanēja elsas un baiļu saucieni. Es iemetos istabā, cenzdamies apslāpēt gandarījuma smīnu sejā.

Ambroza dzīvojamā istaba bija tumša, un vēl tumšāku to padarīja piedūmotais gaiss. Tālāk pa kreisi es redzēju zibošas uguns liesmas. Pēc sava iepriekšējā apciemojuma sapratu, ka tā ir viņa guļamistaba.

-    Ehei! es iesaucos. Vai tur kāds ir? Uzmanīgi izvēlējos balss tembru. Tai vajadzēja būt drosmīgai, bet raižpilnai. Protams, bez panikas. Galu galā es taču biju visu šo notikumu varonis.

Guļamistabā biezi dūmi mijās ar oranžām liesmām un koda man acīs. Pie sienas stāvēja masīva koka kumode, tik liela kā “Frakcijas” darbgalds. Ap atvilktņu malām vijās un plandījās liesmas. Acīmredzot Ambrozs patiešām glabāja atdarinājumu savā zeķu atvilktnē.

Paķēris tuvāko krēslu, es triecu to pret logu, pa kuru biju ierāpies pirms neilga laika. Atbrīvojiet ielu! es iesaucos.

Visspēcīgāk dega apakšējā atvilktne, un, kad es to atrāvu vaļā, gruzdošās drēbes kāri uztvēra gaisu un uzliesmoja. Es saodu degošu matu smaku un cerēju, ka neesmu apdedzinājis uzacis. Nevēlējos vairākus mēnešus staigāt ar pastāvīgu izbrīna izteiksmi sejā.

Pēc sākotnējā uzliesmojuma es dziļi ievilku elpu, paspēru soli uz priekšu un ar kailām rokām izrāvu smago koka atvilktni no kumodes. Virspusē gruzdēja nomelnējušas drānas, bet, skriedams pie loga, es dzirdēju, ka atvilktnes dibenā pret koku grabēdams sitas kaut kas ciets. Izsviedu atvilktni pa logu, un drēbju gabali vējā sparīgi uzliesmoja.

Nākamo es izrāvu augšējo atvilktni labajā pusē. Līdzko tā bija izvilkta no kumodes, dūmi un liesmas gāzās nepārtrauktā straumē. Kad abas šīs atvilktnes bija izrautas, tukšā vieta kumodes iekšpusē izveidoja primitīvu skursteni, kas nodrošināja ugunij vajadzīgo gaisu. Kad izsviedu pa logu otru atvilktni, skaidri dzirdēju dobjo liesmu rūkoņu, ugunij uzbrūkot lakotajam kokam un izplešoties pār kumodē noglabātajām drēbēm.

Lejā uz ielas ugunsgrēks bija pievilinājis cilvēkus, kuri darīja, ko spēja, lai apdzēstu degošos priekšmetus. Pulciņa vidū grozījās Simmons, ar jaunajiem, naglotajiem zābakiem bradādams pa nomelnējušajām drazām kā zēns, kas pēc pirmā pavasara lietus jūsmīgi šļakstinās pa peļķēm. Ja arī vaska lelle būtu pārcietusi kritienu, pēc šāda uzbrukuma tā noteikti būtu pagalam.

Stāvoklis bija acīmredzami nopietns. Devi jau pirms divdesmit minūtēm bija man signalizējusi, darot zināmu, ka ir jau mēģinājusi iedarboties uz vaska lelli. Tā kā rezultāta nebija, kļuva skaidrs, ka Ambrozs ir izmantojis manas asinis, lai pagatavotu manu atdarinājumu no māla. Parasts ugunsgrēks to nespētu iznīcināt.

Citu pēc citas es izrāvu arī pārējās atvilktnes un izmetu tās uz ielas, apstājies tikai uz bridi, lai norautu no Ambroza gultas biezos samta aizkarus un ievīstītu tajos rokas, ko vajadzēja pasargāt no karstuma. Tā varētu likties tīrā sīkmanība, taču man tas bija svarīgi. Es ļoti baidījos apdedzināt rokas. No tām bija atkarīga ikviena mana nopelnītā monēta.

Urā sīkmanība bija tā, ka atceļā uz kumodi es ar kāju iespēru pa naktspodu. Tas bija dārgs darinājums no smalka, glazēta māla. Naktspods apgāzās un lēkādams aizripoja pa grīdu, līdz atsitās pret kamīna stūri un saplīsa. Lieki piebilst, ka tas, kas izšļakstījās pa Ambroza paklājiem, nebija nekāda saldā konfekte.

Liesmas plandījās tukšo atvilktņu vietās, apgaismodamas istabu, un pa izsisto logu pieplūda gaiss. Beidzot istabā iesteidzās vēl kāds drosminieks. Aptinis rokas ar vienu no Ambroza gultas pārklājiem, viņš palīdzēja man izsviest ārā atlikušās kumodes atvilktnes. Darbs bija karsts un netīrs, un, kaut arī mēs darbojāmies divatā, es beigās klepoju un rīstījos.

Pēc nepilnām trim minūtēm viss bija galā. Daži attapīgākie bāra patroni ieradās ar ūdens krūzēm un aplēja joprojām degošo tukšās kumodes karkasu. Es izsviedu gruzdošās samta aizkaru skrandas pa logu un uzsaucu: Uzmanīgi tur, lejā! -, lai Simmons zinātu, ka no audumu kaudzes jāizņem mans aplenkuma akmens.

Atnācēji iededza lampas, un dūmi izklīda, atstājot vietu vēsam nakts gaisam, kas ieplūda pa izsisto logu. Istabā iesteidzās vēl citi, kas gribēja palīdzēt vai vienkārši blenzt, vai pakulstīt mēli. Pārsteigtu skatītāju bariņš sapulcējās ap Ambroza istabas uzlauztajām durvīm, un es izklaidīgi prātoju, kādas valodas varētu izraisīt mans šāvakara priekšnesums.

Tagad, kad istaba bija apgaismota, es aplūkoju uguns nodarītos postījumus. Kumode bija pārvērtusies apdegušu dēļu būrī, un sienas apmetums aiz tās bija saplaisājis un uzpūties. Baltos griestus izraibināja platas melnu sodrēju joslas.

Ģērbistabas spogulī ieraudzīju savu attēlu un apmierināts pārliecinājos, ka manas uzacis nav īpaši cietušas. Izskatījos pamatīgi izspūris un noskrandis, un manu seju klāja sviedri un tumši pelni. Melnajā sejā spilgti izcēlās acu baltumi.

Atnāca Vilems un palīdzēja man pārsiet kreiso roku. Tā nebija īsti apdegusi, taču es zināju, ka izskatītos savādi, ja es dotos projām, pilnīgi neskarts. Ja neņem vērā dažus apsvilušus matus, lielākais kaitējums man bija piedurknēs izdedzinātie caurumi. Vēl viens sabojāts krekls. Ja tā turpināsies, līdz dimestra beigām būšu palicis kails.

Apsēdos uz gultas malas un noskatījos, kā cilvēki nes arvien jaunas krūzes un lej ūdeni uz kumodes atliekām. Norādīju uz gruzdošu griestu siju, un viņi aplēja arī to. Koks spēji iešņācās, un gaisā savērpās tvaiku un dūmu mutulis. Cilvēki nāca un gāja, skatījās uz postažu, kratīja galvu un pārmija satrauktas piezīmes.

Kad Vilems beidza likt man pārsēju, pa izsisto logu ieplūda auļojošu pakavu klaudzoņa pret bruģakmeņiem, uz bridi noslāpējot nagloto zābaku sparīgo dunu.

Pēc nepilnas minūtes es izdzirdēju gaiteni Ambroza balsi. Dieva dēļ, kas te notiek? Vācieties projām! Projām!

Lamādamies un grūstīdams sanākušos cilvēkus, Ambrozs iebrāzās istabā. Ieraudzījis mani sēžam uz gultas, viņš spēji apstājās. Ko tu meklē manās istabās? viņš noprasīja.

-     Ko? es atjautāju un paskatījos apkārt. Šīs ir tavas istabas? Nebija viegli ielikt balsi atbilstošo pārsteiguma un sašutuma devu, jo dūmi joprojām kairināja rīkli. Es apdedzinājos, glābdams tavas mantas?

Ambroza acis savilkās šaurāk, un viņš piegāja pie nomelnējušās kumodes atliekām. Viņš pameta ašu skatienu uz mani, un viņa acis piepešā atklāsmē iepletās platas. Es apspiedu smīnu, kas lauzās uz lūpām.

-    Vācies ārā no šejienes, netīrais, zaglīgais Rū! viņš indīgi izgrūda.

-    Zvēru: ja kaut kas būs pazudis, es tevi nodošu konsteblam! Panākšu, lai tevi tiesā pēc dzelzs likuma, un noskatīšos, kā tevi pakar!

Es ievilku elpu, lai atbildētu, tad sāku nevaldāmi klepot, un man vajadzēja apmierināties ar naidīgu skatienu.

-    Labi nostrādāts, Ambroz! Vilems dzēlīgi teica. Tu viņu pieķēri. Viņš nozaga tavu ugunsgrēku!

Iejaucās kāds no skatītājiem: Pareizi, liec viņam atdot to atpakaļ!

-   Vācies ārā! Ambrozs nodārdināja saniknots un sarkanu seju. Un ņem līdzi to netīro smerdeli, citādi es jūs abus noslānīšu pēc nopelniem! Redzēju, ka klātesošie neizpratnē raugās uz Ambrozu, satriekti par viņa izturēšanos.

Veltīju viņam ilgu, lepnu skatienu, spēlēdams iecerēto ainu līdz galam.

-    Bet, lūdzu! es ar aizskartu pašcieņu sacīju un devos ārā no istabas, rupji pagrūzdams viņu nost no ceļa.

Aiziedams redzēju, ka pa Ambroza istabas salauztajām durvīm grīļodamies iesteidzas resns, sārts, vestē ģērbies vīrietis. Es pazinu viņā “Zelta Ponija” īpašnieku.

-    Nolādēts, kas šeit notiek? viņš noprasīja.

-    Sveces var kļūt bīstamas, es teicu un, paskatījies pār plecu atpakaļ, sastapu Ambroza skatienu. Nudien, cilvēk, pārmetoši sacīju viņam, es nesaprotu, ko tu domāji! No Arkanuma locekļa gan varētu gaidīt vairāk saprašanas!

*   * *

Vilems, Mola, Devi un es sēdējām ap mūsu izdegušo ugunskuru, kad beidzot izdzirdējām mežā soļu troksni. Fela joprojām bija eleganti ģērbusies, bet mati viņai bija atlaisti vaļā. Simmons gāja viņai cieši blakus, izklaidīgi pieturēdams pameža zarus, kas aizšķērsoja ceļu.

-    Nu, kur tad jūs abi bijāt? Devi noprasīja.

-   Man bija jānāk atpakaļ no Imres, Fela paskaidroja. Simmons pusceļā atnāca pretī. Neuztraucies, māt, viņš bija nevainojams džentlmenis.

-    Ceru, ka tev negāja pārāk grūti, es teicu.

-    Vakariņas bija tādas, kā varēja gaidīt, Fela atbildēja. Bet vērtīgākā bija otrā daļa.

-    Otrā daļa? Mola pārjautāja.

-   Atceļā Simmons aizveda mani paskatīties uz “Zelta Ponija” postažu. Es pārmiju dažus vārdus ar Ambrozu. Sen nebiju jutusies tik jautri! Felas sejā iedzirkstījās ļaunīgs smaids. Es biju ārkārtīgi sašutusi.

-    Taisnība, Simmons apstiprināja. Tas izdevās spoži!

Fela pagriezās pret Simmonu un iespieda rokas sānos. Tu atļāvies mani pamest!

Simmons savieba seju pārspīlētā grimasē un savicināja rokas. Paklausies taču, tu muļķa skuķe! viņš itin veiksmīgi atdarināja Ambroza Vintasas akcentu. Manās istabās bija izcēlies ugunsgrēks!

Fela aizgriezās, atmezdama ar roku. Nemelo! Tu aizbēgi pie kādas palaistuves. Mani nemūžam neviens tā nav pazemojis! Es tevi vairs negribu redzēt!

Mēs aplaudējām. Fela un Simmons sadevās rokās un paklanījās.

-     Tīrās precizitātes labad jāpiebilst, Fela nevērīgi piebilda, ka Ambrozs nelietoja vārdus “muļķa skuķe”. Viņa neatlaida Simmona roku.

Simmons izskatījās mazliet samulsis. Nu jā. Ir vārdi, ko par dāmu neklājas sacīt, pat jokojot ne. Viņš negribīgi palaida Felu vaļā un apmetās uz kritušā koka stumbra. Fela apsēdās viņam blakus.

Pieliekusies Simmonam tuvāk, Fela kaut ko pačukstēja. Simmons iesmējās un papurināja galvu Lūdzu! Fela teica un uzlika plaukstu viņam uz rokas. Kvoutam nav līdzi lautas. Kādam ir mūs jāizklaidē!

-    Nu labi. Labi! Simmons, acīmredzami satraucies, atbildēja. Brīdi aizvēris acis, viņš skanīgā balsī sāka deklamēt:

“Aizsteidzās Fela zibošām acīm,

Sparīgiem soļiem skanot pār bruģi,

Sastapa Ambrozu pelnos stāvam,

Baisu un drūmu, ienaida pilnu.

Brīnišķā Fela nejuta baiļu,

Lepni cilājās drosmīgās krū…”

Simmons spēji aprāvās, neizrunājis līdz galam vārdu “krūtis”, un nosarka kā biete. Devi otrā ugunskura pusē iesmējās apvaldītus, pasaulīgus smieklus.

Kā pieklājas labam draugam, Vilems glāba stāvokli ar citāda rakstura jautājumu: Kāpēc tu vienmēr ievēro tādu pauzi? viņš jautāja. Izklausās, it kā tu nespētu atvilkt elpu!

-     Es jautāju tieši to pašu, Fela teica.

-    Tā eldvintiešu dzejā ir pieņemts, Simmons paskaidroja. Tas ir rindas dalījums, ko sauc par cezūru.

-    Tu bīstami labi pārzini dzeju, Sim, es teicu. Baidos, ka varu zaudēt cieņu pret tevi.

-     Apklusti! Fela iesaucās. Man tā šķiet ļoti jauka. Tev vienkārši skauž, ka viņam tas tik brīvi izdodas.

-    Dzeja ir dziesma bez mūzikas, es augstprātīgi sacīju. Dziesma bez mūzikas ir tas pats, kas miesa bez dvēseles.

Pirms Simmons paguva atbildēt, Vilems pacēla roku. Pirms mēs iegrimstam filozofiskos dziļumos, es gribu izsūdzēt grēkus, viņš drūmi teica. Gaitenī pie Ambroza istabām es nometu zemē kādu dzejoli. Tas bija akrostihs, kurā stāstīts par viņa spēcīgo pieķeršanos maģistram Hemmem.

Mēs visi iesmējāmies, bet Simmons šķita uzjautrināts vairāk par visiem. Viņam vajadzēja krietnu brīdi, lai atgūtu elpu. Ja to ieplānotu iepriekš, tas nebūtu izdevies vēl izcilāk, viņš teica. Bet es nopirku dažus dāmu piederumus un iesviedu tos starp viņa krāmiem uz ielas. Sarkans satīns. Mežģīņu lentītes. Vaļa kaulu korsete.

Atkal atskanēja smiekli. Tad pārējie paskatījās uz mani.

-    Un ko izdarīji tu? Devi jautāja.

-     Tikai to, kas bija paredzēts, es drūmi atbildēju. Tikai to, kas vajadzīgs, lai iznīcinātu vaska lelli un es varētu naktī mierīgi gulēt.

-    Tu apgāzi viņa naktspodu, Vilems atgādināja.

-    Taisnība, es atzinos. Un vēl atradu šo te! Pacēlu viņiem pretī papīra gabalu.

-    Ja tas ir kāds no viņa dzejoļiem, Devi teica, tad es iesaku to pēc iespējas drīzāk sadedzināt un kārtīgi nomazgāt rokas.

Es atlocīju papīra lapu un skaļi nolasīju rakstīto. “Reģistra numurs 4535: gredzens. Baltais zelts. Zils dūmakains kvarcs. Nomainīt ietvaru un nopulēt.” Rūpīgi pārlocījis, ieliku to kabatā. Man tā ir lielāka vērtība nekā dzejolis, es teicu.

Sims izslējās taisni. Vai tā ir lombarda kvīts tavas dāmas gredzenam?

-    Ja nemaldos, tā ir juveliera kvīts. Bet, jā, tā attiecas uz viņas gredzenu, es atbildēju. Un, starp citu, viņa nav mana dāma.

-     Neko nesaprotu, sacīja Devi.

-    Ar to viss sākās, Vilems paskaidroja. Kvouts centās atgūt lietu, kas piederēja viņa iemīļotajai meitenei.

-     Varbūt kāds var pastāstīt sīkāk, Devi teica. Es šim stāstam esmu nokavējusi sākumu.

Atspiedos pret laukakmeni un ļāvu, lai draugi izstāsta viņai šī notikuma priekšvēsturi.

Papīra lapu es nebiju atradis Ambroza kumodē. Tās nebija arī uz kamīna malas vai naktskapiša. Tās nebija ne uz dārglietu paliktņa, ne uz viņa rakstāmgalda.

Šī lapiņa bija gulējusi Ambroza makā. Es biju viņam to nočiepis aizkaitinājuma bridī pēc tam, kad viņš bija nosaucis mani par netīru, zaglīgu Rū. Tā bija gandrīz automātiska atbildes reakcija, kad gāju ārā no Ambroza istabas un rupji pagrūdu viņu nost no ceļa.

Neparastas sagadīšanās dēļ makā bija arī nauda. Gandrīz seši talanti. Ambrozam tā nebija nekāda dižā summa. Tikai nepieciešamais minimums dāsnam vakaram kopā ar dāmu. Taču man tā bija liela nauda tik liela, ka es gandrīz jutos vainīgs, ka paturu to sev. Gandrīz.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA . greznumlietas

KAD ES tovakar atgriezos “Ankerā”, mani negaidīja zīmīte no Dennas. Tā neieradās arī nākamajā rītā. Prātoju, vai zēns viņai vispār ir aiznesis manu ziņu vai varbūt vienkārši atmetis ar roku, iemetis vēstuli upē vai to apēdis.

Nākamajā rītā es nospriedu, ka esmu pārāk labā noskaņojumā, lai ļautu to sabojāt Elodina nodarbības neizbēgamajam absurdam. Tāpēc uzliku plecā lautu un devos pāri upei meklēt Dennu. Tas prasīja vairāk laika, nekā biju ieplānojis, taču man ļoti gribējās redzēt viņas sejas izteiksmi brīdī, kad beidzot atdošu viņai gredzenu.

*   * *

Iegāju juveliera veikalā un uzsmaidīju neliela auguma vīrietim, kas stāvēja blakus zemai vitrīnai. Vai esat pabeidzis gredzenu?

Viņš sarauca pieri. Es… Kā jūs teicāt?

Nopūtos un, pameklējies kabatā, izvilku papīra lapiņu.

Vīrietis ieskatījās tajā, un viņa sejā atplauka atskārsme. Ak jā! Protams. Vienu acumirkli! Viņš pazuda veikaliņa iekštelpās.

Es mazliet nomierinājos. Šis bija jau trešais veikals, kurā es uzdevu šo jautājumu. Iepriekšējās sarunas bija neveiksmīgākas.

Sīkais vīrelis izsteidzās no dziļākās telpas. Te būs, ser! Viņš parādīja man gredzenu. Atkal teicamā kārtībā! Ļoti glīts akmentiņš, ser, ja drīkstu tā sacīt.

Pacēlu to pret gaismu. Tas bija Dennas gredzens. Labi padarīts, es teicu.

Vīrietis pasmaidīja. Paldies, ser! Viss kopā tas maksā četrdesmit piecus penijus.

Es tikko jaušami nopūtos. Pārāk daudz būtu cerēt, ka Ambrozs par darbu ir samaksājis iepriekš. Sarēķināju galvā un noliku uz vitrīnas stikla vienu talantu un sešus džotus. Darīdams to, ievēroju, ka virsmas struktūra ir tāda kā eļļaina, tātad tas bija divkāršas stiprības stikls. Pārlaidu tam roku, izklaidīgi nodomādams, ka varbūt tas ir viens no maniem “Frakcijas” darinājumiem.

Kamēr juvelieris vāca kopā monētas, es pamanīju vēl kaut ko. Kaut ko pašā vitrīnā.

-    Vai iepatikās kāda greznumlietiņa? viņš laipni apvaicājās.

Es norādīju uz kaklarotu vitrīnas vidū.

-Jums ir teicama gaume, vīrietis teica un, sameklējis atslēgu, atdarīja paneli vitrīnas aizmugurē. Tā ir ļoti īpaša rota. Ne tikai elegants ietvars, bet arī ļoti izsmalcināts akmens. Tādas kvalitātes smaragdu reti gadās redzēt noslīpētu piliena formā.

-    Vai tas ir jūsu darbs? es jautāju.

Juvelieris izteiksmīgi nopūtās. Diemžēl nevaru ar to lepoties. To pirms dažām dienkopām atnesa kāda jauna sieviete. Šķiet, viņai naudu vajadzēja vairāk nekā rotas, un mēs vienojāmies.

-    Cik jūs par to gribētu? es pēc iespējas nevērīgāk apjautājos.

Viņš nosauca cenu. Tā bija milzīga. Tādu naudas daudzumu vienkopus

es nekad nebiju redzējis. Ar tādu naudas daudzumu sieviete varētu ērti dzīvot Imrē vairākus gadus. Pietiekami daudz, lai par to nopirktu jaunu arfu. Pietiekami daudz, lai nopirktu lautu no tīra sudraba vai arī, ja viņa tā gribētu, iegādātos lautai atbilstošu futrāli.

Juvelieris vēlreiz nopūtās un papurināja galvu, pauzdams nosodījumu ļaunajai pasaulei. Ļoti bēdīgi! viņš noteica. Kurš zina, kas novedis jaunu sievieti līdz tādai vajadzībai? Tad vīrietis paskatījās uz mani un pasmaidīja, paceldams smaragda lāsi pret gaismu ar cerībām sejā.

-    Tomēr viņas zaudējums ir jūsu ieguvums.

*   * *

Tā kā Denna savā vēstulē bija minējusi “Mucu un Mežakuili”, nolēmu vispirms meklēt viņu tur. Lautas futrālis man nospieda plecu smagāk nekā iepriekš, jo tagad es zināju, ko viņa par to atdevusi. Tomēr labs darbs ir pelnījis to pašu pretī, un es cerēju, ka gredzena atdošana spēs atdot līdzsvaru mūsu attiecībām.

Taču “Muca un Mežakuilis” nebija viesnīca, tikai restorāns. Neko lielu necerēdams, es apvaicājos viesmīlim, vai kāds man nav atstājis zīmīti. Nē, tādas nebija. Jautāju, vai viņš atceras sievieti, kura bija šeit iepriekšējā vakarā? Tumšmatainu? Glītu?

Viesmīlis pamāja ar galvu. Viņa ilgi gaidīja, viņš atbildēja. Atceros, es pat nodomāju: “Kurš spēj likt sievietei tik ilgi gaidīt?”

Jūs pabrīnītos, ja uzzinātu, cik pilsētā var būt daudz viesnīcu un pansijas namu, pat tad, ja tā ir tik neliela pilsētiņa kā Imre.

TRĪSDESMIT piektā nodaļa . noslēpumi

PĒC DIVĀM dienām es soļoju uz “Frakciju”, cerēdams, ka nopietns darbs palidzēs atgūt līdzsvaru un vieglāk paciest Elodina divu stundu māžošanos. Kad biju trīs soļu attālumā no durvīm, es ieraudzīju jaunu zilā apmetnī ietinušos meiteni, kas pāri pagalmam steidzās pie manis. Kapuces aizsegā paslēptā seja pauda satraukumu un raizes.

Mēs saskatījāmies, un meitene apstājās. Tad, joprojām lūkodamās uz mani, viņa izdarīja tik slepenu un saspringtu kustību, ka es nesapratu, ko tā nozīmē, un viņai to vajadzēja atkārtot: meitene vēlējās, lai es viņai sekoju.

Es samulsis pamāju ar galvu. Viņa pagriezās un izgāja no pagalma tik stīvā un neveiklā gaitā kā cilvēks, kas izmisīgi pūlas izturēties nevērīgi.

Devos viņai nopakaļ. Citos apstākļos es būtu nodomājis, ka viņa ir pievilinātāja, kas grib ievest mani tumšā ieliņā, kur bandīti man izsitīs zobus un atņems naudas maku. Taču tik tuvu Universitātei nebija nekādu bīstamu ieliņu, turklāt pašlaik bija saulaina pēcpusdiena.

Beidzot meitene iegriezās pamestā ceļā starp stikla pūtēju darbnīcu un pulksteņmeistara veikaliņu. Viņa nervozi paskatījās apkārt, tad pagriezās, un es redzēju, ka seja zem kapuces priecīgi staro. Beidzot es tevi atradu! viņa aizelsusies iesaucās.

Meitene izskatījās jaunāka, nekā man sākumā bija licies, un viņai nevarēja būt vairāk par četrpadsmit gadiem. Bālo seju ieskāva pelēkbrūni mati, kas spraucās ārā no kapuces. Tomēr es nespēju atcerēties, kur esmu viņu redzējis…

-    Es tevi meklēju briesmīgi ilgi, viņa teica. Esmu pavadījusi šeit tik daudz laika, ka mamma domā, vai tikai man Universitātē nav uzradies pielūdzējs, pēdējos vārdus meitene izrunāja gandrīz bikli, un viņas lūpas izliecās tievā svītrā.

Pavēru muti, lai atzītos, ka man nav ne jausmas, kas viņa tāda ir. Taču nepaguvu neko pateikt, kad meitene turpināja: Neraizējies! viņa teica. Es nevienam neesmu teikusi, ka nāku pie tevis. Možajās acīs pavīdēja raizes, un tās satumsa kā ūdens klajums, kad saule paslēpjas aiz mākoņa. Es zinu, ka tā ir drošāk.

Tikai tad, kad meitenes seja bažīgi apmācās, es viņu beidzot pazinu. Tā bija jauniņā meitene, ar kuru es biju ticies Trebonā, kad devos turp, lai izpētītu baumas par čandriāniem.

-    Ņina! es iesaucos. Ko tu šeit dari?

-     Meklēju tevi! Viņa lepni izslēja zodu. Es zināju, ka tev jābūt no šejienes, jo tu mācēji visādas maģijas. Meitene paskatījās apkārt.

-     Bet šī vieta ir lielāka, nekā es gaidīju. Zinu, ka tu nevienam Trebonā neteici savu vārdu, jo tad viņiem būtu vara pār tevi, tomēr tāpēc tevi bija briesmīgi grūti atrast.

Vai es nevienam Trebonā nebiju teicis savu vārdu? Atmiņas par toreizējiem notikumiem man bija diezgan miglainas, jo es biju pārcietis nelielu smadzeņu satricinājumu. Laikam jau tomēr labi, ka biju palicis turieniešiem nezināms, jo citādi man varētu uzvelt atbildību par prāvas pilsētas daļas nodedzināšanu.

-     Man žēl, ka esmu sagādājis tev tik daudz neērtību, es teicu, joprojām nesaprazdams, ko tas viss nozīmē.

Ņina paspēra soli man tuvāk. Pēc tam kad tu aizbrauci, es sāku redzēt sapņus, viņa sacīja klusā, noslēpumainā balsī. Sliktus sapņus. Es domāju, ka viņi nāk man pakaļ, jo es tev toreiz pastāstīju par viņiem. Ņina zīmīgi paskatījās uz mani. Bet tad es sāku ņemt gultā amuletu, kuru tu man iedevi. Katru vakaru skaitīju lūgšanas, un pēc tam sliktie sapņi pazuda. Viņa neapzināti laida pirkstus pār spožo metāla gabaliņu, kas ādas saitē karājās viņai kaklā.

Ar piepešu vainas apjautu es sapratu, ka esmu melojis maģistram Kilvinam. Tiesa, es nevienam nebiju pārdevis amuletus un nebiju pat mēģinājis kaut ko līdzīgu izgatavot. Tomēr es biju iedevis Ņinai metāla gabalu ar gravējumiem un teicis, ka tas būs viņas amulets, kas atdos sirdsmieru un ļaus justies droši. Pirms tam meitene bija histērisks nervu kamols un dzīvoja pārliecībā, ka dēmoni grasās viņu nogalināt.

-   Tātad tas palīdzēja? es jautāju, cenzdamies neielaist balsī vainas apziņu.

Meitene apstiprinoši pamāja ar galvu. Līdzko es paliku to zem spilvena un noskaitīju lūgšanu, tā aizmigu ciešā miegā kā zīdainis pie pupa. Un pēc tam es sāku redzēt savu īpašo sapni, viņa teica un paskatījās uz mani ar smaidu. Es sapņoju par to lielo podu, ko Džimijs man parādīja, pirms visi tie ļautiņi tika noslaktēti Motenu fermā.

Man krūtīs iedzirkstījās cerība. Ņina bija vienīgā būtne, kas redzējusi seno māla trauku. Tas bija apgleznots ar čandriānu attēliem, un čandriāni greizsirdīgi glabā savus noslēpumus.

-   Vai tu kaut ko atcerējies par to podu, uz kura bija uzgleznoti septiņi cilvēki? es satraukts jautāju.

Ņina bridi vilcinājās, domīgi saraukusi pieri. Tie bija astoņi, viņa teica. Nevis septiņi.

-    Astoņi? es pārjautāju. Vai tu esi pārliecināta?

Meitene nopietni pamāja ar galvu. Man šķiet, es to tev jau teicu.

Spārnotā cerība manās krūtīs pēkšņi nogrima un smagi, sāpīgi iegula kaut kur dziļumos. Čandriāni bija septiņi. Tas bija viens no ļoti nedaudziem apstākļiem, ko es pavisam noteikti zināju par viņiem. Ja uz apgleznotās vāzes, ko redzēja Ņina, ir bijuši astoņi…

Ņina čaloja tālāk, nemanīdama manu vilšanos. To podu es redzēju sapnī trīs naktis pēc kārtas, viņa teica. Un tas nemaz nebija slikts sapnis. Katru reizi es pamodos labi izgulējusies un apmierināta. Pēc tam es sapratu, ko Dievs grib, lai es daru.

Pameklējusies kabatās, viņa izvilka nospodrinātu raga gabalu, kas bija vairāk nekā sprīdi garš un ar diametru mana īkšķa garumā. Es atcerējos, ka tu gribēji zināt visu par to podu. Bet es neko daudz nevarēju tev pastāstīt, jo biju to redzējusi tikai īsu bridi. Viņa lepni pasniedza man raga gabalu.

Es aplūkoju cilindrisko priekšmetu, nesaprazdams, ko ar to darīt. Neziņā paskatījos uz Ņinu.

Meitene nepacietīgi nopūtās un paņēma ragu atpakaļ. Viņa to pagrieza un noskrūvēja tam galu kā vāciņu. To man pagatavoja brālis, Ņina teica un uzmanīgi izvilka no raga iekšienes saritinātu pergamenta gabalu. Neraizējies! Viņš nezina, kam es to izmantoju.

Ņina pasniedza man pergamenta rituli. Tas nav diez cik izdevies, viņa nervozi sacīja. Mamma ļauj man palīdzēt apgleznot podus, bet šis ir citāds. Cilvēkus zīmēt ir grūtāk nekā puķes vai ornamentus. Un grūti ir arī zīmēt tikai pēc atmiņas.

Brīnījos, kāpēc man nedreb rokas. Vai šie ir tie paši zīmējumi, kas bija uz vāzes? es jautāju.

-   Tā ir viena puse, Ņina atbildēja. Kad skatās uz apaļu priekšmetu no malas, vienā reizē var redzēt tikai trešo daļu.

-    Tātad tu katru nakti redzēji citu daļu? es jautāju.

Viņa papurināja galvu. Tikai šo. Trīs naktis pēc kārtas.

Es sāku lēnām atritināt lapu un tūlīt pazinu Ņinas uzzīmēto vīrieti. Viņa acis bija melnas kā ogle. Fonā bija redzams kails koks, un vīrietis stāvēja uz zila apļa, pa kuru stiepās dažas viļņotas līnijas.

-    Tas ir domāts ūdens, Ņina pastiepa pirkstu. Bet ūdeni uzzīmēt ir grūti. Te ir domāts, ka viņš stāv tam virsū. Vēl ap viņu bija sniega kupenas, un viņam bija balti mati. Bet man nekas nesanāca ar balto krāsu. Papīram sajaukt krāsas ir grūtāk nekā poda glazūrai.

Es pamāju ar galvu, neuzdrošinādamies runāt. Tas bija Ogle, vīrietis, kurš nogalināja manus vecākus. Viņa seju es redzēju atmiņā pat bez piepūles. Pat neaizverot acis.

Ritināju papīru tālāk. Skatienam atklājās otrs vīrietis pareizāk sakot, lielā apmetnī un kapucē slēpta vīrieša apveidi. Apmetņa iekšpusē bija tikai melna tumsa. Virs viņa galvas bija uzzīmēti trīs mēneši: pilns mēness, puse no mēness un tieva, izliekta svītriņa. Vīrietim blakus bija divas sveces. Viena bija dzeltena un dega ar spoži oranžu liesmu. Otra svece slējās zem viņa izstieptās rokas; tā bija pelēka un dega ar melnu liesmu, un tai apkārt pletās tumšs, tāds kā izsmērēts laukums.

-    Tā laikam ir domāta ēna, Ņina teica, norādīdama uz vietu zem vīrieša rokas. Uz poda tā bija labāk saredzama. Man vajadzēja izmantot ogles zīmuli. Ar krāsu nekas nesanāca.

Es vēlreiz pamāju ar galvu. Tas bija Haliakss. Čandriānu vadonis. Ari toreiz, kad biju redzējis Haliaksu, viņu ieskāva nedabiska ēna. Uguns viņa tuvumā bija savādi blāva, un apmetņa kapuce tumši melnēja kā akas dziļums.

Attinu tīstokli līdz galam un ieraudzīju trešo cilvēku, kas bija lielāks par abiem iepriekšējiem. Viņam mugurā bija bruņas un ķivere ar atsegtu seju. Uz krūtīm viņam spoži mirdzēja zīmotne, kas atgādināja rudens lapu sarkana ārmala, košāk oranža vidusdaļa un taisns, melns kāts.

Seja vīrietim bija iedeguma krāsā, bet paceltā plauksta mirdzēja spilgti sarkana. Otru plaukstu slēpa liels, apaļš priekšmets, ko Ņinai nez kā bija izdevies ietonēt metāliskā bronzas krāsā. Nopratu, ka tas ir vairogs.

-    Šis ir vissliktākais, Ņina sacīja tādā kā nomāktā balsī.

Es paskatījos uz viņu. Meitenes seja bija sadrūmusi, un es nojautu, ka viņa ir pārpratusi manu klusēšanu. Tā gan nesaki! es iebildu.

-    Tu esi izdarījusi lielisku darbu.

Ņina tikko jaušami pasmaidīja. Es domāju ko citu, viņa teica.

-    Šo vīrieti bija grūti uzzīmēt. Vara krāsa man šinī vietā izdevās diezgan labi. Viņa piedūra pirkstu vairogam. Bet šis sarkanums… Meitenes pirksts pārslīdēja paceltajai vīrieša plaukstai. Tās ir domātas asinis. Viņam visa plauksta ir notriepta ar asinīm. Ņina pieskārās vīrieša krūtīm. Un šī vieta bija spožāka, it kā tur kaut kas degtu.

Tad es pazinu uzzīmēto vīrieti. Atveidojums uz viņa krūtīm nebija lapa. Tas bija liesmu ieskauts tornis. Asiņainā roka nebija pacelta sveicienā vai demonstratīvā žestā. T1 pauda pārmetumu, pretestību Haliaksam un pārējiem. Vīrietis bija pacēlis roku, lai tos apturētu. Tas bija Amira ordeņa bruņinieks. Viens no kiridiem.

Meitene nodrebinājās un savilka ciešāk savu apmetni. Man pat tagad nepatīk uz viņu skatīties, viņa teica. Uz visiem bija diezgan baigi skatīties. Bet šis bija vissliktākais. Man lāgā nepadodas zīmēt sejas, bet viņa seja bija briesmīgi drūma. Viņš izskatījās ļoti bargs. Tāds, it kā grasītos nodedzināt visu pasauli.

-    Tātad šī ir viena puse, es teicu. Vai tu atceries pārējo?

-    Tik labi ne. Atceros, tur bija sieviete bez drēbēm, salauzts zobens un uguns… Ņina brīdi izskatījās domīga, tad atkal papurināja galvu.

-     Es jau tev teicu, ka redzēju to podu tikai īsu brīdi, kad Džimijs man to parādīja. Laikam eņģelis man palīdzēja šo daļu atcerēties sapnī, lai es varētu to uzzīmēt un atnest tev.

-    Ņina, es teicu, tas patiešām ir apbrīnojami! Tu pat iedomāties nevari, cik tas ir neticami!

Meitenes seja atkal atplauka smaidā. Es ļoti priecājos. Man bija krietni jānopūlas, lai dabūtu to gatavu.

-    Kur tu dabūji pergamentu? es jautāju, tikai tagad to ievērodams. Tas bija plāns vaska papīrs, augstas kvalitātes materiāls. Daudz labāks, nekā es būtu varējis atļauties.

-   Vispirms es vingrinājos uz dēļu gabaliem, Ņina teica. Bet zināju, ka tur nekas prātīgs nesanāks. Turklāt zināju, ka man tas būs jāslēpj. Tāpēc es ielavījos baznīcā un izgriezu dažas lappuses no viņu grāmatas. Pēdējos vārdus viņa sacīja bez jebkādas kautrības vai vainas apziņas.

-   Tu to izgriezi no “Takas grāmatas”? es pārjautāju, juzdamies diezgan satriekts. Neesmu īpaši reliģiozs, tomēr man ir kaut kādi iedibināti priekšstati par piedienību. Un pēc daudzajām Arhīvos pavadītajām stundām mani burtiski tracināja doma par izgrieztām grāmatu lappusēm.

Ņina bez jebkāda satraukuma pamāja ar galvu. Tas šķita vispareizāk, jo eņģelis man atsūtīja sapni. Un baznīcu naktīs nevar kārtīgi aizslēgt, jo tu toreiz norāvi priekšējo sienu un nogalināji dēmonu. Viņa pastiepa roku un ar pirkstu paberzēja papīru. Nemaz nebija tik grūti. Vajag tikai paņemt nazi un drusku paskrāpēt, lai vārdi atdalās nost. Ņina vēlreiz izstiepa pirkstu. Bet es biju uzmanīga un nekur neizskrāpēju Tehlu vārdu. Arī Andana un citu eņģeļu vārdus, viņa bijīgi piebilda.

Ieskatījos ciešāk un redzēju, ka viņai ir taisnība. Viņa bija uzzīmējusi Amira bruņinieku tā, ka vārdi Andan un Ordai atradās tieši viņam virs pleciem, katrā pusē pa vienam. Gandrīz tā, it kā zīmētāja būtu cerējusi, ka tie viņu sagūstīs vai nospiedīs lejup.

-     Turklāt tu teici, lai es nevienam nestāstot, ko esmu redzējusi, Ņina teica. Un gleznošana ir tikpat kā stāstīšana ar attēliem, nevis ar vārdiem. Tāpēc es izdomāju, ka drošāk būs lietot lappuses no Tehlu grāmatas, jo neviens dēmons nesadomās skatīties tādas grāmatas lappusēs. It sevišķi tādā lappusē, uz kuras ir rakstīts Tehlu vārds. Viņa lepni paskatījās uz mani.

-    Tas bija gudri darīts, es atzinīgi sacīju.

Zvanu tornī iedimdējās pulksteņa sitieni, un Ņinas seja panikā pārvērtās. Ai nē! viņa izmisusi iesaucās. Man vajadzēja būt jau atpakaļ piekrastē! Mamma mani nopērs!

Es iesmējos. Daļēji tāpēc, ka mani pārsteidza un ielīksmoja gluži negaidītā veiksme. Un daļēji tāpēc, ka jauniņa meitene var būt tik drosmīga, lai mestu izaicinājumu čandriāniem, bet joprojām baidās no mātes dusmām. Tāda ir pasaule.

-   Ņina, tu man esi izdarījusi lielisku pakalpojumu. Ja tev kādreiz kaut ko ievajagas vai parādās citāds sapnis, tu vari mani atrast viesnīcā, kuru sauc “Ankers”. Es tur spēlēju.

Ņinas acis iepletās. Vai tā ir burvju mūzika?

Es atkal iesmējos. Daži cilvēki tā domā.

Meitene nervozi paskatījās apkārt. Man patiešām jāskrien! viņa iesaucās, pamāja ar roku un skriešus metās uz upes pusi. Vējš atsvieda atpakaļ viņas apmetņa kapuci.

Es rūpīgi saritināju papīru un ieliku to atpakaļ dobajā raga gabalā. Domas man galvā satraukti riņķoja pēc negaidītajiem jaunumiem. Atcerējos, kā pirms daudziem gadiem biju dzirdējis Haliaksu sakām Oglēm: Kurš tur tevi drošībā no Amira? No dziedātājiem? No sithiem?

Pēc vairāku mēnešu meklējumiem jutos diezgan pārliecināts, ka Arhīvos par čandriāniem neatradīšu neko vairāk kā brīnumu pasakas. Visi uzskatīja viņus par tikpat nereālām būtnēm kā šļūceņi vai fejas.

Bet ikviens zināja par Amira ordeni. Tie bija Aturas impērijas spožie bruņinieki. Divsimt gadu tie bija baznīcas stiprā roka. Par tiem bija sacerēti neskaitāmi stāsti un dziesmas.

Es zināju vēsturi. Amiru ordeni bija dibinājusi tehliešu baznīca Aturas impērijas agrīnajos gados.

Taču Ņinas redzētā vāze bija vēl daudz senāka.

Es zināju vēsturi. Baznīca bija nosodījusi un likvidējusi Amiru jau pirms impērijas bojāejas.

Bet es zināju, ka čandriāni baidās no viņiem vēl šodien.

Šķita, ka patiesais stāsts ir daudz garāks.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA . par spīti zināšanām

DIENAS RITĒJA, un es uzaicināju Vilemu un Simmonu doties pāri upei un atzīmēt mūsu sekmīgo karagājienu pret Ambrozu.

Tā kā es bieži devu priekšroku sountenam, nekāds lāga dzērājs nebiju, toties Vilems un Simmons laipni nodemonstrēja šīs mākslas smalkākās nianses. Dažādības pēc mēs iegriezāmies vairākos krodziņos, bet beigu beigās apmetāmies “Eolijā”. Man šī vieta vislabāk patika mūzikas dēļ, Simmonam tur šķita vispievilcīgākās sievietes, un Vilems to izvēlējās tāpēc, ka tur varēja dabūt skutenu.

Biju jau mēreni iesilis, kad mani aicināja uz skatuves, taču viegls dzēriens nekad nav traucējis manas pirkstu kustības. Lai apliecinātu, ka neesmu apreibis, es nospēlēju dziesmu “Maziņš eža puskažociņš”, kuras vārdus ir grūti izrunāt pat tad, ja esi skaidrs kā stikls.

Publikai dziesma patika, un tā apliecināja savu atzinību vispārpieņemtajā veidā. Un, tā kā es tovakar nedzēru sountenu, krietna vakara daļa man ir pagaisusi no atmiņas.

*   * *

Mēs trijatā mērojām garo atpakaļceļu no “Eolijas”. Gaisā jautās spirgtums, kas vēstīja par ziemu, bet mēs visi trīs bijām jauni, un daudzie dzērienu kausi mūs sildīja no iekšpuses. Vējš atsvieda atpakaļ manu apmetni, un es ievilku dziļu, apmierinātu elpu.

Tad mani piepeši sagrāba panika. Kur ir mana lauta? iesaucos skaļāk, nekā biju gribējis.

-    Tu to atstāji “Eolijā” pie Stančiona, Vilems atbildēja. Viņš baidījās, ka tu varētu pār to paklupt un lauzt kaklu.

Simmons bija apstājies ceļa vidū. Es uzgrūdos viņam virsū, zaudēju līdzsvaru un nokūleņoju zemē. Viņš to gandrīz nepamanīja. Zini, viņš nopietni novilka, es pašlaik noteikti neesmu uz to gatavs.

Mums priekšā slējās Akmens tilts: divsimt pēdu no viena gala līdz otram un varens izliekums virs upes piecstāvu mājas augstumā. Tilts bija daļa no Lielā Akmens ceļa, kas stiepās taisns kā nagla, līdzens kā galds un vecāks nekā Dievs. Es zināju, ka Akmens tilts ir smagāks nekā kalns. Zināju, ka tam gar abām malām stiepjas trīs pēdas augstas margas.

Bet, par spīti visām šīm zināšanām, es jutos ļoti neomulīgi, saprazdams, ka man jāiet tam pāri. Grīļīgi uzslējos kājās.

Kamēr mēs visi trīs pētījām tiltu, Vilems sāka lēnām šķiebties uz vienu pusi. Es pastiepos, lai viņu noturētu, un tajā pašā brīdī Simmons satvēra manu roku grūti pateikt, gribēdams man palīdzēt vai cenzdamies pats noturēties kājās.

-    Es pašlaik neesmu uz to gatavs, Simmons atkārtoja.

-    Tur tālāk ir vieta, kur apsēsties, Vilems teica. Kella trelle turen navor ka.

Mēs ar Simmonu apvaldījām smieklus un ļāvām, lai Vilems izved mūs cauri kokiem līdz nelielam klajumam nepilnu piecdesmit pēdu attālumā no tilta pakājes. Pārsteigts ieraudzīju, ka tā vidū pret debesīm slejas augsts pelēkakmens.

Vilems iegāja klajumā ar apkārtnes pazinēja rāmo mieru. Es gāju lēnāk un ziņkāri skatījos apkārt. Pelēkakmeņi ceļojošai aktieru trupai ir īpaši nozīmīgi, un šis skats izraisīja manī dažādas pretrunīgas jūtas.

Simmons atkrita biezajā zālē, bet Vilems atspiedās pret līka bērza stumbru. Es piegāju pie pelēkakmens un pieskāros tam ar pirkstu galiem. Tas bija silts un pazīstams.

-    Negrūsti to briesmoni! Simmons nervozi teica. Tu to apgāzīsi.

Es iesmējos. Šis akmens te ir stāvējis tūkstoš gadu, Sim. Diez vai

mani elpas vilcieni tam spētu kaitēt.

-    Vienkārši nāc nost! Tie nav labi.

-    Tas ir pelēkakmens, es teicu un draudzīgi paplikšķināju pa gludo akmens sānu. Tie iezīmē senus ceļus. Ietekme tiem var būt tikai labvēlīga, jo tiem blakus mēs varam justies droši. Pelēkakmeņi norāda drošas vietas. To zina ikviens.

Simmons spītīgi papurināja galvu. Tie ir pagānisma paliekas.

-    Deram uz džotu, ka man taisnība! es ķircinoši piedāvāju.

-     Ha! joprojām gulēdams uz muguras, Simmons pastiepa roku. Piegājis tuvāk, uzsitu viņam pa plaukstu, lai apstiprinātu derības.

-    Mēs varam rīt aiziet uz Arhīviem un to noskaidrot, Simmons teica.

Apsēdos blakus pelēkakmenim un jau ļāvos tīkamam mieram, kad

mani atkal sagrāba piepeša panika. Pie Dieva miesām! es iesaucos.

-     Mana lauta! Mēģināju pielēkt kājās, taču tas neizdevās, un daudz netrūka, lai es krizdams būtu sašķaidījis smadzenes pret pelēkakmeņi.

Simmons mēģināja uzslieties sēdus, lai mani nomierinātu, taču spējā kustība bija pārāk strauja, un viņš lempīgi nogāzās uz sāniem un sāka bezpalīdzīgi smieties.

-    Te nav nekā smieklīga! es ieaurojos.

-    Tava lauta ir “Eolijā”, Vilems atgādināja. Tu to esi jautājis jau četras reizes, kopš mēs aizgājām no turienes.

-     Neesmu vis! es atcirtu ar lielāku pārliecību nekā īstenībā jutu. Saberzēju pret akmeni sasisto galvu.

-    Par to nav jākaunas, Vilems mierinoši atmeta ar roku. Cilvēka dabā ir pastāvīgi domāt par to, kas vistuvāk sirdij.

-   Es dzirdēju, ka Kilvins pirms pāris mēnešiem esot “Spundē” tā pavairāk ieņēmis un bez mitas runājis par savu jauno auksta sēra lampu, sacīja Simmons.

Vilems nicīgi nosēcās. Lorrens bez mitas runātu par pareizu uzvedību pie grāmatplauktiem. Satvert aiz muguriņas. Satvert aiz muguriņas, viņš norūca un ar abām rokām atdarināja tvēriena kustības. Ja es to dzirdēšu vēlreiz, sagrābšu viņu pašu aiz muguriņas!

Manī uzzibsnīja atmiņu dzirksts. Žēlīgais Tehlu! es piepešā izbīlī iesaucos. Vai es šovakar “Eolijā” dziedāju “Skārdnieku bodnieku”?

-    Dziedāji gan, Simmons apstiprināja. Es nezināju, ka tam ir tik daudz pantu.

Saraucu pieri, izmisīgi cenzdamies atcerēties. Vai es dziedāju pantu par tehlieti un aitu? Tas nebija ieteicams pants dziedāšanai piedienīgā sabiedrībā.

-    Nē-e, Vilems atrūca.

-    Paldies Dievam! es nopūtos.

-    Tas bija par kazu, Vilems nopietni paskaidroja, bet tad ļāva vaļu sparīgiem smiekliem.

-    “…zem tehlieša tērpa!” Simmons nodziedāja un piebiedrojās Vilema jautrības uzplūdam.

-    Tikai ne to! Es izmisis satvēru galvu rokās. Kad mans tēvs to nodziedāja publikai, māte lika viņam gulēt zem ratiem. Kad Stančions mani nākamreiz ieraudzīs, viņš noslānīs mani ar nūju un atņems man stabulītes!

-    Viņiem traki patika! Simmons mēģināja mani mierināt.

-    Es redzēju, ka Stančions dzied līdzi, Vilems piebilda. Tobrīd arī viņam jau bija sarkans deguns.

Kādu laiku valdīja rāms klusums.

-    Kvout? Simmons ierunājās.

-Jā?

-    Vai tu patiešām esi no Edema Rū cilts?

Jautājums pārsteidza mani nesagatavotu. Citkārt es par to būtu noskaities, taču pašlaik nezināju, kā pienāktos justies. Vai tam ir kāda nozīme?

-    Nē. Es tikai domāju…

-    Ak tā! Kādu laiku es klusēdams pētīju zvaigznes. Ko tu domāji?

-   Neko īpašu, Simmons atbildēja. Ambrozs tevi pāris reižu nosauca par Rū, bet viņš ari agrāk ir saucis tevi apvainojošos vārdos.

-    Tas nav apvainojums, es iebildu.

-    Es gribēju teikt, ka viņš ir saucis tevi vārdos, kuri neatbilst patiesībai, Simmons aši izlaboja. Tu nekad nerunā par savu ģimeni, bet esi sacījis šo to tādu, kas liek padomāt. Viņš paraustīja plecus, joprojām gulēdams uz muguras un lūkodamies zvaigznēs. Es nekad neesmu pazinis nevienu no Edema Rū ļaudīm. Vismaz tuvu pazinis ne.

-    Tas, ko tu esi dzirdējis, nav patiesība, es teicu. Mēs nezogam bērnus, nepielūdzam tumsības dievus un tā tālāk.

-    Tam es nekad neesmu ticējis, viņš noraidoši atmeta un pēc brīža piebilda: Tomēr kaut kas no stāstītā noteikti ir patiesība. Es nekad neesmu dzirdējis nevienu spēlējam tā, kā spēlē tu.

-    Tam nav nekāda sakara ar manu piederību pie Edema Rū cilts, es teicu, bet tad pārdomāju. Nu, varbūt tikai drusciņ.

-    Vai tu dejo? ne no šā, ne no tā pēkšņi jautāja Vilems.

Ja tādu jautājumu būtu uzdevis cits un citādos apstākļos, tas droši vien būtu izraisījis kautiņu. Lūk, tādus cilvēki mūs iztēlojas! Tādus, kas pūš stabules un čīgā vijoles. Un dejo ap saviem ugunskuriem. Protams, tikai tad, kad nezogam visu, kas nav piesiets. Pēdējo teikumu es izrunāju ar jaušamu rūgtumu balsī. Tāda nav Edema Rū cilts būtība.

-    Kāda ir tās būtība?

Es brīdi domāju, taču apskurbušais prāts neļāva tikt galā ar šo uzdevumu. Mēs gluži vienkārši esam cilvēki, es beidzot teicu. Tikai tādi, kas ilgi neuzturas vienā vietā un ko pārējie neieredz.

Kādu laiku mēs visi atkal klusēdami raudzījāmies zvaigznēs.

-   Vai viņa patiešām lika viņam gulēt zem ratiem? Simmons jautāja.

-    Kas? Kam?

-    Tu teici, ka tava mamma esot likusi tēvam gulēt zem ratiem par to, ka viņš dziedājis to pantiņu par aitu. Vai tā patiešām bija?

-    Tas ir tikai tēlains izteiciens, es sacīju. Bet vienreiz viņa patiešām tā izdarīja.

Es reti kavējos domās par saviem bērnības gadiem aktieru trupā, kad mani vecāki bija dzīvi. Vairījos no šī temata tāpat, kā klibs cilvēks vairās balstīt svaru uz ievainptās kājas. Tomēr Simmona jautājums izvilināja apziņas virskārtā atmiņu ainas.

-    Tas nebija tāpēc, ka viņš būtu dziedājis “Skārdnieku bodnieku”, dzirdēju sevi sakām. Tēvs nodziedāja dziesmiņu, ko bija sacerējis par viņu…

Es ilgi klusēju. Tad turpināju: Par Lorianu.

Šī bija pirmā reize kopš daudziem gadiem, kad es izrunāju mātes vārdu. Pirmā reize, kopš viņa bija nogalināta. Vārds radīja mutē dīvainu sajūtu.

Tad neviļus un nedomādams es sāku dziedāt:

“Tumšmatei Lorianai,

Daiļajai sievietei manai,

Seja asa kā skabargas gals,

Stikla drumslām līdzīga balss.

Rēķināt viņa teicami prot,

Bet nemāk ēdienu gatavot.

Tomēr, par spīti it visam,

Labāka viņa par visām!

Kaudzi niķu līdzi sev nes Slepenā lādē bez slēdzenes,

Bet man tie nav ne sveši, ne tāli,

Tuvi, ne tāli, netāli, netāli…

Jutos dīvaini pamiris, itin kā attālināts pats no sava ķermeņa. Savādi bija tas, ka atmiņas bija spilgtas un dzīvas, taču nebija sāpīgas.

-   Varu iedomāties, ka vīrietis tā var izpelnīties guļvietu zem ratiem, Vilems nopietni teica.

-    Ne jau tāpēc, es dzirdēju sevi sakām. Māte bija skaista, un viņi abi to zināja. Viņi pastāvīgi ķircināja viens otru. Vainīgs bija pantmērs. Māte necieta briesmīgo pantmēru.

Es nekad nemēdzu pieminēt vecākus, un runāt par viņiem pagātnē bija ļoti neomulīgi. Tā šķita tāda kā nodevība. Vilemu un Simmonu mani vārdi nepārsteidza. Katrs, kurš mani pazina, varēja uzminēt, ka man nav ģimenes. Es nekad to nebiju teicis, bet viņi bija labi draugi. Viņi zināja.

-    Aturā, kad sievas noskaišas, vīri guļ suņu būdās, sacīja Simmons, gribēdams iestūrēt sarunu drošākos ūdeņos.

-    Melosi rehu eda Stiti, Vilems nomurmināja.

-     Runā aturiešu valodā! Simmons iesaucās, un viņa balsī kūsāja uzjautrinājums. Un beidz mētāt savas muļķīgās frāzes!

-    Eda Stiti? es atkārtoju. Jūs guļat pie ugunskura?

Vilems apstiprinoši pamāja.

-     Es izsaku oficiālu protestu par to, cik ātri tu esi apguvis siaru valodu, Simmons teica, paceldams pirkstu. Man vajadzēja veselu gadu, lai tiktu līdz kaut cik ciešamam līmenim. Gadu! Un tu to norij viena dimestra laikā!

-     Es daudz mācījos jau bērnībā, es atbildēju. Šajā dimestrī es to tikai noslīpēju.

-    Tev ir labāks akcents, Vilems teica Simmonam. Kvouts runā kā dienvidnieku tirgotājs. Tas ir zems līmenis. Tava valoda izklausās daudz izsmalcinātāka.

Tas laikam Simmonu mazliet nomierināja. Pie ugunskura! viņš atkārtoja. Vai nav savādi, ka tieši vīriešiem vienmēr jāiet gulēt kaut kur citur?

-     Ir taču skaidrs, ka gultas noteikumus diktē sievietes, es teicu.

-    Tā nav nepatīkama doma, Simmons novilka. Protams, atkarībā no sievietes.

-    Distrela ir glīta, pēc brīža viņš piebilda.

-    Keh! Vilems izmeta. Pārāk bāla. Fela ir labāka.

Simmons sērīgi papurināja galvu. Tur nav cerību.

-    Viņa ir modegiete, Vilems teica, un viņa smīns izskatījās gandrīz vai dēmonisks.

-    Tiešām? Simmons pārjautāja. Vilems pamāja ar tik platu smaidu, kādu es viņa sejā neatcerējos redzējis. Simmons nelaimīgi nopūtās. Viss saskan! Gana slikti, ka viņa ir visskaistākā meitene Kopvalstībā, bet es nezināju, ka viņa turklāt ir modegiete.

-    Varu tev piekrist, ka viņa ir visskaistākā meitene tajā upes pusē, es izlaboju, bet šajā pusē…

-     Par savu Dennu tu esi jau izteicies, Vilems mani pārtrauca.

-    Piecas reizes.

-   Paklausies! Simmons teica, un viņa balss bija kļuvusi ļoti nopietna.

-     Tev vienkārši vajag rīkoties! Tavai Dennai neapšaubāmi ir interese par tevi.

-    Viņa neko tamlīdzīgu nav teikusi.

-    Viņas nekad nesaka, ka viņām ir interese! Simmons iesmējās par manu muļķīgo iebildumu. Pastāv taču zināmas spēlītes. Kaut kas līdzīgs dejai. Viņš pacēla abas rokas, atdarinādams sarunu starp tām. “Ai, cik neparasti, ka mēs šeit satikāmies!” “Ā, sveiki, es nupat gribēju iet pusdienās.” “Kāda veiksmīga sagadīšanās, es arī! Vai drīkstu palīdzēt tev nest grāmatas?”

Pacēlu roku, lai viņu apklusinātu. Vai varam tūlīt pāriet uz izrādes beigām? Tur, kur tu dienām ilgi šņuksti virs alus krūzes?

Simmons nikni pablenza uz mani. Vilems iesmējās.

-    Dennai pietiek vīriešu, kas viņu aplido, es teicu. Tie iet un nāk kā… Mēģināju atrast salīdzinājumu, bet tas man neizdevās. Es labprātāk gribētu būt viņas draugs.

-    Tu labprātāk gribētu būt viņas sirdsdraugs, Vilems bez īpašas izteiksmes izlaboja. Tu labprātāk gribētu svētlaimīgi baudīt viņas apskāvienus. Bet tu baidies, ka viņa tevi atraidīs. Tu baidies, ka viņa pasmiesies un tu izskatīsies kā muļķis. Vilems nevērīgi paraustīja plecus. Ne jau tu pirmais tā jūties! Par to nav jākaunas.

Viņš bija trāpījis neparasti tuvu mērķim, un es krietnu bridi nespēju izdomāt piemērotu atbildi. Es gribu cerēt, klusi sacīju, bet negribu to pieņemt par pašsaprotamu. Esmu redzējis, kas notiek ar vīriešiem, kuri pārāk daudz iedomājas un pielīp viņai.

Vilems svinīgā nopietnībā pamāja ar galvu.

-   Viņa tev sagādāja lautas futrāli, Simmons teica, gribēdams palīdzēt. Tas taču kaut ko nozīmē!

-   Bet ko tas nozīmē? es atjautāju. Var jau cerēt, ka viņai tiešām ir interese, bet ja nu tā no manas puses ir tikai vēlmju domāšana? Visi tie pārējie vīrieši noteikti arī domā, ka viņai ir interese. Bet acīmredzami maldās. Ja nu arī es maldos?

-     Ja nemēģināsi, tu nekad to neuzzināsi, Simmons sacīja ar rūgtuma pieskaņu balsī. Tā man gribētos teikt. Bet vai zini ko? Tur tikpat nekas nesanāk. Es dzenos pēc viņām, un viņas mani pasper malā kā suni zem pusdiengalda. Mani šie mēģinājumi ir nogurdinājuši. Viņš bezcerīgi nopūtās, joprojām gulēdams uz muguras. Viss, ko es gribu, ir sieviete, kurai es patiktu.

-    “Viss, ko es gribu” izsaka daudz, es teicu.

-              Es gribu burvju zirdziņu, ko varētu nēsāt kabatā, sacīja Vilems.

-    Un sarkana dzintara gredzenu, kas dotu man varu pār dēmoniem. Un neierobežoti daudz kūku jebkurā laikā!

Kādu laiku atkal valdīja omulīgs klusums. Vējš rāmi šalkoja koku zaros.

-    Stāsta, ka Rū cilts ļaudis zinot visus stāstus, kādi ir pasaulē, Simmons pēc brīža teica.

-    Droši vien tā ir taisnība, es piekritu.

-    Pastāsti kādu! viņš aicināja.

Es paskatījos uz viņu piemiegtām acīm.

-   Neskaties tā uz mani! Simmons protestēja. Man vienkārši gribas klausīties stāstu, un viss.

-    Mums mazliet pietrūkst izklaižu, sacīja Vilems.

-   Labi, labi! Ļaujiet padomāt. Aizvēru acis, un domu virspusē uznira stāsts par Amiru. Par to nebija jābrīnās. Amira bruņinieki man neizgāja no prāta jau kopš dienas, kad mani uzmeklēja Ņina.

Es piecēlos sēdus. Lai iet! Ievilku elpu, gribēdams sākt, taču aprāvos. Ja kādam no jums vajag pačurāt, dariet to tagad! Man nepatīk pārtraukt stāstu pusē.

Klusums.

-    Labi. Es nokremšļojos. Ir kāda vieta, kuru ir redzējis tikai retais. Neparasta vieta, kuru sauc Faeriniela. Ja ticat stāstiem, Faeriniela ir unikāla divu apstākļu dēļ. Pirmkārt, tā ir vieta, kurā krustojas visi pasaules ceļi. Otrkārt, tā ir vieta, kuru neviens cilvēks nav atradis meklēdams. Tā nav vieta, uz kuru var aizceļot, tā ir vieta, kuru ceļotājs šķērso, dodamies uz citurieni.

Stāsta, ka tur nokļūstot ikviens, kurš pietiekami ilgi ir ceļojis. Šis ir stāsts par to vietu, par vecu vīru uz gara ceļa un par ilgu, vientulīgu nakti bez mēness…

TRĪSDESMIT septītā NODAĻA . drusciņa uguns

-    FAERJNIELA bija liels krustpunkts, taču vietā, kur ceļi sastapās, nebija nevienas viesnīcas. Toties starp kokiem bija klajumi, kuros ceļinieki varēja iekārtot apmetnes un pavadīt nakti.

Reiz, pirms daudziem gadiem un aiz daudzām zemēm, Faerinielā ieradās pieci ceļinieku pulciņi. Kad saule tuvojās rietam un laiks bija domāt par atpūtu, viņi izvēlējās katrs savu klajumu un iekūra katrs savu ugunskuru.

Vēlāk, kad saule bija norietējusi un tumsa ietinusi debesis un zemi, pa ceļu tuvojās vecs, noskrandis ubags. Viņš gāja lēnām un balstījās uz nūjas.

Vecais virs gāja no nekurienes uz nekurieni. Viņam galvā nebija cepures un mugurā nebija mantu maisa. Viņam nebija neviena penija un nebija maka, kurā to glabāt. Viņam tik tikko piederēja savs vārds, un pat tas gadu gaitā bija nodilis plāns un niecīgs.

Ja jūs viņam jautātu, kas viņš ir, vecais virs atbildētu: “Nekas.” Taču viņš maldītos.

Vecais virs bija atnācis līdz Faerinielai. Viņš bija izsalcis kā sauss iekurs un pārguris līdz nespēkam. Kustēties viņam palīdzēja vienīgi cerība, ka varbūt kāds atvēlēs viņam kumosu no savām vakariņām un drusciņu no ugunskura siltuma.

Tāpēc vecais virs, redzēdams starp kokiem zibam liesmas, nogriezās no ceļa un devās gaismas virzienā. Drīz viņš starp stumbriem ieraudzīja četrus varenus zirgus. Sudrabs mirdzēja aizjūgā, un sudrabs mijās ar pakavu dzelzi. Gabaliņu tālāk ubags redzēja duci mūļu, kas bija apkrauti preču nastām: tur bija vilnas audumi, greznas rotas un smalka tērauda asmeņi.

Taču visvairāk ubaga skatienu piesaistīja gaļas gabals virs ugunskura. No tā kūpēja garaiņi un oglēs pilēja tauki. No kārdinošās smaržas vecais virs gandrīz zaudēja samaņu, jo visu dienu viņš bija gājis un apēdis tikai sauju ozolzīļu un iebrūnējušu ābolu, ko atradis ceļa malā.

Ap ugunskuru sēdēja trīs viri melnām bārdām, un ubags, iegājis klajumā, tos uzrunāja. “Labvakar!” viņš teica. “Vai varat atvēlēt man gabaliņu gaļas un drusciņu siltuma no sava ugunskura?”

Viri pagriezās, un zelta ķēdes, ar kurām tie bija rotājušies, mirgoja liesmu gaismā. “Protams!” viņu vadonis teica. “Kas tev ir lidzi? Džoti vai peniji? Gredzeni vai strehlaumi? Vai varbūt tev makā ir īstas, skanīgas keldiešu monētas, ko mēs vērtējam augstāk par visām citām?”

“Man nekā tāda nav,” vecais vīrs atbildēja un atpleta plaukstas, lai parādītu, ka tās ir tukšas.

“Tādā gadījumā tu neko šeit nedabūsi,” svešie atbildēja, un ubags noskatījās, kā viņi sāk atdalīt prāvus gaļas gabalus no cepeša virs ugunskura.”

-    Neapvainojies, Vilem. Tāds vienkārši ir stāsts.

-    Es neko neteicu.

-    Bet izskatījies tāds, it kā gribētu teikt.

-    Varbūt. Bet to es varu pateikt vēlāk.

-    Vecais vīrs devās tālāk mežā, iedams pretī citai ugunskura gaismai starp kokiem.

“Labvakar!” ubags iesaucās, iegājis otrajā klajumā. Kaut gan vecais vīrs jutās ļoti noguris un nožēlojams, viņš centās ielikt balsī možumu. “Vai varat atvēlēt man gabaliņu gaļas un drusciņu siltuma no sava ugunskura?”

Otrajā klajumā sēdēja četri ceļinieki divi vīrieši un divas sievietes. Izdzirdējuši balsi, viņi piecēlās kājās, bet nesacīja ne vārda. Vecais vīrs pacietīgi gaidīja, cenzdamies izskatīties labsirdīgs un nekaitīgs. Tomēr klusums ieilga arvien vairāk un neatskanēja neviens vārds.

Vecais vīrs, gluži saprotams, jutās aizkaitināts. Viņš bija pieradis, ka citi no viņa vairās vai pagrūž viņu malā, bet šie cilvēki gluži vienkārši stāvēja. Stāvēja klusi un saspringti, mīņādamies no vienas kājas uz otru un nervozi žņaudzīdami pirkstus.

Kad ubags sapīcis grasījās iet projām, uguns spoži uzliesmoja un viņš redzēja, ka visiem četriem ceļiniekiem mugurā ir asinssarkanas drānas: tas nozīmēja, ka viņi ir ademu tirgotāji. Tad vecais vīrs saprata. Ademus sauc par klusajiem ļaudīm, jo tie runā ļoti maz un ļoti reti.

Vecais vīrs zināja daudz stāstu par ademiem. Viņš bija dzirdējis, ka tie protot slepenu mākslu, ko dēvē par lethani. Šī māksla ļaujot tiem valkāt savu klusēšanu kā bruņas, kas liek zobenam aizslīdēt garām un bultai apstāties gaisā. Tieši tāpēc šie ļaudis runājot tik reti. Viņi taupot vārdus, glabādami tos sevī kā ogles pavarda dziļumā.

Uzkrātie vārdi dodot viņiem tik daudz nerimstošas enerģijas, ka viņi nekad nespējot izturēties pavisam mierīgi, un tāpēc viņu rokas un kājas allaž nemierīgi ņirbot. Un karodami viņi izmantojot savu slepeno mākslu, lai sadedzinātu sevī uzkrātos vārdus kā degvielu. Tāpēc viņi esot stipri kā lāči un ātri kā čūskas.

Pirmoreiz dzirdēdams tādas valodas, ubags bija nodomājis, ka tie ir blēņu stāsti, ko ceļinieki pārmij pie apmetnes ugunskura. Bet reiz, pirms daudziem gadiem, viņš bija redzējis, kā ademu sieviete cīnās ar pilsētas sardzi. Sardzes vīriem bija ieroči, un to krūtis un rokas sedza biezas bruņas. Viņi bija karaļa vārdā pieprasījuši, lai sieviete parāda savu zobenu, un sieviete negribīgi bija viņiem to iedevusi. Tikko sardzes vīri bija to paņēmuši, viņi bija sākuši uzmākties sievietei ar neķītriem ieteikumiem, kas viņai esot jādara, lai dabūtu zobenu atpakaļ.

Sardzes vīri bija augumā lieli, un viņu zobeni bija asi. Viņi krita sievietes priekšā kā nopļauti rudens kvieši. Sieviete nogalināja trīs vīrus, salauzdama tiem kaulus ar kailām plaukstām.

Viņas pašas ievainojumi bija samērā nelieli tumšs zilums uz viena vaiga, neliela brūce kājā, kas lika klibot, un sekls iegriezums plaukstā.

Pat pēc visiem šiem gadiem vecais vīrs atcerējās, kā viņa rāmi kā kaķis bija nolaizījusi asinis sev no plaukstas.

Tās bija domas, kas atausa vecā ubaga atmiņā, kad viņš ieraudzīja ademus. Vienā mirkli viņš aizmirsa ēdienu un uguns siltumu un lēnām atkāpās meža patvērumā.

Tad viņš devās uz nākamā ugunskura pusi, cerēdams, ka trešā reize būs veiksmīga.

Šajā klajumā viņš ieraudzīja pulciņu aturiešu, kas stāvēja ap beigtu ēzeli blakus ratiem. Viens no tiem pamanīja veco vīru. “Paskat!” viņš iesaucās. “Grābiet to veci ciet! Iejūgsim viņu ratos, lai velk!”

Vecais vīrs iesteidzās atpakaļ mežā un, kādu laiku šaudījies turp un atpakaļ, paslēpās no aturiešiem zem trūdošu lapu kaudzes.

Kad vajātāju troksnis pieklusa, ubags izrāpās no paslēptuves un sameklēja savu nomesto nūju. Pēc tam ar izsalkuša un novārguša cilvēka drosmi viņš devās turp, kur starp kokiem vīdēja nākamais uguns- kurs.

Iespējams, ka tur viņš būtu atradis meklēto, jo ap ugunskuru sēdēja tirgotāji no Vintasas. Citos apstākļos varbūt tie būtu aicinājuši atnācēju vakariņās, teikdami: “Kur ēdamā pietiek sešiem, tur pietiks arī septītajam.”

Taču tobrīd vecais vīrs izskatījās diezgan atbaidošs. Viņa mati bija izjukuši, un savēlušās šķipsnas slējās gaisā. Jau iepriekš noplīsušais apģērbs tagad bija saplēsts un netīrs. Viņa seja no bailēm bija bāla un elpa smagi sēca un čīkstēja krūtīs.

Tāpēc Vintasas tirgotāji izbīlī ievaidējās un savēcināja rokas. Viņi noturēja ubagu par kapukalna draugaru miroņa rēgu, kas, pēc māņticīgo vintasiešu domām, naktis nespēj mierīgi gulēt un klejo apkārt.

Tirgotājiem bija dažādi uzskati par to, kā šādu nācēju iespējams apturēt. Daži domāja, ka to atbaida uguns, citi ticēja, ka rēgu var atvairīt ar zālē izbārstītu sāli, vēl citi uzskatīja, ka ar dzelzi jāpārcērt saites starp dvēseli un nedzīvo ķermeni.

Klausīdamies viņu pārspriedumos, vecais ubags saprata: lai kādu paņēmienu šie cilvēki izvēlētos, viņam no tā labāk nekļūs. Tāpēc viņš steigšus atgriezās koku patvērumā.

Atradis lielu akmeni, uz kā apsēsties, vecais vīrs, cik spēdams, nopurināja no saplēstā apģērba pielipušās lapas un netīrumus. Kādu laiku pasēdējis, viņš nolēma doties uz pēdējo nometnes vietu, jo cerēja atrast vismaz vienu devigu ceļinieku, kurš ļautu viņam piepildīt tukšo vēderu.

Pie pēdējā ugunskura viņš ar atvieglojumu ieraudzīja sēžam tikai vienu cilvēku. Pienācis tuvāk, vecais virs ieraudzīja to, kas viņu gan ielīksmoja, gan biedēja: kaut gan ubags bija nodzīvojis pasaulē daudz gadu, viņš nekad nebija sarunājies ar Amira bruņinieku.

Taču viņš zināja, ka Amirs ir daļa no Tehlu baznīcas un…

-    Viņi nebija daļa no baznīcas, Vilems teica.

-    Ko? Skaidrs, ka bija!

-    Nē, viņi bija Aturas pārvaldītāju daļa. Viņiem piederēja… Vecarum tiesu vara.

-    Viņus sauca par Svēto Amira ordeni. Viņi bija baznīcas stiprā labā roka.

-    Saderam?

-    Ar prieku! Tas liks tev paklusēt, kamēr es pabeidzu stāstu.

Vecais vīrs jutās ielīksmots, jo zināja, ka Amirs ir daļa no Tehlu baznīcas un baznīca mēdza labi izturēties pret trūcīgajiem.

Vecajam vīram tuvojoties, amirietis piecēlās kājās. “Kas tur nāk?” viņš noprasīja. Viņa balss bija lepna un spēcīga, bet arī gurda. “Tad zini, ka es esmu no Amira ordeņa! Neviens nedrīkst nostāties starp mani un maniem uzdevumiem. Es rīkojos visu cilvēku labā, kaut ari dievi un cilvēki var aizšķērsot manu ceļu!”

“Kungs,” vecais ubags sacīja, “es cerēju atrast drusciņu uguns siltuma un ēdiena kumosu pēc gara ceļa.”

Amirietis ar rokas mājienu aicināja veco viru tuvāk. Viņš bija tērpies bruņās no spožiem tērauda gredzeniem, un viņa zobens bija cilvēka augumā. Veste virs bruņām bija spodri balta, bet lejpus elkoņiem krāsa pārtapa tumši sarkana, itin kā iemērkta asinīs. Krūšdaļas vidū bija redzams Amira simbols melns, sarkanu liesmu ieskauts tornis.

Vecais virs apsēdās pie ugunskura un tlksmīgi nopūtās, juzdams kaulos iestrāvojam siltumu.

Pēc brīža Amira bruņinieks teica: “Diemžēl nevaru piedāvāt tev neko ēdamu. Mans zirgs šovakar ir labāk paēdis nekā es pats, taču arī viņš nav dabūjis diezgan.”

“Man noder jebkāda palīdzība,” vecais vīrs atbildēja. “Varu iztikt ar atliekām. Es neesmu lepns.”

Amirs nopūtās. “Rīt man jānojāj piecdesmit jūdzes, lai apturētu kādu tiesas prāvu. Ja netikšu galā vai nokavēšos, jāmirst būs nevainīgai sievietei. Lūk, šeit ir viss, kas man atlicis!” Amirietis norādīja uz audekla gabalu, uz kura gulēja sakaltis maizes gabals un siera šķēle. Ar to nepietiktu, lai remdētu vecā vīra izsalkumu. Tik lielam un spēcīgam vīrietim kā bruņinieks tās būtu ļoti trūcīgas vakariņas.

“Rīt man vajadzēs jāt un karot,” bruņinieks teica. “Man būs nepieciešams spēks. Tāpēc man jāsver tavs tukšais vēders pret tās sievietes dzīvību.” Runādams amirietis pacēla rokas un pavērsa plaukstas augšup kā svaru kausus.

Kad viņš izdarīja šo kustību, vecais vīrs ieraudzīja viņa plaukstu virspuses un īsu mirkli nodomāja, ka amirietis sevi ir savainojis, jo starp pirkstiem tam sūcās asinis un pilēja pār rokām. Bet tad plandošo liesmu gaisma mainījās, un vecais vīrs saprata, ka tas ir tikai tetovējums, tomēr asiņainās zīmes uz bruņinieka plaukstām un rokām tik un tā lika viņam nodrebēt.

Viņš būtu ne tikai nodrebējis vien, ja sīkāk zinātu visu šo zīmju vēstījumu. Tās liecināja par tik lielu ordeņa uzticību, ka tāda amirieša rīcība nekad netika apšaubīta. Un, tā kā aiz šī bruņinieka stāvēja ordenis, pret viņu vērsties nevarēja neviena baznīca, neviens galms un neviens karalis. Jo viņš bija viens no kiridiem, Amira augstākās kārtas pārstāvjiem.

Ja viņš nogalinātu neapbruņotu cilvēku, ordeņa acīs tā nebūtu slepkavība. Ja viņš ielas vidū nožņaugtu grūtu sievieti, neviens nemēģinātu stāties viņam pretī. Ja viņš nodedzinātu baznīcu vai sadragātu vecu akmens tiltu, impērija viņu nevainotu un uzskatītu, ka viss, ko viņš dara, notiek augstāka mērķa vārdā.

Taču vecais vīrs to nezināja un tāpēc mēģināja vēlreiz: “Ja tev nav nekā ēdama, ko man iedot, varbūt tu vari man atvēlēt pāris peniju?” Ubags atcerējās keldiešu apmetni un cerēja nopirkt tur gabalu maizes un gaļas.

Amirietis papurināja galvu. “Ja man tie būtu, es ar prieku tev tos iedotu. Taču es pirms trim dienām atdevu savu pēdējo naudu atraitnim ar izsalkušu bērnu. Kopš tā laika es esmu tāds pats tukšinieks kā tu.” Bruņinieks papurināja galvu, un viņa seja pauda gurdumu un nožēlu.

“Es gribētu, kaut apstākļi būtu citādi. Bet tagad man jāizguļas, tāpēc tev nāksies doties tālāk.”

Par to vecais virs nebūt nepriecājās, taču amirieša balsi skanēja kaut kas tāds, kas viņu darīja piesardzīgu. Tāpēc viņš uzslējās kājās un devās atpakaļ meža biezokni, atstādams ugunskuru aiz muguras.

Vēl juzdams uguns siltumu, vecais virs savilka jostu ciešāk un nolēma vienkārši turpināt ceļu līdz ritam. Viņš cerēja, ka ceļa galā varbūt beidzot uzsmaidīs veiksme un viņš sastaps atsaucīgākus cilvēkus.

Tā nu viņš devās cauri Faerinielas centram un tur ieraudzīja apli no lieliem pelēkiem akmeņiem. Apļa vidū mirgoja blāva gaismiņa no uguns, kas bija paslēpta prāvā bedrē. Vecais vīrs nejuta nekādu dūmu smaržu un nosprieda, ka cilvēki dedzina rennela koku, kas deg pamatīgi un ilgi, bet nedūmo un neizplata nekādu smaku.

Tad vecais virs ievēroja, ka divi no lielajiem apveidiem nemaz nav akmeņi. Tie bija vezumi. Blāvajā uguns gaismā viņš pamanīja cilvēkus, kas rosījās ap ēdiena katlu.

Tomēr vecajam vīram vairs nebija atlikusi ne mazākā cerība, un viņš gāja tālāk. Kad viņš bija gandrīz jau pagājis akmeņu aplim garām, atskanēja kāda balss: “Ehei! Kas tu esi un kāpēc šajā vēlajā stundā tik klusi ej mums garām?”

“Es neesmu nekas,” vecais vīrs atbildēja. “Tikai vecs ubags, kam jāiet savs ceļš līdz galam.”

“Kāpēc tu šajā laikā ej, nevis atpūties savā gultā? Šie ceļi naktis nebūt nav droši,” teica tā pati balss.

“Man nav gultas,” vecais vīrs atbildēja. “Un šonakt es nespēju izlūgties ne dāvanas, ne vietu, kur pārgulēt.”

“Ja vēlies, guļvietu vari dabūt šeit. Un uzkost kādu kumosu, ja tev ir patikšana piedalīties mūsu vakariņās. Cilvēks nedrīkst iet visu dienu un nakti bez apstājas.” No lielo, pelēko akmeņu aizsega iznāca glīts, bārdains vīrietis. Saņēmis vecā vira elkoni, viņš veda to uz ugunskura pusi un iesaucās: “Mums šovakar ir viesis!”

Iepretī bija jaušama sakustēšanās, taču mēness šai naktī nespīdēja, un svešinieku ugunskurs bija paslēpts bedrē, tāpēc ubags no notiekošā daudz neredzēja. Viņš ziņkārīgi apvaicājās: “Kāpēc jūs slēpjat savu uguni?”

Bārdainais vīrietis nopūtās. “Ir ļaudis, kas pret mums nejūt mīlestību. Mēs nevēlamies sastapties ar ļaunumu. Turklāt šovakar mūsu ugunskurs ir pavisam neliels.”

“Kāpēc tā?” ubags jautāja. “Te ir daudz koku, tāpēc kurināmo atrast noteikti nav grūti.”

“Mēs vakarā centāmies to sagādāt,” vīrietis paskaidroja. “Bet cilvēki nosauca mūs par zagļiem un raidīja uz mums bultas.” Viņš paraustīja plecus. “Tāpēc mēs iztiekam, kā varam, un rītdiena gādās pati par sevi.” Viņš papurināja galvu. “Bet nu es pārāk daudz runāju. Vai varu tev piedāvāt kaut ko dzeramu, tēvs?”

“Es labprāt iedzertu malku ūdens, ja jums tas ir krājumā.”

“Nieki, es tev ieliešu vīnu."

Ubags ļoti sen nebija baudījis vīna garšu, un, jau iedomājoties par to, viņam mutē saskrēja siekalas. Tomēr vecais virs zināja, ka tukšam vēderam pēc garas dienas gājiena vīns nav ieteicams, tāpēc atbildēja: “Lai svētīta tava krietnā sirds! Bet malks ūdens man būtu gana labs.” Bārdainais vīrietis pasmaidīja. Nu tad padzeries gan ūdeni, gan vīnu, kā pats vēlies!” To teikdams, viņš aizveda ubagu pie ūdens mucas.

Vecais virs noliecās un iesmēla kausā ūdeni. Celdams to pie lūpām, viņš juta spirdzinošu vēsumu, taču nevarēja nepamanīt, ka muca ir gandrīz tukša.

Tomēr viesmīlīgais vīrietis skubināja viņu turpināt. “Iesmel vēl un noskalo pudekļus no sejas un rokām! Redzu, ka tu esi gājis garu ceļu un noguris.” Tā nu vecais ubags iesmēla vēl vienu kausu un, noskalojis rokas un seju, jutās manāmi atspirdzis.

Tad svešais vīrietis atkal saņēma viņa elkoni un veda viņu tuvāk ugunij. “Kā tevi sauc, tēvs?”

Ubags atkal jutās pārsteigts. Gadiem ilgi nevienam nebija rūpējis uzzināt, kā viņu sauc. Tik ilgi, ka viņam vajadzēja bridi padomāt un atcerēties. “Skeops,” viņš beidzot teica. “Mani sauc Skeops, un tevi?” “Mans vārds ir Terriss,” vīrietis atbildēja, apsēdinādams atnācēju omulīgās uguns tuvumā. “Tā ir Silla, mana sieva, un šis ir mūsu dēls Vints. Bet tie ir Sari, Bentums, Lila, Pīters un Fents.”

Tad Terriss pasniedza Skeopam vīnu. Silla ielēja viņam bļodiņā prāvu kausu kartupeļu zupas un iedeva šķēli siltas maizes kopā ar pusi no zeltaina vasaras kabača, kam viduci tīkami spīdēja sviests. Ēdiens bija vienkāršs, un tā nebija daudz, bet Skeopam tās šķita dzīres. Kamēr viņš ēda, Vints piepildīja viņa vīna kausu, uzsmaidīja viņam, apsēdās blakus un uzrunāja par vectēvu.

Tāda uzruna bija pāri vecā vīra spēkiem, un viņš sāka klusi raudāt. Varbūt tāpēc, ka aiz muguras bija gara, grūta diena un viņš bija vecs. Varbūt tāpēc, ka viņš nebija radis pie laipnības. Varbūt vainojams bija vīns. Lai kāds būtu iemesls, asaras ritēja viņam pār seju un pazuda baltajā bārdā.

Terriss to redzēja un steigšus apvaicājās: “Tēvs, kas noticis?”

“Es esmu vecs nejēga,” Skeops teica drīzāk sev nekā pārējiem. “Jūs pret mani esat tik laipni, kāds gadiem neviens nav bijis, un man ir žēl, ka es nespēju jums atmaksāt.”

Terriss pasmaidīja un uzlika roku vecajam vīram uz pleca. “Vai tiešām tu gribētu atmaksāt?”

“Es to nevaru. Man nepieder nekas, ko es varētu jums iedot.” Terriss pasmaidīja vēl platāk. “Skeop! Mēs esam Edema Rū cilts. Tas, ko mēs vērtējam visaugstāk, pieder ikvienam.” Skeops redzēja, ka cita pēc citas viņā gaidoši paveras pārējās sejas ap ugunskuru. Terriss teica: “Tu vari izstāstīt mums savu dzīvesstāstu.”

Nezinādams, ko citu viņš varētu darīt, Skeops sāka runāt. Viņš izstāstīja, kā nokļuvis līdz Faerinielai. Izstāstīja, kā pēc kārtas gājis pie katra ugunskura, cerēdams uz cilvēku žēlsirdību. Sākumā viņa balss ķērās un stāsts bija stomīgs, jo viņš ilgi bija klejojis viens un atradinājies runāt. Tomēr drīz viņa balss pieņēmās spēkā, vārdi plūda drošāk, zibošās liesmas atmirdzēja viņa dzīvi zilajās acīs, un rokas kustējās līdzi vecīgi izkaltušajai mēlei. Pat Edema Rū ļaudis, kas zina visus pasaules stāstus, ar apbrīnu klausījās runātājā.

Kad vecā vīra stāsts bija galā, ceļinieki sakustējās, kā mozdamies no dziļa miega. Bridi tie tikai lūkojās cits citā un tad paskatījās uz Skeopu.

Terriss zināja, ko viņa ļaudis domā. “Skeop,” viņš laipni vaicāja, “kurp tu gāji, kad es šovakar tevi apturēju?”

“Es gāju uz Tinuē,” Skeops atbildēja, juzdamies mazliet samulsis par to, cik ļoti aizrāvies ar savu stāstu. Viņa seja bija sakarsusi un sārta, un viņš jutās itin muļķīgi.

“Mēs braucam uz Beleneju,” Terriss teica. “Kā būtu, ja tu ceļotu ar mums kopā?”

Bridi Skeopa sejā iedegās cerība, taču tā ātri pazuda. “Es jums būtu tikai par nastu. Pat ubagam ir savs lepnums.”

Terriss iesmējās. “Vai tu gribi stāstīt Edema Rū ciltij par lepnumu? Mēs tevi neaicinām līdzi žēluma pēc. Mēs tevi aicinām tāpēc, ka tu piederi pie mūsu dzimtas un turpmākajos gados varētu mums pastāstīt daudz, daudz stāstu.”

Ubags papurināja galvu. “Manas asinis nav jūsu asinis. Es nepiederu pie jūsu dzimtas.”

“Kāda tam nozīme?” Terriss atjautāja. “Mēs, Edema Rū, paši lemjam, kurš pieder pie mūsu dzimtas un kurš ne. Tu esi mums piederīgs. Paskaties apkārt un spried pats, vai man nav taisnība!”

Skeops pārlaida skatienu apkārtējām sejām un redzēja, ka Terriss ir sacījis patiesību.

Tā nu vecais virs palika kopā ar viņiem un nodzīvoja daudz gadu, pirms nācās šķirties. Viņš daudz redzēja un daudz pastāstīja, un beigu beigās ikviens bija kļuvis gudrāks.

Tā tas patiešām notika, kaut ari pirms daudziem gadiem un aiz daudzām zemēm. Es esmu dzirdējis šo stāstu no Edema Rū ļaudīm, tāpēc zinu, ka tas ir patiess.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . patiesības graudi

-     VAI ŠĪS ir stāsta beigas? pēc pieklājigas pauzes jautāja Simmons. Viņš gulēja uz muguras, raudzīdamies zvaigznēs.

-Jā-

-    Tās nebija tādas, kādas es iedomājos, viņš sacīja.

-    Ko tu gaidīji?

-    Gaidīju, kad noskaidrosies, kas īsti bija tas vecais ubags. Domāju, līdzko kāds pret viņu izturēsies laipni, izrādīsies, ka viņš ir Taborlins Lielais. Tad viņš uzdāvinātu tiem cilvēkiem savu ceļa nūju un maisu naudas, un… es nezinu. Varbūt izdarītu vēl kādu burvību.

Tad ierunājās Vilems. Viņš teiktu: “Ja jūs kādreiz nokļūsiet briesmās, piesitiet ar šo nūju pa zemi un sakiet: “Nūja, sit!” Tad nūja sāks riņķot apkārt un atvairīs ikvienu, kurš gribētu jums uzbrukt.” Arī Vilems gulēja uz muguras garajā zālē. Es domāju, ka viņš īstenībā nemaz nebija vecs ubags.

-    Veci ubagi stāstos nekad nav veci ubagi, Simmons teica ar tādu kā pārmetuma pieskaņu balsī. Viņi vienmēr ir burvji, prinči, eņģeļi vai kaut kas tamlīdzīgs.

-    Reālajā dzīvē veci ubagi gandrīz vienmēr ir veci ubagi, es atgādināju. Tomēr es zinu, par kādiem stāstiem jūs runājat. Tādus mēdz stāstīt, lai izklaidētu klausītājus. Šis stāsts ir citāds. Tādus mēs stāstām cits citam.

-    Kāpēc jāstāsta stāsti, kas neizklaidē?

-    Lai palīdzētu mums atcerēties. Lai mācītu mums… Es nenoteikti pametu ar roku. Lai mācītu gudrības.

-    Pārspīlētus stereotipus? Simmons noprasīja.

-    Ko tu ar to gribi teikt? es saērcināts atjautāju.

-    “Iejūgsim viņu ratos, lai velk!” Simmons pikti nošņācās. Ja es tevi nepazītu, būtu apvainojies!

-Ja es nepazītu tevi, es kaismīgi attraucu, tad es būtu apvainojies. Vai tu zini, ka aturieši fnēdza nogalināt cilvēkus ar ceļotāju dzīvesveidu? Viens no jūsu valdniekiem pasludināja, ka tādi ļautiņi nodarot impērijai kaitējumu. Daudzi no tiem bija gandrīz pilnīgi tukšinieki, kas zaudējuši mājas karu un nodokļu dēļ. Daudzi no tiem ar varu tika aizrauti armijā.

Es saraustīju kreklu. Bet Edema Rū cilts bija izpelnījusies īpašu uzmanību. Mūs tvarstīja kā lapsas. Simt gadu garumā Edema Rū medības bija Aturas augstāko aprindu iecienītākā nodarbošanās.

Iestājās dziļš klusums. Man sāpēja kakls, un es aptvēru, ka esmu kliedzis.

Simmona balss skanēja apslāpēti. Es to nezināju.

Domās pats sev iespēru un nopūtos. Piedod, Simmon. Tas ir… Tas bija ļoti sen. Un tā nav tava vaina. Tas ir vecs stāsts.

-    Citādi nevar būt, ja runa ir par Amiru, Vilems teica, acīmredzot vēlēdamies mainīt sarunas tematu. Kad likvidēja ordeni? Pirms trīssimt gadiem?

-     Un tomēr daudzos stereotipos ir drusciņa patiesības, es teicu.

-    Kāds grauds, no kura tā radusies.

-    Bazils ir no Vintasas, sacīja Vilems. Un viņam ir dažas īpatnības.

Viņš guļot liek zem spilvena peniju un tā tālāk.

-    Šurp uz Universitāti es ceļoju kopā ar diviem ademu tirgotājiem, Simmons teica. Viņi ne ar vienu nesarunājās, tikai pārmija dažus vārdus pašu starpā. Un viņi patiešām bija nemierīgi un visu laiku dīdījās.

Vilems negribīgi sacīja: Atzīšos, ka es pazīstu daudzus keldiešus, kuri cenšas izklāt zābaku iekšpusi ar sudrabu.

-    Maku iekšpusi, Simmons izlaboja. Zābaki ir apavi, ko auj kājās. Viņš pagrozīja pēdu, paskaidrodams teikto.

-     Es zinu, kas ir zābaki! Vilems pikti atmeta. Šajā vulgārajā valodā es runāju labāk par tevi. Zābakus mēs saucam par Patu. Nauda makā ir domāta tērēšanai. Nauda, ko paredzēts iekrāt, glabājas zābakā.

-    Ak tā! Simmons domīgi novilka. Saprotu. Tas nozīmē krājumus lietainai dienai.

-    Ko var iesākt ar naudu lietainā dienā? Vilems patiesā neizpratnē I vaicāja.

-   Turklāt stāstā ir vairāk jēgas, nekā jūs domājat! es aši iestarpināju, pirms saruna iegrozījās vēl sarežģītākos līkločos. Stāstos ir patiesības graudi. Ja apsolāt paturēt to pie sevis, es atklāšu jums noslēpumu.

Jutu, ka draugu uzmanība saasinās un pievēršas man. Ja jūs jebkad pieņemat ceļojošas trupas viesmīlību un viņi pirms visa pārējā piedāvā jums vīnu, tad tie ir Edema Rū ļaudis. Šī stāsta daļa ir patiesa. Es brīdinoši pacēlu pirkstu. Tikai nepieņemiet vīnu!

-    Bet man garšo vīns, Simmons žēlabaini novilka.

-    Tas nav svarīgi, es teicu. Saimnieks tev piedāvā vīnu, bet tu izvēlies ūdeni. Tā var kļūt pat par sava veida sacensību: saimnieks piedāvā arvien uzstājīgāk, bet viesis atsakās arvien pieklājīgāk. Ja tu tā

darīsi, viņi zinās, ka tu esi Edema Rū draugs un zini viņu paradumus. Viņi tevi izguldinās un izturēsies pret tevi kā pret ģimenes locekli, nevis kā pret parastu viesi.

Kamēr draugi centās aptvert šo patiesību, saruna pierima. Es skatījos debesīs, pētīdams virs galvas pazīstamos zvaigznājus. Mednieks Evans, tīģelis, mūžam jaunā māte, ugunsmēles lapsa, brūkošais tornis…

-    Kurp tu ietu, ja varētu iet uz jebkuru vietu? pavisam negaidot atskanēja Simmona jautājums.

-    Pāri upei, es atbildēju. Uz savu gultu.

-    Nē, nē! viņš iebilda. Es gribēju teikt: ja tu varētu iet uz jebkuru pasaules vietu?

-    Atbilde ir tā pati, es teicu. Esmu bijis daudzās vietās. Un vienmēr gribējis iet tieši turp.

-    Bet ne jau uz visiem laikiem! Vilems nepiekrita. Tu taču negribi mūžīgi būt šeit, vai ne?

-    Par to jau ir runa, Simmons piebilda. Mēs visi gribam būt šeit. Bet neviens šeit negrib palikt pavisam.

-    Ja neņem vērā Manetu, sacīja Vilems.

-    Kurp tu ietu? Simmons stūrgalvīgi turpināja iesākto ceļu. Tīrā piedzīvojuma pēc?

Brīdi es klusēdams domāju. Laikam ietu uz Tālenvaldi, es teicu.

-    Pie tāliešiem? Vilems brīnījās. Cik esmu dzirdējis, tie ir primitīvi nomadu ļaudis.

-              Pēc definīcijas arī Edema Rū ir nomadu ļaudis, es sausi atteicu.

-     Kādā stāstā ir teikts, ka tāliešu vadoņi esot nevis izcili karotāji, bet dziedātāji. Viņu dziesmas spējot dziedināt slimos un likt kokiem dejot. Es paraustīju plecus. Gribētu aiziet turp un pārliecināties, vai tā ir patiesība.

-     Es dotos uz Fae galmiem, sacīja Vilems.

Simmons iesmējās. Tas neietu cauri.

-    Kāpēc ne? Vilems negaidot aizsvilās. Ja Kvouts var aiziet līdz dziedošam kokam, es varu aiziet uz Fae zemi un dejot ar Embrula… ar Fae sievietēm.

-      Tālenvalde ir reāla vieta, Simmons nepadevās. Bet feju stāsti ir domāti dzērājiem, pamuļķiem un bērniem.

-    Un kurp ietu tu? es jautāju Simmonam, lai viņš pārtrauktu tracināt Vilemu.

Iestājās ilgs klusums. Es nezinu, Simmons atbildēja, un viņa balss izklausījās dīvaini neskanīga. Patiesībā es nekur neesmu bijis. Uz Universitāti atceļoju, jo pēc tam, kad mani brāļi saņems mantojumu un māsa dabūs pūra naudu, man atliks tik vien kā dzimtas vārds.

-    Tu nemaz negribēji doties šurp? es jautāju ar neticīgu izbrīnu balsī.

Simmons nevērīgi paraustīja plecus, un es grasījos jautāt viņam vēl kaut ko, bet tad mani pārtrauca Vilems, kas skaļi cēlās kājās. Vai tagad mēs esam gatavi iet pāri upei?

Jutu, ka mana galva ir kļuvusi apbrīnojami skaidra. Piecēlos, tikai nedaudz sagrīļodamies. Es esmu gatavs!

-    Vienu mirkli! Simmons sāka darboties gar biksēm un pagriezās uz koku pusi.

Līdzko viņš bija pazudis no skatiena, Vilems pieliecās man tuvāk.

-    Nejautā Simam par ģimeni! viņš klusi sacīja. Viņam ir grūti par to runāt. Un, kad iedzer, tad ir vēl sliktāk.

-    Kas…

Vilems pārtrauca mani ar strauju rokas kustību un papurināja galvu.

-    Vēlāk!

Simmons gāzelēdamies atgriezās klajumā, un mēs klusēdami trijatā izgājām atpakaļ uz ceļa, pārgājām pāri Akmens tiltam un atgriezāmies Universitātē.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . pretrunas

PAVĒLU NAKAMAJĀ rītā mēs ar Vilemu devāmies uz Arhīviem, lai satiktos ar Simmonu un nokārtotu iepriekšējā vakara derības.

-   Sima grūtības ir saistītas ar viņa tēvu, Vilems man klusi skaidroja ceļā gar pelēkajām ēkām. Sima tēvam Aturā pieder hercogiste. Laba zeme, bet…

-    Pagaidi! es viņu pārtraucu. Mūsu mazā Sima tēvs ir hercogs?

-     Mūsu mazais Sims ir trīs gadus vecāks par tevi, Vilems sausi atteica. Un divas collas garāks.

-     Kas tā ir par hercogisti? es jautāju. Starp citu, viņš nav par tādu gabalu garāks.

-    Dalonira, Vilems paskaidroja. Bet saproti pats… Aturas aristokrāta asinis. Nav nekāds brīnums, ka viņš negrib par to runāt.

-    Kas tās par blēņām! es izmetu, pamezdams ar roku uz garāmejošajiem studentiem. Universitātē ir ļoti brīvdomīga gaisotne jau kopš tiem laikiem, kad baznīca līdz zemei nodedzināja Kaluptenu.

-    Esmu ievērojis, ka arī tu necenties skaļi daudzināt savu piederību pie Edema Rū cilts.

Es pikti saslējos. Vai tu gribi teikt, ka es par to kaunos?

-     Saku tikai to, ka tu necenties skaļi daudzināt savu piederību, Vilems rāmi atbildēja un nosvērti paskatījās uz mani. Arī Simmons necenšas. Domāju, ka jums abiem ir savi iemesli.

Apspiedu aizkaitinājumu un piekrītoši pamāju ar galvu.

Vilems turpināja: Dalonira atrodas Aturnas ziemeļos, un ģimene ir samērā turīga. Bet Simam ir trīs vecāki brāļi un divas māsas. Mantojumu saņem vecākais dēls. Otrajam tēvs nopirka pakāpi armijā. Trešo aizsūtīja uz baznīcu. Simmons… Vilems zīmīgi apklusa.

-    Man grūti iztēloties Simu priestera amatā, es atzinos. Patiesībā ari armijā es viņu nevaru iedomāties.

-    Un tā nu Simmons ir nokļuvis Universitātē, Vilems teica. Viņa tēvs cerēja, ka Sims kļūs par diplomātu. Bet Sims atklāja, ka viņam patīk alķīmija un dzeja un kļuva par Arkanuma locekli. Tēvs par to nebija sajūsmā. Vilems izteiksmīgi paskatījās uz mani, un es sapratu, ka viņš ir noklusējis vairāk nekā pateicis.

-     Arkanists taču ir lielisks sasniegums! es protestēju. Tas ir daudz iespaidīgāks stāvoklis par iesmaržināta klauna lomu kaut kādā galmā!

Vilems paraustīja plecus. Mācību maksu viņš saņem. Arī kabatas naudu viņam turpina sūtīt. Brīdi apklusis, Vilems pamāja ar roku kādam pagalma pretējā pusē. Bet uz mājām Simmons nebrauc. Pat īslaicīgos apciemojumos ne. Sima tēvam patīk medības, dzeršana, kautiņi un palaistuves. Man ir aizdomas, ka mūsu maigais grāmatu mīļotājs Simmons nesaņem tādu mīlestību, kādu gudrs dēls būtu pelnījis.

*    * *

Satikāmies ar Simmonu savā ierastajā lasāmkambarī un noskaidrojām reibumā noslēgto derību detaļas. Pēc tam izklīdām uz dažādām pusēm.

Pēc stundas atgriezos lasītavā ar prāvu grāmatu kaudzi rokās. Kopš biju ticies ar Ņinu un dabūjis tīstokli, mani Amira pētījumi bija kļuvuši ievērojami vieglāki.

Klusi pieklauvējis pie durvīm, iegāju lasītavā. Vilems un Simmons jau sēdēja pie galda.

-    Es pirmais! Simmons pacilāts paziņoja. Viņš ieskatījās sarakstā un izvilka no savas kaudzes kādu grāmatu. Simt piecdesmit otrā lappuse. Pārlapojis grāmatu, viņš atrada vajadzīgo vietu un sāka pētīt tekstu. Ahā! “Tad meitene visu sīki izstāstīja… bla, bla, bla… un aizveda viņus uz vietu, kur notika pagānu draiskulības.” Simmons pacēla galvu, piespiedis pirkstu lappusei. Redzi? Tur ir skaidri uzrakstīts “pagānu”.

Es apsēdos. Papētīsim pārējo!

Simmona otrā grāmata bija apmēram tāda pati. Taču trešā sagādāja pārsteigumu.

-    “Apkārtnē ir liels skaits ceļakmeņu, un tas liecina, ka šo vietu kādreiz, aizmirstā pagātnē, varbūt ir šķērsojuši svarīgi tirdzniecības ceļi…” Viņš apklusa, paraustīja plecus un iedeva grāmatu man. Izskatās, ka tur ir kaut kas priekš tevis.

Es nenoturējos un iesmējos. Vai tu tās neizlasīji, pirms stiepi šurp?

-     Stundas laikā? Arī Simmons iesmējās. Diez vai tas būtu iespējams. Es izmantoju skrīvus.

Vilems caur pieri paskatījās uz viņu. Nestāsti! Tu pajautāji Lellim, vai ne?

Simmons savilka seju vientiesīgi nevainīgā izteiksmē, kas viņa dabiski vientiesīgajā sejā vēl jo skaidrāk nodeva viņa vainu. Varbūt es uz brīdi iegriezos pie viņa, Simmons izlocījās no tiešas atbildes. Un varbūt viņš ieteica pārīti grāmatu, kurās ir informācija par pelēkakmeņiem. -

Redzēdams Vilema sejas izteiksmi, viņš pacēla roku. Beidz šņaukāties par mani! Galvenais, ka izdevās.

-     Atkal Lellis! es norūcu. Vai jūs mani kādreiz iepazīstināsiet? Jūs abi esat varen noslēgti attiecībā uz šo personu.

Vilems paraustīja plecus. Kad redzēsi viņu, tu sapratīsi.

Simmona atnestās grāmatas varēja iedalīt trīs kategorijās. Viena atbalstīja viņa uzskatus un vēstīja par pagānu rituāliem un dzīvnieku upurēšanu. Otra izteica pieļāvumus par kādu senu civilizāciju, kurā šie akmeņi izmantoti par ceļa rādītājiem, kaut arī daļa no tiem atradās stāvās kalnu nogāzēs vai upes dibenā, kur nekādu ceļu nevarēja būt.

Viņa pēdējā grāmata bija interesanta citu iemeslu dēļ.

-    “…divi saskaņoti akmens monolīti, kam augšgalā šķērsām pārlikts trešais,” Simmons lasīja. “Vietējie iedzīvotāji sauc tos par durvju stenderēm. Kaut gan pavasara un vasaras svinībās tos mēdz izrotāt un ap tiem dejot, pilnmēness laikā vecāki aizliedz bērniem uzturēties to tuvumā. Kāds visnotaļ godājams un neapšaubāmi saprātīgs vecs vīrs apgalvoja, ka…”

Simmons spēji aprāvās. Vai nav vienalga! viņš izmeta ar nepatiku balsī un grasījās aizvērt grāmatu.

-    Ko viņš apgalvoja? Vilems gribēja zināt.

Simmons pabolīja acis un atsāka lasīt: "… apgalvoja, ka noteiktos laikos cilvēki varot iziet caur akmens durvīm un nokļūt feju zemē, kur mājo pati Feluriana būtne, kuras skaujās vīrieši bauda mīlu un iet bojā.”

-    Interesanti, Vilems nomurmināja.

-     Nav tur nekā interesanta! Māņticīgas bērnu pasakas, Simmons dzēlīgi atmeta. Un tas mūs neved ne soli tuvāk secinājumam par to, kuram no mums ir taisnība.

-    Kāds ir tavs rēķins, Vilem? es jautāju. Tu esi objektīvs vērtētājs.

Vilems piegāja pie galda un pārskatīja grāmatu kaudzi. Viņa tumšās

uzacis kustējās augšup un lejup, sekojot domu gaitai. Septiņi Simmona labā. Seši Kvouta labā. Trīs pret abiem.

Mēs īsi pārskatījām četras manis atnestās grāmatas. Vienu no tām Vilems atlika malā, un rēķins mainījās uz septiņi Simmona labā un desmit manā labā. Noteiktam spriedumam nepietiek, Vilems domīgi novilka.

-    Mēs varam uzskatīt to par neizšķirtu, es ierosināju.

Simmons nikni pablenza caur pieri. Lai cik viņš no dabas bija labsirdīgs, zaudēt derības tfiņam nācās grūti. Labi jau labi, viņš norūca.

Es pagriezos pret Vilemu un izteiksmīgi paskatījos uz divām grāmatām, kas joprojām neaiztiktas gulēja uz galda. Izskatās, ka mūsu derības noskaidrosies itin drīz, nia?

Vilema lūpas savilkās plēsīgā smīnā. Ļoti drīz! Viņš pacilāja vienu no grāmatām. Te ir kopija deklarācijai par Amira atlaišanu. Vilems atšķīra iezīmēto lappusi un sāka lasīt: “Viņu rīcība turpmāk būs pakļauta impērijas likumiem. Neviens ordeņa piederīgais vairs nedrīkst uzņemties tiesības uzklausīt tiesas prāvu vai izteikt spriedumu tiesā.”

Viņš apmierināts paskatījās uz mani. Nu, redzi? Ja viņu juridiskās tiesības tika atsauktas, tas nozīmē, ka sākotnēji viņiem tādas bija. No tā izriet loģisks secinājums, ka viņi bija daļa no Aturas pārvaldītāju slāņa.

-     Patiesībā baznīcai Aturā vienmēr ir piederējusi tiesu vara, es teicu ar tādu kā vainas pieskaņu un pacēlu vienu no savām grāmatām.

-     Interesanti, ka tu esi atnesis Alpura Prolycia Amyr. Arī es to atnesu. Pašu dekrētu izziņoja baznīca.

Vilema seja sadrūma. Nē, tā nebija. Šeit tas bija iereģistrēts kā imperatora Nalto sešdesmit trešais dekrēts.

Mēs samulsuši salīdzinājām abas grāmatas un secinājām, ka tajās ir uzkrītošas pretrunas.

-     Nu, man šķiet, ka tās viena otru izslēdz, teica Simmons. Kas vēl jums šeit ir?

-    Šī ir Feltemi Reisa “Vēstures izgaismojumi”, Vilems atrūca. Ļoti autoritatīva grāmata ar stingru nostāju. Es nedomāju, ka vajadzīgi vēl turpmāki pierādījumi.

-    Vai tas jūs nedara uzmanīgus? Es ar dūrē savilktu plaukstu pieklaudzināju pa abu pretrunīgo grāmatu vākiem. Tām nevajadzētu paust tik dažādus uzskatus.

-   Mēs esam jau izlasījuši divdesmit grāmatu, kas pauž dažādus uzskatus, Simmons uzsvērti atgādināja. Kādas problēmas var sagādāt vēl divas citas grāmatas?

-    Pelēkakmeņu mērķis ir mīklains un daudzveidīgs. Dažādas domas ir pilnīgi neizbēgamas. Tomēr Alpura ProŅcia Amyr bija atklāts dekrēts. Daudzus ietekmīgus Aturas impērijas vīriešus un sievietes tas izstūma ārpus likuma. Tas bija viens no galvenajiem impērijas sabrukuma iemesliem. Pretrunīgai informācijai šeit nav nekāda pamata.

-    Ordeni tomēr likvidēja pirms vairāk nekā trīssimt gadiem, Simmons atgādināja. Tik ilgā laikposmā varēja rasties daudz pretrunu.

Es papurināju galvu un turpināju pārlapot abas grāmatas. Pretrunīgas idejas ir viens. Pretrunīgi fakti ir kaut kas cits. Es pacēlu vienu no grāmatām. Šī ir Gregora Mazā sarakstītā “Impērijas krišana”. Viņš ir čalotājs un fanātiķis, tomēr labākais sava laika vēsturnieks. Es pacilāju Vilema grāmatu. Feltemi Reiss nav vērā ņemams vēsturnieks, toties ir krietni izglītotāks par Gregoru un sīki pārzina faktus. Saraucis pieri,

pēc kārtas pārlaidu skatienu vienai un otrai grāmatai. Es nespēju saskatīt jēgu!

-     Nu, ko tad darīsim? jautāja Simmons. Slēgsim vēl vienas derības? Tas ir nomācoši.

-    Mums vajadzīgs kāds, kurš izlemj, Vilems teica. Kāda augstāka autoritāte.

-    Augstāka par Feltemi Reisu? es jautāju. Diez vai ir vērts aicināt Lorrenu izšķirt mūsu derības.

Vilems papurināja galvu, tad piecēlās un nopurināja krekla priekšpusi. Tas nozīmē, ka tev beidzot ir jāiepazlstas ar Lelli.

ČETRDESMITĀ NODAĻA . lellis

-    PATS SVARĪGĀKAIS ir izturēties laipni, Simmons paklusi sacīja, kad kopā gājām pa šauro gaiteni, kura abās malās pa visu sienu rindojās grāmatas. Mūsu simpātijas lampas raidīja pār plauktiem gaismas kūļus, likdamas ēnām nervozi dejot. Bet neizturies ar žēlīgu laipnību! Viņš ir… nu, mazliet dīvains, bet viņš nav muļķis. Vienkārši izturies tā, kā tu izturētos pret jebkuru citu.

-     Tikai piedevām jābūt laipnam, es dzēlīgi piebildu, juzdamies noguris no viņa padomiem.

-    Tieši tā, Simmons nopietni atbildēja.

-     Bet kurp mēs vispār ejam? es jautāju, galvenokārt tāpēc, lai apturētu Simmona nogurdinošo padomu straumi.

-    Uz trešo apakšstāvu, Vilems atbildēja, un mēs devāmies lejup pa garu akmens pakāpienu posmu. Gadsimtu gaitā akmens bija nodeldēts, un pakāpieni izskatījās ielīkuši kā grāmatām piekrauti plaukti. Lejupkāpienā ēnas šķita izlīdzinām negludumus, un pakāpieni izskatījās gludi, tumši un izplūduši kā upes gultne virs nogludināta klintsakmens pamata.

-    Vai tu droši zini, ka viņš būs tur?

Vilems pamāja ar galvu. Cik zinu, viņš reti iziet no savām istabām.

-    No istabām? es pārjautāju. Viņš tur dzīvo?

Neviens man neatbildēja, un Vilems noveda mūs lejā pa vēl vienu kāpņu posmu un devās tālāk pa garu, platu gaiteni ar zemiem griestiem. Beidzot mēs apstājāmies pie ļoti necila izskata durvīm, kas šķita iespiestas pašā kaktā. Citkārt es būtu nodomājis, ka aiz tām atrodas viens no daudzajiem lasāmkambariem, kas bija izvietoti daudzās “Krātuves” vietās.

-   Tikai nedari neko tādu, kas viņu satrauktu! Simmons nervozi teica.

Vilems pieklauvēja pie durvīm, un es uzklāju sejai tik laipnu masku,

cik savos skatuves gudrību krājumos spēju atrast. Durvju rokturis sakustējās gandrīz nākamajā mirklī. Durvis pavērās šķirbā un pēc tam atsprāga plati vaļā. Durvīs stāvēja Lellis. Viņš bija ievērojami garāks par katru no mums. Viņa melnā ietērpa piedurknes iespaidīgi plīvoja atvērto durvju gaisa plūsmā.

Bridi viņš lūkojās uz mums ar augstprātīgu skatienu, tad itin kā samulsa un pacēla plaukstu pie sejas. Pagaidiet, es aizmirsu savu kapuci! viņš teica un ar kāju aizgrūda durvis ciet.

Lai cik šī īsā parādīšanās bija dīvaina, es biju pamanījis kaut ko vēl satraucošāku. Pie Dieva pārogļotajām miesām! es čukstus iesaucos.

-    Viņam tur iekšā ir sveces! Vai Lorrens to zina?

Simmons pavēra muti, lai atbildētu, bet tajā brīdī durvis vēlreiz strauji atvērās. Lellis atkal stāvēja mums pretī, un viņa tumšais ietērps spilgti izcēlās uz siltās sveču gaismas aiz muguras. Tagad viņam galvā bija kapuce un viņš stāvēja paceltām rokām. Garās tērpa piedurknes, gaisam strāvojot, iespaidīgi viļņojās. Gaisa plūsma satvēra arī viņa kapuci, un tā daļēji noslīdēja viņam no galvas.

-     Sasodīts! viņš izklaidīgā balsī noteica. Kapuce pa pusei sedza viņa galvu un vienu aci. Viņš atkal aizcirta durvis.

Vilems un Simmons saglabāja nopietnu seju. Es atturējos no jebkādām piezīmēm.

Brīdi valdīja klusums. Beidzot no durvju otras puses atskanēja apslāpēta balss: Vai jūs varētu pieklauvēt vēlreiz? Citādi neliekas īsti pareizi.

Vilems paklausīgi paspēra soli uz priekšu un pieklauvēja. Vienreiz, otrreiz, un tad durvis atsprāga vaļā. Mēs atkal stāvējām pretī lielam stāvam melnā apmetnī. Cieši uzvilktā kapuce apēnoja viņa seju, un tērpa garās piedurknes plīvoja vējā.

-     Kas atnācis apmeklēt Taborlinu Lielo? Lellis dziedoši ierunājās. Viņa balss bija skanīga, taču to daļēji apslāpēja nolaistā kapuce. Viņš izstiepa roku dramatiskā žestā. Tu! Simmon! Pēc īsa klusuma brīža balss atskanēja bez teatrālās intonācijas. Es tevi šodien jau satiku, vai ne?

Simmons pamāja ar galvu. Jutu, ka viņā virmo smiekli, meklējot ceļu uz āru.

-    Cik sen tas bija?

-    Apmēram pirms stundas.

-   Hmm. Kapuce piekrītoši pamāja. Vai šoreiz man izdevās labāk? Pastiepis roku, viņš atbīdīja kapuci, un es ievēroju, ka ietērps viņam ir pārāk liels: piedurknes karājās līdz pat pirkstu galiem. Seja, kas iznira no kapuces apakšas, šķelmīgi smīnēja kā bērnam, kas spēlē teātri, pārģērbies vecāku drēbēs.

-    Iepriekšējā reizē tu netēloji Taborlinu, Simmons atgādināja.

-    Ak tā! Lellis izskatījās mazliet apmulsis. Un kāds es biju šoreiz? Tas ir, pēdējā reizē? Vai Taborlins izdevās labs?

-    Diezgan labs, Simmons apstiprināja.

Lellis paskatījās uz Vilemu.

-     Man patika tērps, Vilems teica. Bet es vienmēr biju iztēlojies Taborlinu ar maigu balsi.

-    Ā! Lellis beidzot paskatījās uz mani. Sveiks!

-    Sveiks! es atbildēju, cik laipni vien spēju.

-    Es tevi nepazīstu. Klusums. Kas tu esi?

-    Es esmu Kvouts.

-    Tu par to izskaties ļoti pārliecināts, viņš teica, vērīgi lūkodamies mani. Vēl viens klusuma brīdis. Viņi sauc mani par Lelli.

-    Kuri “viņi”?

-    Kādi viņi? Lellis izlaboja, paceldams pirkstu.

Es pasmaidīju. Kādi viņi tie būtu?

-    Kādi viņi tie ir?

-    Kādi “viņi” tie ir, ja tādi ir, un kādi būtu, ja būtu? es pārveidoju sakāmo, un mans smaids neviļus kļuva platāks.

Lellis izklaidīgi pasmaidīja pretī un nenoteikti atmeta ar roku. Tu jau zini. Cilvēki. Viņš turpināja raudzīties manī tā, kā es varētu aplūkot interesantu akmeni vai agrāk neredzētu koka lapu.

-    Un kā tu pats sevi sauc? es jautāju.

Lellis izskatījās drusku izbrīnījies un paraudzījās man acīs ar ikdienišķāku skatienu. Skat, ko tu gribētu zināt! viņš teica ar pārmetuma pieskaņu balsī. Tad viņš pameta skatienu uz Simmonu un Vilemu, kas stāvēja klusēdami. Tagad jums vajadzētu nākt iekšā. Lellis pagriezās un iegāja istabā.

Istaba nebija visai liela. Taču šeit, pašos Arhīvu dziļumos, tā izskatījās dīvaini neiederīga. Tajā bija dziļš, mīksti polsterēts krēsls, liels koka galds un divas citas durvis, kas veda uz tālākajām istabām.

Visas malas, šķiet, aizņēma grāmatas. Tās rindojās pārpildītos plauktos un grāmatskapjos, slējās kaudzēs uz grīdas un krēsliem, gulēja izmētātas pa galdiem. Izbrīnu izraisīja aizvilkti aizkari, kas sedza vienu no sienām. Saprāts mani cīnījās ar iespaidu, ka aiz tiem jābūt logam, taču es zināju, ka mēs atrodamies dziļi pazemē.

Istabu apgaismoja lampas un sveces tievas un garas, zemas un resnas piloša vaska kolonnas. Katra liesmas mēle viesa manī neskaidras bažas par atklātu uguni ēkā, kurā glabājas simtiem un tūkstošiem vērtīgu grāmatu.

Un vēl istabā bija lelles. Tās karājās pie plauktiem un sienas āķiem. Tas saņurcītas gulēja kaktos un zem krēsliem. Dažas tika darinātas vai labotas un gulēja uz galda, izmētātas starp darbarīkiem. Pie sienām rindojās statuetēm piekrauti plaukti, un katra no tām bija prasmīgi veidots un izkrāsots cilvēka atdarinājums.

Ceļā uz galda pusi Lellis nokratīja melno tērpu un ļāva tam nevērīgi nokrist uz grīdas. Zem tā bija vienkāršs apģērbs saburzīts balts krekls, saburzītas tumšas bikses un nesaderīgas zeķes ar pamatīgi nolāpītiem papēžiem. Es nopratu, ka Lellis ir krietni vecāks, nekā biju domājis. Viņa seja bija gluda, bez grumbām, taču mati bija pilnīgi balti un galvvidū diezgan šķidri.

Lellis atbrīvoja man vienu no krēsliem, uzmanīgi noceldams no sēdekļa mazu marioneti, kurai sameklēja vietu tuvējā plauktā. Tad viņš apsēdās pie galda, atstājis Simmonu un Vilemu stāvam kājās. Draugiem par godu jāteic, ka viņi neizskatījās par to īpaši satraukti.

Brīdi parakņājies nekārtībā uz galda, viņš izvilka neregulāras formas koka gabalu un mazu nazīti. Vēlreiz ilgi un vērīgi ielūkojies man sejā, Lellis sāka vienmērīgiem vēzieniem grebt koku, ļaudams cirtainajām skaidām krist uz galda virsmas.

Lai cik savādi, es nejutu nekādu vēlēšanos jautāt, kas šeit notiek. Ja cilvēks ir radis uzdot tik daudz jautājumu kā es, viņš iemācās sajust, kad tie ir vietā.

Turklāt es jau iepriekš zināju atbildes. Lellis bija viens no talantīgajiem nelielu prāta noviržu cilvēkiem, kas atraduši Universitātē savu nišu.

Arkanuma mācība atstāj nedabisku iespaidu uz studentu prātiem. Visspilgtākā no šīm nedabiskajām izpausmēm ir spēja veikt to, ko vairākums cilvēku sauc par maģiju, bet mēs saucam par simpātiju, sigaldriju, alķīmiju, vārdnieka mākslu un tā tālāk.

Daži prāti to uzņem viegli, citiem rodas grūtības. Smagākajos gadījumos tādi studenti sajūk prātā un nokļūst “Patvērumā”. Tomēr lielākā daļa prātu zem Arkanuma spiediena nesalūst, tikai mazlietiņ ieplaisā. Dažreiz tādu plaisu izpausme ir niecīga un izpaužas kā sejas muskuļu raustīšanās vai stomīšanās. Citi studenti dzird balsis, zaudē atmiņu, kļūst akli vai mēmi… Reizēm tāds iespaids ilgst tikai stundu vai dienu. Citreiz tas paliek uz visiem laikiem.

Es nojautu, ka Lellis ir students, kura prāts ieplaisājis pirms vairākiem gadiem. Tāpat kā Auri, viņš šķita atradis savu vietu, tomēr es brīnījos par to, ka Lorrens ir ļāvis viņam šeit lejā iekārtot savu mājvietu.

-    Vai šitāds viņš izskatās vienmēr? Lellis jautāja Vilemam un Simmonam. Ap plaukstām viņam bija sakrājušās bālas koka skaidiņas.

-    Parasti jā, Vilems atbildēja.

-    Tas ir, kāds? noprasīja Simmons.

-     Tāds, it kā viņš būtu izdomājis jau trīs nākamos gājienus tirāni spēlē un izprātojis, kā tevi uzvarēt. Lellis vēlreiz ilgi ielūkojās man sejā un atšķēla vēl vienu koka skaidu. Godīgi sakot, tas kaitina.

Vilems rēcoši iesmējās. Tā ir viņa domātāja seja, Lelli! To viņš valkā bieži, tomēr ne visu laiku.

-    Ko nozīmē tirāni? jautāja Simmons.

-    Tas ir domātājs, Lellis prātnieciski atbildēja. Par ko tu pašlaik domā?

-     Es domāju, ka tu esi ļoti uzmanīgs cilvēku vērotājs, Lelli, es pieklājīgi atbildēju.

Lellis nicīgi nosēcās, nepaceldams skatienu. Kāda jēga ir uzmanībai? Un kāda jēga ir vērošanai? Cilvēki vienmēr kaut ko vēro. Bet vajadzētu redzēt. Es redzu to, uz ko skatos. Es esmu re-dzē-tājs.

Viņš nopētīja koka gabalu, ko turēja plaukstā, tad atkal ieskatījās man sejā. Šķietami apmierināts, viņš sakļāva plaukstas virs sava grebuma, tomēr pirms tam es paguvu saskatīt pats savu profilu, kas bija prasmīgi iestrādāts kokā. Vai tu zini, kas tu esi bijis, kas tu neesi un kas tu būsi? viņš noprasīja.

Tas izklausījās pēc mīklas. Nē.

-    Re-dzē-tājs! viņš pārliecināti teica. Jo tieši tāda ir E’lira nozīme.

-    Kvouts īstenībā ir Re’lars, Simmons bijīgi iestarpināja.

Lellis vēlreiz nicīgi nosēcās. Diez vai! viņš teica, cītīgi lūkodamies manī. Varbūt tu kādreiz kļūsi re-dzē-tājs, bet vēl tu tāds neesi. Pašlaik tu esi ska-tī-tājs. Kaut kad pienāks brīdis, kad tu kļūsi par īstenu E’liru. Ja iemācīsies atslābināties. Viņš pacēla man pretī izgrebto koka seju.

-    Ko tu šeit redzi?

Tas vairs nebija neregulārs koka gabals. No koksnes šķiedras pretī skatījās mana seja, savilkta nopietnā izteiksmē. Es paliecos uz priekšu, lai ieskatītos ciešāk.

Lellis iesmējās un noplātīja rokas. Par vēlu! viņš iesaucās un brīdi izskatījās pavisam bērnišķīgs. Tu skatījies pārāk cieši un neredzēji pietiekami daudz. Pārāk cītīga skatīšanās var aizšķērsot ceļu redzēšanai, saproti?

Lellis nolika izgrebto seju uz galda, un tā šķita raugāmies vienā no blakus gulošajām marionetēm. Vai redzi šo mazo Kvoutu? Vai redzi, kā viņš skatās? Ļoti cieši. Ļoti apņēmīgi. Viņš var tā skatīties simt gadu, bet vai viņš jebkad redzēs to, kas viņam acu priekšā? Lellis atlaidās atzveltnē, un viņa apmierinātais skatiens slīdēja pāri istabai.

-     Vai E’lirs nozīmē “redzētājs”? Simmons jautāja. Vai pārējās pakāpes arī kaut ko nozīmē?

-    Tā kā tu esi students ar brīvu pieeju Arhīviem, es nešaubos, ka tu to vari noskaidrot pats, Lellis atbildēja. Viņa skatiens pievērsās kādai no lellēm, kas gulēja uz galda viņa priekšā. Viņš aiz aukliņām uzmanīgi nolaida to lidz grīdai, neļaudams saitēm samudžināties. Tā bija pelēki tērpta tehliešu priestera precīza miniatūra.

-     Vai tev ir padoms, kādā virzienā viņš varētu sākt to meklēt? es jautāju, ļaudamies intuitīvai tieksmei.

-    Renfalka “Dictum”. Leļļa rokas vadīta, tehliešu marionete pacēlās no grīdas un sāka pēc kārtas staipīt rokas un kājas, it kā mostos pēc ilga miega.

-    Tā man nav pazīstama.

-     Otrajā stāvā, dienvidaustrumu stūrī, Lellis izklaidīgi atbildēja.

-    Otrā rinda, otrā sastatne, trešais plaukts, labā puse, sarkans ādas iesējums. Tehlieša atdarinājums lēnām apgāja apkārt Leļļa kājām. Vienā rokā tas bija cieši satvēris maziņu “Takas grāmatu”, precīzu atveidojumu līdz pat sīkam spieķota riteņa zīmējumam uz vāka.

Mēs visi trīs vērojām, kā Lellis rausta mazā priestera auklas, likdams tam staigāt turp un atpakaļ, līdz beidzot tehlietis apsēdās uz Leļļa zeķē ieautās pēdas.

Vilems bijīgi nokremšļojās. Lelli?

-    Jā? uzrunātais atsaucās, nepaceldams skatienu no kājām. Tev ir jautājums. Vai, pareizāk sakot, jautājums ir Kvoutam, un tu gudro, kā uzdot to viņa vietā. Viņš sēž savā krēslā, mazliet saliecies uz priekšu. Viņam ir saraukta piere un uzmestas lūpas, un nav grūti uzminēt viņa vēlēšanos. Ļauj viņam jautāt pašam! Varbūt tas nāks viņam par labu.

Es sastingu, juzdams, ka esmu tieši tāds un daru tieši to, ko viņš sacījis. Lellis turpināja darbināt mazā tehlieša aukliņas. Priesteris uzmanīgi un piesardzīgi izpētīja apkārtni ap Leļļa pēdām, savēcināja rokās turēto grāmatu, tad apstaigāja galda kājas un ieskatījās Leļļa pamestajās kurpēs. Marionetes kustības bija tik pārdabiskas, ka novērsa manu uzmanību, un, aizmirsis, ka vēl tikko esmu juties neveikli, es nemanot ļāvu sasprindzinājumam atslābt.

-    Īstenībā es interesējos par Amiru. Mans skatiens neatrāvās no tā, kas notika ap Leļļa kājām. Ainā bija iesaistījusies vēl viena lelle jauna meitene zemnieciskās drēbēs. Viņa tuvojās priesterim un izstiepa roku, it kā gribēdama tam kaut ko iedot. Nē, viņa uzdeva jautājumu. Tehlietis pagrieza viņai muguru. Meitene bikli pieskārās viņa elkonim. Priesteris augstprātīgi atkāpās tālāk. Gribēju uzzināt, kas likvidēja viņu ordeni. Valdnieks Nalto vai baznīca?

-    Viņš joprojām skatās, Lellis novilka laipnākā tonī nekā iepriekš.

-     Tev kādu laiku jādodas tvarstīt vēju, tu esi pārāk nopietns. Tas tevi ievedīs nepatikšanās. Pēkšņi tehlietis pagriezās pret meiteni. Niknumā drebēdams, tas draudēja viņai ar grāmatu. Meitene izbiedēta atkāpās

un nokrita ceļos. Skaidrs, ka viņus izformēja baznīca. To varēja izdarīt tikai ar pontifika izdotu ediktu. Tehlietis iesita meitenei ar grāmatu.

Vienreiz, otrreiz, līdz meitene nokrita zemē un palika nekustīgi guļam.

-    Nalto nevarēja viņiem pavēlēt pat pāriet otrā ielas pusē.

Leļļa skatienu piesaistīja tikko jaušama kustība. Ak vai! viņš iesaucās, pagriezdams galvu pret Vilemu. Vai redzi, ko es redzu? Galva ir viegli pieliekta. Zods ir saspringts, bet acis nekam nav pievērstas, tās raida aizkaitinājumu uz iekšu. Ja es būtu tāds cilvēks, kas spriež no skatīšanās, es teiktu, ka Vilems ir tikko zaudējis derības. Vai tu nezini, ka baznīca neatzīst azartspēles un derības? Priesteris pie Leļļa kājām draudīgi atvēzēja grāmatu augšup uz Vilema pusi.

Tad tehlietis sakļāva rokas un aizgriezās projām no gulošās meitenes.

Pagājis pāris soļu tālāk, tas nolieca galvu kā lūgšanā.

Es piespiedu sevi atrauties no teatrālās ainas un paskatījos augšup uz mūsu namatēvu. Lelli? es jautāju. Vai tu esi lasījis Feltemi Reisa “Vēstures izgaismojumus”?

Pamanīju, ka Simmons uzmet Vilemam bažīgu skatienu, tomēr nelikās, ka Lellim tāds jautājums šķistu dīvains. Tehlietis pie viņa kājām piecēlās un sāka līksmi dejot un lēkāt. Jā.

-     Kāpēc Reiss raksta, ka Apura Prolycia Amyr esot valdnieka Nalto sešdesmit trešais dekrēts?

-    Reiss neko tamlīdzīgu neapgalvotu, Lellis atbildēja, nepaceldams skatienu no marionetes pie savām kājām. Tās ir pilnīgas blēņas.

-   Bet mēs atradām “Izgaismojumu” eksemplāru, kurā tieši tā teikts! es neatlaidos.

Lellis paraustīja plecus, dancinādams tehlieti sev pie kājām.

-    Varbūt tā ir pārrakstītāja kļūda, prātoja Vilems. Atkarībā no rakstīšanas laika baznīca pati varēja mainīt šo informācijas daļu. Impera- | tors Nalto ir vēstures iecienītākais peramais zēns. Iespējams, ka baznīca

centās attālināties no Amira. Beigu posmā viņi darīja briesmu lietas.

-    Gudri, gudri, Lellis novilka. Tehlietis pie viņa kājām pagriezās un zemu paklanījās pret Vilemu.

Man iešāvās prātā piepeša doma. Lelli, es teicu, vai tu zini, kas atrodas aiz aizslēgtajām durvīm vienu stāvu virs mums? Aiz lielajām akmens durvīm?

Tehlietis pārstāja lēkāt, un Lellis pacēla galvu. Viņa skatiens vērās manī ilgi un bargi. Viņa acis bija nopietnas un skaidras. Nedomāju, ka studentam varētu būt darīšana gar četru plātņu durvīm. Vai tu esi citādās domās?

Es jutu, ka pietvīkstu. Nē, atbildēju un novērsu skatienu.

Sasprindzinājumu pārtrauca tālīna skaņa no zvanu torņa. Simmons paklusi nolamājās. Esmu aizkavējies! viņš teica. Piedod, Lelli, bet man jāiet.

Lellis piecēlās un pakāra tehlieti pie sienas. Man tik un tā ir laiks pāriet pie lasīšanas, viņš teica. Aizgājis līdz polsterētajam krēslam, viņš apsēdās un atvēra grāmatu. Atved šo līdzi kādu citu reizi! Viņš pamāja uz mani, neatraudams skatienu no grāmatas. Man ar viņu vēl jāpastrādā.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA . augstāka mērķa vārdā

ES PASKATĪJOS uz Simmonu un čukstus teicu: Ivare enim euge.

Simmons bezcerīgi nopūtās. Tev paredzēts studēt savu fiziognomiju!

Kopš vakara, kad mēs aizdedzinājām Ambroza istabas, bija pagājusi vesela dienkopa, un ziema beidzot valdīja ar pilnu sparu. Universitātes pilsētiņā bija sadzītas kupenas līdz ceļiem. Kā vienmēr nepatīkamos laika apstākļos, Arhīvus līdz pēdējai vietai bija aizņēmuši centīgi studenti.

Tā kā visas lasāmtelpas bija pilnas, mēs ar Simmonu bijām spiesti nest savas grāmatas uz “Sējumiem”. Augstā telpa bez logiem šodien bija krietni pilnāka nekā citkārt, tomēr tajā valdīja mēms klusums. Tumšās akmens sienas un apslāpētie čuksti piešķīra šai vietai tādu kā rēgainu gaisotni, un gluži saprotams, kāpēc studenti dēvēja šo vietu par “Kapenēm”.

-              Es taču studēju savu fiziognomiju! klusi mēģināju protestēt.

-    Nupat pētīju Gibeja diagrammas. Redzi, ko es atradu! Pastiepu grāmatu, lai viņš to varētu apskatīt.

-   Gibeja diagrammas? Simmons satriekts čukstus attrauca. Zvēru, ka vienīgais iemesls, kāpēc tu mācies kopā ar mani, ir tas, lai varētu mani pārtraukt. Viņš aizgriezās no manis pasniegtās grāmatas.

-    Tur nav nekā dīvaina, es iebildu. Tikai… re! Paskaties, kas te rakstīts! Simmons atgrūda grāmatu, un es aizsvilos dusmās. Uzmanīgāk! es iešņācos. Tas ir viens no viņa oriģināliem. Es to atradu aiz citām grāmatām, kas apraktas Mirušajos reģistros. Lorrens man nocirtīs rokas, ja ar to kaut kas notiks!

Simmons atrāvās no grāmatas tā, it kā tā būtu sarkani nokaitēta dzelzs. Oriģināls? Žēlīgais Tehlu, tā droši vien ir rakstīta uz cilvēka ādas! Vāc to projām!

Es gandrīz atļāvos pajokot, ka cilvēka āda diezin vai ņemtu pretī tinti, tomēr, redzēdams Simmona sejas izteiksmi, nolēmu neko neteikt. Taču mana seja laikam bija mani nodevusi.

-Tev ir slimīgas tieksmes! Simmons iešņācās, un viņa čuksts izskanēja gandrīz nepieļaujamā skaļumā. Dieva māte, vai tad tu nezini, ka viņš graizīja dzīvus cilvēkus, lai redzētu, kā darbojas to orgāni? Es atsakos skatīties uz jebko, kam tas briesmonis pielicis roku!

Es noliku grāmatu atpakaļ uz galda. Tad tu tikpat labi vari mest medicīnu pie malas, es teicu, cik saudzīgi spēdams. Gibejas hercoga pētījumi par cilvēka ķermeni ir paši pamatīgākie, kādi jebkad izdarīti. Viņa pieraksti ir mūsdienu medikamentu pamats.

Tikpat nocietinātiem sejas vaibstiem Simmons paliecās uz priekšu tiktāl, lai viņa čuksti būtu sadzirdami. Kad Amira ordenis vērsās pret hercogu, viņi atrada divdesmit tūkstoš cilvēku kaulus. Lielas kaulu un pelnu bedres. Sievietes un bērnus. Divdesmit tūkstošus! Simmona balss brīdi noraustījās, pirms viņš spēja turpināt. Un tie bija tikai atrastie cilvēki!

Ļāvu viņam mazliet nomierināties un teicu: Gibejs sarakstīja divdesmit trīs grāmatas par cilvēka organisma darbību, es uzsvērti atgādināju, runādams pēc iespējas mierīgi. Kad Amira ordenis vērsās pret viņu, liela daļa hercoga muižas nodega, četras no šīm grāmatām un visas viņa piezīmes gāja bojā. Pajautā maģistram Arvilam, ko viņš dotu, ja varētu tās neskartas dabūt atpakaļ!

Simmons sparīgi iesita ar plaukstu pa galdu, un troksnis piesaistīja vairāku studentu skatienus. Nolādēts! viņš izgrūda. Es izaugu trīsdesmit jūdžu attālumā no Gibejas! Skaidrā dienā no mana tēva kalniem var redzēt viņa muižas gruvešus!

Tas mani apklusināja. Ja Simmona dzimtas zeme atradās tik tuvu, viņa senči noteikti bija pakļauti Gibejas hercoga kundzībai. Tas nozīmēja, ka viņi varbūt bija spiesti iesaistīties upuru meklēšanā hercoga eksperimentiem. Pilnīgi iespējams, ka daži viņa priekšteči paši beiguši savu dzīvi atrastajās kaulu un pelnu bedrēs.

Nogaidīju labu brīdi un tad čukstus teicu: Es to nezināju.

Simmons atguva savaldīšanos. Mēs par to nerunājam, viņš stīvi atbildēja un atbīdīja matu šķipsnas no acīm.

Pēc tam mēs nodevāmies katrs savām mācībām, un tikai pēc stundas Simmons ierunājās atkal. Ko tu atradi? viņš jautāja ar uzsvērtu nevērību, negribēdams izrādīt savu ziņkārību.

-    Šeit, uz iekšējās lapas! es satrauktā čukstā atbildēju. Atvēru grāmatas vāku, un, kad Simmons pameta skatienu uz atšķirto lapu, viņa seja neapzināti savilkās sāpīgā grimasē, it kā no grāmatas dvašotu nāves smaka.

-     …visu to izlaistīja! atskanēja divu vecāku, nupat lasītavā ienākušu studentu balsis. Pēc greznā apģērba es secināju, ka abi pieder pie aristokrātu aprindām, un, kaut gan šie puiši īpaši neklaigāja, viņi īpaši nepūlējās ari klusināt balsi. Anisats lika viņam visu sakopt un tikai pēc tam palaida nomazgāties. Tagad viņš daudzas dienas smirdēs pēc mīzaliem!

-    Kas tur ko redzēt? Simmons atjautāja, pētīdams manis atšķirto lappusi. Te ir tikai viņa vārds un datumi.

-     Ne jau vidū, paskaties augšpusē! Apkārt lappuses malām. Es norādīju uz dekoratīvo lapas ietvaru. Re, tur!

-       Varu derēt, ka tas sīkais ķēms noindēsies, pirms dimestris būs galā, teica otrs ienācējs. Vai tiešām arī mēs kādreiz esam bijuši tik stulbi?

-    Es tomēr neko neredzu, Simmons klusi sacīja, mulsi noplātīdams rokas un atbalstīdamies ar elkoņiem pret galdu. Nav nekāda vaina, ja tev patīk tādas lietas, bet mani tādi izgreznotie teksti nekad nav aizrāvuši.

-    Mēs varētu aiziet uz “Diviem Grašiem”. Saruna turpinājās dažus galdus attālāk, piesaistot piktus apkārtējo studentu skatienus. Viņiem ir meitene, kas spēlē dūdas. Varu derēt, ka labāku par viņu tu neesi redzējis. Un Lintens saka, ja tev esot kaut cik skanošā, tad viņa… Viņa balss sazvērnieciski pieklusa.

-     Nu, ko viņa? es noprasīju, iejaukdamies sarunā, cik rupji iespējams. Man nebija jākliedz. “Sējumos” pavisam ikdienišķa balss aizskan pa visu telpu. Diemžēl es beigas īsti nesadzirdēju.

Abi puiši uzmeta man aizkaitinātus skatienus, tomēr neatbildēja.

-    Ko tu gribi darīt? Simmons samulsis iešņācās.

-    Gribu viņus apklusināt, es atbildēju.

-    Vienkārši neliecies zinis! Simmons aizrādīja. Nu re, es skatos tavā sasodītajā grāmatā. Parādi, ko tu gribēji, lai es ieraugu!

-    Gibejs mēdza piezīmēt visas savas piezīmju burtnīcas, es teicu.

-     Šis ir viņa oriģināls. Tāpēc ir pamats domāt, ka viņš pats zīmēja ari lapas rotājumu, vai ne? Simmons piekrītoši pamāja un atbīdīja matus no acīm. Ko tu te redzi? es lēni norādīju uz dažādām rotājuma vietām. Vai tu redzi?

Simmons papurināja galvu.

Es parādīju vēlreiz, precīzāk piespiezdams pirkstu attiecīgajai vietai.

-     Šeit! es teicu. Un vēl šeit, stūri!

Simmona acis iepletās platāk. Burti! I… v… Viņš bridi apklusa, cenzdamies saprast kopējo jēgu. Ivare enim euge. Tas, ko tu nupat muldēji. Viņš atstūma grāmatu malā. Tātad kur ir lietas būtība, ja neņem vērā, ka viņš temiešu valodā bija gandrīz pilnīgs nejēga?

-    Tā nav temiešu valoda, es teicu. Tā ir temu valoda. Arhaisks lietojums.

-    Un kas ar to gribēts pateikt? Saraucis pieri, viņš paskatījās no grāmatas uz mani. Pretī augstam mērķim?

Es papurināju galvu. Augstāka mērķa vārdā, es izlaboju. Vai izklausās pazīstami?

-     Es nezinu, cik ilgi viņa tur būs, viens no skaļajiem atnācējiem turpināja. Ja palaidīsi garām, noteikti nožēlosi!

-    Es tev jau teicu, ka šovakar nevaru. Varbūt Savaldīšanas dienā. Tad man vakars būs brīvs.

-    Tev derētu aiziet agrāk, es viņam teicu. Savaldīšanas dienā “Divos Grašos” ir pārāk daudz cilvēku.

Abi aizkaitināti paskatījās uz mani. Nebāz degunu, kur nevajag, nīkuli! garākais nošņācās.

Tas mani aizkaitināja vēl vairāk. Atvainojiet, vai tad jūs nerunājāt ar mani?

-    Vai izskatījās, ka es runātu ar tevi? puisis indīgi atcirta.

-     Tā izklausījās, es atbildēju. Ja es jūs dzirdu, sēžot trīs galdus tālāk, jūs acīmredzot gribat iesaistīt mani sarunā. Es noklepojos. Otra iespēja ir tāda, ka jūs esat pārāk neaptēsti, lai saprastu, ka “Sējumos” jārunā klusi.

Viņš tumši pietvīka un droši vien būtu man atbildējis, taču viņa draugs kaut ko pačukstēja, un abi, savākuši grāmatas, devās projām. Kad durvis aiz viņiem aizvērās, šur tur atskanēja klusi aplausi. Smaidīdams pamāju saviem klausītājiem.

-    Par to bija jāgādā skrīviem, Simmons pārmetoši pačukstēja, kad mēs pārliecāmies pār galdu, lai turpinātu sarunu.

-    Bet skrīvi negādāja, es atbildēju. Lai nu kā, tagad te ir klusums, un tas ir galvenais. Nu tad saki, ko tev atgādina teiciens “augstāka mērķa vārdā”?

-    Amiru, protams, viņš atbildēja. Pēdējā laikā tu par Amiru vien runā. Un kāda ir tava dižā doma?

-    Dižā doma ir tāda, es satrauktā čukstā atbildēju, ka Gibejs bija slepens Amira ordeņa piederīgais.

Simmons neticīgi paskatījās uz mani. Diezgan attāls minējums, bet it kā jau saskan. Tas bija piecdesmit gadu, pirms baznīca noliedza šo ordeni. Ap to laiku tas bija jau diezgan demoralizējies.

Es gribēju uzsvērt, ka Gibejs varbūt nemaz nebija demoralizējies. Viņš sekoja Amira mērķim un rīkojās “augstāka mērķa vārdā”. Kaut gan viņa eksperimenti bija atbaidoši, viņa darbs virzīja medicīnas attīstību tādā mērā, ko grūti pat aptvert. Turpmākajos gadu simtos viņa veikums droši vien bija izglābis no nāves desmitreiz vairāk cilvēku.

Tomēr es šaubījos, vai Simmons spēs pieņemt tādu domu ievirzi.

-    Demoralizējies vai ne, viņš bija Amira biedrs. Kāpēc gan citādi lai viņš slēptu amiriešu kredo savu piezīmju vāka rotājumā?

Simmons paraustīja plecus. Nu labi, viņš bija amirietis. Bet kāds tam sakars ar visu pārējo?

Es bezcerīgi noplātīju rokas un centos neļaut balsij vaļu. Tas nozīmē, ka ordeni bija slepeni biedri jau agrāk, pirms baznīca to likvidēja! Un tobrīd, kad pontifiks ordeni atlaida, Amiram bija slepeni sabiedrotie. Sabiedrotie, kas varēja rūpēties par viņu drošību. Un tas savukārt nozīmē, ka Amirs varbūt pastāv vēl šodien un apslēptos, nemanāmos veidos turpina kalpot savam mērķim.

Ievēroju pārmaiņu Simmona sejā. Pirmajā brīdī man šķita, ka draugs ir gatavs man piekrist. Bet tad man spēji iekņudējās pakausis, un es aptvēru patiesību. Labdien, maģistr Lorren! es godbijīgi sveicināju, nepagriezdamies apkārt.

-    Šeit nav atļauts sarunāties ar studentiem, kuri sēž pie citiem galdiem, viņš man aiz muguras teica. Tu uz piecām dienām esi atstādināts no Arhīviem.

Es pamāju ar galvu, un mēs abi piecēlāmies un savācām savas mantas. Lorrens ar bezkaislīgu sejas izteiksmi pastiepa man pretī savu garo roku.

Neko neteicis, es ieliku tajā Gibeja piezīmes, un pāris minūšu vēlāk mēs stāvējām ārpusē aiz Arhīvu galvenās ieejas, piemieguši acis saltajā ziemas saulē. Savilku apmetni ciešāk sev apkārt un nodauzīju sniegu no apaviem.

-    Atstādināts, Simmons noteica. Gudri nostrādāts!

Es paraustīju plecus un centos neizrādīt samulsumu. Biju cerējis, ka kāds no pārējiem lasītājiem paskaidros situāciju un darīs Lorrenam zināmu, ka es centos panākt klusumu, nevis otrādi. Es tikai centos rīkoties pareizi.

Simmons iesmējās, un mēs lēni devāmies uz Ankera viesnīcas pusi. Viņš iedams zēniski spārdīja nelielu sniega piku. Pasaulei ir vajadzīgi tādi cilvēki kā tu, Simmons sacīja balsī, kas liecināja: viņu pārņem filozofisks noskaņojums. Tu izdari, kas darāms. Ne vienmēr labākajā vai saprātīgākajā veidā, tomēr tas tiek izdarīts. Tu esi rets indivīds.

-    Kā tu to domā? es jautāju, jo šī atziņa saasināja manu ziņkāri.

Simmons paraustīja plecus. Nu, kaut vai šodien. Tevi kaut kas traucē,

tevi kāds apvaino, un tu pēkšņi aizsvilsties. Viņš izdarīja strauju rokas kustību. Tu skaidri zini, kas jādara. Tu nevilcinies, tu vienkārši redzi un rīkojies. Brīdi viņš domīgi klusēja. Varu iztēloties, ka tieši tādi bija amirieši. Nav nekāds brīnums, ja cilvēki no viņiem baidījās.

-    Es vienmēr nepavisam neesmu tik pārliecināts par sevi, es atzinos.

Simmons pasmaidīja. Tas man neizprotamā kārtā liek justies labāk.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA . grēku nozēla

TA KA mācībām pašlaik nevarēju nodoties, turklāt ziema visu bija pārklājusi kustīgiem sniega vāliem, es nospriedu, ka šis ir piemērots brīdis, lai izdarītu šo to iekavētu, ko pēdējā laikā biju atstājis novārtā.

Mēģināju apciemot Auri, taču jumtus klāja ledus kārta un pagalms, kurā mēs parasti satikāmies, bija piedzīts sniega kupenām. Nopriecājos, ka neredzu pēdu nospiedumus, jo šaubījos, vai viņai ir apavi, un, visticamāk, nebija ne mēteļa, ne cepures. Būtu devies meklēt viņu Apakšzemē, taču ieejas dzelzs režģis bija apledojis un neatverams.

Es nostrādāju dažas ārpuskārtas maiņas “Medikā” un pieteicos spēlēt papildu vakaru “Ankerā”, lai atstrādātu agrāko reizi, kad man bija vajadzējis aiziet agrāk. Pavadīju ilgas darba stundas “Frakcijā”, veikdams aprēķinus un pārbaudes un liedams sakausējumus savam projektam. Pacentos arī atgūt mēneša laikā iekavēto miegu.

Tomēr cilvēks nevar gulēt vairāk, nekā tam vajadzīgs, un ceturtajā atstādināšanas dienā es vairs nespēju atrast aizbildinājumus. Lai kā es to negribēju, man bija jāiet un jārunā ar Devi.

Kad beidzot saņēmos to darīt, sals bija drusciņ atlaidies tieši tik daudz, lai krītošais sniegs pārvērstos slapjdraņķī, kas uz zemes veidoja ledus kārtu.

Gājiens uz Imri nebija patīkams. Man nebija ne cepures, ne cimdu, un slapjais sniegs izmērcēja apmetni jau pirmo piecu minūšu laikā. Pēc desmit minūšu gājiena biju slapjš līdz ādai un vēlējos, kaut būtu nogaidījis vai vismaz atvēlējis naudu karietes braucienam. Šķīdonis bija izmērcējis sniegu uz ceļa, un kājas stiga slapjajos dubļos vairāku collu dziļumā.

Nolēmu iegriezties “Eolijā”, lai pirms gājiena uz Devi mājokli kaut cik sasildītos. Taču ēka bija slēgta un tumša. Tādu es to redzēju pirmoreiz, bet nebija iemesla brīnīties. Kurš augstmanis tādā laikā ies ārā no mājas? Kurš mūziķis pakļaus savu instrumentu šķīdoņa salam un slapjumam?

Tā nu es smagi soļoju tālāk pa tukšajām ielām un beidzot sasniedzu šauro ieliņu aiz skārņa. Ievēroju, ka pirmo reizi kāpnēs nav jūtama sastāvējušu tauku smaka.

Pieklauvēju pie Devi durvīm un bažīgi secināju, ka mana plauksta ir gluži sastingusi. Gandriz nejutu pirkstu kauliņus atsitamies pret koka virsmu. Gaidīju diezgan ilgi, tad pieklauvēju vēlreiz, noraizējies, ka nesastapšu viņu mājās un grūtais šurpnāciens izrādīsies gluži veltīgs.

Durvis pavērās nelielā šķirbā. Tajā iezibējās silta lampas gaisma un viena ledaini zila acis. Tad durvis atvērās plašāk.

-    Pie Tehlu zobiem! Devi iesaucās. Ko tu tādā laikā dari ārā?

-    Es domāju…

-    Nedomāji vis! viņa nicīgi atmeta. Nāc iekšā!

Iegāju istabā. Mans apmetnis pilēja, un slapjā kapuce kļāvās pie galvas. Devi aizvēra durvis, aizslēdza tās un aizbultēja. Paskatījies apkārt, es ievēroju, ka viņa ir novietojusi telpā vēl vienu grāmatplauktu, kaut gan lielākoties tas bija vēl tukšs. Sakustējos, un man no apmetņa nokrita slapja sniega lēvenis, izšķīzdams pa grīdu.

Devi nomēroja mani ar ilgu, bezkaislīgu skatienu. Pretējā istabas malā, netālu no viņas rakstāmgalda, kamīnā sprakstēdama dega uguns, taču Devi ne ar kustībām, ne vārdiem neaicināja mani nākt tālāk. Tāpēc es drebinādamies un pilēdams paliku stāvam turpat.

-    Tu nekad nemeklē vieglu ceļu, vai ne? viņa sacīja.

-    Vai viegls ceļš ir iespējams? es jautāju.

Viņa neiesmējās. Ja tu domā, ka atnāksi šurp nosalis un nožēlojams kā patriekts suns un tāpēc mana attieksme pret tevi mainīsies, tad tu ārkārtīgi… Viņa piepeši aprāvās un kādu brīdi domīgi vēroja mani.

-     Sasodīts! Viņas balsī skanēja izbrīns. Patiesībā man patīk tevi tādu redzēt. Tas man uzlabo garastāvokli gandrīz vai kaitinošā pakāpē.

-    Tāds nebija mans nodoms, es teicu. Bet es samierināšos. Ja es bīstami saaukstētos, vai tas uzlabotu stāvokli?

Devi brīdi domāja. Iespējams, viņa pieļāva. Grēku nožēla ietver zināmu devu ciešanu.

Es piekrītoši pamāju. Man nebija jāpūlas, lai izskatītos nožēlojams. Neveikliem pirkstiem pameklējos makā un izvilku nelielu bronzas monētu, ko pirms dažām dienām biju laimējis no Simmona, uz zemām likmēm spēlējot “elpu”.

Devi to paņēma. Grēku nožēlas monēta, viņa bez īpašas izteiksmes sacīja. Vai tā domāta simboliski?

Es paraustīju plecus, un uz grīdas nokrita vēl dažas slapja sniega lēkšķes. Man bija nodoms iet pie naudas mijēja, lai visu parādu tev samaksātu grēku nožēlas monētās.

-    Un kas tev liedza to darīt? viņa noprasīja.

-   Nolēmu, ka tas tevi tikai sakaitinās, es atbildēju. Un man nebija lielas vēlēšanās maksāt maiņas starpnieka naudu. Apspiedu vēlēšanos ar ilgām palūkoties uz kamīnu. Esmu pavadījis daudz laika, cenzdamies izdomāt kādu žestu, kas derētu tev par pienācīgu atvainošanos.

-    Un nolēmi, ka visgudrāk būtu nākt šurp visdraņķigajos laika apstākļos?

-    Nolēmu, ka visgudrāk būtu, ja mēs aprunātos, es teicu. Laika apstākļi bija tikai veiksmīga sagadīšanās.

Devi pikti pablenza uz mani un pagriezās pret kamīnu. Nu tad nāc tālāk! Viņa aizgāja pie kumodes blakus savai gultai un izņēma no atvilktnes biezu, zilu katūna halātu. Iedevusi to man, viņa pamāja uz kādām aizvērtām durvīm. Ej un novelc savas slapjās drēbes! Un izspaidi virs izlietnes, citādi tās neizžūs veselu mūžību.

Izdarīju, kā teikts, un Devi pakāra manu slapjo apģērbu uz āķiem kamīna priekšā. Brīnum patīkami bija stāvēt tik tuvu ugunij. Liesmu gaismā es redzēju, ka mani pirksti zem nagiem kļuvuši gluži zili.

Lai gan man ļoti gribējās tā stāvēt pēc iespējas ilgāk, es apsēdos Devi pretī pie rakstāmgalda. Ievēroju, ka galda virsma bija noslīpēta un nolakota no jauna, tomēr tajā joprojām rēgojās ogļmelnais aplis, ko bija izdedzinājusi apaļkārba.

Jutos diezgan bezpalīdzīgs, sēdēdams Devi pretī tikai viņas dotajā halātā, taču tur neko nevarēja līdzēt. Mūsu iepriekšējā tikšanās reizē tu teici… es centos neskatīties uz galda virsmā izdedzināto apli, …tu teici, ka dimestra beigās man esot jāatdod visa parāda summa. Vai esi ar mieru, ja mēs to apspriežam vēlreiz?

-    Neesmu! Devi skarbi atbildēja. Bet vari būt drošs: ja nespēsi nokārtot rēķinus naudā, es joprojām esmu gatava tās vietā pieņemt dažu svarīgu informāciju.

Es sapratu: viņa joprojām loloja vēlmi iekļūt Arhīvos. Es cerēju, ka tagad, kad zini visu stāstu, tu būsi gatava uz jaunu vienošanos, es teicu. Kāds veica ļaunprātību pret mani. Man bija jāzina, ka manas asinis ir drošībā.

Jautājoši paskatījos uz viņu. Devi paraustīja plecus, nenoņemdama elkoņus no galda, un viņas sejas izteiksme pauda pilnīgu vienaldzību.

-   Un vēl kas, es teicu, skatīdamies viņai tieši acīs. Pilnīgi iespējams, ka manu nesaprātīgo uzvedību zināmā mērā noteica ieildzis iespaids no alķīmiskas indes, kam tiku pakļauts dimestra sākumā.

Devi seja sastinga. Ko?

Tātad viņa to nezināja. Tas bija manāms atvieglojums. Ambrozs parūpējās, lai apmēram stundu pirms eksāmeniem kāds mani saindētu ar plūmju miksli, es teicu. Un tu viņam pārdevi tā maisījuma recepti.

-    Nekaunības tev netrūkst! Devi sīkā seja pauda dusmas un sašutumu, taču izturēšanās nebija pārliecinoša. Viņa bija samulsināta un pārāk cītīgi pūlējās to neizrādīt.

-     Man tas ir atstājis zināmas sekas, es rāmi sacīju. Palaikam es jūtu mutē plūmju un muskatrieksta garšu, un brīžiem mani pārņem nesaprātīga tieksme nožņaugt kādu tikai par to, ka viņš uz ielas mani nejauši pagrūdis.

Devi mākslotais sašutums izgaisa. Tu neko nevari pierādīt! viņa iesaucās.

-    Man nekas nav jāpierāda, es atbildēju. Man nav nekādas vēlēšanās sagādāt tev nepatikšanas ar maģistriem vai dzelzs likumu. Cieši paraudzījos uz viņu. Es tikai domāju, ka tevi varētu interesēt pats saindēšanas fakts.

Devi sēdēja klusa un nekustīga. Viņa centās atgūt savaldīšanos, taču sejā nepārprotami lauzās vainas izteiksme. Vai tas bija smagi?

-     Bija gan, es klusi atbildēju.

Devi novērsa skatienu un sakrustoja rokas uz krūtīm. Es nezināju, ka tas ir Ambrozs, viņa teica. Pie manis atnāca kāds bagāts stulbenis. Izteica satriecoši labu piedāvājumu…

Viņa atkal paskatījās uz mani. Tagad, kad saltās dusmas bija pazudušas no sejas, viņa izskatījās apbrīnojami sīka. Es nemūžam neielaistos darījumos ar Ambrozu! Devi teica. Un es nezināju, ka tas paredzēts tev. To es zvēru!

-    Bet tu zināji, ka tas kādam ir paredzēts, es teicu.

Iestājās ilgs klusums, ko pārtrauca tikai liesmu spraksti.

-    Es šo situāciju redzu tā, pēc kāda laika es teicu. Mēs abi nesen esam pastrādājuši kaut ko ļoti muļķīgu. Kaut ko tādu, ko tagad nožēlojam. Savilku halātu ciešāk ap pleciem. Un, kaut gan abas šis izdarības, protams, neizslēdz viena otru, man tomēr šķiet, ka tās rada sava veida līdzsvaru. Pacēlu plaukstas sev priekšā kā svaru kausus.

Devi veltīja man skopu, mulsu smaidu. Varbūt es pārsteidzos, pieprasīdama pilnīgu parāda atmaksu.

Es atbildēju viņas smaidam un jutu, ka mans saspīlējums atslābst.

-    Kā būtu, ja mēs atgrieztos pie aizdevuma sākotnējiem noteikumiem?

-   Šķiet, tas būtu taisnīgi. Devi pastiepa roku pāri rakstāmgaldam, un es paspiedu viņas sīko plaukstu. Izgaisa pēdējais sasprindzinājums, kas bija valdījis gaisā, un es jutu krūtīs izšķīstam ilgi nēsātu raižu kamolu.

-    Tev ir auksta roka, Devi teica. Iesim apsēsties pie uguns!

Mēs pārvietojāmies pie kamīna un vairākas minūtes sēdējām klusēdami.

-    Dievi virs zemes un pazemē! Devi izmeta un izdvesa spēju, skaļu nopūtu. Cik es biju nikna uz tevi! Viņa papurināja galvu. Neatceros, ka vēl kādreiz mūžā būtu uz kādu tā dusmojusies!

Es saprotoši pamāju ar galvu. īstenībā es nemaz neticēju, ka tu būtu spējīga nolaisties līdz ļaunprātībai, es teicu. Biju pat pārliecināts, ka tā neesi tu. Bet visi allaž runāja par to, cik tu esot bīstama. Stāstīja visādus briesmu stāstus. Un kad tu nebiji ar mieru parādīt manas asinis… Es aprāvos un paraustīju plecus.

-    Vai tu patiešām aizvien vēl jūti atskaņas no tā plūmju mikšļa? Devi jautāja.

-     Nelielus uzliesmojumus, es atbildēju. Un šķiet, ka es vieglāk zaudēju savaldīšanos. Bet varbūt vainīgs ir vienkārši sasprindzinājums. Simmons teica, ka manā organismā droši vien darbojoties “neiegrožoti principi”. Ej nu sazini, ko tas nozīmē.

Devi pikti paskatījās caur pieri. Es šeit strādāju ar iekārtu, kas ne tuvu nav ideāla, viņa teica un pamāja uz kādām aizvērtām durvīm.

-     Un man žēl, ka tā iznāca. Tas vecis man piedāvāja pilnu komplektu “Vautium Tegnostae”. Devi norādīja uz grāmatplauktu. Citkārt es nekad nepiekristu brūvēt kaut ko tādu, bet nepārstrādātus eksemplārus ir gluži neiespējami atrast.

Es pārsteigts paskatījos uz viņu. Tu pati viņam to pagatavoji?

-    Tas ir labāk nekā atdot recepti, Devi aizstāvēdamās teica.

Kaut kas mani vedināja dusmoties, taču virsroku ņēma apmierinājums par to, ka esmu silts, sausās drēbēs un drošībā no nāves draudiem. Es atmetu ar roku. Simmons saka, ka tu neko nezinot no faktorizācijas, nevērīgi noteicu.

Devi nolaida acis, pievērsdama skatienu plaukstām. Es nelepojos, ka to pārdevu, viņa atzinās. Pēc brīža viņa atkal paskatījās augšup un šķelmīgi pasmaidīja. Bet “Tegnostae" ir izcilas ilustrācijas!

Es iesmējos. Parādi man tās!

*    * *

Pēc dažām stundām manas drēbes bija izžuvušas un slapjdraņķis pārtapis pūkainā sniegā. Akmens tilts droši vien bija kļuvis par slidotavu, tomēr varēju cerēt, ka kopumā mājupceļš būs daudz patīkamāks.

Izgājis no mazgājamās telpas, redzēju Devi sēžam pie rakstāmgalda. Piegāju un atdevu viņai halātu. Negribu apšaubīt tavu godu, vaicājot, kāpēc tavs halāts ir krietni garāks un plecos platāks, nekā vajadzētu valkāt jaunai, trauslai sievietei ar tavu augumu.

Deli nelaipni nosēcās un pablenza uz mani baltām acīm.

Apsēdos un uzvilku zābakus. Tie bija tīkami sasiluši no kamīna uguns. Tad izvilku maku, noliku uz gada trīs smagus sudraba talantus un pabīdīju tos uz viņas pusi. Devi tos ziņkāri nopētīja.

-    Nesen tiku pie nelielas summas, es teicu. Ar to nepietiek, lai samaksātu visu parādu. Toties varu agrāk atdot šī perioda procentus. Es norādīju uz monētām. Tas ir labas gribas žests.

Devi pasmaidīja un pastūma sudraba monētas atpakaļ. Līdz dimestra beigām vēl ir divas dienkopas, viņa teica. Kā jau teicu, paliksim pie sākotnējā darījuma. Es justos slikti, ja pirms laika pieņemtu tavu naudu.

*    * *

Kaut gan biju piedāvājis Devi naudu godīga mierizlīguma labad, es tomēr priecājos, ka trīs talanti pagaidām palikuši pie manis. Ir liela atšķirība, vai makā ir nauda vai naudas nav. Tukšs maks rada bezpalīdzības sajūtu.

Tas ir tāpat kā ar sēklu. Ja garas ziemas beigās vēl ir atlicis kaut cik graudu, tos var izmantot sēklai. Tas ļauj būt noteicējam par savu dzīvi. Cilvēks var izmantot šos graudus un plānot savu nākotni. Bet, ja pavasarī nav graudu sēklai, iestājas bezpalīdzība. Nekāds smags darbs vai labi nodomi neizaudzēs labību, ja iesākumā nebūs sēklas.

Tāpēc es nopirku apģērbu: trīs kreklus, jaunas bikses un biezas vilnas zeķes. Nopirku cepuri, cimdus un šalli, lai pasargātu sevi no ziemas aukstuma. Auri vajadzībām nopirku paciņu sāls, maisiņu kaltētu zirņu, divas burciņas ar firziķu ievārījumu un siltas čības. Nopirku lautai jaunas stīgas, tinti un pusduci papīra lapu.

Nopirku arī masīvu misiņa aizslēgu un pieskrūvēju to savā mazajā bēniņu istabā pie loga rāmja. Ar tādu es pats spēju viegli tikt galā, taču tas pasargātu manu nelielo mantību pat no vislabvēlīgākajiem zagļiem.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA . bez vārda un brīdinājuma

ES LŪKOJOS ārā pa Ankera ēdamzāles logu, aiz kura krita sniegs, un virpināju pirkstos Dennas gredzenu. Universitātes pilsētiņu bija cieši ieskāvusi ziema, un Dennu es nebiju redzējis ilgāk par mēnesi. Līdz Elodina nodarbībai bija vēl trīs stundas laika, un es centos izdomāt, vai niecīgā iespēja atrast Dennu ir samērojama ar garo, auksto gājienu uz Imri.

Kamēr stāvēju pie loga, pa ārdurvīm iesoļoja kāds keldietis, nokratīja no zābakiem pūkaino sniegu un ziņkāri paskatījās apkārt. Vēl bija agrs, un kroga zālē citu apmeklētāju nebija.

Vīrietis pienāca pie manis, sniegpārslām kūstot bārdā un pārtopot sīkās ūdens krellītēs. Piedod, ka traucēju! Es meklēju kādu puisi, viņš teica, un es jutos pārsteigts, nedzirdot viņa balsi nekādu keldieša akcentu vai intonāciju. Iebāzis roku garajā mētelī, viņš izvilka biezu aploksni ar asinssarkanu zīmogu. K-v-o-t-s, viņš lēni izlasīja un pagrieza aploksni pret mani, lai es redzētu adresi.

“Kvouts, Ankera viesnīca.

Universitāte. (Divas jūdzes no Imres.)

Beleneja Barrena

Kopvalstības vidiene."

Es pazinu Dennas rokrakstu. Pareizi ir “Kvouts”, izklaidīgi sacīju.

-    Nevis “o”, bet “ou”.

Vīrietis paraustīja plecus. Tas esi tu?

-    Jā, es atbildēju.

Viņš apmierināti pamāja ar galvu. Es šo dabūju Tarbeanā pirms dienām desmit. Par cietu peniju atpirku no kāda zeļļa. Viņš teica, ka esot to nopircis no Džanpujas jūrnieka par Vintasas sudraba monētu. Nevarēja atcerēties, kādā pilsētā to dabūjis jūrnieks, bet tas bijis kaut kur tālu iekšzemē.

Vīrietis ieskatījās man acīs. Stāstu tev to tādēļ, lai tu nedomātu, ka gribu no tevis kaut ko negodīgi izspiest. Es samaksāju cietu peniju un nācu šurp no Imres, kaut gan tas man nebija pa ceļam. Viņš pārlaida skatienu ēdamzālei. Es gan domāju, ka puisis, kam pieder tik laba viesnīca, nežņaugsies un dos cilvēkam, kas viņam pienākas.

Es iesmējos. Viesnīca man nepieder, es teicu. Man te ir tikai istaba.

-   Ak tā! Keldietis izskatījās mazliet vīlies. Tu stāvēji te tik cienīgi kā īpašnieks. Lai nu kā, es ceru, ka tu saproti: man pienākas tas, kas pienākas.

-    Saprotu, es atbildēju. Un cik tas, pēc tavām domām, ir?

Viņš nomēroja mani no galvas līdz kājām, pētīdams manu apģērbu.

-    Es labprāt dabūtu atpakaļ savu cieto peniju un piedevām vēl vienu mīksto peniju.

Es izvilku maku un pameklējos tajā. Par laimi, iepriekšējā vakarā biju spēlējis kārtis, un man bija dažas Aturas monētas. Lai tā būtu! es teicu un iedevu viņam naudu.

Vīrietis pagriezās, lai dotos projām, bet tad paskatījās atpakaļ. Tīrās ziņkāres pēc, viņš teica. Vai tu būtu maksājis divus cietus penijus, lai to dabūtu?

-    Laikam būtu, es atzinos.

-    Kist! vīrietis nolamājās un devās ārā, sparīgi aizcirzdams durvis.

Aploksne bija no blīva pergamenta, saburzīta un nosmērēta no daudzu roku pieskārieniem. Uz zīmoga bija redzams pakaļkājās saslējies briedis līdzās mucai un arfai. Es apsēdos un, cieši saspiedis aploksni pirkstos, atplēsu to vaļā.

Vēstulē bija rakstīts:

“Kvout!

Man žēl, ka jāaizceļo no Imres bez vārda un brīdinājuma. Prombraukšanas vakarā es Tev aizsūtīju ziņu, taču drīzāk domāju, ka Tu to nesaņēmi.

Esmu devusies uz tālām zemēm meklēt zaļākas pļavas un labāku Izdevību. Man patīk Imre, un es priecājos par Retajiem, kaut ari Neparedzamajiem Brīžiem Tavā sabiedrībā, tomēr šajā pilsētā ir dārga dzīve, un manas iespējas pēdējā laikā ir apsīkušas.

Illa ir jauka vieta ar daudziem viļņotiem pakalniem. Laiks šeit ir tieši tāds, kāds man patīk, gaiss ir siltāks un smaržo pēc jūras. Šķiet, es varētu pavadīt te visu ziemu, neciešot ne no kādām plaušu kaitēm. Tā būtu pirmā reize pēc daudziem gadiem.

Esmu pavadījusi kādu laiku Mazajās Karaļvalstīs, un tur man gadījās redzēt sadursmi starp diviem jātnieku pulkiem. Tādu žvadzoņu un Zirgu Zviegšanu nekad nebija nācies dzirdēt. Kādu laiku esmu pavadījusi arī uz ūdeņiem un iemācījusies gan siet visus jūrnieku mezglus, gan pienācīgi spļaudīties. Arī mans lamuvārdu krājums ir ievērojami paplašinājies.

Ja Tu pieklājīgi jautātu, kad mēs tiksimies nākamreiz, es varētu nodemonstrēt Tev savas jaunatklātās prasmes.

Esmu redzējusi pirmo ademu tirgoņu sievieti. (Šeit viņus sauc par asinskrekliem.) Viņa ir tikai mazdrusciņ lielāka par mani, un viņai ir ļoti izteiksmīgas pelēkas acis. Viņa ir glīta, bet savāda un klusa, turklāt visu laiku kustas un raustās. Neesmu redzējusi viņu karojam un laikam ari negribu redzēt. Tomēr mani māc ziņkāre.

Es joprojām esmu iemīlējusies arfā. Un pašlaik dzīvoju vienā namā ar kādu kungu (kuru nesaukšu vārdā), kas palīdz spēles Pilnveidošnā.

Kamēr rakstu šo Vēstuli, esmu iedzērusi nedaudz vīna. To es pieminu tādēļ, lai aizbildinātu kļūdaini uzrakstīto Pilnvedošanu. Nē, Pilnveidošanu. Kist! Tu jau saproti, par ko es runāju.

Piedod, ka neuzrakstīju Tev agrāk, bet es ilgi atrados ceļā un tikai tagad esmu dabūjusi nepieciešamos Līdzekļus vēstules rakstīšanai. Tagad. kad esmu to uzrakstījusi, droši vien paies kāds laiks, līdz es atradīšu ceļinieku, kam uzticēt šo sūtījumu garajā ceļā pie Tevis.

Es bieži un sirsnīgi domāju par Tevi.

D.

Pstscrpt. Ceru, ka lautas futrālis Tev kalpo labi.”

*    * *

Todien Elodina nodarbība sākās neparasti.

Pirmkārt, Elodins ieradās precīzi laikā. Tas mūs pārsteidza nesagatavotus, jo mēs, seši atlikušie studenti, bijām pieraduši pavadīt divdesmit vai trīsdesmit pirmās minūtes pļāpājot, spēlējot kārtis un pukojoties par to, cik maz mēs iemācāmies. Mēs pat nepamanījām Vārdu maģistru, iekams viņš bija ienācis lekciju telpā līdz pusei un sasitis plaukstas, lai pievērstu mūsu uzmanību.

Otra dīvainība bija tāda, ka Elodir.s bija ģērbies savā oficiālajā amata tērpā. Arī agrāk, ja apstākļi lika, viņš to palaikam uzvilka, bet vienmēr nelabprāt. Pat eksāmenu laikā tas parasti bija nekārtīgs un sagumzīts.

Šodien Elodins valkāja amata tērpu ar cieņu. Tas izskatījās tikko mazgāts un rūpīgi izgludināts. Arī viņa mati šodien nebija izspūruši kā citkārt. Tie šķita apgriezti un sasukāti.

Aizgājis līdz lekciju telpas priekšdaļai, viņš uzkāpa uz paaugstinājuma un nostājās pie katedras. Tas izraisīja vēl lielāku pārsteigumu nekā pārējais. Elodins nekad nemēdza izmantot katedru.

-     Senos laikos šī bija vieta, viņš sāka bez jebkāda ievada, kur cilvēki ieradās mācīties slepenas gudrības. Vīrieši un sievietes nāca uz Universitāti, lai izzinātu pasaules apveidus.

Elodins paskatījās uz mums visiem pēc kārtas. Šajā senajā Universitātē vairāk par visu bija iecienīta vārdnieka māksla. Viss pārējais bija pamatmetāls. Vārdnieki staigāja pa šim ielām kā mazi dievi. Viņi prata un darīja baisas un brīnumainas lietas, un visi citi viņus apskauda.

Studenti ieguva augstākas pakāpes tikai ar vārdnieka mākslu. Alķīmiķus bez vārdnieka prasmēm cilvēki uzlūkoja ar nožēlu un nevērtēja augstāk par pavāriem. Simpātijas māksla dzima šeit, taču simpātists bez vārdnieka prasmes bija līdzvērtīgs kučierim. Artefakcijas meistars, kas darbā neiesaistīja vārdu mākslu, neguva lielāku atzīšanu kā kurpnieks vai kalējs.

Viņi visi nāca mācīties lietu vārdus, Elodins teica skanīgā, saviļņotā balsi, un viņa tumšās acis dedzīgi mirdzēja. Bet vārdnieka mākslu nevar iemācīt kā iekaļamus pantiņus. Mācīt cilvēku par vārdnieku ir tas pats, kas mācīt viņu iemīlēties. Tas ir bezcerīgi. To nav iespējams izdarīt.

Tad Vārdu maģistrs mazliet pasmaidīja un īsu brīdi atkal izskatījās pēc pazīstamā Elodina. Tomēr studenti centās mācīties. Un skolotāji centās mācīt. Un dažreiz tie guva panākumus.

Elodins izstiepa pirkstu. Fela! Ar rokas mājienu viņš to aicināja tuvāk. Nāc šurp!

Fela piecēlās un nervozi saspringtu seju uzkāpa uz lektoru paaugstinājuma viņam blakus.

-    Jūs visi esat izvēlējušies vārdu, kuru cerat iemācīties, Elodins teica, pārlaizdams skatienu visai grupai. Un jūs visi esat nodevušies mācībām ar dažāda līmeņa atdevi un panākumiem.

Es apspiedu vēlēšanos kaunā novērst skatienu, jo labi zināju, ka mana atdeve ir bijusi ļoti pieticīga.

-   Tur, kur jūs esat cietuši neveiksmi, Fela ir guvusi panākumus, Elodins teica. Viņa ir atklājusi akmens vārdu… Vārdu maģistrs pagriezās un ieskatījās Felai sejā. Cik reižu?

-    Astoņas reizes, viņa atbildēja, nolaizdama skatienu un nervozi žņaudzīdama pirkstus.

Mūsu pulciņu pāršalca murdoņa, kas pauda neviltotu godbijību. Mūsu neapmierinātajās pārrunās Fela nekad to nebija pieminējusi.

Elodins pamāja ar galvu, it kā atzinīgi vērtēdams mūsu reakciju. -Toreiz, kad Universitātē mācīja vārdnieka mākslu, mēs, vārdnieki, lepojāmies ar savām prasmēm. Students, kurš ieguva varu pār kādu vārdu, nēsāja gredzenu, kas apliecināja viņa spējas. Elodins pastiepa roku Felai pretī un atvēra plaukstu, atklādams skatienam gludu un tumšu upes oli. Un tagad Fela mums apliecinās savu prasmi!

Fela uzmeta Elodinam izbiedētu skatienu. Viņas acis šaudījās no akmens pie Vārdu maģistra un atpakaļ, un viņas seja uztraukumā nobālēja.

Elodins uzmundrinoši pasmaidīja. Drošāk! viņš laipni teica. Savā slepenajā sirdī tu zini, ka spēj to izdarīt. Vēl vairāk.

Fela iekoda lūpā un paņēma akmeni. Viņas plaukstā olis izskatījās lielāks nekā tad, kad to turēja Elodins. Viņa uz mirkli aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Tad viņa lēni izelpoja, pacēla akmeni augstāk un atvēra acis, lai tas būtu pirmais, ko sastop viņas skatiens.

Fela ilgi raudzījās akmenī, un krietnu bridi valdīja klusums. Sasprindzinājums telpā auga, līdz kļuva par nospriegotu arfas stīgu. Gaiss vibrēja.

Pagāja gara minūte. Divas garas minūtes. Trīs satriecoši garas minūtes.

Elodins sēcoši nopūtās, pārtraukdams klusumu. Nē, nē, nē! viņš teica, noklakstinādams pirkstus Felai tuvu pie sejas, lai pievērstu viņas uzmanību. Tad viņš uzlika plaukstu Felai uz acīm, pilnīgi nosegdams viņas redzeslauku. Tu uz to skaties. Neskaties uz to! Skaties uz to! Viņš atvilka plaukstu atpakaļ.

Fela vēlreiz pacēla akmeni un atvēra acis. Tajā pašā brīdī Elodins ar plaukstas virspusi strauji iesita viņai pa pakausi.

Ar saniknotu sejas izteiksmi Fela pagriezās pret viņu. Bet Elodins tikai parādīja uz akmeni, ko viņa joprojām turēja rokā. Skaties! viņš satraukti mudināja.

Felas acis pievērsās olim, un viņa pasmaidīja, kā ieraudzījusi senu draugu. Apsegusi akmeni ar plaukstu, viņa to tuvināja mutei. Viņas lūpas sakustējās.

Atskanēja spalga, krakstoša skaņa, it kā pannā ar sakarsētiem taukiem būtu iekritusi ūdens šļakata. "Tai sekoja daudzas līdzīgas skaņas, atgādinot pirkstu kauliņu knakstināšanu, ar ko reizēm niekojas veci vīri, vai krusas graudu graboņu pret cietu dakstiņu jumtu.

Fela atvēra plaukstu, un no tās izbira smiltis un grants. Ar diviem pirkstiem pasniegusies sabirzušajās drumslās, viņa izvilka no tām melna akmens gredzenu. Tas bija apaļš kā kauss un gluds kā nospodrināts stikls.

Elodins uzvaroši iesmējās un līksmi apskāva Felu. Viņa atbildēja ar tikpat dedzīgu apskāvienu. Abi paspēra dažus kopīgus soļus, kas izskatījās pa pusei pēc strēipuļošanas, pa pusei pēc dejas.

Joprojām plati smaidīdams, Elodins pastiepa roku. Fela ielika viņa plaukstā gredzenu, un viņš, rūpīgi to aplūkojis, pamāja ar galvu.

-    Fela! viņš svinīgā nopietnībā teica. No šī brīža es ieceļu tevi Re’lara pakāpē! Viņš pacēla gredzenu pirkstos. Dod roku!

Fela gandrīz bikli pacēla viņam pretī roku. Tomēr Elodins papurināja galvu. Kreiso roku! viņš noteikti sacīja. Labā roka nozīmē kaut ko pavisam citu. Neviens no jums tam nav ticis pat tuvumā.

Fela pacēla otru roku, un Elodins ar vieglu kustību uzslīdināja akmens gredzenu viņas pirkstā. Pārējie skaļi aplaudēja un piesteidzās tuvāk, lai paskatītos uz Felas veikumu.

Fela ar starojošu smaidu pacēla roku, ļaudama mums visiem to apskatīt. Gredzens nebija tik gluds, kāds tas man pirmajā brīdī bija izskatījies. To izraibināja neskaitāmas sīkas, plakanas šķautnes. Tās ieskāva cita citu sīkos, izsmalcinātos riņķveida rakstos, un man šķita, ka neko tādu es vēl neesmu redzējis.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA . Ķērājs

>

PAR SPĪTI Ambroza radītajiem sarežģījumiem, manai apsēstībai ar Arhīviem un daudzajiem neauglīgajiem ceļojumiem uz Imri, lai sastaptu Dennu, es tomēr pamanījos laikus pabeigt projektu, ko biju iesācis “Frakcijā”.

Es labprāt būtu gribējis, kaut manā rīcībā būtu vēl dažas dienkopas pārbaudēm un papildu darbībām. Taču man vienkārši nebija laika. Kārtējo eksāmenu laika izloze bija jau tepat pie durvīm, un drīz pēc tam būs jāmaksā mācību nauda. Pirms varēju piedāvāt savu darbu pārdošanai, man bija vajadzīgs Kilvina apstiprinājums.

Tāpēc es ar diezgan bažīgu sirdi klauvēju pie Kilvina kabineta durvīm.

Artefakcijas maģistrs salīcis sēdēja pie sava darbgalda un uzmanīgi vilka ārā skrūves no kompresijas sūkņa bronzas apvalka. Nepaceldams galvu, viņš jautāja: Jā, Re’lar Kvout?

-    Esmu pabeidzis, maģistr Kilvin, es vienkārši atbildēju.

Samirkšķinādams acis, viņš pacēla skatienu. Pabeidzis?

-    Jā. Gribēju norunāt laiku, kad varētu jums to nodemonstrēt.

Kilvins sabēra skrūves paplātē un saberzēja plaukstas. Tādai vajadzībai es esmu brīvs kaut tūlīt.

Es pamāju ar galvu un cauri rosības pilnajai darbnīcai un garām “Novietnei” aizgāju uz atsevišķo telpu, kuru Kilvins bija man ierādījis. Izvilcis atslēgu, es atslēdzu smagās koka durvis.

Darbam šī telpa bija pietiekami plaša, un tai bija pašai sava uguns vieta, lakta, tvaiku nosūcējs, skalotājs un dažādas citas artefakcijas darbam vajadzīgas ierīces. Es biju pastūmis darbgaldu malā, lai atbrīvotu pusi telpas, atstājot pie sienas tikai dažas resnas salmu ķīpas.

Ķīpām priekšā no griestiem karājās rupji darināts putnubiedēklis. Biju uzvilcis tam savu pussadegušo kreklu un maisaudekla bikses. Klusībā vēlējos, kaut bikšu šūšanai un salmu vira piebāšanai iztērēto laiku būtu izmantojis dažām papildu pārbaudēm. Taču dziļākajā būtībā es esmu trupas aktieris, un tas allaž pakļauj manas pārejās vēlmes. Tāpēc nebiju spējis laist garām izdevību nodemonstrēt savas skatuviskās prasmes.

Aizvēru durvis, un Kilvins ziņkārīgi nopētīja telpu. Nolēmis, ka darbam jārunā par sevi pašam, es klusēdams izvilku stopu un pasniedzu to viņam.

Lācīgā maģistra seja sadrūma. Re’lar Kvout, viņš teica ar smagu pārmetumu balsi. Es gribu dzirdēt, ka tu neesi izšķiedis savu roku spējas, lai pilnveidotu tik atbaidošu riku.

-    Varat man uzticēties, maģistr Kilvin! es teicu, gaidīdams, kad viņš to paņems.

Nomērojis mani ar ilgu, pētošu skatienu, Kilvins paņēma stopu un sāka to pētīt ar tāda cilvēka rūpību, kurš katru dienu veltījis darbam ar varbūtēji nāvējošām iekārtām. Viņš aptaustīja cieši novilkto stiegru un aplūkoja stopa metāla plecu.

Pēc vairākām garām minūtēm viņš pamāja ar galvu, ielika pēdu kāpsli un bez manāmas piepūles uzvilka stopu. Izklaidīgi prātoju, cik stiprs ir Kilvins. Mani pleci sāpēja, un rokas bija tulznainas pēc pēdējo dienu cīkstēšanās ar nepadevīgo darinājumu.

Iedevu viņam smago bultu, un ari to viņš uzmanīgi aplūkoja. Redzēju Kilvina sejā arvien lielāku neizpratni. Iemeslu es zināju. Stopam nebija nekādu redzamu pārveidojumu vai sigaldrijas. Tādu nebija ari bultai.

Kilvins ievietoja bultu stopā un, saraucis uzacis, paskatījās uz mani.

Ar izteiksmīgu žestu es norādīju uz salmu izbāzeni, cenzdamies izturēties ar lielāku pašpārliecību, nekā īstenībā jutu. Manas plaukstas bija nosvīdušas, un pakrūtē ņirbēja putniņi. Pārbaudes bija izdevušās nevainojami. Pārbaudes bija svarīgas. Pārbaudes bija tas pats, kas izrādei mēģinājums. Taču nozīme ir tikai tam, kas notiek skatītāju acu priekšā. To zina ikviens trupas aktieris.

Kilvins paraustīja plecus un pacēla stopu. Atspiests pret viņa masīvo plecu, tas izskatījās mazs, un viņš lēni un rūpīgi notēmēja. Izbrīnījies redzēju, ka viņš mierīgi ievelk elpu un lēni izelpo, nospiezdams mēlīti.

Stops nodrebēja, stiegra nostrinkšķēja, un bultas apveidi aizmiglojās.

Atskanēja ciets, metālisks tanks, un bulta apstājās gaisā, it kā tā būtu atsitusies pret neredzamu sienu. Tā grabēdama nokrita uz akmens grīdas istabas vidū, piecpadsmit pēdu attālumā no salmu izbāzeņa.

Es iesmējos, nespēdams apvaldīt prieku, un triumfējoši pacēlu gaisā rokas.

Izbrīnā savilcis uzacis, Kilvins paskatījās uz mani. Es pasmaidīju platu, gluži vai maniakālu smaidu.

Maģistrs pacēla bultu no grīdas un atkal to apskatīja. Pēc tam viņš to vēlreiz ielika stopā, notēmēja un nospieda mēlīti.

Tanks. Bulta otrreiz nokrita uz grīdas, aizslīdēdama mazliet sānis.

Šoreiz Kilvins atklāja trokšņa cēloni. Telpas tālākajā kaktā no griestiem karājās metāla priekšmets prāva lāktura lielumā. Tas šūpojās uz priekšu un atpakaļ un viegli griezās ap savu asi, it kā nupat kāds pa to būtu iesitis.

Noņēmu to no āķa un aizgāju atpakaļ pie darbgalda, kur gaidīja maģistrs Kilvins. Kas tas ir par priekšmetu, Re'lar Kvout? viņš ziņkāri jautāja.

Ar dobju žvadzoņu es noliku to uz galda. Vispārīgi runājot, maģistr Kilvin, tas automātiski iedarbināms kinētisks pretošanās rīks. Es lepnumā staroju. Konkrētāk runājot, tas aptur bultas.

Kilvins pieliecās, lai apskatītu to tuvāk, taču redzamas bija tikai neizteiksmīgas tumša metāla plātnes. Mans darinājums izskatījās pēc parasta, liela astoņmalu lāktura, kas viscaur veidots no metāla.

-    Un kā tu to sauc?

Hi bija mana izgudrojuma daļa, kuru nebiju paveicis līdz galam. Domās biju pārcilājis simtiem vārdu, taču neviens nelikās īsti piemērots. “Bultu slazds” šķita pārāk ikdienišķs. “Ceļotāja draugs” bija prozaisks. “Bandīta lāsts” izklausījās smieklīgi melodramatisks. Ja es mēģinātu piešķirt savam darinājumam tādu vārdu, nevarētu vairs skatīties Kilvinam acīs.

-    Ar nosaukumu man ir grūtības, es atzinos. Bet pagaidām es to saucu par bultu ķērāju.

-    Hmm, Kilvins norūca. Ja gribam būt precīzi, tas bultu neķer.

-     Es zinu, neapmierināts sacīju. Bet izvēlēties vajadzēja starp to un “žvadzekli”.

Kilvins iesāņus paskatījās uz mani, un viņa acīs jautās smaids. Varētu gaidīt, ka Elodina audzēknis apliecinās lielāku vārda došanas meistarību, Re’lar Kvout.

-    Delivari atrada vieglu ceļu, maģistr Kilvin, es teicu. Viņš vienkārši pagatavoja uzlabotu vārpstu un deva tai savu vārdu. Es nevaru šo te nosaukt par Kvoutu.

Kilvins klusi pasmējās. Taisnība. Viņš atkal pievērsās bultu ķērājam un ziņkārīgi to nopētīja. Kā tas darbojas?

Es pasmīnēju un izvilku lielu papīra rituli, uz kura rindojās diagrammas, sarežģīta sigaldrija, metalurģijas simboli un sīkas kinētiskās konversijas formulas.

-     Te ir divas galvenās daļas, es teicu. Pirmā ir sigaldrija, kas automātiski veido simpātisku saikni ar jebkuru tievu metāla priekšmetu, kas atrodas straujā kustībā, divdesmit pēdu attālumā. Teikšu atklāti, ka šie aprēķini man prasīja divas garas dienas.

Es uzsitu pirkstu pa atbilstošajām rūnām uz papīra lapas. Sākumā es domāju, ka ar to varētu būt diezgan. Man bija cerība: ja sasaistīšu tuvojošos bultu ar nekustīgu dzelzs gabalu, tas uzņems sevī bultas kustību un padarīs to nekaitīgu.

Kilvins papurināja galvu. Tas ir izmēģināts jau agrāk.

-     Man to vajadzēja saprast jau pirms izmēģināšanas, es teicu.

Labākajā gadījumā tas uzņemtu tikai trešo daļu no bultas kustības spēka, un jebkurš, kas atrastos divu trešdaļu šāviena spēka attālumā, tik un tā smagi ciestu.

Norādīju uz kādu no shēmām. Īstenībā man bija vajadzīgs kaut kas tāds, kas spētu spiest bultu atpakaļ. Un spiest vajadzētu ļoti ātri un ļoti spēcīgi. Galu galā es izmantoju atsperes tēraudu lāču lamatām. Protams, pārveidotu.

Es paņēmu no galda rezerves bultas uzgali un attēloju tā kustību pretī bultu ķērājam. Pirmkārt, bulta nonāk tuvumā un izveido sasaisti. Otrkārt, lidojošās bultas kustības spēks iedarbojas uz atsperes sprūdu, gluži kā iekāpjot slazdā. Es skaļi noklakstināju pirkstus. Tad atsperes uzkrātā enerģija izdara spiedienu uz bultu un to aptur vai pat atsit atpakaļ.

Kilvins klausīdamies māja ar galvu. Ja šis rīks pēc katra izmantojuma ir jāiestāda no jauna, kā tas varēja apturēt manu otro bultu?

Es norādīju uz centrālo shēmu. Ja tas spētu apturēt tikai vienu bultu, no tā liela labuma nebūtu, es teicu. Tāpat kā tad, ja tas apturētu tikai bultas, kas lido no vienas puses. Es to izveidoju tā, lai pēc kārtas darbotos astoņas atsperes. Un tam vajadzētu apturēt bultas, kas lido no dažādām pusēm vienlaikus. Mazliet vainīgi paraustīju plecus.

-    Teorētiski. Man nav iznācis to pārbaudīt.

Kilvins paskatījās uz salmu izbāzeni. Abas manas bultas lidoja no vienas puses, viņš teica. Kā tika apturēta otrā, ja atspere bija jau palaista?

Es satvēru bultu ķērāju aiz gredzena, ko biju iestrādājis tam augšdaļā, un parādīju, cik brīvi tas riņķo. Tas karājas pie gredzena, kas griežas ap savu asi, es teicu. Pirmās bultas trieciens to iekustināja, tāpēc attiecīgajā vietā nonāca jauna atspere. Arī tad, ja tas nebūtu noticis, lidojošās bultas enerģija to sašūpotu, pavēršot pretī kādu neizlietotu atsperi. Kaut kas līdzīgs tam, kas notiek ar vēja rādītāju.

To es patiesībā nebiju ieplānojis. Tā bija veiksmīga sagadīšanās, taču es neredzēju iemeslu atklāt to Kilvinam.

Pieskāros sarkanajiem punktiem, kas bija redzami uz visām astoņām bultu ķērāja plaknēm. Šie punkti parāda, kuras atsperes ir izmantotas.

Izvilku no darbgalda apakšas metāla ierīci, kas izskatījās pēc vienkārša dzelzs gabala ar pievienotu garu sviru. Tad parādīju Kilvinam bultu ķērāja apakšdaļā izveidoto caurumu ar astoņām šķautnēm. Ievietoju bultas uzgali ierīcē un spiedu kāju pret kāpsli, līdz dzirdēju spalgu klikt. Tad pagriezu bultu ķērāju un atkārtoju to pašu vēlreiz.

Kilvins noliecās, lai to paceltu, un pagrozīja to savās varenajās plaukstās. Smags, viņš noteica.

-    Tam vajadzēja būt masīvam, es paskaidroju. Stopa bulta spēj caururbt divas collas biezu ozolkoka plāksni. Man vajadzēja, lai atspere darbotos pretī vismaz ar trīskārt lielāku spēku, citādi tā nespētu apturēt bultu.

Kilvins izklaidīgi pakratīja bultu ķērāju, pacēlis to pie auss. Nekāds troksnis nebija dzirdams. Un ko tad, ja bultu uzgaļi nav gatavoti no metāla? viņš jautāja. Stāsta, ka Vi Sembi uzbrucēji lietojot krama vai obsidiāna bultas.

Pievērsu skatienu plaukstām un nopūtos. Jā… es lēni novilku. Ja bultu uzgaļi nebūs no kāda dzelzs paveida, bultu ķērājs neiedarbosies, kad bulta būs divdesmit pēdu atstatumā.

Kilvins kaut ko iecietīgi norūca un ar būkšķi nolika bultu ķērāju atpakaļ uz galda.

-     Tomēr tad, ja tā nonāks piecpadsmit pēdu atstatumā, es moži teicu, jebkurš ass akmens vai stikla gabals iedarbinās cita veida sasaistes. Es piesitu pirkstu pie savas shēmas. Es ar to lepojos, jo biju tālredzīgi iegravējis iestrādātajos obsidiāna gabalos sigaldriju, kas domāta divkāršas stiprības stiklam. Tādējādi trieciens tos neiznīcinātu.

Kilvins ieskatījās shēmā, lepni pasmaidīja un guldzoši pasmējās.

-    Labi. Labi! Un ja bultas uzgalis ir no kaula vai ziloņkaula?

-   Tādam niecīgam Re'laram kā es netiek uzticētas kaulam paredzētās rūnas, es skumīgi atbildēju.

-    Bet ja būtu? Kilvins neatlaidās.

-    Tad es tās tomēr neizmantotu, es teicu, lai kāds bērns, kas met kūleņus, nejauši neiedarbinātu bultu ķērāju ar strauju galvas kustību.

Kilvins atzinīgi pamāja ar galvu. Man prātā bija auļojošs zirgs, viņš sacīja, bet šeit tu apliecināji atzīstamu gudrību. Parādīji, ka tev piemīt artefakcijas meistaram nepieciešamā piesardzība.

Es atkal pievērsos shēmai un pastiepu pirkstu. Vēl varu piebilst, maģistr Kilvin, ka cilindrisks koka gabals straujā kustībā iedarbinātu bultu ķērāju desmit pēdu attālumā. Es nopūtos. Tā nav teicama saikne, bet ar to pietiek, lai apturētu bultu vai vismaz to novirzītu.

Kilvins pieliecās un aplūkoja shēmu tuvāk. Viņa acis vairākas garas minūtes klejoja pa aprakstīto papīra lapu. Vai tas viss ir no dzelzs? viņš jautāja.

-    Drīzāk no tērauda, maģistr Kilvin. Baidījos, ka dzelzs ilgākā laika posmā varētu izrādīties pārāk trausla.

-    Un visas šis astoņpadsmit sasaistes ir iegravētas katrā atsperē? viņš jautāja un norādīja ar roku.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

-   Tā ir pamatīga spēku dubultošana, Kilvins teica, runādams drīzāk nevērīgi nekā pārmetoši. Daži teiktu, ka tas ir pārspīlējums.

-    Man maz rūp, ko domā citi, maģistr Kilvin, es atbildēju. Man rūp, ko domājat jūs.

Viņš norūcās, atrāva skatienu no papīra un paskatījās uz mani.

-    Man ir četri jautājumi.

Es gaidoši lūkojos viņā.

-    Visupirmām kārtām, kāpēc tu izvēlējies gatavot tieši šo? viņš noprasīja.

-    Nevienam nav jāmirst uzbrukumā uz ceļa, es noteikti atbildēju.

Kilvins brīdi gaidīja, bet man šajā sakarā nekas vairs nebija piebilstams. Tad viņš paraustīja plecus un norādīja uz istabas otru malu.

-    Otrkārt, kur tu dabūji… viņa pierē ievilkās nelielas rievas, Tevethem. Kur tu dabūji plakanloku?

Pēc šī jautājuma man sažņaudzās pakrūte. Biju naivi cerējis, ka Kilvins, būdams keldietis, nezina, ka šeit, Kopvalstibā, tādi priekšmeti ir aizliegti. Biju cerējis, ka viņš to vienkārši nejautās.

-     Es… es to sagādāju, maģistr Kilvin, izvairīgi sacīju. Man to vajadzēja, lai pārbaudītu bultu ķērāju.

-    Kāpēc tu nevarēji izmantot parastu mednieka loku? Kilvins bargi vaicāja. Un izvairīties no nelikumīgu priekšmetu iegādes?

-   Tas būtu par vāju, maģistr Kilvin. Man vajadzēja droši pārliecināties, ka šī konstrukcija apturēs jebkuru bultu, un šāds stops izšauj bultu ar lielāku spēku nekā citi.

-    Modegas garais loks ir tikpat efektīvs kā plakanloks, Kilvins teica.

-    Bet to es neprotu lietot, es atzinos. Un nopirkt tādu ar maniem līdzekļiem nebūtu ne mazākās iespējas.

Kilvins smagi nopūtās. Iepriekšējā reizē, kad tu pagatavoji zagļu lampu, tu ar labiem paņēmieniem pagatavoji sliktu lietu. Man tas nepatīk. Viņš paskatījās lejup uz shēmu. Šoreiz tu esi pagatavojis labu lietu ar sliktiem paņēmieniem. Tas ir labāk, bet nav gluži labi. Vislabāk būtu pagatavot labu lietu ar labiem paņēmieniem. Vai piekrīti?

Es pamāju ar galvu.

Viņš uzlika vienu masīvo plaukstu uz stopa. Vai kāds tev ir to redzējis?

Es papurināju galvu.

-    Tādā gadījumā teiksim, ka tas ir mans un tu to izveidoji pēc mana ieteikuma. Tas pievienosies “Novietnes” krājumiem. Viņš bargi paskatījās uz mani. Un turpmāk, ja radīsies līdzīga vajadzība, tu nāksi pie manis!

Tas sāpīgi iedzēla, jo es biju iecerējis pārdot to atpakaļ Slītam. Tomēr varēja būt ari ļaunāk. Vismazāk es vēlējos nonākt sadursmē ar dzelzs likumu.

-    Treškārt, es neredzu, ka tavā shēmā jebkur būtu minēta zelta vai sudraba stieple, viņš teica. Un nevaru ari iedomāties, kāds šādā ierīcē no tām būtu labums. Paskaidro, kāpēc tu “Novietnē” prasīji tādus materiālus!

Ar neparastu asumu es piepeši sajutu pie rokas kļaujamies gramma vēso metālu. Tajā bija iestrādāts zelts, taču to es Kilvinam nedrīkstēju sacīt. Man trūka naudas, maģistr Kilvin. Un man vajadzēja materiālus, kurus es nevarēju dabūt “Novietnē”.

-    Piemēram, savu plakanloku.

Es pamāju ar galvu. Un salmus, un lāču lamatas.

-               Viena aplama rīcība izraisa nākamo, Kilvins pārmetoši teica.

-     “Novietne” nav naudas aizdevēju bodīte, un to nedrīkst tā izmantot! Es atceļu tavu atļauju saņemt dārgmetālus.

Noliecu galvu, cerēdams, ka izskatos pēc patiesa nožēlnieka.

' Turklāt par sodu tev būs divdesmit stundas jānostrādā “Novietnē”. Ja kāds jautā, tev atklāti jāpasaka, ko esi izdarījis. Un pastāsti, ka par sodu tev vajadzēja atmaksāt metālu vērtību un vēl divdesmit procentus. Ja tu izmanto “Novietni” kā augļotāja veikalu, tev jāmaksā tādi paši procenti kā augļotājam.

Es sarāvos, to dzirdēdams. Jā, maģistr Kilvin.

-    Un visbeidzot, Kilvins teica, pagriezdamies un uzlikdams vienu pamatīgo plaukstu uz bultu ķērāja, kā tev šķiet, par cik šādu priekšmetu varētu pārdot, Re’lar Kvout?

Mana sirds krūtīs sāka straujāk dauzīties. Vai tas nozīmē, ka jūs apstiprināt to pārdošanai, maģistr Kilvin?

Lācīgais artefakcijas meistars neizpratnē paskatījās uz mani. Protams, es to apstiprinu, Re’lar Kvout! Tas ir apbrīnojams izgudrojums. Tas ir pasaules pilnveidojums. Katru reizi, kad kāds redzēs tādu priekšmetu, viņš domās par to, kā artefakcijas māksla tiek izmantota cilvēku drošības labā. Viņš domās par' artefakcijas meistariem visu labāko, jo tie pratuši pagatavot tādu lietu.

Kilvins paskatījās lejup uz bultu ķērāju un domīgi savilka pieri. Bet, ja mēs gribam to pārdot, tai jānosaka cena. Ko tu ierosini?

Es biju apsvēris šo jautājumu jau sešas dienkopas. Patiesība bija pavisam vienkārša: es cerēju, ka izgudrojums man ienesis pietiekami daudz naudas, lai es varētu samaksāt mācību maksu un procentus Devi parādam. Pietiekami daudz naudas, lai es noturētos Universitātē vēl vienu dimestri.

-    Es patiešām nezinu, maģistr Kilvin, es teicu. Cik jūs būtu gatavs maksāt, lai izvairītos no garas oša bultas, kas var caururbt jums plaušas?

Viņš klusi pasmējās. Manas plaušas ir gana vērtīgas, viņš sacīja.

Bet padomāsim citādā izteiksmē! Materiāli izmaksā… Kilvins ieskatījās shēmā. Apmēram deviņus džotus. Vai mans aprēķins ir pareizs?

Tas bija nedabiski pareizs. Es atbildēju apstiprinoši.

-    Cik stundu tev vajadzēja, lai to pagatavotu?

-    Apmēram simts, es atbildēju. Varbūt simt divdesmit. Bet krietna daļa darba bija eksperimenti un pārbaudes. Nākamo es droši vien pagatavotu piecdesmit vai sešdesmit stundās. Un, ja būs lējumi, tad vēl īsākā laikā.

Kilvins pamāja ar galvu. Mans ierosinājums ir divdesmit pieci talanti. Vai tev tā šķiet saprātīga cena?

Man aizrāvās elpa. Pat pēc tam, kad es samaksātu “Novietnei” par materiāliem un darbnīca paņemtu četrdesmit procentu komisijas naudu, mans ieguvums būtu sešreiz lielāks, nekā es varēju nopelnīt par klāja lampām. Tā bija gluži fantastiska summa!

Sāku paust jūsmīgu piekrišanu, bet tad man kaut kas iešāvās prātā. Tas bija sāpīgi, tomēr es papurināju galvu. Godīgi sakot, maģistr Kilvin, es labprātāk pārdotu to par zemāku cenu.

Kilvins izbrīnā savilka uzacis. Pircēji maksās! viņš pārliecinoši teica. Esmu redzējis, kā cilvēki maksā lielāku naudu par mazāk vērtīgām lietām.

Es paraustīju plecus. Divdesmit pieci talanti ir liela nauda, es sacīju. Drošība un sirdsmiers jādara pieejami ne tikai tiem, kuriem ir biezi maki. Es teiktu, ka astoņi talanti ir pietiekami daudz.

Kilvins veltīja man ilgu skatienu, tad pamāja ar galvu. Lai notiek pēc tava prāta! Astoņi talanti. Viņš pārlaida plaukstu pāri bultu ķērājam, gandrīz to noglāstīdams. Bet, tā kā šis ir pirmais un šobrīd vienīgais tāda veida priekšmets, es tev par to maksāšu divdesmit piecus talantus. Ievietošu to savā personīgajā kolekcijā. Viņš jautājoši piešķieba galvu. Lhinsatva?

-    Lhin, es pateicīgi atbildēju un jutu, ka man no pleciem noveļas smaga nasta.

Kilvins pasmaidīja un pamāja uz galda pusi. Es gribētu ari vaļas brīžos pastudēt tavu shēmu. Vai tu varētu izgatavot man kopiju?

-    Par divdesmit pieciem talantiem jūs varat dabūt oriģinālu, es smaidīdams atbildēju un pabīdīju papīra lapu viņam pretī.

*    * *

Kilvins man izrakstīja kvīti un aizgāja, iespiedis padusē bultu ķērāju kā bērns jauniegūtu, mīļu rotaļlietu.

Steidzos ar savu papīra strēmeli uz “Novietni”. Vajadzēja nokārtot parādu par materiāliem, tostarp par zelta stiepli un sudraba stieņiem. Bet pat pēc tam, kad darbnīca paņēma savu komisijas naudu, man palika gandrīz vienpadsmit talantu.

Atlikušo dienas daļu es staigāju smaidīdams un svilpodams kā plānprātiņš. Taisnība ir tiem, kas saka: smags maks dara vieglu sirdi.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . sadarbošanās ar tumšiem spēkiem

ES SĒDĒJU pie kamīna “Ankera” ēdamzālē, turēdams klēpī lautu. Telpa bija silta un klusa, pilna cilvēku, kas atnākuši klausīties mani spēlējam.

Savaldīšanas vakarā es regulāri spēlēju “Ankerā”, un krogs vienmēr bija pilns. Pat vissliktākajā laikā visiem nepietika krēslu, un vēlīniem apmeklētājiem vajadzēja drūzmēties pulciņos pie letes vai atspiesties pret sienām. Pēdējā laikā Ankeram Savaldīšanas vakaros vajadzēja nolīgt vēl vienu meiteni, lai visiem varētu drīzāk iznēsāt alu.

Ārpus viesnīcas Universitātes pilsētiņu joprojām bija ieskāvusi ziema, bet šeit gaisā valdīja siltums un tīkama smarža, kas vēdīja no alus, maizes un buljona. Aizvadīto mēnešu gaitā es biju pamazām pieradinājis klausītājus sakopot uzmanību manas spēles laikā, un telpā valdīja klusums, kamēr es strinkšķināju un dziedāju otro pantu no “Violetas gaidām”.

Tovakar es biju labā formā. Klausītāji bija izmaksājuši man pusduci alus, un kāds iereibis skrivs dāsnuma uzplūdā bija iemetis manā lautas futrālī cieto peniju, kas spīdēja starp blāvajiem dzelzs un vara gabaliem. Divas reizes biju saraudinājis Simmonu, un Ankera jaunā apkalpotāja smaidīja un sarka, skatīdamās uz mani tik bieži, ka pat es nevarēju nesaprast viņas mājienu. Viņai bija skaistas acis.

Pirmoreiz mūžā es jutos tā, it kā būtu zināmā mērā noteicējs pār savu dzīvi. Man makā bija nauda. Mācības veicās labi. Varēju izmantot Arhīvus, un, kaut gan biju spiests strādāt “Novietnē”, visi zināja, ka Kilvins ar mani ir ārkārtīgi apmierināts.

Man pietrūka vienīgi Dennas.

Uzsākdams “Violetas gaidu” pēdējo piedziedājumu, es pievērsu skatienu savām plaukstām. Biju izdzēris mazliet vairāk kausu nekā radis un negribēju kļūdīties. Raudzīdamies uz pirkstiem, es dzirdēju atveramies kroga ārdurvis un jutu, ka zālē ieplūst salts āra gaiss. Kamīna liesmas man blakus šūpojās un dejoja, un pār koka grīdu aizskanēja zābaku klaudzoņa.

Telpā atkal iestājās klusums, un es turpināju dziesmu:

“Kavējas viņa pie loga,

Skatiens pār jūru slīd.

Mīļoto sapņo viņa No tāljūrām sagaidīt.

Pielūdzēji šurp steidzas,

Bet viņa tos projām raida,

Jo Violeta vēl gaida,

Gaida, mūžīgi gaida."

Nospēlēju pēdējo akordu, taču gaidīto vētraino aplausu vietā iestājās atbalšu pavadīts klusums. Pacēlis galvu, es ieraudzīju kamīna priekšā stāvam četrus liela auguma vīriešus. Smagie apmetņi uz viņu pleciem bija mitri no kūstošā sniega. Viņu sejas bija drūmas.

Trijiem galvā bija tumšas, apaļas cepures, kas liecināja, ka viņi ir konstebli. Un, ja ar šo apliecinājumu nepietiktu, katram rokā bija gara ozola runga ar dzelzs apkalumiem. Viņi urbās manī ar skatieniem kā plēsīgi vanagi.

Ceturtais vīrietis stāvēja atstatu no pārējiem. Viņš nenēsāja konstebla cepuri un nebija nedz tik garš, nedz tik plecīgs kā pārējie. Tomēr viņa izturēšanās nepārprotami liecināja par varas apziņu. Ar drūmu izteiksmi kalsnajā sejā viņš izvilka iespaidīgu pergamenta tīstokli ar vairākiem melniem oficiāla izskata zīmogiem.

-     “Kvouts, Arlidena dēls,” viņš skaļi lasīja, un skaidrā, spēcīgā balss bija dzirdama visā telpā, “visu liecinieku klātbūtnē tiek aizturēts un aicināts atbildēt dzelzs likuma priekšā. Viņš tiek apsūdzēts par sadarbošanos ar dēmoniskiem spēkiem, pārdabisko mākslu kaitniecisku izmantojumu, nepamatotu uzbrukumu un ļaunprātību.”

Lieki piebilst, ka tas man bija kā zibens no skaidrām debesīm. Ko? es apstulbis jautāju. Kā jau teicu, biju pavairāk iedzēris.

Drūmais vīrietis nepievērsa man uzmanību un uzrunāja konsteblus.

-     Sasieniet viņu!

Viens no konstebliem izvilka žvadzošas dzelzs ķēdes gabalu. Līdz šim brīdim biju juties pārāk apdullis, lai pagūtu izbīties, bet, kad drūmais vīrs izvilka no maisa tumšus roku dzelžus, mani pārņēma asinis stindzinošs baiļu vilnis.

Izlauzis ceļu cauri konsteblu trijotnei, Simmons nostājās pie kamīna ceturtā vīra priekšā.

-    Kas te īsti notiek? viņš noprasīja skarbā, saniknotā balsī. Pirmo reizi es dzirdēju, ka Simmons runā kā hercoga dēls. Paskaidrojiet!

Vīrietis, kas turēja pergamentu, pārlaida Simmonam vēsu skatienu, iebāza roku apmetnī un izvilka masīvu dzelzs stieni ar zelta stīpu katrā galā. Viņš to pacēla tā, lai visi varētu redzēt, un Simmona seja kļuva mazliet bālāka. Stienis izskatījās tikpat draudīgs kā konsteblu rungas, turklāt tas bija nepārprotams īpašnieka varas simbols. Vīrietis bija Kopvalstības tiesu sūtnis. Un ne jau vienkāršs, nenozīmīgs izpildītājs: zelta stipas liecināja, ka viņam ir tiesibas izsaukt dzelzs likuma priekšā jebkuru priesterus, valdības ierēdņus un pat aristokrātus līdz barona pakāpei.

Cauri apmeklētāju pūlim priekšā iznāca arī Ankers. Viņš un Simmons apskatīja uzrādīto dokumentu un pārliecinājās, ka tas ir oficiāls un likumīgs. To bija parakstījuši un apzīmogojuši visi svarīgākie Imres ierēdņi. Neko šeit vairs nevarēja līdzēt. Man bija jāstājas dzelzs likuma priekšā.

Visi “Ankera” apmeklētāji noskatījās, kā manas rokas un kājas saslēdz važās. Daži izskatījās satriekti, citi apjukuši, bet lielākā daļa vienkārši pārbiedēti. Kad konstebli vilka mani cauri pūlim uz ārdurvīm, tikai nedaudzi no maniem klausītājiem uzdrošinājās skatīties man acis.

Mani veda visu tālo ceļu uz Imri. Pāri Akmens tiltam un lejup pa garo, plato akmens ceļu. Ziemas vējš nežēlīgi saldēja ķēdes ap manām rokām un kājām un ar dzeļošu, dedzinošu skaudrumu urbās ādā.

*    * *

Nākamajā rītā pie manis ieradās Simmons kopā ar Elksu Dalu, un apstākļi pamazām noskaidrojās. Kopš dienas, kad Ambrozs Imrē salauza manu lautu un es izkliedzu vēja vārdu, bija pagājuši vairāki mēneši. Maģistri bija izskatījuši pret mani vērsto apsūdzību ļaunprātībā un piesprieduši man publisku pērienu Universitātes pagalmā. Tas bija tik sen, ka sitienu pēdas uz manas muguras bija pārtapušas bāli sudrabainās rētās. Biju domājis, ka ar to viss ir beidzies.

Acīmredzot biju maldījies. Tā kā sadursme bija notikusi Imrē, tā tika pakļauta Kopvalstības tiesas kompetencei.

Mēs dzīvojam civilizētā laikā, un nav daudz tādu vietu, kas būtu civilizētākas par Universitāti un tās tuvāko apkaimi. Tomēr atsevišķas dzelzs likuma daļas ir saglabājušās no tumšajiem laikiem līdz mūsu dienām. Jau simt gadu neviens nebija dedzināts uz sārta par sadarbošanos ar tumšiem spēkiem vai pārdabisku mākslu praktizēšanu, taču likumi joprojām bija spēkā. Tinte bija izbalojusi, bet vārdi bija skaidri.

Protams, Ambrozs šeit tieši nebija iesaistījies. Viņš bija pārāk gudrs, lai to darītu. Šāda tiesa kaitēja Universitātes reputācijai. Ja lietu pret mani būtu ierosinājis Ambrozs, viņš satracinātu maģistrus. Maģistri ļoti centās aizsargāt gan Universitātes, gan jo sevišķi Arkanuma labo vārdu.

Tāpēc Ambrozam ar apsūdzību nebija nekāda sakara. Lietu Imres tiesai bija ierosinājuši vairāki ietekmīgi Imres aristokrāti. Jā, protams, viņi pazina Ambrozu, bet tas nebija pārkāpums. Gan šajā, gan pretējā upes krastā Ambrozu pazina ikviens, kam bija vara, dižciltīgas asinis vai nauda.

Tā nu es nonācu dzelzs likuma priekšā. Sešas dienas aizvadīju, mocīdamies dusmās un raizēs. Šis notikums pārtrauca manas studijas, apturēja darbu “Frakcijā” un iedzina pēdējo naglu zārkā, kurā es apraku cerības jebkad atrast sev vietējo patronu.

Tas, kas bija sācies kā biedējošs pārdzīvojums, drīz pārtapa garlaicīgā tiesas prāvā ar pompozu izrādīšanos un ārišķīgiem rituāliem. Ierēdņi nolasīja vairāk nekā četrdesmit vēstules, apstiprināja tās un ierakstīja oficiālajos reģistros. Laiku aizpildīja tikai garas runas. Citāti no dzelzs likuma. Procesuālie noteikumi. Formālas uzrunas. Veci viri lasīja vecas grāmatas.

Gan Kopvalstlbas tiesā, gan vēlāk baznīcas tiesā es aizstāvējos, izmantodams visas savas spējas. Manā labā runāja Arvils un Elksa Dals. Pareizāk sakot, viņi rakstīja vēstules, kas tika nolasītas tiesā.

Beigu beigās mani attaisnoja un atsauca visas nodarījumu apsūdzības. Domāju, ka esmu reabilitēts. Domāju, ka esmu uzvarējis…

Bet es joprojām daudzējādā ziņā biju ārkārtīgi naivs.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA . starpspēle — drusciņa vijoles

KVOUTS LĒNI piecēlās kājās un sparīgi izstaipījās. Tagad uz brīdi pārtrauksim! viņš teica. Es paredzu, ka šodien te pusdienās ieradīsies vairāk laužu nekā parasti. Man jāpieskata zupa un jāpadara vēl šis un tas. Viņš pamāja Hronistam. Varbūt arī tu gribi kaut ko padarīt.

Hronists palika sēžam. Pagaidi mirkli! viņš teica. Vai tā bija tava tiesas prāva Imrē? Viņš pārlaida neapmierinātu skatienu aprakstītajai lapai. Tiešām?

-    Tiešām, Kvouts apstiprināja. Un īstenībā tur nebija nekā ievērības cienīga.

-     Bet tas bija pirmais stāsts, ko es dzirdēju par tevi, kad ierados Universitātē! Hronists protestēja. Kā tu esot iemācījies temu valodu vienā dienā. Kā tu visu savu aizstāvības runu esot noskaitījis dzejā, un visi pēc tam aplaudējuši. Kā tu…

-     Vesels lēvenis muļķību, kā varu iedomāties, Kvouts noraidoši atmeta un devās uz bāra pusi. Es tev izstāstīju būtību.

Hronists vēlreiz ieskatījās lapā. Tu tai pārskrēji varen ātri.

-    Ja tu tik ļoti gribi sīku aprakstu, vari atrast to citā vietā, Kvouts teica. Tiesas prāvu noklausījās vairāki desmiti cilvēku. Tai ir veltīti jau divi izvērsti apcerējumi. Neredzu nekādas vajadzības pievienot tiem trešo.

Hronists izskatījās satriekts. Vai tu par to esi jau stāstījis kādam vēsturniekam?

Kvouts pasmējās guldzošus rīkles smieklus. Tu runā kā pamests mīlētājs! Viņš sāka celt ārā no letes apakšas bļodu un šķīvju kaudzes.

-    Vari būt mierīgs: manu stāstu tu esi uzklausījis pirmais.

-    Tu teici, ka prāvai esot jau divi apraksti, Hronists teica. Tad viņa acis iepletās platāk. Vai tu gribi teikt, ka esi uzrakstījis memuārus? Pierakstītāja balsī jautās dīvaina pieskaņa, gandrīz kaut kas līdzīgs izsalkumam.

Kvouts sarauca pieri. Nē, tā gluži nevarētu teikt. Viņš skaļi nopūtās. Tiesa, es kaut ko tādu uzsāku, bet pametu, jo nospriedu, ka tā nav laba doma.

-    Tu aprakstīji visu līdz pat savai Imres prāvai? Hronists jautāja, skatīdamies papīra lapā uz galda. Tikai tad viņš aptvēra, ka joprojām tur rakstāmspalvu paceltu virs lapas. Hronists atskrūvēja spalvas misiņa uzgali un ar audekla lupatiņu sāka to tīrīt, ar katru kustību pauzdams dziļu neapmierinātību. Ja tas viss tev bija jau pierakstīts, tu būtu varējis man aiztaupīt plaukstas piepūli pusotras dienas garumā!

Kvouts apmulsis sarauca pieri. Ko?

Hronists ar lupatiņu enerģiski berzēja rakstāmspalvas galu, un no viņa kliegtin kliedza aizvainota pašcieņa. Man vajadzēja zināt! viņš teica. Viss pārāk gludi sasaistījās kopā. Viņš naidīgi paskatījās augšup.

-    Vai tu zini, cik man maksāja šīs papīra lapas? Ar saniknotu kustību viņš norādīja uz somu ar aprakstītajām lapām.

Kvouts kādu laiku vienkārši skatījās uz Hronistu un tad, atskārtis notiekošo, spēji iesmējās. Tu mani pārprati! Memuārus es pametu pēc pirmās dienas vai pāris dienām. Uzrakstīju tikai nedaudzas lappuses. Pavisam niecīgu daļu.

Aizkaitinātā izteiksme pazuda no Hronista sejas, un to nomainīja pazemība. Ak tā!

-   Tu patiešām atgādini pamestu mīlētāju, Kvouts ar uzjautrinājumu teica. Ak mūžs, nomierinies taču! Mans stāsts ir pilnīgi jauns. Tu esi pirmais, kurš to uzklausa. Viņš papurināja galvu. Pierakstīt stāstu ir pavisam citādi. Šķiet, ka man nav tam vajadzīgā ķēriena. Tur nekas nesanāca.

-     Es ļoti labprāt redzētu, ko tu esi uzrakstījis, Hronists teica un paliecās krēslā uz priekšu. Arī tad, ja tās ir tikai dažas lappuses.

-    Tas bija diezgan sen, Kvouts atrunājās. Es pat īsti neatceros, kur tās lappuses noliku.

-    Tās ir augšā, tavā istabā, Reši! Basts moži paziņoja. Uz tava rakstāmgalda.

Kvouts smagi nopūtās. Es centos pieklājīgi izvairīties, Bast. Patiesība ir tāda, ka tajās nav nekā tāda, ko būtu vērts kādam rādīt. Ja es būtu uzrakstījis kaut ko jēdzīgu, es būtu turpinājis rakstīt. Viņš iegāja virtuvē, un no dziļākajām telpām atskanēja apslāpētas rosības trokšņi.

-    Mēģinājums bija labs, Basts teica. Bet diemžēl bezcerīgs. Esmu mēģinājis jau agrāk.

-    Nemāci mani! Hronists asi atcirta. Es zinu, kā izvilināt stāstu no cilvēka.

Dziļākajā istabā atskanēja vēl daži dobji trokšņi, tad nošļakstēja ūdens un klaudzot aizcirtās durvis.

Hrosnists paskatījās uz Bastu. Vai tev nav jāiet viņam palīgā?

Basts paraustīja plecus un iekārtojās krēslā ērtāk.

Pēc neilga laika Kvouts iznāca pa virtuves durvīm, nesdams kapājamo dēli un bļodu ar nomazgātiem dārzeņiem.

-Jāatzīstas, ka es joprojām esmu nesaprašanā, Hronists teica. No kurienes varēja rasties divi sīki apraksti, ja tu neesi rakstījis tos pats vai stāstījis vēsturniekam?

-     Tu laikam nekad neesi stājies tiesas priekšā, vai ne? Kvouts uzjautrināts sacīja. Kopvalstības tiesas mēdz rūpīgi pierakstīt visas norises, un baznīca ir vēl vairāk apsēsta ar precizitāti. Ja tu izmisīgi gribi uzzināt katru sīkumu, tev jāpameklē viņu reģistru grāmatās un attiecīgo lēmumu pierakstos.

-    Tā tas varētu būt, Hronists teica. Tomēr tavs prāvas apraksts…

-     Būtu garlaicīgs, Kvouts pabeidza. Notīrījis burkānus, viņš sāka griezt tos gabalos. Bezgalīgas formālas runas un lasījumi no “Takas grāmatas”. Garlaicīgi bija to pārciest, un garlaicīgi būtu to atkārtot.

Viņš iebēra sagrieztos burkānus no dēlīša blakus noliktajā bļodā.

-     Bet laikam jau es pārāk ilgi esmu noturējis jūs Universitātē. Mums jāatvēl laiks ari citiem notikumiem. Notikumiem, kurus neviens nav ne redzējis, ne dzirdējis.

-    Reši, nē! Basts izmisis iesaucās un spēji saslējās krēslā. Ar žēlabainu seju viņš norādīja uz leti. Bietes?

Kvouts paskatījās uz tumši sarkano dārzeni uz kapājamā dēlīša, itin kā pārsteigts, ka to tur ieraudzījis.

-    Neliec bietes pie zupas, Reši! Basts lūdzoši teica. Tās ir pretīgas!

-    Daudziem bietes garšo, Bast, Kvouts sacīja. Un tās ir veselīgas. Uzlabo asins sastāvu.

-    Es neciešu bietes! Basts žēlabaini izmeta.

-   Tā kā es pats turpinu vārīšanu, Kvouts rāmi atbildēja, tad likšu zupā to, ko atrodu par labu.

Basts uzslējās kājās un devās pie letes. Tādā gadījumā atstāj to manā ziņā! viņš nepacietīgi teica, ar rokas mājienu atvairīdams Kvoutu. Tu vari iet sameklēt desu un kādu dzīslaino sieru. Pabīdījis Kvoutu uz pagraba kāpņu pusi, Basts iemetās virtuvē, kaut ko murminādams pie sevis. Drīz no dziļākās telpas atskanēja grabēšana un būkšķi.

Kvouts paskatījās uz Hronistu un laiski, plati pasmaidīja.

*    * *

“Ceļakmenī” pamazām ieplūda apmeklētāji. Tie nāca pa divi vai trīs un oda pēc sviedriem, zirgiem un tikko pļautiem kviešiem. Tie smējās, sarunājās un pienēsāja tīro koka grīdu ar labības smalkumiem.

Hronists aši un prasmīgi darīja savu darbu. Cilvēki sēdēja, saliekušies krēslos uz priekšu, žestikulēja, brīžiem lēni un izteiksmīgi kaut ko stāstīja. Pierakstltājs ar bezkaislīgu sejas izteiksmi čirkstināja rakstāmspalvu pār papīra lapu un palaikam iemērca uzgali tintē.

Basts un viesnīcnieks, kas sauca sevi par Kotu, rosījās blakus kā vienota komanda. Viņi pasniedza apmeklētājiem zupu un maizi. Ābolus, sieru un desu. Gaišo un tumšo alu un vēsu ūdeni no pagalma sūkņa. Tie, kuri vēlējās, varēja dabūt arī jēra cepeti un ābolu pirāgu.

Viri un sievas smaidīja, atslābinājās pēc dienas sasprindzinājuma un priecājās, ka var sēdēt ēnainā vietā un atpūtināt kājas. Telpu piešalca sarunu murdoņa, atnācēji čaloja ar kaimiņiem, ko bija pazinuši visu mūžu. No cita pie cita ceļoja pazīstamas dzēllbas, maigas un nekaitīgas kā sviests, un draugi omulīgi strīdējās par to, kuram šoreiz ir kārta izmaksāt alu.

Tomēr aiz šīs ārienes ēdamzālē jautās savāds spriegums. Svešinieks to nebūtu pamanījis, taču tas kavējās gaisā, slēpts, tumšs un kluss kā zemūdens straume. Neviens nerunāja par nodokļiem, armiju un par to, ka viņi naktī pasākuši aizslēgt durvis. Neviens nerunāja par to, kas viesnīcā noticis iepriekšējā vakarā. Neviens neskatījās uz tīri noberzto koka grīdas laukumu, uz kura nebija redzamas nekādas asiņu pēdas.

Skanēja joki un stāsti. Jauna sieva noskūpstīja savu vīru, un pārējie apmeklētāji pavadīja to ar svilpieniem un gavilēm. Večuks Bentons ar savu nūju mēģināja cilāt atraitnes Krilas svārku stērbeli un klukstoši iegrudzinājās, kad viņa to atvairīja. Divas mazas meitenes spiegdamas un smiedamās tvarstīja viena otru starp galdiņiem, un citi vēroja viņas ar labsirdīgiem Smaidiem. Tas drusku palīdzēja. Neko citu jau nevarēja darīt.

*    * *

Viesnīcas durvis ar troksni atsprāga vaļā. No spožās pusdienlaika saulesgaismas viesnīcas zālē iesoļoja vecais Kobs, Greiams un Džeiks.

-     Sveiks, Kot! vecais Kobs iesaucās un pārlaida skatienu šur tur sēdošajiem apmeklētājiem. Tev te šodien saskrējis krietns bars!

-    Lielāko daļu tu neredzēji, Basts atbildēja. Mēs kādu laiku dabūjām pamatīgi noskrieties.

-    Vai vēlajiem nācējiem kaut kas ir palicis? Greiams jautāja, atkrizdams uz bāra soliņa.

Pirms kāds paguva atbildēt, liels, plecīgs vīrietis ar troksni nometa uz letes tukšo šķīvi un blakus tam nolika dakšiņu. Tas bija viens ellīgs pīrāgs! viņš dobjā b'alsi paziņoja.

Viņam blakus pienāca kalsna sieviete ar smailiem sejas vaibstiem.

-     Beidz lamāties, Elias! viņa skarbi aizrādīja. Pēc tā nav nekādas vajadzības.

-     Mīlulīt, nesāc nu atkal šķendēties! lielais vīrietis atsaucās. “Elligs” tak ir ābolu šķirne, vai ne? Viņš smīnēdams paskatījās uz vīriem, kuri sēdēja pie bāra. Kaut kāda jauna šķirne, kas nāk no Aturas, vai? Ja pareizi atceros, viņi to nosauca barona Elliga vārdā.

Greiams pasmīnēja pretī. Laikam es kaut ko tādu esmu dzirdējis.

Sieviete pablenza uz viņiem ar piktu skatienu.

-    Es tos nopirku no Bentoniem, viesnīcnieks lēnprātīgi sacīja.

-   Ak tā! plecīgais vīrietis smaidīdams atsaucās. Tad es laikam kaut ko sajaucu. Viņš paņēma no šķīvja ābolu pīrāga drupatu un domīgi nokoda gabaliņu. Es tomēr varu derēt, ka tā ir Elliga šķirne. Varbūt Bentoni pārdeva tev Elliga ābolus, paši to nezinādami.

Viņa sieva nicīgi nošņaukājās, tad ieraudzīja pie galdiņa sēžam Hronistu, kas šobrīd bija brīvs, un aizvilka viru projām.

Vecais Kobs noskatījās viņiem pakaļ un pakratīja galvu. Nesaprotu, kas tam sievišķim dzīvē vajadzīgs, lai šī justos apmierināta! viņš noteica. Tomēr ceru, ka viņa to atradīs, kamēr vecais Eliass vēl nebūs noknābāts beigts.

Džeiks un Greiams piekrītoši noņurdēja.

-    Patīkami redzēt, ka ļautiņu netrūkst. Vecais Kobs paskatījās uz sarkanmataino viesnīcnieku aiz letes. Tu esi labs pavārs, Kot. Un tev ir labākais alus divdesmit jūdžu apkārtnē. Cilvēkiem vajadzīgs tikai kāds nieka iegansts, lai te iegrieztos.

Vecais Kobs domīgi piesita sev pie deguna. Zini ko? viņš sacīja viesnīcniekam. Tev pa vakariem derētu nolīgt kādu dziedātāju vai spēlmani. Pat Orrisonu zēns tak prot kaut cik čīgāt sava tēva vijoli. Varu derēt, ka par pāris dzēriena kausiem viņš ar prieku nāks šurp. Vecais Kobs pārlaida skatienu kroga zālei. Drusciņa mūzikas, re, kas šai vietai ir vajadzīgs!

Viesnīcnieks piekrītoši pamāja. Viņa sejas izteiksme bija tik vienkārša un draudzīga, ka tā vispār nebija nekāda izteiksme. Droši vien tev taisnība, Kots teica. Viņa balss skanēja pavisam mierīgi. Tā bija pilnīgi normāla balss. Bezkrāsaina un skaidra kā loga stikls.

Vecais Kobs pavēra muti, bet, pirms paguva kaut ko piebilst, Basts ar dūri skaļi piedauzīja pie letes. Droši vien jūs visi gribēsiet drusku iedzert, pirms mēs atnesam jums ēdienu!

Atnācēji piekrītoši atsaucās, un Basts aiz letes sāka rosīgi darboties, lēja krūzēs alu un citu pēc citas iespieda tās gaidošajās rokās. Pēc brīža viesnīcnieks klusēdams iesaistījās apkalpošanā un devās uz virtuvi pēc zupas. Pēc maizes un sviesta. Pēc siera. Un pēc āboliem.

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . starpspēle — virves pants

HRONISTS SMAIDĪDAMS devās uz bāra pusi. Tas bija krietnas stundas darbs! viņš lepni pavēstīja, apsēzdamies uz bāra soliņa. Nez vai virtuvē vēl kas atradīsies priekš manis?

-    Varbūt vēl ir tas pīrāgs, ko Eliass pieminēja? Džeikobs ar cerībām jautāja.

-    Es arī gribu pīrāgu! Basts teica, apsēzdamies Džeikobam blakus un auklēdams plaukstās dzēriena krūzi.

Viesnīcnieks pasmaidīja un noslaucīja rokas priekšautā. Šķiet, es atcerējos atlikt gabalu malā gadījumā ja jūs trīs atnāktu vēlāk par citiem.

Vecais Kobs saberzēja rokas. Neatceros, kad pēdējo reizi ēdu siltu ābolu pīrāgu, viņš teica.

Viesnīcnieks atgriezās virtuvē. Viņš izvilka no krāsns pīrāgu, sagrieza to šķēlēs un rūpīgi salika tās uz šķīvjiem. Nesdams tos uz ēdamzāles pusi, viņš izdzirdēja paceltas balsis.

-    Tas bija dēmons, Džeik! vecais Kobs dusmīgi teica. Es tev teicu to vakar un teikšu vēl simtiem reižu! Neesmu no tādiem, kas maina savas domas, tāpat kā citi maina zeķes! Viņš pacēla pirkstu. Tas vīrs izsauca dēmonu, un dēmons viņā iekodās un izsūca sulu kā no plūmes! Dzirdēju to no vīra, kurš pazina sievieti, kas to redzējusi savām acīm. Tāpēc atnāca konstebls un palīgi un aizveda viņu prom. Sadarbošanās ar tumšiem spēkiem ir pret Amari likumiem.

-     Es tomēr saku: cilvēki vienkārši iedomājās, ka tas ir dēmons, Džeikobs nepiekāpās. Pats zini, kādi ir cilvēki!

-    Es pazīstu cilvēkus! vecais Kobs atcirta. Esmu nodzīvojis vairāk gadu nekā tu, Džeik. Un savu stāstu es zinu!

Krietnu brīdi pie bāra valdīja saspringts klusums, un tad Džeikobs novērsa skatienu. Es tāpat vien pateicu… viņš nomurmināja.

Viesnīcnieks piebīdīja Hronistam bļodiņu zupas. Kas tur notiek?

Pierakstītājs uzmeta viņam viltīgu skatienu. Kobs mums stāsta par Kvouta tiesas prāvu Imrē, viņš teica ar pašapmierinātības pieskaņu balsī. Vai tu neatceries? Viņš sāka stāstu vakar, bet tika vien līdz pusei.

-    Nu, tā! Kobs bargi palūkojās apkārt, kā mezdams izaicinājumu ikvienam, kurš gribētu viņu pārtraukt. Stāvoklis bija sarežģīts. Kvouts zināja: ja viņu atzīs par vainīgu, tad uzmetīs kaklā striķi un pakārs. Kobs aplaida roku kaklam, ar kustību atdarinādams cilpu, un piešķieba galvu uz vienu pusi.

-   Bet Kvouts Universitātē bija izlasījis daudz grāmatu un zināja kādu triku. Vecais Kobs apklusa, lai iebāztu mutē dakšiņu ar pīrāgu, un košļādams uz brīdi aizvēra acis. Tas tik ir viens pīrāgs! Nudien, labāks par to, ko kādreiz cepa mana mammiņa. Viņa mūžam skopojās ar cukuru. Kobs nokoda vēl vienu kumosu, un rievu izvagotajā sejā iegula svētlaimīga izteiksme.

-    Tātad Kvouts zināja kādu triku? Hronists atgādināja.

-     Ko? Ak tā! vecais Kobs atcerējās pārtraukto stāstu. Pareizi. Redziet, “Takas grāmatā” ir divas rindas, un, ja jūs spējat tās skaļi nolasīt senajā temu valodā, ko zina tikai priesteri, tad dzelzs likums pavēl izturēties pret jums kā pret priesteri. Tas nozīmē, ka Kopvalstības tiesnesis ne vella nevar jums padarīt. Ja jūs nolasāt tās divas rindas, jūsu lieta ir jāizlemj baznīcas tiesai.

Vecais Kobs nokoda vēl vienu kumosu un pirms norīšanas to nesteidzīgi sakošļāja. Tās divas rindas sauc par virves pantu, jo tas, kurš tās zina, paglābj sevi no striķa. Redziet, baznīcas tiesa nevar piespriest cilvēkam pakāršanu.

-    Kas tās ir par rindām? Basts jautāja.

-    Kaut es to zinātu! vecais Kobs sērīgi atbildēja. Bet es neprotu temu valodu. Ari Kvouts to neprata. Bet viņš jau agrāk zināja tās rindas no galvas. Pēc tam izlikās, it kā tās lasītu, un Kopvalstības tiesai nācās palaist viņu vaļā.

Kvouts zināja, ka viņa rīcībā ir divas dienas, kamēr tehliešu priesteris atceļos līdz Amari. Tāpēc viņš sāka mācīties temu valodu. Lasīja grāmatas un vingrinājās visu dienu un visu nakti. Un viņš bija tik briesmīgi gudrs, ka pēc šīs mācīšanās runāja temu valodā labāk nekā daudzi, kuri to pratuši visu mūžu.

Pēc tam, otrajā dienā pirms tiesneša ierašanās, Kvouts sev pagatavoja zāļu brūvējumu. Tajā bija medus un īpašs akmens, kas atrodams čūskas smadzenēs, un kāda zāle, kas aug tikai jūras dibenā. Kad viņš to izdzēra, viņa balss skanēja tik jauki, ka ikviens klausītājs spēja tikai piekrist visam, ko viņš teica.

Nu re, un, kad tiesnesis beidzot ieradās, prāva prasīja tikai piecpadsmit minūtes, Kobs teica un guldzoši pasmējās. Kvouts teica lielisku runu nevainojamā temu valodā, visi viņam piekrita, un visi devās mājās.

-    Un tā viņš dzīvoja laimīgi, sarkanmatainais vīrietis aiz bāra letes klusi sacīja.

*    * *

Pie bāra valdīja klusums. Ārā gaiss bija sauss un karsts, putekļains un pelavu smaržas piesātināts. Saulesgaisma bija cieta un spoža kā zelta stienis.

“Ceļakmenī” valdīja vēsums un puskrēsla. Viri bija nupat beiguši lēnām košļāt pēdējos pīrāga gabalus, un viņu kausos vēl bija atlicis nedaudz alus. Tāpēc viņi kādu laiku vēl kavējās turpat, balstīdamies pret bāra leti ar tādu kā vainīguma apjautu, kas raksturīga vīriem, kuri ir pārāk lepni, lai atļautos īsti slinkot.

-    Man stāsti par Kvoutu nekad nav lāgā patikuši, viesnīcnieks lietišķi noteica, vākdams tukšos šķīvjus.

Vecais Kobs pacēla skatienu no alus kausa. Ak tā?

Viesnīcnieks paraustīja plecus. Ja es klausos stāstu, kurā ir maģija, gribu, lai tajā būtu kārtīgs burvis. Tāds kā Taborlins Lielais, Serafa vai Hronists.

Pierakstltājs, kas sēdēja letes galā, nesatrūkās un neaizrijās. Tiesa, viņa roka ar karoti brīdi sastinga gaisā, pirms nolaidās bļodiņā ar otru zupas porciju.

Telpā atkal iestājās omulīgs klusums, un viesnīcnieks, savācis pēdējos tukšos šķīvjus, pagriezās uz virtuves pusi. Bet, pirms viņš bija izgājis, ierunājās Greiams. Hronists? viņš pārjautāja. Par tādu es nekad neesmu dzirdējis.

Viesnīcnieks izbrīnījies pagriezās atpakaļ. Patiešām neesi?

Greiams papurināja galvu.

-    Gan jau esi! viesnīcnieks teica. Viņš nēsā līdzi lielu grāmatu, un viss, ko viņš tajā ieraksta, kļūst par īstenību. Sarkanmatainais vīrietis gaidoši paskatījās uz pārējiem. Ari Džeikobs papurināja galvu.

Viesnīcnieks pievērsās letes galā sēdošajam pierakstltājam, kas visu uzmanību veltīja ēdienam. Tu par viņu noteikti esi dzirdējis, Kots teica. Viņu sauc par Stāstu valdnieku, un, ja viņš uzzina kādu no taviem noslēpumiem, viņš par tevi var rakstīt savā grāmatā, ko vien grib. Viesnīcnieks paskatījās uz pierakstītāju. Vai tiešām tu neesi dzirdējis par viņu?

Hronists novērsa skatienu un papurināja galvu. Iemērcis maizes gabalu zupā, viņš to apēda, nesacīdams ne vārda.

Viesnīcnieks izskatījās izbrīnījies. Kad es vēl biju zēns, man Hronists patika labāk nekā Taborlins Lielais vai visi tie pārējie. Viņā ir kaut kas no

Fae valstības būtņu asinīm, un tās viņu darīja asredzīgāku par parastiem cilvēkiem. Viņš spēj redzēt simt jūdžu attālumā pat mākoņainā dienā un dzirdēt čukstu cauri biezām ozolkoka durvīm. Viņš tumšā naktī mežā spēj izsekot peles tecējumam.

-    Es esmu dzirdējis par viņu, dedzīgi sacīja Basts. Viņa zobenu sauc Stars, un tā asmens ir gatavots no vienas veselas papīra lapas. Tas ir viegls kā spalva, tomēr tik ass, ka cirtiena brīdī asinis parādās agrāk, nekā cilvēks to sajūt.

Viesnīcnieks pamāja ar galvu. Un, ja viņš uzzina tavu vārdu, viņš to var uzrakstīt uz zobena asmens un nogalināt tevi no tūkstoš jūdžu attāluma.

-              Bet tas viņam jāraksta pašam ar savām asinīm, Basts piebilda.

-    Un uz zobena ir maz vietas. Viņš tur ir uzrakstījis jau septiņpadsmit vārdus, tāpēc tā ir gandrīz jau aizpildīta.

-    Kādu laiku viņš bija augstā karaļa galma loceklis Modegā, Kots teica. Bet tad viņš iemīlējās augstā karaļa meitā.

Tagad Greiams un vecais Kobs māja ar galvu. Šī bija pazīstama teritorija.

Kots turpināja: Kad Hronists viņu bildināja, augstais karalis saniknojās. Tāpēc viņš lika Hronistam izpildīt uzdevumu, kas apliecinātu viņa vērtību… Viesnīcnieks ieturēja dramatisku pauzi. Hronists drīkstēs precēt viņu tikai tad, ja atradīs kaut ko vērtīgāku par princesi un atnesīs to augstajam karalim.

Greiams vērtējoši norūcās. Sūdīgs uzdevums. Ko cilvēks var iesākt? Nevar tak aiznest viņam kaut ko un teikt: “Re, šitas ir vērtīgāks nekā tava mīļā meitiņa…”

Viesnīcnieks nopietni pamāja ar galvu. Tā nu Hronists klejo pa pasauli, meklēdams senus dārgumus un senas burvības, un joprojām cer atrast kaut ko tādu, ko varētu aiznest augstajam karalim.

-    Kāpēc viņš neuzraksta par karali savā burvju grāmatā? jautāja Džeikobs. Kāpēc viņš nevarētu uzrakstīt: “Un tad karalis mitējās būt nejauks un ļāva mums apprecēties”?

-    Tāpēc, ka viņš nezina nevienu karaļa noslēpumu, viesnīcnieks paskaidroja. Un Modegas augstais karalis kaut ko saprot no maģijas un spēj sevi aizsargāt. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka viņš zina Hronista vājās vietas. Viņš zina: ja piedabūs Hronistu iedzert tinti, tad tam ir jāizdara nākamie trīs pakalpojumi, ko kāds tam lūgs. Un, vēl svarīgāk, viņš zina, ka Hronists nespēj iegūt varu pār kādu, kura vārds ir labi noglabāts. Augstā karaļa vārds ir ierakstīts stikla grāmatā un paslēpts vara lādē. Un lāde ir ieslēgta lielā dzelzs kastē, kur neviens tam nevar piekļūt.

Bridi iestājās klusums, un vīri pārdomāja dzirdēto. Tad vecais Kobs domīgi pamāja ar galvu. Šitā beidzamā ziņa man kaut ko atsauca prātā, viņš lēni teica. Laikam es atceros stāstu, kā šis pats Hronists gājis meklēt burvju augli. Kas tādu augli apēd, tas pēkšņi uzzina visu lietu vārdus un kļūst tikpat varens kā Taborlins Lielais.

Viesnīcnieks saberzēja zodu un lēni pamāja ar galvu. Šķiet, ari es to esmu dzirdējis, viņš teica. Bet tas bija jau sen, un nevaru apgalvot, ka atceros visus sīkumus…

-     Ek, nieki! vecais Kobs atmeta, izdzēra pēdējo alus malku un paklaudzināja pa tukšo krūzi. Par to tak nav jākaunas. Daži atceras vairāk, citi mazāk. Tev sanāk vareni pīrāgi, bet visi zina, kurš te ir stāstu teicējs.

Vecais Kobs stīvi notrausās no soliņa un pamāja Greiamam un Džeikobam. Ejam nu! Līdz Baira mājai mēs varam iet kopā. Pa ceļam pastāstīšu jums abiem, kas notika tālāk. Tātad par Hronistu: viņš ir garš un bāls, un tievs kā maikste, un mati viņam ir melni kā tinte…

“Ceļakmens” durvis noklaudzēja un aizvērās.

-    Dieva vārdā, ko tas viss nozīmēja? Hronists noprasīja.

Kvouts uzmeta Hronistam iesāņus skatienu. Viņa sejā parādījās skops,

dzēlīgs smaidiņš. Kā tu jūties, zinot, ka cilvēki kaut kur ārā stāsta par tevi stāstus? viņš atjautāja.

-    Viņi nestāsta stāstus par mani! Hronists pikti atbildēja. Viņi gvelž galīgas muļķības!

-             Tās nav muļķības, Kvouts iebilda, izskatīdamies mazliet aizvainots.

-     Varbūt tā nav patiesība, bet tas nenozīmē, ka tās būtu muļķības. Viņš paskatījās uz Bastu. Man patika tas papīra zobens.

Basta seja atplauka smaidā. Karaļa uzdevums bija teicams papildinājums, Reši. Bet par tām Fae asinīm gan es neesmu pārliecināts.

-     Dēmonu asinis izklausītos pārāk draudīgi, Kvouts teica. Un kāda savdabība bija vajadzīga.

-    Nu, man vismaz nebūs jāklausās, kā viņš to stāsta tālāk! Hronists drūmi izmeta, ar karoti bakstīdams kartupeļa gabalu.

Kvouts paskatījās uz viņu un klusi, rūgti iesmējās. Tu laikam nesaproti. Pavisam jauns stāsts pašā ražas dienā! Viņiem tas būs gluži kā bērnam jauna rotaļlieta. Kamēr viņi kraus sienu vai ēnā dzers ūdeni, vecais Kobs izstāstīs par Hronistu ducim cilvēku. Un šovakar Šepa apbērēšanā par Stāstu valdnieku dzirdēs atnācēji no desmit pilsētiņām. Stāsts izplatīsies kā uguns sausā pļavā.

Izskatīdamies itin satriekts, Hronists paskatījās no viena uz otru un atpakaļ. Kāpēc?

-    Tā ir dāvana, Kvouts atbildēja.

-    Tu domā, ka es to gribu? Hronists neticīgi jautāja. Ka es gribu slavu?

-   Slavu ne, Kvouts drūmi sacīja. Iespējas. Tu staigā apkārt, rakņādamies citu cilvēku dzīvē. Tu dzirdi baumas un centies zem pievilcīgiem meliem atrast sāpīgu patiesību. Tu uzskati, ka tev uz to ir tiesības. Bet tev tādu nav! Viņš veltīja pierakstītājam bargu skatienu. Ja kāds tev stāsta gabaliņu no savas dzīves, viņš tev pasniedz dāvanu, nevis apmierina tavas tiesības.

Kvouts noslaucīja rokas tīrā audekla lupatā. Es tev pasniedzu savu stāstu neizskaistinātā veidā, ar visu nepievilcīgo patiesību. Izceļu gaismā visas savas kļūdas un muļķības. Ja nolemju kādu sīkumu noklusēt, jo man tas šķiet garlaicīgs, tās ir manas tiesības. Es neļaušu kāda laucinieka pļāpām ietekmēt manu lēmumu. Es neesmu idiots.

Hronists skatījās savā zupas bļodā. Tas bija diezgan skarbi, vai ne?

-    Jā, Kvouts atbildēja.

Hronists nopūtās, pacēla skatienu un tikko manāmi, mulsi pasmaidīja.

-    Nu, kā ir, tā ir, Bet tu nevari man pārmest, ja es cenšos.

-    Patiesībā varu gan, Kvouts atbildēja. Bet ceru, ka savu domu esmu licis saprast. Piedod, ja tas tev kādreiz sagādās nepatikšanas. Viņš pamāja uz durvīm, pa kurām bija izgājis zemnieku pulciņš. Varbūt es drusku pārcentos. Man trūkst prasmes atbilstoši izturēties, ja ar mani manipulē.

Kvouts iznāca no savas vietas aiz letes un devās pie galdiņa blakus kamīnam. Tagad nāciet abi šurp! Pati tiesas prāva bija garlaicīga būšana. Bet tai bija svarīgas atskaņas.

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . zīmīga neesamība

PIENĀCA EKSĀMENU dienas izloze, un man laimējās izvilkt samērā pavēlu pārbaudes laiku. Es priecājos par iegūto laika rezervi, jo tiesas prāva bija laupījusi man iespēju pienācīgi gatavoties eksāmeniem.

Tomēr īpašas raizes es nejutu. Vēl man bija atlicis laiks mācībām, un es brīvi varēju izmantot Arhīvus. Vēl jo vairāk pirmo reizi kopš ierašanās Universitātē es vairs nebiju ubags. Manā makā gulēja trīspadsmit talantu. Pat pēc Devi parāda procentu atmaksas man pietiktu naudas nākamajai mācību maksai.

Pats labākais bija tas, ka garās stundas, ko biju aizvadījis, meklējot ziņas par grammu, bija man iemācījušas daudz ko vērtīgu par Arhīviem. Kaut gan es nezināju tik daudz, cik zina pieredzējis skrīvs, biju tomēr iepazinis daudzus slēptus nostūrus un citiem nezināmus noslēpumus. Tāpēc, gatavodamies eksāmeniem, es ļāvu sev ari brīvību lasīt citādu literatūru.

*    * *

Aizvēru grāmatu, ko biju cītīgi lasījis. Tā bija labi uzrakstīta, visaptveroša Aturas baznīcas vēsture. Tikpat nelietderīga kā visas pārējās grāmatas.

Dzirdēdams aizcērtamies manas grāmatas vākus, Vilems pacēla galvu.

-     Nekā? viņš jautāja.

-    Vēl mazāk, es atbildēju.

Mēs abi sēdējām vienā no ceturtā stāva lasāmkambariem, kas bija krietni mazāks par mūsu ierasto vietu trešajā stāvā, bet, tā kā eksāmenu laiks bija jau pavisam tuvu, varējām priecāties, ka mums laimējies vispār atrast atsevišķu telpu.

-    Kāpēc tu nemet mieru? Vilems jautāja. Tu noņemies ar savu Amiru kā braucējs ar beigtu zirgu jau… cik ilgi? Divas dienkopas?

Es pamāju ar galvu, negribēdams atzīties, ka mani meklējumi Amira virzienā sākušies jau krietni pirms mūsu gājiena pie Leļļa.

-    Un ko tu līdz šim esi atradis?

-   Grāmatu plauktus, es atbildēju. Desmitiem stāstu. Ziņu drumslas simtiem vēstures aprakstos.

Vilems nosvērti paskatījās uz mani. Un šī bagātīgā informācija tevi ir nokaitinājusi.

-    Nē! es teicu. Raizes man dara informācijas trūkums. Nevienā no šīm grāmatām nav nekādas saturīgas informācijas par Amiru.

-    Nekādas? Vilems neticīgi pārjautāja.

-    Protams, ikviens vēsturnieks pēdējos trīssimt gados runā par viņiem, es sacīju. Viņi prāto par to, kā Amirs ietekmējis impērijas norietu. Filozofi runā par viņu darbības ētiskajām niansēm. Es pamāju uz grāmatu kaudzes pusi. No tā es uzzinu, ko cilvēki domā par Amiru. Es neko neuzzinu par Amiru pašu!

Vilems sarauktu pieri paskatījās uz grāmatu kaudzi. Nevar taču būt, ka izsakās tikai vēsturnieki un filozofi!

-    Ir arī nostāsti, es teicu. Senākos avotos ir stāsti par to, kādu milzu ļaunumu Amirs likvidējis. Vēlāki materiāli stāsta par viņu briesmu darbiem. Amirietis Renerē nogalina pērkamu tiesnesi. Cits amirietis Džanpujā apspiež zemnieku dumpi. Trešais Melithi pilsētā noindē pusi vietējās aristokrātijas.

-    Un tā nav saturīga informācija? Vilems nesaprata.

-    Tie ir tenku stāsti, es atbildēju. Otrās un trešās šķiras pasakas. Trīs ceturtdaļas no tiem ir pa ausu galam saklausītas baumas. Es nekur nevaru atrast nevienu pierādījumu. Kāpēc nevienos baznīcas reģistros nav atrodams pērkamais tiesnesis? Viņa vārdam vajadzētu būt minētam katrā prāvā, kuru viņš tiesājis. Kādā datumā notika zemnieku dumpis, un kāpēc nevienā citā vēstures aprakstā par tādu nav ziņu?

-    Tas bija pirms trīssimt gadiem, Vilems pārmetoši sacīja. Nevar taču gribēt, lai visas sīkākās ziņas būtu saglabājušās.

-    Es gribētu, lai saglabājušās ir kaut vai dažas ziņas. Tu taču zini, cik tehlieši ir sīkumaini attiecībā uz saviem reģistriem, es teicu. Mums ir saglabājušies tiesu dokumenti par veselu gadu tūkstoti no simt dažādām pilsētām, kas stāv noglabāti otrajā pazemes stāvā. Piekrautas pilnas istabas…

Es noraidoši atmetu ar roku. Bet labi, aizmirsīsim sīkākās ziņas un detaļas! Es nevaru atrast atbildes uz lieliem un svarīgiem jautājumiem. Kad nodibināja Amira ordeni? Cik amiriešu tajā bija? Kas viņiem maksāja un cik daudz? No kurienes nāca nauda? Kur viņi apguva mācības? Kā viņi kļuva par tehliešu baznīcas daļu?

-     Uz to ir atbildējis Feltemi Reiss, Vilems teica. Viņus radīja neatalgoto tiesnešu tradīcija.

Uz labu laimi paņēmis no kaudzes vienu grāmatu, es nometu to uz galda viņam priekšā. Parādi man kaut vienu liecību, kas apstiprinātu šo teoriju! Atrodi man vienu ierakstu, kas liecinātu par neatalgota tiesneša iecelšanu Amira pakāpē! Parādi vienu ierakstu par amirieša darbu tiesā! Parādi man vienu baznīcas dokumentu, kurā minēts, ka amirietis vada tiesas prāvu! Es kareivīgi sakrustoju rokas uz krūtīm. Ķeries klāt, es pagaidīšu.

Vilems nepievērsa grāmatai uzmanību. Varbūt amiriešu nebija tik daudz, cik cilvēki iedomājas. Varbūt bija tikai daži, un kontrolēt savu reputāciju nebija viņu varā. Viņš izteiksmīgi paskatījās uz mani. Tev jāsaprot, kā tas mēdz notikt.

-    Nē, es teicu. Tā ir zīmīga neesamība. Reizēm arī neko neatrast nozīmē kaut ko atrast.

-    Tu sāc runāt kā Elodins, Vilems sacīja.

Es pikti paskatījos uz viņu, tomēr nolēmu nenorīt šo ēsmu. Nē, tu paklausies brītiņu! Kāpēc ir tik maz faktiskas informācijas par Amiru? Pastāv tikai trīs iespējas.

Pacēlis pirkstus, sāku tās uzskaitīt. Viena: nekas netika pierakstīts. Domāju, ka to mēs droši varam atmest. Viņi bija pārāk svarīgi, lai vēsturnieki, ierēdņi un visi pedantiski apsēstie baznīcas kalpi viņus tik uzkrītoši pamestu bez uzmanības. Es noliecu vienu pirkstu.

-   Otra: dīvainas nejaušības dēļ grāmatas, kurās ir šī informācija, vienkārši nav atradušas ceļu uz Arhīviem. Bet tas ir smieklīgi. Grūti iedomāties, ka visu daudzo gadu gaitā nekas par šo tematu nav nonācis līdz pasaules lielākajai bibliotēkai. Es noliecu otru pirkstu.

-    Trešā. Izslēju pēdējo pacelto pirkstu. Kāds šo informāciju ir aizvācis, pārveidojis vai iznīcinājis.

Vilems sarauca pieri. Kuram tas būtu vajadzīgs?

-    Jā, patiešām, kuram? es pārjautāju. Kurš visvairāk iegūtu, ja visa informācija par Amiru tiktu iznīcināta? Bridi klusēju, kāpinādams sasprindzinājumu. Kurš cits kā pats Amirs?

Biju gaidījis, ka Vilems apstrīdēs manu domu, bet viņš to nedarīja.

-    Interesanta iespēja, viņš teica. Bet kāpēc tev šķiet, ka aiz tā varētu slēpties Amirs? Daudz saprātīgāks šķiet pieņēmums, ka atbildīga par to ir baznīca. Skaidrs, ka tehliešiem ļoti patiktu klusām izdzēst ziņas par amiriešu zvērībām.

-    Taisnība, es piekritu. Bet šeit, Kopvalstībā, baznīca nav sevišķi spēcīga. Un šīs grāmatas nāk no visas pasaules. Keldiešu vēsturniekam nevarētu būt nekādas pretestības vai nožēlas, rakstot Amira vēsturi.

-    Keldiešu vēsturniekam nebūtu nekādas intereses rakstīt par kādu ķecerīgu pagānu baznīcas atzaru, Vilems uzsvērti atbildēja. Turklāt kā gan ietekmi zaudējusi amiriešu saujiņa spētu izdarīt to, ko nespēja pat baznīca?

Es saliecos krēslā uz priekšu. Manuprāt, Amirs ir daudz senāks nekā tehliešu baznīca, es teicu. Aturas impērijas laikā liela daļa viņu spēka sakņojās baznīcā, taču viņi bija kaut kas vairāk nekā pulciņš apkārtklīstošu tiesnešu.

-    Un kas tev liek tā domāt? Vilems jautāja. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka es drīzāk zaudēju viņa atbalstu nekā to iegūstu.

Sena māla trauka fragments, es nodomāju. Stāsts, kuru dzirdēju no veca vīra Tarbeanā. Un kaut kas, ko čandriāni nejauši pateica pēc tam, kad bija nogalinājuši visus, ko es pazinu.

Nopūtos un papurināju galvu, apzinādamies, cik ķerts es izklausītos, ja pateiktu patiesību. Tieši šī iemesla dēļ es pārmeklēju Arhīvus. Man vajadzēja kādu taustāmu liecību, kas apstiprinātu manu teoriju, kaut ko tādu, kas nepadarītu mani par apsmieklu.

-    Es atradu tiesas dokumentu kopijas no tiem laikiem, kad Amirs krita nežēlastībā, es teicu. Vai tu zini, cik amiriešu Tarbeanā nonāca tiesas priekšā?

Vilems paraustīja plecus.

Es pacēlu vienu pirkstu. Viens. Viens amirietis visā Tarbeanā! Un ierēdnis, kurš pierakstīja tiesas prāvas norisi, lika skaidri saprast, ka tiesājamais cilvēks ir pamuļķis un nesaprot notiekošo.

Joprojām redzēju šaubas Vilema sejā. Padomā taču! es lūdzoši teicu. Tas sīkās drumstalas, ko esmu atradis, liek domāt, ka impērijā pirms ordeņa likvidēšanas bija vismaz trīs tūkstoši amiriešu. Trīs tūkstoši labi apmācītu, pamatīgi apbruņotu, bagātu vīriešu un sieviešu, kuri pilnībā ticēja augstākam mērķim.

Tad kādu dienu baznīca viņus apsūdzēja, likvidēja visu ordeni un konfiscēja viņu īpašumus. Es noklakstināju pirkstus. Un trīs tūkstoši baisu, taisnīguma apsēstu fanātiķu gluži vienkārši pazuda? Pagriezās uz otriem sāniem un nolēma, ka ļaus kādam citam turpmāk gādāt par augstāko mērķi? Neprotestēja? Nepretojās? Neko nedarīja?

Bargi paskatījos uz viņu un enerģiski papurināju galvu. Nē! Tas runātu pretī cilvēka dabai. Turklāt es neesmu atradis nevienu ierakstu par to, ka baznīca būtu saukusi pie atbildības kādu Amira ordeņa locekli. Kaut vienu. Vai tik neiespējami ir pieņemt, ka viņi aizgājuši pagrīdē, lai turpinātu savu darbu slēptā veidā?

-    Un, ja tas šķiet saprātīgs pieņēmums, es turpināju, pirms viņš bija paguvis mani pārtraukt, vai tikpat saprātīgi nebūtu pieļaut, ka viņi varēja censties saglabāt savu slepenību, rūpīgi izretinot pēdējo trīssimt gadu vēstures aprakstus?

Sekoja ilgs klusums.

Vilems nemēģināja tūlīt to noliegt. Interesanta teorija, viņš lēni sacīja. Bet tā vedina mani uzdot vēl vienu jautājumu. Viņš nopietni paskatījās uz mani. Vai tu šodien esi dzēris?

Es salēcos krēslā. Nē!

Vilems piecēlās. Tad ir pēdējais laiks sākt. Tu pārāk ilgi esi nosēdējis pie visām šīm grāmatām. Tev jāatspirdzina prāts!

Tā nu mēs aizgājām iedzert, tomēr tas negaisināja manas aizdomas. Līdzko radās izdevība, es izklāstīju savu teoriju Simmonam. Viņš to pieņēma vieglāk nekā Vilems. Tas gan nenozīmē, ka viņš būtu man noticējis: viņš tikai pieļāva tādu iespēju. Un teica, ka man par to derētu ieminēties Lorrenam.

To es nedarīju. Arhīvu maģistrs ar bezkaislīgo seju mani joprojām darīja nervozu, un es pēc iespējas vairījos no viņa, baidīdamies, ka varētu sagādāt viņam ieganstu izraidīt mani no Arhīviem. Un nepavisam negribēju ierosināt domu, ka viņa dārgos Arhīvus pēdējo trīssimt gadu laikā kāds ir krietni paretinājis.

ČETRDESMIT DEVlTĀ NODAĻA . tumsonīgais edema rū

PAGALMĀ IERAUDZĪJU Elksu Dalu, kas sveicienā pacēla roku. Kvout! Viņš man draudzigi uzsmaidīja. Tieši tevi es gribēju satikt. Vai drīkstu aizņemties brīdi no tava laika?

-    Protams! es atbildēju. Kaut gan maģistrs Elksa Dals man patika, ārpus lekciju zāles mums nebija iznācis daudz sastapties. Vai drīkstu izmaksāt jums dzērienu vai kādu uzkodu? Es jau agrāk gribēju jums vēlreiz pateikties par aizstāvību tiesā, bet līdz šim biju ļoti aizņemts…

-     Es arī, Elksa Dals atbildēja. Patiesībā es jau vairākas dienas grasos ar tevi aprunāties, bet laiks aizvien aizskrien pārāk ātri. Viņš palūkojās apkārt. No uzkodas es neatteiktos, bet dzēriens gan jāatraida. Pēc nepilnas stundas es sākas eksāmeni.

Mēs iegājām “Baltajā Briedī”. Es no iekšpuses to lāgā nebiju redzējis, jo tādiem kā es šī vieta bija pārāk dārga.

Elksa Dals savā tumšajā maģistra tērpā bija labi pamanāms un pazīstams, un viesmīlis mazliet iztapīgi aizveda mūs pie savrupa galdiņa. Elksa Dals apsēdās un acīmredzami jutās kā mājās, taču es kļuvu arvien nervozāks, jo nespēju iedomāties, kāpēc lai Simpātijas maģistrs gribētu ar mani runāt.

-   Ko varu jums atnest? jautāja garais, kalsnais viesmīlis, līdzko mēs bijām apsēdušies savās vietās. Dzeramo? Dažādus sierus? Un mums ir brīnum garda forele ar citronu.

-    Forele un siers man būtu pa prātam, Elksa Dals teica.

Saimnieks pagriezās pret mani. Un jums?

-    Arī es ņemšu foreli, es sacīju.

-     Lieliski! Viesmīlis patīkamās gaidās saberzēja rokas. Un ko dzersiet?

-    Sidru, es teicu.

-    Vai jums ir Fallovzas sarkanais? Dals vilcinādamies jautāja.

-   Ir gan! saimnieks apstiprināja. Un no laba gada ražas, ja drīkstu slavēt pats savu mantu.

-     Es paņemšu vienu krūzi, Elksa Dals teica un uzmeta man ašu skatienu. Viena krūze nevarētu pārlieku ietekmēt manu eksāmena vērtējumu.

Viesmīlis aizsteidzās, atstādams mūs divatā ar Elksu Dalu. Jutos diezgan neparasti, sēdēdams pie galdiņa viņam pretī. Es nervozi sagrozījos krēslā.

-    Nu, kā tev pašlaik klājas? Elksa Dals nepiespiesti vaicāja.

-     Gluži labi, es atbildēju. Dimestris bija veiksmīgs, ja neņem vērā… Pamāju ar roku uz Imres pusi.

Dals pasmējās, taču bez jautrības. Savdabīga sastapšanās ar vecajiem laikiem, vai ne? Viņš pašūpoja galvu. Sadarbība ar dēmoniem! Ak mūžs!

Atnāca viesmīlis, pasniedza mums dzērienus un atkal pazuda, neteicis ne vārda.

Maģistrs Elksa Dals pacēla plato māla krūzi man pretī. Uz to, lai māņticīgi ļautiņi mūs nededzinātu sārtā! viņš teica.

Es pasmaidīju, par spīti neveiklībai, un pacēlu savu koka krūzi. Laba tradīcija.

Abi iedzērām, un Elksa Dals atzinīgi nopūtās, apmierināts ar vīna garšu.

Tad viņš paskatījās pāri galdam uz mani. Nu tad saki, viņš teica,

-     vai esi domājis, ko darīsi pēc tam, kad būsi beidzis mācības? Tas ir, pēc tam, kad būsi saņēmis gilderu?

-    Neesmu par to daudz domājis, es godīgi atzinos. Tas šķiet vēl ļoti tālu.

-    Spriežot pēc tempa, kādā tu kāp uz augšu, iespējams, ka tas nemaz nav tik tālu. Re’lara pakāpe tik agri… Cik tev īsti ir gadu?

-     Septiņpadsmit, es veikli sameloju. Biju visai jūtīgs attiecībā uz savu vecumu. Daudzi studenti iestājās Universitātē gandrīz divdesmit gadu vecumā, nemaz nerunājot par iekļūšanu Arkanuma rindās.

-    Septiņpadsmit, Elksa Dals domīgi novilka. To ir viegli aizmirst. Tu esi stalts un garš. Viņa skatiens brīdi vērsās neredzamā tālumā.

-     Augstie kungi! Es septiņpadsmit gadu vecumā biju pašam sev nesaprotams juceklis. Mācības, savas vietas meklējumi pasaulē. Sievietes… Viņš lēni pašūpoja galvu. Bet ar laiku kļūst labāk. Paiet trīs četri gadi, un viss nostājas savā vietā.

Viņš ar īsu, ašu kustību pacēla māla krūzi pret mani un iedzēra nākamo malku. Tiesa gan, izskatās, ka tev īpašu grūtību nav. Re’lars septiņpadsmit gadu vecumā! Tā jau ir zināma izcilība.

Es mazliet pietvīku un nezināju, ko sacīt.

Atgriezās kroga saimnieks un sāka likt galdā ēdienus. Nelielu dēlīti ar dažādu šķirņu siera šķēlēm. Šķīvi ar maziem grauzdētas maizes gabaliņiem. Bļodiņu ar zemeņu ievārījumu. Bļodiņu ar melleņu ievārījumu. Mazu šķīvīti ar lobītiem valriekstiem.

Elksa Dals paņēma mazu maizes gabaliņu un balta, drupana siera šķēli. Tu esi gluži labs simpātists, viņš teica. Tik prasmīgam cilvēkam kā tu paveras diezgan plašas iespējas.

Es uzziedu mazliet zemeņu ievārījuma uz siera un grauzdētās maizes šķēles un iebāzu to mutē, cenzdamies iegūt laiku pārdomām. Vai Elksa Dals grib sacīt, ka gribētu, lai es mācību gaitā vairāk pievēršos simpātijas prasmēm? Vai viņš grib sacīt, ka vēlas virzīt mani uz El’thes pakāpi?

Manu iecelšanu par Re’laru bija panācis Elodins, taču es zināju, ka nekas nestāv uz vietas. Maģistri nereti sacentās, lai dabūtu daudzsološu studentu savā pusē. Piemēram, Mola bija strādājusi par skrīvu, pirms Arvils piedabūja viņu pārnākt uz “Mediķu”.

-    Man itin labi patīk simpātijas mācība, es uzmanīgi teicu.

-    Tas ir pilnīgi skaidrs, Elksa Dals smaidīdams sacīja. Dažiem taviem studiju biedriem gribētos, kaut tev tā patiktu mazāk, vari man ticēt! Apēdis vēl vienu siera gabalu, viņš turpināja: Bet jāņem vērā, ka tajā virzienā iespējams pārcensties. Vai Tekams savulaik nerakstīja: “Pārāk daudz mācību studentam kaitē”?

-    Īstenībā tas bija Ertrams Viedais, es teicu. Biju izlasījis to vienā no grāmatām, kuras maģistrs Lorrens bija norādījis šī dimestra Re’laru eksāmeniem.

-    Lai nu kā, tā ir pareiza atziņa, Elksa Dals sacīja. Varbūt tev nekaitētu paņemt kādu brīvu dimestri un drusku atpūsties. Paceļot, papriecāties par sauli. Viņš iedzēra vēl vienu malku. Kur tas der, ja Edema Rū puisim nav nekāda iedeguma?

Es nezināju, ko uz to atbildēt. Man nekad nebija ienācis prātā, ka varētu paņemt brīvdienas no Universitātes. Kurp tad es lai dotos?

Atnāca viesmīlis, nesdams šķīvjus ar kūpošu zivi, no kuras vēdīja citrona un sviesta smarža. Kādu laiku mēs abi veltījām uzmanību ēdienam. Es priecājos par ieganstu brīdi nesarunāties. Kāpēc Elksa Dals atzinīgi izsakās par manām studijām, bet pēc tam skubina doties projām?

Pēc neilga laika maģistrs tīksmīgi nopūtās un atbīdīja šķīvi no galda malas. Es tev pastāstīšu kādu īsu stāstu, viņš teica. Stāstu, ko man labpatīk saukt par “Tumsonīgo Edemu Rū”.

Pēc šiem vārdiem es pacēlu galvu, lēni košļādams zivs gabalu. Centos saglabāt rāmu, savaldīgu sejas izteiksmi.

Maģistrs jautājoši savilka uzacis, itin kā gaidīdams, vai man ir kaut kas sakāms.

Kad es klusēju, viņš turpināja: Reiz dzīvoja kāds skolots arkanists. Viņš pārzināja visu simpātiju, sigaldriju un alķīmiju. Viņa galvā bija rūpīgi noglabāti desmit duči slepeno vārdu, viņš runāja astoņās valodās un teicami rakstīja. Īstenībā vienīgie iemesli, kāpēc viņš nekļuva par maģistru, bija neprasmīga laika izvēle un sabiedriskā slīpējuma trūkums.

Dals iedzēra mazu malciņu vīna. Tā nu šis cilvēks kādu laiku tvarstīja vēju, cerēdams atrast savu laimi plašajā pasaulē. Un, būdams ceļā uz Tinuē, viņš nonāca pie ezera, kam vajadzēja tikt pāri.

Elksa Dals plati pasmaidīja. Par laimi, tuvumā bija kāds Edema Rū cilts laivinieks, kas piedāvājās pārcelt viņu uz otru krastu. Redzēdams, ka brauciens prasīs pāris stundu, arkanists mēģināja uzsākt sarunu.

“Ko jūs domājat par Tekama teoriju, ka enerģija ir drīzāk dabas pirmviela nekā materiāla esamība?”

Laivinieks atbildēja, ka viņš par to vispār nekad neesot domājis. Vēl vairāk, viņam neesot nodoma to darīt.

“Bet jūsu mācības taču noteikti ietvēra Tekama “Teofāniju”? arkanists jautāja.

“Man nekad nav bijis tā, ko jūs saucat par “mācībām”, godība,” laivinieks atbildēja. “Un, ja šis jūsu Tekams atnāktu pārdot manai sievai adatas, es viņu noteikti nepazītu.”

Kļuvis ziņkārīgs, arkanists uzdeva vēl dažus jautājumus, un laivinieks atbildēja, ka nezinot, kas ir Feltemi Reiss un kādai vajadzībai tiek izmantoti zobratriteņi. Arkanists turpināja šo sarunu veselu stundu, vispirms juzdams ziņkārību, vēlāk sašutumu. Pēdējais piliens viņam bija atklājums, ka laivinieks neprot ne rakstīt, ne lasīt.

“Nudien, ser,” arkanists satriekts teica, “pilnveidot sevi ir katra cilvēka pienākums! Cilvēks bez izglītības ieguvumiem daudz neatšķiras no dzīvnieka!”

Elksa Dals pasmīnēja. Kā vari iedomāties, pēc tam saruna vairs lāgā nevedās. Apmēram stundu viņi brauca, saspringti klusēdami, bet tad, kad tālumā kļuva redzams pretējais krasts, sacēlās vētra. Pār mazo laiviņu šļācās viļņi, un koka dēļi čīkstēja un šņirkstēja.

Edemietis drūmi paskatījās uz mākoņiem un teica: “Pēc piecām minūtēm būs pavisam slikti, un, pirms debesis noskaidrosies, kļūs vēl ļaunāk. Šī mazā laiva to neizturēs. Pēdējais posms mums būs jāveic peldus.” To teicis, laivinieks novilka kreklu un sāka siet to ap vidukli.

“Bet es neprotu peldēt,” arkanists teica.

Elksa Dals izdzēra pēdējo vīna malku, apgrieza krūzi otrādi un nolika to uz galda. Brīdi viņš vēroja mani gaidpilnā klusumā, un viņa seja pauda tikko jaušamu pašapmierinātību.

-     Stāsts nav slikts, es atzinu. Bet Edema Rū akcents skanēja mazliet pārspīlēti.

Dals īsi un mazliet teatrāli paklanījās pret mani. To es ņemšu vērā! viņš teica, tad pacēla pirkstu un uzmeta man sazvērniecisku skatienu.

Šis stāsts domāts ne tikai izklaidei un priekam: tajā mīt patiesibas grauds, paslēpts dziļumā, kur to spēj atrast tikai visgudrākie studenti. Viņa sejas izteiksme kļuva mīklaina. Tu jau zini, ka stāstos slēpjas visas pasaules patiesības.

*    * *

Vēlāk, kad mēs ar draugiem “Ankerā” spēlējām kārtis, es izstāstīju viņiem par neparasto tikšanos.

-    Viņš tev deva mājienu, aunapiere! Manets ērcīgi izmeta. Mums visu vakaru neveicās ar iedalītajām kārtīm, un mēs bijām zaudējuši piecas partijas. Tu tikai negribēji to dzirdēt.

-     Mājienu, ka man uz vienu dimestri jāpārtrauc simpātijas nodarbības? es jautāju.

-     Nē! Manets atcirta. Viņš tev pateica to, ko es esmu teicis jau divas reizes. Ja tu šajā dimestri kārtosi eksāmenus, tu esi augstākā līmeņa idiots.

-    Ko? es pārjautāju. Kāpēc?

Manets profesionālā mierā nolika kārtis uz galda. Kvout, tu esi gudrs zēns, bet neparko neesi ar mieru klausīties to, ko negribi dzirdēt. Viņš paskatījās vispirms pa kreisi, tad pa labi, proti, uz Vilemu un Simmonu. Mēģiniet jūs viņam to iestāstīt!

-     Paņem brīvu dimestri! Vilems teica, nepaceldams skatienu no kārtīm. Pēc tam viņš piebilda: Aunapiere!

-      Tev tas tiešām ir jādara! Simmons nopietni piebilda. Visi joprojām runā par tavu tiesas prāvu. Ne par ko citu vispār vairs nerunā.

-    Par tiesas prāvu? es iesmējos. Tā bija pirms vairāk nekā dienkopas! Viņi runā par to, kā mani atzina par pilnīgi nevainīgu. Attaisnoja dzelzs likuma priekšā un visžēlīgā Tehlu priekšā.

Manets skaļi nosprauslājās. Labāk būtu bijis, ja tevi klusām atzītu par vainīgu nekā pasludinātu par nevainīgu ar tādu troksni. Viņš paskatījās uz mani. Vai tu zini, cik ilgs laiks ir pagājis, kopš pēdējais arkanists tika apsūdzēts sadarbībā ar dēmoniem?

-    Nē, es atzinos.

-     Ari es nezinu, viņš sacīja. Un tas nozīmē, ka ir pagājis ļoti, ļoti ilgs laiks. Tu esi atzīts par nevainīgu. Tev tas nāca par labu. Bet Universitātei tāda prāva bija sitiens zem jostasvietas. Tā ir atgādinājusi ļaudīm: kaut ari tevi varbūt nav jācepina uz sārta, daži citi arkanisti, iespējams, būtu to pelnījuši. Viņš papurināja galvu. Vari nešaubīties, ka visi maģistri uz tevi ir nikni kā traki suņi.

-    Ari daži studenti nav iepriecināti, Vilems drūmi piebilda.

-   Nav taču mana vaina, ka notika tāda prāva! es iebildu, tad drusku aprāvos. Vismaz ne tikai mana vaina. Visu to savārīja Ambrozs. Viņš slēpās visu notikumu aizmugurē un klusībā smējās.

-    Tik un tā! Vilems teica. Un Ambrozs ir pietiekami saprātīgs, lai šajā dimestrl neietu uz eksāmeniem.

-    Ko? es izbrīnījies pārjautāju. Viņš nekārtos eksāmenus?

-    Nē, Vilems atbildēja. Viņš pirms divām dienām aizbrauca uz mājām.

-    Bet viņu taču nekas nesaistīja ar tiesas prāvu! es teicu. Kāpēc lai viņš brauktu projām?

-     Tāpēc, ka maģistri nav idioti, Manets atbildēja. Jūs abi jau kopš pirmās tikšanās plēšaties kā satracināti kaķi. Viņš domīgi piesita pirkstu pie lūpām, tēlodams mākslotu vientiesību. Starp citu, man kaut kas ienāca prātā. Ko jūs darījāt “Zelta Ponijā” tovakar, kad aizdegās Ambroza istabas?

-    Spēlējām kārtis, es paskaidroju.

-    Protams, jūs spēlējāt kārtis, Manets atkārtoja ar neslēptu ironiju balsi. Jūs abi esat metuši viens otram akmeņus jau veselu gadu, un beidzot viens no tiem ir trāpījis sirseņu pūzni. Vienīgais saprātīgais ieteikums te ir laisties projām drošā attālumā un nogaidīt, līdz satracinātā dūkoņa pierims.

Simmons bikli nokremšļojās. Man ļoti nepatīk vilkt kopīgu meldiņu, viņš vainīgi teica, taču klīst baumas, ka tu esot redzēts pusdienojam ar Slītu. Viņš sašķobīja seju. Un Fela man stāstīja, ka esot dzirdējusi… tu aplidojot Devi.

-   Pats zini, ka par Devi tā nav taisnība! es atcirtu. Laiku pa laikam es viņu apmeklēju, lai uzturētu mierīgas attiecības. Vēl pavisam nesen viņa bija gatava apēst mani dzīvu! Un ar Slītu man ir bijusi tikai viena saruna. Nepilnas piecpadsmit minūtes.

-     Devi? Manets sašutis iesaucās. Devi un Silts? Viens izslēgts no Universitātes, un otrs nav daudz labāks! Viņš nometa kārtis uz galda. Kāpēc tu ļāvi sevi redzēt kopā ar tādiem cilvēkiem? Un kāpēc es vispār Jauju sevi redzēt kopā ar tevi?

-    Beidziet! Es paskatījos pēc kārtas uz Vilemu un Simmonu. Vai tiešām ir tik Jauni?

Vilems nolika kārtis. Es paredzu vienu, viņš rāmi teica. Ja tu iesi uz eksāmeniem, tava nākamā mācību maksa būs vismaz trīsdesmit

pieci talanti. Viņš paskatījās uz Simmonu, tad uz Manetu un atpakaļ.

Par to esmu gatavs derēt uz veselu zelta mārku. Vai kāds piedalās?

Neviens viņa piedāvājumu nepieņēma.

Jutu, ka man pakrūtē sažņaudzas izmisuma kamols. Bet tas taču nevar… es mēģināju sacīt. Šis…

Ari Simmons nolika kārtis uz galda, un drūmā izteiksme nemaz neiederējās viņa draudzīgajā sejā. Kvout, viņš oficiālā tonī teica, es saku tev trīs reizes! Ņem brīvu dimestri!

*    * *

Beidzot es aptvēru, ka draugi man saka patiesību. Diemžēl tas nozīmēja, ka pēkšņi esmu palicis pilnīgi bez darāmā. Nebija jāgatavojas eksāmeniem, un sākt jaunu projektu “Frakcijā” būtu tīrā niekošanās. Pat doma par Arhīviem, kur varētu meklēt informāciju par čandriāniem vai Amiru, vairs nešķita pievilcīga. Biju meklējis ilgi un atradis pavisam maz.

Brīdi domāju, vai nevarētu turpināt meklējumus citur. Protams, bija ari citas bibliotēkas. Katrā aristokrātu namā glabājās kaut vai pieticīgs apkopojums par dzimtas saimniekošanas norisēm un viņu zemju un dzimtas vēsturi. Lielākajai daļai baznīcu bija gari un plaši pieraksti par tiesu prāvām, laulībām un pārvaldību, un tie sniedzās vairāku gadsimtu senā pagātnē. To pašu varēja sacīt par ikvienu vērā ņemamu pilsētu. Amirs taču nevarēja iznīcināt gluži visas pēdas par savu esamību.

Paši meklējumi nevarēja būt grūti. Pats grūtākais būtu saņemt atļauju bibliotēku izmantošanai. Es nevarēju ierasties Renerē, noskrandis un ceļa putekļu klāts, un lūgt atļauju pāršķirstīt pils arhīvu dokumentus.

Šī bija vēl viena situācija, kurā milzīga nozīme būtu ietekmīgam patronam. Patrons man uzrakstītu ieteikuma vēstuli, kas man atvērtu visas durvis. Vēl vairāk ar patrona atbalstu es ceļojuma laikā varētu nopelnīt sev pienācīgu iztiku. Lielākā daļa mazo pilsētiņu neļāva muzikantam uzstāties pat vietējā viesnīcā, ja viņam nebija rakstiska dokumenta no sava patrona.

Universitāte bija kļuvusi par manas dzīves centru un bijusi tāda veselu gadu. Tagad, saprazdams, ka tā jāatstāj, es jutos kā izsviests no laivas, un man nebija ne jausmas, ko darīt tālāk.

PIECDESMITĀ NODAĻA . tvarstīt vēju

ATDEVU PLĀKSNĪTI ar izlozēto eksāmena laiku Felai un izteicu cerību, ka tā viņai nesīs veiksmi.

Pēkšņi trīs ceturtdaļas no manas dzīves bija vienkārši pazudušas. Nebija nodarbību, kas aizņemtu manu laiku, nebija darba periodu “Medikā”. Es vairs nevarēju pasūtīt materiālus “Novietnē”, izmantot “Frakcijas” instrumentus vai iet uz Arhīviem.

Sākumā šķita, ka nebūs tik ļauni. Vidusziemas svētki bija krāšņi un aizraujoši, un tagad, kad man nevajadzēja raizēties par darbu un mācībām, es varēju brīvi izklaidēties un pavadīt laiku kopā ar draugiem.

Tad sākās pavasara dimestris. Mani draugi bija turpat, taču viņi bija aizņemti ar savām studijām. Attapos, ka es arvien biežāk staigāju pāri upei un atpakaļ. Denna joprojām nekur nebija atrodama, bet Deohs un Stančions vienmēr bija gatavi iedzert pa kausam kopā ar mani un pārcilāt nenozīmīgas tenkas.

Turpat bija arī Threpe, un, kaut gan viņš palaikam atkārtoja uzaicinājumu ierasties viņa namā uz vakariņām, es jutu, ka šī laipnība nenāk no sirds. Mana tiesas prāva nebija iepriecinājusi arī cilvēkus šajā upes pusē, un par to joprojām klejoja dažādi nostāsti. Kļuva skaidrs, ka mana sabiedrība nebūs vēlama nekādās cienījamas sabiedrības aprindās vēl ilgu laiku vai vispār nekad.

Es apsvēru domu doties projām no Universitātes. Zināju, ka cilvēki drīzāk aizmirsīs notikušo prāvu, ja neredzēs mani. Bet kurp es varēju doties? Vienīgā doma, kas man ienāca prātā, bija ceļojums uz Illu, jo tas nozīmēja vārgu cerību atrast Dennu. Tomēr es zināju, ka tā ir gluži aplama iedoma.

Tā kā man nebija jātaupa nauda mācību maksai, gāju samaksāt Devi parāda daļu. Taču pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā man neizdevās viņu atrast. Pagāja vairākas dienas, un es kļuvu arvien nervozāks. Atstāju zem viņas durvīm pat vairākas atvainošanās zīmītes, līdz no Molas uzzināju, ka Devi esot aizceļojusi brīvdienās un drīz atgriezīšoties.

*    * *

Dienas ritēja cita pēc citas. Un es bezdarbīgi noskatījos, kā ziema lēni atkāpjas no Universitātes pilsētiņas. No ēku palodzēm pazuda ledus adatiņas, sniega kupenas saplaka, un koku zaros parādījās pirmie pumpuru aizmetņi. Beidzot Simmons pamanīja zem viļņojošas kleitas pazibam kailu kāju un pavēstīja, ka oficiāli esot iestājies pavasaris.

Kādā pēcpusdienā, kad es sēdēju un dzēru meteglīnu kopā ar Stancionu, pa “Eolijas” durvīm iesteidzās Threpe, kūsādams neparastā pacilātībā. Viņš aizvilka mani pie savrupa galdiņa otrajā stāvā un šķita gatavs pārplīst no jaunajām ziņām, ko acīmredzot gribēja pavēstīt.

Threpe nolika plaukstas sev priekšā uz galda. Tā kā mums nav laimējies atrast tev patronu vietējā apkaimē, es sāku mest tīklus tālākos ūdeņos. Vietējais patrons būtu ļoti ērts. Bet, ja tev ir īsti ietekmīga lorda atbalsts, nav svarīgi, kur viņš dzīvo.

Es piekritu. Mana trupa lorda Greifallova aizgādnībā bija apceļojusi visus Četrus Stūrus.

Threpe pasmaidīja. Vai tu kādreiz esi bijis Vintasā?

-   Varbūt esmu, es atbildēju. Tad, redzēdams viņa sejā samulsumu, paskaidroju: Kad biju vēl zēns, es daudz ceļoju. Nevaru atcerēties, vai mēs aizbraucām tik tālu uz austrumiem.

Viņš pamāja ar galvu. Vai tu zini, kas ir maers Alverons?

To es zināju, taču redzēju, ka Threpe vai plīst aiz nepacietības pastāstīt to man pats. Laikam kaut ko atceros… es neskaidri atbildēju.

Threpe pasmīnēja. Vai esi dzirdējis teicienu “bagāts kā Vintas karalis”?

Atbildēju, ka esmu.

-    Nu re, tas ir viņš. Viņa vecvecvectēvi bija Vintas karaļi, pirms impērija visam uzlika ķepu, pievērsa visus dzelzs likumam un “Takas grāmatai”. Ja pirms vairākām paaudzēm nebūtu notikušas dažas likteņa nejaušības, Alverons piederētu pie Vintasas, nevis Kalanthi karaliskās dzimtas un mans draugs maers būtu karalis.

-   Jūsu draugs? es ar cieņu pārjautāju. Jūs pazīstat maeru Alveronu?

Threpe nenoteikti atmeta ar roku. Varbūt “draugs” ir par stipru sacīts, viņš atzinās. Mēs vairākus gadus sarakstāmies un apmaināmies jaunumiem par to, kas notiek dažādās pasaules malās, un reizēm izdarām viens otram kādu pakalpojumu. Pareizāk būtu teikt, ka mēs esam paziņas.

-    Iespaidīgs paziņa. Kāds viņš ir?

-    Viņa vēstules ir laipnas un pieklājīgas. Bez jebkādas augstprātības, kaut gan viņš nepārprotami ieņem augstāku stāvokli nekā es, Threpe pieticīgi teica. Maers Alverons daudzējādā ziņā ir gluži kā karalis, tikai bez titula un kroņa. Kad veidojās Vintasa, viņa dzimta atteicās pakļauties tās neierobežotajām prasībām. Tas nozīmē, ka maeram pieder vara un tiesības darīt gandrīz visu, ko dara karalis Roderiks: piešķirt titulus, pulcināt armiju, kalt naudu, uzlikt nodokļus…

Threpe spēji papurināja galvu. Ak, gluži vai aizmirsu, kas man darāms! viņš teica un sāka meklēties pa kabatām. Nupat vakar es saņēmu no viņa vēstuli. Izvilcis papīra lapu, viņš to atlocīja, nokremšļojās un sāka lasīt:

“Es zinu, ka Tev tur visapkārt grozās dzejnieki un mūziķi, un man šobrīd vajadzīgs jauns cilvēks, kuram ir laba un bagāta valoda. Šeit Severenā es neko piemērotu nevaru atrast. Un gribu piebilst, ka vēlos vislabāko.

Visupirms viņam jābūt ar teicamām runas prasmēm; viņš varētu būt ari mūziķis. Turklāt es vēlos, lai viņš ir gudrs, ar izsmalcinātu valodu un uzvedību, skolots un diskrēts. Lasot šo uzskaitījumu, Tu droši vien sapratīsi, kāpēc man pašam nav izdevies tādu sameklēt. Ja Tev ir zināms cilvēks ar šādām retām īpašībām, mudini viņu atbraukt pie manis.

Es Tev varētu pateikt, kādām vajadzībām vēlos viņu izmantot, taču šī ir privāta informācija…”

Threpe brīdi klusēdams pētīja vēstuli. Te šis tas vēl turpinās… Un tālāk viņš raksta: “Mana vajadzība ir diezgan steidzama. Ja Imrē nav piemērota cilvēka, lūdzu, atraksti un dari to man zināmu. Ja sūtīsi kādu pie manis, skubini viņu pasteigties!” Threpes skatiens atkal kādu laiku slīdēja pāri lapai, un viņa lūpas lēni kustējās. Tas ir viss, viņš beidzot teica un iebāza vēstuli atpakaļ kabatā. Ko tu par to domā?

-    Jūs man ļoti…

-    Jā, jā! Viņš nepacietīgi atmeta ar roku. Tu jūties glaimots. Izlaid šo daļu! Viņš nopietnu seju saliecās uz priekšu. Vai gribi to uzņemties? Vai vari uz kādu sezonu pārtraukt mācības? Ar neskaidru rokas mājienu viņš norādīja rietumu virzienā uz Universitāti.

Es noklepojos. Patiesībā es šobrīd apsveru iespēju kādu laiku turpināt mācības citā zemē.

Grāfs plati pasmaidīja un uzsita pa krēsla paroci. Ļoti labi! viņš iesmējās. Es jau domāju, ka būs krietni jāpapūlas, lai pielauztu tevi atstāt savu dārgo Universitāti! Tu taču saproti, ka šī ir lieliska izdevība. Tāda var gadīties tikai reizi mūžā. Viņš man viltīgi pamirkšķināja ar aci. Turklāt tādam jauneklim kā tu nebūtu viegli atrast labāku patronu par vīru, kurš ir bagātāks par Vintas karali.

-     Tur ir sava taisnība, es skaļi atzinu. Klusībā nodomāju: kur es atradīšu vēl labāku atbalstu saviem Amira meklējumiem?

-     Tur ir daudz taisnības, viņš guldzoši pasmējās. Cik drīz tu varētu doties ceļā?

Es paraustīju plecus. Varbūt rīt?

Threpe izbrīnījies savilka uzacis. Tu neļauj ne putekļiem nosēsties, ko?

-     Viņš raksta, ka vēlams pasteigties, un labāk es ierodos par agru nekā par vēlu.

-     Taisnība. Taisnība. Grāfs izvilka no kabatas sudraba mehānisko pulksteni, ieskatījās tajā, nopūtās un ar klikšķi aizvēra vāciņu. Man šonakt būs jāatrauj sev miegs, lai uzrakstītu tev ieteikuma vēstuli.

Es pametu skatienu logā. Vēl pat nav tumšs, es teicu. Cik ilgi jūs domājat to rakstīt?

-     Liecies mierā! viņš pikti atmeta. Es rakstu lēni, it īpaši tad, ja vēstule sūtāma tik svarīgam cilvēkam kā maers. Bez tam man tevi ir sīki jāapraksta, un tas jau vien ir pamatīgs uzdevums.

-     Tad ļaujiet, es palīdzēšu! es teicu. Nevajag manis dēļ laupīt sev miegu. Es pasmaidīju. Turklāt vislabāk izteikties es protu tieši par savām lieliskajām īpašībām.

*    * *

Nākamajā dienā es aši atvadījos no visiem Universitātes paziņām. Sirsnīgi sarokojāmies ar Vilemu un Simmonu, un Auri man uzmundrinoši pamāja ar roku.

Kilvins norūca sveicienu, nepaceldams acis no sava gravējuma, un pieteica, lai es prombūtnes laikā pierakstot visas idejas mūžīgi degošo lampu sakarā, ja man tādas ienāktu prātā. Arvils caur brillēm veltīja man ilgu, vērīgu skatienu un sacīja, ka “Medikā” mani pēc atgriešanās gaidīšot droša vieta.

Pēc pārējo maģistru atturīgās izturēšanās Elksa Dals bija patīkama pārmaiņa. Viņš smējās un atzinās, ka drusku apskaužot mani par gaidāmo brīvību. Viņš ieteica man pēc iespējas pilnīgāk izmantot visas pārdrošās iespējas, kādas varētu rasties. Ja tūkstoš jūdžu attālums nebūšot pietiekams, lai manas pārgalvības paliktu citiem nezināmas, tad to nespēšot arī nekas cits.

Man neizdevās atrast Elodinu, un es apmierinājos ar to, ka pabāzu zem viņa kabineta durvīm atvadu zīmīti. Bet, tā kā es labi zināju, ka viņš nekad nemēdz uzturēties vienā vietā, vajadzēja rēķināties ar to, ka viņš manu ziņu atradīs varbūt tikai pēc vairākiem mēnešiem.

Es nopirku jaunu ceļamaisu un dažas lietas, kuru simpātistam nekad nedrīkst pietrūkt: vasku, auklu un stiepli, adatu ar āķi un ketgutu. Drēbes sakravāt man nebija grūti, jo to bija pavisam maz.

Savācis savu mantību vienkop, es palēnām aptvēru, ka visu nevaru paņemt līdzi. Tas man bija gluži vai trieciens. Daudz gadu es biju spējis nēsāt līdzi visu, kas man piederēja, un parasti būtu varējis paņemt vēl vairāk.

Taču kopš ievākšanās mazajā bēniņu istabā es biju sācis krāt dažādas neparastas lietas un nepabeigtus projektus. Tagad man bija ari tāda greznība kā divas segas. Bija piezīmēm aprakstītas papīra lapas, apaļš skārda gabals ar nepabeigtu uzrakstu no “Frakcijas”, sabojājies mehāniskais pulkstenis, ko biju izjaucis, lai redzētu, vai pratīšu salikt atpakaļ.

Piepildījis ceļamaisu, es atlikušās mantas saliku lādē, kas stāvēja gultas kājgalī. Daži nolietoti darbarīki, salauzta šīfera plāksne, ko izmantoju aprēķiniem, maza koka kastīte ar dārgumiem, ko biju saņēmis no Auri…

Pēc tam nokāpu lejā un apvaicājos, vai Ankers būtu ar mieru noglabāt manu mantību viesnīcas pagrabā, līdz es atgriezīšos no ceļojuma. Viņš mazliet vainīgi atzinās, ka pirms manas apmešanās mazā istabiņa ar slīpajiem griestiem esot gadiem ilgi stāvējusi tukša un izmantota par noliktavu. Ankers bija gatavs nevienam to neizīrēt, ja es apsolītu pēc atgriešanās turpināt līdzšinējo muzicēšanas kārtību. Es labprāt piekritu un, uzlicis plecā futrāli ar lautu, izgāju pa durvīm.

*    * *

Es nejutos īpaši pārsteigts, kad uz Akmens tilta ieraudzīju Elodinu. Attiecībā uz Vārdu maģistru mani pēdējā laikā gandrīz nekas vairs nespēja izbrīnīt. Viņš sēdēja uz pāris pēdu augstās tilta akmens apmales un šūpoja kājas virs upes, kas plūda simt pēdu zemāk.

-     Sveiks, Kvout! viņš teica, neatraudams skatienu no virmojošā ūdens.

-   Labdien, maģistr Elodin! es atbildēju. Baidos, ka man uz dažiem dimestriem jāaiziet no Universitātes.

-   Vai tiešām tu baidies? Viņa klusajā, melodiskajā balsī es saklausīju tikko jaušamu uzjautrinājumu.

Tikai pēc brīža es sapratu, kā viņš to domā. Tas ir tikai tēlains izteiciens.

-     Mūsu tēlainie izteicieni ir tikpat kā slēpto vārdu attēli. Vārdi var būt neskaidri un vārgi, tomēr tie ir vārdi. Izturies pret tiem uzmanīgi! Viņš paskatījās uz mani. Pasēdi bridi man blakus!

Sāku meklēt aizbildinājumu, bet tad aprāvos. Elodins galu galā bija mans atbalstītājs. Noliku lautu un ceļamaisu uz tilta plakanajiem akmeņiem. Elodina zēniskajā sejā parādījās draudzīgs smaids, un viņš ar plaukstu uzsita pa tilta akmens apmali sev blakus, aicinādams mani apsēsties.

Pametu mazliet bažīgu skatienu pāri tilta malai. Es labāk pastāvēšu tepat, maģistr Elodin.

Viņš pārmetoši palūkojās uz mani. Arkanistam piederas piesardzība. Vārdniekam piederas pārliecība. Bailes nepiederas ne vienam, ne otram. Un tās nepiederas tev. Viņš vēlreiz uzsita pa apmali, šoreiz darīdams to noteiktāk un enerģiskāk.

Es uzmanīgi uzkāpu uz apmales un pārlaidu kājas pāri malai. Skats uz apkārtni bija iespaidīgs un aizraujošs.

-    Vai tu vari redzēt vēju?

Es mēģināju. Brīdi man šķita, ka… Nē. Nekā nebija. Es papurināju galvu.

Elodins nevērīgi paraustīja plecus, tomēr es jutu šajā kustībā tādu kā vilšanos. Šī ir vārdniekam laba vieta. Pasaki, kāpēc!

Es paskatījos apkārt. Plašs vējš, spēcīgs ūdens, vecs akmens.

-    Laba atbilde. Dzirdēju viņa balsī neviltotu apmierinājumu. Bet ir vēl kāds iemesls. Akmens, ūdens un vējš ir arī citās vietās. Kāpēc šī vieta ir atšķirīga?

Brīdi domāju, vēlreiz paskatījos apkārt un papurināju galvu. Es nezinu.

-    Vēl viena laba atbilde. Paturi to prātā!

Gaidīju, kad viņš turpinās. Kad tas nenotika, es jautāju: Kāpēc šī ir laba vieta?

Elodins pirms atbildes ilgi lūkojās pāri ūdens klajumam. Šī ir mala, viņš beidzot teica. Šī ir augsta vieta ar kritiena iespēju. No malas daudz ko var redzēt labāk. Briesmas atmodina dusošo prātu. Dara šo to skaidrāku. Asa redze ir daļa no vārdnieka mākslas.

-    Bet kritiens? es jautāju.

-    Ja krīt, tad krīt. Elodins paraustīja plecus. Dažreiz arī kritiens kaut ko var iemācīt. Sapnī cilvēks bieži krīt, pirms pamostas.

Kādu laiku mēs abi klusējām, nodevušies katrs savām domām. Es aizvēru acis un centos saklausīt vēja vārdu. Ieklausījos ūdens čalās dziļi lejā, pataustīju tilta akmeņus. Nekā nebija.

-    Vai zini, ko kādreiz teica par studentiem, kuri uz dimestri aizgāja no Universitātes? Elodins jautāja.

Es papurināju galvu.

-    Ka viņi ejot tvarstīt vēju, Elodins ar klusu smiekliņu sacīja.

-    Tādu teicienu es esmu dzirdējis.

-    Ak tā? Un kā tu to saprati?

Brīdi domāju, izraudzīdamies vārdus. Tam bija nenopietna pieskaņa. It kā šie studenti skraidītu apkārt bez jēdzīga mērķa.

Elodins piekrītoši pamāja. Lielākā daļa studentu to dara nenopietnu iemeslu vai nenopietnu mērķu dēļ. Viņš paliecās uz priekšu, ieskatīdamies ūdenī tieši zem sevis. Bet šim teicienam bija vēl cita nozīme.

-    Tiešām?

-    Tiešām. Viņš atkal izslējās taisni. Sensenos laikos, kad visi studenti tiecās kļūt par vārdniekiem, daudz kas bija citādi. Viņš aplaizīja pirkstu un pacēla to gaisā. Vārds, kuru atrast viedākie prāti visbiežāk mudināja topošos vārdniekus, bija vēja vārds. Kad viņi atrada šo vārdu, tika iekustināts viņu dusošais prāts un vieglāk kļuva atrast citus vārdus.

Bet daudziem studentiem bija grūti atrast vēja vārdu. Šeit bija pārāk maz asu šķautņu, pārāk maz riska. Tāpēc viņi devās uz neattīstītām savvaļas zemēm. Viņi meklēja mantu, meklēja piedzīvojumus, meklēja noslēpumus un dārgumus… Elodins paskatījās uz mani. Taču īstenībā viņi meklēja vēja vārdu.

Uz tilta parādījās kāds cilvēks, un mūsu saruna apklusa. Gājējs bija tumšmatains vīrietis ar kalsnu, drūmu seju. Nepagriezdams galvu, viņš nopētīja mūs ar acs kaktiņu, un, kad viņš gāja mums garām, es nespēju atvairīt domu, cik viegli viņam būtu nogrūst mūs lejā no tilta.

Un tad viņš bija projām. Elodins gurdi nopūtās un turpināja: Daudz kas ir mainījies. Tagad ir vēl mazāk asu šķautņu nekā toreizējos laikos. Pasaulē ir mazāk savvaļas zemju. Mazāk maģijas, vairāk noslēpumu un tikai nedaudzi cilvēki, kuri zina vēja vārdu.

-    Jūs to zināt, vai ne? es jautāju.

Elodins pamāja ar galvu. Tas katrā vietā ir citāds, bet es protu ieklausīties tā mainīgajā dabā. Viņš iesmējās un uzsita man uz pleca.

-     Tev jāiet! Jādodas tvarstīt vēju. Un nebaidies šad tad riskēt! Viņš pasmaidīja. Mērenās devās.

Es pārmetu kājas pāri apmalei, nošļūcu no masīvā akmens un uzmetu plecos ceļamaisu un lautu. Bet, kad pagriezos uz Imres pusi, Elodina balss mani apturēja. Kvout!

Pagriezies redzēju, ka Elodins ir noliecies pāri tilta malai. Viņš pasmīnēja kā skolas puika. Nospļaujies, lai veicas!

*    * *

Devi atvēra man durvis un pārsteigumā iepleta acis. Ak debess! viņa iesaucās un ar dramatisku kustību piespieda pie krūtīm papīra gabalu. Es pazinu, ka tā ir viena no zīmītēm, ko biju atstājis zem viņas durvīm. Mans slepenais pielūdzējs!

-    Gribēju atmaksāt savu parādu, es teicu. Biju atnācis šurp četras reizes.

-    Pastaiga ir veselīga! Devi moži attrauca bez jebkādas līdzjūtības un, ar rokas mājienu ieaicinājusi mani iekšā, aizbultēja durvis. Istaba smaržoja pēc…

Es paostīju gaisu. Kas tas ir? gribēju zināt.

Viņas sejā parādījās domīga izteiksme. Vajadzēja būt bumbierim.

Nometu no pleca lautu un ceļamaisu un apsēdos pie Devi rakstāmgalda. Par spīti pūliņiem, manu skatienu atkal piesaistīja melnais gruzduma aplis uz galda virsmas.

Devi atmeta atpakaļ gaiši rudos matus un paskatījās man acīs. Vai gribi sacensties vēlreiz? viņa jautāja, savilkdama lūpas. Es joprojām varu tevi pieveikt, kaut arī tev ir gramms. Varu to izdarīt pat ciešā miegā.

-     Atzīšos, ka ziņkārība man nav sveša, es atbildēju. Bet man jākārto lietišķi jautājumi.

-    Lai notiek, viņa teica. Vai tu patiešām grasies atmaksāt visu? Vai esi beidzot atradis sev patronu?

Es papurināju galvu. Tomēr man ir paspīdējusi lieliska izdevība. Iespēja atrast ļoti labu patronu. Pēc brīža es piebildu: Vintasā.

Devi izbrīnā savilka uzacis. Tas ir tālu, viņa uzsvērti sacīja. Priecājos, ka tu iegriezies nokārtot parādu, pirms dodies uz otru pasaules malu. Kas zina, kad būsi atpakaļ.

-   Taisnība! es piekritu. Lai nu kā, finansiālā nozīmē mans stāvoklis pašlaik ir diezgan neparasts.

Devi papurināja galvu, pirms es biju paskaidrojis sīkāk. Pilnīgi izslēgts! Tu jau tagad esi man parādā deviņus talantus. Neparko neaizdošu tev vēl, ja tu grasies pazust no pilsētas.

Es aizstāvēdamies pacēlu rokas. Tu mani pārprati, es teicu. Atvēris maku, izbēru uz galda talantus un džotus. No maka izkrita arī Dennas gredzens, un es to apturēju, pirms tas noripoja no galda.

Pamāju uz monētu kaudzi, kurā bija mazliet vairāk par trīspadsmit talantiem. Tā ir visa mana nauda, es teicu. Ar to man pēc iespējas īsākā laikā jātiek līdz Severenai. Tas ir vairāk nekā tūkstoš jūdžu. Tātad vismaz viens brauciens ar kuģi. Ēdiens. Naktsmītne. Maksa par karieti vai vēstules nosūtīšanu.

Uzskaitīdams savas vajadzības, es pārbīdīju attiecīgo naudas daudzumu no vienas galda malas uz otru. Kad beidzot ieradīšos Severenā, man būs jānopērk jaunas drēbes, lai es varētu ierasties galmā, neizskatīdamies pēc noskranduša muzikanta, kāds īstenībā esmu. Pārbīdīju vēl dažas monētas.

Norādīju uz dažiem atlikušajiem naudas gabaliem. Atlikums ir par mazu, lai es varētu atdot tev parādu.

Devi vēroja mani, sakļāvusi pirkstus tornītī. Saprotu, viņa nopietni teica. Mums jāatrod cits veids, kā nolīdzināt tavu parādu.

-    Man bija tāda doma, es sacīju. Varbūt līdz atgriešanās laikam es varētu atstāt tev kādu ķīlu?

Viņas skatiens noslīdēja lejup pie slaidā, tumšā lautas futrāļa.

-    Lautu es nevaru atstāt, es ātri iebildu. Tā man būs vajadzīga.

-    Ko tad tu vari? Devi noprasīja. Tu vienmēr esi teicis, ka ķīlai tev nekā nav.

-     Varu piedāvāt dažas lietas, es teicu un, parakņājies ceļamaisā, izvilku grāmatu.

Devi acis iemirdzējās. Tad viņa izlasīja virsrakstu uz grāmatas muguriņas. “Retorika un loģika”? Viņa saviebās.

-    Es jūtos līdzīgi. Tomēr tai ir sava vērtība. Vismaz man. Un vēl… iebāzis roku apmetņa kabatā, es izvilku savu rokaslampu, vēl man ir šī! Paša konstruēta un izgatavota simpātijas lampa. Tai ir koncentrēts staru kūlis un pakāpenisks slēdzis.

Devi paņēma lampu un pamāja ar galvu. Es atceros! viņa teica.

-    Agrāk tu stāstīji, ka nevarot to atstāt, jo esot devis Kilvinam solījumu. Kas ir mainījies?

Uzklāju sejai gaišu smaidu, kura divas trešdaļas bija meli. Patiesībā tieši šis solījums dara lampu par teicamu ķīlu, es sacīju. Ja tu aiznesīsi šo lampu Kilvinam, esmu pārliecināts, ka viņš samaksās ļoti dāsnu summu, lai tā nenokļūtu… es nokremšļojos, nevēlamās rokās.

Devi ar īkšķi nevērīgi pārbīdīja slēdzi, mainīdama apgaismojumu no blāva līdz spožākajam un atpakaļ. Tātad tu piedāvā šādu nosacījumu? Lai es aiznesu to Kilvinam?

-    Cik labi tu mani pazīsti! es noteicu. Gluži vai mulsinoši.

Devi nolika lampu atpakaļ uz galda blakus grāmatai un caur degunu

lēni ievilka elpu. Grāmata, kura ir vērtīga tikai tev, viņa sacīja. Un lampa, kura ir vērtīga tikai Kilvinam. Viņa papurināja galvu. Tas nav necik vilinošs piedāvājums.

Sirdij sažņaudzoties, es pastiepu roku, atāķēju savas talanta stabulītes un noliku arī tās priekšā uz galda. Tas ir sudrabs, es sacīju, un tādas stabulītes nav viegli dabūt. Turklāt tās ļauj par brīvu iekļūt “Eolijā”.

-    Es zinu, kas tās ir. Devi paņēma stabulītes un vērīgi tās nopētīja. Tad viņa pamāja ar roku. Tev bija gredzens.

Es sastingu. Tas nepieder man, tāpēc to es nevaru dot.

Devi iesmējās. Vai tad tas neatrodas tavā kabatā? Viņa noklakstināja pirkstus. Beidz niekoties! Ļauj man to apskatīt.

Izņēmu gredzenu no kabatas, tomēr paturēju rokā. ŠI gredzena dēļ es nokļuvu pamatīgās nepatikšanās, mēģināju paskaidrot. Ambrozs to bija pievācis no kādas manas paziņas. Es gaidu izdevību, kad varēšu viņai to atdot.

Devi sēdēja klusēdama, izstiepusi roku. Pēc brīža es ieliku gredzenu viņai plaukstā.

Viņa pacēla to tuvāk lampai un saliecās uz priekšu, piemiegusi vienu aci šķelmīgajā sejā. Skaists akmens, viņa atzinīgi teica.

-    Ietvars ir jauns, es nelaimīgi piebildu.

Devi uzmanīgi nolika gredzenu uz grāmatas blakus manām stabulītēm un rokaslampai. Varam vienoties. Es paturēšu šīs lietas ķīlā pret tavu pašreizējo deviņu talantu parādu. Dodu tev gadu laika.

-    Gadu un vienu dienu, es teicu.

Devi lūpu kaktiņi izliecās smaidā. Kā pasaku grāmatā! Labi, lai būtu! Šīs lietas attālina tava parāda atmaksu uz gadu un vienu dienu. Ja pēc minētā laika tu nebūsi samaksājis, tās pāries manā īpašumā un dzēsīs tavu parādu. Viņas smaidā iezibējās skarbums. Tiesa, tev paliks iespēja pierunāt mani tās atdot apmaiņā pret zināmu informāciju.

Tālumā atskanēja zvanu torņa skaņas, un es smagi nopūtos. Man nebija laika kaulēties, jo biju jau nokavējis norunāto tikšanos ar Threpi.

-     Labi! es pikti teicu. Bet gredzens tev jāglabā ļoti drošā vietā. Tu nedrīksti to nēsāt, līdz es nokārtoju saistības.

Devi sarauca pieri. Tu taču…

-   No šī punkta es neatkāpšos! es nopietni sacīju. Tas pieder manai paziņai. Viņai tas ir ļoti dārgs. Nevaru pieļaut, ka viņa to ierauga cita cilvēka pirkstā. Jo sevišķi pēc visa tā, kas man bija jādara, lai atdabūtu to no Ambroza.

Devi neatbildēja, un viņas sīkajā laumiņas sejā bija iegulusi drūma izteiksme. Ari es savilku tikpat drūmu seju un nenovērsdamies skatījos viņai acīs. Drūma izteiksme man padodas labi, ja tas ir vajadzīgs.

Krietnu bridi starp mums valdīja klusums.

-    Labi, es piekrītu! Devi beidzot teica.

Mēs sarokojāmies. Gads un viena diena! es atgādināju.

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA . ikviena vieda vira bailes

DEVOS UZ “Eoliju”, kur mani gaidīja Threpe, gandrīz lēkādams aiz nepacietības. Viņš man paziņoja, ka esot atradis kuģi, kas pēc nepilnas stundas došoties lejup pa upi. Vēl vairāk viņš esot samaksājis par braucienu līdz Tarbeanai, kur es bez grūtībām atradīšot braucēju austrumu virzienā.

Abi steidzāmies uz piekrasti un nonācām tur tieši tad, kad uz kuģa notika pēdējie darbi pirms aizceļošanas. Piesārtis un aizelsies pēc mūsu straujā gājiena, Threpe trīs minūšu laikā steidzās apbērt mani ar padomiem visai turpmākajai dzīvei.

-     Maeram ir senas, senas asinis, viņš teica. Ne tā kā lielākajai daļai šejienes sīko aristokrātu, kuri nevar pateikt, kas bijuši viņu vecvectēvi. Tāpēc izturies ar atbilstošu cieņu!

Es pablisināju acis. Kāpēc visi vienmēr iedomājas, ka es nepratīšu uzvesties?

-    Un atceries, viņš teica, ja izrādīsi, ka dzenies pēc naudas, viņi uzskatīs tevi par provinciāli. Un tad neviens tevi vairs neņems nopietni. Tev jāiegūst labvēlība. Šī ir spēle uz augstām likmēm. Turklāt bagātība, kā mēdz sacīt, ir labvēlības pavadone. Ja iemantosi vienu, iemantosi arī otru. Kā rakstīja Tekams: “Naudu maizes klaipam nav grūti iegūt, tāpēc cilvēks mēdz tiekties pēc maizes klaipa…”

-    “ …bet dažas lietas nav novērtējamas naudā: nevar nopirkt smieklus, zemi un mīlestību,” es pabeidzu. īstenībā tas bija citāts no Gregana Mazākā, tomēr es nepūlējos Threpi labot.

-    Ehei, jūs tur! no kuģa klāja mums uzsauca tumši iededzis, bārdains vīrs. Mēs gaidām kaut kādu klaidoni, un kapteinis trako kā atstumta palaistuve. Viņš zvēr, ka braukšot prom, ja pēc divām minūtēm visi nebūšot uz klāja! Iesaku paklausīt! Negaidīdams atbildi, jūrnieks aizgāja projām.

-    Uzrunā viņu “jūsu gaišība”! Threpe turpināja, it kā neviens viņu nebūtu pārtraucis. Un iegaumē: ja gribi, lai tevi labāk dzird, runā pēc iespējas mazāk! Ak jā! Viņš izvilka no krūšu kabatas aizzīmogotu aploksni. Te ir tava ieteikuma vēstule. Varu aizsūtīt kopiju pa pastu, lai viņš zina, ka var tevi gaidīt.

Es plati uzsmaidīju Threpem un paspiedu viņa roku. Paldies, Denn! es nopietni teicu. Paldies par visu! Es to vērtēju augstāk, nekā jūs varat iedomāties.

Threpe atmeta ar roku. Es zinu, ka tu sevi parādīsi spoži! Tu esi gudrs puisis. Kad būsi galā, pacenties atrast labu skroderi! Tur mode būs citāda. Kā mēdz sacīt: dāmu pazīst pēc manierēm, vīrieti pēc uzvalka.

Pietupos un atvēru lautas futrāli. Pabīdījis lautu sānis, piespiedu slepenā nodalījuma vāku un atvēru slēptuvi. Ieliku tajā Threpes aizzīmogoto vēstuli, un tā iegula blakus dobajam ragam ar Ņinas zīmējumu un mazam maisiņam ar kaltētiem āboliem. Kaltētos ābolus slēpt nebija nekādas vajadzības, taču man šķita: ja lautas futrālim ir slepens nodalījums un cilvēks neko tajā neslēpj, tad kaut kas ar viņu nepavisam nav kārtībā.

Piespiedu aizdares sprādzes, aizvēru vāku, tad piecēlos un savācu visus savus piederumus, gatavs steigties uz kuģi.

Piepeši Threpe cieši sagrāba mani aiz pleca. Gandrīz vai aizmirsu! Vienā no savām vēstulēm Alverons rakstīja, ka jaunie cilvēki viņa galmā spēlējot azartspēles. Viņš to uzskata par nosodāmu nodarbošanos, tāpēc atturies no tā! Un atceries, ka mazs atkusnis izraisa lielus plūdus, tāpēc divkārt uzmanies no lēnām laika pārmaiņām!

Ieraudzīju kādu skrienam pa krastu uz mūsu pusi. Tas bija vīrietis ar kalsno, drūmo seju, kurš nesen uz Akmens tilta bija pagājis garām Elodinam un man. Padusē viņš bija iespiedis audeklā ietītu saini.

-    Laikam tas ir viņu gaidītais klaidonis, es ātri teicu. Labāk steigšos uz kuģi! Aši apskāvis Threpi, centos aizbēgt, iekams viņš nav sācis uzskaitīt nākamos padomus.

Bet, kad pagriezos, viņš satvēra mani aiz piedurknes. Esi uzmanīgs ceļā! viņš ar raižpilnu seju brīdināja. Atceries: ir trīs lietas, kas izraisa ikviena vieda vira bailes, jūra vētrā, nakts bez mēness un rāma cilvēka dusmas!

Jūrnieks paskrēja mums garām un skriešus uzlēca uz iekāpšanas laipas, šķiet, nemanīdams, kā tā saļodzījās un noklaudzēja zem viņa kājām. Veltīju Threpem uzmundrinošu smaidu un steidzos viņam pakaļ. Divi stiegraini viri pacēla laipu, un es pēdējo reizi pamāju Threpem atvadu sveicienu.

Atskanēja pavēles, vīri skraidīja šurp un turp, un kuģis sakustējās. Es pagriezos un pavērsu skatienu straumes virzienā, Tarbeanas virzienā, jūras virzienā.

PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA . Īss ceļojums

MANS CEĻOJUMA maršruts bija vienkāršs. Vajadzēja doties lejup pa straumi līdz Tarbeanai, šķērsot Reftas šaurumu, braukt lejup gar krastu līdz Džanpujai un pēc tam augšup pret straumi pa Arrandas upi. Tas nozīmēja lielāku līkumu nekā pa zemesceļu, taču ilgākā laikā tāds ceļojums bija ērtāks. Pat tad, ja es noīrētu pasta zirgu un mainītu to katrā izdevīgā gadījumā, brauciens pa sauszemes ceļu līdz Severenai prasītu gandrīz trīs dienkopas. Un lielākā ceļojuma daļa paietu, šķērsojot Aturas dienviddaļu un Mazās Karaļvalstis. Tikai priesteri un muļķi uzskatīja, ka turienes ceļi ir droši.

Brauciens pa ūdensceļiem bija par vairākiem simtiem jūdžu garāks, taču kuģiem jūrā nav jārēķinās ar sauszemes ceļu līkumiem un pagriezieniem. Un, kaut gan labs zirgs ir ātrāks par kuģi, jāt visu dienu un nakti bez atpūtas nav iespējams. Ceļojums pa ūdeni varēja prasīt dienas divpadsmit atkarībā no laika apstākļiem.

Turklāt izvēlēties jūras braucienu mani skubināja arī ziņkārība. Līdz šim es biju pazinis tikai ūdensceļu pa upi. Bažījos vienīgi par to, ka ceļojums ierobežotā vēja, viļņu un jūrnieku sabiedrībā ātri varētu kļūt garlaicīgs.

*    * *

Ceļojuma laikā nācās pieredzēt vairākus nepatīkamus sarežģījumus.

īsi sakot, mūs pārsteidza vētra, pirāti, nodevība un kuģa avārija, kaut gan viss notika citādā secībā. Pats par sevi saprotams, ka es paveicu daudz ko nozīmīgu šo to varonīgu, šo to neapdomīgu, šo to gudru un pārdrošu.

Ceļojuma laikā mani aplaupīja, centās noslīcināt, līdz beidzot es paliku Džanpujas ielās bez graša kabatā. Lai izdzīvotu, es ubagoju garozas, zagu svešas kurpes un deklamēju dzeju. Tieši pēdējais visskaidrāk parāda, kādā izmisumā es biju nonācis.

Bet, tā kā šiem notikumiem nav sakara ar mana stāsta būtību, es par tiem nerunāšu un veltīšu laiku svarīgākiem apstākļiem. Vārdu sakot, Severenā es nokļuvu pēc sešpadsmit dienām. Tas bija mazliet vairāk, nekā biju iecerējis, tomēr visa ceļojuma laikā nevienu brīdi man nekļuva garlaicīgi.

PIECDESMIT TREŠĀ NODAĻA

IEKLIBOJU PA Severenas vārtiem noskrandis, izsalcis un tukšu kabatu. Izsalkums man nebūt nav svešs. Es pazīstu daudzveidīgu tukšuma sajūtu, kādu tas veido iekšās. Pašreizējais izsalkums nebija pārmēru briesmīgs. Iepriekšējā dienā biju apēdis divus ābolus un gabaliņu sālītas cūkgaļas, tāpēc izsalkums bija tikai mēreni sāpīgs. Tas nebija mokošais izsalkums, kas padara ļenganu un drebošu. Vēl vismaz astoņas stundas man tas nedraudēja.

Pēdējo divu dienkopu laikā viss, kas man piederēja, bija zaudēts, iznīcināts, nozagts vai aizsviests. Vienīgais izņēmums bija mana lauta. Dennas izcilais futrālis ceļojuma laikā bija desmitkārt sedzis savu vērtību. Vienā gadījumā tas bija man izglābis dzīvību, turklāt pasargājis manu lautu, Threpes ieteikuma vēstuli un Ņinas neaizstājamo čandriānu zīmējumu.

Varbūt esat ievērojuši, ka savu piederumu uzskaitījumā neesmu minējis neko no apģērba gabaliem. Tam ir divi būtiski iemesli. Pirmkārt, netīrās skrandas, kas bija man mugurā, nekādi nevarēja saukt par apģērbu, klaji negrēkojot pret patiesību. Otrkārt, es biju tās nozadzis, tāpēc laikam nepieklātos saukt tās par savējām.

Visvairāk mani sarūgtināja Felas dāvātā apmetņa zaudējums. Biju spiests to Džanpujā saplēst strēmelēs un izmantot pārsējiem. Gandrīz tikpat bēdīgi bija tas, ka mars grūti iegūtais gramms tagad gulēja kaut kur auksta, tumša ūdens dziļumos Kentes jūras dibenā.

*    * *

Augsta, balta klints siena sadalīja Severenas pilsētu divās nevienādās daļās. Lielākā daļa dzīvās rosības risinājās plašākajā pilsētas daļā klints pakājē, kas bija trāpīgi nosaukta par Krauju.

Augstāk virs Kraujas pletās pilsētas mazākā daļa. Tajā atradās galvenokārt muižas un savrupmājas, kas piederēja aristokrātiem un bagātiem tirgotājiem. Tur bija arī daudz drēbnieku darbnīcu, zirgu nomātavu, teātru un priekanamu, kam pienācās apmierināt augstāko aprindu vajadzības.

Stāvā, baltā klints izskatījās kā izaugusi no zemes tieši tādēļ, lai nodrošinātu aristokrātiem plašāku skatu uz apkārtni. Stiepdamās ziemeļaustrumu un dienvidu virzienā, tā pakāpeniski kļuva zemāka un neuzkrītošāka, bet Severenas dalījuma vietā tā bija divsimt pēdu augsta un stāva kā dārza siena.

Pilsētas centrā Krauja veidoja izvirzījumu, kas atgādināja platu, baltu akmens pussalu. Uz šīs izvirzītās klints daļas atradās maera Alverona muiža. Nama gaišās akmens sienas bija redzamas no ikvienas pilsētas zemākās vietas. Radītais iespaids bija diezgan baiss, it kā maera senču mājvieta nenogurdināmi un modri vērotu tevi no saviem augstumiem.

Lūkodamies uz to bez graša kabatā un bez pieklājīga apģērba mugurā, es jutos arvien bezcerīgāk. Biju nolēmis doties tieši pie maera un nodot viņam Threpes ieteikuma vēstuli par spīti savai bēdīgajai ārienei, taču tagad, raudzīdamies uz augstajām akmens sienām, es sapratu, ka droši vien netikšu pat līdz parādes durvīm. Es izskatījos pēc netīra ubaga.

Man nebija gandrīz nekā; man nebija arī nekādu izvēles iespēju. Es nepazinu nevienu dzīvu dvēseli visā Vintasā, ja neņem vērā Ambrozu, kura tēva īpašumi atradās dažas jūdzes uz dienvidiem.

Esmu gan ubagojis, gan zadzis. Bet darījis to esmu tikai tad, kad man nebija citu iespēju. Kā viena, tā otra ir bīstama nodarbošanās, un tikai pilnīgs nejēga var ķerties pie tām nepazīstamā pilsētā un, vēl jo vairāk, pavisam svešā zemē. Šeit, Vintasā, es pat nezināju, kādus likumus varu pārkāpt.

Tāpēc sakodu zobus un darīju vienīgo, kas šķita iespējams. Basām kājām klejoju pa Lejas Severenas bruģētajām ielām, līdz vienā no pilsētas labākajiem rajoniem atradu lombardu.

Gandrīz stundu nostāvēju pretējā ielas pusē, vērodams garāmgājējus un cenzdamies izgudrot labāku plānu. Taču tāda man gluži vienkārši nebija. Tāpēc izņēmu no lautas futrāļa slepenā nodalījuma Threpes vēstuli un Ņinas zīmējumu, pārgāju pāri ielai un ieķīlāju lautu kopā ar futrāli par astoņiem sudraba nobliem un izpirkuma zīmi uz vienu dienkopu.

Ja jūsu dzīve ir bijusi pietiekami ērta, lai nekad nevajadzētu izmantot lombarda pakalpojumus, jums vajadzēs dažus paskaidrojumus. Lombarda zīme bija sava veida kvīts, un, uzrādīdams to, es varēju atpirkt savu lautu par tādu pašu naudas summu vienpadsmit dienu laikā. Divpadsmitajā dienā tā kļūtu par lombarda saimnieka īpašumu, un viņš ne mirkli nevilcinātos to pārdot par desmitkārt augstāku cenu.

Izgājis uz ielas, es pasvārstīju saujā iegūtos naudas gabalus. Tie šķita viegli un mazvērtīgi salīdzinājumā ar keldiešu naudu vai smagajām Kopvalstības monētām, kas man bija pazīstamas. Tomēr nauda visur pasaulē kalpo vienam mērķim, un par septiņiem nobliem es ieguvu glītu apģērbu, kādu pienāktos valkāt džentlmenim, kā ari mīkstus ādas zābakus. Par

atlikušo naudu sameklēju iespēju apgriezt matus, noskūties, nomazgāties un pirmoreiz pēdējo trīs dienu laikā kārtīgi paēst. Pēc tam biju atkal palicis bez graša, tomēr jutos daudz drošāks un pašpaļāvīgāks.

Tomēr arī pēc tam es apzinājos, ka piekļūt maeram nebūs viegli.

Cilvēki ar viņa varu un ietekmi mēdz dzīvot aiz daudzām aizsardzības sienām. Pastāv vispārpieņemti, izsmalcināti paņēmieni, kā tikt tām cauri: iepazīstināšanas, pieņemšanas, ziņojumi un gredzeni, vizītkartes un pieglaimošanās.

Bet, tā kā manā rīcībā bija tikai vienpadsmit dārgas dienas, lai atgūtu lombardā atstāto lautu, es nevarēju veltīt laiku tādiem apkārtceļiem.

Maers Alverons man bija jāsatiek pēc iespējas drīzāk.

Tāpēc es devos uz Kraujas pakāji un sameklēju mazu kafejnīcu, kas rūpējās par izsmalcinātu klientu vajadzībām. Par vienu no atlikušajām monētām nopirku tasi šokolādes un vietu pie loga, aiz kura bija redzama sīkpreču tirgotava.

Dažu nākamo stundu laikā cītīgi klausījos valodās, kas allaž raisās līdzīgās vietās. Vēl labāk man izdevās iemantot jaunā, apsviedīgā viesu apkalpotāja uzticību: šī zēna pienākums bija uzturēties tuvumā un, ja vajadzīgs, atkārtoti piepildīt manu tasi. Viņa palīdzība un ieklausīšanās citu apmeklētāju sarunās itin īsā laikā ļāva man uzzināt daudz svarīgu apstākļu par Alverona galmu.

Pamazām ēnas sāka stiepties garākas, un es nospriedu, ka laiks rīkoties. Pasaucu zēnu pie sevis un norādīju uz ielas pretējo pusi. Vai redzi to kungu? To sarkanajā vestē?

-    Jā, ser.

-    Vai tu zini, kas viņš ir?

-    Eskvairs Bergons, ja gribat zināt, ser.

Man bija vajadzīgs kāds svarīgāks cilvēks. Un tas vīrs ar dusmīgo 4

seju un atbaidošo dzelteno platmali?

Zēna smaids pazuda. Tas ir baronets Peturs.

Teicami. Es piecēlos un paplikšķināju Džimam pa plecu. Ar tādu atmiņu tev būs laba dzīve. Lai tev veicas! Iedevu viņam puspeniju un devos turp, kur baronets pie veikala letes taustīja sulīgi zaļa samta baķi.

Kā labi zināms, sabiedriskā stāvokļa ziņā nav zemākas kārtas par to, kurai pieder Edema Rū ļaudis. Pat neatkarīgi no mantotās izcelsmes es biju tikai vienkāršs cilvēks bez zemesīpašuma. Tas nozīmēja tik lielu sabiedriskā stāvokļa atšķirību, ka, tēlaini izsakoties, ja baronets būtu zvaigzne, es ar neapbruņotu aci to nespētu saredzēt. Mana līmeņa cilvēkam pienācās uzrunāt viņu par “milordu”, neskatīties tieši acīs un paklanīties pēc iespējas zemāk un iztapīgāk.

Patiesību sakot, mana līmeņa cilvēkam vispār nepienāktos ar viņu sarunāties.

Kopvalstībā, protams, viss bija citādi. Jo sevišķi Universitātē valdīja egalitāra gaisotne. Tomēr pat tur aristokrāti joprojām bija bagāti, ietekmīgi un ar augstiem sakariem. Ambrozam līdzīgie cilvēki allaž ar nicinājumu izturējās pret tādiem kā es. Arī, iekļuvuši sarežģītās situācijās, viņi vienmēr atrada iespēju notikušo apklusināt vai uzpirkt tiesnešus, izvairoties no nepatikšanām.

Taču tagad es biju Vintasā. Šeit Ambrozam nebūtu nekādas vajadzības uzpirkt tiesnesi. Ja es būtu nejauši pagrūdis baronetu uz ielas, kad biju vēl netīrs un basām kājām, viņš mani būtu ar pātagu nopēris līdz asinīm un pēc tam pasaucis konsteblu, lai tas apcietina mani par sabiedrisku pārkāpumu. Konstebls būtu smaidot pamājis ar galvu un izpildījis viņa rīkojumu.

Mēģināšu izteikties kodolīgāk. Kopvalstības zemēs aristokrāti ir cilvēki ar varu un naudu. Vintasā aristokrāti ir cilvēki ar varu, naudu un privilēģijām. Daudzi likumi uz viņiem vienkārši neattiecas.

Tas nozīmēja, ka Vintasā sabiedriskais stāvoklis ir ārkārtīgi svarīgs.

Tas nozīmēja, ka baronets, zinādams, kas es esmu, būtu pilnīgs situācijas noteicējs.

Bet tajā pašā laikā…

Iztaisnojis plecus un mazliet izslējis zodu, es devos pāri ielai. Sasprindzināju kaklu un drusku piemiedzu acis. Paskatījos apkārt tā, it kā visa šī iela būtu mans īpašums, kas šobrīd man kaut kāda iemesla dēļ sagādājis vilšanos.

-    Baronet Petur? es moži teicu.

Aristokrāts paskatījās uz mani ar tikko jaušamu smaidu, it kā netiktu skaidrībā, vai mēs esam pazīstami. Jā?

Es ar strupu žestu pamāju uz Kraujas pusi. Jūs izdarītu maeram lielu pakalpojumu, ja pēc iespējas drīzāk pavadītu mani uz viņa muižu. Lūkojos viņā ar apņēmīgu, gandrīz bargu sejas izteiksmi.

-    Jā, protams! Taču viņa balss skanēja visai nenoteikti. Jutu, ka viņā sāk raisīties vēl neizteikti jautājumi un aizbildinājumi. K-kas…

Es apklusināju baronetu ar augstprātīgāko skatienu, kādu spēju sakopot. Kaut gan Edema Rū atrodas sociālo kāpņu pašā lejgalā, mūsu cilts ir labākie aktieri, kādus pasaule pazinusi. Es biju izaudzis uz skatuves, un mans tēvs spēja notēlot tik karalisku valdnieku, ka skatītāji palaikam, viņam uznākot, noņēma cepures.

Piešķīris acīm ahāta cietu skarbumu, es nomēroju smalko kungu no galvas līdz kājām, it kā viņš būtu zirgs un es svārstītos, vai uz viņu ir vērts derēt. Ja šis nebūtu īpaši steidzams jautājums, es neparko neatļautos pret jums tādu uzmācību. Pēc neilgas pauzes piebildu stīvu, negribīgu “ser”.

Baronets Peturs ieskatījās man tieši acīs. Viņš jutās mazliet izsists no sliedēm, tomēr ne tik manāmi, kā es biju cerējis. Kā lielākā daļa aristokrātu, viņš līdzīgi žiroskopam koncentrējās pats uz sevi, un no nicīgas nošņaukāšanās viņu atturēja vienīgi neziņa. Viņš nopētīja mani, klusībā domādams, vai drīkst riskēt apvainot šo nepazīstamo, taujājot pēc viņa vārda un abu pazīšanās apstākļiem.

Tomēr manā rīcībā bija vēl pēdējais spēles triks. Es uzklāju sejai sakniebto, skarbo smaidu, ko biju redzējis “Pelēkā Vīra” durvju sarga sejā, kad pirms vairākiem mēnešiem biju centies atrast Dennu. Kā jau teicu, tas bija veiksmīgs smaids: izsmalcināts, laipns un tēvišķīgāks nekā tad, ja es būtu pastiepies un noglāstījis viņam galvu kā sunim.

Baronets Peturs izturēja šo smaidu gandrīz veselu sekundi. Pēc tam viņš ieplīsa kā olas čaumala, viņa pleci mazliet saguma un izturēšanās kļuva tikko jaušami pakalpīgāka. Ikvienu pakalpojumu, ko varu izdarīt maera labā, es darīšu ar prieku, viņš teica. Lūdzu, ļaujiet man rādīt ceļu! Un baronets, cienīgi pagriezies, devās klints pakājes virzienā.

Es smaidīdams viņam sekoju.

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA . ziņnesis

AR MALDINOŠU bravūru un veiklām runām es pamanījos tikt cauri galvenajai maera aizsardzībai. Baronets Peturs palīdzēja man gluži vienkārši ar savu klātbūtni. Tā kā viņš bija labi pazīstams aristokrātijas pārstāvis, ar to pietika, lai viņa pavadībā es iekļūtu gana dziļi Alverona īpašumos. Pēc tam no viņa drīz vairs nebija labuma, un es pametu viņu aiz muguras.

Kad baronets bija pazudis no redzeslauka, es ar ļoti nepacietīgu seju noprasīju kādam rosīgam kalpotājam, kurā virzienā man jāiet, un nokļuvu līdz pat maera pieņemšanas telpas ārējām durvīm, bet tad mani apturēja kāds necila izskata vīrietis vidējos gados. Viņš bija drukns, ar apaļu seju un, par spīti elegantajam apģērbam, manās acīs izskatījās drīzāk pēc bodnieka.

Ja es nebūtu vairākas stundas pavadījis Lejas Severenā, vākdams ziņas, es būtu varējis smagi kļūdīties un ar dižmanīgu valodu centies tikt šim cilvēkam garām, uzskatīdams viņu par labi ģērbušos kalpotāju.

Taču īstenībā šis bija tieši tas cilvēks, kuru es meklēju, maera personīgais kambarsulainis Steipss. Kaut arī viņš izskatījās pēc bodnieka, viņa stāja un izturēšanās liecināja par neapstrīdamu ietekmi. Atšķirībā no valdonīgā, uzstājīgā tipa, kādu es biju tēlojis, lai iebiedētu baronetu, šis cilvēks bija mierīgs un pašpārliecināts.

-     Kā varu palīdzēt? Steipss jautāja. Viņa balss bija nevainojami pieklājīga, taču aiz laipnajiem vārdiem slēpās neizteikti jautājumi. Kas tu esi? Ko tu šeit dari?

Es izvilku grāfa Threpes vēstuli un, viegli paklanīdamies, pasniedzu to viņam. Jūs man izdarītu lielu pakalpojumu, ja nodotu šo maeram, es teicu. Viņš mani gaida.

Steipss uzmeta man vēsu skatienu, kas nepārprotami pauda: ja maers mani gaidītu, viņa personīgais sulainis par to būtu uzzinājis pirms desmit dienām. Berzēdams zodu, viņš nomēroja mani no galvas līdz kājām, un es pamanīju, ka viņam pirkstā ir matētas dzelzs gredzens ar zeltītu burtu gravējumu.

Par spīti acīmredzamajām šaubām, Steipss paņēma vēstuli un nozuda aiz divkāršām durvīm. Kad biju pavadījis ārpusē nervozu minūti, viņš atgriezās un veda mani tālāk, joprojām izturēdamies ar tādu kā aizdomīgu neatzinlbu.

Pa īsu gaiteni mēs nonācām pie nākamajām durvīm, pie kurām stāvēja bruņoti sargi. Tie nebija parādes sargi, kādus palaikam gadās redzēt publiskās vietās, sastingušus miera stājā ar āvām rokās. Viņi bija ģērbušies maera krāsās, bet zem safīra un ziloņkaula toņiem bija redzami krūšu aizsegi no ādas un tērauda gredzeniem. Katrs bija bruņojies ar garu zobenu un garu nazi. Mums tuvojoties, viņi mani vērīgi nopētīja.

Maera kambarsulainis pamāja ar galvu, un viens no sargiem mani ātri un prasmīgi pārmeklēja, pārlaizdams plaukstas man pār rokām, kājām un krūtīm, lai pārliecinātos, vai tur nav paslēpti ieroči. Es piepeši nopriecājos par ceļā piedzīvotajām nelaimēm, it īpaši par tām, kurās biju zaudējis divus zem drēbēm allaž glabātos nažus.

Sargs atkāpās un pamāja ar galvu. Tad Steipss vēlreiz uzmeta man neapmierinātu skatienu un atvēra iekšējās durvis.

Istabā stāvēja galds, uz kura bija izkaisītas dažādas kartes. Pie galda sēdēja divi cilvēki gara auguma plikgalvis ar skarbu ārieni, kurš izskatījās pēc rūdīta armijas veterāna. Blakus viņam sēdēja maers Alverons.

Alverons šķita vecāks, nekā es biju gaidījis. Viņam bija nopietna seja, un ap acīm un muti stiepās lepnas rievas. Rūpīgi apcirptajā, iesirmajā bārdā vairs nebija atlicis daudz melnuma, bet viņa mati joprojām bija kupli un biezi. Arī acis neizskatījās atbilstošas viņa gadiem. Tās bija dzidri pelēkas, gudras un caururbjošas. Tās nebija veca vīra acis.

Kad iegāju istabā, šīs acis pievērsās man. Alverons turēja rokā Threpes vēstuli.

Es paklanījos atbilstoši pieņemtajam trešā numura reveransam. Mans tēvs to dēvēja par “ziņnesi”. Zema, formāla paklanīšanās, atbilstoša maera augstajam stāvoklim. Godbijīga, taču bez verdziskas pazemības. Kaut gan es mēdzu smagi grēkot pret piedienību, tas nenozīmē, ka nevaru spēlēt lomu, kas man ir izdevīga.

Maera skatiens pārslīdēja vēstulei un atgriezās pie manis. Kvouts, ja nemaldos? Tu proti ātri ceļot, ja esi ieradies šeit tik īsā laikā. Es tik drīz vēl negaidīju pat vēstuli no grāfa.

-    Es centos izmantot visātrākās iespējas, lai būtu jūsu rīcībā, gaišība.

-    Labi. Viņš mani rūpīgi nopētīja. Un šķiet, ka grāfa domas par tavu atjautību ir pamatotas, ja tu spēji nokļūt līdz manām durvīm vienīgi ar aizzīmogotu vēstuli rokā.

-    Man likās, ka būs labāk, ja ieradīšos pēc iespējas drīzāk, jūsu gaišība, es teicu itin neitrālā tonī. Jūsu vēstule lika domāt, ka vajadzība ir diezgan steidzama.

-     Un nevar noliegt, ka tu to izdarīji iespaidīgi, sacīja Alverons, uzmezdams skatienu garajam vīrietim, kas sēdēja viņam blakus pie galda. Vai tu piekrīti, Dagon?

-Jā, jūsu gaišība. Dagons paskatījās uz mani tumšām, neizteiksmīgām acīm. Viņa seja bija skarba, asiem vaibstiem un nepauda nekādas emocijas. Es apspiedu vēlmi noskurināties.

Alverons vēlreiz ieskatījās vēstulē. Threpe šeit, protams, raksta par tevi dažādas glaimojošas ziņas, viņš teica. “Prot labi izteikties. Pievilcīgs. Vistalantīgākais mūziķis, kādu gadījies sastapt daudzu gadu laikā…”

Maers brīdi turpināja lasīt, tad atkal paskatījās uz mani vērīgām, caururbjošām acīm. Tu izskaties diezgan jauns, viņš domīgi piebilda.

-     Diez vai tev ir vairāk par divdesmit gadiem. Vai mans minējums ir pareizs?

Kopš manas sešpadsmitās dzimšanas dienas bija pagājis apaļš mēnesis. Šis apstāklis, spriežot pēc visa, vēstulē nebija pieminēts. Jā, es esmu jauns, jūsu gaišība, es atzinos, manīgi izvairīdamies no tiešiem meliem. Bet mūzikai esmu nodevies jau kopš četru gadu vecuma. Centos runāt ar rāmu pašpaļāvību un divtik skaidri apzinājos sava jauniegādātā apģērba nozīmi. Vecajās skrandās es gribot negribot būtu izskatījies pēc izsalkuša ubagu puišeļa. Taču tagad biju labi ģērbies jauneklis ar jūras ceļojumā iedegušu seju, un kalsnās sejas līnijas darīja mani itin kā vecāku, nekā es īstenībā biju.

Alverons ilgi un vērtējoši pētīja mani, tad pamāja ar galvu, izskatīdamies šķietami apmierināts. Nu labi! viņš noteica. Diemžēl pašlaik es esmu diezgan aizņemts. Vai rītdiena tev būtu pa prātam? Tas īstenībā nebija jautājums. Vai esi atradis sev pilsētā naktsmītni?

-    Pagaidām es neesmu neko meklējis, jūsu gaišība.

-    Tātad tu paliksi šeit, viņš nevērīgi sacīja. Steips? Šis sauciens nebija daudz skaļāks par viņa ikdienišķo balsi, bet korpulentais, bodniekam līdzīgais sulainis acumirklī iznira kā no zemes. Iekārto mūsu viesi kaut kur dienvidu spārnā, netālu no dārziem! Viņš atkal pagriezās pret mani. Vai tev ir gaidāma vēl kāda bagāža?

-    Diemžēl visa mana bagāža ceļā gāja bojā, jūsu gaišība. Mūsu kuģis avarēja.

Alverons bridi izbrīnā savilka uzacis. Steipss parūpēsies, lai tev būtu viss nepieciešamais. Viņš salocīja Threpes vēstuli un pamāja ar roku, likdams saprast, ka mums jādodas projām. Lai jums labs vakars!

Es aši paklanījos un Steipsam pa pēdām devos ārā no istabas.

*    * *

Istabas, ko man ierādīja, bija krāšņākās, kādas es jebkad biju redzējis, un apmeties tādās es, protams, nebiju nekad. Senlaicīgs koks un pulēts akmens. Pēdu biezs gultas pēlis. Kad es aizvilku gultas aizkarus un apgūlos, man šķita, ka šī guļvieta ir tikpat liela kā visa mana istaba Ankera viesnīcā.

Manas istabas bija tik pievilcīgas, ka vajadzēja gandrīz veselu dienu, lai es aptvertu, cik ļoti es tās neciešu.

Te nu atkal jāatgriežas pie kurpēm. Cilvēks nemeklē lielāko apavu pāri. Viņš meklē tādu pāri, kas der viņa kājai. Ja kurpes ir par lielām, tās noberž pēdas un rada tulznas.

Ierādītās istabas iedarbojās uz mani līdzīgi tulznām un noberzumiem. Milzīgs drēbju skapis, tukšas atvilktnes un kaili plaukti. Mana istabiņa Ankera viesnīcā bija maza, taču šeit es jutos kā izkaltis zirnis, kas ripo turp un atpakaļ pa tukšu dārglietu kārbu.

Bet, kaut gan šīs istabas bija pārāk lielas manai neesošajai mantībai, man pašam tās bija pārāk mazas. Man vajadzēja kavēties šeit un gaidīt maera aicinājumu. Tā kā man nebija ne jausmas, kad tas var pienākt, es jutos gluži kā iesprostots.

Lai pārlieku nenoniecinātu maera viesmīlību, es gribu minēt dažus atzīstamus apstākļus. Ēdiens bija lielisks, kaut arī reizēm atdzisis ceļā no virtuvēm uz ēdamistabu. Namā bija arī brīnumjauka vara vanna. Kalpotāji sanesa karstu ūdeni, kas vēlāk aiztecēja projām pa caurulēm. Es nebiju gaidījis tādas ērtības tik lielā attālumā no Universitātes civilizētās ietekmes.

Pie manis atnāca viens no maera drēbniekiem nervozs maza auguma vīrelis, kas nomērīja mani desmitiem dažādos veidos un virzienos, vienlaikus pārstāstīdams galma baumas. Nākamajā dienā izsūtāmais zēns atnesa man divus izsmalcinātus uzvalkus ļoti iepriecinošās krāsās.

Savā ziņā man bija pat laimējies, ka jūrā gadījušās tādas nelaimes. Apģērbs, kuru man sagādāja Alverona drēbnieki, bija daudz labāks, nekā es jebkad būtu varējis atļauties pats vai ar Threpes palīdzību. Tādējādi visu Severenā pavadīto laiku es varēju izskatīties ļoti iespaidīgs.

Sevišķi iepriecinoši bija tas, ka valodīgais drēbnieks uzlaikošanas reizē ieminējās, ka pašlaik modē esot apmetņi. Es izmantoju izdevību un ar nelieliem pārspīlējumiem aprakstīju Felas dāvāto apmetni, apraudādams tā zaudējumu.

Iznākums bija tāds, ka es ieguvu jaunu apmetni sulīgā vīna krāsā. Tas nenieka neaizsargāja pret slapju laiku, tomēr man tas patika. Es tajā izskatījos gluži žilbinošs, bet vēl svarīgāk bija tas, ka apmetņa iekšpusē bija daudz mazu, viltīgu kabatiņu.

Tā nu man bija greznos apstākļos nodrošināts apģērbs, ēdiens un pajumte. Tomēr, par spīti šai greznībai, jau nākamās dienas pusdienlaikā es klejoju pa savām istabām kā krātiņā iesprostots kaķis. Man bezgala gribējās tikt ārā, atdabūt no lombarda savu lautu un uzzināt, kāpēc maeram tik steidzami ievajadzējies pieņemt dienestā gudru, daiļrunīgu un visupirmām kārtām diskrētu cilvēku.

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . labvēlība

ES SLEPUS lūkojos uz maeru cauri dzīvžoga spraugai. Viņš sēdēja uz akmens sola savā dārzā zem ēnaina koka, ģērbies elegantā tērpā ar platām piedurknēm un vesti, un izskatījās pēc visīstākā aristokrāta. Viņa apģērbs bija Alveronu nama krāsās safīra un ziloņkaula toņos. Tas bija elegants ietērps, bet bez nevajadzīgas ārišķības. Viņa pirkstu rotāja zelta zīmoggredzens, taču citu rotaslietu nebija. Salīdzinājumā ar daudziem citiem galma ļaudīm maers izskatījās gandrīz vai necili ģērbies.

Pirmajā brīdī varēja nodomāt, ka iemesls tam ir Alverona nicīgums pret galmā iecienītajām modēm. Tomēr mazliet vēlāk es sapratu, ka to nosaka citi apstākļi. Alverona krekla krēmīgais baltums bija nevainojami spodrs un vestes safīra zilums dzidrs un mirdzošs. Biju gatavs derēt, ka viņš šo apģērbu ir uzvilcis tikai nedaudzas reizes.

Tas bija izsmalcināts un žilbinošs bagātības demonstrējums. Elegantu apģērbu atļauties varbūt var ne viens vien, bet cik lieli ir izdevumi, lai to uzturētu tādā stāvoklī, ka tas neuzrāda nekādas valkāšanas pazīmes? Atcerējos, ko par Alveronu bija teicis grāfs Threpe: bagāts kā Vintasas karalis.

Pats maers izskatījās apmēram tāds pats kā iepriekš. Garš un kalsns. Iesirms un nevainojami kopts. Ievēroju noguruma rievas viņa sejā, tikko jaušamo roku trīcēšanu, mazliet sagumušos plecus. Viņš izskatās vecs, es nodomāju, bet viņš tāds nav.

Tornī iedimdējās zvans, vēstīdams dienas stundu. Es atkāpos no dzīvžoga un, apgājis ap stūri, devos pretī maeram.

Alverons sagaidīja mani ar galvas mājienu, un viņa vēsās acis mani rūpīgi nopētīja. Kvout, es cerēju, ka tu atnāksi.

Es pa pusei oficiāli paklanījos. Biju priecīgs saņemt jūsu aicinājumu, gaišība.

Alverons nedeva man zīmi apsēsties, tāpēc es paliku stāvam. Šķiet, viņš pārbaudīja manas uzvedības prasmes. Tev, cerams, nav iebildumu, ka mēs satiekamies ārā. Vai esi jau redzējis dārzus?

-    Vēl man nav bijis izdevības, jūsu gaišība. Līdz šim biju kavējies iesprostots savās sasodītajās istabās, gaidīdams, kad viņš atsūtīs man ziņu.

-    Tad tev jāļauj man tos izrādīt. Alverons paņēma pulētu spieķi, kas bija atsliets pret koka stumbru. Es vienmēr esmu secinājis, ka pastaiga svaigā gaisā ir labs līdzeklis pret jebkādām miesīgām kaitēm, kaut ari daudzi man nepiekrīt. Viņš saliecās uz priekšu, it kā gribēdams piecelties, bet tad viņa sejai pārskrēja ciešanu ēna, un viņš caur zobiem ievilka īsu, sāpīgu elpu. Viņš ir slims, es aptvēru. Nevis vecs, bet slims.

Bez vilcināšanās piesteidzos viņam blakus un piedāvāju elkoni.

-    Atļaujiet, jūsu gaišība!

Maers stīvi pasmaidīja. Ja es būtu jaunāks, es tavu piedāvājumu neņemtu nopietni, viņš nopūtās. Bet lepnums ir stipro greznība. Ar kalsno plaukstu atspiedies man uz rokas, viņš piecēlās. Man turpretī jācenšas būt labvēlīgam.

-    Labvēlība ir gudro greznība, es nepiespiesti atteicu. Tāpēc varu spriest, ka jūsu gudrība paver ceļu labvēlībai.

Alverons sāji pasmējās un paplikšķināja man pa roku. Tāda doma laikam drusku atvieglo dzīvi.

-    Vai vēlaties spieķi, jūsu gaišība? es piedāvāju. Vai varbūt staigāsim kopā?

Viņš vēlreiz sausi pasmējās. “Pastaigāsimies kopā.” Tas ir taktiski sacīts. Turēdams spieķi labajā rokā, viņš ar kreiso apbrīnojami stingri iekrampējās man elkonī.

-    Augstie kungi un dāmas! viņš klusu nošķendējās. Neciešu, ka mani redz steberējam. Tomēr balstīties pret jauna cilvēka roku ir mazāk apgrūtinoši nekā klibot vienam pašam. Briesmīgi, ja miesa sagādā tik daudz nepatikšanu! Jaunībā cilvēks nekad par to nedomā.

Mēs sākām iet un, sarunai pieklustot, klausījāmies strūklaku ūdens šļakstos un putnu vīterošanā dzīvžogos. Laiku pa laikam maers norādīja uz kādu īpašu skulptūru un pastāstīja, kurš viņa priekštecis to pasūtījis, izgatavojis vai (to viņš minēja klusākā un tādā kā vainīgā tonī) nolaupījis svešās zemēs kara laikā.

Gandrīz stundu mēs pastaigājāmies pa dārziem. Alverona spiediens pret manu elkoni pamazām atslāba, un drīz viņš mani izmantoja vairāk līdzsvaram nekā atbalstam. Pagājām garām vairākiem dižciltīga izskata cilvēkiem, kas paklanījās vai palocīja galvu pret maeru. Kad tie bija pietiekamā attālumā, viņš man paskaidroja, kas tie ir, kāda ir to vieta galmā, un papildināja teikto ar dažām izklaidējošām baumu drumstalām.

-    Viņi lauza galvu par to, kas tu esi, Alverons teica, kad viens šāds pāris bija nozudis aiz dzīvžoga. Līdz vakaram tas būs kļuvis par galveno sarunu tematu. Vai tu esi sūtnis no Reneres? Vai jauns aristokrāts, kas meklē bagātu lēni un pie viena ari sievu? Varbūt tu esi mans sen zudušais dēls, manas vētrainās jaunības auglis? Maers guldzoši pasmējās un paplikšķināja man pa elkoni. Varbūt viņš grasījās turpināt, bet tad aizķērās aiz celiņa akmens plātnes un gandrīz pakrita. Noturēju viņu kājās un aizvedu līdz akmens soliņam takas malā.

-   Sasodīts un nolādēts! viņš nolamājās, acīmredzami samulsis. Kā tas izskatītos, ja maers gulētu uz muguras kā vabole un tirinātu kājas? Viņš pikti paskatījās apkārt, taču tuvumā neviena, šķiet, nebija. Vai esi ar mieru izdarīt vecam vīram pakalpojumu?

-    Esmu jūsu rīcībā, gaišība.

Alverons vērīgi paskatījās man acis. Patiešām? Labi, šis ir tīrais sīkums. Nestāsti citiem, kas tu esi un kas tev šeit darāms! Tas ievērojami nāks par labu tavai reputācijai. Jo mazāk tu viņiem stāstīsi, jo vairāk katrs centīsies izdabūt no tevis.

-    Par sevi es klusēšu, jūsu gaišība. Bet man būtu vieglāk izvairīties no jautājuma, kāpēc šeit esmu, ja es to zinātu pats…

Alverona sejā parādījās viltīga izteiksme. Taisnība. Bet šī ir pārāk publiska vieta. Līdz šim tu esi izturējies gana pacietīgi. Paliec tāds vēl kādu laiku! Viņš paskatījās uz mani. Vai tu varētu pavadīt mani uz manām istabām?

Es pasniedzu elkoni. Protams, jūsu gaišība!

*    * *

Atgriezies savās istabās, es novilku izšūto virsjaku un pakāru to grebtajā rožkoka skapī. Milzīgās mēbeles iekšpuse bija izklāta ar ciedru un sandalkoku, kas vēdīja tīkamu smaržu. Durvju iekšpusē karājās lieli, nevainojami spodri spoguļi.

Pārgāju pāri nospodrinātajai marmora gridai un apsēdos uz sarkanā samta zviļņa. Dīki prātoju, kā tieši cilvēkam paredzēts zvilnēt. Neatcerējos, ka pats būtu kādreiz to darījis. Pēc neliela pārdomu brīža nospriedu, ka zvilnēšana droši vien ir kaut kas līdzīgs atpūtai un atšķirība ir tikai tāda, ka zvilnētājiem kabatā ir vairāk naudas.

Nemiera urdīts, es piecēlos un apstaigāju istabu. Pie sienām karājās gleznas, portreti un itin meistarīgas eļļā veidotas lauku ainavas. Vienu sienu sedza milzīgs gobelēns, kas sīkās detaļās atainoja plašu jūras kauju. Tas gandrīz pusstundu saistīja manu uzmanību.

Man ļoti pietrūka lautas.

Bezgala grūti bija nācies to ieķīlāt gluži tā, it kā vajadzētu nocirst sev plaukstu. Biju pilnīgi rēķinājies, ka turpmākās desmit dienas vajadzēs mocīties raizēs un neziņā, vai vispār spēšu atgūt to atpakaļ.

Tomēr maers gluži neapzinādamies bija atjaunojis manu sirdsmieru. Manā drēbju skapī karājās seši apģērbu komplekti, gana izsmalcināti un eleganti, lai derētu ikvienam lordam. Kad tie biji atnesti uz manām istabām, es biju atviegloti uzelpojis. Mana pirmā doma, ieraugot šos tērpus, bija ne jau tāda, ka tagad varu ērti apgrozīties galma sabiedrībā. Tobrīd es nodomāju, ka ļaunākajā gadījumā varēšu tos nozagt, lai pārdotu kādam uzpircējam, un tas man ļaus bez grūtībām atgūt ieķīlāto lautu.

Protams, ja es tā izdarītu, tad visi tilti starp mani un maeru būtu nodedzināti. Viss garais ceļojums uz Severenu zaudētu jēgu, un Threpe droši vien būtu tik satriekts, ka nekad vairs nerunātu ar mani. Tomēr apziņa, ka šāda iespēja pastāv, deva man šajos apstākļos kaut vai niecīgu stabilitātes izjūtu. Ar to pietika, lai es nestaigātu, izmisumā nokāris galvu.

Lautas man ļoti pietrūka, bet, ja izdotos iegūt maera aizbildniecību, mans sarežģītais dzīves ceļš tūlīt kļūtu līdzens un taisns. Maeram bija pietiekami daudz naudas, lai es varētu turpināt mācības Universitātē. Viņa sakari palīdzētu man meklēt un pētīt Amira vēsturi.

Pats svarīgākais, šķiet, bija maera vārds. Ja maers Alverons kļūtu par manu patronu, es nonāktu viņa aizbildniecībā. Jā, Ambroza tēvs bija ietekmīgākais barons visā Vintasā un ieņēma vietu ļoti tuvu karaliskajai dzimtai. Taču Alverons būtībā pats bija karalis. Kāda būtu izveidojusies mana dzīve, ja Ambrozs nebūtu nemitīgi metis man riteņos spieķus? Tā bija pārāk mulsinoša doma.

Man pietrūka lautas, taču par visu nākas maksāt un visam ir sava cena. Par izdevību iegūt tādu patronu kā maers es jutos gatavs sakost zobus un pavadīt kādu dienkopu garlaicībā un raizēs, dzīvodams bez mūzikas.

Izrādījās, ka attiecībā uz galma ziņkārību Alveronam bijusi pilnīga taisnība. Pēc tam kad viņš vakarā ataicināja mani pie sevis uz kabinetu, baumas izplatījās ap mani kā uguns sausā mežā. Es varēju saprast, kāpēc maeram tas patīk. Tas bija tikpat kā noskatīties, kā dzimst stāsti.

PIECDESMIT SESTĀ NODAĻA . vara

NAKAMAJĀ DIENĀ Alverons atkal atsūtīja pēc manis, un drīz mēs atkal pastaigājāmies pa dārza celiņiem. Viņa roka viegli balstījās pret manu elkoni. Iesim uz dienvidu daļu! maers teica, pastiepdams spieķi.

Dzirdēju, ka drīz visā krāšņumā ziedēšot mēnesspuķes.

Nogriezāmies uz takas pa kreisi, un maers dziļi ievilka elpu. Pastāv divi varas veidi: iedzimtā un piešķirtā vara, Alverons teica, ļaudams man nojaust šodienas sarunas tematu. Iedzimtā vara cilvēkam piemīt kā daļa no viņa paša. Piešķirto varu nodrošina vai uz laiku aizdod citi cilvēki. Viņš uzmeta man iesāņus skatienu. Es pamāju ar galvu.

Pārliecinājies, ka es piekritu, maers turpināja: Iedzimtā vara ir acīmredzama parādība. Ķermeņa spēks. Viņš paplikšķināja pa manu satverto elkoni. Prāta spēks. Personības spēks. Tas viss cilvēkam piemīt iekšēji. Tas mūs raksturo. Tas nosaka mūsu robežas.

-     Pilnīgi un galīgi ne, jūsu gaišība, es uzmanīgi iebildu. Cilvēks vienmēr var sevi pilnveidot.

-    Tas nosaka mūsu robežas, maers nepiekāpīgi atkārtoja. Cilvēks ar vienu roku nekad nebūs cīkstonis. Cilvēks ar vienu kāju nekad nespēs skriet tik ātri kā cilvēks ar divām kājām.

-    Ademu karotājs ar vienu roku var būt varenāks par parastu karotāju, kuram ir abas rokas, jūsu gaišība, es uzsvērti iebildu. Par spīti savai nepilnībai.

-    Jā jau jā! maers pikti piekrita. Mēs varam sevi pilnveidot, trenēt savu ķermeni, izglītot savu prātu, sapost sevi ārēji. Viņš pārlaida plaukstu rūpīgi apcirptajai, iesirmajai bārdai. Jo pat ārējais izskats savā ziņā ir vara. Tomēr robežas ir visam. Kaut gan vienrocis spēj kļūt par labu karotāju, viņš nespēj spēlēt lautu.

Es lēni pamāju ar galvu. Tas ir trāpīgi sacīts, jūsu gaišība. Mūsu varai ir robežas, kuras mēs spējam paplašināt, bet ne jau bezgalīgi.

Alverons pacēla pirkstu. Taču tas ir tikai pirmais varas veids. Ierobežojumi pastāv vienīgi tad, ja mēs paļaujamies uz sev piemītošo varu. Vēl pastāv vara, ko piešķir citi. Vai tu saproti, ko es domāju ar piešķirto varu?

Es brīdi domāju. Nodokļus?

-     Hmm, maers izbrīnījies novilka. Patiesībā tas ir diezgan labs piemērs. Vai tu agrāk esi daudz par to domājis?

-    Mazliet esmu, es atzinos, bet ne gluži tādā izpratnē.

-    Tas ir grūts jautājums, viņš teica, šķietami apmierināts ar manu atbildi. Kā tev šķiet, kurš varas veids ir spēcīgāks?

Ilgi man nebija jādomā. Iedzimtā vara, jūsu gaišība.

-    Interesanti. Un kāpēc tu tā saki?

-   Tāpēc, ka varu, kura piemīt iekšēji, cits nespēj atņemt, jūsu gaišība.

-    Ā! Viņš pacēla slaidu, brīdinošu pirkstu. Bet mēs jau vienojāmies, ka tāds varas veids ir ļoti ierobežots. Piešķirtajai varai nav robežu.

-    Nav robežu, jūsu gaišība?

Alverons vilcinādamies pamāja ar galvu, pieļaudams nelielu atkāpi.

-    Nu, teiksim, tai ir ļoti maz robežu.

Es joprojām nevarēju piekrist. Laikam maers izlasīja to manā sejā, jo pieliecās man tuvāk un sāka skaidrot: Pieņemsim, ka man ir ienaidnieks, jauns un spēcīgs cilvēks. Pieņemsim, ka viņš man ir kaut ko nozadzis, teiksim, naudu. Vai tu saproti manu domu?

Es pamāju ar galvu.

-   Nekādi prāta treniņi man neļautu mēroties ar divdesmit gadu vecu, kareivīgi noskaņotu pretinieku. Un ko es tad daru? Es sameklēju kādu no maniem jaunajiem, spēcīgajiem draugiem un aizsūtu viņu pārmācīt šo vīru. Tādējādi es spēju izdarīt to, kas citādā ceļā nebūtu iespējams.

-    Jūsu ienaidnieks varētu pats pārmācīt jūsu draugu, es sacīju. Mēs nogriezāmies ap stūri. Arkveida statņi virs takas darīja taku līdzīgu ēnainam tunelim, ko veidoja biezs, sulīgi zaļš lapojums.

-    Tādā gadījumā pieņemsim, ka es sameklēju trīs draugus, maers papildināja iepriekš teikto. Un pēkšņi esmu ieguvis trīs vīru spēku! Pat tad, ja mans ienaidnieks būtu ļoti stiprs, viņš nekad nevarētu sasniegt tādu līmeni. Paskaties, kādas mēnesspuķes! Stāsta, ka dārzā tās esot ļoti grūti ieaudzējamas.

Mēs ienirām augu tuneļa puskrēslā, kur starp lapu un statņu ēnām vīdēja simtiem sulīgi sarkanu ziedu. To smarža bija salda un satraucoša. Viegli pārlaidu roku kādai no tumši sarkanajām puķēm. Tā šķita apbrīnojami maiga. Es iedomājos par Dennu.

Maers turpināja iesākto sarunu. Lai nu kā, tu nesaprati galveno domu. Citu spēka izmantošana ir tikai sīks piemērs. Pastāv tādi varas veidi, ko iespējams vienīgi piešķirt.

Viņš neuzkrītoši pamāja uz kādu dārza malu. Vai redzi tur grāfu Farlendu? Ja pajautāsi par viņa titulu, viņš apstiprinās, ka tas viņam ir piešķirts. Viņš apgalvos, ka tas ir daļa no viņa paša, gluži kā miesa un asinis. Patiesībā daļa no viņa asinīm. To pašu sacīs gandrīz ikviens aristokrāts. Visi apgalvos, ka viņu izcelsme pati par sevi nozīmē tiesības valdīt.

Maers paskatījās uz mani, un viņa acīs zibēja uzjautrinājuma dzirkstis. Taču viņi maldās. Tā nav iedzimta vara. la tiek piešķirta. Es varētu atņemt tādam cilvēkam zemi un padarīt viņu par ielas ubagu.

Alverons aicinoši pamāja, un es pieliecos viņam mazliet tuvāk. Te ir liels noslēpums. Tas attiecas pat uz manu titulu, manu bagātību, manu ietekmi uz cilvēkiem un manu zemi. Tā ir tikai piešķirta vara! Tā man pieder ne vairāk kā tava stiprā roka, uz kuras es balstos. Viņš paplikšķināja man pa plaukstu un pasmaidīja. Bet es zinu atšķirību un tieši tāpēc esmu vienmēr saglabājis savu ietekmi.

Maers izslējās taisni un ikdienišķā tonī teica: Labdien, grāfi Jauka diena pastaigai, vai nav tiesa?

-    Tiesa gan, jūsu gaišība! Mēnesspuķes gluži aizrauj elpu. Uzrunātais grāfs bija masīvas miesasbūves cilvēks ar spēcīgiem žokļiem un biezu bārdu. Izsaku komplimentu!

Kad grāfs bija pagājis mums garām, Alverons turpināja: Vai tu ievēroji, ka komplimentu par mēnesspuķēm viņš izteica man? Bet es nekad mūžā neesmu pat pieskāries dārznieka lāpstai! Ar itin apmierinātu sejas izteiksmi viņš iesāņus paskatījās uz mani. Vai tu joprojām domā, ka iedzimtā vara ir labākā no abām?

-    Jūsu arguments ir spēcīgs, gaišība, es teicu. Tomēr…

-    Tevi nav viegli pārliecināt. Nu tad es minēšu vēl vienu pēdējo piemēru. Vai tu piekriti, ka es nekad nespēšu dzemdēt bērnu?

-    To laikam droši var apgalvot, jūsu gaišība.

-     Bet, ja sieviete piešķir man tiesibas viņu apprecēt, es varu radīt dēlu. Ar piešķirtas varas palīdzību vīrietis spēj kļūt straujš kā zirgs un stiprs kā vērsis. Vai tas ir iespējams ar iedzimtu varu?

To es nevarēju apstrīdēt. Apliecinu cieņu jūsu argumentam, gaišība.

-     Un es apliecinu cieņu gudrībai, kas liek tev to pieņemt. Viņš klusi pasmējās, un tajā pašā brīdī dārzu pāršalca attālā zvanu torņa skaņas, kas vēstīja dienas stundu. Ek, sasodīts! maers sadrūmušu seju izmeta. Man jāiet ieņemt savu pretīgo nostrum, citādi Kaudiks nez cik ilgi vairs nebūs valdāms. Es jautājoši paskatījos uz Alveronu, un viņš paskaidroja: Kaudiks nez kā atklāja, ka vakardienas devu esmu izmetis naktspodā…

-    Jūsu gaišībai vajadzētu nopietnāk domāt par savu veselību.

Alverons nikni pablenza uz mani. Tu pārkāp robežas! viņš pikti

iesaucās.

Es samulsis pietvīku, taču nepaguvu atvainoties, jo viņš ar rokas mājienu mani apklusināja. Protams, tev taisnība! Es zinu savus pienākumus. Bet tu runā gluži tāpat kā viņš! Ar vienu Kaudiku man pilnīgi pietiek.

Viņš apklusa, lai sasveicinātos ar kādu pāri, kas nāca mums pretī. Vīrietis bija garš un izskatīgs, dažus gadus vecāks par mani. Sieviete bija gadus trīsdesmit veca, tumšām acīm un izsmalcinātu, ļaunīgu mutes līniju. Labvakar, lēdija Hesuā! Ceru, ka jūsu tēvam ir labāk ar veselību?

-    Ā, jā! sieviete atsaucās. Ārsts apgalvo, ka tuvākajās divpadsmit dienās viņš būšot uz kājām. Viņas skatiens sastapa manējo un brīdi kavējās uz vietas, lūpām izliecoties viszinīgā smaidā.

Nākamajā brīdī viņa bija pagājusi garām, un es jutu, ka esmu mazliet nosvīdis.

Ja maers to pamanīja, viņš nepievērsa tam uzmanību. Briesmīga sieviete! Ik pārnedēļas cits vīrietis. Viņas tēvs tika ievainots divkaujā ar eskvairu Haitonu par “nepiedienīgu” piezīmi. Piezīme bija patiesa, bet, ja nonāk līdz zobeniem, tas vairs nav svarīgi.

-    Un eskvairs?

-     Nākamajā dienā nomira. Žēl. Viņš bija lāga vīrs, tikai nemācēja savaldīt mēli. Alverons nopūtās un paskatījās augšup uz zvanu torni.

-     Kā iepriekš teicu, ar vienu ārstu man pilnīgi pietiek. Kaudiks klukst man apkārt kā cāļumāte. Es neciešu zāles, ja veselība iet uz labo pusi.

Maers šodien patiešām izskatījās labāk. Manas rokas atbalsts viņam pastaigas laikā nebija īsti vajadzīgs. Nojautu, ka viņš turas man elkonī tikai tādēļ, lai mums būtu iegansts iet cieši blakus un sarunāties. Jūsu veselības uzlabošanās liecina, ka viņa palīdzība jūs tiešām dziedina, es teicu.

-Jā, jā. Viņa zāles atvaira slimību uz dienām desmit vai divpadsmit. Reizēm pat uz vairākiem mēnešiem. Viņš drūmi nopūtās. Bet tā vienmēr atkal atgriežas. Vai tiešām man būs jādzer visi tie maisījumi līdz mūža galam?

-    Varbūt tāda vajadzība ar laiku zudīs, jūsu gaišība.

-   Ari es tā cerēju. Savos pēdējā laika ceļojumos Kaudiks savāca augus, kas man apbrīnojami palīdzēja. Pēc beidzamā ārstēšanās perioda es gandrīz gadu turējos pie veselības. Domāju, ka beidzot esmu ticis vaļā no savas kaites. Maers pikti pablenza uz spieķi. Bet te nu es esmu!

-    Es labprāt palīdzētu, jūsu gaišība, ja tas būtu manos spēkos.

Alverons pagriezās un cieši ieskatījās man acīs. Pēc brīža viņš pie

sevis pamāja ar galvu. Es ticu, ka tu tiešām to darītu, viņš teica.

-     Cik savādi!

Pēc tam mums bija vēl vairākas līdzīgas sarunas. Es nopratu, ka maers cenšas mani iepazīt tuvāk. Ar prasmi, kas iegūta, četrdesmit gadus dzīvojot galma intrigu vidū, viņš izsmalcināti virzīja sarunu sev vēlamā virzienā, izdibināja manas domas, centās noteikt, vai esmu viņa uzticēšanās vērts.

Kaut gan man nebija maera pieredzes, arī es gluži labi mācēju uzturēt sarunu. Manas atbildes vienmēr bija pārdomātas un pieklājīgas. Pēc dažām dienām starp mums sāka veidoties savstarpēja cieņa. Šīs attiecības nebija līdzīgas manai draudzībai ar grāfu Threpi. Maers nekad neaicināja mani aizmirst viņa titulu vai apsēsties viņa klātbūtnē, tomēr mēs jutāmies arvien tuvāki. Threpi es varēju saukt par draugu, turpretī maers drīzāk atgādināja tādu kā tālīnu vectēvu: viņš bija labsirdīgs, bet vecāks, pēc dabas nopietns un atturīgs.

Man radās iespaids, ka maers ir vientuļš cilvēks, kas spiests turēties atstatu no saviem padotajiem un galma ļaudīm. Brīžiem man pat radās aizdomas, ka viņš ir sūtījis Threpem ziņu, cerēdams atrast laika kavētāju. Cilvēku, kurš būtu gudrs, taču nesaistīts ar galma politiku un tādējādi dotu viņam iespēju palaikam risināt godīgu, atklātu sarunu.

Sākumā es atmetu tādu domu kā neiespējamu, taču dienas ritēja, un maers joprojām nepieminēja iemeslu, kādēļ aicinājis mani šurp.

Ja man būtu bijusi lauta, es būtu varējis ļoti patīkami pavadīt laiku, taču lauta aizvien vēl gulēja Lejas Severenas lombardā, un līdz tās izpirkšanai bija atlikušas septiņas dienas. Tāpēc man bija jādzīvo bez mūzikas, jāiztiek ar savu istabu atbalsīm un jāpacieš sava nolādētā, dīkā bezdarbība.

Valodas par mani izplatījās arvien vairāk, un daži galma ļaudis ieradās mani apciemot. Daži izlikās, ka vēlas parādīt laipnību. Citi neslēpa, ka grib patenkot. Reizēm man pat radās aizdomas par pavedināšanas nolūkiem, taču šajā dzīves posmā es par sievietēm zināju tik maz, ka tādas spēlītes bija gluži veltīgas. Kāds kungs pat mēģināja aizņemties no manis naudu, un man bija pamatīgi jāsavaldās, lai nesmietos viņam sejā.

Viņu valodas bija dažādas, un dažādas bija arī izsmalcinātības pakāpes, taču visi viņi nāca viena un tā paša iemesla dēļ: izvilināt no manis vēlamās ziņas. Bet, tā kā maers bija piekodinājis, lai es nerunāju par sevi, visas mūsu sarunas bija īsas un neapmierinošas.

Te man jāpiebilst: visas, izņemot vienu. Izņēmumi apstiprina likumu.

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . sauja dzelzs

BREDONU ES satiku ceturtajā Severenas dienā. Bija vēl agra priekšpusdiena, bet es jau staigāju turp atpakaļ pa istabu, gandrīz zaudēdams prātu aiz garlaicības. Biju paēdis brokastis, un līdz pusdienlaikam vēl bija jāgaida vairākas stundas.

Līdz šim brīdim biju atkratījies no trim galminiekiem, kuri vēlējās apmierināt savu ziņkāri. Biju itin veikli ticis ar viņiem galā, katrā izdevīgā gadījumā novirzot sarunu uz citu pusi. No kurienes jūs nākat, mīļo zēn? Jūs jau zināt, kāda ir dzīve. Ceļojumi, pārcelšanās. Un jūsu vecāki? Jā, vecāki man bija. Turklāt abi. Kas jūs atveda uz Severenu? Lielāko ceļa daļu kariete ar četriem zirgiem. Bet es gāju arī kājām. Jūs jau zināt, cik tas ir veselīgi plaušām. Un ko jūs darāt šeit? Risinu patīkamas sarunas, protams. Iepazīstos ar interesantiem cilvēkiem. Patiešām? Ar ko? Ar daudziem un dažādiem cilvēkiem. Arī ar jums, lord Praevek. Jūs esat ļoti aizraujošs cilvēks…

Un tā tālāk. Nevajadzēja daudz laika, lai pat visizturīgākais baumotājs nogurtu un dotos projām.

Pats bēdīgākais bija tas, ka šīs īsās vārdu apmaiņas veidoja manas dienas interesantāko daļu, ja vien maers tajā dienā neaicināja mani pie sevis. Ar viņu mēs līdz šim bijām risinājuši sarunas vieglas maltītes laikā, trīs neilgu dārza pastaigu laikā un vienreiz vēlu vakarā, kad vairums prātīgo cilvēku dus savās gultās. Divas reizes Alverona izsūtāmais uzmodināja mani no cieša miega, kad debesis vēl nebija iekrāsojis rītausmas zilganums.

Nebija grūti uzminēt, ka šis ir mans pārbaudes laiks. Alverons gribēja zināt, vai es patiešām esmu gatavs būt viņa rīcībā jebkurā nesaprātīgā dienas vai nakts stundā. Viņš pētīja, vai tāda nevērīga, bezmērķīga izturēšanās neizraisīs manu neiecietību vai aizkaitinājumu.

Tāpēc es ievēroju spēles noteikumus. Biju allaž patīkams un laipns. Devos pie maera, kad viņš mani aicināja, un gāju projām, līdzko vairs nebiju viņam vajadzīgs. Neuzdevu netaktiskus jautājumus, neizvirzīju prasības un pavadīju pārējo dienas daļu, sakostiem zobiem staigādams turp un atpakaļ pa savām pārmēru plašajām istabām un cenzdamies nedomāt par to, cik dienu vēl atlicis, lai es varētu izpirkt savu lautu.

Tāpēc nav jābrinās, ka klauvējiens pie durvīm lika man tūlīt steigties tas atvērt. Cerēju, ka tas būs aicinājums doties pie maera, tomēr būtu priecājies par jebkuru pārmaiņu savā vienmuļajā dzīvē.

Aiz durvīm stāvēja pavecs kungs, džentlmenis no galvas līdz kājām. Protams, vispirms par to liecināja viņa apģērbs, taču vēl svarīgāks bija tas apstāklis, ka viņš pret savu bagātību izturējās ar nepiespiestu vienaldzību kā cilvēks, kas saaudzis ar to kopš dzimšanas. Jaunbagātnieki, neseni aristokrāti, simulanti un bagāti tirgotāji vienkārši nespēj atdarināt tādu stāju.

Piemēram, Alverona kambarsulainim bija greznāks apģērbs nekā pusei augstmaņu, taču Steipss, par spīti savai pašpārliecinātībai, izskatījās pēc maiznieka, kurš uzvilcis labāko svētdienas kārtu.

Pateicoties Alverona drēbniekiem, es biju ģērbies tikpat labi kā visi pārējie. Man labi piestāvēja viņa krāsas lapotņu zaļā, melnā un vīna krāsa, kā arī sudrabotās aproču un apkakles apmales. Taču atšķirībā no Steipsa es valkāju savu ietērpu ar aristokrātiem raksturīgu nepiespiestu nevērību. Tiesa, brokāts grauza. Tiesa, pogas, sprādzes un neskaitāmās kārtas darīja ikvienu apģērba gabalu stīvu un neērtu kā tirgotāja ādas kamzolis. Tomēr es brīvi staigāju tajā gluži kā pats savā ādā. Redziet, tas bija skatuves tērps, un es spēlēju savu lomu tik labi, kā pienākas īstas aktieru trupas dalībniekam.

Tātad, kā jau teicu, es atvēru durvis un ieraudzīju gaitenī stāvam kādu pavecu kungu.

-    Vai tu esi Kvouts? viņš jautāja.

Mazliet samulsis, es pamāju ar galvu. Ziemeļu Vintasā ir pieņemts vispirms atsūtīt sulaini, kurš sarunā tikšanos. Sulainis atnes zīmīti un gredzenu, uz kura ir iegravēts augstmaņa vārds. Ja gribat lūgt tikšanos ar aristokrātu, kura stāvoklis ir augstāks par jūsējo, jāsūta zelta gredzens, ja viņa stāvoklis ir apmēram tāds pats kā jūsējais, atbilstošs ir sudraba gredzens, un, ja tas ir zemāks par jūsējo, gredzenam jābūt no dzelzs.

Es, protams, neieņēmu nekādu stāvokli. Biju cilvēks bez titula, bez zemesīpašuma, bez dzimtas un bez dižciltīgām asinīm. Piederēju pie pašas zemākās kārtas, taču šeit neviens to nezināja. Visi bija pieņēmuši, ka mīklainais sarkanmatainais cilvēks, kurš pavada laiku kopā ar Alveronu, ir kādas aristokrātijas pārstāvis, un mana izcelsme un stāvoklis deva iemeslu daudziem un dažādiem minējumiem.

Liela nozīme bija tam, ka es nebiju oficiāli iepazīstināts ar galmu. Tas nozīmēja, ka man nav oficiāla stāvokļa. Tāpēc visi man atsūtītie gredzeni bija no dzelzs. Un parasti neviens nenoraida lūgumu, kas atsūtīts ar dzelzs gredzenu, jo nevēlas apvainot tos, kur ieņem augstāku stāvokli.

Tāpēc es jutos diezgan izbrīnījies, ieraudzīdams aiz durvīm stāvam paveco kungu. Viņš acīmredzami bija aristokrāts, taču ieradies nepieteikts un neaicināts.

-    Vari saukt mani par Bredonu! viņš teica, skatīdamies man acīs.

-    Vai tu proti spēlēt taku?

Es papurināju galvu, nezinādams, kā vērtēt neparasto situāciju.

Itin kā vīlies, viņš īsi nopūtās. Nu nekas, es varu tevi iemācīt. Atnācējs pastiepa man pretī melnu samta maisiņu, un es satvēru to abās rokās. Šķita, ka tas ir pilns maziem, gludiem akmentiņiem.

Bredons pamāja kādam aiz muguras, un manā istabā iesteidzās divi jauni vīrieši, nesdami nelielu galdiņu. Es pakāpos malā, lai atbrīvotu ceļu, un Bredons ienāca pa durvīm tūlīt aiz viņiem. Nolieciet pie loga! viņš pavēlēja, pastiepdams spieķi pret norādīto vietu. Un atnesiet dažus krēslus… Nē, tos ar spraišļotām atzveltnēm!

īsā laikā viss bija iekārtots tā, kā viņš vēlējās. Abi kalpotāji aizgāja, un Bredons pagriezās pret mani ar tādu kā atvainošanās izteiksmi sejā.

-    Ceru, ka tu piedosi vecam vīram šo teatrālo ierašanos?

-    Protams! es augstsirdīgi atbildēju. Lūdzu, sēdieties! Pamāju uz jaunatnesto galdiņu pie loga.

-    Kāda pašapziņa! viņš guldzoši pasmējās, atbalstīdams spieķi pret palodzi. Spoži nopulētajā sudraba rokturī, kas bija veidots kā vilka galva ar atņirgtiem zobiem, iemirdzējās saules stars.

Bredons bija vecs vīrs. Nevis vienkārši vecīgs, bet cienījama vectētiņa gados. Viņa ietērpam nebija gandrīz nekādu krāsu, tikai pelnu pelēki toņi mijās ar ogles melnumu. Viņa seju sniegbaltā lokā ietvēra sirmi mati un bārda, apcirpti viscaur vienādā garumā. Viņš apsēdās, cieši raudzīdamies manī ar brūnajām, dzīvajām acīm, un es domās neviļus salīdzināju viņu ar pūci.

Apsēdos viņam pretī un izklaidīgi prātoju, ar kādiem paņēmieniem viņš mēģinās izvilināt no manis informāciju. Bredons bija atnesis līdzi spēles piederumus. Varbūt viņš mēģinās kaut ko uzzināt, mani apspēlējot? Tā vismaz būtu jauna taktika.

Viņš man uzsmaidīja. Tas bija atklāts smaids, un es jutu, ka pasmaidu pretī, pat nepaguvis to apzināties. Līdz šim laikam tev noteikti ir sakrājusies jau vesela gredzenu kolekcija, viņš teica.

Es atbildēju apstiprinoši.

Viņš ar dzīvu interesi paliecās krēslā uz priekšu. Vai tev būtu iebildumi, ja es tos apskatītu?

-     Nepavisam ne. Iegāju blakusistabā, atnesu sauju gredzenu un izbēru tos uz galda.

Viņš tos aplūkoja, mādams pie sevis ar galvu. Tevi ir apciemojuši visi mūsu slavenākie tenkotāji. Vestons, Praeveks, Temenlovijs… visi izmēģinājuši laimi. Izlasījis kādā gredzenā iegravēto vārdu, viņš izbrīnījies savilka uzacis. Praeveks pat divas reizes! Un neviens nav no tevis neko izdabūjis. Ne pušplēsta vārda.

Bredons pacēla acis pret mani. No tā es spriežu, ka tu cieši turi mēli aiz zobiem un veiksmīgi proti to darīt. Vari būt mierīgs, es neesmu atnācis, lai veltīgi pūlētos izdibināt tavus noslēpumus.

Tam es īsti neticēju, tomēr bija patīkami to dzirdēt. Atzīšos, ka tas man sagādā atvieglojumu.

-    Garāmejot varu pieminēt, viņš nevērīgi izmeta, ka gredzenus parasti atstāj dzīvojamā istabā netālu no durvīm. Tos mēdz izlikt kā statusa apliecinājumu.

To es nebiju zinājis, tomēr negribēju atklāti atzīt. Secinājums, ka es nezinu vietējā galma paradumus, atklātu viņam, ka esmu vai nu svešzemnieks, vai arī nepiederu pie aristokrātu aprindām. Sauja dzelzs nav nekāds statusa apliecinājums, es nevērīgi atteicu. Grāfs Threpe man bija izskaidrojis gredzenu pamatnozīmes, pirms biju aizceļojis no Imres. Taču Threpe nebija Vintasas cilvēks un acīmredzot nezināja visas smalkākās nianses.

-    Tur ir sava taisnība, Bredons nepiespiesti atteica, bet tā nav visa taisnība. Zelta gredzeni norāda uz tiem, kuri atrodas zemāk par tevi un strādā, lai vairotu tavu labumu. Sudrabs liecina par veselīgām darba attiecībām ar saviem līdzbiedriem. Viņš sakārtoja gredzenus uz galda rindā. Bet dzelzs nozīmē, ka tev tiek piedāvāta augstākstāvošo uzmanība. Tas liecina, ka tu viņiem esi vēlama persona.

Es lēni pamāju ar galvu. Protams. Jebkurš gredzens, ko sūta maers, var būt tikai no dzelzs.

-Tieši tā! Bredons apstiprināja. Gredzens no maera nozīmē augstu labvēlības apliecinājumu. Viņš pārbīdīja gredzenus uz manu pusi pāri gludajai marmora galda virsmai. Taču šeit tāda gredzena nav, un tas pats par sevi kaut ko nozīmē.

-    Izskatās, ka jūs itin labi pārzināt galma politiku, es sacīju.

Bredons aizvēra acis un gurdi pamāja ar galvu. Kad biju jauns, man

tā gluži labi patika. Man šajās lietās bija pat zināma vara, cik nu tāda vispār iespējama. Taču pašlaik man nav nekādu intrigu, ar ko nodarboties. Tas atņem asumu. Viņš vēlreiz paskatījās uz mani, un viņa acis vērīgi ieurbās manējās. Tagad man ir vienkāršāka gaume. Es ceļoju. Man garšo vīns un patīk sarunāties ar interesantiem cilvēkiem. Esmu pat iemācījies dejot.

Viņš atkal labsirdīgi pasmaidīja un ar pirkstu kauliņiem paklaudzināja pa galdu. Bet vairāk par visu man patīk spēlēt taku. Diemžēl es pazīstu tikai nedaudzus, kam pietiktu laika vai prāta to spēlēt, kā pienākas. Savilcis uzacis augšup, viņš paskatījās uz mani.

Es brīdi vilcinājos. Varētu domāt, ka izsmalcinātās sarunu mākslās skolots cilvēks pratīs izmantot ilgstošu, dīku pļāpāšanu, lai izvilinātu informāciju no naiva, nesagatavota upura.

Bredons pasmaidīja. Spriežot pēc vārdiem, kas iegravēti šajos gredzenos, varu pateikt, ka tu esi redzējis tikai pašus uzkrītošākos un alkatīgākos no mūsu vidus. Gluži saprotams, ka tu tramīgi glabā savus noslēpumus, lai kādi tie būtu. Viņš paliecās uz priekšu. Bet padomā, lūk, par ko! Tie, kuri ir mēģinājuši tev tuvoties, ir līdzīgi žagatām. Viņi ķērc un lidinās ap tevi, cerēdami pagrābt kaut ko spožu un aiznest to līdzi uz mājām. Bredons nicinoši pabolīja acis. Kāds no tā ieguvums? Droši vien sīka, skandaloza slava. Īslaicīga palēkšanās kādu drusciņu augstāk par pārējiem spilgtajiem tenkotājiem sev apkārt.

Bredons pārlaida plaukstu baltajai bārdai. Es neesmu žagata. Man nav vajadzīgs nekas spožs, un man nerūp, ko domā tenkotāji. Es spēlēju ilgāku un izsmalcinātāku spēli. Viņš sāka raisīt vaļā melnā samta maisiņa auklu. Tu esi cilvēks ar saprašanu. To es zinu, jo maers netērē laiku muļķiem. Es zinu, ka tu esi vai nu iemantojis maera labvēlību, vai arī tev ir iespēja šo labvēlību iemantot. Tāpēc mans plāns ir šāds. Viņš vēlreiz pasmaidīja savu labsirdīgo, silto smaidu. Vai gribi dzirdēt manu plānu?

Jutu, ka esmu pasmaidījis viņam pretī, pats no nemanīdams, tieši tāpat kā iepriekš. Tā būtu negaidīta laipnība no jūsu puses.

-    Mans pašreizējais plāns ir iemantot tavu labvēlību. Būšu noderīgs un interesants. Gādāšu par sarunām un patīkamiem laika kavēkļiem. Viņš izbēra uz marmora virsmas mazus, apaļus akmentiņus. Un tad, kad tava zvaigzne pacelsies augstu maera debesīs, es varbūt izrādīšos tev negaidīti noderīgs draugs. Viņš sāka šķirot akmentiņus atbilstoši to dažādajām krāsām. Bet, ja tava zvaigzne nepacelsies, es tik un tā būšu kļuvis bagātāks par vairākām taka spēlēm.

-    Varu iedomāties, ka jūsu reputācijai turklāt nenāks par ļaunu, ja pavadīsiet vairākas stundas divatā ar mani, es piebildu. Jo sevišķi tāpēc, ka manas sarunas ar pārējiem ir bijušas neauglīgas un ilgušas ne vairāk par stundas ceturksni.

-   Arī tur ir sava taisnība, Bredons teica un sāka izkārtot akmentiņus pa vietām. Viņa dzīvajās, brūnajās acīs atkal iedzirkstījās smaids. Jā, man tā vien šķiet, ka ar tevi spēlēt būs ļoti interesanti.

*    * *

Vairākas nākamās stundas es pavadīju, mācīdamies spēlēt taku. Tas man būtu paticis pat tad, ja es nebūtu nogarlaikojies līdz nāvei. Taks 11 viena no labākajām spēlēm: tai ir vienkārši noteikumi un kompleksa stratēģija. Visās piecās reizēs, ko nospēlējām, Bredons mani veikli sakāva, tomēr es ar lepnumu varu sacīt, ka ne reizi viņš mani nesakāva vienā un tajā pašā veidā.

Pēc piektās spēles viņš ar apmierinātu nopūtu atlaidās atzveltnē. Šī bija gandrīz laba spēle. Tu tur, tai kaktā, darbojies diezgan gudri. Viņš pastiepa pirkstus pret spēles galda malu.

-    Nepietiekami gudri.

-    Un tomēr gudri. Tavai zināšanai: to, ko tu mēģināji darīt, sauc par “veikalnieka kritienu”.

-    Un kā sauc paņēmienu, ar kuru jūs izvairījāties?

-    Es to saucu par Bredona aizsardzību, viņš atbildēja ar šķelmīgu smaidu. Bet tā es saucu katru manevru, ar kuru izkļūstu no sarežģītas situācijas, izmantojot sevišķu gudrību.

Es iesmējos un sāku atkal šķirot akmentiņus. Vēlreiz?

Bredons nopūtās. Diemžēl mani gaida neatliekama tikšanās. Jāskrien gluži vēl nav, bet jaunai spēlei nepietiks laika. Vismaz kārtīgai spēlei ne.

Vēlreiz nopētījis mani ar savām brūnajām acīm, viņš sāka vākt akmentiņus melnajā samta maisiņā. Es neapvainošu tevi, jautādams, vai tu zini vietējos paradumus, Bredons teica. Tomēr domāju, ka varētu dot tev dažus vispārīgus padomus, kas kādreiz var noderēt. Viņš man uzsmaidīja. Protams, prātīgāk būtu tos uzklausīt. Ja tu atteiksies, tad atklāsi savu zināšanu līmeni šajā jomā.

-    Protams, es atbildēju, saglabādams neizteiksmīgi nopietnu seju.

Bredons atvēra galda atvilktni un izņēma sauju dzelzs gredzenu, ko

mēs bijām novākuši, lai atbrīvotu spēles lauku. Gredzenu novietojums izsaka ļoti daudz. Ja tie ir, piemēram, sabērti traukā, tas apliecina intereses trūkumu par galma sociālajiem aspektiem.

Viņš sakārtoja gredzenus tā, lai iegravētie vārdi būtu pagriezti pret mani. Ja tie ir rūpīgi izlikti apskatei, tas liecina, ka tu lepojies ar saviem sakariem. Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja. Jebkurā gadījumā jauns apmeklētājs parasti kāda iegansta dēļ tiek atstāts dzīvojamā istabā viens. Tas dod viņam iespēju aptaustīt tavus gredzenus un apmierināt ziņkārību.

Bredons paraustīja plecus un pastūma gredzenus uz manu pusi. Tu, protams, vienmēr esi piedāvājies nogādāt gredzenus atpakaļ īpašniekiem. Viņš bija tik apdomīgs, ka neizteica to kā jautājumu.

-    Protams, es godīgi atbildēju. Šo mazumiņu Threpe bija zinājis.

-     Tas ir visatbilstošākais pieklājības apliecinājums. Viņš pacēla skatienu, un brūnās pūces acis vērīgi raudzījās manī no baltu matu un bārdas ieloka. Vai esi kādu no tiem nēsājis publiskā vietā?

Es pacēlu neizrotātos pirkstus.

-     Gredzena nēsāšana var nozīmēt parādu vai ari mēģinājumu pielabināties. Viņš paskatījās uz mani. Ja maers kādreiz atsacītos pieņemt savu gredzenu atpakaļ, tas nozīmētu, ka viņš grib piešķirt jūsu attiecībām formālāku raksturu.

-    Un nevalkāt gredzenu nozīmētu nevērību, es teicu.

Bredons pasmaidīja. Varbūt. Izlikt gredzenu apskatei dzīvojamā istabā ir viens, bet izlikt to apskatei uz sava pirksta ir pavisam kas cits. Ja nēsāsi tāda cilvēka gredzenu, kura stāvoklis ir augstāks par tavējo, to var uzlūkot par diezgan lielu iedomību. Bet, ja tu dosies pie maera ar cita aristokrāta gredzenu pirkstā, viņš var ņemt to ļaunā. It kā viņa mežos būtu ienācis malu mednieks un nolaupījis tevi.

Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. Es šos sīkumus pieminu tikai garāmejot, viņš teica, jo man ir aizdomas, ka tev tas viss jau ir zināms un tu pieklājības pēc ļauj vecam vīram pačalot.

-    Varbūt es vēl neesmu atguvies no daudzajām sakāvēm takā, es sacīju.

Bredons nevērīgi atmeta ar roku, un es ievēroju, ka viņa pirkstos nav nekādu gredzenu. Tu apguvi spēles gudrības tik ātri kā barons priekanamā, kā mēdz sacīt. Paredzu, ka pēc mēneša vai diviem tu būsi nopietns pretinieks.

-    Gan jau redzēsim, es teicu. Nākamajā spēlē es jūs sasitīšu.

Bredons klukstoši iesmējās. Man patīk to dzirdēt. Iebāzis roku

kabatā, viņš ievilka mazāku samta maisiņu. Es tev atnesu nelielu dāvanu.

-    To es nevaru pieņemt, bez apdomāšanās atbildēju. Jūs man tāpat jau nodrošinājāt aizraujošu pēcpusdienu.

-    Lūdzu, ņem! viņš neatlaidās un pabīdīja maisiņu pāri galdam uz manu pusi. Man jāuzstāj. Tas ir tavs bez jebkādām saistībām, nodevām vai parādiem. Dāvana, dota no brīvas gribas.

Es atvēru maisiņu, un man plaukstā džinkstēdami iekrita trīs gredzeni. Zelta, sudraba un dzelzs gredzens. Uz katra no tiem bija metālā iegravēts mans vārds': Kvouts.

-             Es dzirdēju baumas, ka tava bagāža esot pazudusi, Bredons teica.

-    Tāpēc nodomāju, ka šie tev var noderēt. Viņš pasmaidīja. It īpaši tad, ja tu vēlēsies atkal uzspēlēt taku.

Es pasvārstīju gredzenus plaukstā, izklaidīgi prātodams, vai zelta gredzens ir no tīra zelta vai vienkārši apzeltīts. Un kurš gredzens man būtu jāsūta savam jaunajam paziņam, ja es vēlētos baudīt viņa sabiedrību?

-    Hm, Bredons domīgi novilka. Patiešām sarežģīts jautājums. Nepiedienīgā veidā negaidot ielauzdamies tavās istabās, es esmu izvairījies no pienācīgās iepazīšanās norises un neesmu darījis tev zināmu savu pakāpi un stāvokli. Brūnās acis nopietni lūkojās manējās.

-    Un būtu ārkārtīgi rupji, ja es sadomātu taujāt to pats, es lēni teicu, īsti nesaprazdams, uz ko viņš tēmē.

Bredons pamāja ar galvu. Tāpēc pagaidām tev jāpieņem, ka man nav ne titula, ne pakāpes. Tas mūs nostāda savdabīgā stāvoklī: tu neesi iepazīstināts ar galmu, un es tevi neesmu iepazīstinājis ar sevi. Šajā situācijā tev būtu atbilstoši sūtīt man sudraba gredzenu, ja tu kādreiz nākotnē sagribētu paēst kopīgas pusdienas vai ar pašcieņu zaudēt vēl vienu taka spēli.

Pagrozīju sudraba gredzenu pirkstos. Ja es to viņam aizsūtītu, sāktos valodas, ka es pretendēju uz tādu pašu stāvokli, kāds ir viņam, un man nebija ne jausmas, kāds tas ir. Ko sacīs cilvēki? es jautāju.

Bredona acīs iezibējās draiskas uguntiņas. Jā, interesanti, ko?

*    * *

Dienas ritēja tālāk. Maers turpināja izsaukt mani uz izsmalcinātām sarunām. Aristokrātu žagatas turpināja sūtīt kartes un gredzenus un sastapties ar pieklājīgi noraidošu uzņemšanu.

Vienīgi Bredons parūpējās, lai es nesajuktu prātā garlaicīgās gūstības dēļ. Nākamajā dienā es aizsūtīju viņam savu jauno sudraba gredzenu kopā ar kartīti un uzrakstu: “Esmu jūsu rīcībā. Manās istabās.” Pēc piecām minūtēm viņš ieradās ar savu taka galdiņu un spēles akmentiņiem. Viņš piedāvāja atdot manu gredzenu, un es to pieņēmu, cik izsmalcināti pratu. Man nebūtu iebildumu, ja viņš to paturētu. Taču Bredons zināja, ka tas ir mans vienīgais sudraba gredzens.

Piekto spēli mums vajadzēja pārtraukt pusē, jo mani izsauca maers, kura dzelzs gredzens tumši izcēlās uz ziņneša pulētās sudraba paplātes. Atvainojos Bredonam un steidzos uz dārzu.

Vēlāk pievakarē Bredons atsūtīja man savu sudraba gredzenu un kartīti ar uzrakstu: “Pēc vakariņām. Tavās istabās.” Uzrakstīju uz kartītes: “Ar prieku!” un nosūtīju to atpakaļ.

Kad viņš atnāca, es piedāvājos atdot viņa gredzenu. Bredons pieklājīgi atteicās, un tas pievienojās pārējiem gredzeniem, kuri gulēja traukā pie durvīm. Tur tas gulēja, visiem apskatāms, un sudrabs spoži mirdzēja virs saujas dzelzs.

PIECDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . aplidošana

MAERS DIVAS dienas nebija mani aicinājis.

Es nīku, iesprostots savās istabās, un mocījos ar garlaicību un īgnumu. Visvairāk mani nomāca doma, ka maers nevēlas mani satikt. Vai viņš ir aizņemts? Vai esmu viņu apvainojis? Prātoju, vai varētu aizsūtīt viņam Bredona atnesto zelta gredzenu un kartīti. Tomēr, ja Alverons ir nolēmis pārbaudīt manu pacietību, tā būtu rupja kļūda.

Bet mana pacietība gāja uz beigām. Biju ieradies šeit, lai iegūtu patronu vai vismaz kādu palīdzību savos Amira meklējumos. Bet līdz šim es par maera dienestā pavadīto laiku biju ieguvis tikai plakani nosēdētu dibenu. Ja man nebūtu bijis Bredona sabiedrības, es noteikti vārītos neapvaldītās dusmās.

Vēl ļaunāk bija tas, ka mana lauta un Dennas brīnišķais futrālis jau pēc divām dienām draudēja kļūt par cita cilvēka īpašumu. Biju cerējis, ka līdz šim laikam būšu pietiekami iemantojis maera labvēlību, lai uzdrīkstētos palūgt viņam naudu lautas izpirkšanai no lombarda. Biju vēlējies, lai viņš būtu mans parādnieks, nevis otrādi. Līdzko jūs esat parādā kādam aristokrātam, kļūst apbrīnojami grūti no parāda atbrīvoties.

Bet, ja Alverona klusēšana liecināja par attieksmi pret mani, es acīmredzot biju tālu no viņa labvēlības. Pārcilāju atmiņā mūsu pēdējo sarunu, pūlēdamies atcerēties, vai esmu pateicis kaut ko tādu, kas viņu apvainotu.

Biju izvilcis no atvilktnes kartīti un centos izdomāt pieklājīgu veidu, kā palūgt maeram naudu, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens. Nodomāju, ka zēns man agrāk nekā parasti atnesis pusdienas, un uzsaucu, lai viņš atstāj tās uz galda.

Iestājās zīmīgs klusums, kas izrāva mani no domām. Aizsteidzos no durvīm un pārsteigts ieraudzīju aiz sliekšņa stāvam maera kambarsulaini Steipsu. Līdz šim maera aicinājumu vienmēr bija atnesis izsūtāmais zēns.

-     Maers vēlas jūs redzēt, viņš teica. Ievēroju, ka kambarsulainis izskatās neparasti noguris. Zem acīm viņam stiepās tumši loki, it kā viņš nebūtu pietiekami izgulējies.

-    Dārzā?

-    Viņa istabās, Steipss atbildēja. Es jūs aizvedīšu.

Ja varēja ticēt galma tenkotājiem, Alverons reti pieņēma apmeklētājus savās istabās. Sekoju Steipsam, juzdams nevilšu atvieglojumu. Pats grūtākais bija sēdēt un gaidīt.

*    * *

Alverons sēdēja savā lielajā pēļu gultā, balstīdams muguru uz spilveniem. Viņš izskatījās bālāks un vājāks nekā pēdējā reizē, kad biju viņu redzējis. Viņa acis joprojām bija skaidras un vērīgas, bet šodien tajās jautās vēl kaut kas tādas kā skarbas emocijas.

Viņš pamāja uz tuvāko krēslu. Nāc, Kvout! Sēdies! Ari viņa balss izklausījās vārgāka, tomēr nebija zaudējusi pavēlošo intonāciju. Apsēdos pie viņa gultas, juzdams, ka šis nav īstais bridis, lai pateiktos par šo privilēģiju.

-     Vai tu zini, cik vecs es esmu, Kvout? viņš bez jebkāda ievada jautāja.

-    Nē, jūsu gaišība.

-    Kāds ir tavs minējums? Cik gadu tu man dod? Es atkal redzēju viņa acīs uzzibam skarbās emocijas: tās bija dusmas. Lēnas, gruzdošas dusmas kā karstas ogles zem plānas pelnu kārtas.

Domām riņķojot galvā, es centos izdomāt vispiemērotāko atbildi. Negribēju riskēt un viņu apvainot, taču zināju, ka glaimi maeru kaitina, ja vien tie nav izteikti pietiekami izsmalcinātos un prasmīgos vārdos.

Atlika pēdējais glābiņš. Atklātība. Piecdesmit vienu, jūsu gaišība. Varbūt piecdesmit divus.

Alverons lēni pamāja ar galvu, un viņa dusmas šķita atkāpjamies kā pērkons pamalē. Nekad nejautā jaunam cilvēkam, cik tev gadu! Man ir četrdesmit, un nākamā dzimšanas diena būs pēc desmit dienām. Bet tev taisnība: es izskatos vismaz piecdesmit gadu vecs. Dažs pat varētu teikt, ka tu centies būt pretimnākošs. Viņa plaukstas izklaidīgi noglauda gultas pārsegu. Briesmīgi ir novecot agrāk par savu laiku.

Maers sastinga un sāpīgi saviebās. Pēc brīža sāpes pārgāja, un viņš dziļi ievilka elpu. Viņa seju pārklāja plāna sviedru kārtiņa. Es nezinu, cik ilgi spēšu runāt ar tevi. Šodien nejūtos īsti labi.

Es piecēlos. Vai pasaukt Kaudiku, jūsu gaišība?

-    Nē! viņš izgrūda. Sēdi!

Es apsēdos.

-    Šī nolādētā slimība man ir uzkritusi pēdējā mēneša laikā. Piesviedusi man gadus un likusi tos sajust. Esmu aizvadījis mūžu, gādājot par savu zemi, taču vienā ziņā esmu bijis nevērīgs. Man nav ģimenes un nav mantinieka.

-    Vai jūsu gaišība grasās ņemt sievu?

Viņš saguma un atlaidās spilvenos. Tātad beidzot ir sākušās valodas?

-    Nē, jūsu gaišība. Es to nojautu no dažiem jūsu izteikumiem mūsu sarunu laikā.

Maers vērīgi paskatījās uz mani. Patiešām? Tas bija tikai minējums, nevis baumas?

-     Patiešām, jūsu gaišība. Baumu, protams, netrūkst vesels galma vezums, ja drīkstu tā izteikties.

-     “Galma vezums”. Tas ir labi teikts. Viņš vārgi pasmaidīja.

-    Bet lielākā daļa no tām ir saistītas ar kādu mīklainu atbraucēju no rietumiem. Sēdēdams mazliet paklanījos. Par laulībām netiek runāts. Visi uzskata jūs par pasaules izcilāko vecpuisi.

-    Ak tā! Alverona seja pauda atvieglojumu. Kādreiz tā bija gan. Kad biju jaunāks, tēvs mēģināja mani apprecināt. Toreiz es neparko negribēju ņemt sievu. Tas ir vēl viens trūkums, kas piemīt varai. Ja tās ir pārāk daudz, cilvēki neuzdrošinās norādīt uz tavām kļūdām. Vara reizēm var būt itin briesmīga.

-    To es varu iedomāties, jūsu gaišība.

-    11 atņem izvēles iespējas, viņš teica. Tā dod cilvēkam zināmas izdevības, bet tajā pašā laikā atņem citas iespējas. Maigi izsakoties, mans stāvoklis ir grūts.

Savā neilgās dzīves gaitā es pārāk bieži biju cietis izsalkumu, lai spētu just līdzi aristokrātu likstām. Taču maers, gulēdams savā gultā, izskatījās tik bāls un vārgs, ka manī itin neviļus iezibējās līdzjūtības dzirksts. Par kādu stāvokli ir runa, jūsu gaišība?

Alverons mēģināja izslieties spilvenos taisni. Ja man jāprecas, tad otrai pusei jābūt piemērotai. No ģimenes ar tikpat labu stāvokli kā manējais. Un tas nav viss… tās nedrīkst būt tikai laulības dzimtu savienībai. Meitenei jābūt pietiekami jaunai, lai… Viņš sausi nokrekšķinājās. Lai viņa spētu radīt mantinieku. Iespējams, vairākus. Maers paskatījās uz mani. Vai tu sāc saprast manu problēmu?

Es lēni pamāju ar galvu. Pavisam aptuveni, jūsu gaišība. Cik tādu sieviešu ir pieejamas?

-     Nieka saujiņa, Alverons atbildēja, un viņa balsī atkal ieskanējās kaut kas no agrākās dedzības. Bet tā nedrīkst būt neviena no jaunajām sievietēm, kuras ir karaļa pakļautībā. No tām, par kurām kaulējas un slēdz vienošanos. Mana dzimta ir cīnījusies par savām tiesībām un varu kopš Vintasas dibināšanas laikiem. Es neesmu ar mieru tirgoties ar sasodīto Roderiku, lai tiktu pie labas sievas. Neatdošu viņam ne drusciņu savas varas.

-    Cik sieviešu ir ārpus karaļa pakļautības, jūsu gaišība?

-    Viena. Vārds izskanēja smagi kā svins. Un tas vēl nav ļaunākais. Šī sieviete ir izcila jebkādā nozīmē. No cienījamas ģimenes. Skolota. Jauna. Skaista. Pēdējais vārds, šķiet, izskanēja ar piepūli.

-    Viņu aplido vesels bars iemīlējušos galminieku, stipri jauni vīrieši ar medainu valodu. Tie grib viņu iegūt dažādu iemeslu dēļ godājamā vārda dēļ, zemes dēļ, gudrības dēļ. Maers krietnu brīdi klusēja. Kā viņa izturēsies pret slima, veca vīra uzmanības apliecinājumiem, ja šis vīrs staigā ar spieķi vai vispār nespēj pastaigāt? Alverons sašķobīja lūpas, it kā šiem vārdiem būtu rūgta garša.

-    Bet jūsu stāvoklis taču… es iesāku.

Viņš pacēla roku un vērīgi ieskatījās man sejā. Vai tu gribētu precēt sievieti, ko esi nopircis?

Es nolaidu skatienu. Nē, jūsu gaišība.

-   Es arī ne. Doma, ka vajadzētu izmantot savu stāvokli, lai piedabūtu šo sievieti mani apprecēt, man ir… pretīga.

Brīdi valdīja klusums. Es raudzījos, kā aiz loga divas vāveres dzenā viena otru apkārt lielam oša stumbram. Jūsu gaišība, ja man jāpalīdz jums iemantot šīs dāmas labvēlību… Vēl nepagriezies un nepaskatījies uz maeru, sajutu gaisā strāvojam viņa dusmas. Lūdzu piedošanu, jūsu gaišība! Es pārkāpu robežas.

-     Vai tas ir vēl viens no taviem minējumiem?

-    Jā, jūsu gaišība.

Kādu laiku maers šķita cīnāmies ar sevi. Tad viņš nopūtās, un sasprindzinājums telpā atslāba. Man jālūdz piedošana tev. Šīs žņaudzošās sāpes ir padarījušas mani viegli aizkaitināmu, turklāt manā dabā nav apspriest personiskus jautājumus ar svešiniekiem un nepavisam ne likt viņiem nodarboties ar minējumiem. Pasaki, ko tu vēl esi uzminējis! Atļaujies būt pārdrošs, ja vajadzīgs!

Es uzelpoju mazliet vieglāk. Nojaušu, ka jūs gribat precēt šo sievieti. Galvenokārt, lai pildītu savu pienākumu, bet ari tāpēc, ka jūs viņu mīlat.

Sekoja vēl viens klusuma brīdis, vieglāks par iepriekšējo, tomēr gana saspringts. Mīlestība ir vārds, kuru pārāk bieži lieto nejēgas, viņš lēni sacīja. Nav šaubu, ka šī sieviete ir mīlestības vērta. Un man viņa patīk. Izskatījās, ka maers jūtas neveikli. Tas ir viss, ko varu sacīt. Viņš pagriezās un paskatījās uz mani. Vai varu paļauties uz tavu klusuciešanu?

-    Protams, jūsu gaišība. Bet kādēļ jūs gribat to turēt tādā noslēpumā?

-    Es vēlos rīkoties brīdī, kuru izvēlēšos pats pēc sava prāta. Baumas spiež mūs rīkoties pirms laika un sabojā situāciju, iekams tā ir īsti nobriedusi.

-    Es saprotu. Kā sauc šo dāmu?

-    Meluāna Laklesa. Šo vārdu viņš izrunāja ļoti uzmanīgi. Es pats esmu pārliecinājies, ka tu esi pievilcīgs un ar labām manierēm. Turklāt grāfs Threpe apgalvo, ka tu teicami protot sacerēt un izpildīt dziesmas. Tieši tas man ir vajadzīgs. Vai esi gatavs man šādā nozīmē pakalpot?

Es vilcinājos. Kā tieši jūsu gaišība vēlas mani izmantot?

Viņš neticīgi paskatījās uz mani. Es teiktu, ka tādam teicamam minētājam kā tu tas varētu būt pilnīgi skaidrs.

-    Es zinu, ka jūsu gaišība vēlas aplidot šo dāmu. Bet nezinu, kā. Vai gribat, lai es saceru vēstuli? Uzrakstu viņai dziesmu? Vai lai mēnesnīcā uzrāpjos uz balkona un atstāju puķes pie viņas loga? Lai dejoju ar viņu, slēpdamies aiz maskas un uzdodams jūsu vārdu par savējo? Es veltīju viņam bālu smaidu. Nekāds labais dejotājs es neesmu, jūsu gaišība.

Alverons atklāti un sulīgi iesmējās, bet pat cauri jautrajai skaņai es jutu, ka smiešanās viņam sagādā sāpes. Es biju vairāk domājis par pirmajām divām iespējām, maers sacīja un, pievēris plakstiņus, atlaidās spilvenos.

Es saprotoši pamāju ar galvu. Man vajadzēs zināt par viņu kaut ko vairāk, jūsu gaišība. Mēģināt iemantot sievietes uzmanību, viņu nepazīstot, būtu liela muļķība.

Alverons gurdi piekrita. Galvenos vilcienos tevi apgaismos Kaudiks. Viņš daudz zina par dzimtu vēsturi. Dzimta ir cilvēka pamatu pamats. Ja gribi aplidot sievieti, tev jāzina, kāda ir viņas izcelsme. Ar rokas mājienu pieaicinājis mani tuvāk, viņš pastiepa man pretī dzelzs gredzenu, un paceltā roka manāmi drebēja gaisā. Parādi šo Kaudikam, un viņš zinās, ka tu darbojies manā labā.

Es ātri paņēmu gredzenu. Vai viņš zina, ka jūs grasāties precēties?

-    Nē! Alverons iepleta acis. Nerunā par to ne ar vienu! Izgudro kādu iemeslu saviem jautājumiem! Un atnes man zāles!

Viņš atlaidās pusguļus un aizvēra acis. Promiedams es dzirdēju viņu vārgā balsī runājam: Dažreiz to nedod apzināti, dažreiz to nedod labprātīgi. Un tomēr… visu nosaka vara.

-    Jā, jūsu gaišība, es sacīju, bet, pirms izgāju no istabas, Alverons jau bija ieslīdzis drudžainā miegā.

PIECDESMIT DEVlTĀ NODAĻA . mērķis

IZIEDAMS N0 maera istabām, brīdi domāju, vai pasaukt izsūtāmo zēnu, lai tas taisnā ceļā aiznestu manu kartīti un gredzenu Kaudikam. Tomēr šo domu es atmetu. Biju ieradies šeit maera uzdevumā. Tas, jādomā, bija pietiekami nopietns iegansts nelielam etiķetes pārkāpumam.

No tenku dzirnavām biju uzzinājis, ka Alverona arkanists ir pastāvīgi dzīvojis galmā jau vairāk nekā divpadsmit gadu. Taču konkrētāk zināju vienīgi to, ka viņš mājo vienā no muižas dienvidu torņiem; pašu cilvēku es nepazinu un nezināju, ko no viņa var gaidīt.

Es pieklauvēju pie masīvajām koka durvīm.

-   Jā, jā! no iekšpuses atskanēja tikko dzirdama balss. Noklikstēja atvilktā bulta, durvis atvērās, un es ieraudzīju kalsnu vīrieti ar garu ērgļa degunu un sprogainiem, melniem matiem. Viņam mugurā bija garš, tumšs tērps, kas mazliet atgādināja maģistra apģērbu. Jā?

-   Gribēju vaicāt, vai drīkstu lūgt brīdi no jūsu laika, ser? es jautāju, izlikdamies tikai mazdrusciņ nervozāks, nekā jutos.

Vīrietis pārlaida man skatienu, nopētīdams manu izsmalcināto apģērbu. Es nebrūvēju mīlas dzērienus. Tādus pakalpojumus tu atradīsi tur, Lejas Severenā. Smagās durvis par puscollu pavirzījās ciet. Bet, ja gribi zināt, labākus panākumus tu gūsi ar dejošanu un rozēm.

-    Esmu šeit cita iemesla dēļ, es aši paskaidroju. Patiesībā divu iemeslu dēļ. Viens attiecas uz maeru, otrs uz mani pašu. Pacēlu plaukstu, atklādams dzelzs gredzenu, uz kura spoži zeltītiem burtiem mirdzēja Alverona vārds.

Durvis apstājās uz vietas. Nu tad nāc iekšā! Kaudiks teica.

Viņa istaba izskatījās pēc nelielas Universitātes, kas koncentrēta vienā telpā. To apgaismoja pazīstamā, sarkanā simpātijas lampu gaisma, pie sienām rindojās grāmatu plaukti, galdi bija apkrauti ar dažādu apveidu stikla traukiem, un tālāk dziļumā es, šķiet, redzēju nelielu krāsni vai cepli, ko pa pusei aizsedza torņa viļņotā siena.

-    Augstais Dievs! es iesaucos, aizsegdams muti ar plaukstu. Vai tas ir pūķis? Norādīju uz milzīgu, izbāztu krokodilu, kas karājās lejup no griestu sijas.

Te jums jāsaprot, ka daži arkanisti sargā savu teritoriju vēl modrāk nekā haizivis, jo sevišķi tie, kuriem izdevies iemantot tik izcilu vietu galmā kā šajā gadījumā. Man nebija ne jausmas, kā Kaudiks varētu izturēties pret jaunu, vēl neizskolotu arkanistu, kurš ieradies viņa teritorijā, tāpēc nospriedu, ka drošāk būs tēlot patīkama, mazliet neaptēsta kundziņa lomu, kas neliecina par apdraudējumu.

Kaudiks pasmiedamies aizvēra durvis. Nē. Tas ir aligators. Pavisam nekaitīgs, vari man ticēt.

-    Tas nudien mani mazliet nobiedēja, es teicu. Kādai vajadzībai tāds briesmonis kalpo?

-    Gribi atklātu atbildi? Viņš palūkojās augšup. Es patiesībā nezinu. Tas piederēja arkanistam, kurš šeit dzīvoja pirms manis. Šķita nepiedienīgi aizmest to projām. Iespaidīgs eksemplārs, vai ne?

Es uzmetu tam nervozu skatienu. Ļoti!

-     Par kādiem iemesliem tu runāji? Viņš norādīja uz lielu, polsterētu krēslu un pats apsēdās līdzīgā krēslā man pretī. Diemžēl man ir tikai dažas minūtes laika, un tad būs jāveic citi pienākumi. Pirms tiem varu veltīt tev pāris mirkļu… Tas izskanēja kā nepabeigts jautājums.

Redzēju, ka Kaudiks gluži labi zina, kas es esmu: noslēpumainais jaunais cilvēks, ar kuru mēdz satikties maers. Nojautu, ka viņš tikpat dedzīgi kā pārējie tīko uzzināt, kāpēc es esmu Severenā.

-     Mani sauc Kvouts, es teicu. Patiesībā viens no maniem jautājumiem ir saistīts ar maera zālēm. Redzēju viņam starp uzacīm ievelkamies mazu aizkaitinājuma rieviņu un steidzos pielabot teikto, pirms viņam radušās nevēlamas domas. Es pirms neilga laika runāju ar maeru. Atļāvos nelielu pauzi, itin kā apliecinādams naivu lepnumu par šo apstākli. Un viņš jautāja, vai pēc sarunas ar jums es varētu aiznest viņam kārtējās zāles.

Rieviņa pazuda. Protams! Kaudiks nepiespiesti atbildēja. Tas man aiztaupīs gājienu līdz viņa istabām. Bet par ko vēl tu gribēji runāt?

-     Redziet, es satraukti paliecos viņam pretī, es pētu Vintasas aristokrātu dzimtu vēsturi. Patiesībā gatavojos rakstīt grāmatu.

-    Ģenealoģiju? Redzēju viņa acīs ievelkamies garlaicības plīvuru.

-    Ai nē! Ģenealoģisku materiālu ir jau pietiekami daudz. Mana doma ir veidot stāstu krājumu saistībā ar izcilākajām dzimtām. Jutos itin lepns par šiem meliem. Tie ne vien pamatotu manu interesi par Meluānas dzimtu, bet arī izskaidrotu, kāpēc es tik daudz laika pavadu kopā ar maeru. Vēsture mēdz būt sausa, bet stāsti patīk visiem.

Kaudiks pamāja ar galvu. Gudra doma! Tā varētu būt interesanta grāmata.

-    Gribu uzrakstīt īsu vēsturisku apskatu par katru dzimtu, tādu kā ievadu turpmākajiem stāstiem. Maers minēja, ka jūs esot autoritāte seno dzimtu jautājumos, un ieteica man jūs apciemot.

Tāda atzinība darīja vēlamo iespaidu, un Kaudiks tikko jaušami piepūtās. Nezinu gan, vai varu uzskatīt sevi par autoritāti, viņš liekuļotā kautrībā sacīja. Tomēr esmu gluži labs vēsturnieks. Savilcis uzacis augšup, viņš paskatījās uz mani. Tev gan jāsaprot, ka pašas dzimtas droši vien būtu labāks izziņu avots.

-    Tā tas varētu būt, es sacīju, novērsdams skatienu sānis. Taču dzimtas nelabprāt atklāj citiem savus interesantākos stāstus.

Kaudiks plati pasmīnēja. To es varu iedomāties. Smīns nozuda tikpat ātri kā radies. Taču es nezinu nekādus interesantus pastāstus, kas būtu saistīti ar maera dzimtu, viņš nopietni piebilda.

-    Ai, nē, nē, nē! es iesaucos, dedzīgā noliegumā savēcinādams rokas. Maers ir īpašs gadījums. Man nenāktu ne prātā… Es aprāvos un neslēpti noriju kamolu kaklā. Es cerēju, ka jūs varēsiet mani apgaismot par Laklesu dzimtu. Par viņiem es zinu ļoti maz.

-   Tiešām? Kaudiks izbrīnījies pārjautāja. Kādreizējo izcilo stāvokli viņi ir zaudējuši, bet, ja runa ir par nostāstiem, tā ir vesela dārgumu krātuve. Viņa skatiens aizklīda tālumā, un viņš vairākas reizes izklaidīgi piesita pirkstus pie lūpām. Kā būtu, ja es pārlaistu acis viņu dzimtas vēsturei un tu rit atnāktu šurp uz garāku sarunu? Maeram tūlīt būs laiks dzert zāles, un to nedrīkst novilcināt.

Piecēlies kājās, viņš sāka atrotīt piedurknes. Kaut kas man nāk prātā jau tūlīt, ja tev nav nekas pretī, ka es runāšu, maisīdams maeram zāles.

-    Es nekad neesmu redzējis, kā gatavo zāles! jūsmīgi ieteicos. Ja vien tas nenovērš jūsu uzmanību…

-    Nepavisam ne. Es tās varētu pagatavot kaut miegā. Kaudiks piegāja pie darba galda un aizdedzināja divas sveces, kas iedegās ar zilu liesmu. Uzklāju sejai bijības un apbrīna masku, kaut gan zināju, ka tā ir tīrā izrādīšanās.

Kaudiks iebēra nelielā svaru kausā drusciņu kaltētu lapu un tās nosvēra. Vai tev būs iebildumi, ja savos pētījumos tu sastapsies ari ar baumām?

-    Ja tās būs interesantas, tad ne.

Kādu laiku Kaudiks klusēja, rūpīgi nomērodams stikla pudelītē ielieta dzidra šķidruma daudzumu. Cik man zināms, Laklesiem pieder dzimtas īpašums. Labi, ne gluži dzimtas īpašums vārda tiešajā nozīmē, bet kaut kas ļoti sens, kaut kas tāds, kas saistīts ar viņu dzimtas sākumu.

-    Tur nav nekā neparasta. Senajām dzimtām bieži pieder svarīgs dzimtas mantojums.

-    Kuš! Kaudiks mani ērcīgi pārtrauca. Tur ir daudz vairāk. Viņš ielēja šķidrumu lēzenā svina bļodiņā, kurai ārpusē bija rupjām zīmēm iegravēti simboli. Maisījums burbuļoja un šņāca, raidīdams gaisā savādu, mazliet sīvu smaku.

Kaudiks pārlēja bļodiņas saturu pannā virs sveču liesmām. Viņš tam pievienoja izkaltētu lapu, kaut kādu šķipsniņu un rūpīgi nomērītu baltu pulveri. Tad viņš pielēja kādu šķidrumu, manuprāt, parastu ūdeni, visu samaisīja un caur filtru ielēja caurspīdīgā stikla pudelītē, kuru aizdarīja ar korķi.

Kaudiks pacēla to man pretī, ļaudams apskatīt iznākumu. Pudelītē bija dzidrs dzintarkrāsas šķidrums ar viegli iezaļganu nokrāsu. Te būs! Atgādini, ka viņam jāizdzer viss.

Paņēmu silto pudelīti. Kas tas bija par dzimtas mantojumu?

Kaudiks noskaloja rokas porcelāna bļodā un nopurināja tās, lai nožāvētu. Esmu dzirdējis, ka Laklesu īpašumu senākajā daļā, viņu senču zemes senākajā daļā, esot kādas slepenas durvis. Durvis bez roktura un eņģēm. Viņš vēroja mani, gribēdams redzēt, vai es uzmanīgi sekoju viņa stāstam. 1as nekādi neesot iespējams atvērt. Tās esot aizslēgtas, bet tajā pašā laikā tām neesot slēdzenes. Un neviens nezina, kas atrodas otrā pusē.

Kaudiks pamāja uz pudelīti manā rokā. Tagad ej un aiznes to maeram! Vislabāk būtu, ja viņš to izdzertu vēl siltu. Viņš pavadīja mani līdz durvīm. Noteikti atnāc rit! Kaudika mute savilkās vīpsnā. Es zinu tādu stāstu par Menebriem, ka tavi sarkanie mati kļūs balti!

-     Ā, bet es vienlaikus strādāju tikai pie vienas dzimtas, es teicu, negribēdams ļaut sevi ievilkt bezgalīgā galma tenku purvā. Pats augstākais, pie divām. Pašlaik es pētu Alveronus un Laklesus. Nevarēšu tūlīt ķerties vēl pie trešās dzimtas. Es bāli pasmaidīju. Citādi man viss sajuks.

-    Žēl gan, Kaudiks noteica. Redzi, es diezgan daudz ceļoju. Daudzi aristokrāti ļoti labprāt grib uzņemt maera arkanistu savās mājās. Viņš uzmeta man viltīgu skatienu. Tādējādi man rodas iespēja uzzināt dažādus interesantus faktus. Viņš atvēra durvis. Padomā par to! Un iegriezies rit atkal! Vismaz par Laklesiem es varēšu pastāstīt vēl šo to.

Pudelīte vēl nebija atdzisusi, kad es jau klauvēju pie maera durvīm. Steipss mani ielaida un aizveda uz maera dziļākajām istabām.

Maers Alverons gulēja tādā pašā stāvoklī, kādā biju viņu atstājis. Kad Steipss aiz manis aizvēra durvis, maers atvēra vienu aci un ar vārgu rokas mājienu aicināja mani tuvāk. Tu nesteidzīgi baudīji savu laiku.

-    Jūsu gaišība, es…

Viņš pamāja vēlreiz, un šoreiz kustība bija nepacietīgāka. Dod man zāles! viņš piesmakušā balsī teica. Un ej projām! Es esmu noguris.

-    Diemžēl man jāsaka kaut kas ļoti svarīgs, jūsu gaišība.

Alverons atvēra abas acis, un tajās gruzdēja dusmas. Kas? viņš pikti izgrūda.

Piegāju pie gultas un pieliecos viņam tuvāk. Pirms maers paguva pārmest man nepiedienību, es pačukstēju: Jūsu gaišība, Kaudiks dod jums indi!

SEŠDESMITĀ NODAĻA . gudrības ierocis

PĒC MANIEM vārdiem maera acis plati iepletās, tad atkal savilkās šauras. Pat slimības nevarībā Alverona prāts darbojās asi. Tu darīji pareizi, ka runāji klusu un man pie auss, viņš teica. Tu esi sācis bīstamu spēli. Tomēr runā, es tevi uzklausīšu!

-Jūsu gaišība, man ir aizdomas, ka Threpe savā vēstulē nepieminēja divus apstākļus: ka es mācos Universitātē un esmu mūziķis.

Blāvais skatiens maera acīs neliecināja, ka viņš par to būtu dzirdējis.

-    Kurā universitātē? viņš noprasīja.

-    Tajā Universitātē, jūsu gaišība, es atbildēju. Esmu Arkanuma loceklis.

Alverons sarauca pieri. Tam tu esi krietni par jaunu. Un kāpēc lai Threpe nebūtu to pieminējis?

-   Jūs nemeklējāt arkanistu, gaišība. Un šeit, tik tālu uz austrumiem, valda noliedzoša attieksme pret tāda veida studijām. Tas bija patiesībai tuvākais izteikums, kādu varēju atļauties, un patiesība bija tāda, ka vintasieši ir līdz stulbumam māņticīgi.

Maers lēni samirkšķināja plakstiņus, un viņa sejas izteiksme kļuva skarbāka. Nu labi! viņš teica. Ja tu esi tas, par ko uzdodies, tad parādi kaut ko no maģijas!

-     Es esmu arkanists, kas vēl mācās, jūsu gaišība. Bet, ja vēlaties redzēt kādu maģiju… Es paskatījos uz trim lampām pie istabas sienām, nolaizīju pirkstus, koncentrējos un nodzēsu sveci, kas dega uz Alverona naktsskapīša.

Istaba satumsa, un es dzirdēju, kā viņš satrūcies ievelk elpu. Izvilku savu sudraba gredzenu, un pēc brīža tas sāka mirdzēt ar zilgani sudrabainu gaismu. Manas rokas kļuva aukstas, jo mans vienīgais siltuma avots bija paša ķermenis.

-    Pietiks! maers teica. Ja viņš bija satraucies, tad balss to neļāva manīt.

Pārgājis pāri istabai, es atvēru aizslēģotos logus. Istabā ielija saules gaisma. Uzvēdīja tikko jaušama mēnesspuķu smarža, atskanēja putna treļļi. Es vienmēr esmu pārliecinājies, ka svaigs gaiss ir labvēlīgs jebkādām miesas kaitēm, kaut ari daudzi tam nepiekrīt. Uzsmaidīju viņam.

Viņš neatbildēja manam smaidam. Jā, jā. Tu esi ļoti gudrs. Nāc šurp un apsēdies! Darīju, kā teikts, un novietoju krēslu blakus viņa gultai. Un tagad paskaidro to, ko teici!

-    Es sacīju Kaudikam, ka strādāju pie stāstu krājuma par dižciltīgajam dzimtām, es teicu. Tas ir ērts iegansts, turklāt ticami izskaidro, kāpēc es pavadu laiku ar jums.

Maera seja joprojām bija drūma. Redzēju, ka viņa acis aizmiglo sāpes, gluži kā mākonis, kas aizgājis priekšā saulei. Apliecinājums, ka tu esi prasmīgs melis, nebūt nenozīmē, ka esmu gatavs tev uzticēties.

Jutu, ka man pakrūtē briest salts kamols. Biju cerējis, ka maers vieglāk pieņems patiesību. Tieši tā, jūsu gaišība, es meloju viņam un stāstu patiesību jums. Tā kā viņš noturēja mani par parastu dīku kundziņu, tad mierīgi ļāva man skatīties, kā viņš gatavo jums domātās zāles. Es pacēlu dzintarkrāsas pudelīti. Saules gaisma atdūrās stiklā, veidojot varavīksnes.

Alverons nepakustējās. Viņa allaž dzidrās acis aizmigloja neizpratne un sāpes. Es prasu pierādījumu, bet tu saceri stāstiņus. Kaudiks man ir uzticīgi kalpojis jau divpadsmit gadu. Tomēr es pārdomāšu, ko tu teici. Maera tonis lika saprast, ka šis pārdomas būs īsas un man nelabvēlīgas. Viņš pastiepa roku pēc pudelītes.

Jutu sevi uzzibam dusmu dzirksti. Tā mazināja saltās bailes, kas brieda man pakrūtē. Jūsu gaišība grib pierādījumu?

-    Es gribu savas zāles! viņš atcirta. Un gribu gulēt. Lūdzu…

-    Jūsu gaišība, es varu…

-     Kā tu uzdrošinies mani pārtraukt? Alverons pūlējās uzslieties gultā sēdus, un viņa balsi kūsāja niknums. Tu atļaujies pārāk daudz! Ej projām, un es padomāšu, vai turpmāk vēl izmantot tavus pakalpojumus! Dusmās drebēdams, viņš joprojām stiepa roku pēc pudelītes.

Bridi iestājās klusums. Es pastiepu pudelīti, bet, pirms viņš to paguva satvert, teicu: Jūs nesen vēmāt. Baltu, pienīgu šķidrumu.

Sasprindzinājums gaisā jūtami pastiprinājās, bet pēc maniem vārdiem maers palika nekustīgi sēžam. Mēle jums šķiet piebriedusi un smaga. Jums mutē ir sausums un savāda, sīva garša. Kopš neilga laika jūs jūtat slimīgu tieksmi pēc saldumiem, pēc cukura. Nakti jūs pamostaties un jūtat, ka nespējat pakustēties un parunāt. Jūs jūtaties paralizēts, jūs moka graizes un neizprotama panika.

Kamēr es runāju, maera roka lēni atrāvās no pudelītes. Viņa seja vairs nebija nobālusi un saniknota. Viņš izskatījās nedrošs, gandrīz izbijies, tomēr viņa acis atkal bija kļuvušas dzidras, it kā bailes būtu pamodinājušas snaudošu piesardzību.

-   To tu uzzināji no Kaudika, maers teica, taču viņa balss nepavisam neskanēja pārliecinoši.

-    Vai Kaudiks pārrunātu jūsu slimības izpausmes ar svešu cilvēku? es uzsvērti atjautāju. Man rūp jūsu dzīvība, gaišība. Ja man jāgrēko pret piedienību, lai jūs glābtu, esmu gatavs to darīt. Ļaujiet man divas minūtes runāt, un jūs dzirdēsiet pierādījumus.

Alverons lēni pamāja ar galvu.

-    Neapgalvošu, ka konkrēti zinu, kas šis ir par maisījumu. Es pamāju uz pudelīti. Bet galvenais indētājs ir svins. Tas rada kustību ierobežojumus, sāpes muskuļos un iekšējos orgānos. Izraisa vemšanu un paralīzi.

-    Man nekādas paralīzes nav bijis.

-    Hmm… Es pārlaidu viņam vērtējošu skatienu. Tad jums ir veicies. Bet šajā šķidrumā ir ne tikai svins. Mans minējums ir tāds, ka tas satur lielu devu ofala, kas pats par sevi nav inde.

-    Kas tad tas ir?

-    Drīzāk zāles vai narkotiska viela.

-    Nu, kas tad īsti? maers neiecietīgi izmeta. Inde vai zāles?

-    Vai jūsu gaišībai ir gadījies lietot opija tinktūru?

-    Reiz, kad biju jaunāks un salauzu kāju, man to deva, lai remdētu sāpes un es varētu gulēt.

-   Ofals ir līdzīgas zāles, bet parasti no tā cenšas vairīties, jo tas izraisa spēcīgu atkarību. Es brīdi klusēju. To sauc arī par dennera sveķiem.

To dzirdēdams, maers mazliet nobāla, un tajā brīdī viņa acis kļuva gandrīz pilnīgi skaidras. Par saldummāniem bija dzirdējis ikviens.

-     Man ir aizdomas, ka viņš to pievienoja, redzēdams, ka jūs zāles lietojat neregulāri, es teicu. Ofals liktu jums tiekties pēc tām un vienlaikus mazinātu sāpes. Tas izskaidro arī to, kāpēc jums ir liela vēlēšanās pēc cukura un saldumiem un kāpēc jums rādās murgaini sapņi. Ko viņš vēl tur ir pievienojis? es prātoju pie sevis. Droši vien kaļas sakni vai mannumu, lai vemšana nebūtu pārāk bieži. Gudri darīts. Briesmīgi un gudri.

-   Nemaz tik gudri nav. Maers greizi pasmaidīja. Viņam neizdevās mani nogalināt.

Bridi vilcinājies, es nolēmu pateikt viņam patiesību. Nogalināt būtu bijis vienkārši, jūsu gaišība. Viņš bez pūlēm varēja izšķīdināt šajā pudelītē tik daudz svina, lai jūs nomirtu. Pacēlu pudelīti pret gaismu.

-     Bet nomērīt īsto devu, lai jūs kļūtu slims, tomēr nemirtu un nebūtu paralizēts, tas gan ir grūti.

-    Kāpēc? Kāda jēga mani indēt, ja negrib nogalināt?

-    Šo miklu atminēt jūsu gaišībai būs vieglāk nekā man. Jūs labāk pārzināt politiku, kas te iesaistīta.

-    Kāpēc mani vispār jāindē? Maers izskatījās patiesi apjucis. Es viņam bagātīgi maksāju! Viņš ir augsti atzīts galma loceklis. Viņam ir atļauts brīvi darīt citus darbus un ceļot, kad viņš to vēlas. Viņš te ir nodzīvojis divpadsmit gadu. Kāpēc tieši tagad? Alverons papurināja galvu. Es tev saku, tur nav nekādas jēgas!

-    Naudas dēļ? es ierosināju. Mēdz teikt, ka ikvienam cilvēkam esot sava cena.

Maers joprojām purināja galvu. Pēkšņi viņš paskatījās augšup. Nē! Es nupat kaut ko atcerējos. Es saslimu krietnu laiku pirms tam, kad Kaudiks sāka mani ārstēt. Viņš brīdi kavējās domās. Jā, tā bija. Vērsos pie viņa un jautāju, vai viņš var izārstēt manu slimību. Tie simptomi, kurus tu minēji, parādījās vairākus mēnešus pēc tam, kad viņš bija sācis mani ārstēt. Tas nevarēja būt viņš.

-    Svins mazās devās iedarbojas lēni, jūsu gaišība. Ja viņš gribētu jūs saindēt, diez vai viņam būtu izdevīgi, lai jūs sāktu vemt desmit minūtes pēc viņa doto zāļu ieņemšanas. Piepeši atcerējos, ar ko runāju. Es neizteicos, kā pienākas, jūsu gaišība. Lūdzu piedošanu!

Viņš stīvi pamāja, pieņemdams manu atvainošanos. Tavs teiktais izklausās pārāk pamatots, lai es tam nepievērstu uzmanību. Un tomēr es nespēju ticēt, ka Kaudiks būtu uz to spējīgs.

-    Mēs varam to pārbaudīt, jūsu gaišība.

Viņš paskatījās uz mani. Kādā veidā?

-    Lieciet, lai uz jūsu istabām atnes pusduci putnu. Zeltknābīši būtu vispiemērotākie.

-    Zeltknābīši?

-    Sīki, spilgti putniņi ar dzeltenām un sarkanām spalvām. Parādīju ar pirkstiem apmēram divu collu garumu. Jūsu dārzos to ir ļoti daudz. Tie dzer nektāru no jūsu mēnesspuķēm.

-    Ā! Mēs tos saucam par trillīšiem.

-     Sajauksim jūsu zāles ar nektāru, ko viņi dzer, un paskatīsimies, kas notiks.

Maera seja satumsa. Ja svins, kā tu saki, iedarbojas lēnām, vajadzētu vairākus mēnešus. Es neesmu ar mieru iztikt bez zālēm vairākus mēnešus tavu nepamatoto iedomu dēļ! Jutu, ka viņa balsī ielaužas tikko apslāpētas, kvēlošas dusmas.

-    Putnu svars ir krietni mazāks par jūsējo, gaišība, tāpēc vielmaiņa viņiem ir daudz ātrāka. Rezultātiem jābūt redzamiem dienas vai pāris dienu laikā. Tā es cerēju.

Šķita, ka Alverons apsver šo domu. Nu labi! viņš teica, paņemdams no naktsskapīša zvaniņu.

Pirms viņš paguva to pašķindināt, es ātri ierunājos: Vai drīkstu lūgt jūsu gaišību izgudrot kādu ieganstu, lai pieprasītu šos putnus? Neliela piesardzība mums nenāktu par ļaunu.

-    Steipsu es pazīstu ļoti sen, maers cieti noteica, un viņa acis bija dzidrākas un asākas nekā jebkad. Es viņam uzticu savu zemi, savu slēdzamo lādi un savu dzīvību. Nekad negribu dzirdēt tavus mājienus, ka viņš varētu nebūt absolūti uzticams. Maera balsī skanēja nelokāma ticība.

Es nodūru acis. Jā, jūsu gaišība.

Alverons piezvanīja, un nepagāja ne dažas sekundes, līdz druknais kambarsulainis atvēra durvis. Jā, ser?

-     Steips, man ļoti pietrūkst pastaigu dārzā. Vai tu varētu sagādāt man pusduci trillīšu?

-    Trillīšu, ser?

-    Jā, maers atbildēja tādā tonī, it kā pasūtītu pusdienas. Tie ir ļoti jauki putniņi. Domāju, ka viņu dziesmas man palīdzēs aizmigt.

-   Paskatīšos, ko varu darīt, ser. Iziedams pa durvīm, Steipss uzmeta man naidīgu skatienu.

Kad durvis bija aizvērušās, es paskatījos uz maeru. Vai drīkstu jautāt, kāpēc jūs tā teicāt, gaišība?

-     Lai aiztaupītu viņam vajadzību melot. Viņam uz to nav ķēriena. Un tavos vārdos bija zināma gudrība. Piesardzība vienmēr ir gudrības ierocis. Redzēju, ka Alverona seju klāj plāna sviedru kārtiņa.

-    Ja nemaldos, jūsu gaišība, šī nakts jums būs grūta.

-              Visas manas naktis pēdējā laikā ir grūtas, viņš rūgti atteica.

-    Kāpēc lai šī būtu sliktāka par iepriekšējo?

-    Ofala dēļ, jūsu gaišība. Jūsu organisms to pieprasa. Pēc divām dienām ļaunākajam vajadzētu būt pāri, bet pirms tam jums būs jāpacieš diezgan lielas neērtības.

-    Izsakies skaidri!

-    Būs sāpes žokļos un galvā, svīšana, slikta dūša, krampji un spazmas, it sevišķi kājās un krustos. Jums var zust kontrole pār vēdera izeju un palaikam uznākt spēcīgu slāpju un vemšanas lēkmes. Es pievērsu skatienu plaukstām. Piedodiet, jūsu gaišība!

Alverona sejas izteiksme, manam aprakstam turpinoties, bija kļuvusi arvien saspringtāka, tomēr viņš augstsirdīgi pamāja ar galvu. Labāk ir, ja es zinu.

-    Ir dažas iespējas, kā padarīt to visu mazliet ciešamāku, jūsu gaišība.

Viņa seja mazliet atplauka. Kādas?

-    Piemēram, opija tinktūra. Tā mazdrusciņ pieklusina organisma prasību pēc ofala. Un vēl daži līdzekļi. Nosaukumi nav svarīgi. Es varu tos pievienot jūsu tējai. Cita problēma ir tā, ka jūsu ķermenī joprojām ir daudz svina, kas pats no sevis nekur nepazudīs.

Šķita, ka tas viņu uztrauc vairāk nekā viss, ko biju teicis iepriekš.

Vai tas neizies dabiskā ceļā?

Es papurināju galvu. Metāli ir viltīgas indes. Tie paliek un uzkrājas organismā. Svinu var izsūkt tikai īpašā veidā.

Maera skatiens satumsa. Izsūkt? Nolādēts, es neciešu dēles!

-    Tas bija tikai tāds teiciens, jūsu gaišība. Mūsu laikos dēles izmanto vienīgi tumsoņi un šarlatāni. Svins no organisma ir jāizvelk. Domāju, vai atklāt viņam patiesību, proti, to, ka viņš nekad no tā pilnībā netiks vaļā, tomēr nolēmu paturēt šo ziņu pie sevis.

-    Vai tu vari to izdarīt?

Es krietnu brīdi domāju. Šķiet, ka pašreizējā stāvoklī varu dot visvairāk cerību, jūsu gaišība. Mēs atrodamies tālu no Universitātes. Esmu pārliecināts, ka diez vai pat katram desmitajam šejienes ārstam ir atbilstoša izglītība, un kas zina, varbūt daži no viņiem ir pazīstami ar Kaudiku. Vēl brīdi kavējos domās, tad papurināju galvu. Varu iedomāties apmēram piecdesmit cilvēkus, kuri šim darbam būtu piemērotāki par mani, taču viņi ir tūkstoš jūdžu tālumā.

-    Es cienu tavu atklātību.

-    Gandrīz visu vajadzīgo es droši vien atrastu Lejas Severenā. Taču… Es apklusu, cerēdams, ka maers sapratīs manas slēptās domas un aiztaupīs neērto lūgumu pēc naudas.

Viņš neizteiksmīgu skatienu lūkojās manī. Taču?

-     Man vajadzēs naudu, jūsu gaišība. To, kas jums vajadzīgs, nebūs viegli sagādāt.

-     A, protams! Alverons izvilka maku un pasniedza to man. Mani izbrīnīja atklājums, ka maers glabā vismaz vienu pilnu naudas maku rokas stiepiena attālumā turpat gultā. Neviļus atcerējos savus daiļrunīgos runas plūdus pirms daudziem gadiem Tarbeanas drēbnieka darbnīcā. Ko es biju viņam teicis? Džentlmenim naudas maks vienmēr jātur pie rokas. Apspiedu spējus smieklus, kas būtu pavisam nevietā.

Pēc īsa brīža atgriezās Steipss. Apliecinādams apbrīnojamu atjautību, viņš iestūma istabā skapja lieluma krātiņu uz riteņiem, kurā lidinājās ducis zeltknābīšu.

-     Nudien, Steips! maers iesaucās, skatīdamies uz smalkā režģa sprostu. Tu esi pārspējis pats sevi!

-    Kur vēlaties, lai es to novietoju, ser?

-    Pagaidām atstāj tepat! Ja vajadzēs, Kvouts to pārbīdīs.

Steipss izskatījās mazliet aizskarts. Man nebūtu grūti.

-     Es zinu, ka tu labprāt to darītu, Steips. Bet pašlaik es gribu, lai tu man atnes krūzi ar svaigu ābolu sulu. Domāju, ka tā man palīdzēs nomierināt māgu.

-     Protams. Steipss atkal aizsteidzās projām, aizvērdams durvis aiz sevis.

Līdzko bijām palikuši divatā, es piegāju pie krātiņa. Mazie, krāšņie putni lidinājās no paliktņa uz paliktni ar tādu ašumu, ka gaisu piestrāvoja spilgtas svītras. Skaistuļi, dzirdēju maeru domīgi sakām.

-    Man viņi bērnībā ļoti patika. Toreiz es domāju: kas nekait visu dienu ēst vienīgi cukuru!

Sprosta ārpusē bija piestiprināti trīs dzirdināmie trauki stikla caurulītes ar cukurūdeni. Diviem augšgals bija izveidots sīkas mēnesspuķes formā, trešajam tas atgādināja īrisa ziedu. Teicamas spēļlietiņas aristokrātiem. Kurš vēl varētu atļauties katru dienu barot savus mīluļus ar cukuru?

Atskrūvēju dzirdināmos traukus un ielēju katrā trešo daļu no maeram paredzētās pudelītes. Atdevu tukšo pudelīti Alveronam. Ko jūs parasti ar tām darāt?

Viņš to nolika blakus uz naktsgaldiņa.

Kādu laiku es vēroju putnus, un drīz viens no tiem pielidoja pie trauka padzerties. Ja pateiksiet Steipsam, ka gribat barot putnus pats, vai viņš neķersies klāt to ēdienam?

-    Nē. Viņš vienmēr dara tieši to, ko es saku.

-    Labi. Lai putni iztukšo traukus, pirms piepildīsiet tos no jauna. Tā tie saņems precīzāku devu un mēs drīzāk redzēsim rezultātus. Kur lai es novietoju šo sprostu?

Maers pārlaida istabai nogurušu, lēnu skatienu. Aizstum to uz atpūtas istabu un atstāj blakus kumodei! viņš beidzot teica. Tad es no šejienes varēšu to redzēt.

Es uzmanīgi iestūmu krātiņu blakusistabā. Atgriezies redzēju, ka Steipss lej maera glāzē ābolu sulu.

Paklanījos pret Alveronu. Vai drīkstu iet, jūsu gaišība?

Viņš pamāja ar roku, raidīdams mani projām. Steips, Kvouts pēcpusdienā vēlreiz atnāks šurp. Ved viņu iekšā arī tad, ja esmu aizmidzis.

Steipss pamāja ar galvu un vēlreiz uzmeta man nosodošu skatienu.

-    Varbūt viņš atnesīs man dažas vajadzīgas lietas. Lūdzu, nevienam to nesaki!

-    Ja jums kaut kas ir vajadzīgs…

Alverons gurdi pasmaidīja. Zinu, ka tu par to gādātu, Steips. Es vienkārši gribu šo puiku lietderīgi izmantot. Un man labāk patiktu, ja tu uzturētos tuvumā. Alverons paplikšķināja savam sulainim pa roku, un Steipss šķita nomierināmies. Es klusi izslīdēju no istabas.

*    * *

Mans gājiens uz Lejas Severenu prasīja krietni vairāk laika, nekā tam citkārt būtu vajadzīgs. Kaut gan kavēšanās darīja mani ērcīgu, tā bija nepieciešama. Iedams pa ielu, es pamanīju, ka man neuzkrītoši seko vairāki cilvēki.

Tas mani nepārsteidza. No tā, ko biju uzzinājis maera tenku pārņemtajā galmā, spriedu, ka manas gaitas Lejas Severenā noteikti vēros vairāki kalpotāji. Kā jau sacīju, biju izraisījis maera galmā pamatīgu ziņkārību, un jūs nevarat iedomāties, cik tālu spēj iet garlaicības mākti aristokrāti, ja tie nolēmuši bāzt degunu citu darīšanās.

Kaut gan pašas tenkas man nebūt nerūpēja, tām varēja būt liktenīgas sekas. Kā rīkotos Kaudiks, uzzinādams, ka pēc maera apmeklējuma esmu devies iepirkties uz pilsētas aptiekām? Cilvēks, kurš apņēmies saindēt maeru, ne mirkli nevilcinātos izdzēst manu dzīvību kā sveces liesmu.

Tāpēc vispirms, nokļuvis Severenā, es pasūtīju sev pusdienas. Labu, karstu sautējumu un rupju maizi. Man bija bezgala apnicis izsmalcinātais ēdiens, ko savās pils istabās es allaž saņēmu jau gluži remdenu.

Pēc tam nopirku divas pudeles, kādas parasti izmanto brendijam. Tad, ērti atlaidies krēslā uz ielas stūra, pusstundu skatījos nelielas ceļojošas trupas izrādi “Spoks un zosu gane”. Tas nebija gluži Edema Rū līmenis, tomēr viņi spēlēja labi. Kad skatītājus apceļoja cepure, tajā iegula dāsna deva no maera maka.

Beidzot nesteidzīgi sameklēju labi apgādātu aptieku. Nervozi un haotiski izdarīju dažus pirkumus. Kad biju iegādājies visu, ko vajadzēja, un šo to, ko nevajadzēja, es neveikli apvaicājos aptiekas īpašniekam, ko viņš ieteiktu vīrietim… kuram ir dažas grūtības… guļamistabā.

Aptiekārs nopietni pamāja ar galvu un dziļā nopietnībā ieteica man vairākus līdzekļus. Nopirku pa druskai no katra un daļēji ar draudiem, daļēji ar piekukuļošanu neveikli piekodināju viņam ciest klusu. Kad beidzot devos projām, aptiekars izskatījās dziļi aizvainots un aizkaitināts. Ja kāds viņu izjautātu, viņš nevilcinātos pastāstīt visu par rupjo jauno kundziņu, kurš vēlējies ārstēt impotenci. Tiesa, man nebija vēlēšanās pievienot savai reputācijai šādu jaunumu, tomēr tādā gadījumā līdz

Kaudikam diez vai nonāktu vēsts, ka esmu iegādājies opija tinktūru, panātri, biteni un vēl dažas tikpat aizdomīgas zāles.

Visbeidzot es izpirku no lombarda savu lautu, pagūdams izdarīt to veselu dienu pirms noteiktā termiņa. Pēc tam maera maks bija gandrīz iztukšots, taču šis bija mans pēdējais pirkums. Kad devos atpakaļ uz Kraujas pakāji, saule jau tuvojās rietam.

No Lejas Severenas nokļūt Augšas Severenā varēja tikai nedaudzos veidos. Visierastākais ceļš bija divas šauras kāpnes, kas bija izcirstas Kraujas sienā. Tās bija vecas, apdrupušas un vietām šauras, taču neko nemaksāja, tāpēc Lejas Severenas vienkāršie iedzīvotāji tās izvēlējās visbiežāk.

Tiem, kuri nevēlējās mērot divsimt pēdu attālumu pa šaurām kāpnēm, pastāvēja citas iespējas. Divi bijušie Universitātes studenti bija ierīkojuši kravas celtņus. Šie itin gudrie vīri nebija pilntiesīgi arkanisti, tomēr viņi pietiekami labi pārzināja simpātijas prasmes un tehniku, lai spētu veikt šo itin vienmuļo darbu uz lielas koka platformas pārvietot augšup un lejup vezumus un zirgus.

Kājāmgājējiem šāds celtnis maksāja peniju augšup un puspeniju lejup, tomēr laiku pa laikam pirms došanās ceļā nācās pagaidīt, līdz kāds tirgonis pabeidz savas mantības iekraušanu vai izkraušanu.

Aristokrāti neizmantoja kravas celtņus. Vintasieši aizdomīgi izturējās pret visu, kam varēja būt kaut vai niecīgs sakars ar maģiju, tāpēc viņi izvēlējās zirgu darbinātus pacēlājus. Tos vilka divdesmit zirgi, piejūgti sarežģītai trīšu iekārtai. Zirgu pacēlāji bija mazliet ātrāki, un to izmantošana maksāja veselu sudraba astotdaļbitu. Apmēram reizi mēnesī kāds piedzēries augstmanis nokrita no pacēlāja un nositās, bet tas tikai vairoja pacēlāju popularitāti un raksturoja klientu loka uzvedību.

Tā kā nauda makā nepiederēja man pašam, es nolēmu izmantot zirgu pacēlājus.

Piebiedrojos četriem kungiem un vienai dāmai, kuri jau stāvēja rindā, sagaidīju lejupslīdošo pacēlāju, pasniedzu plānu sudraba monētu un uzkāpu uz platformas.

Tā atgādināja lielu kasti ar vaļējām malām, ko norobežoja tikai misiņa aizsargstienis. Uz stūriem no vidus stiepās resnas kaņepāju virves, kas mazliet līdzsvaroja platformu, tomēr ikviena enerģiska kustība to sparīgi sašūpoja, izraisot visai neomulīgas sajūtas. Glīti tērpies zēns pavadīja katru braucienu augšup un lejup, ielaida un izlaida braucējus, atvēra vārtus un signalizēja zirgu uzraugiem uz klints, kad jāsāk vilkt virves.

Aristokrātiem, braucot augšup uz Severenu, bija paradums pagriezt pilsētai muguru. Ainavas vērošana bija vienkāršo ļaužu izprieca. Daudz

nebēdādams, ko par mani domās augstmaņi, es nostājos malā pie aizsargstieņa. Celdamies augšup, izjutu pakrūtē dīvainas tirpas.

Vēroju Severenu, kas pletās lejā. Tā bija veca un lepna pilsēta. Augstais akmens mūris tai visapkārt vēstīja par seniem un nedrošiem laikiem.

Tas, ka nocietinājumi tika uzturēti teicamā kārtībā arī šajās mierīgajās dienās, daudz liecināja par maera dabu. Visi trīs vārti bija apsargāti, un katru vakaru pēc saulrieta sargi tos aizslēdza līdz nākamajai dienai.

Celtnim turpinot ceļu, varēju apskatīt Severenas dažādos apgabalus gluži tā, it kā lūkotos kartē. Bagāts rajons ar dārziem un parkiem, visas ēkas būvētas no ķieģeļiem un veciem akmeņiem. Trūcīgs rajons ar šaurām, līkumotām ieliņām, darvoti jumti un koka lubiņas. Klints pakājē uz akmens iezīmējās melna rēta, vēstīdama par senu ugunsnelaimi, kas piemeklējusi pilsētu un droši vien atstājusi aiz sevis tikai nomelnējušus māju karkasus.

Brauciens beidzās pārlieku drīz. Ļāvu pārējiem izkāpt vispirms un pats tikmēr pārliecos margai, vērodams lejā atstāto pilsētu.

-    Ser! gurdi atgādināja zēns, kas pavadīja celtni. Visiem jāizkāpj!

Es pagriezos, nokāpu no platformas un ieraudzīju gaidītāju rindas

priekšgalā stāvam Dennu.

Biju paguvis tikai pārsteigumā ieplest acis, kad viņa pagriezās un sastapa manu skatienu. Viņas seja iemirdzējās priekā. Izsaukusi manu vārdu, viņa metās man pretī un iekrita manās rokās, pirms biju attapies no samulsuma. Apskāvu viņu un piespiedu vaigu viņai pie auss. Mūsu saskarsme notika viegli un brīvi, it kā šī būtu deja. It kā mēs būtu to izmēģinājuši neskaitāmas reizes. Viņas āda bija maiga un silta.

-    Ko tu šeit dari? Denna jautāja. Viņas sirds dauzījās, un es jutu to sitamies pret savām krūtīm.

Stāvēju mēms un sastindzis, līdz viņa atkāpās soli atpakaļ. Tikai tad j

es pamanīju viņai vaiga augšdaļā vecu zilumu, kas vērtās dzeltenīgs. Ar visu to viņa bija skaistākā būtne, ko biju redzējis pēdējos divos mēnešos tūkstoš jūdžu apkārtnē. Un ko tu šeit dari? es atjautāju.

Denna pasmējās savus sudrabainos smieklus un pieskārās manai rokai. Tad viņas skatiens aizklīda man aiz muguras, un skaistā seja sadrūma.

-    Pagaidi! Denna uzsauca zēnam, kas grasījās aizvērt vārtus uz pacēlāju. Man jāpaspēj uz šo braucienu, citādi būšu par vēlu! viņa teica ar tādu kā sāpīgu atvainošanos sejā un pasteidzās man garām, iedama uz platformas pusi. Nāc un uzmeklē mani!

Zēns aizvēra vārtus aiz viņas, un es, noskaņojumam krītoties, noskatījos, kā celtnis pazūd no skatiena. Kur lai es meklēju? Piegājis tuvāk Kraujas malai, es saliecos, cenzdamies viņu saredzēt.

Denna raudzījās augšup, viņas seja balti iezīmējās uz tumšā fona un mati atgādināja ēnainu mākoni naktī. Otrajā ielā uz ziemeļiem no galvenā ceļa: Skārdnieku ielā!

Tad viņa pazuda krēslā, un pēkšņi es jutos bezgala viens. Stāvēju, joprojām juzdams gaisā ap sevi viņas smaržu, un siltums palēnām aizplūda no manām plaukstām. Vēl aizvien jutu viņas pukstošo sirdi, kas dauzījās man pret krūtīm kā krātiņā iesprostots putns.

SEŠDESMIT PIRMĀ NODAĻA . panātre

PĒC CEĻOJUMA uz Severenu es noliku lautu un futrāli savā istabā un, cik aši vien spēdams, steidzos uz Alverona privātajām telpām. Steipss neizskatījās priecīgs, mani ieraugot, tomēr aizveda mani pie maera tikpat pieklājīgi un lietpratīgi kā vienmēr.

Alverons gulēja nekustīgs un nosvīdis, un palagi ap viņu bija savijušies grīstē. Tikai tagad es pamanīju, cik ļoti viņš ir novājējis. Viņa rokas un kājas bija stiegrainas un ādas krāsa kļuvusi bāli zaļgana. Kad iegāju istabā, viņš uzmeta man naidīgu skatienu.

Steipss sakārtoja maera palagus piedienīgāk un palīdzēja viņam uzslieties sēdus, aizlikdams aiz muguras spilvenus. Maers stoiski pacieta šīs rūpes un tad teica: Paldies, Steips! Viņa tonis liecināja, ka sulainis var iet projām, un Steipss aiziedams uzmeta man nepārprotami nelaipnu skatienu.

Piegāju pie maera gultas un izņēmu no apmetņa kabatām vairākas atnestās lietas. Es dabūju visu, kas vajadzīgs, jūsu gaišība. Tiesa, ne gluži visu, ko biju cerējis. Kā jūs jūtaties?

Viņš uzmeta man skatienu, kas izteica ārkārtīgi daudz. Tev vajadzēja sasodīti ilgu laiku, lai atgrieztos! Kamēr tu biji projām, atnāca Kaudiks.

Centos apspiest bažas, kas sariesās pakrūtē. Un kas notika?

-   Viņš man jautāja, kā es jūtoties, un es teicu taisnību. Viņš ieskatījās man acīs un rīklē un jautāja, vai es esot vēmis. Atbildēju, ka jā, un teicu, ka gribu vēl zāles un lai mani liek mierā. Viņš aizgāja un kaut ko atsūtīja.

Jutu sevī uzbangojam panikas vilni. Vai jūs to izdzērāt?

-    Ja tu vēl ilgāk būtu kavējies projām, es būtu to darījis, un pie velna visus tavus spoku stāstus! Viņš izvilka no spilvena apakšas citu pudelīti. Nesaprotu, kādu ļaunumu tas var nodarīt. Es tikpat jau jūtu, ka mirstu! Viņš nikni iegrūda to man rokā.

-    Ceru, ka spēšu kaut ko vērst par labu, jūsu gaišība. Atcerieties, ka šī nakts būs visgrūtākā. Rītdiena būs nepatīkama. Pēc tam vajadzētu kļūt labāk.

-    Ja es tik ilgi nodzīvošu, viņš izgrūda.

Kaut gan tās bija pazīstamas, sīkumainas slima cilvēka žēlabas, tās tik precīzi atspoguļoja manas domas, ka es jutu pār muguru pārskrienam

saltas tirpas. Iepriekš nebiju iedomājies, ka maers, par spīti maniem pūliņiem, varētu nomirt. Taču tagad, redzēdams viņu tik vārgu, pelēku un drebošu, es aptvēru patiesību: viņš šo nakti patiešām var neizturēt.

-     Vispirms iedzeriet šo, jūsu gaišība! Es izvilku alkoholam paredzēto pudeli.

-   Brendijs? Alverons jautāja ar apslāpētu cerību balsī. Es papurināju galvu un izvilku korķi. Paodis to, viņš saviebās un atslīga spilvenos.

-     Pie Dieva zobiem! It kā ar miršanu vēl nebūtu diezgan! Mencu aknu eļļa?

Es nopietni apstiprināju. Ieņemiet divus kārtīgus malkus, jūsu gaišība! Tas pieder pie jūsu ārstēšanas.

Alverons nepakustējās. Es nekad neesmu spējis dabūt to iekšā, un pēdējā laikā man nāk atpakaļ pat tēja. Neesmu ar mieru ciest elles mocības, to dzerot, lai pēc tam izvemtu atpakaļ.

Es pamāju ar galvu un iebāzu korķi atpakaļ. Iedošu jums kaut ko, kas to apturēs. Uz naktsgaldiņa stāvēja trauks ar ūdeni, un es sāku gatavot viņam tēju.

Alverons nevarīgi pagrieza galvu, lai redzētu, ko es daru. Ko tu liec tur klāt?

-     Līdzekli, kam jāaptur vemšana, un līdzekli, kas palīdzēs izvadīt indi no organisma. Drusciņ opija tinktūras, lai mazinātu tieksmi pēc narkotikas. Pārējais ir tēja. Vai jūsu gaišība dzer to ar cukuru?

-    Parasti nē. Bet šoreiz bez cukura tā droši vien būs visīstākā žurga. Piebēru tējkaroti cukura, samaisīju un sniedzu krūzi Alveronam.

-     Dzer tu vispirms! Alverons pavēlēja. Bāls un drūms viņš cieši raudzījās manī vērīgām, pelēkām acīm. Viņa sejā parādījās atbaidošs smaids.

Es vilcinājos pavisam īsu bridi. Uz jūsu gaišības veselību! es teicu un iedzēru prāvu malku. Saviebies piebēru vēl vienu tējkaroti cukura.

-    Jūsu gaišībai bija taisnība. Tā patiešām ir žurga.

Alverons satvēra krūzi un sāka dzer šķidrumu ašiem, apņēmīgiem malkiem. Atbaidošs draņķis! viņš noteica. Bet labāk nekā nekas. Vai tu zini, cik briesmīgi ir, ja slāpst, bet nevari dzert, jo baidies no vemšanas? Es nenovēlētu to pat sunim!

-     Nesteidzieties izdzert visu uzreiz! es brīdināju. Jūsu māgai vajadzētu norimt dažu minūšu laikā.

Iegāju blakusistabā un ielēju jaunās pudelītes saturu putnu dzirdināmajos traukos. Atvieglots redzēju, ka trillīši joprojām dzer sazāļoto nektāru. Biju bažījies, ka putni no tā varētu vairīties atšķirīgas garšas vai dabiska pašaizsardzības instinkta dēļ.

Raizējos ari par to, ka svins varbūt zeltknābīšiem nav kaitīgs. Raizējos, ka slimības pazīmes tiem var parādīties tikai pēc ilgāka laika, nevis pēc paris dienām. Raizējos, ka maera nepacietība un niknums var vērsties plašumā. Raizējos par viņa slimību. Raizējos, ka visi mani minējumi varbūt ir maldīgi.

Atgriezos maera guļamistabā un redzēju, ka viņš tur klēpī tukšu krūzi. Sagatavoju tādu pašu dzērienu vēlreiz, un viņš to ātri izdzēra. Pēc tam mēs apmēram stundas ceturksni sēdējām klusēdami.

-    Kā jūtaties, jūsu gaišība?

-     Labāk, viņš negribīgi atzina. Saklausīju viņa balsī tādu kā trulumu. Daudz labāk.

-     Tas droši vien ir opija iespaids, es sacīju. Bet māgai tagad vajadzētu būt kārtībā. Paņēmu malā atlikto pudeli ar mencu aknu eļļu. Divus kārtīgus malkus, jūsu gaišība!

-     Vai tiešām tas ir vienīgais, kas var līdzēt? viņš jautāja ar riebumu balsī.

-    Ja man būtu pieejamas tās aptiekas, kas atrodas Universitātes tuvumā, es atrastu kaut ko patīkamāku, bet pašreiz tas tiešām ir vienīgais, ko varu ieteikt.

-    Ielej man vēl vienu tēju, lai varu to norīt! Viņš paņēma pudeli, norija divus mazus malciņus un ar atbaidošu sejas izteiksmi atdeva to man atpakaļ.

Es iekšēji nopūtos. Ja dzersiet to maziem malciņiem, tam vajadzēs visu vakaru. Divus kārtīgus malkus, kā jūrnieki dzer lēto viskiju!

Viņš nikni pablenza uz mani. Nerunā ar mani kā ar bērnu!

-     Tad izturieties kā vīrs! es skarbi atbildēju, un viņš apstulbis apklusa. Divi malki jāiedzer ik pēc četrām stundām. Līdz rītam pudelei jābūt tukšai.

Maera pelēkās acis savilkās bīstami šauras. Man jāatgādina tev, ar ko tu runā!

-     Es runāju ar slimu cilvēku, kas negrib dzert zāles, bezkaislīgi atbildēju.

Opija notrulinātajās acīs uzzibēja dusmas. Pinte zivju eļļas nav nekādas zāles! viņš iešņācās. Tā ir nejauka un nesaprātīga prasība. Tā nav izpildāma!

Pievērsu viņam iznīcinošu skatienu un izņēmu pudeli no viņa rokas. Acis nenovērsdams, iztukšoju visu pudeles saturu. Cits pēc cita eļļas malki ieplūda manī, mūsu skatieniem nenovēršoties vienam no otra. Redzēju, kā dusmas maera sejā nomaina riebums, kas savukārt pārtop mēmā, derdzīgā bijībā. Es apgriezu pudeli otrādi, pārvilku pirkstu kakla iekšpusei un nolaizīju to tīru.

Izvilku no apmetņa kabatas otru pudeli. Šai vajadzēja būt jūsu rītdienas devai, bet tagad jums tā būs jāizdzer šonakt. Vajadzētu pietikt ar vienu malku ik pēc četrām stundām, ja tā jums ir vieglāk. Pastiepu viņam pudeli, joprojām nenovērsdams skatienu no viņa sejas.

Maers to klusēdams paņēma, iedzēra divus prāvus malkus un drūmā apņēmībā aizkorķēja pudeli. Cīņā ar aristokrātiju lepnums allaž ir labāks ierocis nekā saprāts.

Vēlreiz iebāzu roku vienā no sava krāšņā vīna krāsas apmetņa kabatām un izvilku maera gredzenu. Iepriekš aizmirsu jums to atdot, jūsu gaišība. Pastiepu gredzenu viņam.

Alverons pastiepa roku, bet tā apstājās pusceļā. Pagaidām paturi! viņš teica. Šķiet, ka tik daudz esi nopelnījis.

-    Paldies, jūsu gaišība! es sacīju, uzmanīgi saglabādams savaldīgu sejas izteiksmi. Viņš neaicināja mani to nēsāt, tomēr atļauja paturēt gredzenu nozīmēja jūtamu soli uz attiecību uzlabošanos. Lai kā man veiktos ar uzmanības apliecinājumiem lēdijai Laklesai, šodien es uz Alveronu biju atstājis nenoliedzamu iespaidu.

Ielēju viņam vēl vienu krūzi tējas un nolēmu izklāstīt pārējos noteikumus, kamēr neesmu zaudējis viņa uzmanību. Šis trauks jums šonakt jāiztukšo, jūsu gaišība. Bet atcerieties, ka ar to jāiztiek līdz pat rītam. Kad atsūtīsiet ziņu, lai ierodos, es pagatavošu jums jaunu porciju. Šonakt jums jācenšas uzņemt pēc iespējas vairāk šķidruma. Vislabākais būtu piens. Pielieciet tam medu, un to būs vieglāk iedzert.

Alverons piekrita, un es redzēju, ka viņš kļūst miegains. Zinādams, cik grūta nakts paredzama, es viņu vairs netraucēju. Savācis savas lietas, devos ārā no istabas.

Ārpusē pie Alverona istabām gaidīja Steipss. Pateicu viņam, ka maers ir aizmidzis, un piekodināju neizliet sagatavoto tēju, jo viņa gaišība pēc pamošanās vēlēsies to dzert.

Kad gāju projām, Steipss mani pavadīja ar skatienu, ko vairs nevarēja saukt tikai par saltu vai nedraudzīgu. Tas bija naidīgs, pilns indes. Tikai tad, kad biju aiz sevis aizvēris durvis, es aptvēru, kāds šis stāvoklis izskatās viņa acīm. Steipss domāja, ka es cenšos gūt labumu, izmantojot maera vājuma brīdi.

Tādu cilvēku pasaulē netrūkst. Ir daudz ceļojošu ārstu, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem izmanto izmisušu slimnieku bailes. Labākais piemērs tam ir Panātre, zāļu tirgotājs lugā “Trīs peniji par vēlēšanos”. Tas neapšaubāmi ir viens no maziskākajiem tēliem visā lugā, un publika vienmēr gavilē, kad ceturtajā cēlienā viņš tiek pielikts pie kauna staba.

Domādams par to, es atcerējos, cik maers bija izskatījies nevarīgs un pelēks. Dzīvodams Tarbeanā, biju redzējis, kā veseli jauni cilvēki aiziet bojā, vairs nesaņemdami ofalu, un maers nebija ne jauns, ne vesels.

Ja viņš nomirtu, kurš tiktu uzlūkots par vainīgo? Protams, ne jau Kaudiks, viņa uzticamais padomdevējs. Un ne ari Steipss, iemīļotais sulainis…

Tas būtu es. Par vainīgo visi uzlūkotu mani. Maera stāvoklis bija pasliktinājies drīz pēc manas ierašanās. Steipss, bez šaubām, tūlīt steigtos pastāstīt, ka esmu pavadījis laiku ar maeru divatā pie viņa slimības gultas. Un vakarā pirms mokošas nakts esmu pagatavojis viņam tēju.

Labākajā gadījumā es izskatītos pēc jauna Panātres. Sliktākajā gadījumā pēc nozāļotāja.

Tādas domas riņķoja manā galvā, kamēr gāju atpakaļ uz savām istabām. Apstājos tikai vienu reizi, lai izliektos pa kādu no logiem ar skatu uz Lejas Severenu un izvemtu pinti aukstas mencu aknu eļļas.

SEŠDESMIT OTRA NODAĻA . krīze

NĀKAMAJĀ RĪTĀ es devos uz Lejas Severenu jau drīz pēc saules lēkta. Gaidīdams aptiekas atvēršanas laiku, paēdu siltas brokastis kartupeļus ar olām. Pēc tam nopirku vēl divas pudeles ar mencu aknu eļļu un dažas citas lietas, par kurām nebiju iedomājies iepriekšējā dienā.

Pēc tam nostaigāju visā garumā pa Skārdnieku ielu, cerēdams nejauši satikt Dennu, kaut gan rīts bija krietni par agru, lai viņa būtu piecēlusies un izgājusi pastaigā. Apjumtas kulbas un zemnieku rati sacentās par telpu bruģētajās ielās. Uzstājīgi ubagi grozījās rosīgākajos ielu stūros, un veikalu īpašnieki izlika izkārtnes un vēra vaļā logu slēģus.

Skārdnieku ielā es saskaitīju divdesmit trīs viesnīcas un pansijas. Apsvēris, kuras no tām varētu Dennai likties pievilcīgas, piespiedu sevi doties atpakaļ uz maera muižu. Šoreiz izvēlējos kravas celtni daļēji tādēļ, lai mulsinātu tos, kas brauca kopā ar mani, bet daļēji arī tāpēc, ka maera iedotais maks bija jau gandrīz iztukšots.

Tā kā man bija jāsaglabā nevērīga savaldība, es paliku savās istabās, gaidīdams, kad maers atsūtīs kādu man pakaļ. Aizsūtīju savu kartīti un gredzenu Bredonam, un pēc īsa brīža viņš sēdēja man pretī, kareivīgi uzbrukdams man taka spēlē un izklaidēdams mani ar stāstiem.

-    …tā nu maers lika viņu pakarināt pie karātavām. Tieši pie austrumu vārtiem. Tur viņš karājās vairākas dienas kaukdams un lādēdamies. Saukdams, ka neesot vainīgs. Apgalvodams, ka tas esot netaisnīgi un viņš pieprasot tiesas prāvu.

Es īsti nespēju noticēt. Pie karātavām?

Bredons nopietni pamāja ar galvu. Pie īstām dzelzs karātavām. Dievs vien zina, kur viņš šajos laikos pamanījās tādas atrast. Izskatījās gluži kā aina no teātra izrādes.

Meklēju vārdus puslīdz neitrālai atbildei. Lai cik smieklīgi tas izklausās, es zināju, ka nedrīkstu atklāti kritizēt maeru. Mjā, es novilku.

-     Bandītisms ir briesmīga parādība.

Bredons grasījās nolikt akmentiņu uz spēles galda, taču pārdomāja.

-    Daudzi cilvēki domāja, ka tas ir diezgan… viņš nokremšļojās, …diezgan nepieņemami. Bet skaļi neviens to neteica, saproti? Tas bija šaušalīgs notikums. Bet cerēto mērķi tas sasniedza.

Beidzot viņš izdomāja, kur novietot akmentiņu, un kādu laiku mēs spēlējām klusēdami.

-    Cik savādi, es teicu. Pirms pāris dienām es nejauši satiku cilvēku, kurš nezināja, kādu vietu Kaudiks ieņem kopējā ainā.

-    Tas nav nekāds brīnums, Bredons atmeta un ar mājienu norādīja uz spēles galdu. Gredzenu došana un saņemšana ir ļoti līdzīga taka spēlei. No pirmā skata noteikumi šķiet ļoti vienkārši. Kad tie jāievēro darbibā, viss kļūst daudz sarežģītāk. Viņš ar skaļu klikstu pārvietoja akmentiņu, un tumšajās acis zibēja uzjautrinājuma uguntiņas. Patiesibu sakot, es nesen skaidroju šis paražas sarežģītās nianses kādam svešzemniekam, kurš par tām nebija dzirdējis.

-    Tas bija ļoti laipni no jūsu puses, es teicu.

Bredons augstsirdīgi paklanījās. Vienkārši tas šķiet pirmajā brīdī, viņš teica. Barons ir augstāks par baronetu. Taču reizēm jauna nauda ir vērtīgāka par senām asinīm. Reizēm kontrole pār kādu upi ir svarīgāka nekā karavīru skaits, ko iespējams raidīt kaujā. Reizēm viens cilvēks faktiski ir vairāk nekā viens cilvēks. Svanisas grāfs savdabīga mantojuma dēļ ir arī Tevnas vikonts. Viens cilvēks, bet divas dažādas politiskas esamības.

Es pasmaidīju. Mana māte reiz stāstīja par kādu pazīstamu vīrieti, kurš bijis saistīts ar padotā zvērestu pats sev, es teicu. Viņam katru gadu pienācās daļa no paša nodokļiem, un jebkāda apdraudējuma gadījumā līgumi paredzēja, ka viņš var nodrošināt pats sevi ar tūlītēju un uzticamu militāru atbalstu.

Bredons saprotoši pamāja. Tas notiek biežāk, nekā cilvēki domā, viņš teica. It sevišķi senajās dzimtās. Piemēram, Steipss vienlaikus ieņem dažādas atšķirīgas pakāpes.

-     Steipss? es pārjautāju. Bet viņš taču ir tikai kambarsulainis, vai nav tiesa?

-     Nūjā, Bredons lēni atteica. Tā jau tas ir. Bet viņš nebūt nav tikai kambarsulainis vien. Viņa dzimta ir diezgan sena, taču viņam nav sava titula. Formāli viņš neieņem augstāku vietu kā pavārs. Bet viņam pieder nozīmīgs zemesīpašums. Viņam ir nauda. Un viņš ir maera kambarsulainis. Viņi ir pazinuši viens otru kopš zēnu gadiem. Visi zina, ka viņš ir Alverona uzticības persona.

Bredona tumšās acis cieši ieskatījās manējās. Kurš uzdrošinātos apvainot tādu cilvēku ar dzelzs gredzenu? Aizej uz viņa istabu, un tu ieraudzīsi patiesību: Steipsa traukā glabājas tikai zelts.

*    * *

Drīz pēc mūsu spēles beigām Bredons atvainojās un piecēlās, aizbildinādamies ar kādu neatliekamu norunu. Par laimi, tagad man bija lauta, kas palīdzēja aizpildīt laiku. Kādu laiku nodarbojos ar pārskaņošanu, pārbaudīju grifa daļas un satraucos par tapiņu, kura allaž bija pārāk vaļīga. Es tik ilgi biju šķirts no sava instrumenta, ka tagad mums abiem vajadzēja laiku, lai atkal varētu saprasties.

Ritēja stunda pēc stundas. Attapos izklaidīgi spēlējam “Panātres žēlabas” un piespiedu sevi rimties. Pienāca un aizgāja dienvidus. Man atnesa pusdienas un aiznesa lietotos traukus. Es vēlreiz uzskaņoju lautu un nospēlēju dažas gammas. Pēc brīža attapos, ka, pats nemanīdams, spēlēju “Ej projām no pilsētas, skārdniek!”. Tikai tad sapratu, ko manas rokas ir gribējušas pateikt. Ja maers joprojām būtu dzīvs, viņš līdz šim laikam būtu jau devis ziņu un aicinājis mani pie sevis.

Ļāvu lautai apklust un sāku saspringti domāt. Man jāsteidzas projām! Tūlīt pat. Steipss bija redzējis, kā es atnesu maeram zāles. Man varēja piedēvēt pat to, ka esmu mainījis Kaudika iedotās pudelītes saturu.

Aptverdams savu bezpalīdzīgo stāvokli, jutu, ka mani pārņem lēnas, žņaudzošas bailes. Es pietiekami labi nepārzināju maera īpašumus, lai spētu prasmīgi aizbēgt. Šorīt ceļā uz Lejas Severenu man bija vajadzējis griezties atpakaļ un taujāt pareizo virzienu.

Klauvējiens pie durvīm bija skaļāks nekā parasti, sparīgāks, nekā mēdza klauvēt izsūtāmais zēns, kurš parasti ieradās pie manis ar ziņu no maera. Sardze! Es sastindzis sēdēju krēslā. Vai labāk būtu atvērt durvis un izstāstīt patiesību? Vai tomēr izlēkt pa logu dārzā un mēģināt kaut kā aizbēgt?

Klauvējiens atkārtojās, un šoreiz tas bija skaļāks. Ser? Ser?

Balsi apslāpēja aizvērtās durvis, taču es sapratu, ka tā nav sardzes vīra balss. Atvēru durvis un ieraudzīju jaunu zēnu, kas nesa paplāti ar maera dzelzs gredzenu un kartīti.

Es tos paņēmu. Uz kartītes drebelīgā rokrakstā bija uzrakstīts tikai viens vārds: Steidzami.

*    * *

Steipss izskatījās neparasti saguris un nesakopies, un viņa sveiciens bija tikpat ledains kā skatiens. Vakar viņš bija izskatījies tāds, it kā gribētu redzēt mani mirušu un apraktu. Šodien viņa skatiens teica, ka pietiktu tikai ar aprakšanu.

Maera guļamistaba bija bagātīgi izrotāta ar mēnesspuķēm. To izsmalcinātā smarža gandrīz apslāpēja smakas, kuras tām bija paredzēts nomākt. Steipsa izskats un ziedu aromāts lika man saprast, ka mani paredzējumi par gaidāmo ļauno nakti ir bijuši tuvu patiesībai.

Alverons bija iekārtots gultā sēdus. Viņš izskatījās apmēram tāds, kā varēja gaidīt, proti, izmocīts, taču šķita, ka viņš vairs nesvīst un necieš sāpes. Patiesību sakot, maers izskatījās gandrīz vai līdzīgs eņģelim. Pār viņu bija nolaidies saules gaismas četrstūris, kas piešķīra viņa ādai tādu ka trauslu caurspīdīgumu, un izjukušie mati mirdzēja viņam ap galvu kā sudraba kronis.

Kad piegāju tuvāk, viņš atvēra acis, izjaukdams dievišķo ilūziju. Nevienam eņģelim nebija tik gudru acu kā Alveronam.

-    Ceru, ka jūsu gaišībai klājas labi? es pieklājīgi apvaicājos.

-    Tā nekas, viņš atbildēja. Taču tie bija tikai pieklājības vārdi, kas neizteica neko.

-    Kā jūs jūtaties? es jautāju nopietnākā toni.

Viņš pievērsa man ilgu skatienu, kas pauda neatzinibu par to, ka esmu uzrunājis viņu tik familiāri, un pēc brīža teica: Vecs. Es jūtos vecs un vārgs. Maers dziļi ievilka elpu. Un tomēr es jūtos labāk nekā vairākas iepriekšējās dienas. Drusku sāp, un esmu ļoti noguris. Bet es jūtos… tīrs. Man šķiet, ka esmu pārcietis krīzi.

Es nejautāju par iepriekšējo nakti. Vai gribat, lai es pagatavoju jums jaunu porciju tējas?

-   Lūdzu. Viņa tonis bija atturīgs un pieklājīgs. Nespēdams uzminēt maera noskaņojumu, es pievērsu uzmanību tējai un pēc brīža pasniedzu viņam krūzi.

Viņš iedzēra malku un jautājoši paskatījās uz mani. Šai ir citāda

garša.

-    Tajā ir mazāk opija, es paskaidroju. Pārāk liels daudzums jūsu gaišībai būtu kaitīgs. Jūsu organisms kļūtu no tā atkarīgs tieši tāpat, kā tas bija atkarīgs no ofala.

Alverons pamāja ar galvu. Tu redzēsi, ka maniem putniem klājas labi, viņš sacīja uzsvērti nevērīgā tonī.

Es paskatījos caur durvīm blakusistabā un redzēju, ka zeltknābīši lidinās savā zeltītajā būri tikpat moži kā iepriekš. Apjautu mājienu, kas slēpās viņa vārdos. Viņš joprojām neticēja, ka Kaudiks varētu slepeni dot viņam indi.

Biju pārāk samulsis, lai atrastu ātru atbildi, bet pēc pāris elpas vilcieniem sacīju: Putnu veselība man rūp ievērojami mazāk nekā jūsējā. Tātad jums patiešām ir labāk, jūsu gaišība?

-   Tāda ir manas slimības daba. Tā uznāk un atkāpjas. Maers nolika tējas krūzi, izdzēris tikai ceturto daļu. Reizēm tā pāriet pavisam, un tad Kaudiks var brīvi klejot apkārt veseliem mēnešiem, vācot augus un citas sastāvdaļas saviem maisījumiem. Šajā sakarā es gribēju sacīt, viņš teica, salicis rokas klēpī, lai tu esi tik laipns un atnes no Kaudika manas zāles!

-    Protams, jūsu gaišība. Es plati pasmaidīju, cenzdamies neievērot neomulīgo sajūtu, kas brieda krūtīs. Savācu sīkumus, ko biju izkaisījis, gatavodams tēju, un iebāzu paciņas un zālīšu saišķus atpakaļ sava tumšsarkanā apmetņa kabatās.

Maers cēli pamāja ar galvu, aizvēra acis un šķita atkal ieslīgstam rāmā, saulainā snaudā.

*    * *

-     Mūsu topošais vēsturnieks! Kaudiks iesaucās, ielaizdams mani pa durvīm un piedāvādams apsēsties. Man uz brītiņu jāatvainojas, bet es tūlīt būšu atpakaļ.

Ieslīgu polsterētajā krēslā un tikai pēc tam ievēroju apskatei novietotos gredzenus uz tuvējā galda. Kaudiks bija pacenties pat tiktāl, ka sagādājis tiem īpašu paliktni. Visi gredzeni bija pagriezti tā, lai varētu izlasīt virspusē iegravētos vārdus. Gredzeni bija daudzi un dažādi sudraba, dzelzs un zelta.

Gan mans zelta gredzens, gan Alverona dzelzs gredzens gulēja nelielā paplātē uz galda. Es tos paņēmu, saprazdams, ka šis ir izsmalcināts veids, kā bez vārdiem piedāvāt gredzenu atpakaļ.

Ar apvaldītu ziņkārību es aplūkoju lielo torņa istabu. Kāds Kaudikam varēja būt iemesls dot maeram indi? Šī vieta šķita ikviena arkanista sapnis, un labāka par to varēja būt vienīgi pati Universitāte.

Es ieinteresēts piecēlos un aizgāju līdz Kaudika grāmatplauktiem. Viņam bija cienījama bibliotēka, kurā varēja būt gandrīz simt grāmatu. Pazinu diezgan daudzus virsrakstus uz cieši savietotajām muguriņām. Redzēju vairākas ķīmijas uzziņu grāmatas. Bija arī grāmatas par alķīmiju. Citas vēstīja par dabaszinātnēm, herboloģiju, fizioloģiju, bestioloģiju. Lielākā daļa sējumu, šķiet, attiecās uz vēstures jomu.

Man prātā iešāvās kāda doma. Varbūt es varētu savā labā izmantot vintasiešiem piemītošo māņticību? Ja Kaudiks bija nopietns speciālists un kaut vai uz pusi tik māņticīgs kā vidusmēra vintasietis, viņš varētu kaut ko zināt par čandriāniem. Turklāt ērtība bija tā, ka es tēloju aprobežota augstmaņu dēliņa lomu un tāpēc man nevajadzēja bažīties par savu reputāciju.

Kaudiks iznāca no blakusistabas un šķita diezgan pārsteigts, ieraugot mani stāvam pie grāmatplaukta. Tomēr viņš ātri saņēmās un laipni pasmaidīja. Vai redzi tur kaut ko interesantu?

Pagriezos un papurināju galvu. īpaši nē, es atbildēju. Vai jūs zināt kaut ko par čandriāniem?

Kaudiks brīdi pārsteigts skatījās uz mani, tad skaļi iesmējās. Zinu, ka viņi nenāks pa nakti tavā istabā un neizzags tevi no gultas! viņš atbildēja, biedējoši kustinādams pret mani pirkstus, it kā ķircinātu mazu bērnu.

-   Tātad jūs nepētāt mitoloģiju? es jautāju, apspiezdams neapmierinātību par viņa reakciju. Centos nomierināt sevi ar domu, ka tas pavisam noteikti pārliecinās Kaudiku par manu neaptēstā kundziņa dabu.

Kaudiks nosēcās. Tā nav nekāda mitoloģija! viņš nicinoši atmeta.

-    To būtu grūti pat nosaukt par folkloru. Tās ir māņticīgas pļāpas, un es tām netērēju laiku. To nedarītu neviens nopietns pētnieks.

Viņš sāka rosīties pa istabu, aizdarīdams pudeles un novietodams tās skapīšos, sakārtodams papīru kaudzes un likdams grāmatas atpakaļ plauktos. Ja runājam par nopietniem pētījumiem, man šķiet, tu teici, ka tevi interesējot Laklesu dzimta?

Bridi es neziņā skatījos uz viņu. Pēc visa, kas šajā starplaikā bija noticis, es biju gandrīz paguvis aizmirst sava apmeklējuma naivo, vakar izgudroto ģenealoģijas ieganstu.

-    Ja tas jūs neapgrūtina, es aši atbildēju. Kā jau teicu, es par viņiem tikpat kā neko nezinu.

Kaudiks nopietni pamāja ar galvu. Tādā gadījumā tev nekaitētu dažas ziņas par viņu dzimtas vārdu. Viņš mazliet pārbīdīja spirta lampiņu zem burbuļojoša pārtvaices aparāta, ap kuru stiepās iespaidīgs vara caurulīšu klāsts. Lai ko viņš destilētu, tas noteikti nebija firziķu brendijs.

-    Redzi, vārdi un nosaukumi var ļoti daudz pasacīt par to īpašniekiem.

Es nespēju apvaldīt smaidu, tomēr steigšus to apspiedu un uzklāju sejai atbilstošu izteiksmi. Ko jūs sakāt?

Viņš pagriezās un paskatījās uz mani tieši tajā brīdī, kad biju savaldījies. -Jā gan! viņš teica. Redzi, vārdu pamatā dažreiz ir citi, senāki vārdi. Jo vārds senāks, jo tas ir tuvāks patiesībai. Lackless šai dzimtai ir samērā jauns vārds; tam nav daudz vairāk par sešsimt gadiem.

Šoreiz man nevajadzēja tēlot izbrīnu. Un sešsimt gadu nozīmē, ka vārds ir jauns?

-   Laklesu dzimta ir sena. Kaudiks mitējās staigāt pa istabu un iekārtojās apbružātā atpūtas krēslā. Daudz senāka par Alveronu dzimtu. Pirms tūkstoš gadiem Laklesu dzimta bija vismaz tikpat varena kā Alveronu dzimta. Daļa no zemēm, kuras šodien sauc par Vintasu un Modegu, kā arī plaša Mazo Karaļvalstu teritorija, kādreiz piederēja Laklesiem.

-    Un kāds agrāk bija viņu dzimtas vārds? es jautāju.

Kaudiks paņēma biezu grāmatu un nepacietīgi sāka šķirstīt lappuses. Te tas ir! Dzimtas vārds bija Loeclos vai Loklos, vai Loeloes. Visi šie vārdi nozīmē vienu un to pašu: Lockless. Tajos laikos pareizrakstība bija ļoti svarīga.

-    Kuri laiki tie bija? es jautāju.

Viņš vēlreiz ieskatījās grāmatā. Tas bija aptuveni pirms deviņsimt gadiem, bet es esmu lasījis citas dzimtu vēstures, kurās Loeclos dzimta ir pieminēta jau tūkstoš gadu pirms Aturas krišanas.

Mani gluži samulsināja doma, ka dzimta var būt senāka par impērijām. Tātad Loklesu dzimta kļuva par Laklesu dzimtu? Kāda iemesla dēļ dzimta varēja mainīt savu vārdu?

-     Daži vēsturnieki atdotu savu labo roku, lai varētu uz to atbildēt,

-     Kaudiks teica. Vispārpieņemtā teorija ir tāda, ka viņu vidū radās kāda nesaprašanās, kas sašķēla dzimtu. Katrs atšķēlies zars pieņēma pats savu vārdu. Aturā viņi kļuva par Lack-key dzimtu. Šo cilvēku bija daudz, taču viņi piedzīvoja grūtus laikus. Redzi, no turienes ir radies vārds lackey “pakalpīgs sulainis”. Trūkumā nonākušajiem augstmaņiem nācās klanīties un izdabāt citiem, lai savilktu galus kopā.

Dienvidos viņi pieņēma Laclith vārdu, un šis dzimtas zars lēnām izgaisa aizmirstībā. Tas pats notika ar Kaepcaen dzimtas zaru Modegā. Vislielākā dzimtas daļa palika šeit, Vintasā, tikai Vintasa tolaik neeksistēja. Kaudiks aizvēra grāmatu un pasniedza to man. Vari to aizņemties, ja vēlies!

-    Paldies! Es paņēmu grāmatu. Jūs esat ļoti laipns.

Tālumā atskanēja zvanu torņa dimdoņa. Es mēdzu pārlieku izplūst, Kaudiks sacīja. Iztērēju visu mums paredzēto laiku, bet neko derīgu tev nepastāstīju.

-    Vēsture pati par sevi nozīmē daudz, es pieklājīgi teicu.

-     Varbūt tevi tomēr interesē daži stāsti par citām dzimtām? viņš jautāja, pieiedams pie darba galda. Es nesen pavadīju ziemu kopā ar Džekisu dzimtu. Barons ir atraitnis. Ļoti bagāts un diezgan ekscentrisks vīrs. Kaudiks paskatījās uz mani, jautājoši savilcis uzacis, un skatiens ieplestajās acīs ļāva noprast, ka šajā stāstā slēpjas kaut kas skandalozs. -Ja es būtu drošs, ka mans vārds nekur netiks minēts, varētu atcerēties dažas ļoti interesantas ziņas.

Vilinājums izkrist no lomas bija liels, tomēr es papurināju galvu.

-     Varbūt pēc tam, kad būšu ticis galā ar Laklesu nodaļu, atbildēju ar svarīgu pašapziņu, kā mēdz izturēties cilvēks, kurš nodevies gluži nelietderīgam pasākumam. Mani pētījumi ir diezgan sīki un sazaroti. Negribētos, lai man sajūk domu pavedieni.

Kaudiks mazliet sarauca pieri, tad paraustīja plecus, atrotīja piedurknes un sāka gatavot maeram paredzētās zāles.

Ari šoreiz es uzmanīgi vēroju viņa darbošanos. Šī nebija alķīmija. To es zināju, jo vairākkārt biju vērojis Simmona darbu. Šī pat īsti nebija ķīmija. Tāda zāļu maisīšana drīzāk atgādināja rīkošanos pēc receptes. Bet kādas bija sastāvdaļas?

Raudzījos, kā viņš pēc kārtas izpilda katru darbību. Kaltētā lapa droši vien bija bitene. Šķidrums aizkorķētajā pudelē noteikti bija murats vai slāpekļskābe, katrā ziņā kaut kāda veida skābe. Burbuļodama un garodama svina traukā, tā izšķīdināja nelielu daudzumu svina, varbūt tikai ceturtdaļu skrupula. Baltais pulveris droši vien bija ofals.

Kaudiks piemeta šķipsniņu pēdējās sastāvdaļas. Nespēju iedomāties, kas tas varētu būt. Tā atgādināja sāli, bet lielākā daļa vielu ārēji ir līdzīgas šālim.

Rīkodamies ar zālēm, Kaudiks dīki pārstāstīja dažas galma tenkas. DeFerra vecākais dēls esot salauzis kāju, lēkdams ārā pa priekanama logu. Lēdijas Hesuā pēdējais mīļākais esot illietis, kurš neprotot ne vārda aturiešu valodā. Klīstot baumas, ka ziemeļu pusē Karaļa lielceļu esot apsēduši laupītāji, taču par bandītiem cilvēki runājot vienmēr, tāpēc tas neesot nekas jauns.

Tenkas man ir pilnīgi vienaldzīgas, bet es protu notēlot interesi, ja vajadzīgs. Visu šo laiku es uzmanīgi vēroju Kaudiku, gaidīdams kādu sīku, nodevīgu izpausmi. Tā varēja būt tikko jaušama nervozitāte, kāda sviedru lāsīte, acumirklīga sastomīšanās. Tomēr nekā tāda nebija. Ne mazākais sīkums neliecināja, ka viņš gatavo maeram indi. Kaudiks izturējās pilnīgi brīvi un nepiespiesti.

Vai varētu būt, ka viņš indi dod maeram nejaušības dēļ? Tas šķita neiespējami. Ikviens arkanists, kurš nopelnījis gilderu, pietiekami labi zina ķīmiju, lai…

Tad man kaut kas iešāvās prātā. Varbūt Kaudiks nemaz nav arkanists? Varbūt viņš ir tikai tumšā amata tērpā ģērbies cilvēks, kurš neprot atšķirt aligatoru no krokodila? Varbūt viņš ir gudrs viltvārdis, kurš dod maeram indi tīrās nezināšanas dēļ?

Varbūt viņa pārtvaices aparātā patiešām ir firziķu brendijs.

Kaudiks iespieda aizbāzni dzintarkrāsas pudelītes kaklā un iedeva to man. Te būs! viņš teica. Tikai noteikti nes to viņam tūlīt! Zāles vislabāk ir dzert, kamēr tās vēl siltas.

Zāļu temperatūrai nav pilnīgi nekādas nozīmes. To zina jebkurš aptiekars.

Es paņēmu pudelīti un pastiepu pirkstu pret viņa krūtīm, it kā būtu pamanījis tur kaut ko jaunu. Oho, vai tas ir amulets?

Pirmajā brīdī Kaudiks mazliet samulsa, bet tad satvēra ādas auklu un izvilka no tērpa apakšas kaklā pakārto priekšmetu. Savā ziņā jā, viņš atbildēja ar iecietīgu smaidu. Pārlaižot virspusēju skatienu svina gabalam, redzēju, ka tas ir ļoti līdzīgs Arkanuma gilderam.

-    Vai tas pasargā no Jauniem gariem? es klusinātā balsī jautāju.

-    Protams! viņš vīzdegunīgi atmeta. No visa kā.

Es nervozi noriju siekalas. Vai drīkstu to aptaustīt?

Kaudiks paraustīja plecus un, pieliecies tuvāk, pastiepa to uz manu pusi.

Es bikli satvēru to starp īkšķi un rādītājpirkstu, tad atlēcu soli atpakaj. Tas man iekoda! spalgi iesaucos, purinādams roku un ielikdams balsī sašutumu un bažas.

Redzēju, kā viņš apvalda smaidu. Ā, tad man laikam tas jāpabaro. Kaudiks ieslidināja svina gabaliņu atpakaļ zem tumšā tērpa. Bet tagad ej! Ar rokas kustību viņš raidīja mani projām.

Devos atpakaļ uz maera istabām, masēdams sastingušos pirkstus, lai atjaunotu tajos jutīgumu. Tas nepārprotami bija īsts Arkanuma gilders. Kaudiks bija īsts arkanists. Viņš ļoti labi zināja, ko dara.

*    * *

Atgriezos maera istabās un piecas minūtes piespiesti čaloju šo un to, liedams trillīšu dzirdināmajos traukos jaunatnesto, joprojām silto zāļu šķidrumu. Putni lidinājās, možas enerģijas pilni, zuzēja un smalki čiepstēja.

Tikmēr maers izdzēra krūzi tējas, klusi vērodams mani no savas guļvietas. Pabeidzis darboties ap putniem, es atvadījos un devos projām, cik drīz vien pieklājība ļāva.

Kaut gan mēs bijām sarunājušies tikai par nenozīmīgiem sīkumiem, piemēram, par laiku, es maera sejā biju izlasījis viņa domas tikpat skaidri kā grāmatā. Viņš mani uzmanīja. Viņš apsvēra dažādas iespējas. Viņš man neuzticējās.

SEŠDESMIT TREŠĀ NODAĻA . zeltītais būris

I/.BAUDĪJIS NEILGO brīvības garšu, es atkal biju iesprostots savās istabās. Kaut gan cerēju, ka maers ir pārvarējis grūtāko atveseļošanās posmu, man tomēr vajadzēja uzturēties tuvumā, ja gadījumā viņa stāvoklis pasliktinātos un viņš sauktu mani pie sevis. Nevarēju atļauties pat īslaicīgu gājienu uz Lejas Severenu, kaut gan izmisīgi vēlējos aiziet uz Skārdnieku ielu cerībā sastapt Dennu.

Tā nu es ataicināju Bredonu un pavadīju patīkamu pēcpusdienu, spēlējot taku. Mēs izspēlējām vairākas partijas, un es visas zaudēju, bet katru reizi citādā un aizraujošā veidā. Šoreiz viņš promejot atstāja taka galdiņu manā istabā, jo kalpotāji esot noguruši, daudz reižu nēsādami to no viņa istabām uz manējām.

Papildus takam ar Bredonu un lautas spēlei man bija radusies jauna, tiesa, diezgan kaitinoša izklaide. Kaudiks bija tieši tik centīgs tenkotājs, kāds izskatījās, un galmā jau klejoja runas par maniem dzimtu ģenealoģijas pētījumiem. Tāpēc tagad mani apmeklēja ne vien ziņkārīgie, kas vēlējās izvilināt informāciju, bet papilnam tādu, kuri ar prieku pārcilāja citu cilvēku netīro veļu.

Kā mācēdams atvairījos no viņiem un aizrautīgākos tenkotājus pierunāju uzrakstīt savus stāstus un atsūtīt tos man. Apbrīnojami daudzi bija gatavi veltīt tam laiku, un vienā no manām neizmantotajām istabām uz rakstāmgalda krājās arvien lielāka kaudze ar neslavas stāstiem.

*    * *

Nākamajā dienā, kad maers aicināja mani pie sevis, es viņu atradu sēžam krēslā pie gultas un lasām Faiorena “Karaļu pretenzijas” oriģinālajā eldvintiešu valodā. Alverona sejas krāsa bija iepriecinoši veselīga, un es ievēroju, ka viņam netrīc rokas, pāršķirot lapas. Kad ienācu istabā, viņš nepacēla skatienu.

Neko nesacīdams, es sagatavoju viņam jaunu tējas porciju, izmantodams karsto ūdeni, kas bija jau nolikts uz maera naktsgaldiņa. Ielēju tēju krūzē un noliku to viņam blakus.

Pārbaudīju zeltīto krātiņu atpūtas istabā. Trillīši žirgti lidoja pie dzirdināmajiem traukiem un atpakaļ un meta gaisā zibošus, reibinošus lokus, tāpēc tos bija grūti pārskaitit. Tomēr es biju pārliecināts, ka putnu ir divpadsmit. Pēc triju dienu indīgās devas tie visi izskatījās tikpat veselīgi kā iepriekš. Apspiedu vēlēšanos apgāzt būri ar visiem putniem.

Visbeidzot nomainīju maera zivju eļļas pudeli un pārliecinājos, ka iesāktajā pudelītē joprojām ir trīs ceturtdaļas eļļas. Vēl viens apliecinājums, ka Alverona uzticēšanās man iet mazumā.

Bez vārdiem savācu savus piederumus un grasījos iet projām, taču vēl nebiju ticis līdz durvīm, kad maers atrāva skatienu no grāmatas. Kvout?

-    Jā, jūsu gaišība?

-    Šķiet, es neesmu tik izslāpis, kā biju domājis. Vai tu varētu izdzert to manā vietā? Viņš pamāja uz neaiztikto tējas krūzi uz naktsgaldiņa.

-    Uz jūsu gaišības veselību! es teicu un iedzēru malku. Saviebos, pieliku tējkaroti cukura, samaisīju un izdzēru pārējo. Maers mani neatlaidīgi vēroja. Viņa acis bija mierīgas, gudras un pārāk zinošas, lai būtu labvēlīgas.

*    * *

Kaudiks ielaida mani istabā un pamāja uz ierasto sēdvietu. Tev vajadzēs brīdi pagaidīt, viņš teica. Esmu iesācis eksperimentu, kas man jāpabeidz, citādi viss būs vējā. Viņš uzsteidzās augšā pa kāpnēm, kas veda uz citu torņa daļu.

Tā kā man nebija cita darāmā, vēlreiz apskatīju Kaudika gredzenu izstādi, nodomādams, ka ar tiem pietiktu, lai itin precīzi varētu uzminēt viņa stāvokli galmā.

Kaudiks atgriezās tieši tajā bridi, kad dīki prātoju, kā būtu, ja es nozagtu kādu no viņa zelta gredzeniem.

-    Nezināju, vai tu gribēsi atpakaļ savus gredzenus, Kaudiks teica un pamāja ar roku.

Paskatījos vēlreiz uz gredzenu galdiņu un ieraudzīju, ka tie ir nolikti uz paplātes. Likās savādi, ka neesmu tos pamanījis agrāk. Paņēmu gredzenus un ieslidināju tos apmetņa iekškabatā. Paldies! es teicu.

-    Un vai šodien arī tu pats nesīsi maeram zāles? viņš jautāja.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu un lepni izslējos.

Galvas mājiena brīdi jutu, ka kustība mani mazliet apdullina. Tikai pēc brīža sapratu iemeslu: es biju izdzēris veselu krūzi maera tējas. Tajā nebija daudz opija. Pareizāk sakot, nebija daudz opija tādā gadījumā, ja cilvēks cieš sāpes un tiek lēnām atradināts no ofala atkarības sākuma.

Tomēr tādam kā es šis opija daudzums bija itin liels. Pamazām jutu tā iedarbību visā ķermenī: mani lēnām ieskāva silts gurdums. Viss šķita kustamies mazliet lēnāk nekā parasti.

-   Maers šodien uzstājīgāk prasīja zāles, es teicu, pūlēdamies runāt ••kaidri. Diemžēl man nebūs daudz laika sarunām. Pašlaik nebiju tādā '.lavoklī, lai ilgstoši tēlotu aprobežotā kundziņa lomu.

Kaudiks nopietni pamāja ar galvu un atgriezās pie darba galda. Kā parasti, nostājos viņam blakus, uzklājis sejai naivi ziņkārīgu izteiksmi.

Ar acs kaktiņu vēroju, kā Kaudiks gatavo zāles. Taču manu prātu bija notrulinājis opijs, un atlikušais skaidrības mazumiņš vedināja pievērsties citām domām. Maers gandrīz vairs nesarunājās ar mani. Steipss juta neuzticību pret mani jau no paša sākuma, un trillīši laidelējās tikpat moži kā iepriekš. Un, pats ļaunākais, es biju iesprostots savās istabās, kamēr Denna gaidīja Skārdnieku ielā un neapšaubāmi bija neizpratnē, kāpēc es neesmu parādījies.

Paskatījos augšup, apjauzdams, ka Kaudiks man kaut ko jautā. Kā, lūdzu?

-    Vai tu varētu padot man skābi? Kaudiks atkārtoja, likdams miezerī kaltēto lapu devu.

Paņēmu stikla karafi un sniedzu to viņam, pārāk vēlu atcerēdamies, ka esmu neizglītots kundziņš, kas neprot atšķirt sāli no sēra. Man pat nevajadzēja zināt, ko nozīmē skābe.

Es nenosarku un neapjuku. Nenosvīdu un nesāku stostīties. Es esmu Edema Rū aktieris līdz pat kaulu smadzenēm un pat sazāļots un apdullis spēju teicami spēlēt savu lomu. Ieskatījos Kaudikam acīs un jautāju: Šo te, vai ne? Un nākamā būs caurspīdīgā pudele.

Kaudiks uzmeta man ilgu, vērtējošu skatienu.

Es viņam žilbinoši uzsmaidīju. Man ir laba acs uz visiem sīkumiem! pašapmierināts teicu. Divas reizes esmu redzējis, kā jūs to darāt. Varu derēt: ja gribētu, nākamreiz pats varētu pagatavot maeram zāles.

Ieliku balsī visu neaptēsta cilvēka pašapziņu, kādu spēju sakopot. Tā ir īstenas aristokrātijas pazīme. Nesatricināma pārliecība, ka viņi spēj visu: miecēt ādu, apkalt zirgu, gatavot māla podus, apart lauku… ja vien to vēlas.

Kaudiks vēl brīdi vēroja mani, tad sāka nomērīt skābes daudzumu.

-    Droši vien tu to varētu, jaunais cilvēk.

Pēc trim minūtēm es gāju pa gaiteni ar silto zāļu pudelīti nosvīdušajā plaukstā. Gandrīz nebija svarīgi, vai esmu viņu piemānījis vai ne. Svarīgi bija tas, ka Kaudikam pret mani radušās aizdomas.

Raidīdams skatiena dunčus man mugurā, Steipss ieveda mani maera istabās, un, kad lēju jauno indes devu putnu dzirdināmajos traukos, Alverons nepievērsa man nekādu uzmanību. Skaistie vīterotāji zuzēdami lidinājās pa sprostu ar tracinošu enerģiju.

Devos garajā atpakaļceļā uz savām istabām, cenzdamies labāk iegaumēt maera īpašumu izvietojumu. Biju jau pa pusei izplānojis savu bēgšanas ceļu, bet Kaudika aizdomas kļuva par pēdējo pilienu. Ja trillīši nemirs vēl ari rit, manās interesēs laikam būtu pēc iespējas drīzāk un klusāk pazust no Severenas.

*    * *

Vēlu nakti, kad biju pārliecināts, ka maers vairs nesauks mani pie sevis, es izkāpu pa istabas logu un rūpīgi izpētīju dārzus. Sargu tik vēlā stundā uz celiņiem vairs nebija, tomēr man vajadzēja izvairīties no dažiem pārīšiem, kas devušies mēnesnīcas pastaigā. Divi citi pārīši sēdēja cieši blakus uz soliņa: viens lapenē, otrs vasaras namiņā. Otrajam pārim es, šķērsodams dzīvžogu, gandrīz uzskrēju virsū. Viņi neastaigājās un nesarunājās vispārpieņemtajā manierē, taču viņu izdarības bija nepārprotami romantiskas. Viņi mani nepamanīja.

Beidzot atradu ceļu uz jumtu. No turienes varēju pārredzēt muižas apkārtni. Aizbēgšana pa rietumu pusi, protams, bija neiespējama, jo tā piekļāvās Kraujas stāvajai sienai, tomēr es nešaubījos, ka jābūt vēl citiem ceļiem.

Pētīdams muižas dienvidu daļu, redzēju, ka vienā no torņiem deg spoža gaisma. Vēl vairāk tai bija nepārprotama sarkano simpātijas lampu nokrāsa. Kaudiks joprojām bija nomodā.

Devos turp un uzdrošinājos ieskatīties torni no augšas. Kaudiks nebija vienkārši vēlu aizsēdējies darbā. Viņš ar kādu sarunājās. Cik spēdams, izstiepu kaklu, tomēr otru runātāju nevarēju saskatīt. Turklāt logs bija cieši aizdarīts, un ārpusē nebija dzirdama neviena skaņa.

Kad grasījos pāriet pie cita loga, Kaudiks piecēlās un devās uz durvju pusi. Redzeslaukā parādījās arī otrs cilvēks, un pat no sava ieslīpā, stāvā skatpunkta es nešaubīgi pazinu drukno, neizskatīgo Steipsa augumu.

Steipss par kaut ko bija manāmi satraukts. Ar vienu roku viņš enerģiski žestikulēja, un viņa seja bija biedējoši nopietna. Kaudiks vairākas reizes piekrītoši pamāja ar galvu, tad atvēra durvis un izlaida kambarsulaini ārā.

Ievēroju, ka Steipss neko nenes sev līdzi. Viņš nebija iegriezies pie Kaudika pēc zālēm. Viņš nebija iegriezies, lai aizņemtos grāmatu. Steipss bija iegriezies pie Kaudika nakts stundā, lai privāti aprunātos par to, kurš mēģina nogalinat maeru.

SEŠDESMIT CETURTĀ NODAĻA . bēgšana

“KAUT GAN neviena dzimta nevar lepoties ar patiesi mierīgu pagātni, Laklesu dzimta ir piedzīvojusi sevišķi daudz nelaimju. Daļa viņus piemeklējusi no ārpuses: slepkavība, uzbrukums, zemnieku dumpis un zādzība. Taču vēl būtiskākas ir nelaimes, kuras nākušas no iekšpuses: kā dzimta var plaukt, ja vecākais mantinieks pagriež muguru ģimenes pienākumam? Nav jābrīnās, ka nelabvēļi viņus itin bieži ir dēvējuši Luckless vārdā par neveiksminiekiem.

Šķiet, spilgts apliecinājums dzimtas stiprajām asinīm ir tas, ka viņi ir tik daudz un tik ilgi cietuši, tomēr spējuši izdzīvot. Patiesībā, ja nebūtu nodegusi Kaluptena, mūsu rīcībā, iespējams, būtu reģistri, kas apstiprina Laklesu ciltsrakstus no tik seniem laikiem, ka šī dzimta savas pastāvēšanas ilgumā varētu sacensties ar Modegas karaļu dinastiju…”

Nosviedu grāmatu uz galda tik nevērīgi, ka maģistram Lorrenam, to redzot, uz lūpām parādītos putas. Ja maeram šķita, ka ar tādu informāciju pietiek, lai iekarotu sievietes uzmanību, viņam mana palīdzība bija vajadzīga daudz vairāk, nekā viņš iedomājās.

Taču, ņemot vērā pašreizējo stāvokli, es šaubījos, vai maers meklēs manu palīdzību jebkādā jautājumā un vismazāk jau tik delikātā lietā kā sievietes aplidošana. Vakar viņš mani vispār nebija aicinājis pie sevis.

Es biju acīmredzami zaudējis viņa labvēlību un jutu, ka tas lielā mērā ir Steipsa pirksts. Pēc tā, ko biju redzējis divas naktis iepriekš Kaudika tornī, diezgan droši varēju spriest, ka Steipss ir līdzdalībnieks maera indēšanā.

Kaut gan tas nozīmēja, ka man visa diena jāpavada savās istabās, es nekur nemēģināju iet. Zināju, ka nedrīkstu riskēt un pasliktināt Alverona attieksmi, kas jau tagad vairs nebija man labvēlīga, tuvojoties viņam bez aicinājuma.

Stundu pirms pusdienām pie manis iegriezās vikonts Guermens ar vairākām lapām, kas bija pierakstītas ar tenkām. Viņš bija atnesis līdzi arī kāršu komplektu, acīmredzot gribēdams ņemt piemēru no Bredona. Viņš piedāvājās man iemācīt spēlēt “strazdu” spēli un, kad es nupat biju sācis to apgūt, piekrita spēlēt uz niecīgu likmi vienu sudraba bitu no katra.

Viņš izdarija kļūdu, ļaudams man dalīt, un manāmi saīga, kad es uzvarēju astoņpadsmit reizes pēc kārtas. Droši vien es būtu varējis rīkoties meistarīgāk. Varēju apspēlēt viņu kā zivi uz āķa un izvilināt pusi no viņa muižas, taču man nebija noskaņojuma to darīt. Mani māca nepatīkamas domas, un es gribēju palikt ar tām vienatnē.

*    * *

Stundu pēc pusdienām es nospriedu, ka vairs nevēlos censties pēc maera labvēlības. Ja Alverons grib uzticēties savam nodevīgajam kambarsulainim, tā ir viņa darīšana. Sasodīts, es vairs ne mirkli dīki nesēdēšu savā istabā, gaidīdams pie saimnieka durvīm kā nopērts suns!

Uzsviedu plecos apmetni, paķēru lautas futrāli un nolēmu doties pastaigā pa Skārdnieku ielu. Ja maers vēlēsies mani redzēt, kamēr būšu projām, lai tad atstāj istabā ziņu!

Izgājis gaitenī, ieraudzīju ārpusē pie manām durvīm stāvam miera stājā izstiepušos sargu. Tas bija viens no Alverona sardzes vīriem, tērpies safīra un ziloņkaula krāsās.

Brīdi mēs abi stāvējām nekustīgi. Nebija jēgas jautāt, vai viņš tur atrodas manis dēļ. Divdesmit pēdu attālumā uz abām pusēm nebija nevienu citu durvju. Sastapu viņa skatienu. Kas jūs esat?

-    Džeizs, ser.

Vismaz pagaidām mani vēl godāja par “seru”. Tas bija kaut ko vērts.

-    Un jūs šeit esat, lai…?

-    Es šeit esmu, lai jūs pavadītu, ja iziesiet no savām istabām, ser.

-    Skaidrs. Iegāju atpakaļ istabā un aizvēru durvis.

Vai tādu pavēli bija devis Alverons vai Steipss? Patiesībā tam nebija nozīmes.

Izkāpu pa logu dārzā, pārgāju pāri mazajam strautiņam, aizslīdēju aiz dzīvžoga un uzrāpos augšā pa dekoratīvu akmens sienu. Mans vīna krāsas apmetnis nebija sevišķi piemērotā tonī, lai tajā slapstītos pa dārzu, taču tas gluži labi kalpoja uz jumta sarkano dakstiņu fona.

Pēc tam es uzkāpu uz staļļu jumta, izlīdu caur siena lūku un izgāju pa pamesta šķūņa aizmugures durvīm. No turienes atlika vairs tikai pārlēkt pāri žogam, un es atrados ārpus maera teritorijas. Tas bija vienkārši.

Skārdnieku ielā apstaigāju divpadsmit viesnīcas, līdz atradu to, kurā bija apmetusies Denna. Tobrīd viņas tur nebija, tāpēc es turpināju staigāt pa ielu, turēdams acis vaļā un cerēdams uz veiksmi.

Pēc stundas es viņu ieraudzīju. Viņa stāvēja pūļa malā un kopā ar citiem skatījās teātra izrādi ielas stūrī, un, ticiet vai ne, šī izrāde bija “Trīs peniji par vēlēšanos”.

Viņas āda bija ceļojumā iedegusi, tumšāka nekā pēdējā reizē, kad tikāmies Universitātē, un mugurā viņai bija kleita ar augstu apkakli, kādas pašlaik bija iecienījušas vietējās sievietes. Tumšie mati krita viņai pār muguru taisnā bizē, un tikai viena nomaldījusies cirta bija pielipusi sejai.

Es notvēru viņas skatienu brīdī, kad Panātre izkliedza savas pirmās rindas:

"Šīs zāles visas kaites dziedē!

Un visas bēdas aši kliedē!

Ikvienam viss ir piemeklēts!

Ja sirdij drusku pietrūkst jaudas,

Vai meiča liedz tev mīlas baudas,

Nāc šurp un manas dziras pērc!

Man ratos viss ir zelta vērts!"

Mani ieraudzījusi, Denna atplauka smaidā. Mēs būtu varējuši noskatīties lugu līdz galam, bet es jau zināju beigas.

*    * *

Pēc dažām stundām mēs ar Dennu Kraujas paēnā ēdām saldas Vintasas vīnogas. Kāds centīgs mūrnieks bija izkalis baltajā klints sienā seklu nišu un izveidojis gludus akmens soliņus. Bezmērķīgi klejodami pa pilsētu, mēs bijām atklājuši šo omulīgo vietiņu. Bijām divi vien, un es jutos kā lielākais veiksminieks pasaulē.

Nožēloju vienīgi to, ka man nav līdzi Dennas gredzena. Šajā negaidītajā tikšanās reizē tā būtu lieliska negaidīta dāvana. Vēl bēdīgāk bija tas, ka es nedrīkstēju Dennai par to pat stāstīt. Ja būtu to darījis, man vajadzētu atzīties, ka esmu izmantojis viņas gredzenu par ķīlu Devi aizdevumam.

-     Izskatās, ka tev veicas gluži labi, Denna teica, paburzīdama pirkstos mana vīna krāsas apmetņa malu. Vai esi aizgājis no studiju pasaules?

-   Paņēmu brīvlaiku, es izvairījos no tiešas atbildes. Pašlaik palīdzu maeram Alveronam nokārtot dažus jautājumus.

Dennas acis atzinīgi iepletās. Pastāsti!

Es neveikli novērsos. Diemžēl nevaru. Saproti, tā ir delikāta joma. Nokremšļojos un mēģināju mainīt tematu. Un kā klājas tev? Izskatās, ka ari tev veicas gluži labi. Pārlaidu divus pirkstus pār viņas kleitas augstās apkakles izšuvumu.

-    Nu, ar maeru gan es nedraudzējos, Denna atbildēja ar pārspīlēti godbijīgu žestu manā virzienā. Bet, kā minēju savās vēstulēs, es…

-    Vēstulēs? es pārjautāju. Vai tu atsūtīji vairāk par vienu?

Denna pamāja ar galvu. Kopš aizceļošanas trīs, viņa teica. Sāku

ceturto, bet tu man aiztaupīji šīs pūles.

-    Es saņēmu tikai vienu.

Denna paraustīja plecus. Es labprātāk tev izstāstīšu pati. Sekoja dramatiska pauze. Beidzot es esmu atradusi sev oficiālu patronu.

-    Tiešām? es iesaucos. Denna, tas ir lielisks jaunums!

Denna lepni pasmaidīja. Baltie zobi spilgti iemirdzējās uz gaišbrūni iedegušās sejas fona. Viņas lūpas, kā vienmēr, bija sarkanas bez jebkāda mākslīga krāsojuma.

-    Vai viņš ir šejienietis, kāds no Severenas galma? es jautāju. Kā viņu sauc?

Dennas smaids apdzisa un seja kļuva nopietna, tikai lūpu kaktiņos kavējās samulsis smīns. Tu jau zini, ka es to nedrīkstu teikt, viņa pārmetoši sacīja. Tu zini, cik ļoti viņš sargā savu slepenību.

Mana pacilātība noplaka, un es sajutu nepatīkamu vēsumu. Ai nē, Denna! Tas taču nav tas pats vīrietis, kas iepriekš? Tas, kurš sūtīja tevi spēlēt Trebonas kāzās?

Denna izskatījās samulsusi. Protams, tas pats! Es nedrīkstu tev teikt viņa īsto vārdu. Kā tu viņu dēvēji iepriekš? Par Gobas kungu?

-     Par Oša kungu, es teicu un, izrunādams šo vārdu, sajutu mutē pelnu garšu. Vai vismaz tu pati zini viņa īsto vārdu? Vai kaut tik daudz viņš tev pateica, pirms noslēdzāt vienošanos?

-     Es domāju, ka zinu viņa īsto vārdu, Denna izklaidīgi atbildēja un izlaida plaukstu caur matiem. Kad viņas pirksti pieskārās bizei, viņa izskatījās izbrīnījusies, ka tā tur ir, un ātri sāka to šķetināt vaļā, ar veiklajiem pirkstiem izlīdzinādama šķipsnas. Pat ja nezinu, kāda tam nozīme? Ikvienam ir savi noslēpumi, Kvout. Man īpaši nerūp, kādi tie ir viņam, kamēr vien viņš godīgi pilda savas saistības pret mani. Viņš ir bijis ļoti devīgs.

-     Viņš nav tikai noslēpumains, Denna! es protestēju. Spriežot pēc tā, ko tu man par viņu esi stāstījusi, viņš ir vai nu paranoiķis, vai ari iepinies bīstamos pasākumos!

-    Es nesaprotu, kāpēc tu pret viņu esi tik naidīgi noskaņots.

Negribēju ticēt, ka viņa tā varējusi pateikt. Denna, viņš piekāva

tevi līdz nemaņai!

Viņa bridi sēdēja sastingusi un klusa. Nē. Viņas pirksti aizskāra pabalējušo zilumu uz vaiga. Nē, viņš nebija vainīgs. Es tev jau stāstīju. Es jāju un nokritu no zirga. Tas muļķa dzīvnieks noturēja koka gabalu par čūsku.

Es papurināju galvu. Nē, es runāju par iepriekšējo reizi Trebonā.

Dennas roka iekrita atpakaļ klēpī un pirksti izklaidīgi, bezmērķīgi kustējās, mēģinot spēlēties ar gredzenu, kura tur nebija. Tad viņa neizteiksmīgi paskatījās uz mani. Kā tu to uzzināji?

-    Tu pati man pateici. Tonakt kalnā, kad mēs gaidījām draku.

Denna sarāvās un nodūra skatienu. Es… es neatceros, ka būtu to

teikusi.

-    Tobrīd tu biji mazliet apdullusi, es saudzīgi sacīju. Bet tu man to pateici. Izstāstīji visu notikumu. Denna, tu nedrīksti palikt kopā ar tādu cilvēku! Jebkurš, kas spēj tev to nodarīt…

-    Viņš to darīja manā labā, Denna teica, un tumšajās acīs iezibējās dusmas. Vai to es tev neizstāstīju? Es biju turpat bez nevienas skrambiņas, un visi pārējie gulēja zemē miruši. Pats zini, kādas ir mazās pilsētiņas! Pat pēc tam, kad mani atrada bez samaņas, viņi turēja mani aizdomās par līdzdalību. Tu taču atceries.

Es nokāru galvu un sapurināju to, kā vērsis purina iejūgu. Es tam neticu. Vajadzēja un varēja atrast citu izeju no situācijas. Es būtu to atradis.

-    Nu, laikam jau visi nevar būt tik gudri kā tu, viņa izmeta.

-    Tam nav nekāda sakara ar gudrību! es gandrīz iekliedzos. Viņš varēja aizvest tevi sev līdzi! Viņš varēja pieteikties kārtībniekiem un galvot par tevi!

-    Viņš nedrīkstēja pieļaut, lai kāds uzzinātu, ka viņš tur ir bijis, Denna teica. Viņš teica…

-    Viņš tevi sita. Izrunādams šos vārdus, es jutu, ka mani pārņem baisas dusmas. Tas nebija kvēls, negants uzliesmojums, kādi palaikam mani mēdz sagrābt. Šīs bija citādas dusmas lēnas un saltas. Un, līdzko tās apjautu, es sapratu, ka tās manī ir briedušas jau ilgu laiku, sacietēdamas kā dīķa virskārta, kas garā ziemas naktī lēnām pārvēršas ledū.

-    Viņš tevi sita, es atkārtoju, juzdams sevī cieto, ledaino dusmu sastrēgumu. Lai ko tu teiktu, tas nemainīsies. Un, ja es jebkad viņu satikšu, drīzāk iegrūdīšu viņā nazi nekā sniegšu viņam roku!

Denna paskatījās uz mani, un aizkaitinātā izteiksme pazuda no viņas sejas. Viņas skatiens pauda patiesu sirsnību, kurai cauri jaucās tāds kā žēlums. Tā mēdz skatīties uz kucēnu, kas rūc un iedomājas sevi par negantu un varenu zvēru. Viņa maigi pieskārās manai sejai, un es jutu, kā mani pārņem pietvīkums, karstums un mulsums par savu melodramatisko izturēšanos.

-    Vai mēs varētu par to nestrīdēties? viņa sacīja. Lūdzu! Vismaz šodien ne. Es tik sen neesmu tevi redzējusi…

Nolēmu labāk pārtraukt šo sarunu nekā riskēt ar to, ka varu viņu aizbiedēt. Zināju, kas notiek, ja vīrietis kļūst pārāk uzstājīgs. Lai būtu! es teicu. Šodien ne. Vai vari man vismaz pastāstīt, kāda iemesla dēļ tavs patrons atveda tevi uz šo vietu?

Denna ar platu smaidu atlaidās atpakaļ un atspiedās pret akmens sienu. Piedod, tā ir delikāta joma, viņa atdarināja manus vārdus.

-    Tā nevajag! es iebildu. Ja varētu, es tev izstāstītu, bet maers ļoti augstu vērtē savu privātumu.

Viņa saliecās uz priekšu un uzlika plaukstu uz manas rokas. Mīļais Kvout, es ciešu klusu ne jau spītības dēļ. Manam patronam privātums ir gandrīz tikpat svarīgs kā maeram. Viņš skaidri lika saprast: ja es darītu zināmas mūsu attiecības plašākai publikai, sekas būtu ļoti bēdīgas. To viņš pateica ļoti uzsvērti. Dennas seja bija kļuvusi pavisam nopietna.

-     Viņam pieder liela vara. Šķiet, viņa gribēja sacīt vēl kaut ko, taču aprāvās.

Pašam negribot, es viņu sapratu. Mana nesenā saskarsme ar maera dusmām bija man iemācījusi piesardzību. Un ko tu drīksti man stāstīt par viņu?

Denna domīgi pārvilka pirkstu pār lūpām. Viņš apbrīnojami labi dejo. To es laikam drīkstu sacīt, neizpaužot neko neatļautu. Viņš ir diezgan pievilcīgs, Denna piebilda un iesmējās, redzēdama manu sejas izteiksmi. Es viņam palīdzu veikt dažus pētījumus, pārskatu senus ciltsrakstus un vēstures. Viņš man reizēm palīdz sacerēt dziesmas, lai mans vārds kļūtu pazīstams… Pēc nelielas vilcināšanās viņa papurināja galvu. Šķiet, tas ir viss, ko es varu tev pateikt.

-   Vai man būs iespēja dzirdēt tavas dziesmas, kad būsi tās pabeigusi?

Denna kautri pasmaidīja. Domāju, ka to varēsim nokārtot. Viņa

strauji piecēlās un, satvērusi mani aiz rokas, mēģināja uzvilkt kājās.

-    Pietiks čalot! Nāc, pastaigāsimies!

Es pasmaidīju, ļaudamies viņas bērnišķajai aizrautībai. Taču, parāvusi manu roku, viņa klusi iekliedzās, saviebās un piespieda plaukstu sev pie sāniem.

Es acumirklī pielēču kājās. Kas tev notika?

Denna paraustīja plecus un izspieda nervozu smaidu, neatlaizdama roku no sāniem. Tas kritiens, viņa teica, tas muļķa zirgs! Reizēm iedur, ja es aizmirstos un izdaru strauju kustību.

-    Vai kāds to ir apskatījis?

-    Tas ir tikai zilums, Denna teica. Un tiem ārstiem, kas man pieejami, es neļautu sev pieskarties.

-    Bet tavs patrons? es jautāju. Viņš taču noteikti varētu to nokārtot.

Denna lēnām izslējās taisni. Tā nudien nav nekāda nelaime! Viņa

pacēla rokas virs galvas un ātri, prasmīgi nodejoja dažus dejas soļus, tad iesmējās par manu sejas izteiksmi. Nerunāsim vairs par visādiem noslēpumiem! Nāc pastaigāties kopā ar mani! Pastāsti tumšas un baisas baumas no maera galma krājumiem.

-     Labi! es teicu, sākdams iet viņai blakus. Dzirdēju, ka maers esot teicami atveseļojies pēc ilgstošas slimības.

-    Tu esi slikts tenkotājs, Denna teica. To zina visi.

-    Baronets Bramstons vakar vakarā cieta satriecošu sakāvi faro spēlē.

Denna pablisināja acis. Tas nav interesanti.

-    Komtese DeFerra “Daeonikas” izrādes laikā zaudēja nevainību.

-              Ha! Denna ar plaukstu aizsedza muti, apslāpēdama smieklus.

-    Patiešām?

-   Katrā ziņā pēc starpbrīža viņai tās vairs nebija, es klusinātā balsi pavēstīju. Bet izrādījās, ka viņa to bija tikai atstājusi savā istabā. Tāpēc pareizāk būtu sacīt, ka viņa to nevis pazaudēja, bet nolika citā vietā. Kalpotāji to atrada pēc divām dienām, kopdami istabu. Atklājās, ka tā ir paripojusi zem kumodes.

Denna sašutusi paskatījās uz mani. Es nespēju ticēt, ka esmu tev ticējusi! Viņa man rotaļīgi iesita, bet tad atkal saviebās un strauji ierāva caur zobiem elpu.

-   Paklausies, es klusi teicu, es esmu mācījies Universitātē. Neesmu ārsts, bet tās zāles, ko pazīstu, iedarbojas labi. Es varētu apskatīt tavu ievainojumu.

Denna ilgi lūkojās manī, nesaprazdama, kā izturēties pret tādu piedāvājumu. Es teiktu, viņa beidzot sacīja, ka tas ir pats apdomīgākais veids, kā vīrietis jebkad ir mēģinājis ieraudzīt mani bez drēbēm.

-    Es… Jutu, ka viscaur pietvīkstu. Es negribēju…

Denna iesmējās, redzēdama manu neveiklību. Ja es kādam ļautu spēlēt ar mani “ārstus”, tad tas būtu tu, Kvout, viņa teica. Bet pagaidām tikšu galā pati. Viņa ielika roku man elkonī, un mēs devāmies tālāk pa ielu. Es pietiekami labi protu parūpēties par sevi!

*    * *

Atgriezos maera muižā pēc vairākām stundām, iedams pa taisnāko ceļu, nevis pār jumtiem. Iegājis gaitenī, kas veda uz manām istabām, ieraudzīju tur stāvam divus sargus, nevis vienu, kuru biju redzējis iepriekš. Acīmredzot viņi bija atklājuši manu bēgšanu.

Tomēr pat tas nespēja mani īpaši nomākt, jo pēc laika, ko biju pavadījis kopā ar Dennu, es jutos garāks par vairākām pēdām. Vēl vairāk man nozīmēja tas, ka mēs bijām norunājuši rītvakar doties kopīgā izjādē. Ja runa bija par Dennu, konkrēta satikšanās vieta un laiks bija necerēta dāvana.

-      Labvakar, kungi! es teicu, tuvodamies viņiem. Vai manā prombūtnes laikā ir noticis kaut kas interesants?

-    Jums ir jāuzturas tikai savās istabās, Džeizs drūmi atbildēja. Ievēroju, ka šoreiz viņš neteica “ser”.

Apstājos, satvēris durvju rokturi. Kā, lūdzu?

-    Jums jāpaliek savās istabās, līdz mēs saņemsim nākamos rīkojumus, viņš teica. Un vienam no mums visu laiku jābūt kopā ar jums.

Jutu sevī iedegamies dusmas. Un vai Alverons par to zina? es skarbi noprasīju.

Abi vīri nenoteikti saskatījās.

Tātad rīkojumus dod Steipss. Ar tādu nenoteiktību vajadzētu pietikt, lai sargi neuzdrošinātos pielikt man rokas. Nu tad noskaidrosim visu tūlīt līdz galam! es teicu un sparīgā solī devos pa gaiteni tālāk, un sargi, ieročiem žvadzot, bija spiesti man sekot.

Jo tālāk es gāju pa pils gaiteņiem, jo vairāk aizsvilos dusmās. Ja patiešām esmu neglābjami zaudējis maera uzticību, vēlējos tikt par to skaidrībā pēc iespējas drīzāk. Ja nevaru saglabāt Alverona labvēlību, man vismaz paliks brīvība un iespēja tikties ar Dennu, kad es to vēlēšos.

Nogriezos ap stūri īstajā brīdī un ieraudzīju maeru nākam ārā no viņa istabām. Viņš izskatījās veselāks nekā jebkad un padusē turēja papīru tīstokli.

Tuvodamies redzēju, ka viņa seja kļūst pikta, un nodomāju, ka viņš vienkārši pavēlēs sargiem vest mani projām. Tomēr es devos viņam klāt tik drosmīgi, it kā būtu saņēmis rakstisku aicinājumu. Jūsu gaišība, moži un draudzīgi teicu, vai drīkstu parunāt ar jums dažus vārdus?

-    Protams! Alverons tādā pašā tonī atbildēja un atgrūda vaļā durvis, ko nupat bija grasījies aizvērt. Nāc iekšā! Paskatījies viņam acīs, redzēju tajās kvēlojam tādas pašas dusmas kā manējās. Sīka saprāta daļiņa mani nodrebēja bailēs, taču virsroku bija ņēmis niknums, kas joņoja uz priekšu neapturamos auļos.

Mēs atstājām samulsušos sargus priekštelpā, un Alverons pa nākamajām durvīm ieveda mani savās personīgajās istabās. Gaisu piesātināja draudīgs klusums, gluži kā miers pirms negaidītas vasaras vētras.

-    Es nespēju noticēt, ka tu esi spējīgs uz tādu nekaunību! maers izgrūda, līdzko visas durvis bija aizvērtas. Šie nekrietnie apvainojumi! Nejēdzīgie apgalvojumi! Man nepatīk izskaidrošanās citu cilvēku klātbūtnē, tāpēc mēs turpināsim sarunu vēlāk. Viņš valdonīgi pamāja ar roku. Tagad ej uz savām istabām un neatstāj tās, līdz es būšu nolēmis, ko ar tevi darīt!

-    Jūsu gaišība!

Viņa izslietie pleci nepārprotami liecināja, ka viņš ir gatavs saukt sargus. Es tevi nedzirdu! maers strupi izmeta.

Mūsu skatieni sastapās. Viņa acis bija cietas kā krams, un es redzēju, cik ļoti viņš īstenībā ir sadusmots. Tās nebija patrona vai darba devēja dusmas. Tas nebija aizkaitinājums par pieņemtās kārtības ignorēšanu. Manā priekšā stāvēja cilvēks, kurš kopš sešpadsmit gadu vecuma bija valdījis pār visu sev apkārt. Šim cilvēkam neko nenozīmēja pakārt cilvēku pie dzelzs karātavām, lai iespaidīgi parādītu savu nostāju. Ja savulaik nebūtu gadījies neveiksmīgs vēstures pagrieziens, šis cilvēks pašlaik būtu Vintasas karalis.

Manas dusmas noplaka un apdzisa kā nopūsta svece, un mani viscaur pārņēma saltums. Tobrīd aptvēru, cik kļūmīgi esmu novērtējis savu situāciju.

Kad biju vēl zēns un bez pajumtes klīdu pa Tarbeanas ielām, es biju iemācījies tikt galā ar bīstamiem cilvēkiem piedzērušiem ostas strādniekiem, sardzes vīriem, pat ar citu bezpajumtnieku, kas spēj nogalināt nevēlamu pretinieku ar saplēstas pudeles stiklu.

Drošības pamatā ir skaidrība par spēles noteikumiem. Sardzes vīrs tevi nesitīs ielas vidū. Ostas strādnieks nedzīsies pakaļ, ja tu metīsies bēgt.

Tagad es piepešā atklāsmē aptvēru savus maldus. Maeru nekādi noteikumi nesaistīja. Viņš varēja pavēlēt mani nogalināt un pakārt manu līķi virs pilsētas vārtiem. Viņš varēja iemest mani cietumā un aizmirst manu esamību. Viņš varēja mani tur atstāt mokāmies badā un slimībās. Man nebija nedz stāvokļa, nedz draugu, kas mani aizstāvētu. Biju tikpat bezpalīdzīgs kā bērns ar vītola vicu zobena vietā.

Visu to es aptvēru vienā acumirklī un sajutu krūtīs svelošas bailes. Man vajadzēja palikt Lejas Severenā, kad tas vēl bija iespējams. Man vispār nekad nevajadzēja nākt šurp un iesaistīties tik varenu cilvēku dzīvē un darīšanās.

Tajā brīdī no maera ģērbistabas izsteidzās Steipss. Mūs ieraugot, viņa allaž rāmajā sejā uzzibsnīja piepeša panika un pārsteigums. Tomēr viņš ātri atguvās. Atvainojiet, kungi! Steipss teica un grasījās steigties atpakaļ, no kurienes nācis.

-    Steips! maers uzsauca, pirms sulainis bija pazudis. Nāc šurp!

Steipss atgriezās istabā. Viņš nervozi lauzīja rokas. Viņa sejā bija

lasāma vainas apziņa kā cilvēkam, kurš pieķerts darām kaut ko nepieļaujamu.

Alverona balss skanēja bargi. Steips, kas tev tur ir? Ieskatījies uzmanīgāk, es redzēju, ka Steipss nevis lauza rokas, bet cenšas tajās kaut ko noturēt.

-    Tur nekā…

-     Steips! maers uzkliedza. Kā tu uzdrīksties man melot? Tūlīt parādi!

Druknais kambarsulainis mēmi atvēra plaukstas. Tajās gulēja beigts, spilgts putnēns. Steipsa seja bija kļuvusi pelnu pelēka.

Nekad visas pasaules vēsturē jaukas radībiņas nāve nav devusi kādam tik lielu prieku un atvieglojumu. Es jau vairākas dienas turēju Steipsu aizdomās par nodevību, un šeit tai bija neapšaubāms pierādījums.

Tomēr es cietu klusu. Maeram tas bija jāredz pašam savām acīm.

-    Ko tas nozīmē? Alverons lēni jautāja.

-              Nav labi domāt par kaut ko tādu, ser, kambarsulainis aši teica,

-     un vēl sliktāk ir uz to skatīties. Es tūlīt atnesīšu citu! Tas dziedās tikpat jauki.

Sekoja ilgs klusuma brīdis. Redzēju, ka Alverons pūlas apspiest niknumu, ko nupat bija grasījies izgāzt pār mani. Klusums ieilga.

-    Steips, es lēni sacīju, cik putnu jūs šajās dienās esat apmainījis?

Steipss sašutis paskatījās uz mani.

Pirms viņš paguva atbildēt, iejaucās Alverons. Atbildi viņam, Steips! Viņa balss izklausījās gandrīz aizžņaugta. Vai ir bijuši vēl citi?

Steipss pievērsa viņam satriektu seju. Dieva dēļ, es negribēju jūs uztraukt! Jūs kādu laiku bijāt ļoti nevesels. Tad pieprasījāt putnus un pārcietāt ļoti smagu nakti. Un nākamajā dienā viens no šiem nobeidzās.

Steipss lūkojās lejup uz beigto putnēnu savā plaukstā, un viņa vārdi plūda arvien ātrāk, gandrīz ķerdamies cits aiz cita. Tie izklausījās pārāk neveikli, lai būtu sagudroti. Es negribēju jūs apgrūtināt ar sarunām par miroņiem. Tāpēc slepus aiznesu to putnu projām un atnesu vietā citu. Pēc tam jums kļuva labāk, bet putni nobeidzās pa četriem vai pieciem dienā. Katru reizi, kad ieskatījos būrī, uz grīdas atkal kāds gulēja gluži kā norauta puķe. Bet jūs jutāties labi, un es negribēju to pieminēt.

Steipss apsedza beigto zeltknābīti ar otru plaukstu. Gluži vai likās, ka šīs radības atdod savas sīkās dvēselītes, lai jūs varētu atkopties! Tad

I>ckšņi viņā kaut kas itin kā salūza un viņš ļāva vaļu raudām. Tās bija dziļas, bezcerīgas elsas, kā varētu raudāt godīgs cilvēks, kurš ilgi juties l/biedēts un bezpalīdzīgs, vērojot tuva drauga lēno nāvi.

Alverons kādu laiku stāvēja nekustīgs un apstulbis, un viņa dusmas '.ķita izgaistam. Tad viņš paspēra soli un saudzīgi uzlika rokas sulainim uz pleciem. Ak, Steips, viņš klusi teica, savā ziņā tā ari bija! Tu neesi izdarījis neko tādu, ko tev varētu pārmest.

Es klusi iegāju blakusistabā un sāku atvienot no zeltītā krātiņa putnu dzirdināmos traukus.

*    * *

Stundu vēlāk mēs trijatā klusi ēdām vakariņas maera istabā. Alverons un es izstāstījām Steipsam, kas noticis dažu pēdējo dienu laikā. Steipss jutās gandrīz apskurbis priekā par sava kunga veselību un par ziņu, ka tā uzlabosies ari turpmāk.

Savukārt man pēc Alverona vairāku dienu nelabvēlības atgūt savu labo slavu viņa acīs nozīmēja lielu atvieglojumu. Tomēr nebija viegli atgūties no satricinošās domas, cik tuvu esmu bijis bezdibeņa malai.

Godīgi izstāstīju maeram par savām maldīgajām aizdomām pret Steipsu un no visas sirds atvainojos kambarsulainim. Steipss savukārt atzinās, ka ļoti apšaubījis manu godīgumu. Beidzot mēs paspiedām viens otram roku un jutām daudz lielāku savstarpēju labvēlību.

Kad tiesājām pēdējos vakariņu kumosus, Steipss pēkšņi saslējās, atvainojās un izsteidzās ārā.

-    Kāds ir pie ārējām durvīm, maers paskaidroja. Tam vīram ir ausis kā sunim! Gluži pārdabiska dzirde.

Pēc brīža Steipss atgriezās, vezdams līdzi garo vīrieti ar noskūto galvu, kurš manā pirmajā ierašanās dienā kopā ar Alveronu bija pētījis kartes, komandieri Dagonu.

Kad Dagons ienāca istabā, viņa acis apskrēja visus istabas kaktus, aizstaigāja no loga līdz otrām durvīm, ar īsu skatienu nomēroja mani un atgriezās pie maera. Brīdī, kad viņa acis apstājās pie manis, visi pirmatnējie, dzīvnieciskie instinkti, kas man bija ļāvuši izdzīvot Tarbeanas ielās, skubināja mani bēgt projām. Paslēpties. Darīt jebko, lai tiktu pēc iespējas tālāk no šī cilvēka.

-    Ā, Dagon! maers moži teica. Kā klājas šajā jaukajā dienā?

-   Labi, jūsu gaišība. Dagons stāvēja miera stājā un neskatījās maeram tieši acis.

-    Vai tu varētu apcietināt Kaudiku par nodevību?

Sekoja tikko jaušama pauze. Jā, jūsu gaišība.

-    Vajadzētu pietikt ar astoņiem viriem, ja vien tie sarežģītā situācijā spēj nekrist panikā.

-Jā, jūsu gaišība. Es sāku pamanīt Dagona atbildēs tikko jaušamas atšķirīgas nianses.

-    Dzīvu! Alverons teica, it kā atbildēdams uz jautājumu. Bet nav jācenšas būt saudzīgiem.

-    Jā, jūsu gaišība. To teicis, Dagons pagriezās, lai dotos projām.

Es steigšus ierunājos: Jūsu gaišība, ja viņš patiešām ir īsts arka-

nists, jums vajadzētu ievērot zināmu piesardzību. Līdzko biju pateicis “vajadzētu”, es to nožēloju: vārds “vajadzētu” pauda zināmu iedomību. Man būtu bijis jāsaka: varbūt jūs vēlētos ievērot zināmu piesardzību.

Šķita, ka Alverons šo kļūmi nav pamanījis. Jā, protams. Pret viltnieku jāiet ar viltnieka ieročiem. Dagon, pirms vedīsi viņu lejā, sasien viņam rokas un kājas ar pamatīgu dzelzs ķēdi. No īstas dzelzs, iegaumē! Aizbāz viņam muti un aizsien acis… Viņš brīdi domāja, viegli sizdams ar pirkstu pie lūpām. Un nocērt viņam īkšķus!

-    Jā, jūsu gaišība.

Alverons paskatījās uz mani. Kā tev šķiet, vai ar to pietiks?

Es apslāpēju nelabuma vilni un piespiedu sevi nelauzīt klēpī saliktās rokas. Nezinu, kas mani satrieca vairāk možais tonis, kādā Alverons deva rīkojumus, vai vienaldzīgais tonis, ar kādu Dagons tos pieņēma. Ar pilntiesīgu arkanistu jokot nedrīkstēja, tomēr man šķita, ka viņa roku sakropļošana ir ļaunāka par nogalināšanu uz vietas.

Dagons devās projām, un, kad durvis bija aizvērtas, Steipss noskurinājās. Kungs augstais, tas vīrs ir kā auksts ūdens uz galvas! Vajadzētu tikt no viņa vaļā.

Maers iesmējās. Lai viņu savāktu kāds cits? Nē, Steips, es gribu, lai viņš ir tieši šeit. Mans trakais suns īsā pavadā.

Steipss sarauca pieri. Bet, pirms viņš paguva kaut ko piebilst, viņa skatiens apstājās pie atpūtas istabas atvērtajām durvīm. Ai, tur ir vēl viens! Aizgājis pie būra, viņš pēc brīža atgriezās ar citu beigtu trillīti, saudzīgi turēdams plaukstā sīko, nekustīgo radījumu. Es saprotu, ka tev vajadzēja pārbaudīt kādas zāles, viņš teica, būdams vēl otrā istabā. Bet tas ir diezgan skarbi pret nabaga mazajiem kalanthiem!

-    Kā, lūdzu? es jautāju.

-              Mūsu Steipss ir vecmodīgs, Alverons smaidīdams paskaidroja,

-    un vairāk skolots, nekā pats atzīst. Kalanthi ir šo putnu vārds eldvintiešu valodā.

-    Varu apzvērēt, ka esmu dzirdējis šo vārdu vēl kaut kur.

-   Tas ir arī Vintasas karaliskās dzimtas uzvārds, Alverons sacīja ar pārmetumu balsī. Savādi, ka cilvēks, kurš tik daudz zina, dažās lietās var būt neizprotami akls!

Steipss pagriezās un vēlreiz paskatījās uz krātiņu. Es saprotu, ka t.is bija jādara, viņš teica. Bet kāpēc tu nevarēji izmantot peles vai komteses DeFerras pretīgo suni?

Pirms paspēju atbildēt, pie ārējām durvīm atskanēja troksnis, un Steipss pat nepaguva piecelties, kad istabā iebrāzās viens no sargiem.

-Jūsu gaišība, viņš aizelsies izdvesa un, aizskrējis pie istabas vienīgā loga, aizrāva ciet slēģus. Pēc tam viņš ieskrēja blakusistabā, kur atkārtoja to pašu. Drīz līdzīgi trokšņi atskanēja no citām, dziļākajām istabām, kuras es nekad nebiju redzējis. Tiem sekoja apslāpēti būkšķi, n kā kāds pārbīdītu mēbeles.

Steipss izskatījās apjucis un sāka celties kājās, taču maers papurināja galvu un ar rokas mājienu norādīja, lai viņš paliek sēžam. Leitnant? viņš mazliet ērcīgā balsī iesaucās.

-    Atvainojiet, jūsu gaišība! sargs teica, atgriezdamies istabā un smagi elpodams. Tā bija Dagona pavēle. Man nekavējoties vajadzēja gādāt par jūsu istabu drošību.

-    Cik saprotu, kaut kas nav izdevies, kā vajag, Alverons sausi sacīja.

-   Kad pieklauvējām pie torņa durvīm, nekādas atbildes nebija. Dagonam vajadzēja uzlauzt durvis. Tur bija… Es nezinu, kas tur bija, jūsu gaišība. Kaut kāds ļauns gars. Anderss ir miris, jūsu gaišība. Kaudiks savās istabās nebija atrodams, bet Dagons turpina viņu meklēt.

Alverona seja satumsa. Nolādēts! viņš nodārdināja un iesita ar dūri pa krēsla paroci. Maera pierē ievilkās dziļas rievas, un viņš izdvesa skaļu nopūtu. Nu labi! Pamājis ar roku, viņš raidīja sargu projām.

Sargs palika nekustīgi stāvam. Ser, Dagons pavēlēja man neatstāt jūs bez apsardzības.

Alverons uzmeta viņam draudīgu skatienu. Nu tad stāvi vismaz tur! Viņš norādīja uz istabas kaktu.

Sargs izskatījās itin apmierināts par iespēju atkāpties tālāk. Alverons paliecās uz priekšu, piespiedis pirkstu galus pie pieres. Dieva vārdā, kā viņš to varēja nojaust?

Jautājums šķita retorisks, tomēr tas iedarbināja ritentiņus manā prātā. Vai jūsu gaišība vakar paņēma zāļu pudelīti?

-    Jā, jā. Es darīju visu tieši tāpat kā iepriekšējās dienās.

Tikai neaizsūtīji pēc zālēm mani, es nodomāju. Vai pudelīte joprojām ir pie jums? es jautāju.

Pudelīte bija tepat. Steipss to sameklēja un iedeva man. Es izvilku korķi un pārlaidu pirkstu pār stikla kakliņa iekšpusi. Kāda garša ir jūsu gaišības zālēm?

-    Es jau tev teicu. Rūgtena, sāļa. Redzēdams, ka es paceļu pirkstu pie mutes un viegli pieskaros tam ar mēles galu, maers iepleta acis.

-    Vai tu esi traks? viņš neticīgi noprasīja.

-    Garša ir salda, es vienkārši sacīju. Pēc tam izskaloju muti ar ūdeni un pēc iespējas neuzkrītoši iespļāvu to tukšā glāzē. No vestes kabatas izvilku mazu, aizlocītu papīra paciņu, iebēru nelielu šķipsnu sev saujā un viebdamies to apēdu.

-    Kas tas ir? Steipss jautāja.

-    Liguellens, es meloju, zinādams, ka patiesā atbilde ogle tikai izraisītu jaunus jautājumus. Iedzēru vēl vienu malku ūdens un atkal to izspļāvu. Šoreiz tas bija melns, un Alverons un Steipss pavadīja to ar izbiedētu skatienu.

Es apņēmīgi turpināju: Acīmredzot kaut kas viņā radīja aizdomas, ka jūsu gaišība nedzer iedotās zāles. Ja garša pēkšņi būtu citāda, jūs būtu par to viņam jautājis.

Maers pamāja ar galvu. Es tikos ar viņu vakar vakarā. Viņš apvaicājās par manu veselību. Alverons viegli iesita ar dūri pa krēsla paroci.

-    Ek, nolādētā neveiksme! Ja viņam ir kaut cik saprašanas, viņš jau pusi dienas ir projām. Mēs viņu vairs nenotversim.

Man gribējās maeram atgādināt, ka nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, ja viņš būtu man ticējis no paša sākuma, tomēr es to nedarīju. Es ieteiktu jūsu vīriem turēties tālāk no torņa, jūsu gaišība. Viņam bija pietiekami daudz laika, lai sastrādātu tur daudz ko nelietīgu, ierīkotu lamatas un tādā garā.

Maers piekrītoši pamāja un pārvilka plaukstu pār acīm. Jā. Protams. Parūpējies par to, Steips! Es laikam iešu drusku atpūsties. Vajadzēs laiku, lai sakārtotu visu šito pa vietām.

Es piecēlos un grasījos iet projām. Taču maers norādīja, lai palieku sēžam. Kvout, paliec vēl brīdi un pirms aiziešanas pagatavo man tēju!

Steipss ar zvaniņu ataicināja kalpotājus. Novākdami pusdienu galdu, viņi slepus raidīja man ziņkārus skatienus. Es ne vien sēdēju maera klātbūtnē, bet pat ēdu maltīti kopā ar maeru viņa personīgajās istabās. Tāda ziņa jau pēc desmit minūtēm būs apskrējusi visu maera muižas teritoriju.

Kad kalpotāji bija aizgājuši, es pagatavoju maeram jaunu tējas devu. Pēc tam pagriezos, lai dotos projām, bet maers, pacēlis krūzi pie lūpām, klusi ierunājās tik klusi, lai sargs istabas kaktā to nevarētu sadzirdēt:

Kvout, tu esi pierādījis, ka esi pilnīgi uzticams, un es nožēloju savas īslaicīgās šaubas par tevi. Iedzēris nelielu malku, viņš turpināja: Diem/t‘l es nedrīkstu pieļaut, ka ziņa par indēšanu izplatās tālāk. It sevišķi l.ipēc, ka indētājs ir aizbēdzis. Viņš zīmīgi paskatījās uz mani. Tas traucētu pasākumam, ko mēs ar tevi iepriekš pārrunājām.

Es pamāju ar galvu. Vēsts, ka maera personīgais arkanists gandrīz viņu ir nogalinājis, diez vai palīdzētu Alveronam iemantot iecerētās sievietes roku.

Viņš turpināja: Diemžēl šī nepieciešamība klusēt neļauj man piešķirt tev tādu balvu, ko tu esi pilnībā pelnījis. Ja stāvoklis būtu citāds, es apsvērtu iespēju dāvāt tev zemesīpašumu, nevis vienkārši pateiktos. Un piešķirtu tev titulu. Manai dzimtai joprojām pieder tādas tiesības neatkarīgi no karaļa varas.

Man gluži apreiba galva, dzirdot maera vārdus, bet viņš rāmi turpināja: Bet, ja es to darītu, būtu vajadzīgi paskaidrojumi. Un paskaidrojumus es nevaru atļauties.

Alverons pastiepa roku, un es krietnu brīdi nespēju attapties, ka viņš vēlas, lai es to satveru. Maera Alverona rokasspiediens nav gluži ikdienišķs notikums. Man tūlīt kļuva žēl, ka tā aculiecinieks ir vienīgi sardzes vīrs. Cerēju, ka viņš necentīsies turēt mēli aiz zobiem.

Svinīgi satvēru maera roku, un viņš turpināja: Esmu kļuvis tev liels parādnieks. Ja tev kādreiz rastos vajadzība, tavā rīcībā būs viss iespējamais atbalsts, kādu pateicīgs lords spēj nodrošināt.

Centos izturēties cēli un saglabāt mierīgu seju, taču īstenībā jutos ārkārtīgi pacilāts. Tieši uz to es biju cerējis. Izmantojot maera iespējas, es varētu veikt daudz sekmīgākus Amira meklējumus. Viņš man varētu nodrošināt pieeju klosteru arhīviem, privātām bibliotēkām un citām vietām, kurās svarīgi dokumenti nav likvidēti vai pārstrādāti, kā tas noticis Universitātē.

Tomēr es sapratu, ka šis nav īstais brīdis, lai sāktu konkrētu sarunu. Alverons bija apsolījis man palīdzēt. Tagad vienkārši jānogaida un jāizdomā, kādu palīdzību es vēlos visvairāk.

Kad izgāju no maera istabām, mani negaidot pārsteidza Steipss, kas mani cieši apskāva un krietnu brīdi nesacīja ne vārda. Viņa seja pauda tādu pateicību, it kā es būtu izglābis visu viņa ģimeni no degošas mājas.

Jaunais kungs, šaubos, vai jūs saprotat, cik daudz es esmu jums parādā! Ja vien kādreiz varu jums palīdzēt, dariet man to zināmu!

Viņš satvēra manu roku un jūsmīgi to vairākas reizes sakratīja. Tajā pašā brīdī es jutu, ka viņš man kaut ko iespiež saujā.

Pēc brīža attapos stāvam gaiteni. Atvēru plaukstu un ieraudzīju tajā skaistu sudraba gredzenu, uz kura bija iegravēts Steipsa vārds. Tam blakus gulēja otrs gredzens, kas nebija gatavots no metāla. Tas bija gluds un balts, un ari tam virspusē lieliem burtiem bija iegravēts kambarsulaiņa vārds. Man nebija ne jausmas, ko šāds gredzens varētu nozīmēt.

Devos atpakaļ uz savām istabām, gluži apskurbis no necerētās veiksmes.

SEŠDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . skaista spēle

NAKAMAJĀ DIENĀ mana pieticīgā mantība tika pārvietota uz citām istabām, jo maeram tās šķita piemērotākas cilvēkam, kurš nepārprotami bauda viņa labvēlību. Manā rīcībā tagad bija piecas istabas, un no trijām pavērās skats uz dārzu.

Tas bija augstsirdīgs žests, tomēr es nespēju atvairīt domu, ka tās atrodas vēl tālāk no pils virtuvēm nekā mana agrākā apmešanās vieta, l īdz brīdim, kad uz tām atnesi? ēdienu, tas būs auksts kā akmens.

Biju pavadījis jaunajā vietā tikai nepilnu stundu, kad ieradās izsūtāmais zēns ar Bredona sudraba gredzenu un kartīti, uz kuras bija rakstīts: Tavās jaunajās, krāšņajās istabās. Kad?”

Apgriezu kartīti otrādi un uzrakstīju: “Līdzko vēlies!”, un aizsūtīju /.ēnu atpakaļ.

Noliku Bredona sudraba gredzenu uz paplātes dzīvojamā istabā. Tagad manā traukā starp dzelzs stīpiņām mirdzēja divi sudraba gredzeni.

Atvēru durvis un ieraudzīju Bredona tumšās acis vērīgi raugāmies no balto matu un bārdas ieloka. Viņš pasmaidīja un paklanījās, paņēmis spieķi zem vienas rokas elkoņa. Piedāvāju viņam apsēsties, tad pieklājīgi atvainojos un uz brīdi atstāju viņu dzīvojamā istabā vienu, kā prasīja labas manieres.

Tikko biju izgājis pa durvīm, kad blakusistabā izdzirdēju viņa sulīgos smieklus. Ho, ho! viņš nodārdināja. Tas tik ir ko vērts!

Kad atgriezos, Bredons sēdēja pie taka galdiņa, turēdams abus gredzenus, ko nesen biju saņēmis no Steipsa. Iespaidīgs pavērsiens! viņš teica. Acīmredzot es vakar kaut ko pārpratu, kad manu izsūtāmo no tavām durvīm aizraidīja ļoti sapīcis sargs.

Es pasmīnēju pretī. Šīs bija raibas dienas.

Bredons saberzēja zodu un guldzoši pasmējās, vēl vairāk nekā iepriekš atgādinādams pūci. Tā var domāt, viņš teica, pacēlis sudraba gredzenu. Izklausās pēc aizraujoša stāsta. Bet tas… Viņš ar spieķi norādīja uz balto gredzenu. Tas ir kaut kas pavisam cits.

Pievilku krēslu un apsēdos viņam pretī. Sacīšu atklāti, es teicu. Varu tikai minēt, no kā tas gatavots, un nepavisam nezinu, ko tas nozīmē.

Bredons izbrīnā savilka uzacis. Apbrīnojama atklātība no tevis!

Es paraustīju plecus. Pašlaik jūtos mazliet drošāks par savu stāvokli šajā vietā. Vismaz tik daudz, lai necenstos pārāk sargāties no cilvēkiem, kuri bijuši draudzīgi pret mani.

Vērlreiz iesmējies, Bredons nolika sudraba gredzenu atpakaļ uz paplātes. Drošāks, viņš atkārtoja. Jā, tā laikam varētu teikt. Viņš pacēla balto gredzenu. Tomēr nav jābrīnās, ka tu neko nezini par šo te.

-    Biju domājis, ka ir tikai triju veidu gredzeni, es teicu.

-    Parasti tā tiešām ir, Bredons sacīja. Bet gredzenu sūtīšanai ir diezgan sena vēsture. Pirms šo spēli uzsāka aristokrāti, tā jau ilgu laiku bija izplatīta vienkāršo ļaužu vidū. Un, kaut gan Steipss kopā ar mums elpo reto un izsmalcināto gaisu, viņš neapšaubāmi nāk no vienkāršas ģimenes.

Bredons nolika balto gredzenu uz spēles galda un apsedza to ar plaukstām. Tolaik gredzenus gatavoja no materiāla, kas vienkāršajiem ļaudīm bija viegli pieejams. Jauns mīlētājs varēja iecerētajai pasniegt gredzenu, kas savīts no svaigas, zaļas zāles. Ādas gredzens nozīmēja gatavību pakalpot. Un tā tālāk.

-    Un gredzens no raga?

-    Gredzens no raga liecina par naidu, Bredons teica. Spēcīgu un ilgstošu naidu.

-    Ā! es apjucis novilku. Saprotu.

Bredons pasmaidīja un pacēla balto gredzenu pret gaismu. Bet šis nav no raga, viņš teica. Šim ir citāds dzīslojums, turklāt Steipss nekad nedotu kādam raga un sudraba gredzenu reizē. Viņš papurināja galvu. Ja vien es nemaldos, šis gredzens ir gatavots no kaula. Viņš pasniedza to man.

-    Brīnišķīgi, es drūmi sacīju, pacilādams to plaukstā. Un ko tas nozīmē? Ka viņš man iegrūdīs dunci ribās vai iemetīs mani izžuvušā akā?

Bredons pasmaidīja savu plato, sirsnīgo smaidu. Kaula gredzens liecina par lielu un nozīmīgu parādu.

-    Ak tā! Es paberzēju gredzenu pirkstos. Tas noteikti ir patīkamāk, ja kāds jūtas man pakalpojumu parādā.

-    Ne tikai pakalpojumu, Bredons teica. Pēc tradīcijas šādu gredzenu mēdza pagatavot no miruša ģimenes locekļa kaula. Viņš savilka augšup uzacis. Un, kaut gan es šaubos, vai tā dara vēl šodien, tas nepārprotami izsaka galveno būtību.

Es paskatījos uz viņu, mazliet apdullis no jaunajām ziņām. Un būtība ir…?

-    Tāda, ka šo gredzenu nemēdz dot vieglu roku. Tas nepieder pie aristokrātu spēlītēm un nav gredzens, kas jāizliek apskatei. Viņš zīmīgi paskatījās uz mani. Es tavā vietā noliktu to dziļākā un drošākā vietā.

Es uzmanīgi ieliku gredzenu kabatā. Tu man esi daudz palīdzējis, ps teicu. Man gribētos kaut kā atdarīt…

Bredons pacēla roku, pārtraukdams mani teikuma vidū. Pēc tam ar svinīgi nopietnu kustību viņš pastiepa pirkstu uz leju, savilka plakstu dūrē un paklaudzināja pa taka galdiņa virsmu.

Es pasmaidīju un izvilku akmentiņus.

*    * *

-    Šķiet, ka es beidzot sāku apjēgt šo spēli, es teicu pēc stundas, kad biju zaudējis ar itin niecīgu starpību.

Bredons ar nepatikas izteiksmi sejā atgrūda krēslu no galda. Nē, viņš teica, gluži otrādi. Tu esi apguvis pamatus, bet galveno būtību neesi apjēdzis.

Es sāku šķirot akmentiņus un likt tos vietās. Būtība ir tāda, ka es beidzot pēc visa šī ilgā laika esmu ticis tuvu tam, lai tevi sasistu.

-    Nē! Bredons nepiekrita. Tā tas nepavisam nav. Taks ir smalka un sarežģīta spēle. Tieši tāpēc man ir tik grūti atrast kādu, kurš prot to spēlēt. Pašlaik tu stampā kā lempīgs agresors. Taisnību sakot, šoreiz tu spēlēji sliktāk nekā pirms divām dienām.

-    Atzīsties! es teicu. Toreiz es tevi gandrīz uzvarēju.

Bredons tikai nikni pablenza un ar pavēlošu kustību norādīja uz galdu.

Sāku spēlēt apņēmīgi, smaidīdams un dungodams pie sevis, jo jutos

pārliecināts, ka šodien es beidzot viņu uzvarēšu.

Taču tas bija tālu no realitātes. Bredons izdarīja gājienus nesaudzīgi un bez mazākās vilcināšanās. Viņš mani sasita tik viegli, kā varētu pārplēst uz pusēm papīra lapu.

Spēle beidzās tik ātri, ka es nepaguvu atvilkt elpu.

-   Vēlreiz! Bredons teica, un viņa balss skanēja tik pavēlnieciski, kā man vēl nebija gadījies dzirdēt.

Es mēģināju sasparoties, taču nākamā spēle bija vēl bēdīgāka. Jutos kā kucēns, kas cīnās ar vilku. Nē. Es biju pele pūces nagos. Nekādas cīņas te vispār nebija. Es spēju tikai bēgt.

Taču bēgšana nebija pietiekami veikla. Šī spēle beidzās vēl ātrāk nekā iepriekšējā.

-    Vēlreiz! viņš nokomandēja.

Un mēs spēlējām vēlreiz. Šoreiz es nebiju pat dzīva radība. Bredons rīkojās rāmi un bezkaislīgi kā miesnieks ar atkaulošanas nazi. Spēle prasīja tikpat daudz laika, cik vajadzētu, lai izķidātu un atkaulotu cāli.

Spēles beigās Bredons sarauca pieri un saberzēja plaukstas gar abām galdiņa malām, it kā nupat būtu tās nomazgājis un censtos nosusināt.

-    Labi! es teicu, atspiezdamies pret krēsla atzveltni. Piekritu, ka tev taisnība. Tu pārāk viegli ar mani tiec galā.

-     Nē, Bredons drūmu seju atbildēja. Tas nebūt nav tas, ko es cenšos panākt.

-    Un ko tu centies panākt?

-   Cenšos piespiest tevi saprast spēli, viņš teica. Visu spēli kopumā, nevis rīkošanos ar akmentiņiem. Galvenais nav spēlēt agresīvi. Galvenais ir spēlēt drosmīgi. Bīstami. Eleganti.

Viņš piesita divus pirkstus pie galda. Katrs, kurš nav aizmidzis, spēj pamanīt sev izliktās lamatas. Bet drosmīgi doties tām pretī pašam ar savu plānu un mainīt spēles gaitu, lūk, tā ir meistarība! Bredons pasmaidīja, taču drūmā izteiksme nepazuda no viņa sejas. Un izlikt lamatas, zinot, ka pretinieks piesardzīgi ieies tajās, gatavodamies izmantot pats savu triku, un tad viņu sakaut tā ir divkārša meistarība. Bredona sejas izteiksme atmaiga un balss kļuva gandrīz vai lūdzoša.

-     Taks atspoguļo sarežģīto pasaules ritumu. Tas ir spogulis, ko mēs pavēršam pret dzīvi. Dejā neviens neuzvar, zēn. Dejas būtība ir ķermeņa kustība. Labi izpildīta taka spēle atklāj prāta kustību. Tiem, kuri spēj to saskatīt, tas ir skaistums.

Viņš pamāja uz vienkārši izvietotajiem akmentiņiem starp mums.

-    Paskaties! Kāpēc lai es gribētu uzvarēt tādā spēlē?

Es paskatījos uz spēles galdu. Vai tad uzvarēt nav galvenais? es jautāju.

-    Galvenais ir skaista spēle, Bredons svinīgi paziņoja. Viņš pacēla rokas, paraustīja plecus, un viņa sejā parādījās svētlaimīgs smaids.

-    Kāpēc lai es gribētu uzvarēt spēlē, kura nav skaista?

SEŠDESMIT SESTĀ NODAĻA . viegli sasniedzams

VĒLĀK VAKARĀ es sēdēju viens savā istabā, ko laikam bija pieņemts dēvēt par atpūtas istabu. Vai varbūt par dzīvojamo istabu. Godīgi sakot, es neizpratu atšķirību.

Sev par pārsteigumu es atklāju, ka man jaunās telpas gluži labi patīk. Nevis tāpēc, ka tās bija krietni plašākas. Nevis tāpēc, ka tās pavēra skaistāku skatu uz dārzu. Nevis tāpēc, ka inkrustētā marmora grīda bija tīkamāka acij. Pat ne tāpēc, ka istabā atradās teicami piepildīts vīna skapis, kaut gan tas bija visai pievilcīgs elements.

Nē. Manas jaunās istabas bija patīkamākas tāpēc, ka tajās bija vairāki polsterēti krēsli bez parocēm, teicami piemēroti lautas spēlei. Krēsls ar roku atbalstiem pēc neilga laika spēlētājam kļūst ļoti neērts. Savā iepriekšējā istabā es parasti spēlēju lautu, sēdēdams uz grīdas.

Telpu ar ērtajiem krēsliem es nolēmu nosaukt par savu lautas istabu. Vai varbūt par mūzikas istabu. Laikam vajadzēs vēl kādu laiku pagudrot, iekams izdomāšu tai piemērotu labskanīgu nosaukumu.

Lieki atgādināt, ka nesenais notikumu pavērsiens bija ievērojami uzlabojis manu noskaņojumu. Vēlēdamies to nosvinēt, es atdarīju pudeli ar izsmalcinātu, tumšu Feloras vīnu, iedzēru tīkami atslābinošu malku un izņēmu no futrāļa lautu.

Vispirms ātri un enerģiski ievingrināju pirkstus, no sākuma līdz beigām nospēlēdams “Tintatatorninu”. Pēc tam kādu laiku spēlēju maigu, vieglu mūziku, vēlreiz lēni iepazīdams savu lautu. Kad biju iztukšojis apmēram pusi pudeles, jutos pilnīgi atslābinājies, un mana mūzika skanēja samtaini un apmierināti kā saulē guļoša kaķa murrāšana.

Tajā brīdī es sev aiz muguras izdzirdēju troksni. Stīgām satraukti iešķindoties, pielēcu kājās gatavībā ieraudzīt Kaudiku, sardzes vīrus vai kaut ko tikpat baisu un draudīgu.

Taču es ieraudzīju maeru, kas smaidīja mulsi kā bērns, kurš atļāvies nelielu joku. Es ceru, ka jaunās istabas tev ir pa prātam?

Atguvos un viegli paklanījos. Tā ir pārāk liela dāvana tādam kā es, jūsu gaišība.

-     Nepavisam nav liela, ja to samēro ar manu parādu, Alverons teica. Viņš apsēdās uz tuvējā dīvāna un ar rokas mājienu norādīja, ka arī es drīkstu apsēsties. Kas tas bija, ko tu nupat spēlēji?

Es atgriezos savā krēslā. H pat nebija īsta dziesma, jūsu gaišība. Spēlēju tāpat vien.

Maers izbrīnījies savilka uzacis. Vai tu to sacerēji pats? Es atbildēju apstiprinoši, un viņš pamāja uz lautu. Piedod, ka tevi pārtraucu. Lūdzu, turpini!

-    Ko jūs vēlētos dzirdēt, gaišība?

-     Man ir drošas ziņas, ka lēdijai Meluānai patīk mūzika un jauki vārdi, viņš atbildēja. Kaut ko tādā garā.

-   Jauka dziesma var būt ļoti dažāda, jūsu gaišība, es teicu. Nospēlēju ievadu no “Violetas gaidām”. Istabu piepildīja liegas, jaukas un skumjas skaņas. Pēc tam uzsāku “Balādi par Savjenu”, un mani pirksti strauji zibēja, veidojot sarežģītos akordus un atklājot izpildījuma grūtības pakāpi.

Alverons klausījās, māja ar galvu, un viņa seja pauda arvien lielāku apmierinājumu. Un tu arī pats proti sacerēt mūziku?

-    Protu, jūsu gaišība, es nepiespiesti atbildēju. Bet, lai tas izdotos labi, ir vajadzīgs laiks.

-    Cik ilgs laiks?

Es paraustīju plecus. Diena vai divas, varbūt trīs. Atkarībā no tā, kādu dziesmu jūs gribat. Vēstules sacerēt ir vieglāk.

Maers saliecās uz priekšu. Esmu iepriecināts, ka Threpes cildinājumi nav bijuši pārspīlēti! viņš teica. Atzīšos, ka liku ierādīt tev šīs istabas ne tikai pateicības dēļ. Atsevišķs gaitenis savieno tās ar manām istabām. Mums vajadzēs satikties bieži, lai pārrunātu paredzamo tuvošanos manai iecerētajai.

-    Tas būs ļoti ērti, jūsu gaišība, es teicu un nākamos vārdus izvēlējos ļoti uzmanīgi. Esmu izpētījis lēdijas Meluānas dzimtas vēsturi, bet tas nav daudz, lai cerētu uz vēlamajiem panākumiem.

Alverons pasmējās. Tev laikam šķiet, ka esmu galīgs nejēga, viņš draudzīgi teica. Skaidrs, ka tev būs jāsatiekas ar viņu pašu. Pēc divām dienām viņa ieradīsies šeit daudzu citu aristokrātu sabiedrībā. Esmu pasludinājis šo par svinību mēnesi sakarā ar manu izveseļošanos pēc ilgās slimības.

-    Tas ir gudri darīts, es atzinīgi piebildu.

Alverons paraustīja plecus. Es iekārtošu, lai jūs pēc iespējas drīzāk varētu satikties un pabūt kopā. Vai tev ir kaut kas vajadzīgs savas mākslas īstenošanai?

-     Bagātīga kaudze papīra, jūsu gaišība. Un vēl tinte un rakstāmspalvas.

-     Tik vien? Esmu dzirdējis par dzejniekiem, kuriem nepieciešamas visādas ekstravagances, lai viņi spētu radīt savus daiļdarbus, maers neizprotami noņurdēja. Varbūt tev derētu kāds īpašs dzēriens vai skats uz konkrētu ainavu? Esmu dzirdējis par kādu itin slavenu Reneres dzejnieku, kurš vienmēr turot tuvumā lādi ar puvušiem āboliem. Ikreiz, kad iedvesma viņu pamet, viņš atver lādi un ieelpo tās izgarojumus.

Es iesmējos. Es esmu mūziķis, jūsu gaišība. Lai dzejnieki nodarbojas .ir savām māņticībām, ošņā smakas un klabina kaulus. Man vajadzīgs tikai ■.avs instruments, divas prasmīgas rokas un zināšanas par to, kas darāms.

Šķita, ka Alveronu tas dara nemierīgu. Un nekas cits, kas palīdzētu radīt iedvesmu?

-    Man vajadzētu jūsu atļauju brīvi staigāt pa muižas teritoriju un Lejas Severenu, kad es to vēlos, jūsu gaišība.

-    Protams, to tu drīksti.

Es pasmaidīju. Hdā gadījumā man ir viegli sasniedzams viss, kas vajadzīgs radošai iedvesmai.

*    * *

Tikko sasniedzis Skārdnieku ielu, es ieraudzīju viņu. Pēc daudzajiem neauglīgajiem pēdējo mēnešu meklējumiem šķita savādi, ka tik viegli esmu viņu atradis.

Denna lēni un graciozi slīdēja cauri pūlim. Tā nebija samākslotā, stīvā grācija, kas ierasta galma apstākļos, bet dabiskas, brīvas kustības. Kaķis nedomā, kā viņš staipās; kaķis vienkārši to dara. Bet koks nedara pat to. Koks vienkārši šūpojas bez jebkādas kustību piepūles. Apmēram tā kustējās Denna.

Es viņu panācu, cik ātri spēju, nepievērsdams viņas uzmanību. Atvainojiet, jaunkundz?

Denna pagriezās. Ieraugot mani, viņas seja iemirdzējās priekā. Jā?

-   Citkārt es neparko netuvotos sievietei ar tādiem paņēmieniem, bet šoreiz ievēroju, ka jums ir tieši tādas acis kā dāmai, kurā es reiz biju neprātīgi iemīlējies.

-     Cik bēdīgi ir iemīlēties tikai vienreiz! viņa attrauca, šķelmīgi pasmaidīdama. Esmu dzirdējusi, ka daži vīrieši pamanoties no izdarīt divas vai pat vairākas reizes.

Neļāvu šai zobgalībai sevi samulsināt. Esmu bijis muļķis tikai vienu reizi. Es nekad vairs neiemīlēšos.

Dennas seja atmaiga, un viņa viegli uzlika plaukstu uz manas rokas.

-    Nabaga cilvēks! Tā sieviete tev ir sagādājusi lielas ciešanas.

-    Taisnība, viņa mani ir dziļi sāpinājusi visādā nozīmē.

-     Bet ar to ir jārēķinās, Denna lietišķi sacīja. Vai tiešām kāda sieviete spēj nemīlēt tik satriecošu vīrieti kā tu?

-     To es nezinu, es pieticīgi teicu. Bet laikam jau nemīlēja, jo sagūstīja mani ar vilinošu smaidu un pēc tam pazuda, neteikusi ne vārda. Kā rasa bālā rīta gaismā.

-    Kā sapnis pirms pamošanās, Denna smaidīdama piebilda.

-    Kā jauna feja, kas aizslīd starp kokiem.

Denna brīdi klusēja. Laikam tā sieviete tiešām ir bijusi brīnišķīga, ja spējusi tevi tik ļoti savaldzināt, viņa teica, lūkodamās manī nopietnām acīm.

-    Viņa bija nepārspējama.

-    Ko nu niekojies! Denna piepeši kļuva zobgalīgi jautra. Mēs visi taču zinām: kad gaismas nodziest, visas sievietes ir vienādas! Viņa viszinīgi iesmējās un iebukņīja man ar elkoni.

-    Tā nav taisnība, es teicu ar ciešu pārliecību.

-   Nu labi, Denna lēni sacīja, laikam vajadzēs tev vienkārši noticēt. Viņa vēlreiz paskatījās uz mani. Varbūt ar laiku tu mani pārliecināsi.

Es ieskatījos viņas dziļajās, brūnajās acīs. Vienmēr esmu cerējis to izdarīt.

Denna pasmaidīja, un mana sirds krūtīs apmeta kūleni. Turpini cerēt! Ieslidinājusi roku manā elkonī, viņa sāka iet man blakus. Kas mums šajā pasaulē ir vērtīgāks par cerībām?

SEŠDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . ko vēsta sejas

NAKAMAJĀS DIVĀS dienās es krietnu laiku pavadīju kopā ar Steipsu, kurš man mācīja pareizas uzvedības paradumus svinīgās vakariņās. Lielu daļu no tā es zināju jau kopš agrām bērnu dienām, tomēr priecājos par iespēju vēlreiz visu atkārtot. Paražas dažādās vietās un laikos mēdz būt atšķirīgas, un pat sīkas kļūmes var izraisīt ļoti neveiklas situācijas.

Tāpēc Steipss sarīkoja vakariņas mums divatā un pēc tam izskaidroja man duci nelielu, bet nozīmīgu misēkļu, ko tajās biju pieļāvis. Rupja kļūda bija, piemēram, nolikt atpakaļ netīru galda piederumu. Tātad pilnīgi pieļaujami bija nolaizīt nazi, lai tas būtu tīrs. Patiesībā nekas cits neatlika, ja viesis negribēja notraipīt salveti.

Nepieklājīgi bija apēst visu maizes šķēli. Kādu gabalu, turklāt vairāk nekā garozu, vienmēr pieklājās atstāt uz šķīvja. Tas pats bija jāievēro attiecībā uz pienu: pēdējam malkam vienmēr vajadzēja palikt glāzē.

Nākamajā dienā Steipss sarīkoja vēl vienu maltīti, un es pieļāvu jaunas kļūdas. Izteikt piezīmes par ēdienu nebija rupji, tomēr tas bija laucinieku paradums. Tieši tāpat tika vērtēta vēlme pasmaržot vīnu. Un izrādījās, ka mazajam mīkstā siera gabalam, ko man pasniedza, bija miza. Miza, kuru ikvienai civilizētai personai jāpamana, jāatzīst par neēdamu un jānoloba.

Būdams īsts barbars, es biju to apēdis. Un man tā gluži labi garšoja. Tomēr es apņēmos atcerēties šo apstākli un samierināties ar to, ka vajadzēs aizmest pusi no pilnīgi nevainojama siera gabala, kas nolikts man priekšā. Tāda ir maksa par civilizāciju.

*    * *

Ierados uz svētku mielastu apģērbā, kas bija šūts pēc pasūtījuma tieši šim gadījumam. Krāsas lapu zaļā un melnā man labi piestāvēja. Mana gaumes izjūta teica, ka šim ietērpam ir pārāk daudz brokāta, tomēr es negribīgi piekāpos modes prasībām, jo zināju, ka man būs jāsēž pa kreisi no Meluānas Laklesas.

Pēdējo triju dienu laikā Steipss bija man sarīkojis sešas svinīgas maltītes, un es jutos sagatavots jebkādai situācijai. Ierazdamies pie svinību zāles, nodomāju, ka grūtākā vakara daļa droši vien būs piespiedu interese par ēdienu.

Bet, kaut gan biju gana gatavs mielastam, es nebiju gatavs brīdim, kad ieraudzīšu Meluānu Laklesu. Par laimi, palīdzēja mans skatuves treniņš, un es veiksmīgi tiku galā ar rituālo smaidu un elkoņa pasniegšanu. Viņa atbildēja ar cēlu galvas mājienu, un mēs kopā svinīgi devāmies pie galda.

Zāli apgaismoja augsts daudzžuburu svečturis ar vairākiem desmitiem sveču. Gravējumiem rotātās sudraba krūzēs gaidīja karsts ūdens pirkstu skalojamām bļodiņām un auksts ūdens dzēriena glāzēm. Gaisā vēdīja smaržas no izsmalcinātiem, senlaicīgās vāzēs izkārtotiem puķu pušķiem. Ragiem līdzīgos traukos mirdzēja augļu kalni. Man pašam tas viss šķita pārlieku ārišķīgi. Taču tā bija tradicionāli pieņemtā namatēva bagātības izrādīšana.

Aizvedu lēdiju Laklesu pie galda un atvilku viņas krēslu. Ejot cauri telpai, biju vairījies skatīties uz viņas pusi, taču brīdī, kad Meluāna Laklesa apsēdās, manu skatienu spēji piesaistīja viņas profils, tik ļoti man kaut ko atgādinādams, ka es nespēju novērsties. Es viņu pazinu, par to man nebija nekādu šaubu. Tomēr ne ar kādu piepūli nespēju atcerēties, kur mēs varētu būt tikušies.

Apsēzdamies savā krēslā, es joprojām nemitējos domāt, kur esmu šo sievieti redzējis. Ja Laklesu zemesīpašumi neatrastos tūkstoš jūdžu attālumā, es spriestu, ka esmu saticis viņu Universitātē. Taču tā bija smieklīga doma. Laklesu mantiniece nebrauktu studēt tik tālu no mājām.

Mans skatiens slīdēja pār tracinoši pazīstamajiem vaibstiem. Vai mēs būtu varējuši tikties “Eolijā”? Tas šķita maz ticams. To es atcerētos. Meluāna Laklesa bija ļoti pievilcīga, viņai bija enerģisks zods un tumšas, brūnas acis. Ja būtu redzējis viņu “Eolijā”, es noteikti…

-    Vai ieraudzījāt to, kas jūs interesē? viņa jautāja, nepagriezdama galvu. Balss tonis bija laipns, tomēr zem virskārtas jautās pārmetums.

Es biju nepiedienīgi blenzis. Nebiju pavadījis pie galda pat minūti, bet jau iegrūdis elkoni sviestā. Lūdzu, atvainojiet! Bet es esmu vērīgs seju pazinējs, un jūsējā atstāja uz mani spilgtu iespaidu.

Meluāna pagriezās un paskatījās uz mani, un viņas aizkaitinājums šķita pieplokam. Vai jūs esat turagiors?

Turagiori apgalvo, ka spējot aprakstīt personību vai pateikt tās nākotni pēc sejas, acīm un galvas apveidiem. Vistīrākā vintasiešu māņticība. Reizēm ar to mazliet paniekojos, milēdij.

-    Patiešām? Un ko mana seja jums vēsta? Viņa novērsa skatienu no manis.

Izlikos nopietni pētām Meluānas vaibstus un ievēroju viņas bālo ādu un mākslīgi sacirtotos kastaņkrāsas matus. Viņas lūpas bija pilnīgas un sārtas bez krāsas papildinājuma. Viņas kakla līnija bija gracioza un lepna.

Viszinoši pamāju ar galvu. Es tajā redzu mazumiņu no jūsu nākotnes, milēdij.

Viņa viegli savilka augšup vienu uzaci. Pastāstiet!

-   Drīzumā jūs saņemsiet kādu atvainošanos. Piedodiet, ja manas acis lido kā putniņi dejā! Nespēj tās nelūkoties jūsu visdaiļajā sejā!

Meluāna pasmaidīja, bet nepietvika. Sieviete, kura nav vienaldzīga pret glaimiem, taču gluži labi tos pazīst. Pacentos noglabāt šo secinājumu vēlākai vajadzībai. To nebija grūti pareģot, viņa teica. Vai redzat tur vēl kaut ko?

Turpināju pētīt viņas seju. Redzu vēl divas atziņas, milēdij. To, ka jūs esat Meluāna Laklesa un ka es esmu jūsu padevīgais kalps.

Viņa pasmaidīja un pasniedza man roku skūpstam. Es satvēru viņas plaukstu un noliecu pār to galvu. īstu skūpstu neatļāvos, jo tas būtu piedienīgs manā tālajā Kopvalstībā, nevis šeit, un tikai īsi pieskāros ar lūpām pats savam īkšķim, kas turēja viņas plaukstu. Patiess rokas skūpsts šajā pasaules malā tiktu uzskatīts par nepieļaujamu pārdrošību.

Mūsu nenopietno čalošanu pārtrauca četrdesmit sulaiņi, kas atnesa zupu un pasniedza to vienlaikus četrdesmit viesiem. Iestrēbu malku no savējās. Dieva dēļ, kam var ienākt prātā vārīt saldenu zupu?

Iebāzu mutē vēl vienu karoti un izlikos, ka tā man sagādā labpatiku. Ar acs kaktiņu vēroju otru savu galdabiedru sīku, vecīgu viru, kurš, ja pareizi atcerējos, bija Bannisas virsvaldonis. Viņa seja un rokas bija krunkainas un plankumainas, mati sirmi un izjukuši. Redzēju, kā viņš bez jebkāda mulsuma iebāž zupā pirkstu, pagaršodams to aplaiza un pēc tam atstumj bļodiņu malā.

Tad vecīgais kungs pameklējās kabatās un atvēra plaukstu, lai parādītu man, ko tur atradis. Es vienmēr šādās reizēs ņemu līdzi saldas mandeles, viņš teica sazvērnieciskā čukstā, un viņa acis bija nebēdnīgas kā bērnam. Nekad nevar zināt, ko tev mēģinās iebarot. Viņš pastiepa plaukstu man tuvāk. Varat kādu paņemt, ja vēlaties!

Paņēmu vienu mandeli, pateicos un izslīdēju no viņa uzmanības loka uz visu atlikušo vakara daļu. Kad vēlreiz pametu skatienu uz viņa pusi, viņš bez jebkādas kautrēšanās tiesāja krājumus no savas kabatas un strīdējās ar sievu par to, vai zemnieki var vai nevar cept maizi no ozolzīlēm. No mazumiņa, ko dzirdēju, un no balss toņa es spriedu, ka tā ir niecīga daļiņa no plašākām domstarpībām, kādas viņi risinājuši visu savu kopīgo dzīvi.

Meluānas labajā pusē sēdēja illiešu pāris, kas raiti tērzēja savā ritmiskajā valodā. Stratēģiski izvietoto rotājumu dēļ bija pagrūti saskatīt viesus galda pretējā pusē, un mēs ar Meluānu bijām tikpat nošķirti savrup kā tad, ja divatā pastaigātos pa dārzu. Maers bija prasmīgi parūpējies par viesu sēdvietām.

Zupas piederumi tika aiznesti, un to vietu ieņēma gaļas ēdiens; cik varēju noprast, tas bija fazāns biezā krējuma mērcē. Ar izbrīnu atklāju, ka tas ir tieši manā gaumē.

-    Kā jūs domājat, kāpēc mūs apsēdināja blakus? Meluāna nevērīgi apvaicājās. Jūs sauc…?

-    Kvouts. Es sēdēdams viegli paklanījos. Varbūt tāpēc, ka maers vēlējās, lai jūs kāds pienācīgi izklaidētu, un es reizēm protu itin labi izklaidēt.

-    To nevar noliegt.

-     Vai varbūt tāpēc, ka es samaksāju zāles pārzinim kārtīgu naudas summu. Meluānas sejā atkal pazibēja smaids, un viņa iedzēra malku ūdens. Viņai patīk pārdrošība, es pie sevis nodomāju.

Noslaucīju pirkstus un gandrīz noliku salveti uz galda, bet tā būtu bijusi liela kļūda. Tā būtu zīme, ka sulainim jāaizvāc viss, kas nupat piedāvāts. Ja viesis tā rīkojās pārāk drīz, tas nozīmēja mēmu, bet skarbu nopēlumu namatēva viesmīlībai. Jutu, ka man pār muguru starp lāpstiņām norit sviedru urdziņa, kamēr es nesteidzīgi salocīju salveti un ieliku to klēpī.

-    Kā jūs aizvadāt savu laiku, mister Kvout?

Viņa nebija jautājusi, kāds ir mans darbs, tātad uzskatīja, ka es piederu pie aristokrātu aprindām. Par laimi, es jau biju apdomājis atbildi uz tādu jautājumu. Es šo to rakstu. Dzimtu vēstures. Reizēm pa kādai lugai. Vai jums patīk teātris?

-     Reizēm jā. Atkarībā no apstākļiem.

-    Atkarībā no lugas?

-   Atkarībā no izpildītājiem, Meluāna atbildēja, un viņas balsī ieskanējās savāda saspringtība.

Ja es nebūtu viņu tik uzmanīgi vērojis, droši vien es to nebūtu pamanījis. Nolēmu pāriet pie drošāka temata.

-     Kādi jums likās ceļi uz Severenu? es jautāju. Parasti visiem patīk sūroties par ceļu stāvokli. Šis ir tikpat drošs temats kā laika apstākļi.

-     Esmu dzirdējis, ka ziemeļu pusē bijušas nepatīkamas sadursmes ar bandītiem. Cerēju mazliet atdzīvināt mūsu sarunu. Jo vairāk viņa runās, jo labāk es varēšu viņu iepazīt.

-     Ceļi šajā gada laikā vienmēr mudž no Rū bandītiem, Meluāna salti atbildēja.

Nevis vienkārši no bandītiem, bet no Rū bandītiem. Viņa izrunāja šo vārdu ar tik ledainu naidu, ka man pārskrēja šermuļi, to dzirdot.

Viņa ienīda Rū cilti. Tā nebija parasta nepatika, kādu pret mūsējiem jūt daudzi, bet gan patiess, ass, dzeļošs naids.

No atbildes mani paglāba sulainis, kas atnesa atdzesētas augļu kūkas. Pa kreisi no manis virsvaldonis joprojām strīdējās ar sievu par ozolzīlēm.

I ibajā pusē Meluāna lēni pārdalīja uz pusēm zemeņu kūku, un viņas seja bija bāla kā ziloņkaula maska. Skatīdamies, kā nevainojami pulētie nagi plēš gabalos kūku, es sapratu, ka viņas domas kavējas pie Rū ļaudīm.

*    * *

Ja neņem vērā īso frāzi par Edema Rū cilti, vakars pagāja gluži veiksmīgi. Es tērzēju par maznozīmīgiem sīkumiem, un Meluāna lēnām atraisījās. Izsmalcinātās vakariņas ilga divas stundas, un mums pietika laika dažādām pārrunām. Secināju, ka viņa ir tieši tāda, kā Alverons stāstījis: gudra, pievilcīga un interesanta sarunu biedrene. Pat tas, ka viņa neieredzēja Rū cilti, nespēja pilnīgi laupīt man patiku par viņas sabiedrību.

Tūlīt pēc vakariņām es atgriezos savā istabā un sāku rakstīt. Līdz maera ierašanās brīdim biju sagatavojis trīs vēstules uzmetumus, dziesmas pamatlīniju un piecas lappuses ar notīm un vārdiem, ko cerēju izmantot vēlāk.

-    Nāciet iekšā, jūsu gaišība! es teicu un paskatījos augšup. Alverons nepavisam vairs neizskatījās pēc slimā, trīcošā večuka, kuram es biju centies atdot veselību. Viņš bija pieņēmies svarā un izskatījās par pieciem gadiem jaunāks.

-     Kāds iespaids tev radās par viņu? Alverons jautāja. Vai viņa pieminēja kādus pielūdzējus?

-     Nē, jūsu gaišība, es atbildēju un iedevu viņam salocītu papīra lapu. Šeit ir pirmā vēstule, ko jūs vēlēsieties viņai sūtīt. Ceru, ka atradīsiet veidu, kā viņai to slepeni nosūtīt?

Maers atlocīja lapu un sāka lasīt, lēni kustinot lūpas. Es apdarināju vēl vienu dziesmas rindu un pierakstīju blakus tekstam dažus akordus.

Beidzot viņš pacēla galvu. Vai tev nešķiet, ka tas ir mazliet par daudz? viņš neveikli jautāja.

-    Nē. Pārtraucis rakstīt, es ar rakstāmspalvu pamāju uz citu papīra lapu. Par daudz ir tur tajā! Tā, kas jums rokā, ir tieši tas, kas vajadzīgs. Viņai ir romantiska nosliece. Viņa vēlas, lai viņu aizrautu un apskurbinātu, kaut gan pati droši vien to noliegs.

Maera seja joprojām pauda šaubas, tāpēc es atbīdīju krēslu un noliku rakstāmspalvu malā. Jūsu gaišība, jums bija taisnība. Viņa ir sieviete, kuras dēļ vērts censties. Pēc dažām dienām tepat tuvumā atradīsies ducis vīriešu, kuri ar prieku ņemtu viņu par sievu, vai nav tiesa?

-    Ducis tādu ir jau tagad, Alverons drūmi sacīja. Drīz būs trīs duči.

-   Un vēl duci viņa sastaps vakariņās vai dārza pastaigu laikā. Vēl ducis būs gatavi viņu aplidot tīrā sporta labad. Cik no tiem visiem būs tādu, kuri rakstīs viņai vēstules un dzeju? Viņi sūtīs puķes, rotas, mīlestības apliecinājumus. Drīz viņa piedzīvos uzmanības plūdus. Jums ir pirmā un labākā cerība.

Es norādīju uz vēstuli. Rīkojieties ātri! Šī vēstule iededzinās viņas iztēli, viņas ziņkārību. Pēc dienas vai divām, kad uz viņas galda sāks krāties citas zīmītes, viņa jau gaidīs jūsu otro vēstuli.

Alverons šķita brīdi vilcināmies, un tad viņa pleci saguma. Vai tu esi pārliecināts?

Es papurināju galvu. Šajā jomā neviens nevar būt pārliecināts, jūsu gaišība. Šeit ir tikai cerības. Un šī ir labākā cerība, kādu varu jums piedāvāt.

Alverons kavējās neziņā. Es no tā neko nesaprotu, viņš teica, un viņa balsī skanēja īgnums. Kaut būtu kāda noteikumu grāmata, ko vīrietis var izlasīt un ievērot! īsu brīdi viņš izskatījās pēc gluži parasta cilvēka un nemaz neatgādināja maeru Alveronu.

Patiesībā es jutos diezgan norūpējies. To, ko es pats zināju par sievietēm un aplidošanu, viegli varētu ierakstīt uzpirkstenī, pat nenoņemot to no pirksta.

Tomēr manā rīcībā bija liela bagātība netiešu zināšanu. Desmittūkstoš romantisku dziesmu, lugu un stāstu nevarēja būt gluži bez vērtības. Un negatīvas atziņas biju guvis, vērojot, kā Simmons lakstojas vai ap katru sievieti trīs jūdžu attālumā no Universitātes ar neveiksmei lemtu sajūsmu kā bērns, kurš mēģina lidot. Vēl vairāk es biju redzējis, kā neskaitāmi vīrieši salūst gabalos pret Dennas mūri kā kuģi, kas cenšas nerēķināties ar paisumu un bēgumu.

Alverons paskatījās uz mani, un viņa seja joprojām pauda vaļsirdīgas bažas. Kā tev šķiet, vai ar mēnesi pietiks?

Mani pārsteidza pašpārliecība paša balsī, kad es atbildēju: Jūsu gaišība, ja nespēšu palīdzēt jums viņu iekarot mēneša laikā, tad tas vispār nav iespējams.

SEŠDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . maizes klaipa cena

TURPMĀKĀS DIENAS aizritēja patikamā noskaņā. Gaišo laiku es pavadīju kopā ar Dennu Lejas Severenā, iepazīstot pilsētu un apstaigājot tuvējo lauku apkārtni. Mēs jājām ar zirgiem, peldējāmies, dziedājām vai vienkārši pavadījām pēcpusdienu sarunās. Es apbēru viņu ar glaimiem, neko necerēdams, jo tikai muļķis varētu cerēt viņu sagūstīt.

Pēc tam atgriezos savās istabās un uzrakstīju vēstuli, kas dienas gaitā bija tapusi manās domās. Vai arī ļāvu plūst dziesmu straumei, ko veltīju viņai. Un šajā vēstulē vai dziesmā es pateicu Dennai visu, ko nebiju uzdrošinājies pateikt dienā. Jo zināju, ka tas viņu tikai aizbiedētu projām.

Pabeidzis vēstuli vai dziesmu, es to pārrakstīju vēlreiz. Vienkāršoju spilgtākās vietas, pieplacināju pa kādai atklātības izpausmei. Slīpēju un gludināju, līdz tā derēja Meluānai Laklesai kā smalkādas pirkstainis plaukstai.

H bija idille. Lejas Severenā man bija veiksmīgāk izdevies atrast Dennu nekā Imrē. Mēs pavadījām kopā vairākas stundas no vietas, dažreiz tikāmies pat biežāk nekā reizi dienā, dažreiz redzējāmies trīs vai četras dienas pēc kārtas.

Tomēr godīguma labad jāteic, ka viss nebija gluži tik lieliski. Kā savulaik mēdza sacīt mans tēvs, segā bija arī pa kādam dadzim.

Pirmais bija jauns džentlmenis, vārdā Gerreds, kurš pavadīja Dennu vienā no mūsu pirmajām tikšanās reizēm Lejas Severenā. Protams, šis kungs viņu pazina ne jau ar Dennas vārdu. Gerreds sauca viņu par Aloru, un tāpat visas mūsu tikšanās laikā darīju arī es.

Gerreda sejā bija tā pati bezcerīgā izteiksme, ko es biju paguvis labi iepazīt. Viņš bija pazinis Dennu pietiekami ilgi, lai zaudētu galvu, un tobrīd bija sācis saprast, ka viņa laiks tuvojas beigām.

Viņš pieļāva visas tās pašas kļūdas, kuras biju novērojis agrāk citu vīriešu rīcībā. Viņš centās īpašnieciski aplikt Dennai roku ap vidukli. Viņš uzdāvināja Dennai gredzenu. Kad gājām cauri pilsētai un Dennas acis kavējās pie kādas lietas ilgāk par trim sekundēm, viņš tūlīt piedāvājās to nopirkt. Viņš centās piesaistīt Dennu ar solījumu drīz atkal satikties. Varbūt deju vakarā pie DeFerras? Vakariņās “Zelta Plātnē”? Rīt grāfa Abelarda aktieri spēlēs “Desmit peniju karali”…?

Katra no šīm izpausmēm pati par sevi varēja būt patīkama. Varbūt pat pievilcīga. Taču visas kopā tās atklāja saspringtu, izmisīgu bezcerību. Viņš tvērās pie Dennas kā slīcējs pie peldoša koka gabala.

Kad Denna neskatījās uz mums, Gerreds raidīja man niknus acu zibeņus, un, kad viņa tovakar atvadījās no mums abiem, jaunā cilvēka seja izskatījās gurda un tik bāla, it kā viņš jau divas dienas būtu miris.

Otrais dadzis bija nepatīkamāks. Pēc tam kad es jau gandrīz divas dienkopas biju palīdzējis maeram aplidot savu iecerēto, Denna pazuda. Bez pēdām un bez iepriekšēja brīdinājuma. Bez atvadu zīmītes vai atvainošanās. Trīs stundas gaidīju pie staļļiem, kur bijām norunājuši satikties. Pēc tam aizgāju uz viņas viesnīcu un uzzināju, ka viņa iepriekšējā vakarā ir aizceļojusi ar visām mantām.

Es aizgāju uz parku, kur mēs iepriekšējā dienā bijām ieturējuši pusdienas, pēc tam apstaigāju duci citu vietu, kurās bijām kopā pavadījuši laiku. Kad pacēlājā devos atkakaļ uz Kraujas virsotni, bija gandrīz pusnakts. Pat tad kāda muļķīga iedoma manī vēl čukstēja, ka varbūt viņa sagaidīs mani augšā un ar neapvaldītu sajūsmu iekritīs manās rokās.

Taču viņas tur nebija. Tovakar es neuzrakstīju Meluānai nevienu vēstuli vai dziesmu.

Nākamajā dienā, noraizējies un sarūgtināts, es stundām ilgi klīdu pa Lejas Severenu. Vēlāk vakarā savās istabās svīdu, lādējos un saburzīju divdesmit papīra lapas, pirms uzrakstīju trīs puslīdz pieņemamas rindkopas, kuras pēc tam atdevu maeram, lai viņš ar tām rīkotos pēc sava prāta.

Trešajā dienā mana sirds gulēja krūtīs smaga kā akmens. Centos pabeigt dziesmu, ko biju iesācis rakstīt maeram, taču nekas vērā ņemams man nesanāca. Pirmās stundas gaitā visas spēlētās skaņas izklausījās smagas un nedzīvas. Otrās stundas laikā tās kļuva neharmoniskas un drebelīgas. Pūlējos turpināt, līdz ikviena lautas izdotā skaņa kļuva griezīga kā nazis pret bruģi.

Beidzot ļāvu savai nabaga nomocītajai lautai apklust, atcerēdamies vārdus, ko pirms daudziem gadiem bija teicis mans tēvs: “Dziesmas pašas izvēlas savu stundu un gadalaiku. Ja skaņa ir šķidra, tam ir savs iemesls. Skaņas tonis ir tava sirdsbalss, un no duļķainas akas nevar izsmelt dzidru ūdeni. Var vienīgi ļaut duļķēm nosēsties, citādi tava mūzika skanēs kā ieplaisājis zvans.”

Apjauzdams patiesību, es ieliku lautu futrālī. Jāpaiet vairākām dienām, līdz es atkal spēšu maera labā veiksmīgi censties pēc Meluānas sirds un rokas. Tas bija pārāk delikāts uzdevums, lai to sasteigtu vai darītu piespiedu kārtā.

Tomēr es sapratu, ka maers par kavēšanos nebūs priecīgs. Man vajadzēja pievērst viņa uzmanību kaut kam citam, un, tā kā maers bija gudrs un asredzīgs, iemeslam vajadzēja būt kaut vai daļēji pamatotam.

*    * *

Dzirdēju zīmīgo gaisa švīkstoņu, kas liecināja par durvju atvēršanos starp maera slepeno gaiteni un manu ģērbistabu. Parūpējos, lai brīdī, kad viņš ienāks manā istabā, es satraukts staigātu turp un atpakaļ.

Pēdējo divu dienkopu laikā Alverons bija turpinājis pieņemties svarā, un viņa seja vairs nebija gurda un kalsna. Savā izsmalcinātajā apģērbā ziloņkaula krāsas kreklā un stingra auduma virsjakā sulīgā safīra tonī Alverons izskatījās visai iespaidīgs. Es saņēmu tavu ziņu, viņš strupi teica. Tātad tu esi pabeidzis savu dziesmu?

Es ieskatījos viņam sejā. Nē, jūsu gaišība. Manu uzmanību ir piesaistījis kaut kas svarīgāks par dziesmu.

-    Ja runa ir par tevi, nekā svarīgāka par šo dziesmu tev nedrīkst būt! maers kategoriski noteica, saraustīdams krekla piedurkni, lai to iztaisnotu. No vairākiem cilvēkiem esmu dzirdējis, ka pirmās divas dziesmas Meluānai esot ļoti patikušas. Visi spēki tev jāsakopo tikai šim vienam mērķim.

-    Jūsu gaišība, es labi saprotu, ka…

-   īsāk! Alverons mani nepacietīgi pārtrauca un pameta skatienu uz lielo pulksteni istabas kaktā. Mani gaida svarīgas tikšanās.

-    Kaudiks joprojām apdraud jūsu dzīvību.

Maeram par godu jāteic, ka viņš būtu varējis kļūt par lielisku aktieri. Vienīgā, tikko jaušamā plaisa viņa savaldības mūrī bija īsa pauze, kamēr viņš paraustīja un iztaisnoja otru piedurkni. Kā to saprast? viņš šķietami nevērīgi noprasīja.

-    Viņš spēj jums kaitēt ne tikai ar indes palīdzību. Melnus darbus var veikt arī no attāluma.

-    Tas ir, uzsūtīt burvestību, Alverons teica. Tātad viņš var kaut ko uzburt un uzsūtīt, lai tas mani apstrādā?

Žēlīgais Tehlu, uzburt un uzsūtīt! Viegli bija aizmirst, ka šis gudrais, attapīgais un skolotais cilvēks maģijas jautājumos nav daudz pārāks par bērnu. Droši vien viņš tic fejām un staigājošiem miroņiem. Nabaga nejēga!

Tomēr mēģinājumi viņu izglītot šajā jomā būtu nogurdinoši un neiedarbīgi. Tāda iespēja pastāv, jūsu gaišība. Tāpat kā citi, tiešāki draudi.

Alverons atmeta nevērīgo pozu un ieskatījās man acīs. Kas var būt vēl tiešāks par uzsūtītu burvestību?

Maers nebija cilvēks, ko var pārliecināt tikai ar vārdiem, tāpēc es paņēmu ābolu no augļu trauka, noberzēju to piedurknē un pasniedzu viņam. Vai paturēsiet bridi to rokā, jūsu gaišība?

Viņš to paņēma ar acīmredzamām aizdomām sejā. Ko tas nozīmē?

Es aizgāju līdz sienai, kur karājās mans vīna krāsas apmetnis, un vienā no daudzajām kabatām sameklēju adatu. Gribu jums parādīt, ko Kaudiks ir spējīgs izdarīt, jūsu gaišība. Pastiepu roku pēc ābola.

Viņš man to iedeva, un es to apskatīju. Turēdams ābolu noteiktā leņķi pret gaismu, uz spīdīgās augļa mizas es ieraudzīju to, ko biju cerējis. Nomurmināju sasaisti, nostiprināju domās Alaru un iedūru adatu izplūdušajā rādītājpirksta nospiedumā, ko viņš bija atstājis uz ābola mizas.

Alverons sarāvās, izdvesa klusu pārsteiguma saucienu un blenza uz savu roku, it kā būtu negaidot sajutis kniepadatas dūrienu.

Biju pa pusei gaidījis, ka viņš man pārmetis, taču tas nenotika. Viņa acis plati iepletās un seja nobālēja. Ar dompilnu sejas izteiksmi viņš noskatījās, kā uz pirksta parādās asins lāsīte.

Maers aplaizīja lūpas un lēni iebāza pirkstu mutē. Skaidrs, viņš klusi teica. Vai pret to iespējams aizsargāties? Tas neskanēja kā jautājums.

Es pamāju ar galvu, saglabādams drūmi nopietnu seju. Zināmā mērā jā, jūsu gaišība. Domāju, ka es spētu pagatavot… amuletu, kas jūs aizsargātu. Man žēl, ka neiedomājos par to agrāk, bet arvien bija kaut kas darāms…

-    Jā, jā. Maers ar rokas mājienu mani apklusināja. Un kas tev vajadzīgs, lai pagatavotu tādu amuletu?

Tas bija divkāršs jautājums. Ārēji viņš it kā interesējās, kādi materiāli man būtu vajadzīgi. Bet maers bija praktisks cilvēks. Viņš gribēja zināt, kāda ir mana cena.

-    Kaudika torņa darbnīcā droši vien ir vajadzīgie piederumi. Tos materiālus, kas nebūs uz vietas, es ar laiku atradīšu Lejas Severenā.

Brīdi klusēju, pārdomādams maera jautājuma otro daļu un apcerēdams daudzās veltes, ko viņš man varētu piešķirt: veselu milzumu naudas, jaunu lautu, kādu var atļauties tikai karaļi. Šī doma mani satricināja. Antresora lautu. Nekad nebiju tādu pat redzējis, bet to bija redzējis mans tēvs. Reiz Anilinā viņam bija radusies izdevība to spēlēt, un dažreiz pēc izdzerta vīna kausa viņš par to stāstīja, ar rokām zīmēdams gaisā līganus apveidus.

Maers to varētu nokārtot ātri un vienkārši.

Viņš varētu gan to, gan daudz ko citu. Alverons varētu sagādāt man pieeju daudzām privātām bibliotēkām. Arī oficiāla aizbildnība būtu liels ieguvums, ja patrons būtu tāds cilvēks kā viņš. Maera vārds atvērtu visas durvis tāpat kā karaļa vārds.

-     Ir daži jautājumi, es lēni sacīju, kurus es cerēju pārrunāt ar jūsu gaišību. Man ir kāda iecere, kurai vajadzīgs atbalsts. Un man ir kāda paziņa, apdāvināta mūziķe, kurai būtu vajadzīgs patrons ar labu stāvokli… Es zīmīgi apklusu.

Alverons pamāja ar galvu, un pelēkās acis liecināja, ka viņš mani ir sapratis. Maers nebija muļķis. Viņš zināja maizes klaipa cenu. Es pateikšu, lai Steipss tev iedod Kaudika torņa atslēgas, viņš teica. Cik laika tev vajadzēs, lai tu pagatavotu tādu amuletu?

Es izlikos bridi domājam. Vismaz četras dienas, jūsu gaišība. Tikmēr duļķainajiem ūdeņiem manā radošajā akā vajadzētu noskaidroties. Un varbūt tikmēr Denna atgrieztos no mīklainajiem pienākumiem, kas pēkšņi bija aizrāvuši viņu projām. Ja es skaidri zinātu, kādas iekārtas ir viņa torni, tas varbūt izdotos ātrāk, tomēr man jārīkojas uzmanīgi. Es nezinu, kādas nelietības Kaudiks, iespējams, ir izdarījis tornī pirms savas bēgšanas.

Alverons sarauca pieri. Vai tu vienlaikus varēsi veikt arī savus pašreizējos pienākumus?

-   Nē, jūsu gaišība. Darāmais būs diezgan nogurdinošs un prasīs daudz laika. Jo vairāk tāpēc, ka jūs droši vien gribēsiet, lai esmu piesardzīgs, meklējot Lejas Severenā vajadzīgos materiālus.

-    Jā, protams. Viņš skaļi caur degunu izpūta elpu. Sasodīts, viss gāja tik labi! Kam lai es uzdodu rakstīt vēstules, kamēr tu būsi projām? Pēdējais teikums izskanēja domīgi, it kā viņš runātu pats ar sevi.

Tādu domu man vajadzēja iznīcināt jau saknē. Nopelnus Meluānas aplidošanā es nevēlējos dalīt ne ar vienu citu. Nedomāju, ka tas būs vajadzīgs, jūsu gaišība. Pirms septiņām vai astoņām dienām tas būtu bijis svarīgi. Bet tagad, kā jūs jau teicāt, mēs esam piesaistījuši viņas interesi. Viņa jūtas pacilāta un gaida nākamo soli. Ja dažas dienas nekas nenotiks, viņa būs vīlusies. Taču svarīgāk ir tas, ka viņa dedzīgi vēlēsies atgūt jūsu uzmanību.

Maers ar plaukstu noglauda bārdu, un viņa sejā kavējās domīga izteiksme. Es bridi prātoju, vai pieminēt salīdzinājumu ar zivi uz makšķeres āķa, tomēr šaubījos, vai maers jebkad ir pazinis tik lauciniecisku nodarbošanos kā makšķerēšana. Negribu kļūt uzbāzīgs, jūsu gaišība. Bet vai jūs kādreiz jaunākos gados mēģinājāt iekarot jaunas dāmas uzmanību?

Alverons pasmīnēja par manu uzmanīgo vārdu izvēli. Tā varētu teikt.

-     Kuras sievietes jums šķita interesantākas? Tās, kuras tūlīt krita rokās, vai tās, kuras bija grūtāk iekarojamas un izturējās atturīgi vai pat vienaldzīgi pret jūsu uzmanības apliecinājumiem? Maera skatiens kavējās tālu pagātnē. Tas pats attiecas uz sievietēm. Dažas necieš, ja vīrietis ir pārāk uzstājīgs. Un visām gribas saglabāt zināmu attālumu, lai pašas varētu izdarīt izvēli. Grūti ir ilgoties pēc tā, kas vienmēr pieejams.

Alverons piekrītoši pamāja. Tur ir sava taisnība. Attālums veicina pieķeršanos. Otrs galvas mājiens bija vēl enerģiskāks. Lai tā būtu! Trīs dienas. Viņš vēlreiz pameta skatienu uz pulksteni. Un tagad man jābūt…

-    Vēl tikai pāris vārdu, jūsu gaišība, es ātri teicu. Amuletam, ko es gatavošu, jābūt īpaši pielāgotam jums. Tāpēc mums būs vajadzīga zināma sadarbība. Es nokremšļojos. Precīzāk izsakoties, kaut ko no jūsu… noklepojos vēlreiz, …no jums paša.

-    Izsakies skaidri!

-    Mazliet asiņu, siekalu, ādas, matu un urīna. Es iekšēji nopūtos, zinādams, ka vintasieša māņticīgajam prātam tas izklausīsies gluži kā recepte burvestības uzsūtīšanai vai līdzīgām smieklīgām izdarībām.

Kā jau biju gaidījis, maera acis savilkās šaurākas. Kaut gan es neesmu speciālists šajā jautājumā, viņš lēni teica, manuprāt, tieši tādas lietas nav ieteicams kādam dot. Kā lai es tev uzticos?

Es būtu varējis zvērēt uzticību, uzsvērt savus nesenos pakalpojumus vai atgādināt, ka reiz jau esmu izglābis viņa dzīvību. Taču pēdējā mēneša laikā biju aptvēris, kā darbojas maera prāts.

Veltīju viņam pašapzinīgu smaidu.. Jūs esat gudrs cilvēks, gaišība. Esmu pārliecināts, ka jūs zināt atbildi pats.

Maers atbildēja manam smaidam. Pārliecini mani!

Es paraustīju plecus. Man no jums nebūs nekāda labuma, ja būsiet miris.

Pelēkās acis brīdi vērīgi raudzījās man pretī, un tad viņš apmierināts pamāja ar galvu. Pilnīgi pareizi. Kad tev vajadzēs to visu, atsūti ziņu! Viņš pagriezās, lai dotos projām. Trīs dienas!

SEŠDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . neprātīgs solis

VAIRĀKOS CEĻOJUMOS uz Lejas Severenu es iegādājos vajadzīgos materiālus Alverona grammam. Neapstrādātu zeltu. Niķeli un dzelzi. Ogles un kodināšanas skābes. Naudu šiem pirkumiem ieguvu, pārdodams dažādas iekārtu daļas no Kaudika darbnīcas. Es būtu varējis palūgt naudu maeram, taču man labāk gribējās, lai viņš mani uzlūkotu par patstāvīgu un attapīgu cilvēku, nevis par regulāru naudas sūknētāju.

Tīrās sagadīšanās dēļ es šīs pirkšanas un pārdošanas gaitā iegriezos daudzās vietās, kurās mēs ar Dennu bijām kopā pavadījuši laiku.

Biju tik pieradis viņu vienmēr atrast, ka tagad šķitu ieraugām viņu pat tur, kur viņas nebija. Katru dienu mana cerību pārņemtā sirds strauji salēcās, ieraugot viņu no stūra iegriežamies ielā, ieejam kurpnieka darbnīcā, mājam man sveicienu no pagalma pretējās puses. Bet tā nekad nebija viņa, un katru vakaru es atgriezos maera muižā tikpat nomākts kā iepriekšējā dienā.

Stāvokli vēl vairāk apgrūtināja tas, ka Bredons pirms vairākām dienām bija aizbraucis no Lejas Severenas, lai apciemotu netālu mītošos tuviniekus. Tikai tagad, kad viņš bija projām, es aptvēru, cik ļoti esmu kļuvis atkarīgs no viņa sabiedrības.

Kā esmu teicis jau agrāk, grammu pagatavot nav pārāk sarežģīti, ja vien ir atbilstošā iekārta, shēma un Alars, ciets kā Ramstona tērauds. Metāla apstrādes rīki Kaudika tornī bija pieņemami, kaut gan ne tuvu tik labi kā “Frakcijā”. Arī shēma nesagādāja grūtības, jo tādās lietās man ir teicama atmiņa.

Strādādams pie maera gramma, es sāku gatavot arī otru, lai aizvietotu to, kuru biju zaudējis ceļojumā uz Vintasu. Diemžēl iekārta, ar kuru vajadzēja strādāt, bija diezgan primitīva, tāpēc man nepietika laika to pienācīgi pabeigt.

Maera grammu es pabeidzu trīs dienas pēc sarunas ar maeru un sešas dienas pēc Dennas piepešās pazušanas. Nākamajā dienā metu pie malas savus bezcerīgos meklējumus un apsēdos kādā no brīvdabas kafejnīcām, kur dzēju kafiju un pūlējos atrast iedvesmu maeram apsolītajai dziesmai. Pavadīju tur desmit stundas, un mans vienīgais radošais veikums bija tāds, ka es maģiski pārstrādāju gandrīz galonu kafijas lieliskos, aromātiskos mīzalos.

Tovakar es izdzēru nesaprātīgu daudzumu skutena un aizmigu pie rakstāmgalda. Meluānas dziesma joprojām nebija pabeigta. Maers nepavisam nejutās iepriecināts.

*    * *

Denna parādījās septītajā dienā, kad es Lejas Severenā klejoju pa mūsu ierastajām tikšanās vietām. Par spīti maniem meklējumiem, viņa mani ieraudzīja pirmā un smiedamās pieskrēja man blakus, tūlīt jūsmīgi sākdama stāstīt par kādu dziesmu, kuru dzirdējusi iepriekšējā dienā. Mēs pavadījām kopīgu dienu tik patīkami, it kā viņa nemaz nebūtu bijusi projām.

Es neiztaujāju viņu par piepešās nozušanas iemeslu. Biju pazinis Dennu ilgāk nekā gadu un izpratu šo to no neredzamajām norisēm viņas sirdī. Zināju, ka viņai ir noslēpumi.

Tovakar mēs sēdējām nelielā dārzā, kas pletās pašā Kraujas malā. Sēdējām uz koka sola un skatījāmies lejup uz satumsušo pilsētu, kur nevienādi izkaisītas lampu gaismas mijās ar ielu lākturu un gāzes apgaismojumu, ko retumis pārtrauca krasi atšķirīgais simpātijas gaismekļu starojums.

-    Zini, man ļoti žēl! viņa klusi teica.

Mēs gandrīz stundas ceturksni bijām sēdējuši, klusi vērodami pilsētas ugunis. Ja Denna turpināja iepriekš iesāktu sarunu, es nespēju atcerēties, kāda tā bija. Ko tu teici?

Kad Denna tūlīt neatbildēja, es pagriezos un paskatījos uz viņu. Mēness nespīdēja, un nakts bija tumša. Viņas seju tikko jaušami apspīdēja blāzma no daudzajām lejas gaismām.

-    Dažreiz es mēdzu pazust, viņa beidzot teica. Ātri un klusi nakts tumsā.

Denna runājot neskatījās uz mani, un viņas tumšo acu skatiens bija pievērsts pilsētai dziļi lejā. Tā es daru, viņa klusi turpināja. Pazūdu un aizceļoju. Iepriekš nebrīdinu un neatvados. Vēlāk neko nepaskaidroju. Reizēm tas ir vienīgais, ko varu darīt.

Tad viņa pagriezās un ieskatījās man acīs, un viņas seja blāvajā gaismā bija ļoti nopietna. Ceru, ka tu zini bez teikšanas! viņa sacīja.

-    Ceru, ka man nav jāsaka…

Denna atkal pievērsa skatienu mirgojošajām gaismām lejā. Šā vai tā, man žēl.

Pēc tam mēs kādu laiku sēdējām, patīkama klusuma apņemti. Es gribēju kaut ko sacīt. Gribēju sacīt, ka tas mani neuztrauc, taču tie būtu meli. Gribēju sacīt, ka man ir svarīgi tikai tas, ka viņa atgriežas, taču es baidījos, ka tas būtu pārāk tuvu patiesībai.

Tāpēc, nevēlēdamies riskēt un pateikt nevēlamos vārdus, es nesacīju neko. Zināju, kādu likteni piedzīvo vīrieši, kuri tiecas pārāk cieši saistīties ar viņu. Tāda bija atšķirība starp mani un pārējiem. Es necentos viņu piesaistīt, padarīt par savu īpašumu. Necentos apskaut viņas vidukli, ('ukstēt ausī maigus vārdus vai negaidot noskūpstīt vaigu.

Protams, es par to domāju. Joprojām glabāju atmiņā viņas siltumu, kad viņa bija apskāvusi mani, satiekoties pie Kraujas pacēlāja. Bija brīži, kad jutos gatavs atdot savu roku, lai tikai vēlreiz izjustu viņas skāvienu.

Bet tad atcerējos pārējo vīriešu sejas, kad tie aptvēra, ka Denna grāvis viņus atstāt. Iedomājos visus citus, kuri bija mēģinājuši piesaistīt viņu pie zemes un cietuši neveiksmi. Tāpēc apspiedu vilinājumu parādīt viņai dziesmas un dzeju, ko biju sacerējis, apzinādamies, ka pārāk daudz patiesības visu var sabojāt.

Un, ja tas nozīmēja, ka viņa nav gluži mana, kas par to? Es būšu tas, pie kura viņa vienmēr varēs atgriezties, nebaidīdamās no pārmetumiem vai jautājumiem. Tāpēc es necentos viņu iekarot un apmierinājos ar skaistu spēli.

Tomēr kāda apslēpta daļa manī vienmēr loloja cerību pēc vēl kaut kā, un kāda apslēpta daļa manī vienmēr zināja, ka esmu muļķis.

*    * *

Dienas ritēja, un mēs ar Dennu staigājām pa Severenas ielām. Sēdējām kafejnīcās, gājām uz izrādēm, devāmies izjādēs. Uzkāpām Kraujas virsotnē pa šauro ceļu tādēļ vien, lai būtu to izdarījuši. Apstaigājām krastmalas tirgus, apskatījām ceļojošu zvērnīcu un vairākas retu senlietu kolekcijas,

Dažas dienas mēs pavadījām tikai sēdēdami un sarunādamies, un tajās dienās mūsu galvenais sarunu temats bija mūzika.

Šo mākslu mēs apspriedām neskaitāmas stundas. Runājām par to, kā dziesmas sader cita ar citu. Kā piedziedājums sasaucas ar pārējo tekstu, par toni, intonāciju un ritmu.

To visu es biju iemācījies jau agrā vecumā un bieži par to domājis. Un, kaut gan Dennai šīs zinības bija jaunas, reizēm tā bija pat viņas priekšrocība. Es mūziku biju apguvis, pirms iemācījos runāt. Es zināju desmittūkstoš melodiju un teksta likumu labāk nekā savu roku pirkstus.

Denna to nezināja. Savā ziņā tas viņu kavēja, tomēr reizē tas darīja viņas mūziku savādu un brīnumainu…

Es lāgā neprotu to paskaidrot. Iedomājieties, ka mūzika ir līdzīga milzīgai, juceklīgai pilsētai kā Tarbeana. Tur pavadītajos gados es iepazinu tās ielas. Ne tikai galvenās ielas. Ne tikai šķērsielas. Es zināju īsākos ceļus, jumtus un daļu no kloākas. Tāpēc spēju pārvietoties pilsētā tikpat brivi kā trusis krūmu biezokni. Biju ašs, izmanīgs un gudrs.

Turpretī Denna to visu nebija mācījusies. Viņa neko nezināja par īsākajiem ceļiem. Jūs varētu domāt, ka viņa būtu spiesta klīst pa pilsētu, bezpalīdzīga un pazudusi līčloču labirinta akmeņu un ķieģeļu gūstā.

Taču viņa gluži vienkārši gāja cauri sienām. Neko labāku viņa nezināja. Neviens viņai nebija teicis, ka tas nav iespējams. Tāpēc viņa pārvietojās pa pilsētu kā fejai līdzīga būtne. Viņa gāja pa ceļiem, kurus citi nespēja ieraudzīt, un tas darīja viņas mūziku neapvaldītu, savādu un brīvu.

*    * *

Beigu beigās mans veikums bija divdesmit trīs vēstules, sešas dziesmas un kauns atzīties viens dzejolis.

Tas, protams, nebija gluži viss. Ar vēstulēm vien nevar iekarot sievietes sirdi. Ari Alverons no savas puses darīja, ko spēja, lai apliecinātu savu uzmanību. Un atklāsme, ka viņš ir bijis Meluānas anonīmais pielūdzējs, panāca galveno: maers ar maigu bijību pamazām piesaistīja sev iemīļoto sievieti.

Taču vispirms Meluānas interesi bija iemantojušas manas vēstules. Manas dziesmas tuvināja viņu Alveronam un deva viņam iespēju atklāt Meluānai savu rāmo, valodīgo šarmu.

Un tomēr manās vēstulēs un dziesmās bija tikai niecīga daļiņa manis paša nopelnu. Un, ja runājam par dzejoli, pasaulē ir tikai viens spēks, kas spēja iedvesmot mani uz tik neprātīgu soli.

SEPTIŅDESMITĀ NODAĻA . ciešā tvērienā

liS SATIKOS ar Dennu Krīta ielā pie viņas viesnīcas, nelielas naktsmītnes .11 nosaukumu “Četras Sveces”. Kad nogriezos ap stūri un ieraudzīju viņu stāvam laternas gaismā, kas spīdēja virs parādes durvīm, izjutu spēju līksmes vilni par vienkāršo, iepriecinošo faktu, ka esmu viņu ne vien meklējis, bet arī atradis.

-   Es saņēmu tavu zīmīti, sacīju Dennai. Iedomājies manu sajūsmu!

Denna pasmaidīja un pakniksēja, ar vienu roku saņemdama svārkus. Tie bija vienkārša auduma svārki, nevis izsmalcināta kleita, kas piederētos dižciltīgai sievietei, necils ietērps, kādā varētu vākt sienu vai pavadīt deju vakaru šķūnī. Nebiju pārliecināta, vai tu varēsi tikt šurp, viņa teica. Šajā stundā lielākā daļa kārtīgo cilvēku ir jau devusies pie miera.

-    Atzīšos, ka biju pārsteigts, es sacīju. Ja man būtu ziņkārīga daba, es mēģinātu izdibināt, ar ko tu biji tik aizņemta līdz pat šai nepiedienīgajai stundai.

-    Darīšanas! Denna ar dramatisku nopūtu atbildēja. Vajadzēja tikties ar savu patronu.

-    Vai viņš atkal ir pilsētā?

Denna pamāja ar galvu.

-    Un viņš gribēja tikties ar tevi nakts vidū? es jautāju. Tas ir… dīvaini.

Denna panācās uz priekšu, pagriezdama muguru viesnīcas izkārtnei, un mēs kopā devāmies projām pa ielu. Kas maksā, tas diktē! viņa teica un bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Oša kungs vienmēr izvēlas dīvainus laikus un neērtas vietas. Reizēm man šķiet, ka viņš ir vienkārši vientuļš aristokrāts, kam apnikusi parasta aizbildniecība. Varbūt izlikšanās, ka viņš ir iesaistīts tumšās intrigās, sagādā viņam asākas izjūtas nekā ikdienišķi dziesmu pasūtījumi.

-    Un ko tu esi iecerējusi šai vēlajai stundai? es jautāju.

-    Tikai pavadīt laiku tavā jaukajā sabiedrībā, Denna atbildēja un ieslidināja roku man elkonī.

-    Tādā gadījumā es gribu tev kaut ko parādīt, es teicu. Tas būs pārsteigums. Tev vajadzēs man uzticēties.

-   Tādus teikumus es esmu dzirdējusi desmitiem reižu. Dennas tumšās acis šķelmīgi iezibējās. Bet visus reizē nekad un no tevis nepavisam ne! Viņa pasmaidīja. Uzdrīkstēšos tev ticēt un pietaupīšu savas pagurušās zobgalības vēlākam laikam. Ved mani, kurp vēlies!

Tā nu mēs uzbraucām Augšas Severenā, izmantodami zirgu pacēlāju, un, kā pienākas zemas kārtas nejēgām, ilgi blenzām uz naksnīgi izgaismoto pilsētu lejā. Pēc tam aizvedu viņu garā pastaigā pa bruģētajām ielām, garām veikaliem un nelieliem dārziem. Tad atstājām ēkas aiz muguras, pārkāpām pāri zemam koka žogam un tuvojāmies tukšam šķūnim, kas melnēja tumsā.

Ilgāk Denna vairs nespēja ciest klusu. Labi, tev tas izdevās! viņa teica. Tu man sagādāji pārsteigumu.

Es pasmaidīju un vedu viņu dziļāk šķūņa tumsā. Gaiss smaržoja pēc siena un promesošiem dzīvniekiem. Aizvedu viņu līdz spraišļu kāpnēm, kuru augšgals pazuda tumsā mums virs galvas.

-    Uz sienaugšu? Denna neticīgā balsī noprasīja. Viņa apstājās un uzmeta man savādu, ziņkāru skatienu. Šķiet, tu esi sajaucis mani ar kādu četrpadsmitgadīgu zemnieku meiteni, kuru sauc… brīdi viņas lūpas kustējās bez skaņas, …kaut kādā laucinieciskā vārdā.

-    Par Grētu, es ierosināju.

-Jā, viņa piekrita. Tu acīmredzot esi noturējis mani par zemnieku meiteni Grētu ar dziļu ņiebura izgriezumu.

-    Esi mierīga! es teicu. Ja būtu nolēmis tevi pavest, es atrastu citādu paņēmienu.

-    Patiešām? viņa atjautāja un izlaida plaukstu caur matiem. Viņas pirksti sāka izklaidīgi pīt tos bizē, bet tad viņa to pārtrauca un izjauca pinumu. Ko mēs šeit tādā gadījumā darām?

-    Tu teici, ka tev ļoti patīkot dārzi, es sacīju. Un Alverona dārzi ir sevišķi skaisti. Man likās, ka tev varētu patikt neliela pastaiga tajos.

-    Nakts vidū, Denna piebilda.

-    Apburošā mēnesnīcā, es izlaboju.

-    Šonakt nav mēness, Denna atgādināja. Un, ja ir, tad tikai tieva svītriņa.

-    Kaut ari tā! es neļāvu sevi atturēt. Vai tad vajadzīga spoža mēness gaisma, lai baudītu burvīgu jasmīnu smaržu?

-    Sienaugšā? Denna jautāja, un viņas balsī skanēja liela neticība.

-   Pa sienaugšu visvieglāk var uzkāpt uz jumta, es paskaidroju, un no turienes nokļūt maera īpašumos. Un pēc tam dārzos.

-    Ja tu esi maera dienestā, Denna teica, kāpēc nevari vienkārši palūgt viņam atļauju tajos ieiet?

Ā! es izteiksmīgi sacīju, paceldams pirkstu. Tur ir visa piedzlvit|uma būtība! Atradīsies simtiem vīriešu, kuri būtu gatavi aizvest tevi pastaigā pa maera dārziem. Bet tikai viens spēj ar tevi tur ielavīties slepus. Es uzsmaidīju viņai. Denna, es tev piedāvāju nepārspējamu I /.devību!

Viņa pasmīnēja. Cik labi tu pazīsti manas sirds slepenās vēlmes!

Es pasniedzu roku, kā grasīdamies palīdzēt viņai iekāpt karietē.

Lūdzu, milēdij!

Denna satvēra manu plaukstu, tad uzlika kāju uz pirmā pakāpiena un apstājās. Liecies mierā, tas nav pieklājīgi! Tu gribi skatīties man zem kleitas.

Uzklāju sejai pēc iespējas aizvainotu izteiksmi un piespiedu roku pie krūtīm. Cienītā jaunkundz, kā džentlmenis es varu galvot…

Denna man viegli iesita. Tu man jau esi teicis, ka neesi džentlmenis! viņa teica. Tu esi zaglis un gribi zagt skatienus. Atkāpusies soli atpakaļ, viņa izsmējīgi atdarināja manu galanto žestu. Lūdzu, milord!

Mēs uzkāpām sienaugšā, no turienes izkļuvām uz jumta un, nokāpuši lejā, iegājām maera dārzos. Asi iezīmētais mēness sirpis bija plāns kā čuksts un tik bāls, ka nespēja aizēnot zvaigžņu gaismu.

Kaut gan nakts bija silta un patīkama, dārzi šķita apbrīnojami klusi. Parasti pat tik vēlā stundā varēja sastapt pārus, kas pastaigājās pa takām vai dudināja, sēdēdami uz lapeņu soliņiem. Nodomāju pie sevis, ka viņus varbūt aizvilinājusi kāda galma balle vai cits izsmalcināts pasākums.

Maera dārzi bija plaši, ar līkumotām takām un atjautīgi veidotiem dzīvžogiem, kas vēl vairāk pastiprināja plašuma iespaidu. Mēs ar Dennu gājām blakus, klausīdamies, kā lapotnēs šalko vējš, un juzdamies tā, it kā mēs būtu vienīgie cilvēki pasaulē.

-    Nezinu, vai tu to atceries, es klusi sacīju, negribēdams traucēt klusuma burvību. Mums pirms ilgāka laika bija kāda saruna. Par puķēm.

-    Atceros, viņa tikpat klusi atbildēja.

-    Toreiz tu teici, ka visi vīrieši mācoties romantiku no vienas un tās pašas apbružātās grāmatas.

Denna klusi iesmējās; drīzāk tā bija kustība, nevis smiekli. Viņa piespieda plaukstu pie lūpām. A, to es biju aizmirsusi! Vai es tiešām tā teicu?

Es pamāju ar galvu. Tu teici, ka viņi visi dāvinot rozes.

-    To viņi dara joprojām, Denna sacīja. Kaut viņi atrastu jaunu grāmatu!

-     Tu liki man atrast puķi, kura tev vislabāk piestāvētu, es teicu.

Viņa bikli pasmaidīja. Atceros. Es tevi pārbaudīju. Tad viņa sarauca pieri. Bet tu mani pārtrumpoji: izvēlējies puķi, ko es nekad nebiju ne dzirdējusi, ne redzējusi.

Mēs nogriezāmies ap stūri, un taka ieveda mūs tumši zaļā tuneli, kas lokveidā sakļāvās virs galvas. Nezinu, vai tu vēlāk esi tās redzējusi, es teicu, bet šeit ir tavas mēnesspuķes!

Mūsu ceļu apgaismoja vienīgi zvaigznes. Mēness svītra bija tik tieva, ka to pat nevarēja saukt par mēnesi. Tunelis bija tumšs kā Dennas mati.

Plati ieplestām acīm mēs raudzījāmies tumsā un vietās, kur caur lapām iespīdēja zvaigžņu gaisma, redzējām neskaitāmus atvērušos mēnesspuķu ziedus. Denna izstiepa rokas uz abām pusēm. Cik tās ir maigas!

Mēs klusēdami gājām tālāk. Visapkārt cauri režģim vijās mēnesspuķu vltenāji, ciešā tvērienā piekļāvušies kokam un stieplēm, slēpdami ziedu sejas no naksnīgajām debesim. Kad beidzot iznācām no tuneļa, apkārtne šķita gandrīz tik gaiša kā dienā.

Klusums ieilga, līdz es sāku justies neveikli. Tātad tagad tu pazīsti savu puķi! es teicu. Nedrīkstēju taču pieļaut, ka tu to neesi redzējusi. Cik esmu dzirdējis, tās ir diezgan grūti ieaudzēt dārzā.

-    Tad varbūt tiešām man tās piestāv, Denna sacīja, pievērsusi skatienu zemei. Es nespēju viegli iesakņoties.

Gājām tālāk, līdz taka meta līkumu un zaļais tunelis vairs nebija saredzams.

-    Tu izturies pret mani labāk, nekā es esmu pelnījusi, Denna beidzot teica.

Tāda doma man šķita tik absurda, ka es iesmējos. Tikai bijība pret dārza klusumu man neļāva smieties skaļi un pamatīgi. Cik spēdams, apslāpēju uzjautrinājumu, bet tas prasīja tādu piepūli, ka es salīgojos un paklupu.

Denna vēroja mani, apstājusies soli tālāk, un viņas sejā rotājās gaišs smaids.

Drīz es atguvos. Tu dziedāji kopā ar mani tovakar, kad es izcīnīju sudraba stabulītes. Tu man sagādāji visskaistāko dāvanu, kādu es mūžā esmu saņēmis. Tad es kaut ko atcerējos. Vai tu zini, ka tavs lautas futrālis izglāba man dzīvību? es jautāju.

Smaids kļuva vēl platāks un gaišāks kā atvēries zieds. Patiešām?

-   Jā, es teicu. Man nav nekādu cerību izturēties pret tevi labāk, nekā tu būtu pelnījusi. Pret to, ko esmu tev parādā, šī ir tikai niecīga atmaksas daļa.

-    Nu, bet sākums ir labs. Denna palūkojās debesīs un ievilka dziļu, ilgu elpu. Man vienmēr vislabāk ir patikušas naktis bez mēness. Tumsā ir vieglāk daudz ko pateikt. Vieglāk būt tiem, kas esam.

Viņa atsāka iet tālāk, un es pieliku soli, lai būtu viņai blakus. Mēs pagā|.im garām strūklakai, baseinam, bālganu jasmīnu sienai, kas raudzījās naktī. Pārgājuši mazam akmens tiltiņam, atkal nonācām dzīvžogu paēnā.

-    Zini, tu varētu aplikt man roku, Denna lietišķi teica. Mēs divi vien staigājam pa dārziem. Mēnesnīcā, ja to par tādu var saukt. Viņa pameta iesāņus skatienu uz mani, un viņas lūpu kaktiņi savilkās augšup.

Tu taču zini, ka tas ir gluži pieļaujami!

Dennas piepešā izturēšanās pārmaiņa pārsteidza mani gluži negaidot. Kopš bijām sākuši satikties Severenā, es biju tēlojis neapvaldītu, bezcerīgu uzmanību, un viņa uz to bija nekļūdīgi atbildējusi tikpat prasmīgā stilā. Ikvienu glaimu, ikvienu asprātību, ikvienu rotaļīgu zobgalību viņa bija raidījusi atpakaļ nevis kā atbalsi, bet kā daļu no vienotas spēles. Mūsu vārdu pārmaiņa bija nevainojams duets.

Taču šoreiz kaut kas bija citādi. Viņas balss tonis bija vienkāršāks un vairs neskanēja tik rotaļīgi. Pārmaiņa bija tik negaidīta, ka es neattapos, ko sacīt.

-     Pirms četrām dienām es sašķiebu pēdu uz vaļīga bruģakmens, Denna klusi teica. Atceries? Mēs staigājām pa Malēju ielu. Es paslīdēju, un tu mani satvēri, pirms es biju pat attapusies, ka esmu paklupusi. Un tad es sev jautāju, cik cieši tu mani vēro, ja jau varēji kaut ko tādu pamanīt.

Mēs nogriezāmies ap stūri, kur taka meta līkumu, un Denna turpināja runāt, neskatīdamās uz mani. Viņas balss bija klusa un domīga, un gandrīz vai šķita, ka viņa runā pati ar sevi. Tu mani satvēri, es jutu tavas drošās, stingrās rokas, un tu palīdzēji man atgūt līdzsvaru. T\i gandrīz jau biji mani apskāvis. Tajā brīdī tu to viegli varēji izdarīt. Trūka pāris nieka collu. Bet, līdzko es atguvu zem kājām pamatu, tu atvilki rokas nost. Bez vilcināšanās. Bez kavēšanās. Bez jebkā tāda, ko es varētu ņemt ļaunā.

Viņa itin kā grasījās pagriezt seju pret mani, tomēr novērsās un atkal paskatījās zemē. Tas ir neparasti, viņa teica. Ap mani grozās daudz vīriešu, un visi tie nemitīgi cenšas nogāzt mani no kājām. Turpretī tu centies tieši pēc pretējā. Tu gādā, lai es stingri stāvētu uz kājām un nenokristu.

Gandrīz bikli viņa pastiepa roku. Kad es sniedzos pēc tava elkoņa, tu man to labprāt piedāvā. Tu pat uzliec savu plaukstu uz manējās, it kā gribētu to noturēt savā elkonī. Viņa aprakstīja manu kustību tieši tajā brīdī, kad es to izdarīju, un man bija jāsaņemas, lai ierastais žests nekļūtu neveikls. Bet tas ir viss. Tu nekad neuztver to kā iedrošinājumu. Tu nekad nekļūsti uzstājīgs. Vai tu zini, cik man tas ir neparasti?

īsu bridi mēs lūkojāmies viens otrā, stāvēdami klusajā mēness apspīdētajā dārzā. Es jutu siltumu, kas strāvoja no viņas, jutu plaukstu, kas ciešā tvērienā turēja manu elkoni.

Lai cik nepieredzējis biju, pat es sapratu, kas slēpjas aiz šiem vārdiem. Centos izdomāt atbildi, taču spēju tikai apbrīnot viņas lūpas. Kā tās varēja būt tik sarkanas? Pat mēnesspuķes bālajā mēnesgaismā izskatījās tumšas. Kāpēc viņas lūpas bija tik sarkanas?

Tad Denna itin kā sasala. Mēs gandrīz nesakustējāmies, bet viņa vienā acumirklī sastinga, piešķiebusi galvu uz sāniem kā stirna, kas cenšas saklausīt tikko jaušamu skaņu. Tur kāds nāk! viņa teica. Ejam! Cieši satvērusi manu elkoni, Denna aizvilka mani projām no takas, garām akmens solam un cauri šaurai dzīvžoga ejai.

Beidzot mēs apstājāmies atvilkt elpu bieza krūmāja vidū. Tur bija ērta, tukša iedobe, kurā mēs abi varējām saspiedušies pietupties. Dārznieki bija strādājuši rūpīgi, un uz zemes nebija nekādu sīku krūmiņu, sausu lapu vai zaru, kas varētu čaukstēt vai krakstēt zem mūsu plaukstām un ceļgaliem. Zāle šajā patvērumā bija bieza un mīksta kā mauriņš.

-    Ir tūkstošiem meiteņu, kas varētu pastaigāties ar tevi pa mēness apspīdētu dārza taku, Denna aizelsusies teica. Bet ir tikai viena, kas kopā ar tevi varētu slēpties krūmos. Viņa šķelmīgi pasmaidīja, un viņas balsī dzirkstīja jautrība.

Denna uzmanīgi paskatījās pa dzīvžoga spraugu uz takas pusi. Viņas mati kā aizkars krita lejup vienā galvas pusē, un tiem cauri rēgojās auss galiņš. Tobrīd man šķita, ka neko skaistāku es mūžā neesmu redzējis.

Tad es izdzirdēju uz takas klusu soļu čirkstoņu. Cauri dzīvžogam līdz mums atplūda apslāpētas balsis: nācēji bija vīrietis un sieviete. Pēc brīža viņi parādījās līkumā, sadevušies rokās. Es viņus tūlīt pazinu.

Pagriezos un pieliecos tuvu Dennai pie auss. Tas ir maers! es klusā čukstā teicu. Un viņa iecerētā.

Denna nodrebēja, un es nokratīju savu vīna krāsas apmetni, lai apsegtu viņas plecus.

Uzmanīgi paskatījos vēlreiz uz viņiem. Maers kaut ko sacīja, Meluāna iesmējās un uzlika plaukstu uz viņa plaukstas, kas turēja viņas roku. Spriedu, ka diez vai Alveronam vairs būs vajadzīga mana palīdzība, ja jau abi ir kļuvuši tik tuvi draugi.

-    Tās nav tev, mana mīļā! es skaidri dzirdēju maera balsi, kad viņi gāja mums garām. Tev būs vienīgi rozes!

Denna pagriezās un platām acīm paskatījās uz mani. Ar abām rokām aizspiedusi muti, viņa centās apslāpēt smieklus.

Pēc brīža viņi bija mums garām un soli solī lēnām gāja tālāk. Denna atvilka plaukstas no mutes un vairākas reizes noskurinādamās ievilka elpu. Ari viņam ir tā pati apbružātā grāmata! viņa teica, un tumšajās acīs dzirkstīja draiskas uguntiņas.

Es neslēpti pasmaidīju. Laikam gan.

-    Tātad tas ir maers, Denna klusi teica, raudzīdamās cauri lapām.

Viņš ir augumā mazāks, nekā es biju iedomājusies.

-    Vai tu gribētu tikties ar viņu? es jautāju. Varu jūs iepazīstināt.

-            Ai, cik tas būtu jauki! Denna atsaucās ar tikko jaušamu zobgalību balsi. Viņa iesmējās, bet, kad es nepiebiedrojos smiekliem, paskatījās uz mani un apklusa. Vai tu runā nopietni? Viņa piešķieba galvu, un jautrības izteiksme viņas sejā mijās ar mulsumu.

-               Droši vien mums nevajadzētu skriet tūlīt ārā no dzīvžoga un mesties viņam klāt, es pieļāvu. Bet mēs varētu iziet pa otru pusi un ar likumu paieties viņam pretī. Ar rokas mājienu attēloju mūsu iespējamo maršrutu. Es nesaku, ka viņš mūs ielūgs vakariņās vai tamlīdzīgi. Bet mēs varam pieklājīgi sasveicināties, satiekoties uz takas.

Denna joprojām skatījās uz mani, un viņas pierē ievilkās tikko manāmas rieviņas. Tu runā nopietni, viņa atkārtoja.

-             Ko tu… Aprāvos, saprazdams, ko pauž viņas seja. Tu domāji, ka es meloju, stāstīdams, ka strādāju maeram? es sacīju. Tu domāji, ka es meloju, teikdams, ka varu tevi uzaicināt šurp?

-            Vīrieši labprāt stāsta pasakas, Denna izvairīgi atbildēja. Viņiem patīk drusku padižoties. Es nesāku par tevi sliktāk domāt tāpēc, ka tu man pastāstīji skaistu pasaciņu.

-             Tev es nemelotu, es teicu, bet tad izlaboju pats sevi. Nē, tā nav patiesība. Melotu gan. Tev ir vērts melot. Bet šoreiz es nemeloju. Tev ir vērts ari stāstīt patiesību.

Denna man sirsnīgi uzsmaidīja. Lai nu kā, tas ir grūtāk.

-   Tātad saki, vai tu to gribētu? es jautāju. Tas ir, iepazīties ar viņu?

Denna paskatījās no dzīvžoga uz taku. Nē. Kad viņa papurināja

galvu, tumšie mati saviļņojās kā kustīgas ēnas. Es tev ticu. Nav nekādas vajadzības. Viņa palūkojās lejup. Turklāt man uz kleitas ir zāles traipi. Ko viņš domātu?

-              Un man matos ir lapas, es secināju. Pilnīgi skaidrs, ko viņš domātu.

Mēs izgājām no dzīvžoga. Es izpurināju lapas no matiem, un Denna nogludināja svārkus, mazliet saviebdamās par zāles traipiem.

Izgājām atpakaļ uz takas un turpinājām pastaigu. Domāju, vai drīkstu aplikt viņai roku, tomēr to nedarīju. Neesmu nekāds zinātājs šajā jomā, tomēr man šķita, ka piemērotākais bridis ir pagājis.

Kad gājām garām statujai, kas atveidoja sievieti plūcam ziedu, Denna paskatījās uz mani un nopūtās. Kamēr nezināju, ka man ir atļauts šeit pastaigāties, pacilātība bija lielāka, viņa atzinās ar nelielu nožēlu balsī.

-    Tā ir vienmēr, es piekritu.

SEPTIŅDESMIT PIRMĀ NODAĻA . starpspēle — Trīskārt aizslēgtā lāde

KVOUTS PACĒLA roku, dodams Hronistam zīmi, ka laiks pārtraukt stāstu. Pierakstltājs noslaucīja rakstāmspalvas uzgali audekla gabalā un stīvām kustībām izvingrināja plecus. Neteicis ne vārda, Kvouts izvilka apbružātu kāršu komplektu un sāka dalīt kārtis. Basts paņēma savējās un ziņkāri tās nopētīja.

Hronists sarauca pieri. Kas…?

Ārā uz lieveņa koka grīdas atskanēja soļi, “Ceļakmens” durvis atvērās, un pa tām ienāca plikgalvains, drukns vīrietis izšūtos svārkos.

-     Mērs Lants! viesnīcnieks iesaucās un, nolicis kārtis, piecēlās kājās. Kā varu jums pakalpot? Vai vēlaties kaut ko iedzert? Varbūt kādu uzkodu?

-    Es neatteiktos no glāzes vīna, mērs atbildēja, ienākdams dziļāk telpā. Vai jums te pašlaik ir sarkanais Gremsbijs?

Viesnīcnieks papurināja galvu. Diemžēl nē, viņš atbildēja. Jūs jau zināt, kādi ir ceļi. Grūti saglabāt pienācīgus krājumus.

Mērs piekrītoši pamāja ar galvu. Nu tad jebkādu sarkano! viņš teica. Bet liec vērā, ka vairāk par peniju es nemaksāšu!

-     Protams, ne, ser! viesnīcnieks iztapīgi atbildēja, mazliet žņaudzīdams rokas. Vai kaut ko ēdīsiet?

-    Nē, plikpauris atbildēja. Patiesībā esmu atnācis, lai izmantotu pierakstītāja pakalpojumus. Nolēmu pagaidīt, līdz satraukums drusku pierimstas un mēs varam atrast kaut cik netraucētu brīdi. Viņš pārlaida skatienu tukšajai zālei. Ceru, ka neiebildīsiet, ja es kādu pusstundu izmantošu jūsu telpas?

-     Nepavisam ne! viesnīcnieks pakalpīgi pasmaidīja. Ar rokas mājienu viņš raidīja Bastu projām.

-     Bet man ir ļoti labas kārtis! Basts protestēja, pavēcinādams plaukstu ar kārtīm.

Viesnīcnieks bargi paskatījās uz palīgu un devās uz virtuvi.

Mērs novilka svārkus un uzlika tos uz krēsla atzveltnes, bet Basts tikmēr kurnēdams savāca pārējās kārtis.

Viesnīcnieks atnesa no virtuves glāzi sarkanvīna un ar lielu misiņa atslēgu aizslēdza ārdurvis. Mēs ar puiku iesim augšā, viņš teica.

-    Tad jūs varēsiet netraucēti darboties.

-   Tas ir ārkārtīgi laipni, mērs sacīja, apsēzdamies pretī Hronistam.

Kad būšu beidzis, es pakliegšu.

Viesnīcnieks pamāja ar galvu un bīdīja Bastu no ēdamzāles augšā pa kāpnēm. Atvēris savas istabas durvis, viņš ar rokas mājienu aicināja Hastu iekšā.

-            Interesanti, ko vecais Lants grib paturēt noslēpumā! Kvouts teica, līdzko durvis aiz viņiem bija aizvērtas. Ceru, ka tas neies pārāk ilgi.

-     Viņam ir divi bērni no atraitnes Krīlas, Basts lietišķi atzīmēja.

Kouts izbrīnā savilka uzacis. Tiešām?

Basts paraustīja plecus. To zina visa pilsēta.

Kvouts nicīgi nosēcās un apsēdās lielā, polsterētā krēslā. Ko mēs šo pusstundu darīsim? viņš jautāja.

-             Mums ļoti sen nav bijušas mācību stundas. Basts atvilka no mazā rakstāmgalda koka krēslu un apsēdās uz tā malas. Tu man varētu kaut ko pamācīt.

-              Mācību stundas… Kvouts domīgi novilka. Tu varētu palasīt Celum Tinture.

-             Reši! Basts lūdzoši iesaucās. Tā ir tik garlaicīga! Man nav iebildumu pret mācībām, bet vai jāmācās ir katrā ziņā no grāmatām?

Basta tonis izvilināja Kvoutam smaidu. Nu tad minēsim mīklas? Basta sejā parādījās apmierināts smīns. Labi, ļauj man drusku padomāt! Viņš piesita pirkstus pie lūpām un pārlaida skatienu istabai. Pēc brīža viņa acis apstājās pie gultas kājgaļa, kur gulēja tumšā lāde.

Viņš nevērīgi pameta ar roku. Kā tu atvērtu manu lādi, ja būtu sadomājis to darīt?

Basta sejā parādījās bažīga izteiksme. Tavu trīskārt aizslēgto lādi, Reši?

Kvouts paskatījās uz savu audzēkni un dzirkstoši iesmējās. Manu… kā tu teici? viņš neticīgi pārjautāja.

Basts pietvīka un nodūra skatienu. Tieši tā es to domās dēvēju, viņš nomurmināja.

-              Runājot par vārdiem… Kvouts domīgi novilka, un viņa lūpās kavējās smaids. Tā taču ir pasaciņa, vai tev tā neliekas?

-             Tu pats to pagatavoji, Reši, Basts drūmi teica. Trīs slēdzenes, izmeklēts koks un tā tālāk. Nav mana vaina, ja tas izklausās pēc pasaciņas.

Kvouts paliecās uz priekšu un samierinoši uzlika plaukstu Bastam uz ceļgala. Tas ir teicams apzīmējums, Bast. Tas vienkārši pārsteidza mani negaidot. Viņš atkal atspiedās pret krēsla atzveltni. Nu labi! Tātad kā tu mēģinātu izlaupīt Bezasiņu Kvouta trīskārt aizslēgto lādi?

Basts pasmaidīja. Kad tu tā runā, tu izklausies pēc pirāta, Reši. Viņš vērtējoši aplūkoja lādi no istabas otras malas. Cik saprotu, prasīt tev atslēgas nav nopietni? pēc brīža viņš jautāja.

-     Pilnīgi pareizi, Kvouts atbildēja. Mūsu uzdevuma labad pieņemsim, ka esmu atslēgas pazaudējis. Vai vēl labāk pieņemsim, ka esmu miris un tu drīksti brīvi pārmeklēt visas manas slepenās lietas.

-    Tas skan drusciņ drūmi, Reši, Basts sacīja ar saudzīgu pārmetumu balsī.

-     Dzīve ir drusciņ drūma, Bast, Kvouts atbildēja, un šoreiz viņa tonī nebija nekādas jautrības. Labāk būs, ja tu sāksi pie tā pierast. Viņš ar roku pamāja uz lādi. Sāc gudrot, man gribas redzēt, kā tu pārkodīsi šo nelielo riekstu!

Basts neizteiksmīgi paskatījās uz viņu. Tavi tēlainie teicieni ir vēl trakāki par grāmatu mācībām, viņš teica un piecēlies aizgāja pie lādes. Dīki paspārdījis to ar kāju, viņš noliecās un apskatīja divas atsevišķās slēdzeņu pamatnes. Viena bija gatavota no tumšas dzelzs, otra no spoža vara. Basts ar pirkstu pabakstīja noapaļoto vāku un sarauca degunu.

-     Nevaru teikt, ka man ļoti patiktu šis koks, Reši. Un dzelzs slēdzene nenoliedzami ir visīstākā nekrietnība.

-     Redzi nu, cik noderīgu mācību tu jau uzreiz esi guvis, Kvouts sausi noteica. Tu esi atklājis visaptverošu patiesību: pasaulē neizbēgami ir jāsastopas ar nekrietnību.

-    Un šeit nav nevienas eņģes! Basts iesaucās, pētīdams lādes aizmuguri. Kā vispār iespējams vāks bez eņģēm?

-    Man pagāja diezgan daudz laika, lai to dabūtu gatavu, Kvouts sacīja ar nepārprotamu lepnuma pieskaņu balsī.

Basts nometās četrrāpus un ieskatījās vara atslēgcaurumā. Viņš pacēla vienu plaukstu un cieši piespieda to pie vara slēdzenes pamatnes. Pēc tam viņš aizvēra acis un kādu laiku kluss un sastindzis gaidīja, itin kā cenzdamies ieklausīties.

Vēl pēc brīža viņš saliecās uz priekšu un uzpūta slēdzenei elpu. Kad nekas nenotika, viņa lūpas sakustējās. Kaut gan izrunātie vārdi bija tik klusi, ka tos nebija iespējams sadzirdēt, to intonācijā skanēja nepārprotams lūgums.

Pēc krietna laika Basts izslējās taisni un sarauca pieri. Tad viņš šķelmīgi pasmīnēja, izstiepa roku un pieklaudzināja pa kastes vāku. Tas notika gandrīz bez jebkāda trokšņa, it kā viņš klaudzinātu pa akmeni.

-    Tīrās ziņkārības labad es gribu jautāt, Kvouts teica, ko tu darītu, ja kāds pieklauvētu pretī?

Basts piecēlās kājās, izgāja no istabas un pēc brīža atgriezās ar vairākiem instrumentiem rokās. Nometies uz viena ceļgala, viņš ar saliektu stiepli vairākas ilgas minūtes darbojās ap vara slēdzeni. Pēc kāda laika viņš sāka paklusi lamāties. Mainot stāvokli, lai atrastu citādu leņķi, viņa plauksta pieskārās nespodrajai dzelzs slēdzenes pamatnei, un viņš šņākdams un spļaudīdamies atrāvās atpakaļ.

Atkal piecēlies kājās, Basts nosvieda stiepli un izvilka garu spoža metāla lauzni. Viņš mēģināja pabāzt tā tievo galu zem vāka, taču ciešajā •..ilaiduma vietā neatrada nevienu atbalsta punktu. Pēc neilga laika viņš .itmeta arī to.

Tad Basts mēģināja pašķiebt lādi uz sāniem, lai apskatītu tās dibenu, taču pat ar vislielākajiem pūliņiem spēja tikai paslidināt to apmēram i ollu pa grīdu. Cik tā sver, Reši? Basts izmisis iesaucās. Ap trīssimt mārciņu?

-    Vairāk nekā četrsimt, ja tā ir tukša, Kvouts atbildēja. Vai atceries, kāda klapata bija to uznest pa kāpnēm?

Basts nopūtās un ar saniknotu sejas izteiksmi ilgi pētīja lādi vēlreiz. Tad viņš no savas darbarīku kaudzes izvilka mazu cirvīti. Tas nebija rupl<iis ķīļveida cirvis, ar kuru viņi pagalmā aiz viesnīcas plēsa skalus. Tas bija slaids draudīga izskata rīks, darināts no vienlaidu metāla gabala. Tā asmeņa apveidi mazliet atgādināja koka lapu.

Viņš viegli pamētāja cirvīti plaukstā, it kā pārbaudīdams tā svaru.

Tas ir nākamais, ko es darītu, Reši. Ja es patiešām un katrā ziņā vēlētos tikt iekšpusē. Viņš uzmeta skolotājam savādu skatienu. Bet ja tu to nevēlies…

Kvouts bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Neskaties uz mani, Bast. Es esmu miris. Dari, kā vēlies!

Basts pasmīnēja un ļāva cirvītim nokrist uz lādes noapaļotā vāka. Atskanēja savāda, klusa džinkstoņa, it kā attālā istabā apslāpēti ieskanētos zvans.

Brīdi nogaidījis, uzklupa lādei un sāka to neganti dauzīt. Vispirms viņš sita ar vienu roku, pēc tam ar abām, cilādams tās sparīgos vēzienos, it kā skaldītu malku.

Spožais, lapai līdzīgais asmenis atteicās ieurbties kokā, un katrs vēziens aizslīdēja sāņus, it kā Basts mēģinātu saskaldīt lielu vienlaidu akmens bluķi.

Beidzot Basts mitējās un, smagi elpodams, noliecās apskatīt lādes vāku. Viņš pārlaida plaukstu tā virsmai, pēc tam pievērsa uzmanību cirvīša asmenim un nopūtās. Tu proti labi padarīt darbu, Reši.

Kvouts pasmaidīja un viegli piesita pirkstus iedomātas platmales malai.

Basts ilgi raudzījās uz lādi. Es mēģinātu to aizdedzināt, bet zinu, ka roahs nedeg. Drīzāk varētu to sakarsēt tiktāl, lai vara slēdzene izkustu. Bet tas būtu iespējams tikai tad, ja viss šis darinājums gulētu ēzes uguni ar vāku uz leju. Viņš paskatījās uz lādi, kas bija tik liela kā augstmaņa ceļojumu čemodāns. Un ugunij vajadzētu būt pamatīgākai nekā tā, kas atrodama šis pilsētiņas smēdē. Turklāt es pat nezinu, cik karstam jābūt varam, lai tas izkustu.

-   Tāda informācija noteikti būtu atrodama mācību grāmatās, Kvouts teica.

-    Un tu, visticamāk, pret to esi nodrošinājies.

-    Esmu gan, Kvouts atzinās. Bet ideja bija laba. Tā liecināja par daudzpusīgu domāšanu.

-    Un skābe? Basts jautāja. Es zinu, ka mums lejā ir daži spēcīgi līdzekļi…

-     Skudrskābe pret roahu ir bezspēcīga, Kvouts teica. Sālsskābe tāpat. Kaut kas tev varētu izdoties ar karaļūdeni. Bet koks ir diezgan biezs, un mums tās mantas nav daudz.

-     Es nedomāju par koku, Reši. Es atkal domāju par slēdzenēm. Ja skābes būtu pietiekami daudz, es varētu izēsties tām cauri.

-             Tu iedomājies, ka tās viscaur ir no vara un dzelzs, Kvouts teica.

-    Pat tad, ja tā būtu, vajadzētu ļoti daudz skābes un tev būtu jāraizējas, ka skābe var iepilēt lādē un sabojāt visu, kas tur atrodas. Protams, tas pats sakāms par uguni.

Basts vēl krietnu laiku pētīja lādi, domīgi braucīdams lūpas. Vairāk es neko nevaru iedomāties, Reši. Man vajadzēs ilgāku laiku, lai to izprātotu.

Kvouts pamāja ar galvu. Basts, izskatīdamies mazliet sašļucis, savāca instrumentus un aiznesa tos projām. Atgriezies viņš pastūma lādi no otras puses, aizgrūzdams to par nelielu collas daļu atpakaļ, līdz tā atkal atradās vienādā līmenī ar gultas kājgali.

-    Tas bija labs mēģinājums, Bast, Kvouts mierinoši sacīja. Ļoti pārdomāts. Es tavā vietā būtu gājis tieši tādu pašu ceļu.

-    Ehei! no lejas dobji atskanēja mēra sauciens. Es esmu beidzis!

Basts pielēca kājās un, piegrūdis krēslu pie rakstāmgalda, steidzās uz

durvīm. Spējā kustība satricināja kādu no saburzītajām papīra lapām, kas gulēja uz galda, un tā nokrita uz grīdas, palēcās un paripoja zem krēsla.

Basts apstājās un brīdi palika uz vietas, tad pieliecās to pacelt.

-    Nē, Kvouts drūmi teica. Lai paliek! Basts apstājās pusceļā ar izstieptu roku, tad izslējās un izgāja no istabas.

Kvouts viņam sekoja, aizvērdams istabas durvis.

SEPTIŅDESMIT OTRĀ NODAĻA . zirgi

VAIRĀKAS DIENAS pēc mūsu mēnesnīcas pastaigas dārzā es pabeidzu sacerēt Meluānai dziesmu, ko nosaucu “Vienīgi rozes”. Maers bija to īpaši lūdzis, un es ar prieku biju ķēries pie darba, zinādams, ka Denna smiesies locīdamās, kad es viņai to nospēlēšu.

Ieliku maeram domāto dziesmu aploksnē un paskatījos pulkstenī. Biju domājis, ka man pie tās paies visa nakts, taču dziesma bija padevusies apbrīnojami viegli. Tas nozīmēja, ka atlikušo vakara daļu es esmu brīvs. Bija vēls, taču ne pārlieku vēls. Tādā dzīvības pilnā pilsētā kā Severena Ugunskura vakaram nebija pārlieku vēls. Un varbūt nebija pārlieku vēls, lai atrastu Dennu.

Uzvilku tīras drēbes un aizsteidzos no muižas. Tā kā manā makā krājās nauda no Kaudika iekārtu pārdošanas un kāršu spēlēm ar aristokrātiem, kuri par modi zināja vairāk nekā par prāta treniņiem, es vieglu roku samaksāju par zirgu pacēlāju un pēc tam noskrēju pusjūdzi līdz Vītņu ielai. Dažus pēdējos kvartālus nogāju mierīgos soļos. Aizrautība ir cildināma, tomēr es negribēju ierasties Dennas viesnīcā elsodams un nosvīdis kā nodzīts zirgs.

Nejutos pārsteigts, kad viņu “Četrās Svecēs” neatradu. Denna nebija tā, kura sēdēs istabā un garlaikosies tikai tāpēc, ka es esmu aizņemts. Tomēr mēs abi krietnu mēneša daļu bijām pavadījuši, kopā staigājot pa pilsētu, un es varēju iedomāties vairākas vietas, kur viņa varētu būt.

Pēc piecām minūtēm es viņu ieraudzīju. Denna gāja pa ļaužu pilno ielu apņēmīgi un noteikti, it kā viņai būtu svarīgs mērķis.

Steidzos uz viņas pusi, bet tad sastomījos. Kurp viņa varētu tik apņēmīgi iet viena pati vēlā vakara stundā?

Viņa droši vien iet tikties ar savu patronu.

Es labprāt teiktu, ka mani mocīja sirdsapziņa, kad nolēmu viņai sekot, bet tā tas nebija. Vilinājums beidzot uzzināt, kas ir viņas mīklainais patrons, bija pārāk spēcīgs.

Tāpēc es uzmetu galvā apmetņa kapuci un, slapstīdamies pūlī, gāju Dennai aiz muguras. Ja cilvēkam ir zināma pieredze, tas ir ārkārtīgi vienkārši. Tarbeanā es mēdzu to darīt treniņa pēc, lai pārliecinātos, cik tālu varu nepamanīts kādam sekot. Par laimi, Denna bija pietiekami saprātīga, lai ietu pa pilsētas labākajām ielām, kas bija gājēju pilnas, un mans apmetnis blāvajā gaismā izskatījās neizteiksmīgi melns.

Sekoju viņai apmēram pusstundu. Mēs pagājām garām tirgotāju ratiem, kuru īpašnieki pārdeva kastaņus un taukainus gaļas pīrāgus. Pūli zibēja sardzes viri, un apkārtni spoži apgaismoja ielu lampas un lākturi, kas karājās virs viesnīcu durvīm. Šur tur spēlēja kāds noplucis ielu muzikants, nolicis priekšā apvērstu cepuri, un reiz mēs pagājām garām mīmu grupai, kas nelielā bruģētā laukumiņā izrādīja lugu.

Tad Denna nogriezās, atstājot labākās ielas aiz muguras. Itin drīz apgaismojuma bija mazāk, toties vairāk iereibušu svinētāju. Muzikantus ielu malās nomainīja ubagi, kas vērsās pie garāmgājējiem ar saucieniem vai tvēra tos aiz drēbēm. Tuvējo krogu un viesnīcu logi joprojām apgaismoja ceļu, taču cilvēku bija daudz mazāk. Gājēji turējās pulciņos pa divi vai trīs, sievietes valkāja korsetes, un vīriešiem bija splvi skatieni.

Godīgi sakot, šis ielas nebija bīstamas. Vai, precīzāk izsakoties, tās bija tikpat bīstamas kā saplēsts stikls. Saplēsts stikls neskrien tev pretī, lai darītu pāri. Ja esi piesardzīgs, vari tam pat pieskarties. Bet citas ielas ir tikpat bīstamas kā traki suņi, un nekāda piesardzība tur nepalīdzēs.

Kad biju sācis manāmi nervozēt, ieraudzīju, ka Denna piepeši apstājas kādas ēnainas šķērsielas galā. īsu brīdi viņa kā ieklausīdamās pielieca galvu. Tad, ieskatījusies tumsā, metās uz priekšu.

Vai viņai tur būtu tikšanās ar savu patronu? Varbūt viņa izvēlējusies īsāko ceļu, lai izietu uz citu ielu? Bet varbūt viņa vienkārši ievēro sava paranoiķa norādījumus, lai neviens viņai nevarētu sekot?

Es klusi pie sevis nolamājos. Ja došos Dennai pakaļ tumšajā šķērsielā un viņa mani pamanīs, tūlīt kļūs skaidrs, ka esmu viņai sekojis. Bet, ja to nedarīšu, tad es viņu pazaudēšu. Un, kaut gan šī nebija bīstamākā pilsētas daļa, es negribēju pamest viņu vienu tik vēlā vakara stundā.

Tāpēc nopētīju tuvējās ēkas un kādas priekšā ieraudzīju lielu, apdrupušu laukakmeni. Aši paskatījies apkārt, es uzskrēju pa to augšup veikli kā vāvere, izmantodams vienu no derīgajām, drūmajos pusaudža gados apgūtajām prasmēm.

Līdzko biju ticis uz jumta, pavisam vienkārši bija pārskriet pāri vairāku blakus esošo māju jumtiem un paslēpties skursteņa ēnā, no kuras varēju paskatīties lejup uz ielu. Debesis spīdēja tieva mēness svītra, un es gaidīju, ka ieraudzīšu Dennu ātri ejam pa izvēlēto īso ceļu vai arī slepeni tiekamies ar viņas viltīgo patronu.

Taču neko tamlīdzīgu es neredzēju. Nespodra lampas gaisma no augšstāva loga apspīdēja sievieti, kas nekustīgi gulēja zemē. Mana sirds mežonīgi salēcās, taču nākamajā brīdī es aptvēru, ka tā nav Denna. Denna bija ģērbusies kreklā un garās biksēs. Šai sievietei mugurā bija balta kleita, kas sagumzīta tinās ap augumu, un kailās kājas bāli iezīme jās uz tumšo akmeņu fona.

Pametis apkārt zibenīgu skatienu, es ieraudzīju Dennu stāvam ēnā blakus gaismas lokam. Viņai blakus stāvēja plikgalvains, plecīgs vīrietis, un mēnesgaisma apspīdēja viņa kailo pakausi. Vai viņi ir apskāvušies? Vai tas ir viņas patrons?

Beidzot manas acis tiktāl pielāgojās tumsai, ka es redzēju patieso .unu: viņi stāvēja cieši viens otram blakus, bet nebija apskāvušies. Denna bija piespiedusi roku pie viņa skausta, un tajā vietā es redzēju balta meness stara atspīdumu uz metāla, gluži kā tālīnu zvaigzni.

Zemē gulošā sieviete sakustējās, un Denna viņai kaut ko uzsauca. Meviete nevarīgi uzslējās kājās, streipuļodama uzkāpa uz savas kleitas, tad lēni pavirzījās viņiem garām, turēdamās tuvu pie sienas, un devās uz ieliņas galu.

Līdzko sieviete bija attālinājusies, Denna sacīja vēl kaut ko. Es atrados pārāk tālu, lai saklausītu vārdus, taču viņas balss bija tik skarba un dusmīga, ka manas rokas pārklāja zosāda.

Denna palaida plecīgo vīrieti vaļā, un viņš atkāpās, turēdams plaukstu pie kakla. Tad pēkšņi viņš sāka neganti lamāt Dennu, spļaudīdamies un izdarīdams draudīgas kustības ar brīvo roku. Vīrieša balss bija skaļāka, bet vārdi neskaidri saplūda kopā, un es nesapratu viņa teikto, dzirdēju tikai atsevišķus vārdus, un starp tiem vairākas reizes skaidri atkārtojās "palaistuve”.

Bet, lai cik draudīgi bija vārdi, viņš nemēģināja iet Dennai tuvāk par rokas stiepiena attālumu. Denna vienkārši stāvēja viņam pretī, un viņas stāja bija stingra un droša. Priekšā viņa turēja zemu nolaistu nazi, vērsdama to pret svešinieku. Viņas poza šķita gandrīz vai nevērīga. Gandrīz.

Kādu brīdi lamājies, vīrietis šļūcoši paspēra pussoli uz priekšu un savicināja dūri. Denna kaut ko teica un ar īsu, strauju kustību pavērsa nazi pret vīrieša kājstarpi. Ieliņā iestājās klusums, un vīrieša pleci mazliet saguma. Denna atkārtoja kustību, un vīrietis, klusi lamādamies, pagriezās un devās projām pa ielu, joprojām spiezdams roku pie kakla sāna.

Denna noskatījās, kā viņš aiziet, tad viņas sasprindzinājums atslāba, un viņa uzmanīgi iebāza nazi kabatā. Viņa pagriezās un devās uz šķērsielas izeju.

Es steigšus metos pajumtu tajā pašā virzienā. Lejā redzēju Dennu un otru sievieti stāvam laternas staru lokā. Tagad, labākā apgaismojumā, es sapratu, ka sieviete ir krietni jaunāka, nekā man bija licies. Viņa bija tīrā meitene, un viņas pleci drebēja elsās. Denna mierinoši berzēja viņai muguru, un meitene pamazām nomierinājās. Pēc brīža abas devās pa ielu tālāk.

Aizsteidzos atpakaļ uz šķērsielas pusi, kur biju pamanījis vecu dzelzs notekcauruli, pa kuru varēja itin viegli nokļūt lejā. Tomēr tas prasīja man vairākas minūtes un pamatīgi nobrāztu ādu uz pirkstu kauliņiem.

Man vajadzēja krietni saņemties, lai neskrietu ārā no šķērsielas un necenstos tūlīt panākt Dennu un otru meiteni. Es neparko nevēlējos, lai Denna uzzinātu, ka esmu viņai sekojis.

Par laimi, viņas gāja diezgan lēni, un itin drīz es viņas ieraudzīju. Denna izveda meiteni pilsētas drošākajā daļā un ieveda viņu piedienīga izskata viesnīcā, kurai uz izkārtnes bija uzgleznots gailis.

Es brīdi kavējos ārpusē, pa logu pētīdams viesnīcas iekārtojumu. Tad nolaidu kapuci zemāk pāri galvai, nevērīgi apgāju apkārt viesnīcas aizmugures daļai un, iegājis iekšā, ieslīdēju sēdvietā otrā pusē starpsienai, aiz kuras sēdēja Denna un jauniņā meitene. Ja gribētu, es varētu pastiepties uz priekšu un redzēt viņu galdiņu, taču pašreizējā stāvoklī ne viņas, ne es nevarējām cits citu redzēt.

Ēdamzāle bija gandrīz tukša, un viesu apkalpotāja pienāca pie manis, līdzko biju apsēdies. Viņa nopētīja mana apmetņa krāšņo audumu un pasmaidīja. Ko varu jums atnest?

Pārlaidu skatienu iespaidīgajam mirdzošā stikla klāstam aiz bāra letes. Pamāju, lai viesmīle pieliecas man tuvāk un teicu klusā, čerkstošā balsī, it kā nupat būtu pārcietis nopietnu krupu: Glāzi jūsu labākā viskija! Un glāzi laba Feloras vīna!

Sieviete pamāja ar galvu un aizgāja.

Pievērsu savu labi trenēto noklausītāja ausi starpsienai un galdiņam aiz tās.

-     … tavs akcents, dzirdēju Dennu sakām. No kurienes tu esi?

Pēc klusuma brīža atskanēja neskaidra meitenes balss. Tā kā viņa

sēdēja ar muguru pret mani, es nesaklausīju viņas atbildi.

-     Tas ir kaut kur rietumu pusē, vai ne? Denna jautāja. Tu esi ļoti tālu no mājām.

No meitenes puses atplūda neskaidra murdoņa. Pēc tam es ilgāku laiku nedzirdēju neko. Nevarēju pateikt, vai viņa neko nesaka vai arī runā pārāk klusu, lai es varētu dzirdēt. Apspiedu vēlēšanos paliekties uz priekšu un paskatīties uz viņu galdiņu.

Tad atkal atskanēja ļoti klusa murdoņa.

-    Protams, viņš teica, ka tevi mīl! Denna saudzīgi sacīja. Tā saka viņi visi!

Viesmīle nolika man priekšā vīna un viskija glāzes. Divi biti.

Žēlīgais Tehlu! Ja cenas ir tādas, nav brīnums, ka krogs ir gandrīz tukšs.

Izmetu viskiju vienā paņēmienā, apslāpēdams vēlmi noklepoties, kad tas dedzinādams ielija rīklē. Tad izvilku no maka apaļu sudraba raundu. Noliku smago monētu uz galda un tai virsū uzliku tukšo viskija glāzi.

Vēlreiz ar rokas mājienu aicināju apkalpotāju pieliekties tuvāk. Man ļums ir kāds priekšlikums, es klusi teicu. Šobrīd es nevēlos neko citu kā tikai mierīgi šeit sēdēt, dzert vīnu un gremdēties domās.

Pieklaudzināju pa apvērsto viskija glāzi virs sudraba monētas. Ja man atļauts to visu netraucēti darīt, tad, atvelkot maksu par dzērieniem, t.i ir jūsējā! Meitenes acis mazliet iepletās un vēlreiz pievērsās monētai.

Bet, ja kāds nāks mani traucēt, kaut vai gribēdams būt izpalīdzīgs, kaut vai taujādams, vai gribu pasūtīt vēl kaut ko, tad es vienkārši samaksāšu un iešu projām. Paskatījos augšup uz apkalpotāju. Vai varat man palidzēt pavadīt šo vakaru savrupībā?

Viņa dedzīgi piekrita.

-    Paldies! es teicu.

Apkalpotāja aizsteidzās un tūlīt piegāja pie citas sievietes, kas stāvēja aiz letes, kaut ko pateica viņai un pamāja uz manu pusi. Es nomierinājos, diezgan droši nojauzdams, ka viņas nepiesaistīs man citu cilvēku uzmanību.

Iedzēru malku vīna un ieklausījos.

-     …dara tavs tēvs? Denna jautāja. Es pazinu šo balss toni. Tādā pašā klusā, iejūtīgā tonī mans tēvs mēdza sarunāties ar tramīgiem dzīvniekiem. Šī toņa nolūks bija nomierināt un ļaut atbrīvoties.

Meitene kaut ko nomurmināja, un Denna atbildēja: Tas ir teicams darbs. Bet kāpēc tad tu esi šeit?

Sarunu biedrene atkal kaut ko nomurmināja.

-    Sāka palaist rokas? Denna lietišķi pārjautāja. Jā, tāda ir vecāko dēlu daba.

Meitene atkal sāka runāt, un šoreiz viņas balss bija krietni dedzīgāka, tomēr vārdus saprast man neizdevās.

Es ar apmetņa malu mazliet nospodrināju vīna glāzes ārpusi un pēc tam pašķiebu to ieslīpi projām no sevis. Vīns bija tik tumši, sulīgi sarkans, ka to gandrīz varēja saukt par melnu. Novietoju glāzi tā, lai stikla sāns kalpotu par spoguli. Tas nebija burvju spogulis, bet tādējādi es varēju redzēt niecīgus apveidus sēdētājām pie blakusgaldiņa.

Dzirdēju Dennu nopūšamies, un viņa pārtrauca meitenes klusināto vārdu plūdumu. Ļauj, es minēšu! Denna teica mazliet aizkaitinātā tonī. Tu nozagi sudrabu vai kaut ko tamlīdzīgu un aizbēgi uz pilsētu.

Meitene mazajā spoguļattēlā palika nekustīgi sēžam.

-     Bet turpmākais notika citādi, nekā tu biji iedomājusies, vai ne? Denna jautāja, un šoreiz viņas balss skanēja saudzīgāk.

Redzēju, ka meitenes pleci nodreb, un aiz starpsienas atskanēja klusi, izmisīgi šņuksti. Novērsu skatienu no vīna glāzes un noliku to taisni uz galda.

-     Ņem! Pret galdiņa virsmu noklikstēja stikls. Izdzer šo te! Denna teica. Tas drusciņ palīdzēs. Daudz ne. Bet drusciņ.

Šņuksti apklusa. Meitene pārsteigumā it kā ieklepojās, it kā aizrijās.

-    Ai, nabaga muļķīte! Denna klusi sacīja. Satikt tevi ir vēl sliktāk nekā ieskatīties spogulī.

Pirmo reizi meitene ierunājās tik skaļi, ka es varēju sadzirdēt viņas vārdus: Es domāju: ja jau viņš tikpat mani iegūs un dabūs par velti, tad labāk es aizeju turp, kur varu izvēlēties un kur man par to maksā…

Viņas sacītais atkal neskaidri izplūda tukšumā, un es vairs nesaklausīju vārdus; dzirdēju tikai apslāpētās balss kāpumus un kritumus.

-    “Desmit peniju karalis”? Denna viņu pārtrauca ar neticības pieskaņu balsī. Viņas tonis bija indīgāks, nekā man jebkad bija gadījies dzirdēt. Kist un crayle, kā es ienīstu to nolādēto lugu! Modegas sēnalu pasakas! Pasaulē nekas tāds nenotiek.

-    Bet… meitene iesāka.

Denna viņu pārtrauca. Pasaulē nav tāda jauna prinča, kas ģērbjas skrandās un gaida, kad varēs tevi glābt! Pat tad, ja tāds būtu, par ko tu kļūtu? Tu būtu kā šunelis, ko viņš pacēlis no rensteles. Tu būtu viņa īpašums. Un pēc tam, kad viņš aizvestu tevi uz savām mājām, kurš tevi glābtu no viņa?

īss klusuma brīdis. Meitene atkal ieklepojās, bet tikai mazdrusciņ.

-    Nu, ko tad ar tevi lai iesāk? Denna teica.

Meitene nošņaukājās un kaut ko atbildēja.

-Ja tu spētu pati par sevi rūpēties, tad mēs šeit nesēdētu! Denna atmeta.

Neskaidra murdoņa.

-   Tā ir viena no iespējām, Denna teica. Viņi paņēms pusi no tā, ko tu pagatavosi, tomēr tas ir labāk nekā nekas un piedevām vēl apgriezts kakls. Domāju, ka tu šovakar pati to saprati.

Dzirdēju auduma švīkstoņu un piešķiebu vīna glāzi, lai redzētu notiekošo, taču Denna tikai izdarīja neskaidru kustību. Paskatīsimies, kas mums šeit ir! viņa teica. Pēc tam atskanēja pazīstama šķindoņa, monētām atsitoties pret galdu.

Meitene kaut ko bijīgi nomurmināja.

-    Nē, neesmu vis! Denna teica. Tas nemaz nav daudz, ja tā ir visa nauda, ar ko jāiztiek. Tagad tev jau vajadzētu zināt, cik dārgi izmaksā patstāvīga dzīve pilsētā.

Murdoņa ar kāpjošu intonāciju. Jautājums.

Dzirdēju, kā Denna ievelk elpu un pēc tam lēni izelpo. Tāpēc, ka .111 man kāds reiz palīdzēja, kad tas bija vajadzīgs. Un tāpēc, ka bez palīdzības tu aiziesi bojā jau dienkopas laikā. Pieņem to no sievietes, kura savulaik ir pati pieņēmusi aplamus lēmumus!

Dzirdēju monētas slīdam pār galda virsmu. Nu tā! Denna teica.

Pirmā iespēja. Mēs tevi iekārtojam par mācekli. Tu esi mazliet vecāka, nekā vajadzētu, un tas kaut ko maksās, bet mēs varam to nokārtot. Nekāds smalkais darbs tas nebūs. Aušana. Apavu labošana. Tevi nostrādinās pamatīgi, toties tev būs pajumte un ēdiens un tu iemācīsies amatu.

Vēlreiz jautājoša murdoņa.

-    Ar tavu akcentu? Denna zobgalīgi atjautāja. Vai tu proti sacirtot dāmai matus? Izkrāsot seju? Pielabot apģērbu? Darināt mežģīnes? īss klusuma brīdis. Nē, istabmeitai nav mācekles iespēju, un es nezinātu, ko šajā nolūkā piekukuļot.

Atskanēja monētu šķindas, kādam tās savācot kopā. Otra iespēja, Denna teica. Mēs tev sameklējam istabu, kur dzīvot, līdz pazūd tavs zilums. Vēlreiz monētu slīdēšana pa galdu. Un pēc tam nopērkam tev vietu karietē uz mājām. Atkal monētu šķindas. Tu esi projām jau mēnesi. Tas ir pietiekami ilgs laiks, lai tuvinieki par tevi sāktu nopietni raizēties. Kad tu atgriezīsies mājās, viņi vienkārši būs laimīgi, ka tu esi dzīva.

Atbildes murdoņa.

-    Stāsti viņiem, ko gribi! Denna teica. Bet, ja tev ir kaut cik prātiņa, sadomā jēdzīgu stāstu! Neviens neticēs, ka tu esi satikusi princi, kurš tevi aizsūtījis uz mājām.

Klusa, gandrīz nedzirdama murdoņa.

-              Protams, tas būs grūti, muļķa meitēn! Denna skarbi atbildēja.

-     Viņi tev to atgādinās visu atlikušo dzīvi. Kad tu iesi pa ielu, cilvēki noskatīsies un sačukstēsies. Tev būs grūti atrast vīru. Tu zaudēsi draugus. Bet tā ir cena, kas tev jāmaksā, ja gribi atgriezties normālā dzīvē.

Monētas atkal nošķindēja, kādam tās savācot kopā. Trešā iespēja. Ja tu esi pārliecināta, ka gribi pelnīt iztiku, sevi pārdodot, mēs varam to iekārtot tā, lai tevi neatrastu beigtu grāvi. Tev ir glīta seja, bet vajadzīgs kārtīgs apģērbs. Monētu slīdēšana. Un kādam jāiemāca tev labas manieres. Vēlreiz monētu slīdēšana. Un vēl kādam jāpalīdz tev atbrīvoties no akcenta. Vēlreiz monētu slīdēšana.

Murdoņa.

-    Tāpēc, ka tas ir vienīgais prātīgais risinājums, Denna cieti atbildēja.

Vēlreiz murdoņa.

Denna izdvesa saspringtu, aizkaitinātu nopūtu. Labi! Tātad tavs tēvs ir staļļu pārzinis, vai ne? Atceries visus dažādos zirgus, kas ir barona īpašumā: arklu vilcēji, kariešu vilcēji, medību zirgi…

Pacilāta murdoņa.

-    Tieši tā! Denna teica. Un, ja tev būtu jāizvēlas, kāds zirgs tu gribētu būt? Zirgs, kas velk arklu, strādā smagi, bet vai tas dabū vislabāko steliņģi? Vislabāko ēdienu?

Murdoņa.

-    Pareizi. To dabū vissmalkākie zirgi. Tos glāsta, labi baro un darbā sūta tikai tad, ja notiek parāde vai kāds grib jāt medībās.

Denna turpināja: Tāpēc, ja gribi būt palaistuve, esi smalka! Nevis prasts darba zirgs, bet hercogiene! Tāda, ko vīrieši aplido. Kam sūta dāvanas.

Murdoņa.

-   Jā, dāvanas. Ja viņi maksās, viņi jutīsies pārliecināti, ka tu esi viņu īpašums. Šovakar tu redzēji, kā tas notiek. Tu vari paturēt savu akcentu un dziļi izgrieztu ņieburu un ļaut, lai jūrnieki tevi apgrābsta un atmet puspeniju par reizi. Un tu vari iemācīties labas manieres, eleganti sakārtot matus un izklaidēt dižciltīgus džentlmeņus. Ja būsi interesanta un glīta un pratīsi klausīties, vīrieši meklēs tavu sabiedrību. Viņi gribēs vest tevi uz dejām, ne vien dabūt gultā. Tad groži būs tavās rokās. Hercogienei neviens neprasa iepriekšēju samaksu par istabu. Hercogieni rupji tēviņi nedrāž tumšā šķērsielā un nesper viņai pa zobiem, kad ir dabūjuši savu.

Murdoņa.

-    Nē! Denna atbildēja, un viņas balss izklausījās drūma. Monētas nošķindēja, sabirstot makā. Nemelo pati sev! Pat vissmalkākais zirgs ir un paliek zirgs. Tas nozīmē, ka agri vai vēlu kāds būs jātnieks.

Jautājoša murdoņa.

-    Tad dodies projām! Denna teica. Ja viņi grib vairāk, nekā tu esi gatava dot, tā ir vienīgā izeja. Tad tu ātri un klusi pazūdi nakts tumsā. Bet tādā gadījumā tu nodedzināsi tiltus. Tā ir cena, kas jāmaksā.

Stomīga murdoņa.

-   To es tev varu pateikt, Denna atbildēja. Tev pašai jāizlemj, ko tu gribi. Gribi braukt mājās? Par to ir jāmaksā. Gribi pati virzīt savu dzīvi? Par to ir jāmaksā. Gribi iespēju brīvi pateikt “nē”? Par to ir jāmaksā. Par visu vienmēr ir jāmaksā.

Dzirdēju, ka no galda tiek atvilkts krēsls, un piespiedos pie starpsienas, saprazdams, ka viņas ceļas kājās. Tas katram ir jāizlemj pašam! Denna teica, un viņas balss pamazām attālinājās. Ko tu vēlies vairāk par visu? Ko tu vēlies tik ļoti, lai maksātu jebkādu cenu?

Pēc viņu aiziešanas es ilgi sēdēju turpat, lēni tukšodams vīna glāzi.

SEPTIŅDESMIT TREŠĀ NODAĻA . asinis un tinte

“TEOFĀNIJĀ” TEKAMS raksta par noslēpumiem, dēvēdams tos par sāpīgiem gara dārgumiem. Pēc viņa skaidrojuma, lielākā daļa no tā, ko cilvēki mēdz saukt par noslēpumiem, tādi nemaz nav. Piemēram, nenoskaidrotas miklas nav noslēpumi. Ari mazzināmi fakti vai aizmirstas patiesības nav noslēpumi. Noslēpums, apgalvo Tekams, ir patiesas, aktīvi slēptas zināšanas.

Filozofi gadsimtiem ilgi ir skrubinājuši šo definīciju. Viņi norāda uz loģikas problēmām, uz iespējamiem pārpratumiem, uz izņēmumiem. Tomēr visā šajā laikā neviens nav spējis piedāvāt veiksmīgāku definīciju. Varbūt tas izsaka vairāk nekā visa cītīgā skrubināšanās kopā.

Tālāk kādā nodaļā, kas ir mazāk pazīstama un nav izraisījusi tik daudz domstarpību, Tekams apgalvo, ka pastāvot divu veidu noslēpumi. Tie esot mutes noslēpumi un sirds noslēpumi.

Lielākā daļa ir mutes noslēpumi. Apkārtklīstošas baumas un sīki, čukstus pārstāstīti skandāli. Šie noslēpumi vēlas atklāti iziet pasaulē. Mutes noslēpums ir līdzīgs akmenim zābakā. Sākumā tas gandrīz paliek nepamanīts. Pamazām tas sāk kaitināt, līdz kļūst neciešams. Mutes noslēpumi, kas paturēti pie sevis, aug arvien lielāki un briest, lauzdamies pret lūpām. Tie cīnās, lai izkļūtu brīvībā.

Sirds noslēpumi ir citādi. Tie ir privāti un sāpīgi, un mēs vēlamies visiem spēkiem noslēpt tos no pasaules. Tie nebriest un nelaužas pret lūpām. Tie dzīvo sirdī un, jo ilgāk tur mājo, jo smagāki kļūst.

Tekams apgalvo, ka indes malks mutē esot labāks nekā noslēpums sirdī. Jebkurš muļķis pratīs izspļaut indi, viņš raksta, bet šos sāpīgos dārgumus mēs krājam sevi. Ik dienas mēs sparīgi rijam siekalas, lai atspiestu tos dziļāk atpakaļ. Tie mīt mūsos un aug arvien lielāki, smagāki un mokošāki. Laika gaitā tie nemazinās, bet saārda sirdi, kurā mājo.

Mūsdienu filozofi nicīgi izturas pret Tekama mācību, bet viņi ir maitasputni, kas knābā milža kaulus. Lai kā viņi tos skrubinātu, Tekams izprata pasaules būtību.

*    * *

Nākamajā dienā pēc tam, kad biju sekojis Dennai, viņa man atsūtīja zīmīti un mēs satikāmies ārpusē pie “Četrām Svecēm”. Dažu pēdējo dienkopu laikā bijām tur tikušies desmitiem reižu, taču šodien kaut kas bija citādi. Šodien Dennai mugurā bija gara kleita, nevis ar kārtainu svārku daļu un augstu apkakli, kā prasīja pašreizējā mode, bet pieguloša, ar kakla izgriezumu. Tā bija sulīgi zila, un, kad viņa spēra soli, es zem tās redzēju krietnu daļu no viņas slaidās kājas.

Dennas arfas futrālis bija atbalstīts pret sienu viņai aiz muguras, un viņas acīs jautās pacilātas gaidas. Viņas tumšie mati mirdzēja saulē, un to vienīgais rotājums bija trīs tievas bizītes, sasietas ar zilu lenti. Viņas kājas bija basas un pēdas klāja zāles traipi. Viņa smaidīja.

-     Tas ir izdarīts! Denna teica, un satraukums lauzās cauri viņas balsij kā tālīns pērkons. Vismaz tiktāl izdarīts, lai es varētu tev kaut ko nospēlēt. Vai gribi dzirdēt? Es saklausīju viņas balsī cītīgi slēptu biklību.

Tā kā mēs abi strādājām patroniem, kuriem bija svarīgs privātums, mēs ar Dennu parasti nepārrunājām savu darbu. Reizēm salīdzinājām savus nostrādinātos pirkstus un pasūrojāmies par grūtībām, bet darījām to nekonkrēti un attālināti.

-    Es ārkārtīgi gribētu to dzirdēt, es teicu. Denna paņēma arfu un sāka iet projām pa ielu. Pieliku soli, lai būtu viņai blakus. Bet vai tavam patronam neradīsies iebildumi?

Denna ar uzsvērtu nevērību paraustīja plecus. Viņš teica, ka gribot, lai mana pirmā dziesma būtu tāda, ko cilvēki dziedās simt gadu, tāpēc diez vai viņš vēlas, lai es to vienmēr turētu ieslēgtu lādē. Viņa uzmeta man iesāņus skatienu. Aiziesim kādā savrupā vietā, un es tev to nospēlēšu. Kamēr tu nestaigāsi pajumtiem, dziedādams to pilnā balsī, man vajadzētu būt drošībā.

Pēc vārdos neizteiktas vienošanās mēs devāmies rietumu vārtu virzienā. Es būtu paņēmis līdzi lautu, es teicu, bet beidzot man izdevās atrast uzticamu lautas meistaru. Viņš apņēmās salabot vaļīgo tapiņu.

-     Šodien tu man visvairāk esi vajadzīgs klausītāja lomā, Denna teica. Sēdi un sajūsmā klausies, kā es spēlēju! Rīt es aizplīvurotām acīm skatīšos un klausīšos tevī. Apbrīnošu tavu prasmi, atjautību un pievilcību. Viņa pārlika arfu uz otra pleca un šķelmīgi man uzsmaidīja.

-    Tas ir, ja tu nebūsi arī tos nodevis kaut kur labošanā.

-    Es vienmēr esmu gatavs duetam, es ierosināju. Arfa un lauta ir reta kombinācija, taču pilnīgi iespējama.

-    Tas ir skaisti sacīts. Viņa uzmeta man iesāņus skatienu. Es par to padomāšu.

Tāpat kā neskaitāmas reizes iepriekš es apspiedu vēlēšanos pateikt viņai, ka esmu atguvis viņas gredzenu no Ambroza. Gribēju izstāstīt viņai visu, neslēpdams arī savas kļūdas. Tomēr man nepārprotami šķita, ka šīs rīcības romantiskā daba ievērojami saruktu stāsta beigās, kad atklātos, ka pirms aizceļošanas no Imres esmu veiksmīgi ieķīlājis viņas gredzenu lombardā. Lai tas pagaidām labāk paliek noslēpums, es nodomāju, un ^an pienāks brīdis, kad pārsteigšu viņu ar pašu gredzenu.

-    Un ko tu teiktu, es jautāju, ja maers Alverons kļūtu par tavu patronu?

Denna apstājās un paskatījās uz mani. Ko?

-   Šobrīd es esmu iemantojis viņa labvēlību, es teicu, un viņš man ir dažus pakalpojumus parādā. Es zinu, ka tu jau sen meklē sev patronu.

-    Man ir pašai savs patrons! Denna noteikti atbildēja. Tāds, ko es esmu ieguvusi pati ar savām pūlēm.

-    Patrons tev ir tikai pa pusei, es iebildu. Kur ir tavs patronāžas ligums? Varbūt tavs Oša kungs spēj dot tev kaut kādu finansiālu atbalstu, taču svarīgākā daļa šajās saistībās ir patrona vārds. Tas ir kā bruņas. Kā atslēga, kas atdara…

-    Es zinu, ko nozīmē patronāža, Denna mani pārtrauca.

-    Tādā gadījumā tu zini arī savas patronāžas mīnusus, es teicu. -Ja tavs patrons būtu maers, tad pēc toreizējiem drūmajiem kāzu notikumiem neviens tajā noplukušajā pilsētelē nebūtu uzdrošinājies pacelt balsi pret tevi un pacelt roku nepavisam ne. Maera vārds būtu aizsargājis tevi kaut no tūkstoš jūdžu attāluma. Viņš būtu gādājis par tavu drošību.

-     Patrons var dot vairāk nekā vārdu un naudu, Denna sacīja, un viņas balsī skanēja spīvums. Man klājas labi arī bez iespaidīga vārda aizvēja, un, godīgi sakot, es justos diezgan aizkaitināta, ja kāds gribētu ietērpt mani savās krāsās. Mans patrons gādā par citām vajadzībām. Viņš zina, kas man nepieciešams. Viņa pikti paskatījās uz mani un atmeta matus pāri plecam. To visu es tev esmu jau stāstījusi. Šobrīd es esmu ar viņu apmierināta.

-    Vai nebūtu labāk, ja tev būtu abi? es ierosināju. Maers publikas vidē un Oša kungs slepenībā? Pret to viņam noteikti nebūtu iebildumu. Alverons pat varētu papētīt tavu noslēpumaino tipu, pārliecināties, ka viņš necenšas iegūt tevi ar melīgiem…

Denna satriekta paskatījās uz mani. Nē, ak Dievs, nē! Viņas sejas izteiksme bija ļoti nopietna. Apsoli, ka tu nemēģināsi neko par viņu izdibināt! Tas var visu iznīcināt. Tu esi vienīgais pasaulē, kam es par viņu esmu stāstījusi, bet viņš pārskaistos, ja uzzinātu, ka esmu kādam viņu pieminējusi.

To dzirdot, mani pārņēma dīvains lepnums. Ja tu tiešām tā domā, tad es…

Denna apstājās un nolika arfas futrāli uz bruģakmeņiem, kur tas atsitās ar dobju troksni. Viņas sejas izteiksme bija ārkārtīgi nopietna.

-    Apsoli!

Droši vien es nebūtu piekritis, ja pusi no iepriekšējā vakara nebūtu pavadījis, sekodams viņai pa pilsētu un cerēdams, ka noskaidrošu šo jautājumu. Bet es biju to darījis. Un pēc tam biju slepeni noklausījies viņas sarunu ar svešinieci. Tāpēc šodien es nemitīgi svīdu no vainas apziņas.

-   Apsolu! es teicu. Kad raižpilnā izteiksme nenozuda no viņas sejas, es piebildu: Vai tu man neuzticies? Esmu gatavs zvērēt, ja tas tevi nomierinātu.

-    Pie kā tu zvērētu? Denna jautāja, un viņas seja atkal atplauka smaidā. Kas tev ir tik svarīgs, lai neļautu tev to pārkāpt?

-    Varbūt mans vārds un ietekme? es teicu.

-    Tu esi ietekmīgs daudzējādā nozīmē, viņa atmeta. Bet tu neesi Taborlins Lielais.

-    Vai lai zvēru pie savas labās rokas? es ierosināju.

-    Tikai pie vienas rokas? viņa atjautāja, un viņas balss atkal skanēja rotaļīgi. Viņa pasniedzās un saņēma manas rokas savējās, pagrieza katru plaukstu augšup un izlikās tās nopietni pētām. Kreisā man patīk labāk, viņa nolēma. Zvēri pie tās!

-    Pie savas kreisās rokas? es šaubīdamies pārjautāju.

-    Nu labi! Denna atteica. Pie labās! Tu esi tradicionālists.

-    Zvēru, ka necentīšos atklāt tavu patronu! es rūgti sacīju. Zvēru pie sava vārda un savas varas! Zvēru pie savas kreisās rokas un pie mūžam mainīgā mēness!

Denna uzmanīgi paskatījās uz mani, it kā nejustos pārliecināta, vai es nezobojos. Nu labi! viņa teica, paraustīja plecus un paņēma savu arfu. Uzskati, ka esi mani nomierinājis!

Mēs devāmies tālāk un cauri rietumu vārtiem izgājām lauku apkaimē. Klusums starp mums ieilga un draudēja kļūt neveikls.

Raizēdamies, ka noskaņa kļūst pārlieku neomulīga, es sacīju pirmo, kas ienāca prātā: Vai tavā dzīvē pēdējā laikā ir ienākuši vēl citi vīrieši?

Denna klusi iesmējās. Tagad tu runā gluži kā Oša kungs! Viņš man vienmēr to jautā. Viņam šķiet, ka neviens no maniem pielūdzējiem nav man pietiekami labs.

Tam es varēju tikai piekrist, tomēr man šķita, ka prātīgāk būs paturēt to pie sevis. Un ko viņš domā par mani?

-   Ko? Denna samulsusi atjautāja. Ak tā! Viņš par tevi neko nezina. Kāpēc lai viņš zinātu?

Es mēģināju nevērīgi paraustīt plecus, bet acīmredzot tas neizdevās necik pārliecinoši, jo Denna jautri iesmējās. Nabaga Kvout, es tevi tikai paķircināju! Viņam es stāstu tikai par tiem, kuri ložņā apkārt, elsodami un ošņādami kā suņi. Tu tāds neesi. Tu vienmēr esi bijis citāds.

-    Es vienmēr esmu lepojies ar to, ka neprotu elsot un ošņāt.

Denna pagriezās, ļaudama arfai uz pleca sašūpoties, un rotaļīgi man

iebelza. Tu zini, ko es domāju! Viņi nāk un iet bez guvumiem un bez zaudējumiem. Tu esi zelts, kas slēpjas aiz sanesu kaudzēm. Oša kungs varbūt domā, ka viņam ir tiesības zināt visu par manām personīgajām gaitām, par to, kurp es eju un kad nāku. Viņas skatiens satumsa.

Bet viņam nav tādu tiesību. Pagaidām es esmu gatava ar to daļēji samierināties…

Denna pasniedzās un cieši saņēma manu elkoni. Tu neesi daļa no līguma, viņa teica gandrīz ar niknumu balsī. Tu esi mans. Tikai mans. Es negrasos dalīt tevi ne ar vienu citu.

Neilgais sasprindzinājums izgaisa, un mēs gājām pa plato rietumu ceļu projām no Severenas, smiedamies un čalodami par maznozīmīgām lietām. Pusjūdzi aiz pilsētas pēdējās viesnīcas pletās neliela koku audze, kuras vidū slējās viens atsevišķs augsts pelēkakmens. Mēs bijām to uzgājuši, meklēdami meža zemenes, un šī bija kļuvusi par vienu no mūsu iecienītākajām paslēptuvēm no pilsētas trokšņa un smakām.

Denna apsēdās pelēkakmens pakājē un atspieda pret to muguru. Tad viņa izņēma no futrāļa arfu un pievilka to sev cieši klāt, neviļus likdama kleitai sarauties augšup un atsegt nepiedienīgu daudzumu kājas. Savilkusi uzacis, viņa paskatījās uz mani un pasmīnēja, it kā nemaldīgi zinātu, ko es domāju.

-    Glīta arfa, es nevērīgi teicu.

Denna neizsmalcināti nošņaukājās.

Es paliku sēžam turpat, ērti iekārtojies garajā, vēsajā zālē. Izrāvu no zemes dažus zāles stiebrus un sāku tos izklaidīgi pīt bizē.

Patiesību sakot, es jutos nervozs. Kaut gan pēdējā mēneša laikā mēs daudz stundu bijām pavadījuši kopā, es nekad nebiju dzirdējis Dennu spēlējam pašas sacerētu dziesmu. Mēs bijām kopā dziedājuši, un es zināju, ka viņas balss ir kā medus uz siltas maizes. Zināju, ka viņai ir veikli pirksti un mūziķes ritma izjūta…

Tomēr sacerēt dziesmu nav tas pats, kas to nospēlēt. Ja nu viņas dziesma nav izdevusies? Ko lai es tad saku?

Denna uzlika pirkstus uz stīgām, un manas raizes atkāpās tālākā plānā. Kustībā, ar kādu sieviete uzliek pirkstus uz arfas stīgām, es vienmēr esmu jutis kaut ko spēcīgi erotisku. Viņa uzsāka raitu lejupkāpienu

pa stīgām no augstākās skaņas uz zemāko. Tas skanēja kā āmuriņu sitieni pa zvaniem, kā ūdens čalas pār akmeņiem, kā putna dziesma gaisā.

Tad viņa apstājās un uzskaņoja stīgu. Pastrinkšķināja to un uzskaņoja vēlreiz. Viņa nospēlēja asu akordu, aprautu akordu, melodisku akordu, tad paskatījās uz mani, nervozi sažņaudzot pirkstus. Vai tu esi gatavs?

-    Tu esi nepārspējama! es teicu.

Redzēju, ka viņa mazliet pietvīkst un atmet atpakaļ matus, lai noslēptu savu reakciju. Muļķis! Es vēl neko neesmu nospēlējusi.

-    Tik un tā tu esi nepārspējama.

-    Cst! Denna nospēlēja akordu un ļāva tam pārtapt klusā melodijā. Kamēr tā skanēja, viņa norunāja savas dziesmas ievadu. Biju pārsteigts par tik tradicionālu sākumu. Pārsteigts, bet apmierināts. Vecās vērtības ir vislabākās.

"Nu klausieties visi, ko dziedāšu jums!

Traģisks un tumšs būs mans vēstījums:

Par ēnu, kas uzgula zemei kā lāsts,

Par vīru, ko atceras varoņstāsts.

Par Lanri, par drosmīgo cīnītāju,

Kas zaudēja dzimteni, draugus un māju,

Pats savu dzīvi un mīlestību,

Iedams uz mērķi ar tērauda gribu,

Bet sastapdams ceļā nodevību."

Vispirms man elpu aizrāva viņas balss, pēc tam mūzika.

Bet, pirms viņa paguva nodziedāt desmit rindas, es jutos apdullis aiz pārsteiguma pavisam citu iemeslu dēļ. Denna dziedāja dziesmu par Miras Tarinielas krišanu. Par Lanres nodevību. Tas bija stāsts, kuru es Tarbeanā biju dzirdējis no stāstnieka Skarpi.

Taču Dennas versija bija citāda. Viņas dziesma attēloja Lanri traģiskā gaismā, kā varoni, kas cietis pārestību. Selitosa vārdi bija cietsirdīgi un skarbi, Mira Tariniela bija pūznis, kam šķīstītāja uguns nāca tikai par labu. Lanre nebija nodevējs, bet nelaimē nonācis varonis.

Ļoti daudz ir atkarīgs no tā, kur stāsts beidzas, un Dennas stāsts beidzās vietā, kur Selitoss nolād Lanri. Traģiskam skatījumam tās bija teicamas beigas. Viņas stāstā Lanre bija cietējs, nesaprasts moceklis. Selitoss bija tirāns, prātu zaudējis briesmonis, kurš izrauj sev aci, saniknots par Lanres gudro viltību. Šajā dziesmā viss bija satriecoši, sāpīgi ačgārns.

Par spīti tam, tajā bija jaušami pirmie skaistuma stari. Akordi bija labi izvēlēti. Ritms izsmalcināts un spēcīgs. Dziesmā jautās iesācējas

pieskāriens, un tajā bija daudz nenoslīpētu vietu, tomēr es jutu tās .ipveidus. Redzēju, kāda tā var kļūt. Tā droši vien sajauks vīriešu prātus. Viņi to dziedās simt nākamos gadus.

Patiesībā jūs to droši vien esat dzirdējuši. Tāpat kā lielākā daļa cilvēku. Beigu beigās viņa deva tai nosaukumu “Dziesma par septiņām bēdām”. Jā. To sacerēja Denna, un es biju pirmais cilvēks, kurš dzirdēja to no sākuma līdz beigām.

Kad pēdējās skaņas izgaisa tālumā, Denna nolaida rokas un vairījās sastapt manu skatienu.

Es nekustīgs un kluss sēdēju zālē.

Lai visā tajā redzētu jēgu, jums jāsaprot tas, ko zina ikviens mūziķis. Jaunas dziesmas izpildījums ir ļoti saspringts notikums. Vēl vairāk. Tas ir biedējošs notikums. Tas ir tikpat kā pirmoreiz izģērbties jauna mīļākā priekšā. Tas ir ļoti vārīgs brīdis.

Man kaut kas bija jāsaka. Kāds kompliments. Piezīme. Joks. Meli. Jebkas būtu labāks nekā klusums.

Bet diez vai es justos vēl vairāk apdullis, ja viņa būtu sacerējusi odu, kas slavinātu Gibejas hercogu. Trieciens bija pārāk spēcīgs. Es jutos atkailināts, noskrāpēts kā atkārtoti lietots pergaments, it kā ikviena viņas dziesmas skaņa būtu jauns naža vilciens, kas padarījis mani apdullušu un mēmu.

Truli raudzījos lejup uz savām plaukstām. Tās joprojām turēja pusgatavo apli no zāles stiebriem, ko biju nopinis dziesmas sākumā. Tā bija plata, plakana pīne, kas jau sākusi ritināties apļa formā.

Aizvien vēl skatīdamies lejup, dzirdēju svārku čaukstoņu, Dennai sakustoties. Man kaut kas bija jāsaka. Biju jau pārāk ilgi vilcinājies. Gaisā brieda pārāk smags klusums.

-    To pilsētu nesauca par Mirinitelu, es teicu, nepaceldams skatienu. Tas nebija sliktākais, ko varēju pasacīt. Bet nebija arī tas, ko būtu vajadzējis sacīt.

Atkal sekoja klusuma brīdis. Ko?

-    Tā nebija Mirinitela, es atkārtoju. Pilsētu, kuru Lanre nodedzināja, sauca Mira Tariniela. Piedod, ka es to saku. Mainīt vārdu ir sarežģīti. Tavā trešajā pantā tas izjauktu ritmu. Brīnījos, cik klusi skan mana balss, cik nedzīva un vienmuļa tā izklausās man pašam.

Dzirdēju, kā viņa pārsteigta ievelk elpu. Tātad tu jau agrāk esi dzirdējis šo stāstu?

Pacēlu acis un paskatījos Dennas satrauktajā sejā. Apstiprinoši pamāju ar galvu, joprojām juzdamies dīvaini nedzīvs. Tukšs. Iztukšots kā ķirbis ar izdobtu vidu. Kā tev ienāca prātā izvēlēties tādu dziesmu?

Arī tie nebija īstie vārdi, ko vajadzēja sacīt. Nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka tad, ja es būtu pateicis īstos vārdus, viss būtu noticis citādi. Tomēr pat tagad, pēc daudzu gadu pārdomām, nevaru iedomāties, ko es būtu varējis pateikt, lai radītu vēlamo gaisotni.

Dennas pacilātība mazliet noplaka. Kad veicu dažus ciltsrakstu pētījumus savam patronam, es kādā vecā grāmatā atradu šī stāsta versiju, viņa atbildēja. Gandrīz neviens to neatceras, tāpēc dziesmai tas ir ļoti piemērots temats. Diez vai cilvēki vēlas vēl vienu stāstu par Orenu Velsiteru. Es neko nesasniegšu, ja atkārtošu to, ko citi mūziķi ir apdarinājuši jau neskaitāmas reizes.

Denna savādi paskatījās uz mani. Biju iedomājusies, ka varēšu pārsteigt tevi ar kaut ko jaunu. Man ne prātā nenāca, ka tu esi dzirdējis par Lanri.

-     Dzirdēju to pirms vairākiem gadiem, es truli sacīju. No kāda veca stāstnieka Tarbeanā.

-    Ja man būtu tā veicies… Denna skumīgi pakratīja galvu. Man nācās salikt to kopā no daudzām sīkām drumslām. Viņa samierinoši atmeta ar roku. Pareizāk sakot, man un manam patronam. Viņš daudz palīdzēja.

-     Tavam patronam, es atkārtoju un jutu, ka pēc šiem vārdiem manī beidzot iesprikstas sīka emociju dzirkstele. Lai cik iztukšots jutos, nepatikas sūrums mani pārņēma apbrīnojami strauji, it kā manī kāds būtu iededzinājis ugunskuru.

Denna pamāja ar galvu. Viņš sevi iztēlojas par tādu kā vēsturnieku, viņa teica. Man šķiet, viņš cenšas nopelnīt vietu galmā. Viņš nebūtu pirmais, kurš iemantotu labvēlību, izceļot gaismā kāda augsti stāvoša cilvēka senaizmirstu priekšteci. Bet varbūt viņš mēģina izgudrot varonīgu priekšteci pats sev. Tā varētu izskaidrot viņa interesi par seniem ciltsrakstiem, ko mēs kopā esam pētījuši.

Brīdi Denna klusēja, kodīdama lūpu. Patiesību sakot, viņa gluži kā atzīdamās teica, man šķiet, ka šī dziesma ir domāta pašam Alveronam. Oša kungs ir ļāvis noprast, ka viņam ir savi darījumi ar maeru. Denna zobgalīgi pasmīnēja. Kas zina? Tajās aprindās, kurās tu apgrozies, pilnīgi iespējams, ka tu esi jau saticis manu patronu, pats to nezinādams.

Domās pārskatīju vairākus simtus aristokrātu un galminieku, ko biju saticis pēdējā mēneša laikā, tomēr grūti bija atcerēties viņu sejas. Ugunskurs manī kvēloja arvien spēcīgāk, līdz šķita piepildām visu telpu manās krūtīs.

-    Bet pietiks par to! Denna nepacietīgi atmeta ar roku. Pastūmusi arfu malā, viņa apsēdās zālē uz sakrustotām kājām. Tu mani ķircini. Ko tu domāji par dziesmu?

Paskatījos lejup uz savām plaukstām un bezmērķīgi pārlaidu pirkstus l>,ii plato, zaļo zāles pīni, ko biju nopinis. Tā šķita gluda un vēsa. Nespēju .ucerēties, kā biju paredzējis savienot tās galus, lai izveidotu apli.

-     Es zinu, ka tajā ir neizstrādātas vietas, dzirdēju Dennas balsi, kurā virmoja nervozs satraukums. Vajadzēs mainīt pilsētas nosaukumu, ja tu droši zini, ka tas ir citāds. Sākums ir nenoslīpēts, un es zinu, ka septītais pants ir ļoti juceklīgs. Vajadzēs vairāk pakavēties pie kaujām un viņa attiecībām ar Liru. Beigas derētu kodolīgākas, koncentrētākas, liet ko tu kopumā par to domā?

Ja viņa to noslīpētu, dziesma būtu spoža. Tikpat lieliska dziesma, kādu būtu varējuši sacerēt mani vecāki. Taču šī apziņa stāvokli padarīja vēl grūtāku.

Man drebēja rokas, un es jutos pārsteigts, cik grūti tās savaldīt. Novērsu no tām skatienu un palūkojos uz Dennu. Viņas nervozā pacil.itība pagaisa, kad viņa ieraudzīja manu seju.

-    Tev vajadzēs pārveidot ne tikai pilsētas vārdu, es centos runāt pēc iespējas mierīgi. Lanre nebija varonis.

Denna dīvaini paskatījās uz mani, it kā nesaprazdama, vai es jokoju.

Ko?

-    Tu visu esi attēlojusi ačgārni, es teicu. Lanre bija briesmonis. Nodevējs. Tev tas ir jāmaina.

Denna atmeta galvu un iesmējās. Kad es nepievienojos smiekliem, viņa neizpratnē piešķieba galvu. Vai tu runā nopietni?

Es to apstiprināju.

Dennas seja sastinga. Viņas acis savilkās šaurāk un mute pārtapa tievā svītrā. Nē, tu noteikti joko! Brīdi viņas lūpas kustējās bez skaņas, tad viņa papurināja galvu. Tur nebūtu nekādas jēgas. Ja Lanre nav varonis, viss stāsts izput vējā.

-    Runa nav par veiksmīgu stāstu, es teicu. Runa ir par patiesību.

-    Par patiesību? Viņa neticīgi paskatījās uz mani. Tā ir tikai sena tautas pasaka. Neviena vieta nav reāla. Neviens cilvēks nav reāls. Tikpat labi tu varētu ņemt ļaunā, ja es sacerētu jaunu pantu “Skārdniekam bodniekam”.

Jutu, ka vārdi kāpj man kaklā karsti kā kamīna uguns. Piespiedu sevi tos norīt. Daži stāsti ir tikai stāsti, es piekritu. Bet šis ne. Tā nav tava vaina. Tu to nekādi nevarēji…

-     Ak, nu, paldies! viņa dzēlīgi teica. Ļoti priecājos, ka tā nav mana vaina!

-     Nu, kā vēlies, es skarbi atmetu. Tā ir tava vaina. Tev vajadzēja visu pamatīgāk izpētīt.

-    Kā tu vari zināt, cik un ko es pētīju? Denna iesaucās. Tev par to nav ne jausmas! Es esmu apceļojusi malu malas, meklēdama šī stāsta fragmentus!

To pašu bija darījis mans tēvs. Viņš bija sācis sacerēt dziesmu par Lanri, bet pētījumi bija aizveduši viņu pie čandriāniem. Viņš bija pavadījis vairākus gadus, meklēdams pusaizmirstus stāstus un uzklausīdams valodas. Viņš gribēja, lai dziesma vēstītu patiesību par čandriāniem, un tie bija nonāvējuši visu mūsu trupu, lai darītu tam galu.

Raudzījos zālē un domāju par noslēpumu, ko tik ilgi biju nēsājis sevī. Atcerējos asiņu un degošu matu smaku. Atcerējos rūsu, zilo uguni un savu vecāku salauzītos ķermeņus. Kā es varēju paskaidrot kaut ko tik neaptveramu un baismīgu? Ar ko es vispār varētu sākt? Jutu, kā noslēpums guļ dziļi manī, milzīgs un smags kā akmens.

-     Tajā stāstā, kuru es dzirdēju Tarbeanā, es teicu, pieskardamies pašai noslēpuma malai, Lanre kļuva par vienu no čandriāniem. Tev jābūt uzmanīgai. Daži stāsti ir bīstami.

Denna ilgi raudzījās manī. Čandriāniem? viņa neticīgi atjautāja. Tad viņa iesmējās. Tie nebija pazīstamie, līksmie smiekli. Šoreiz tajos skanēja dzēlīgs izsmiekls. Vai tu esi mazs bērns?

Es labi sapratu, cik bērnišķīgi tas ir izklausījies. Samulsu un pietvīku, juzdams, ka miesa pēkšņi viscaur pārklājas sviedriem. Pavēru muti, lai kaut ko sacītu, un man šķita, ka paveru kurtuves durvis. Es esmu bērns? Tas izlauzās kā šņāciens. Ko tu vispār zini, dumjā… Es gandrīz nokodu mēles galu, lai skaļi neizkliegtu “palaistuve”.

-    Un tu domā, ka zini visu, vai ne? viņa jautāja. Tu esi mācījies Universitātē, tātad mēs pārējie visi esam…

-    Beidz meklēt ieganstus, lai apvainotos, un paklausies mani! es izgrūdu. Vārdi plūda man no mutes kā kausētas dzelzs straume. Tu niķojies kā maza, izlutināta meitene!

-     Neuzdrošinies! Denna izstiepa pirkstu pret mani. Nerunā ar mani tā, it kā es būtu aprobežota zemnieku skuķe! Es zinu daudz ko tādu, ko nemāca tavā dārgajā Universitātē. Zinu noslēpumus! Es neesmu idiote!

-     Bet tu uzvedies kā idiote! es iesaucos tik skaļi, ka iesāpējās kakls. Tu nespēj paklusēt pat tik ilgi, lai ieklausītos manī! Es cenšos tev palīdzēt!

Denna brīdi sēdējā, ledaina klusuma apņemta. Viņas acis bija skarbas un bezjūtīgas. Tad, lūk, kā tas ir, viņa salti sacīja. Viņas pirksti slīdēja caur matiem, un katra to kustība pauda sasprindzinātas dusmas. Viņa atpina bizes, izlīdzināja matus un izklaidīgi pārpina tos citādi. Tu neciet, ka es nepieņemu tavu palīdzību. Tu nespēj samierināties, ka es neļauju tev regulēt katru manas dzīves daļiņu, vai ne?

Varbūt kādam tiešām derētu pieregulēt tavu dzīvi! es atcirtu.

I.idz šim tu esi pamanījusies iekulties pamatīgā purvā, vai nav tiesa?

Denna joprojām sēdēja kā sastingusi, un viņas acīs dega dusmas.

Kāpēc tu iedomājies, ka vispār jebko zini par manu dzīvi?

-    Zinu, ka tu tik ļoti baidies pielaist kādu sev tuvumā, ka nespēj pat ('etras dienas no vietas gulēt vienā un tajā pašā gultā, es teicu, lāgā vairs nesaprazdams, ko runāju. Dusmīgi vārdi lauzās no manām lūpām ka asinis no brūces. Es zinu, ka tu visu dzīvi centies nodedzināt aiz sevis tiltus. Zinu, ka tu risini savas problēmas, bēgot…

-     Un kāpēc tu iedomājies, ka tavs padoms ir kaut naga melnuma vērts? Denna nikni izgrūda. Pirms pusgada tu biji ar vienu kāju renstelē! Savēlušies mati un trīs noskranduši krekli! Simt jūdžu apkārtnē .ip Imri neatradīsies neviens aristokrāts, kas gribētu čurāt tev virsū, ja tu degtu! Tev bija jādzenas tūkstoš jūdžu tālumā, lai atrastu sev patronu!

Kad viņa pieminēja manus trīs kreklus, mana seja pazemojumā iekvēlojās un es atkal aizsvilos dusmās. Protams, tev taisnība, es dzēlīgi teicu. Tu esi daudz labāk nodrošināta. Nešaubos, ka tavs patrons ar prieku čurātu tev virsū…

-    Nu mēs esam nonākuši pie galvenā, viņa teica, strauji paceldama rokas. Tev nepatīk mans patrons, jo tu varētu atrast man labāku. Tev nepatīk mana dziesma, jo tā atšķiras no dziesmas, kuru zini tu. Denna pasniedzās pēc arfas futrāļa, un katra viņas kustība pauda aizturētu niknumu. Tu esi tāds pats kā visi!

-    Es cenšos tev palīdzēt!

-     Tu centies mani nopirkt! Iekārtot manu dzīvi! Gribi, lai es esmu tava rotaļlieta. Uzticīgs suns.

-    Nekad neesmu salīdzinājis tevi ar suni, es teicu, veltīdams viņai spožu, saspringtu smaidu. Suns prot klausīties. Sunim pietiek saprašanas, lai nekostu rokā, kura mēģina palīdzēt.

No šī brīža mūsu saruna ripoja lejup kā krītošs akmens.

*    * *

Šajā stāsta vietā man rodas vilinājums melot. Teikt, ka es visu to sarunāju nevaldāmu dusmu uzplūdā. Ka mani bija pārņēmušas mokošas atmiņas par nonāvēto ģimeni. Man ir pat vilinājums sacīt, ka es jutu mutē plūmju un muskatrieksta garšu. Tad man būtu kāds aizbildinājums…

Tomēr visi tie bija mani vārdi. Beigu beigās tas biju es, kas tos izrunāja. Vienīgi es.

Denna atbildēja ar to pašu, runādama tikpat aizvainoti, nikni un dzēlīgi kā es pats. Mēs abi bijām lepni, sadusmoti un jaunības nesatricināmās pārliecības apsēsti. Mēs pateicām to, ko citkārt nebūtu teikuši, un devāmies projām, iedami katrs atsevišķi.

Manas dusmas bija rūgtas un karstas kā nokaitēts metāla stienis. Tās dedzināja mani visu atpakaļceļu uz Severenu. Tās kvēloja, kamēr gāju cauri pilsētai un gaidīju kravas pacēlājus. Tās gruzdēja, kad es šķērsoju maera īpašumus un, nonācis savā istabā, aizcirtu durvis.

Tikai pēc vairākām stundām es pierimu tiktāl, lai nožēlotu savus vārdus. Domāju par to, ko būtu varējis pastāstīt Dennai. Pastāstīt par to, kā gāja bojā mana trupa, pastāstīt par čandriāniem.

Nolēmu uzrakstīt viņai vēstuli. Apņēmos visu paskaidrot, lai cik muļķīgi vai neticami tas izklausītos. Sameklēju rakstāmspalvu un tinti un noliku uz galda tīru papīra lapu.

Iemērcu spalvu tintē un centos izdomāt, ar ko vajadzētu sākt.

Manus vecākus nogalināja, kad man bija vienpadsmit gadu. Tas bija tik milzīgs un šausminošs pārdzīvojums, ka es gandrīz zaudēju prātu. Turpmākajos gados nebiju stāstījis par notikušo nevienai dzīvai dvēselei. Nebiju pat ļāvis vaļu čukstam tukšā istabā. Tas bija ilgi un pamatīgi glabāts noslēpums, un, kad uzdrošinājos par to domāt, tas tik smagi spieda krūtis, ka es gandrīz nespēju paelpot.

Vēlreiz iemērcu rakstāmspalvu tintē, taču vārdi neradās. Atdarīju pudeli vīna, cerēdams, ka tas atsvabinās mani ieslēgto noslēpumu. Dos kādu atbalsta punktu, no kura tikšu tālāk. Dzēru, līdz istaba ap mani sāka riņķot un uz spalvas gala izveidojās sakaltušas tintes garoza.

Pēc vairākām stundām man pretī joprojām raudzījās balta lapa, un es dusmās un izmisumā triecu dūri pret galdu. Sitiens bija tik pamatīgs, ka mana roka sāka asiņot. Lūk, cik smags var kļūt noslēpums! Tas spēj panākt, ka asinis plūst vieglāk nekā tinte.

SEPTIŅDESMIT CETURTĀ NODAĻA . baumas

NAKAMAJĀ DIENĀ pēc strīda ar Dennu es pamodos vēlu pēcpusdienā, nīzdamies draņķīgi visu acīmredzamo iemeslu dēļ. Paēdu un nomazgājos, taču lepnums man liedza doties uz Lejas Severenu un meklēt Dennu. Aizsūtīju gredzenu Bredonam, bet izsūtāmais zēns atgriezās ar ziņu, ka viņš joprojām neesot atgriezies muižā.

Tad es atkorķēju vīna pudeli un sāku pārlapot stāstu kaudzes, kas lēnām bija sakrājušās manā istabā. Lielākā daļa bija skandalozas, indīgas lenkas. Tomēr to maziskā sīkumainība atbilda manam noskaņojumam un palīdzēja atrauties pašam no savām nedienām.

Tādējādi es uzzināju, ka iepriekšējais grāfs Banbridžs neesot vis miris no diloņa, bet gan no sifilisa, ko ieguvis no mīloša staļļa kalpotāja, l.ords Vestons esot smagā atkarībā no dennera sveķiem, un nauda, kas bijusi paredzēta Karaļa lielceļa uzturēšanai, tiekot izlietota viņa netikuma labā.

Barons Džekiss esot samaksājis vairākiem ierēdņiem, lai izvairītos no skandāla, kad viņa jaunākā meita atrasta priekanamā. Šim stāstam bija divas versijas: vienā gadījumā viņa pirka, otrā pārdeva. Noglabāju šo informāciju turpmākai vajadzībai.

Kad biju atdarījis otru vīna pudeli, es uzzināju, ka jaunā Netālija Laklesa esot aizbēgusi līdzi ceļojošu aktieru trupai. Vecāki, protams, esot no viņas atsacījušies, atstādami Meluānu par vienīgo Laklesu zemju mantinieci. Tas izskaidroja Meluānas naidu pret Rū cilti un sagādāja man divkāršu prieku par to, ka neesmu šeit, Severenā, publiski darījis zināmu savu Edema Rū izcelsmi.

Atradu trīs atsevišķus stāstus par to, kā Kormisānas hercogs satrakojies, būdams iedzēris, un piekāvis visus, kas gadījušies pa rokai, tostarp savu sievu, dēlu un vairākus vakariņu viesus. Citā īsā apcerējumā tika izteikti pieļāvumi, kādas nepiedienīgas orģijas karalis un karaliene rīkojot savos privātajos dārzos, kas slēpti no karaliskā galma acīm.

Uzpeldēja pat Bredona vārds. Viņš vadot pagāniskus rituālus nomaļajos mežos aiz saviem ziemeļu zemesīpašumiem. Šie rituāli bija aprakstīti tik krāšņās un izsmalcinātās detaļās, ka man bija jādomā, vai tie nav pārrakstīti taisnā ceļā no kāda sena Aturas dēku romāna lappusēm.

Es lasīju visu vakaru un, kad vīna pudele bija iztukšota, biju ticis stāstu kaudzei tikai līdz pusei. Grasījos jau sūtīt zēnu pēc nākamās pudeles, bet tad blakusistabā izdzirdēju klusu gaisa šalkoņu, kas vēstīja: pa slepeno gaiteni pie manis ir ieradies Alverons.

Kad viņš ienāca istabā, es tēloju pārsteigumu. Labvakar, jūsu gaišība! es teicu un piecēlos kājās.

-    Vari sēdēt, ja vēlies! viņš strupi sacīja.

Cieņas labad es tomēr paliku stāvam, jo biju iemācījies, ka ar maeru labāk ir kļūdīties, pārspīlējot pieklājību, nevis otrādi. Kā risinās notikumi ar jūsu dāmu? es jautāju. No Steipsa satrauktajām baumām zināju, ka viss strauji virzās pretī noslēgumam.

-     Šodien mēs oficiāli saderinājāmies un zvērējām uzticību, viņš mazliet izklaidīgi atbildēja. Parakstījām papīrus un tā tālāk. Viss ir nokārtots.

-   Ja atvainosiet manu uzdrīkstēšanos, jūsu gaišība, jūs neizskatāties visai priecīgs.

Maers sāji pasmaidīja. Tu droši vien esi dzirdējis, kādas nekārtības pēdējā laikā notiek uz ceļiem?

-    Tikai baumas, jūsu gaišība.

Viņš nicīgi nosēcās. Baumas, ko es esmu centies apklusināt. Kāds uz ziemeļu ceļa uzglūn maniem nodevu vācējiem.

Tas bija nopietni. Nodevu vācējiem, jūsu gaišība? es pārjautāju, uzsvērdams daudzskaitļa galotni. Cik daudz viņi ir paguvuši pievākt?

Maers veltīja man bargu skatienu, likdams saprast, ka mans jautājums bijis nepiedienīgs. Pietiekami daudz. Vairāk nekā pietiekami daudz. Nupat ir pazudis mans ceturtais cilvēks. Laupītāji ir pievākuši vairāk nekā pusi no manām ziemeļu nodevām. Viņš nopietni paskatījās uz mani. Tu jau zini, ka Laklesu zemes atrodas ziemeļos.

-    Vai jūs domājat, ka Laklesi aplaupa jūsu nodevu vācējus?

Viņš apstulbis pablenza uz mani. Ko? Nē, nē! Vainīgi ir Eldas meža bandīti.

Es samulsu un mazliet pietvīku. Vai jūsu gaišība ir nosūtījusi izlūku vienības?

-    Protams, es esmu nosūtījis izlūku vienības! viņš atcirta. Veselu duci! Viņi nav atraduši pat ugunskuru paliekas. Maers apklusa un paskatījās uz mani. Tā vien šķiet, ka manā sardzē kāds ir ar viņiem uz vienu roku. Viņa sejas izteiksme bija ļoti nopietna.

-    Jūsu gaišība taču ir nodrošinājis nodevu vācējiem pavadoņus?

-    Katram divus, viņš atbildēja. Vai tu zini, kādus izdevumus prasa ducis sardzes vīru? Bruņas, ieroči, zirgi… Viņš nopūtās. Turklāt man pieder tikai daļa no nolaupītajām nodevām, pārējais ir karaļa īpašums.

Es saprotoši pamāju ar galvu. Varu iedomāties, ka viņš nejūtas Iepriecināts.

Alverons atmeta ar roku. Ek, Roderiks savu naudu dabūs! Viņš u/skata, ka es esmu personīgi atbildīgs par viņa desmito tiesu. Tāpēc rsmu spiests sūtīt nodevu vācējus atpakaļ, lai tie pa otram lāgam atprasa viņa majestātes daļu.

-    Cilvēkiem tas diezin vai ir pa prātam, es teicu.

-    Skaidrs, ka nav! Alverons apsēdās pārbagāti polsterētā krēslā un gurdi saberzēja seju. Nesaprotu, kā to visu atrisināt. Ko Meluāna domās, redzot, ka es neesmu spējīgs nodrošināt pārvietošanos pa saviem ceļiem?

Es apsēdos viņam pretī. Un Dagons? es jautāju. Vai viņš neatrastu vainīgos?

Alverons iesmējās drūmus, rejošus smieklus. Dagons viņus atrastu gan! Pēc desmit dienām viņu galvas jau būtu uzdurtas uz mietiem.

-    Kāpēc tad jūs viņu nesūtāt turp? es neizpratnē jautāju.

-    Tāpēc, ka Dagons ir taisna ceļa gājējs. Viņš nopostītu desmitiem ciemu un nodedzinātu tūkstošiem akru Eldas meža, lai dabūtu viņus rokā. Maers nopietni papurināja galvu. Un pat tad, ja es nolemtu, ka Dagons ir piemērots šim uzdevumam, viņš pašlaik ir aizņemts ar Kaudika meklēšanu. Bez tam man šķiet, ka Eldas mežā darbojas maģija, un tur Dagons neko nepratīs līdzēt.

Man bija aizdomas, ka vienīgā maģija, kas tur darbojas, ir pusducis stipru Modegas garo loku. Bet cilvēku dabā ir kliegt par maģiju ikreiz, kad viņi sastopas ar kaut ko grūti izskaidrojamu, un sevišķi šī daba izpaužas Vintasā.

Alverons paliecās krēslā uz priekšu. Vai varu paļauties uz tavu palīdzību?

Uz to varēja būt tikai viena atbilde. Protams, jūsu gaišība.

-    Vai tu labi pārzini meža gudrības?

-   Kad biju jaunāks, es mācījos pie kāda jomena, es atbildēju, mazliet pārspīlēdams, jo nojautu, ka viņš meklē cilvēku, kurš palīdzētu izgudrot labāku aizsardzību viņa nodevu vācējiem. Protu izsekot kādu un palikt neredzams.

Alverons izbrīnā savilka uzacis. Patiešām? Tu esi skolojies ļoti daudzveidīgās gudrībās.

-   Man ir bijusi interesanta dzīve, jūsu gaišība. Iztukšotā vīna pudele darīja mani drosmīgāku nekā parasti, un es piebildu: Man ir pāris ideju, kuras jūs varētu uzskatīt par noderīgām cīņā ar bandītiem.

Viņš vēl enerģiskāk saliecās uz priekšu. Stāsti!

-    Es varētu pagatavot jūsu vīriem kādu maģisku aizsardzību. Izdarīju plašu, izteiksmīgu kustību ar labās rokas slaidajiem pirkstiem, cerēdams, ka tā izskatās pietiekami maģiska. Pārcilāju galvā skaitļus un prātoju, cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai pagatavotu bultu ķērāju, izmantojot tikai Kaudika tornī atrodamās ierīces.

Alverons domīgi pamāja ar galvu. Ar to pietiktu, ja man rūpētu tikai nodevu vācēju aizsardzība. Bet šis ir Karaļa lielceļš, galvenā tirdzniecības artērija. Man jātiek vaļā no pašiem bandītiem.

-    Tādā gadījumā es ieteiktu savākt nelielu grupu cilvēku, kuri prot klusi pārvietoties pa mežu. Viņiem nevarētu būt pārāk grūti atrast bandītu apmešanās vietu. Un, kad tas izdarīts, vienkārši jānosūta turp sardze, lai ņem viņus ciet.

-   Vai vienkāršāk nav izlikt slēpni, negaidot viņus pārsteigt un nogalināt? Alverons lēni jautāja, šķiet, domīgi vērtēdams manu reakciju.

-    Var arī tā, es piekritu. Likums ir jūsu gaišības rokās.

-    Bandītiem pienākas nāvessods. It sevišķi uz Karaļa lielceļa, Alverons noteikti sacīja. Vai tev tas šķiet pārāk skarbi?

-    Nebūt ne, es atbildēju, skatīdamies viņam tieši acīs. Droši ceļi ir civilizācijas pamats.

Alverons pārsteidza mani ar piepešu smaidu. Tavs plāns pilnīgi saskan ar manējo. Esmu savācis pulciņu algotņu, lai tie darītu tieši to, ko tu ierosināji. Man ir vajadzējis rīkoties slepeni, jo es nezinu, kurš sūta bandītiem brīdinājumus. Bet četri kārtīgi izlūki ir gatavi rīt doties ceļā: pēddzinis, divi algotņi, kuri kaut ko saprot no meža, un viens ademu algotnis. Pēdējais man maksāja diezgan dārgi.

Izdarīju atzinīgu apsveikuma žestu. Jūs esat visu izplānojis labāk, nekā to izdarītu es, jūsu gaišība. Šķiet, mana palīdzība jums nemaz nav vajadzīga.

-    Gluži otrādi! viņš atbildēja. Man ir vajadzīgs cilvēks ar pienācīgām prasmēm, kurš varētu viņus vadīt. Viņš izteiksmīgi paskatījās uz mani. Tāds, kurš kaut ko zina no maģijas. Tāds, kuram varu uzticēties.

Es sajutu pakrūtē pēkšņas, mokošas bažas.

Alverons, draudzīgi smaidīdams, piecēlās kājās. Tu man divas reizes esi izdarījis nenovērtējamu pakalpojumu. Vai esi dzirdējis teicienu: “Visas labas lietas trīs”?

Arī šoreiz iespējama bija tikai viena atbilde. Jā, jūsu gaišība.

*    * *

Alverons aizveda mani uz savām istabām, un mēs sākām pētīt kartes lauku apvidiem, kuros bija pazuduši viņa nodevu vācēji. Bīstamākā vieta bija garš Karaļa lielceļa posms, kas šķērsoja Eldas mežu mežu, kas bija vecs jau tad, kad Vintasas vārds nozīmēja vēl tikai saujiņu savstarpēji ķildīgu jūras valdnieku. Tas atradās mazliet vairāk nekā astoņdesmit jūdžu attālumā. Mēs varējām tur nokļūt pēc neatlaidīga četru dienu gājiena.

Steipss sagādāja man jaunu ceļamaisu, un es kā prazdams to sakravāju. Paņēmu no skapja dažus praktiskākos apģērba gabalus, kaut gan pat tie izskatījās drīzāk piemēroti balles zālei, nevis ceļam. Ieliku maisā vairākas lietas, ko pēdējās dienkopas laikā biju slepus pievācis no Kaudika laboratorijas, un iedevu Steipsam sarakstu ar dažiem svarīgiem piederumiem, kuru man trūka. Viņš tos sagādāja īsākā laikā, nekā ēdienu veikala pārdevējs piegādā savas preces.

Beidzot nakts stundā, kad nomodā mēdz būt tikai izmisušie un negodīgie, Alverons pasniedza man maku ar simt sudraba bitiem. Šis nav labākais paņēmiens, Alverons teica. Citkārt es dotu tev līdzi rakstisku pavēli, kas liktu pilsoņiem nodrošināt tev vajadzīgo palīdzību. Viņš nopūtās. Bet šajā ceļojumā tādu izmantot nozīmētu to pašu, ko ar trompetēm vēstīt par tavu ierašanos.

Es piekrītoši pamāju ar galvu. Ja laupītāji ir tik gudri, lai sameklētu jūsu sardzē spiegu, var droši uzskatīt, ka viņiem ir ziņotāji arī vietējo iedzīvotāju vidū, jūsu gaišība.

-    Varbūt viņi paši ir vietējie iedzīvotāji, maers drūmi noteica.

Steipss izveda mani no muižas pa to pašu slepeno gaiteni, pa kuru maers mēdza nākt uz manām istabām. Nesdams aptumšotu zagļu lampu, viņš pa vairākām līkumotām ejām aizveda mani līdz garām, tumšām kāpnēm, kas bija izcirstas Kraujas akmens sienā.

Nokāpis pa tām lejā, nokļuvu aukstā pagrabā, kas atradās zem pamesta veikala Lejas Severenā. Šo pilsētas daļu pirms dažiem gadiem bija nopostījis ugunsgrēks, un daži atlikušie ēkas jumta baļķi kā tumšs skelets iezīmējās pret pirmo ausmas bālumu naksnīgajās debesīs.

Izgāju no ēkas apgruzdējušā karkasa. Augstu virs galvas Kraujas malā kā plēsīgs putns melnēja Alverona muiža.

Es nospļāvos, nepavisam nebūdams priecīgs par radušos stāvokli: pret savu gribu biju norīkots algotņu dienestā. Pēc negulētās nakts un garā, līkumotā gājiena pa Kraujas akmens tuneļiem sūrstēja acis. Arī izdzertais vīns nepalīdzēja justies labāk. Dažu pēdējo stundu laikā mana galva bija pamazām noskaidrojusies un skurbumu nomainījis paģiru gurdums. Nekad agrāk nebiju visu šo norisi izbaudījis nomodā, un tas nebija patīkami. Alverona un Steipsa klātbūtnē man bija izdevies saglabāt piedienīgu ārieni, tomēr fiziski es jutos draņķīgi un manas domas bija notrulušas un gausas.

Dzestrais pirmsausmas gaiss mazliet palīdzēja noskaidrot galvu, un pēc simt soliem es sāku domāt par to, ko biju aizmirsis iekļaut Steipsam iedotajā līdzņemamo priekšmetu sarakstā. Vīns tobrīd nebija nācis par labu. Man nebija ne iekuru kārbas, ne sāls, ne naža…

Mana lauta! Es nebiju izņēmis to no darbnīcas, kur nodevu salabot vaļīgo tapiņu. Kas zina, cik ilgi man nāksies vajāt maera bandītu? Cik ilgi mana lauta gulēs darbnīcā, pirms īpašnieks nolems, ka tā ir nevajadzīga un pamesta?

Apmetu divu jūdžu līkumu, taču lautas meistara darbnīcu atradu tumšu un klusu. Skaļi klauvēju pie durvīm, tomēr atbildes nebija. Tad pēc neilga šaubu brīža ielauzos darbnīcā un nozagu savu lautu. Tiesa, diez vai to varētu saukt par zagšanu, jo lauta piederēja man, turklāt es biju jau samaksājis par labošanu.

Man vajadzēja pārrāpties pāri mūrim, atspiest vaļā logu un atmūķēt divas slēdzenes. Tas ir ļoti vienkārši, bet negulētā nakts un vīna apdullinātā galva darīja savu, un man droši vien laimējās, ka es nenokritu no jumta un nelauzu kaklu. Tomēr, ja neņem vērā kādu bīstami vaļīgu dakstiņu, kura dēļ mana sirds sāka neganti dauzīties, viss noritēja gludi, un pēc divdesmit minūtēm es biju atpakaļ uz iesāktā ceļa.

Četri Alverona nolīgtie algotņi gaidīja mani krogā divas jūdzes aiz Severenas. Pēc īsas iepazīšanās mēs tūlīt devāmies tālāk, soļodami pa Karaļa lielceļu uz ziemeļiem.

Manas domas bija tik gausas, ka tikai pēc vairākām jūdzēm es sāku šo to pārdomāt un uzdot sev jautājumus. Tikai tad man ienāca prātā, ka maers varbūt iepriekšējā naktī nav bijis pret mani gluži atklāts.

Vai patiešām es biju piemērotākais cilvēks, kam jāved bariņš pēddziņu uz nepazīstamu mežu, lai iznīcinātu lielceļa laupītāju bandu? Vai patiešām maers bija tik augstās domās par mani?

Nē. Skaidrs, ka ne. Tāda doma bija glaimojoša, taču nepatiesa. Maera rīcībā bija plašākas un labākas iespējas. Patiesībā tagad, kad lēdija Laklesa viņam bija tikpat kā rokā, viņš droši vien gribēja aizraidīt savu daiļrunīgo palīgu tālāk no acīm. Kāds nelga es biju, neaptverdams to agrāk!

Tāpēc viņš aizsūtīja mani nevajadzīgā uzdevumā, lai es nemaisītos pa kājām. Viņš paredzēja, ka apmēram mēnesi es dzīšu neatrodamas pēdas dziļajos Eldas mežos un pēc tam došos atpakaļ tukšā. Ari naudas maks iederējās šajā plānā. Simt bitu mūs nodrošinātu apmēram vienu mēnesi. Kad nauda beigtos, es būtu spiests atgriezties Severenā, kur maers vīlies pašūpotu galvu un izmantotu manu neveiksmi par ieganstu savas līdzšinējās labvēlības atraušanai.

Bet, ja es atrastu laupītājus, viņš gūtu vēl vairāk labuma. Tas bija Ilt*si tāds plāns, kādu no maera varētu sagaidīt. Lai kāds būtu iznākums, viņš panāktu to, ko vēlas.

Tas bija tracinoši. Tomēr es nevarēju vienkārši pagriezties un doties atpakaļ uz Severenu, lai stātos viņam pretī. Tagad, kad biju piekritis viņa planam, man atlika vienīgi samierināties un darīt, kas šajos apstākļos iespējams.

Ar dunošu galvu un smilšainu sajūtu mutē soļodams tālāk uz ziemeļiem, es nolēmu, ka sagādāšu maeram pārsteigumu. Es atradīšu viņa laupītājus.

Visas labas lietas trīs, un trešā būs pati veiksmīgākā. Maers Alverons acīmredzami un nepārprotami būs kļuvis par manu lielo parādnieku.

SEPTIŅDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . dalībnieki

DAŽU NĀKAMO stundu laikā es darīju, ko spēju, lai labāk iepazītu vīrus, kuriem Alverons bija mani piesaistījis. Patiesībā es izsakos pārāk vispārēji, jo viņu vidū bija ari viena sieviete.

Vispirms manu skatienu piesaistīja Tempi, kam es veltīju visvairāk uzmanības, jo viņš bija pirmais ademu algotnis, kuru es redzēju savām acīm. Tempi nepavisam neizskatījās pēc barga, iespaidīga slepkavotāja, kādu biju gatavojies ieraudzīt, bet šķita pavisam necils vīrietis. Viņš nebija ne īpaši garš, ne plecīgs, viņam bija gaiša āda, gaiši mati un bāli pelēkas acis. Viņa seja bija neizteiksmīga kā neaprakstīta lapa. Dīvaini neizteiksmīga. Apzināti neizteiksmīga.

Es zināju, ka ademu algotņi valkā asinssarkanu apģērbu: tā ir viņu pazīšanas zīme. Taču Tempi apģērbs izskatījās citāds, nekā biju gaidījis. Ducis mīkstas ādas siksnu kļāva viņa kreklu cieši pie auguma. Arī bikses ap augšstilbu, ceļgalu un apakšstilbu bija apsietas ar ādas saitēm. Visas drānas bija nokrāsotas vienlīdz košā, asinssarkanā tonī un cieši piekļāvās viņam kā pirkstains cimds augstmaņa rokai.

Kad diena kļuva siltāka, ievēroju, ka viņš sāk svīst. Acīmredzot pēc dzīves dzestrajā, retinātajā kalnu gaisā šāds laiks viņam šķita nesamērīgi karsts. Stundu pirms pusdienlaika viņš atraisīja siksnas un novilka kreklu, lai ar to noslaucītu sviedrus no sejas un rokām. Šķita, ka viņš ne mazākā mērā nejūtas neveikli, soļodams pa Karaļa lielceļu līdz pusei kails.

Tempi āda bija ļoti bāla, gandrīz krēmkrāsas tonī, viņa augums bija kalsns un spīdīgs kā medību sunim, un muskuļi zem ādas kustējās ar dzīvniekam raksturīgu grāciju. Centos viņu uzkrītoši nepētīt, taču mans skatiens vēl un vēlreiz neviļus pievērsās bālajām, tievajām rētām, kas krustām šķērsām klāja viņa rokas, krūtis un muguru.

Viņš ne reizes nežēlojās par karstumu. Jebkādi vārdi no viņa puses atskanēja reti, un atbildes vietā viņš parasti pamāja vai papurināja galvu. Viņa ceļamaiss bija līdzīgs manējam, un zobens nepavisam neizskatījās biedējošs: tas bija samērā īss un neuzkrītošs.

Dedans bija pilnīgs Tempi pretstats. Viņš bija garš un plecīgs, masīvu kaklu un krūtīm. Viņš bija bruņojies ar smagu zobenu un garu nazi un tērpies nesaderīgās cietinātas ādas bruņās, kas bija vairākkārt lāpītas un

IIk cietas, ka pa tām varēja dobji pieklaudzināt. Ja kādreiz esat redzējuši karavānu sargu, tad esat redzējuši ari Dedanu vai vismaz cilvēku, kas mīcīts no tāda paša māla.

Viņš visvairāk ēda, visvairāk žēlojās un visvairāk lamājās, un viņa .1 urgalvība bija cietāka par ozolkoka dēli. Tomēr godīguma labad jāteic, ka viņa izturēšanās kopumā bija draudzīga un smiekli nepiespiesti un gaiši. Dedana varenās miesasbūves un manieru dēļ man bija vilinājums uzskatīt viņu par neaptēstu, tomēr viņa prāts bija itin ass, ja vien viņš velējās to lietot.

Hespe bija sieviešu kārtas algotne. Tas nav tāds retums, kā daži mēdz domāt. Izskata, ietērpa un apbruņojuma ziņā viņa bija gandrīz Dedana •itspulgs. Tādas pašas ādas bruņas, smags zobens, tāda kā gurda un pieredzes notrulināta izturēšanās. Viņai bija plati pleci, spēcīgas rokas un lepna seja ar zodu, kas atgādināja cepļa ķieģeli. Gaišie, smalkie mati bija apgriezti īsi kā vīrietim.

Tomēr maldīgi būtu uzskatīt viņu par Dedana sievišķo versiju. Pretstatā Dedana bravūrai Hespe bija ļoti atturīga. Turklāt Dedana izturēšanās pat dusmu uzplūdos bija viegla un vienkārša, turpretī Hespe allaž nēsāja grūti izprotamas bardzības masku, it kā nemitīgi gaidītu, vai kāds viņai nesagādās nepatīkamus brīžus.

Martens mūsu pulkā bija visvecākais. Viņš bija mūsu pēddzinis. Ādas ietērps viņam bija mīkstāks un labāk kopts par Dedana un Hespes bruņojumu. Viņš nesa līdzi garu nazi, īsu nazi un mednieka loku.

Martens bija kalpojis par mednieku pie kāda baroneta, bet tad zaudējis mežu īpašnieka labvēlību. Salīdzinājumā ar agrāko dzīvi algotņa darbs bija visai nožēlojams, tomēr tas nodrošināja viņam iztiku. Martens bija prasmīgs loka šāvējs, un tas nozīmēja lielu vērtību, kaut ari viņš fiziski ne tuvu nebija tik iespaidīgs kā Dedans vai Hespe.

Šī trijotne pirms dažiem mēnešiem bija apvienojusi spēkus un kopš tā laika sniedza pakalpojumus kā grupa. Martens man pastāstīja, ka maers jau agrāk esot nolīdzis viņus dažādiem darbiem, un pēdējais viņu uzdevums bijis izlūkot dažas zemes Tinuē apkaimē.

Desmit minūšu laikā man kļuva skaidrs, ka šīs ekspedīcijas vadītājam vajadzētu būt Martenam. Viņam bija vairāk meža zināšanu nekā mums visiem pārējiem kopā, un pāris reižu viņš bija pat meklējis cilvēkus pēc izziņotas atlīdzības. Kad es Martenam par to ieminējos, viņš smaidīdams papurināja galvu un atbildēja, ka spēt kaut ko darīt un gribēt to darīt esot divas dažādas lietas.

Pēdējais grupā biju es viņu bezbailīgais vadonis. Maera iepazīstināšanas vēstule bija raksturojusi mani kā “vērīgu jaunu cilvēku ar labu izglītību un daudzpusīgām noderīgām īpašībām”. Kaut gan tas pilnīgi atbilda patiesībai, tāds apraksts radīja iespaidu, ka es esmu nožēlojams, nekam nederīgs galma švīts.

Stāvokli vēl vairāk apgrūtināja tas, ka es biju jaunāks par visiem pārējiem un mans apģērbs izskatījās drīzāk piemērots vakara mielastam, nevis pārgājienam. Es nesu līdzi tikai lautu un maera naudas maku. Man nebija ne zobena, ne bruņu, ne naža.

Diezgan droši varu teikt: viņi nezināja, ko par mani domāt.

*    * *

Apmēram stundu pirms saulrieta mēs uz ceļa sastapām skārdnieku. Viņam mugurā bija tradicionālais ietērps garš, brūns uzsvārcis, vidukli sasiets ar auklu. Viņam nebija ratu, bet viņš veda pavadā ēzeli, kas bija tik apkrauts ar dažādu sīkpreču saiņiem, ka izskatījās pēc staigājošas sēnes.

Viņš lēni nāca mums pretī, dziedādams:

“Ja salabot vai lodēt nevajag neko.

Tu tomēr nopirkt vari šo vai to!

Kaut saule šķiet spoža

Un pasaule droša,

Nav gudri skārdniekam uz ceļa garām doties!

Jo parīt vai rīt

Lietus var līt,

Un tad tu nožēlosi atceroties."

Es smiedamies aplaudēju. īsti ceļojoši skārdnieki ir reti sastopami, un es vienmēr priecājos, satiekot kādu no viņiem. Mana māte bija teikusi, ka skārdnieki nesot veiksmi, un tēvs bija viņus atzinīgi vērtējis tāpēc, ka no viņiem vienmēr varēja uzzināt pēdējos jaunumus. Tā kā man bija ļoti vajadzīgas dažas lietas, šī sastapšanās mani iepriecināja vēl jo vairāk.

-   Hei, skārdniek! Dedans smaidīdams teica. Man vajadzīgs kamīns un pinte dzeramā. Cik tālu ir līdz tuvākajai viesnīcai?

Skārdnieks pastiepa pirkstu uz to pusi, no kuras bija nācis. Nebūs ne divdesmit minūtes, viņš ar skatienu nomēroja Dedanu. Bet tu man neiestāstīsi, ka tev vairāk nekas nav vajadzīgs! viņš brīdinoši teica. Katram kaut kas ir vajadzīgs.

Dedans laipni papurināja galvu. Piedod, skārdniek! Mans maks ir pārāk plāns.

-    Un ko teiksi tu? Skārdnieks pārlaida man skatienu no galvas līdz k.ijām. Tu izskaties pēc jaunekļa, kuram šo to vajag.

-     Man patiešām šo to vajag, es atzinos. Redzēdams, ka pārējie nepacietīgi skatās uz ceļu, es pamāju, lai viņi dodas tālāk. Ejiet vien! es teicu. Panākšu jūs pēc dažām minūtēm.

Kad viņi aizgāja, skārdnieks smīnēdams saberzēja rokas. Nu tad saki, kas tev vajadzīgs!

-    Vispirms kāda drusciņa sāls.

-    Un doze, kur to glabāt, viņš sacija un sāka rakņāties ēzelim uzkrautajos saiņos.

-    Arī nazis man noderētu, ja vien tev tāds atrastos.

-    Tas sevišķi noderētu, ja tu ej uz ziemeļiem, skārdnieks nevilcinādamies atteica. Tur ir bīstami ceļi. Bez naža nav ko iesākt.

-    Vai tev ir bijusi kāda saķeršanās? es jautāju, cerēdams, ka viņš varētu palīdzēt ar kādu ziņu par mūsu tvarstāmajiem bandītiem.

-    A, nē! viņš atsaucās, pārmeklēdams saiņus. Tik traki laiki nav pienākuši, lai kāds uzdrošinātos ķerties klāt skārdniekam. Bet tas ceļa gabals nav labs. Viņš izvilka garu, tievu nazi ādas makstī un pasniedza to man. Ramstona tērauds.

Izvilku nazi no maksts un rūpīgi apskatīju asmeni. Tas tiešām bija Ramstona tērauds. Tik smalku man nevajag, es teicu, atdodams to atpakaļ. Gribu kaut ko ikdienas vajadzībām, galvenokārt ēdienreizēm.

-    Ramstons ir ļoti noderīgs ikdienas vajadzībām, skārdnieks apgalvoja un iespieda to atpakaļ man rokās. Ar to var saplēst skalus ugunskuram un pēc tam vēl noskūties, ja gribi. Tas vienmēr paliek ass.

-    Man var rasties vajadzība darīt smagākus darbus, es paskaidroju.

-    Un Ramstons ir trausls.

-   Tiesa gan, skārdnieks nemulsdams atzinās. Mans tēvs allaž teica: vislabākais nazis, kāds var būt, līdz brīdim, kad salūst. Bet to pašu var sacīt par ikvienu nazi. Un, patiesību sakot, šis nazis man ir vienīgais.

Es nopūtos. Zinu, kad jāpadodas. Un vēl man vajag iekura kārbu.

Viņš to izvilka, līdzko biju paguvis izrunāt vārdu līdz galam. Es pamanīju, ka tev uz pirkstiem ir tinte. Viņš pamāja uz manām rokām.

-    Man te ir papīrs, labas kvalitātes manta. Un spalva un tinte ari. Nav nekā ļaunāka par to, ja galvā rodas dziesma, bet nevar to pierakstīt. Viņš izvilka ādas sainīti ar papīru, rakstāmspalvām un tinti.

Es papurināju galvu, zinādams, ka maera maks tādā gadījumā iztukšotos pavisam. Dziesmu rakstīšanu es pagaidām esmu metis pie malas, skārdniek.

Viņš paraustīja plecus, bet nelika sainīti atpakaļ. Nu tad vajadzēs vēstuļu rakstīšanai. Es pazīstu vīru, kam vajadzēja pārgriezt sev vēnu, lai uzrakstītu vēstuli sirdsdāmai. Tas ir dramatiski. Protams, ari simboliski. Bet sāpigi, nehigiēniski un diezgan šaušalīgi. Tagad viņš ņem līdzi rakstāmspalvu un papīru visur, kurp vien iet.

Jutu, ka mana seja nobāl, jo skārdnieka vārdi man atgādināja vēl kaut ko svarīgu, ko biju aizmirsis, steigā pametot Severenu: Denna! Maera stāsti par laupītājiem, divas pudeles stipra vīna un negulēta nakts bija izspieduši man no galvas visas domas par viņu. Pēc mūsu atbaidošā strīda es biju aizgājis projām, neatstādams nevienu vārdu. Ko viņa domās, kad es pēc saviem cietsirdīgajiem vārdiem gluži vienkārši būšu pazudis?

Ceļā no Severenas bija pagājusi jau vesela diena. Skaidrs, ka es nevarēju steigties atpakaļ, lai pateiktu viņai, ka man jādodas projām. Brīdi es tomēr apsvēru tādu domu. Nē. Turklāt Denna pati mēdza pazust uz daudzām dienām, neatstājusi nevienu brīdinājuma vārdu. Viņa jāsaprot, ja es darīšu to pašu…

Nejēga. Nejēga. Nejēga. Domām riņķojot, es centos izvēlēties kādu no vairākām nepatīkamām iespējām.

Skārdnieka ēzelis skarbi nosprauslojās, un es satrūkos, piepeši kaut ko iedomājies. Vai tu ej uz Severenu, skārdniek?

-    Drīzāk “caur” nekā “uz”, viņš atbildēja. Bet varētu teikt, ka jā.

-     Es nupat atcerējos, ka man jānosūta kāda vēstule. Ja es tev to iedotu, vai tu varētu aiznest to uz kādu viesnīcu?

Viņš lēni pamāja ar galvu. Varētu gan. Ja tev vajadzēs papīru un tinti… Viņš smaidīdams vēlreiz pavicināja ādas sainīti.

Es saviebos. Labi, skārdniek, vajadzēs. Bet cik tas viss kopā maksās?

Viņš pārlaida skatienu malā atliktajām lietām. Sāls un doze: četri biti. Nazis: piecpadsmit bitu. Papīrs, rakstāmspalvas un tinte: astoņpadsmit bitu. Iekuru kārba: trīs biti.

-    Un vēstules piegāde, es sacīju.

-     Steidzama piegāde, skārdnieks ar smaidu piebilda. Dāmai, ja tava seja mani neviļ.

Es apstiprināju.

-    Skaidrs. Viņš domīgi paberzēja zodu. Parasti es prasītu ap trīsdesmit pieci un tad rāmi un jauki pakaulētos ar tevi, līdz nonāktu pie trīsdesmit.

Cena bija saprātīga, jo vairāk tāpēc, ka labu papiru atrast bija grūti. Tomēr tā bija trešā daļa no visas maera iedotās naudas. Mums to vajadzēja ēdienam, naktsmājām un vēl dažām nepieciešamām lietām.

Taču es neko vēl nepaguvu pateikt, kad skārdnieks turpināja: Es jau ivdzu, ka tev tas būtu par daudz, viņš teica. Un ceru, ka neuzskatīsi mani par nekaunīgu, ja atļaušos sacīt, ka tev mugurā ir ļoti smalks apmetnis. Es vienmēr esmu gatavs izdevīgam darījumam.

Es bažīgi savilku ciešāk savu skaisto vīna krāsas apmetni. Laikam |.iu es būtu ar mieru to atdot. Man nebija jācenšas ielikt balsī mākslotu nožēlu. Bet tad es paliktu vispār bez apmetņa. Ja uznāks lietus, ko tad?

-    la nav nekāda bēda, skārdnieks atteica. Izvilcis no saiņa savīstitu auduma gabalu, viņš iedeva man to apskatīt. Kādreiz šis apmetnis bija lepojies ar melnu krāsu, bet pēc ilga lietojuma un daudzkārtējas mazgāšanas pabalojis un kļuvis tumši zaļgans.

-    Drusku noskrandis! es teicu un pārlaidu pirkstu apspurušai vīlei.

-    Tikai palietots, citādi bez vainas! skārdnieks bezrūpīgi attrauca un uzlika apmetni man uz pleciem. Der labi. Krāsa tev labi piestāv, jo izceļ tavas acis. Turklāt visu to lielceļa laupītāju dēļ tev nav ieteicams izskatīties pārāk turīgam.

Es nopūtos. Un ko tu man dosi no savas puses? es jautāju, pasniegdams viņam savu krāšņo apmetni. Šis te ir valkāts tikai nepilnu mēnesi un nav redzējis nevienu lietus lāsi.

Skārdnieks pārlaida plaukstu manam elegantajam apģērba gabalam.

Tam ir daudz mazu kabatiņu! viņš iepriecināts teica. Tas ir lieliski.

Es aptaustīju skārdnieka dotā apmetņa plāno audumu. Ja tu piemetīsi adatu un diegu, esmu gatavs atdot tev savu apmetni, piepešas iedvesmas pārņemts, es teicu. Un vēl es tev došu dzelzs peniju, vara peniju un sudraba peniju.

Es pasmīnēju. Tā bija niecīga maksa. Bet stāstos tādu parasti prasa ceļojošs skārdnieks, kad tas iztirgo pasakainu maģijas piederumu vientiesīgam atraitnes dēlam, kurš dodas pasaulē meklēt laimi.

Skārdnieks atmeta galvu un iesmējās. Es nupat gribēju ierosināt to pašu, viņš teica. Tad, pārmetis manu apmetni pār roku, viņš cieši paspieda manu plaukstu.

Pameklējos makā un izvilku dzelzs drabu, divus Vintasas puspenijus un, pašam par patīkamu pārsteigumu, Aturas cieto peniju. Tā man bija veiksme, jo šī monēta nozīmēja tikai daļiņu no Vintasas sudraba raunda. Iztukšoju daudzās vīna krāsas apmetņa kabatas, saliku saturu ceļamaisā un pievienoju tam savus jaunos ieguvumus.

Pēc tam ātri uzrakstīju vēstuli Dennai, paskaidrodams, ka patrons mani ir negaidot aizsūtījis projām. Atvainojos par skarbajiem vārdiem, ko biju viņai teicis, un apsolīju satikties, līdzko būšu atgriezies Severenā. Man būtu gribējies veltīt vēstulei ilgāku laiku. Atvainoties būtu vajadzējis izmeklētākos vārdos, un nekaitētu sīkāki paskaidrojumi, bet skārdnieks jau bija sakravājis savus saiņus un ar acīmredzamu nepacietību gaidīja, kad varēs doties tālāk.

Tā kā man nebija aizzīmogošanas vaska, es izmantoju triku, ko biju apguvis, rakstīdams zīmītes maera vārdā. Pārlocīju papīra lapu un nostiprināju malas tādā veidā, ka atlocīt to varētu tikai saplēšot.

Iedevu vēstuli skārdniekam. Tā domāta skaistai, tumšmatainai sievietei, vārdā Denna. Viņa ir apmetusies viesnīcā “Četras Sveces”.

-    Tas liek man atcerēties vēl kaut ko, viņš teica, iebāzdams vēstuli kabatā. Sveces! Iebāzis roku seglu somā, viņš izvilka vairākas resnas tauku sveces. 1as ir vajadzīgas ikvienam!

Lai cik jocīgi, man tās patiešām varēja noderēt, tikai citādai vajadzībai, nekā domāja skārdnieks.

-    Un vēl man ir laba ziede taviem zābakiem, viņš turpināja, meklēdamies savās mantās. Šajā gadalaikā reizēm uznāk pamatīgs lietus.

Es smiedamies pacēlu rokas. Es došu tev vienu bitu par svecēm, bet neko vairāk nevaru atļauties. Ja mēs tā turpināsim, man vajadzēs atpirkt tavu ēzeli, lai nogādātu visu tālāk.

-              Labi jau labi! skārdnieks atteica, nevērīgi paraustīdams plecus.

-     Bija prieks kārtot darījumus ar tevi, jaunais cilvēk!

SEPTIŅDESMIT SESTĀ NODAĻA . iekurs

SAULE JAU slīdēja pamalē, kad mēs otrajā ceļojuma vakarā atradām labu apmešanās vietu. Dedans devās meklēt malku ugunskuram. Martens grieza burkānus un kartupeļus un aizsūtīja Hespi ar katliņu pēc ūdens. Es izmantoju Martena mazo lāpstiņu, lai izraktu ugunskura bedri.

Tempi bez uzaicinājuma nolauza zaru un ar savu zobenu atšķēla no tā tievus skalus iekuram. Viņa zobens, ari izvilkts no maksts, neizskatījās necik dižs. Tomēr, spriežot pēc tā, cik viegli tas atšķēla koka strēmeles papīra lapas biezumā, bija jāsecina, ka tas ir ass kā skūšanās nazis.

Izklāju izraktās bedres malas ar akmeņiem. Neteicis ne vārda, Tempi man pasniedza iekuru sauju.

Es atzinīgi pamāju ar galvu. Vai gribi lietot manu nazi? es jautāju, cerēdams iesaistīt viņu sarunā. Aizvadīto divu dienu laikā es diezin vai biju pārmijis ar viņu knapi duci vārdu.

Tempi bālās acis pievērsās nazim pie manas jostas un atgriezās pie sava zobena. Nervozi grozīdamies, viņš papurināja galvu.

-    Vai tas nekaitē asmenim? es jautāju.

Algotnis paraustīja plecus, vairīdamies no mana skatiena.

Es sāku gatavot ugunskuru un tieši tad izdarīju pirmo kļūdu.

Kā jau teicu, gaisā bija jaušams saltums un mēs visi bijām noguruši. Upēc es nolēmu nevis pusstundu darboties, lai novestu dzirksteli līdz ugunskura liesmai, bet saliku sīkus zariņus apkārt Tempi iekuram un pēc tam sakārtoju ap to arvien lielākus skalus, veidojot ciešu pagaļu ieloku.

Kad biju beidzis to darīt, atgriezās Dedans ar vēl vienu malkas klēpi.

-     Brīnišķīgi! viņš norūca tik klusu, it kā runātu pats ar sevi, tomēr pietiekami skaļi, lai visi to dzirdētu. Un tu te esi atbildīgais. Lieliski.

-    Kas tev atkal iesprūdis zobos? Martens vienaldzīgi noprasīja.

-    Tas puika būvē koka cietoksni, nevis ugunskuru, Dedans dramatiski nopūtās un pēc tam uzņēma toni, kas viņam pašam varbūt šķita tēvišķs, bet izklausījās žēlīgi augstprātīgs. Labi, es tev palīdzēšu. Šitam dzirkstele nekad nepieķersies. Vai tev ir krams un tērauds? Es parādīšu, kā tos lietot.

Nevienam nepatīk, ja ar viņu runā tādā tonī, bet es pret to esmu sevišķi vārīgs. Dedans jau divas dienas bija neslēpti ļāvis saprast, ka uzskata mani par idiotu.

Es izdvesu gurdu nopūtu. Mūžvecu, līdz pagurumam pieredzējuša cilvēka nopūtu. Te bija vajadzīga nepārprotama atbilde. Viņš mani uzskatīja par nekam nederīgu zaļknābi. Bija skaidri jāliek viņam saprast, ka es tāds neesmu. Dedan, es teicu, ko tu par mani zini?

Viņš neizpratnē paskatījās uz mani.

-    Vienu par mani tu zini pavisam skaidri, es rāmi teicu. To, ka par atbildīgo mani ielika maers. Cieši ieskatījos viņam acis. Vai maers ir idiots?

Dedans samierinoši atmeta ar roku. Skaidrs, ka ne, es tikai gribēju teikt…

Es piecēlos kājās un tūlīt to nožēloju, jo tagad daudz uzkrītošāk bija redzams, cik Dedans ir ievērojami garāks. Vai maers būtu norīkojis mani par atbildīgo, ja es būtu idiots?

Viņš māksloti pasmaidīja, mēģinādams pārvērst divu dienu nicinošo kurnēšanu nevainīgā pārpratumā. Labi, nesāc nu tūlīt lēkāt par…

Es pacēlu roku. Tā nav tava vaina. Tu vienkārši neko par mani nezini. Bet šovakar netērēsim tam laiku. Mēs visi esam noguruši. Pagaidām iegaumē, ka es neesmu kaut kāda bagāta nejēgas dēliņš, kas sailgojies pēc dēkām!

Saspiedu pirkstos plānu gabaliņu no Tempi sagatavotā iekura un koncentrējos. Izvilku no sevis vairāk karstuma, nekā vajadzīgs, un jutu, ka mana roka kļūst auksta līdz pat plecam. Un iegaumē, ka es protu iekurt ugunskuru!

Iekura skaidas aizdegās ar spēju un karstu liesmu, uguns strauji pārņēma visus sīkos zariņus, un pēc mirkļa ugunskurs dega pilnā sparā.

Ar šo dramatisko žestu es gribēju panākt, lai Dedans beigtu uzskatīt mani par nekam nederīgu puiku. Taču Universitātē pavadītais laiks bija mani zināmā mērā notrulinājis. Iekurt šādu ugunskuru Arkanuma loceklim ir tikpat vienkārši kā uzvilkt kājās zābakus.

Turpretī Dedans nekad nebija redzējis arkanistu un diez vai jebkad bija atradies Universitātei tuvāk par piecsimt jūdzēm. Par maģiju viņš zināja tikai to, ko dzirdējis vakara stāstos pie apmetnes ugunskura.

Tāpēc, redzēdams ugunskuru uzliesmojam, viņš kļuva balts kā palags un spēji atkāpās vairākus soļus atpakaļ. Viņa sejas izteiksme bija tāda, it kā es būtu radījis dārdošas uguns sienu kā Taborlins Lielais.

Tad ieraudzīju, ka tādi paši izskatās Martens un Hespe, kuru sejas neslēpti pauda vintašiešu nepārvaramo māņticību. Viņu skatieni nervozi pievērsās zibošajām liesmām un atgriezās pie manis. Es biju viens no tiem. Es sadarbojos ar tumšiem spēkiem. Es spēju izsaukt dēmonus. Es ēdu sieru ar visu mizu.

Vērodams ceļabiedru satriektās sejas, es sapratu, ka nespēšu pateikt neko tādu, kas viņus nomierinātu. Šobrīd tas nebija iespējams. Tāpēc es tikai nopūtos un sāku iekārtot savu guļvietu naktij.

Kaut gan tovakar pie ugunskura neskanēja izklaidējoši stāsti, nebija dzirdama arī Dedana nicīgā kurnēšana. Man labāk būtu patikusi cieņa, lomēr arī drusciņa veselīgu baiļu var ievērojami nolīdzināt negludumus.

*    * *

Kad divas dienas biju atturējies no līdzīgiem dramatiskiem žestiem, pārējie ceļabiedri pamazām nomierinājās. Dedans joprojām izturējās bravūrīgi un izaicinoši, tomēr vairs nesauca mani par “puiku” un žēlojās krietni mazāk, tāpēc es uzskatīju notikušo par mazu uzvaru.

Šo remdeno panākumu iedvesmots, es nolēmu enerģiskāk rīkoties, lai iesaistītu sarunā Tempi. Ja man uzticēta atbildība par šo mazo pulciņu, tad pienāktos iepazīt viņu labāk. Sevišķi svarīgi man šķita uzzināt, vai viņš spēj pateikt vairāk nekā piecus vārdus no vietas.

Tāpēc pusdienu maltītes laikā es apsēdos ademu algotnim blakus. Viņš bija apmeties mazliet tālāk no pārējiem. Nevis tāpēc, ka Tempi būtu nedraudzīgi noskaņots, bet tāpēc, ka mēs pārējie ēšanas laikā sarunājāmies. Tempi turpretī gluži vienkārši ēda.

Taču šodien es apsēdos viņam blakus, paņēmis līdzi ēdamo cieti žāvētas desas gabalu un dažus aukstus kartupeļus. Hei, Tempi!

Viņš paskatījās augšup un pamāja ar galvu. īsu mirkli es notvēru viņa bāli pelēko acu skatienu. Tad viņš novērsās un neveikli sagrozījās. Viņš izlaida plaukstu caur matiem un neilgu bridi atgādināja Simmonu. Viņiem abiem bija slaiks, izstīdzējis augums un smilškrāsas mati. Tomēr Simmons nebija tāds klusētājs. Sarunā ar Simmonu es brīžiem pat netiku pie vārda.

Protams, es biju mēģinājis sarunāties ar Tempi jau iepriekš. Tās bija ikdienišķas, maznozīmīgas frāzes: par laika apstākļiem, par noberztām kājām pēc dienas gājiena, par ēdienu. Nekas prātīgs no tā nebija sanācis. Labākajā gadījumā viņš atbildēja ar pāris vārdiem, bet parasti pamāja ar galvu vai paraustīja plecus. Visbiežāk viņš tikai uzmeta man neizteiksmīgu skatienu, neveikli sagrozījās un stūrgalvīgi vairījās pat raudzīties acīs.

Tāpēc šodien biju nolēmis izmēģināt tiešāku pieeju. Esmu dzirdējis stāstus par lethani, es teicu. Labprāt uzzinātu vairāk. Vai vari man kaut ko pastāstīt?

Tempi bālās acis brīdi pievērsās manējām un seja palika tikpat neizteiksmīga. Tad viņš atkal novērsās. Viņš paraustīja vienu no sarkanajām ādas strēmelēm, kas cieši saistīja kreklu pie auguma, un sāka burzīt piedurkni. Nē, nevaru. Es nerunāšu par lethani. Tas nav domāts tev. Nejautā.

Tempi atkal pievērsa acis zemei, vairīdamies no mana skatiena.

Es domās pārskaitīju dzirdēto. Vienpadsmit vārdu. Biju dabūjis atbildi vismaz uz vienu no saviem jautājumiem.

SEPTIŅDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . “penija” viesnīca

KAD NOGRIEZĀMIES ceļa līkumā, bija iestājies mijkrēslis. Dzirdēju plaukšķināšanu un kāju dunoņu, kas jaucās ar mūziku, klaigām un dārdošiem smiekliem. Pēc desmit stundu gājiena šie trokšņi ievērojami pacilāja manu noskaņojumu, un es jutos gandrīz vai možs.

Pēdējās lielajās krustcelēs dienvidos no Eldas meža slējās “Penija” viesnīcas neparasti lielā ēka. Tā bija celta no rupji tēstiem baļķiem, tai bija divi pilni stāvi, un vairāki jumta logi liecināja, ka virs tiem ir arī mazāks trešais stāvs. Logos brīžiem varēja redzēt dejā zibošus vīriešu un sieviešu augumus, un neredzams vijolnieks čīgāja strauju, trakulīgu meldiju.

Dedans dziļi ievilka elpu. Vai jūtat šo smaržu? Es jums saku, tur iekšā ir sieviete, kas prot pagatavot vakariņas no akmens, turklāt tādas, ka jālūdzas vēl! Lieliskā Pega! Ceru, ka viņa joprojām strādā tepat. Viņš ar rokām atveidoja gaisā divdomīgi ieapaļas līnijas un piebikstīja Martenam ar elkoni.

Hespes acis šauri savilkās un skatiens ieurbās Dedanam pakausi.

Neko nemanīdams, Dedans turpināja: Šonakt es iešu gulēt, pielicis vēderu ar jērgaļu un brendiju. Tiesa gan, ja var spriest pēc mana pēdējā ceļojuma, drusku mazāk miega varētu nozīmēt drusku vairāk izpriecu.

Redzēju, ka Hespes seja liecina par vētras tuvumu, un steigšus iejaucos. Viss, kas šķīvī, un guļvieta katram no mums ir nodrošināta, es sacīju bezierunu tonī. Pārējais tev jāmaksā pašam no savas kabatas.

Dedans rādīja tādu seju, it kā nespētu ticēt savām ausīm. Nemuldi! Mēs jau vairākas dienas esam gulējuši zem klajas debess. Turklāt tā nav tava nauda, tāpēc beidz žņaugties!

-    Mēs vēl neesam padarījuši savu darbu, es mierigi atbildēju. Pat daļiņu ne. Nezinu, cik ilgi mums būs te jāuzturas, bet zinu, ka neesmu bagāts. Ja iztukšosim maera maku pārāk strauji, mums ēdamais būs jāgādā medījot. Pārlaidu skatienu visam mūsu pulciņam. Protams, ja kādam citam ir pietiekami daudz skanošā un viņš ir ar mieru dalīties…

Martens skumīgi pasmīnēja. Hespe nenovērsa skatienu no Dedana, kurš joprojām raudzījās mani nikni zibošām acīm.

Tempi neomulīgi saknosījās, un viņa sejas izteiksme bija tikpat neizdibināma kā vienmēr. Vairīdamies no mana skatiena, viņš aši pārlaida acis visiem pēc kārtas, saglabādams neizteiksmīgu seju. Viņa skatiens slīdēja nevis no sejas uz seju, bet no Dedana rokām pie Dedana kājām, pēc tam pie Hespes kājām, tad pie manējām. Viņš pamīņājās un pievirzījās pussoli tuvāk Dedanam.

Cerēdams kliedēt sasprindzinājumu, es saudzīgākā tonī teicu: Kad darbs būs padarīts, mēs sadalīsim maka atlikumu savā starpā. Tādējādi katram no mums jau pirms atgriešanās Severenā būs mazliet pilnāka kabata. To mēs varēsim tērēt pēc savas patikšanas. Bet tikai tad!

Redzēju, ka Dedans ar to nav apmierināts, un nogaidīju, lai redzētu, vai viņš uzstās.

Taču ierunājās nevis viņš, bet Martens. Pēc garas dienas, kas pavadīta ceļā, viņš domīgi teica, gluži kā runādams pie sevis, nudien noderētu kāds dzēriena kauss.

Dedans paskatījās uz viņu un pēc tam ar gaidošu sejas izteiksmi pievērsās man.

-     Domāju, ka katram vienu dzēriena kausu maks spēs atvēlēt, es ar smaidu piekāpos. Maers taču negrasās padarīt jūs par priesteriem, vai ne?

Hespe sulīgi iesmējās, un Martens un Dedans atļāvās piespiesti pasmaidīt. Tempi paskatījās uz mani ar savām bālajām acīm, nervozi sagrozījās un novērsās.

*    * *

Pēc dažām pārlieku nesaspringtas kaulēšanās minūtēm mums visiem pieciem par vienu sudraba bitu bija sarunātas vienkāršas guļvietas, vienkāršas vakariņas un katram pa dzēriena kausam. Kad tas bija izdarīts, es sameklēju kroga zālē klusāku kaktu un novietoju savu lautu drošībā zem sola. Pēc tam apsēdos, juzdamies ļoti noguris, un neziņā domāju, ko darīt, lai Dedans mitētos izturēties kā lielīgs gailis.

Kamēr sēdēju, dziļi iegrimis šādās domās, man priekšā uz galda nobūkšķēja šķīvis ar vakariņām. Pacēlu acis un ieraudzīju sievietes seju un drosmīgi atsegtas krūtis, ko ieskāva koši sarkanu cirtu mākonis. Viņai bija pienbalta āda ar tikko jaušamām vasarraibumu pazīmēm. Viņas lūpas bija bīstami sārtas. Viņas acis bija koši, bīstami zaļas.

-    Paldies! es ar nelielu novēlošanos teicu.

-    Lūdzu, lūdzu, jaukumiņ! Sieviete draiski pasmaidīja un atmeta matus no kailā pleca. Man gandrīz izskatījās, ka tu esi sēdēdams aizmidzis.

-    Gandrīz biju. Gara diena un garš ceļš.

-    Kaut kas traks! viņa ar rotaļīgu nožēlu izmeta un paberzēja sev skaustu. Ja es domātu, ka tu pēc stundas vēl būsi kājās, tad labprāt pati tevi noguldītu! Pastiepusi roku, viņa viegli savirpināja pirkstos matus man uz pakauša. Mēs divatā varētu aizkurt pamatīgu uguni!

Es sastingu kā iztrūcināts briedis. Nevaru pasacīt, kāpēc; varbūt tāpēc, ka pēc vairākām ceļā pavadītām dienām jutos visai noguris. Varbūt tāpēc, ka sieviete man nekad nebija tuvojusies tik tieši un atklāti. Varbūt…

Varbūt tāpēc, ka biju jauns un nožēlojami nepieredzējis. Pie tā arī paliksim.

Izmisīgi meklēju vārdus, bet, kad biju tos atradis, viņa bija jau pussoli atkāpusies un vērīgi raudzījās manī. Jutu, ka mana seja kļūst karsta, un tas mani samulsināja vēl vairāk. Nedomādams pievērsu skatienu galdam un atnestajām vakariņām. Kartupeļu zupa, es truli nodomāju.

Sieviete īsi, paklusi iesmējās un draudzīgi pieskārās manam plecam.

Piedod, zēn! Man izskatījās, ka tu esi drusku… Viņa aprāvās, it kā meklēdama piemērotākus vārdus, tad turpināja: Man patika, ka tu izskaties tāds neapbružāts, bet es nedomāju, ka tu esi tik ļoti jauns.

Kaut gan sieviete runāja draudzīgi, es viņas balsī dzirdēju smieklus. Mana seja pietvīka vēl vairāk, sakarstot līdz pat ausīm. Beidzot, sapratusi, ka jebkādi vārdi var mani tikai vēl vairāk samulsināt, viņa noņēma roku no mana pleca. Es vēlāk atnākšu pajautāt, vai tu nevēlies vēl kaut ko.

Es truli pamāju ar galvu un noskatījos viņai pakaļ. Jutos atvieglots, ka viņa aiziet, bet tad mani iztraucēja šur tur atskanējušie smiekli. Paskatījies apkārt, redzēju pie tuvākajiem galdiem uzjautrinātas vīru sejas. Kāds pulciņš pacēla pret mani kausus klusā, zobgalīgā sveicienā. Cits vīrietis paliecās man tuvāk, mierinoši paplikšķināja man pa plecu un teica: Neņem to personīgi, zēn, viņa mūs visus ir atšuvusi!

Man šķita, ka visi apmeklētāji skatās tikai uz mani, un, nodūris skatienu, es sāku ēst vakariņas. Lauzdams maizes gabalus un mērcēdams tos zupā, es domās novērtēju savu stulbuma pakāpi. Slepus noskatījos, kā sarkanmatainā viesu apkalpotāja iznēsā apkārt dzērienus un jautri atvaira daudzu vīriešu tuvošanās mēģinājumus.

Biju puslīdz atguvis savaldīšanos, kad pie mana galdiņa blakuskrēslā ieslīdēja Martens. Tu labi tiki galā ar Dedanu, viņš bez ievada teica.

Mans noskaņojums mazliet uzlabojās. Tiešām?

Martens viegli pamāja ar galvu, un viņa vērīgais skatiens pārslīdēja ļaužu pilnajai istabai. Citi parasti mēģina viņu iebiedēt vai pataisīt par muļķi. Ja tu būtu tā darījis, viņš tev būtu atspēlējies desmitkārt.

-   Viņš patiešām uzvedās kā muļķis, es atgādināju. Un, ja runājam godīgi, es patiešām viņu iebiedēju.

Martens paraustīja plecus. Bet tu to izdarīji gudri, tāpēc viņš turpmāk klausīsies uz tevi. Iedzēris malku, viņš bridi klusēja, tad mainīja tematu. Hespe piedāvājās šonakt apmesties ar Dedanu vienā istabā, viņš nevērīgi teica.

-    Tiešām? es itin pārsteigts atjautāju. Viņa kļūst drošāka.

Martens lēni pamāja ar galvu.

-    Un tālāk? es pamudināju.

-    Un tālāk neko. Dedans paziņoja, ka neesot tāds muļķis, lai maksātu par istabu, ja viņam naktsmājas pienākoties par brīvu. Viņš paskatījās uz mani un savilka uzacis.

-     Tu nerunā nopietni! es pārliecināts noteicu. Viņam ir jāzina. Viņš tikai tēlo vientiesi, jo viņam Hespe nepatīk.

-     Nedomāju vis, Martens sacīja un, pagriezies pret mani, pieklusināja balsi. Pirms trim dienkopām mēs beidzām sargāt karavānu, kas ceļoja no Raljenas. Brauciens bija ilgs, un mums ar Dedanu bija pilnas kabatas naudas, bet nebija īpašu plānu, kā to izlietot, tāpēc mēs vakaru pavadījām mazā piekrastes krodziņā, līdz piedzērāmies tiktāl, ka nevarējām vairs aizvilkties projām. Un tad Dedans sāka runāt par viņu.

Martens lēni pagrozīja galvu. Viņš runāja veselu stundu, un tu neticētu, ka viņa apcerētā sieviete ir tā pati mūsu skarbā Hespe. Dedans viņu burtiski apdziedāja! Martens nopūtās. Dedans domā, ka Hespe ir viņam par labu. Turklāt viņam šķiet, ja viņš kaut vai iesāņus pablenzīs uz viņu, tad attapsies ar trijās vietās pārlauztu roku.

rKāpēc tu viņam neteici?

-    Ko neteicu? Tas bija agrāk, kad viņa vēl nebija sākusi skatīties uz Dedanu ar teļa acīm. Tobrīd es domāju, ka viņa bažas ir gluži pamatotas. Kā tu domā, ko Hespe ar tevi izdarītu, ja tu viņai draudzīgi paplikšķinātu pa jaukākajām vietām?

Paskatījos turp, kur pie bāra stāvēja Hespe. Viņa klaudzināja pēdu līdzi vijolnieka mūzikas ritmam. Citādā ziņā stūrainie pleci, acis, zoda līnija viss viņā šķita skarbs, gandrīz kareivīgs. Starp viņu un vīriešiem, kuri stāvēja pie bāra viņai abās pusēs, bija izveidojusies neliela, bet pamanāma atstarpe.

-     Laikam es arī negribētu riskēt ar savu roku, es atzinos. Bet tagad taču viņam jāzina. Viņš nav akls.

-    Viņš nav sliktāks par mums pārējiem.

Es sāku iebilst, bet tad paskatījos uz sarkanmataino apkalpotāju.

-    Mēs varētu viņam pateikt, es ierosināju. Vislabāk tu! Viņš tev uzticas.

Martens noklakstināja mēli pret zobiem. Nē-e, viņš teica un sparīgi nolika dzēriena kausu uz galda. Tas visu tikai sarežģītu. Vai nu viņš redzēs pats, vai ari neredzēs. Savā laikā un savā veidā. Viņš paraustīja plecus. Vai ari ne, un saule lēks un rietēs tāpat kā agrāk.

Kādu laiku mēs abi klusējām. Martens pāri kausa malai vēroja zāles burzmu, un viņa skatiens pamazām aizklīda tālumā. Es atspiedos pret sienu un iesnaudos, un telpas troksnis manās ausis pārtapa nomierinošā zuzoņā.

Un, kā manas domas allaž tiecas darīt, kad vien ir atstātas savā vaļā, tās aizklīda pie Dennas. Es domāju par viņas smaržu, par kakla izliekumu pie auss, par roku kustībām, viņai sarunājoties. Domāju, kur viņa ir šovakar un vai viņai klājas labi. Un mazdrusciņ prātoju, vai viņas domas kādreiz pievēršas sirsnīgām atmiņām par mani…

*    * *

-   …bandītus notvert nevarētu būt grūti. Un pārmaiņas pēc būs prieks uzkrist viņiem uz galvas pirmajiem un pārmācīt tos sasodītos kretīnus!

Šie vārdi izrāva mani no siltās snaudas kā zivi no dīķa. Vijolnieks bija pārtraucis spēli, lai izdzertu savu kausu, un pieklusušajā telpā Dedana vārdi izskanēja skaļi kā ēzeļa zviedziens. Atvēru acis un redzēju, ka arī Martens mazliet satraukts skatās apkārt: viņu acīmredzami bija iztrūcinājuši tie paši vārdi, kas sasniedza manas ausis.

Dedanu es pamanīju jau nākamajā brīdī. Viņš sēdēja divus galdiņus tālāk un sarunājās ar tikpat iereibušu, sirmu zemnieku.

Martens jau cēlās kājās. Negribēdams piesaistīt situācijai plašāku uzmanību, es iešņācos: Savāc viņu! un piespiedu sevi palikt sēžam.

Sakostiem zobiem noskatījos, kā Martens aši izlīkumo starp galdiem, piesit Dedanam pie pleca un ar īkšķi norāda uz manu pusi. Dedans kaut ko atrūca, bet es, par laimi, to nedzirdēju. Viņš negribīgi uzslējās kājās.

Apzināti pievērsu skatienu kroga zālei, nevis Dedanam. Tempi sarkanajā algotņa tērpā bija labi saskatāms. Viņš sēdēja ar seju pret kamīnu un vēroja, kā vijolnieks uzskaņo instrumentu. Uz galdiņa viņa priekšā stāvēja vairākas tukšas glāzes, un viņš bija atraisījis ādas siksnas ap kreklu. Tempi vēroja vijolnieku ar neparasti saspringtu uzmanību.

Kamēr es skatījos, apkalpotāja atnesa viņam vēl vienu dzēriena glāzi. Viņš nopētīja meiteni, un bālo acu skatiens uzkrītoši pārstaigāja viņas augumam. Meitene kaut ko teica, un Tempi noskūpstīja viņai roku tik izsmalcināti kā dzimis galminieks. Apkalpotāja pietvīka un rotaļīgi iesita viņam pa plecu. Viena Tempi roka pacēlās, veikli ieslīdēja viņas vidukļa ieplakā un palika tur. Izskatījās, ka viņai pret to nav iebildumu.

Dedans tuvojās manam galdam, aizsegdams Tempi tieši tajā brīdī, kad vijolnieks pacēla lociņu un sāka spēlēt džigu. Apmēram ducis cilvēku piecēlās, gribēdami dejot.

-     Kas ir? Dedans noprasīja, pienācis pie mana galdiņa. Vai tu pasauci mani šurp, lai pateiktu, ka ir vēls? Viņš noliecās pāri galdam, līdz viņa acis bija gandrīz vienā līmenī ar manējām. Es sajutu skābenu smaku: viņa elpa oda pēc drega. Lēts, pretīgs dzeramais, ko var izmantot uguns iekuršanai.

Es nevērīgi iesmējos. Neesmu jau tava mamma! Patiesībā tieši to es biju gribējis teikt un centos atrast kaut ko citu, ar ko piesaistīt viņa uzmanību. Mans skatiens apstājās pie sarkanmates, kas man iepriekš bija pasniegusi vakariņas, un es paliecos krēslā uz priekšu. Gribēju zināt, vai tu vari mani apgaismot, es sazvērnieciskā tonī teicu.

Pikto skatienu nomainīja ziņkāre, un es mazliet pieklusināju balsi.

-    Tu esi šeit bijis jau agrāk, vai ne? Viņš pamāja ar galvu un pieliecās man tuvāk. Vai tu zini, kā sauc to meiteni? Es pamāju uz sarkanmates pusi.

Dedans paskatījās pār plecu tik vērīgi, ka viņa to noteikti būtu pamanījusi, ja nebūtu pagriezusies pret mums ar muguru. To blondīni, gar kuru grābstās adems? Dedans noprasīja.

-    Sarkanmati.

Dedana platajā pierē ievilkās rievas, viņam pētot zāles tālāko galu.

-     Tu domā Lozīni? viņš klusi jautāja. Joprojām piemiedzis acis, viņš pagriezās pret mani. Mazo Loziju?

Es paraustīju plecus un sāku nožēlot, ka esmu izvēlējies šādi novirzīt viņa uzmanību.

Lielais vīrs pēkšņi nodārdināja smieklu šalti un pa pusei nokrita, pa pusei noslīdēja uz sola man pretī.

-    Lozija! viņš ieklukstējās mazliet skaļāk, nekā man būtu paticis.

-    Kvout, es par tevi esmu domājis galīgi aplam! Viņš iesita ar plaukstu pa galdu un atkal ļāva vaļu smiekliem, līdz gandrīz nokrita atmuguriski no sola. Jā, tev ir laba acs, zēn, bet tev nav ne mazāko izredžu!

Tas aizskāra manu ievainoto lepnumu. Kāpēc ne? Vai tad viņa nav, hm… Mana balss aizklīda, un es izdarīju neskaidru kustību ar rokām.

Tomēr Dedans saprata, ko esmu gribējis teikt. Palaistuve? viņš neticīgi pārjautāja. Ak mūžs, zēn, tak nē! Te ir vairākas tādas. Viņš ar plašu žestu pārlaida roku telpai un pieklusināja balsi līdz privātas sarunas līmenim. Bet ne jau palaistuves, to tu atceries! Vienkārši meitenes, kas neatsakās no dažām piedevām. Viņš apklusa un samirkšķināja .icis. No naudas. No papildu naudiņas. Un vēl no dažiem priekiem. Viņš iespurdzās.

-    Es tikai domāju… nevarīgi iesāku.

-     Jā, tā domā katrs vecis, kam acis un pauti ir savā vietā. Viņš pieliecās mazliet tuvāk. Tā mazā ir ugunīgs skuķis! Viņa pakaitēsies ar katru, kas uzmet aci, bet gultā nav iedabūjama ne ar runāšanu, ne naudu. Ja to varētu, viņa būtu bagāta kā Vintasas karalis. Dedans paskatījās uz sarkanmates pusi. Cik tāds prieks varētu maksāt? Es teiktu…

Dedans vēlreiz pameta skatienu uz meitenes pusi, un viņa lūpas sakustējās, it kā viņš klusībā veiktu sarežģītus aprēķinus. Pēc brīža viņš paraustīja plecus. Vairāk, nekā man ir. Paskatījies uz mani, viņš vēlreiz paraustīja plecus. Bet nav vērts sasapņoties. Aiztaupi sev kreņķus! Ja gribi, es te pazīstu vienu dāmu, kas nemaz nav slikta. Droši vien viņa tevi labprāt iepriecinātu. Viņš sāka uzmanīgāk pētīt zāli.

-    Nē! Es uzliku plaukstu uz Dedana rokas, lai apturētu viņa centienus. H bija tikai ziņkārība. Dzirdēju, cik samāksloti tas izklausās.

-    Paldies par ziņām!

-    Nav par ko! Dedans uzmanīgi uzslējās kājās.

-     Jā, un vēl! es teicu, it kā man tas nupat būtu ienācis prātā.

-    Vai tu man varētu palīdzēt? Dedans pamāja ar galvu, un es ar žestu aicināju viņu pieliekties tuvāk. Man bail, ka Hespe nesāk pļāpāt par darbu, ko mums uzdevis maers. Ja laupītāji dzirdēs, ka mēs dzenam tiem pēdas, mums būs desmitreiz grūtāk tos atrast. Dedana sejā pazibēja vainīga izteiksme. Protams, es ceru, ka tas nenotiks, bet pats zini, kā sievietēm patīk pļāpāt.

-    Saprotu, viņš aši teica un izslējās taisni. Es parunāšu ar viņu. Drošība nekaitē.

Vijolnieks ar vanagam līdzīgo seju beidza spēlēt džigu, un visi aplaudēja, dauzīja kājas pret grīdu un sita pret galdiem tukšās krūzes. Paskatījies apkārt, ieraudzīju, ka Martens ir apsēdies pie blakusgaldiņa. Viņš ar pirkstiem pieskārās pierei un īsi, atzinīgi pamāja man ar roku. Es sēdēdams neuzkrītoši paklanījos pretī. Vienmēr ir patīkami saņemt klausītāju atzinību.

SEPTIŅDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . cits ceļš

NENOLIEGŠU, KA izjutu drusciņu ļauna prieka, kad nākamajā rītā pirms saules lēkta redzēju paģiraino Dedanu soļojam pa ceļu. Lielais vīrs centās turēties, cik spēdams, un viņam par godu jāteic, ka viņš ne reizes nežēlojās, ja vien par žēlošanos nevar uzskatīt dažus klusus vaidus.

Tagad, ieskatīdamies Dedanā uzmanīgāk, arī es pamanīju viņā apmātības pazīmes. Intonācijā, ar kādu viņš izrunāja Hespes vārdu. Primitīvajos jokos, ko viņš centās plēst, sarunājoties ar viņu. Ik pēc brīža viņš atrada ieganstu, lai pamestu acis uz Hespes pusi. Tam vienmēr bija kāds aizsegs: vēlēšanās izstaipīties, uzmanīgāks skatiens uz ceļu, rokas mājiens uz apkārtējo mežu.

Par spīti tam visam, Dedans palika akls pret atsevišķajiem uzmanības apliecinājumiem no Hespes puses. Reizēm to vērot bija tikpat uzjautrinoši kā skatīties labi iestudētu Modegas traģēdiju. Reizēm man gribējās viņus abus nožņaugt.

Tempi klusēdams soļoja kopā ar mums kā mēms, paklausīgs kucēns. Viņš vēroja visu kokus, ceļu, mākoņus. Ja viņa acis neliecinātu par neapstrīdamu prāta asumu, es viņu droši vien būtu sācis uzskatīt par pamuļķi. Uz nedaudzajiem jautājumiem, kurus viņam uzdevu, viņš allaž atbildēja ar neveiklu sagrozīšanos, galvas mājieniem, plecu raustīšanu vai noraidošām kustībām.

Tomēr ziņkāre man nekādi nedeva mieru. Es zināju, ka īethani ir pasakgrāmatu blēņas, tomēr kaut kas manī arvien uzvandīja šīs domas un jautājumus. Vai viņš patiešām taupa vārdus? Vai viņš patiešām spēj izmantot klusēšanu kā bruņas? Kustēties tik veikli kā čūska? Patiesību sakot, pēc tam kad biju redzējis, ko Elksa Dals un Fela spēja izdarīt, izsaucot uguns un akmens vārdu, doma par to, ka cilvēks var sakrāt vārdus kā degvielu, lai tos aizdedzinātu, man nebūt vairs nelikās tik muļķīga kā agrāk.

*    * *

Mēs visi pieci pakāpeniski iepazinām cits citu un pieņēmām cits cita īpatnības. Dedans rūpīgi sakopa zemi vietā, kur grasījās atritināt guļammatraci: viņš ne vien novāca visus sīkos zariņus un akmentiņus, bet turklāt vēl ar kājām nomīdīja plakanu ikvienu zāles ceru vai zemes cilni.

Hespe mēdza neskanīgi svilpot, kad viņai šķita, ka neviens to nedzird, un pēc katras maltītes rūpīgi izbakstīja zobus. Martens neēda gaļu, ja tajā bija kaut mazākais sārtumiņš, un nedzēra ūdeni, ja tas nebija vārīts vai sajaukts ar vīnu. Vismaz pāris reižu dienā viņš mums atgādināja, ka mēs esot nejēgas, ka nedarot tāpat.

Bet, ja runa ir par uzvedības dīvainībām, pirmo godalgu bija pelnījis Tempi. Viņš neskatījās man acīs. Viņš nesmaidīja. Nerauca pieri. Nerunāja.

Kopš aiziešanas no “Penija” viesnīcas viņš bez aicinājuma bija izteicis līkai vienu piezīmi: Lietus padarīs šo ceļu par citu ceļu un šo mežu par citu mežu. Katru vārdu viņš izrunāja skaidri un uzsvērti, it kā būtu domājis par šo paziņojumu visu dienu. Manuprāt, viņš tā patiešām bija darījis.

Viņš mazgājās kā apsēsts. Mēs pārējie izmantojām pirts telpu, kad bijām apmetušies viesnīcā, bet Tempi mazgājās katru dienu. Ja tuvumā bija upe, viņš mazgājās gan vakarā, gan no rīta pēc piecelšanās. Citās reizēs viņš berza sevi ar audekla gabalu, izmantodams daļu no sev atvēlētā dzeramā ūdens.

Un divas reizes dienā viņš neiztrūkstoši izpildīja izsmalcinātu stiepšanās rituālu, ar plaukstām rūpīgi veidodams gaisā noteiktas līnijas un rakstus. Tas man atgādināja lēnās galma dejas, kas ir plaši izplatītas Modegā.

Šis izdarības noteikti palīdzēja viņam saglabāt ķermeņa vingrumu, tomēr vērot tās bija savādi. Hespe reizēm jokoja: ja laupītāji pavēlētu mums dejot, mūsu algotnis ar svaigo smaržu būtu neatsverams palīgs. Taču to viņa teica klusi un tikai tad, ja Tempi bija pietiekami tālu, lai nedzirdētu viņas vārdus.

Ja runa ir par dīvainībām, nojaušu, ka man nepavisam nebūtu iemesla mest pirmo akmeni. Gandrīz katru vakaru, ja vien nebiju pārguris pēc dienas ceļojuma, es spēlēju lautu. Diezgan droši varu sacīt, ka tas nepalielināja manu labo slavu viņu acīs un neradīja iespaidu, ka esmu teicams taktiskais vadonis vai arkanists.

Tuvojoties mūsu galamērķim, es kļuvu arvien nervozāks. No mums visiem pieciem vienīgi Martens bija īsteni piemērots paredzētajam uzdevumam. Dedans un Hespe atbilstošā brīdi būtu labi karotāji, bet ar viņiem bija grūti sadarboties. Dedans bija ķildīgs un stūrgalvīgs. Hespe bija slinka. Viņa reti palīdzēja gatavot vakariņas vai nokopt maltītes vietu, ja viņu īpaši nelūdza to darīt, un pat tad viņas palīdzība bija tik negribīga, ka diez vai to vispār varēja saukt par palīdzību.

Un vēl bija Tempi, nolīgtais slepkavotājs, kas neparko neskatījās man acīs un neielaidās sarunā. Algotnis, kas pēc manas ciešas pārliecības varētu īstenot gluži labu karjeru Modegas teātri…

*    * *

Piektajā dienā pēc aiziešanas no Severenas mēs sasniedzām vietu, kurā bija notikuši laupītāju uzbrukumi. Tas bija divdesmit jūdžu garš, līkumots ceļa posms cauri Eldas mežam, un tajā nebija ne ciemu, ne viesnīcu vai pat pamestu lauku sētu. Pavisam vientulīgs, nošķirts Karaļa lielceļa posms nepārredzama un senatnīga meža vidū. Dabiska vide lāčiem, jukušiem eremītiem un malumedniekiem. Lielceļu laupītāju paradīze.

Kamēr mēs iekārtojām apmetni, Martens aizgāja izlūkot apkārtni. Pēc stundas viņš iznira no kokiem aizelsies, taču labā noskaņojumā. Viņš apgalvoja, ka šajā apkaimē neesot atradis nekādas citu cilvēku klātbūtnes pazīmes.

-    Nespēju ticēt, ka es aizsargāju nodevu vācējus, Dedans nepatikā norūca. Hespe dobji iesmējās.

-    Tu aizsargā civilizāciju, es izlaboju. Un gādā par ceļu drošību. Turklāt maers Alverons šīs nodevas izmanto svarīgiem nolūkiem. Es pasmīnēju. Piemēram, mūsu algām.

-    Par tām gādāju es! Martens iebilda.

Pēc vakariņām es izklāstīju vienīgo stratēģiju, ko biju spējis izstrādāt piecu garu dienu domāšanas gaitā. Ar nūju ievilku smiltīs izliektu līniju.

-    Tā! Šis ir mūsu ceļš, apmēram divdesmit jūdžu garš posms.

-Jūdežu? Klusais jautājums atskanēja no Tempi puses.

-     Kā, lūdzu? es pārjautāju. Šis bija pirmais vārds, ko es no viņa biju dzirdējis pēdējās pusotras dienas laikā.

-Jūžu? Viņa akcents, izrunājot nepazīstamo vārdu, bija tik uzkrītošs, ka es krietnu brīdi nesapratu, ka viņš runā par jūdzēm.

-    Divdesmit jūdžu, es uzsvērti atkārtoju. Norādīju uz ceļa pusi un pacēlu vienu pirkstu. No šejienes līdz ceļam ir viena jūdze. Šodien mēs nogājām piecpadsmit jūdzes.

Tempi pamāja ar galvu.

Es atkal pievēros savam zīmējumam. Mēs puslīdz droši varam pieņemt, ka bandīti atrodas desmit jūdžu apkaimē uz abām pusēm no ceļa. Apvilku četrstūri savai primitīvajai ceļa skicei. Tātad mums jāpārmeklē četrsimt kvadrātjūdžu meža.

Kamēr visi centās aptvert šo faktu, valdīja klusums. Beidzot Tempi teica: Tas ir daudz.

Es nopietni pamāju ar galvu. Lai pārmeklētu tik plašu teritoriju, mums būtu vajadzīgi mēneši, bet mēs gādāsim, lai tā nenotiktu. Pievienoju savam zīmējumam vēl pāris līniju. Martens katru dienu ies mums pa priekšu un izlūkos apkārtni. Es paskatījos uz viņu. Cik lielu teritoriju tu katru dienu droši spēj pārlūkot?

Martens brīdi domāja, skatienam slīdot pār apkārtējo koku lapotnēm. Šajā mežā? Ar tik biezu pamežu? Apmēram vienu kvadrātjūdzi.

-    Un tādā gadījumā, ja darīsi to piesardzīgi?

Viņš pasmaidīja. Es vienmēr daru to piesardzīgi.

Es pamāju ar galvu un novilku paralēlu līniju ceļam. Martens izlūkos joslu aptuveni pusjūdzes platumā apmēram jūdzi no ceļa. Viņš raudzīsies pēc laupītāju apmetnes vai sargiem, lai mēs pārējie nejauši neuzskrietu viņiem virsū.

Hespe papurināja galvu. Tam nav jēgas. Tik tuvu ceļam viņi nebūs apmetušies. Ja viņi grib slēpties, tad jāmeklē dziļāk. Vismaz divas vai tris jūdzes projām no ceļa.

Dedans piekrītoši pamāja. Ja es gribētu paslēpties un slepeni kādam uzbrukt, es apmestos vismaz četru jūdžu attālumā no ceļa.

-    Arī es tā domāju, es piekritu. Bet agri vai vēlu viņiem ir jāiziet uz ceļa. Jāizsūta izlūki, jāmeklē vieta slēpņiem. Un palaikam jāpiegādā sev pārtika. 11 kā viņi te mājo jau vairākus mēnešus, diezgan droši var spriest, ka viņiem kaut kur ir iemīta taciņa.

Ar nūju ievilku savā smilšu kartē vēl pāris ķeburu. Pēc Martena izlūkgājiena divi no mums ies uz priekšu un vēlreiz visu rūpīgi pārlūkos. Mēs izstaigāsim šauru meža strēli, meklējot jebkādas pēdas no viņu taciņas. Pārējie divi tikmēr uzmanīs nometni.

Tādā veidā mēs varēsim nostaigāt apmēram divas jūdzes dienā. Mēs sāksim no ceļa ziemeļu puses un pētīsim apkārtni no rietumiem uz austrumiem. Ja neatradīsim nekādu taku, pāriesim ceļa dienvidu pusē un nāksim atpakaļ no austrumiem uz rietumiem. Es pārstāju zīmēt smiltīs un izslējos taisni. Dienkopas laikā mēs atradīsim viņu iemīto taciņu. Varbūt vajadzēs divas dienkopas, viss atkarīgs no veiksmes. Iespraudu nūju smiltīs.

Dedans drūmi raudzījās primitīvajā kartē. Mums vajadzēs papildināt savus krājumus.

Es piekrītoši pamāju. Katru piekto dienu mēs mainīsim nometnes vietu. Divi no mums dosies uz Krosonu papildināt pārtikas krājumus. Divi pārvietos nometni. Martens atpūtīsies.

-             Turpmāk mums ar ugunskuru būs ļoti jāuzmanās, Martens teica.

-    Ja atradīsimies vēja pusē, dūmu smarža mūs nodos.

Es piekritu. Mums katru vakaru būs jāizrok ugunskura bedre un vajadzēs vērīgi raudzīties pēc rennela kokiem. Es paskatījos uz Martenu. Tu taču zini, kāds izskatās rennela koks, vai ne? Viņš izskatījās izbrīnījies.

Hespe nopētīja mūs abus pēc kārtas. Kas ir rennels? viņa jautāja.

-    Tas ir koks, Martens paskaidroja. Labs materiāls ugunskuram. Deg tīri un ar karstu liesmu. Tikpat kā nav dūmu un gandrīz nav ari nekādas dūmu smakas.

-    Pat tad, ja koks ir zaļš, es piebildu. Un tādas pašas ir rennela lapas. Ļoti noderīga manta. Visur tie neaug, bet dažus es šajā apkārtnē esmu redzējis.

-    Kā tāds pilsētas puika kā tu var visu to zināt? Dedans jautāja.

-    Zināt ir mans uzdevums, es nopietni atbildēju. Un kāda velna pēc tu iedomājies, ka es esmu uzaudzis pilsētā?

Dedans paraustīja plecus un novērsās.

-     Tas ir vienīgais koks, ko mēs turpmāk drīkstam dedzināt, es teicu. Ja tā nebūs pietiekami daudz, mēs to izmantosim tikai ēdiena vārīšanai. Ja tā nebūs vispār, vajadzēs iztikt ar aukstām maltītēm. Tāpēc raugieties vērīgi!

Visi piekrita, bet Tempi pamāja ar galvu mazliet vēlāk nekā pārējie.

-    Un visbeidzot, mums jau iepriekš jāizdomā kāds sakāmais, ja viņi meklēšanas laikā uzduras mums pirmie. Es norādīju uz Martenu. Ko tu teiksi, ja kāds tevi pieķers izlūkošanas laikā?

Martens izskatījās izbrīnījies, tomēr ar atbildi nevilcinājās. Es esmu malumednieks. Viņš norādīja uz neuzvilkto loku, kas stāvēja, atsliets pret koku. Tas nebūs tālu no patiesības.

-    Un no kurienes tu esi?

Viņš mirkli sastomījās. No Krosonas, dienas gājienā uz rietumu pusi.

-    Un kā tevi sauc?

-    M…Meriss, viņš neveikli atbildēja. Dedans iesmējās.

Es greizi pasmaidīju. Par savu vārdu labāk nemelo! To ir grūti izdarīt pārliecinoši. Ja viņi tevi noķers un palaidīs, tad viss kārtībā. Tikai neatved viņus šurp uz mūsu nometni. Ja viņi gribēs vest tevi līdzi, paliec mierīgs. Izliecies, ka tu labprāt viņiem pievienotos. Nemēģini bēgt.

Martens acīmredzami jutās neomulīgi. Lai es vienkārši palieku pie viņiem?

Es pamāju ar galvu. Ja viņi uzskatīs tevi par nejēgu, tad gaidīs, ka tu bēgsi pirmajā naktī. Ja uzskatīs tevi par gudru, tad gaidīs, ka tu bēgsi otrajā naktī. Bet līdz trešajai naktij viņi būs jau sākuši tev mazliet uzticēties. Pagaidi līdz pusnaktij un tad izraisi kādas nekārtības. Pielaid uguni pāris teltīm vai tamlīdzīgi. Mēs nogaidīsim, līdz sāksies panika un tad ņemsim viņus no ārpuses ciet.

Es paskatījos uz pārējiem trim. Tas pats attiecas uz katru no jums. Nogaidiet līdz trešajai naktij!

-   Kā tu atradīsi viņu nometni? Martens jautāja, un uz pieres viņam .pidēja plāna sviedru kārtiņa. Es viņu nevainoju. Mēs bijām iesaistīti bīstamā spēlē. Ja mani notvers, es nevarēšu parādīt jums ceļu.

-    Viņus es neatradīšu, es atbildēju. Es atradīšu tevi. Jebkuru no ļums es mežā pratīšu atrast.

Aplaidu skatienu ugunskuram, gaidīdams vismaz kādu protesta rū(ienu no Dedana, taču šķita, ka neviens no viņiem neapšauba manas maģijas prasmes. Interesanti, cik lielas spējas viņi man piedēvēja?

Patiesība bija tāda, ka dažu pēdējo dienu laikā es biju slepeni savācis no katra ceļabiedra pa matam. Tāpēc es bez pūlēm nepilnas minūtes laikā varēju pagatavot meklēšanas ierīci katram mūsu pulciņa dalībniekam. Pazīdams vintasiešu māņticību, nolēmu, ka konkrētas detaļas viņiem labāk nestāstīt.

-     Un kādi stāsti jāsacer mums? Hespe ar savilktu plaukstu iesita Dedanam pa krūtīm, un viņas pirkstu kauliņi dobji noskanēja pret cieto adas vesti.

-     Kā jums šķiet, vai jūs varētu pārliecināt viņus, ka esat karavānu sargi, kas nav apmierināti ar dzīvi un nolēmuši pāriet pie laupītājiem?

Dedans iesprauslojās. Es pāris reižu patiešām esmu par to domājis. Sastapis Hespes skatienu, viņš pikti nosēcās. Nestāstiet, ka pašiem tas nav ienācis prātā! Neskaitāmas dienas soļot pa lietu, ēst pupas, gulēt uz zemes! Un tas viss par vienu peniju dienā! Viņš paraustīja plecus. Pie Dieva zobiem! Brīnos, ka puse no mums jau sen nav aizbēgusi mežā.

Es pasmaidīju. Tev viss izdosies teicami.

-     Un viņš? Hespe pastiepa īkšķi pret Tempi. Neviens neticēs, ka viņš ir nolēmis aiziet savvaļā. Adems par dienas darbu nopelna desmitreiz vairāk nekā mēs.

-    Divdesmit reižu vairāk, Dedans norūca.

Arī es par to biju domājis. Tempi, ko tu darīsi, ja bandīti tevi notvers?

Tempi mazliet sagrozījās, bet neko neatbildēja. Viņš uzmeta man īsu skatienu, tad novērsās, raudzīdamies iesāņus zemē. Nevarēju pateikt, vai viņš domā vai vienkārši jūtas samulsis.

-    Ja viņam nebūtu tās sarkanās ademu drēbes, viņš izskatītos pēc ļoti parasta cilvēka, Martens teica. Pat viņa zobens ir pavisam necils.

-    Divdesmit reižu necilāks par manējo, tas jau nu ir skaidrs. Dedans runāja klusu, bet pietiekami skaļi, lai visi varētu dzirdēt.

Ari es raizējos Tempi apģērba dēļ. Vairākas reizes biju mēģinājis iesaistīt viņu sarunā, cerēdams apspriesties par šo jautājumu, taču tikpat labi būtu varējis apspriesties ar kaķi.

Tomēr tas apstāklis, ka viņš nebija sapratis vārdu “jūdzes”, lika man aptvert to, par ko būtu vajadzējis padomāt jau krietni agrāk. Aturiešu valoda nebija viņa dzimtā valoda. Tā kā es pats Universitātē nesen biju pūlējies tekoši apgūt siaru valodu, es gluži labi sapratu tieksmi labprātāk klusēt nekā runāt un padarīt sevi smieklīgu.

-      Viņš varētu mēģināt to pašu, ko mēs, Hespe šaubīdamās teica.

-    Ja nepārvalda valodu, pārliecinoši melot ir grūti, es sacīju.

Tempi bālās acis pārskrēja mums visiem pēc kārtas, tomēr viņš neteica

ne vārda.

-    Cilvēki necik augstu nevērtē tādus, kas neprot labi runāt, Hespe sacīja. Varbūt viņš varētu… tēlot pamuļķi? Izlikties, ka ir apjucis, apmaldījies?

-    Viņam nav jātēlo pamuļķis, Dedans paklusām norūca. Viņš var vienkārši tāds būt.

Tempi paskatījās uz Dedanu tikpat neizteiksmīgi kā vienmēr, taču šoreiz viņa sejā bija jaušams tāds kā sasprindzinājums. Viņš lēni un izteiksmīgi ievilka elpu, pirms sāka runāt. Kluss nav muļķis, viņš neskanīgā balsī teica. Un tu? Vienmēr runā. Čak čak Čak čak čak. Tempi ar plaukstu atdarināja mutes kustības, tai atveroties un aizveroties. Vienmēr. Kā suns, kas visu nakti rej uz koku. Centies būt liels. Nē. Vienkārši skaļš. Kā suns.

Man nevajadzēja smieties, bet tas notika pārāk negaidīti. Daļēji tāpēc, ka biju pieradis uzskatīt Tempi par ļoti klusu un pasīvu, un daļēji tāpēc, ka viņam bija pilnīga taisnība. Ja Dedans būtu suns, viņš būtu tāds suns, kas nemitīgi rej tukšumā. Rej tikai tādēļ, lai dzirdētu pats sevi.

Un tomēr man nevajadzēja smieties. Bet es iesmējos. Arī Hespe iesmējās un mēģināja to apslēpt, bet tas tikai pasliktināja stāvokli.

Dedana seja niknumā satumsa, un viņš piecēlās kājās. Nāc šurp un pasaki to vēlreiz!

Tikpat neizteiksmīgu seju Tempi piecēlās, apgāja apkārt ugunskuram un nostājās Dedanam blakus. Tas ir… ja es saku “blakus”, tas var radīt nepareizu priekšstatu. Cilvēki parasti nostājas divu vai trīs pēdu attālumā no tā, ar ko grasās runāt. Bet Tempi nostājās nepilnu pēdu no Dedana. Tuvāk pieiet viņš varētu tikai tad, ja grasītos Dedanu apskaut vai kāpt tam uz pleciem.

Es varētu melot un teikt, ka viss notika pārāk strauji, lai es pagūtu iejaukties, taču tā nebūtu patiesība. Vienkāršā patiesība bija tāda, ka es neredzēju izeju no šīs situācijas. Bet sarežģītākā patiesība bija tāda, ka man pašam Dedana izturēšanās jau sen bija līdz kaklam.

Turklāt es nekad vēl nebiju dzirdējis Tempi pasakām tik daudz kā Horeiz. Pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā viņš izturējās kā dzīvs cilvēks, nevis kā mēma, ceļojoša lelle.

Un man ļoti gribējās redzēt, kā viņš cīnās. Es biju daudz dzirdējis par .idemu leģendāro izveicību un klusībā cerēju, ka tā satrieks biezgalvainā Dedana īgno kurnēšanu.

Tempi nostājās Dedanam tik tuvu, ka varētu apkampt viņu ar rokām.

Dedans bija par galvas tiesu garāks, platākiem pleciem un masīvāku rumpi. Tempi paskatījās augšup uz pretinieku, un viņa sejā nebija nekā no tā, ko varētu gaidīt. Nekādas bravūras. Nekāda izsmejoša smīna.

Nekā.

-    Vienkārši suns, Tempi klusi, bez īpašas izteiksmes teica. Trokšņains suns. Viņš pacēla roku un vēlreiz atdarināja mutes vārstīšanu.

Čak. Čak. Čak.

Dedans pacēla roku un iebelza Tempi pa krūtīm. Krodziņos Universitātes tuvumā es līdzīgu rīcību biju redzējis neskaitāmas reizes. Pēc tāda grūdiena cilvēks aizstreipuļo atpakaļ, zaudē līdzsvaru, nereti paklūp un krīt.

Bet Tempi nestreipuļoja. Viņš tikai… atkāpās soli tālāk. Pēc tam viņš pastiepās un nevērīgi iesita Dedanam pa ausi, apmēram tā, kā tēvs tirgus laukumā varētu iepliķēt nepaklausīgu bērnu. Sitiens pat nebija tik stiprs, lai satricinātu Dedana galvu, tomēr mēs visi dzirdējām klusu paff, un Dedana mati vienā galvas pusē izslējās un sabozās uz āru kā pārsista pāksts.

Dedans brīdi stāvēja, īsti neaptverdams, kas noticis. Tad viņš sarauca pieri, pacēla abas rokas un ar krietni lielāku sparu trieca tās pret Tempi.

Tempi atkal atkāpās un pēc tam iesita Dedanam pa otru ausi.

Dedana acis iezvērojās, viņš neganti ierūcās un savilka abas rokas <

dūrēs. Viņš bija iespaidīgi noaudzis vīrietis, un viņa ādas ietērps plecos iekrakstējās un nočīkstēja, kad viņš pacēla rokas. Bridi viņš gaidīja, acīmredzot cerēdams, ka Tempi sakustēsies pirmais, tad spēra soli uz priekšu, atvilka roku atpakaļ un zvēla. Sitiens bija spēcīgs un smags kā zemnieka cirvja vēziens.

Tempi to laikus redzēja un atkāpās vēlreiz. Taču lempīgais vēziens vēl bija pusceļā, kad Dedana stāja viscaur mainījās. Viņš pacēlās uz pirkstgaliem, un smagnējais zemnieka belziens izzuda gaisā. Piepeši Dedans no masīva buļļa kļuva par zibensuzbrucēju, un, paskrējies uz priekšu, viņš izdarīja trīs sitienus, ašus kā putna spārnu vēzieni.

No pirmā Tempi izvairījās, otru atsita sānis, bet trešais trāpīja viņam pa plecu, atsviežot viņu sānis un atpakaļ. Tempi paspēra divus ātrus

soļus tālāk no Dedana un, atgūdams līdzsvaru, viegli nopurinājās. Tad viņš iesmējās spalgus, līksmus smieklus.

To dzirdot, Dedana sejas izteiksme mazliet atmaiga, un arī viņš pasmīnēja, tomēr nenolaida rokas un saglabāja stāju uz pirkstgaliem. Tomēr Tempi devās uz priekšu, izvairījās no vēl viena sitiena un ar saliektas plaukstas virspusi iesita Dedanam pa seju. Nevis pa vaigu, kā darītu saķildojušies mīlnieki uz skatuves. Tempi plauksta kustējās no augšas uz leju un skāra Dedana seju no pieres līdz pat zodam.

-   Āāāā! Dedans iekliedzās. Nolādēts! Viņš grīļodamies atkāpās, piespiedis roku pie deguna. Kas tev tie par gājieniem? Ko tu mani pļaukā? Viņš pablenza uz Tempi gar saliekto plaukstu. Tu cīnies kā sieviete!

īsu brīdi Tempi izskatījās tāds, it kā gribētu iebilst. Tad viņš pasmaidīja kaut ko tādu es redzēju pirmo reizi un piekrītoši pamāja ar galvu. Jā. Es cīnos kā sieviete.

Dedans brīdi vilcinājās, tad iesmējās un rupji uzsita Tempi pa plecu. Es gandrīz gaidīju, ka Tempi no viņa pieskāriena atrausies atpakaļ, taču adems atkārtoja tādu pašu kustību, gandrīz satverdams Dedana plecu un rotaļīgi viņu pagrūstīdams.

Man šķita dīvaini, ka tādu teatrālu žestu izdara cilvēks, kurš visas šīs dienas bija izturējies ļoti noslēgti, tomēr es nolēmu uzlūkot to par savdabīgu dāvanu, un dāvātam zirgam, kā zināms, nemēdz skatīties zobos. Jebkas, ko šis adems darīja, kad nebija apņēmies nervozi klusēt, šķita gluži kā dāvana.

Turklāt tagad man bija priekšstats par Tempi cīņas spējām. Kaut ari Dedans to nevēlējās atzīt, Tempi viņu nenoliedzami bija pārspējis. Sapratu, ka izslavētā ademu cīņas prasme nebūt nav tukša pasaka.

Martens noskatījās, kā Tempi atgriežas agrākajā vietā. Tāds apģērbs tomēr ir problēma, viņš teica, it kā nekas sevišķs tostarp nebūtu noticis, un kritiski nopētīja Tempi asinssarkano kreklu un bikses. Ja tādā staigā pa mežu, tikpat labi var iet un vicināt karogu.

-     Mēs par to parunāsim, es sacīju pārējiem. Ja Tempi kautrējas savas aturiešu valodas prasmes dēļ, es spriedu, tad saruna ritēs raitāk bez publikas klātbūtnes. Un es noskaidrošu, ko viņš grasās darīt, ja saskriesies ar bandītiem. Jūs visi trīs varat sākt iekārtoties un gādāt par vakariņām.

Trijotne izklīda uz dažādām pusēm, un katrs steidzās atrast labāko vietu savai guļvietai. Tempi noskatījās viņiem pakaļ, tad pagriezās atpakaļ un aši paskatījās uz mani. Pēc tam viņš pievērsa skatienu zemei un paspēra šļūcošu soli, grasīdamies iet projām.

-    Tempi?

Viņš piešķieba galvu un palūkojās uz mani.

-    Mums jāaprunājas par tavu apģērbu.

Viss notika tāpat kā ikreiz, kad es sāku runāt. Tempi uzmanība lēni aizslīdēja projām, un skatiens novērsās uz sāniem un lejup. It kā viņš nevēlētos apgrūtināt sevi ar klausīšanos. Kā ietiepīgs bērns.

Droši vien man nav jums jāstāsta, cik tracinoši ir censties iesaistīt sarunā cilvēku, kurš neparko neskatās acīs. Tomēr es nevarēju atļauties l adu greznību kā apvainoties vai atlikt sarunu uz vēlāku laiku. Jau līdz sim biju to atlicis pārāk ilgi.

-   Tempi! Es apspiedu vēlēšanos noklakstināt pirkstus, lai pievērstu viņa uzmanību. Tavas drēbes ir sarkanas, es teicu, cenzdamies runāt pēc iespējas ikdienišķi. Viegli ieraugāmas. Tas ir bīstami.

Tempi krietnu brīdi neko neatbildēja. Tad viņa bālās acis pavērsās augšup, sastapa manējās, un viņš īsi pamāja ar galvu.

Man radās nelāgas aizdomas, ka viņš varbūt nemaz nesaprot, ko mēs šeit, Eldas mežā, darām. Tempi, vai tu zini, kāpēc mēs esam ieradušies šajā mežā?

Tempi skatiens aizslīdēja līdz manam primitīvajam zīmējumam smiltīs, tad atgriezās pie manis. Viņš paraustīja plecus un izdarīja neizprotamu kustību ar abām rokām. Kas ir daudz, bet ne visi?

Pirmajā brīdī man šķita, ka viņš uzdod dīvainu filozofisku jautājumu, bet tad apjautu, ka viņš vienkārši grib uzzināt kādu vārdu. Pacēlu plaukstu un satvēru divus pirkstus. Daži? es jautāju. Lielākā daļa?

Tempi cītīgi vēroja manas rokas un piekrītoši pamāja. Lielākā daļa, viņš, nemierīgi grozīdamies, teica. Es zinu lielāko daļu. Visi runā ātri.

-    Mēs meklējam cilvēkus. Līdzko es sāku runāt, viņa skatiens aizslīdēja projām, un es apspiedu vēlmi nopūsties. Mēs cenšamies atrast cilvēkus.

Galvas mājiens. Jā. Medījam cilvēkus. Viņš uzsvēra pirmo vārdu.

-    Medījam visantha.

Tātad viņš vismaz zina, kāpēc mēs esam šeit. Sarkans? Es pastiepu roku un pieskāros sarkanajai ādas siksnai, ar ko viņa krekls bija cieši piesaitēts pie auguma. Tā bija negaidīti mīksta. Medīšanai? Vai tev ir citas drēbes? lādas, kas nav sarkanas?

Nervozi grozīdamies, Tempi paskatījās lejup uz savu ietērpu. Tad viņš pamāja ar galvu un, aizgājis pie sava mantu saiņa, izvilka vienkāršu, pelēku pašaustu kreklu. Viņš pastiepa man to apskatīt. Medīšanai. Bet cīņai ne.

Netiku gudrs, ko tāds dalījums nozīmē, tomēr nolēmu pagaidām to neapspriest. Ko tu darīsi, ja visantha sastaps tevi mežā? es jautāju.

-    Runāsi vai cīnīsies?

Kādu bridi viņš, šķiet, kavējās domās. Runāt ir grūti, viņš atzinās. Visantha? Cinīšos.

Es pamāju ar galvu. Ja viens bandīts, cīnies! Ja divi, runā!

Tempi paraustīja plecus. Ar diviem var cīnīties.

-    Cīnīties un uzvarēt?

Viņš vēlreiz nevērīgi paraustīja plecus un parādīja uz Dedanu, kas rūpīgi lasīja starp velēnām sīkos zariņus. Ja tādi kā viņš? Ar trim vai četriem. Tempi pastiepa roku ar augšup pavērstu plaukstu, it kā kaut ko piedāvādams. Ja trīs bandīti, cīnos. Ja četri, labāk mēģinu runāt. Nogaidu trīs naktis. Tad… Viņš ar abām rokām izdarīja dīvainu, izsmalcinātu kustību. Uguni teltīs.

Es jutos atvieglots, redzēdams, ka viņš ir sapratis mūsu agrākās sarunas. Jā. Labi. Paldies!

Visi pieci paēdām mierīgas vakariņas zupu, maizi un diezgan nepievilcīgu, lipīgu sieru, ko bijām nopirkuši Krosonā. Dedans un Hespe pārmija draudzīgas dzēlības, un mēs ar Martenu spriedām, kādus laika apstākļus varētu gaidīt turpmākajās dienās.

Citas sarunas īpaši nerisinājās. Divi no mums jau bija saskrējušies ar pierēm. Mēs bijām nostaigājuši simt jūdžu no Severenas un visi apzinājāmies, cik drūms ir mūsu gaidāmais uzdevums.

-     Turpināsim! Martens teica. Kas notiks, ja viņi notvers tevi? Viņš nopietni paskatījās uz mani. Mums katram ir savs plāns, ko darīt, ja nonākam bandītu nagos. Tādā gadījumā mēs ejam kopā ar viņiem un tu mūs atradīsi trešajā dienā.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu. Un neaizmirsti, ka jānovērš viņu uzmanība.

Martens rādīja raižpilnu seju. Bet kas notiks, ja viņi notvers tevi? Es nekādas burvības neprotu. Nevaru apsolīt, ka uziešu viņu pēdas līdz tai tavai trešajai naktij. Iespējams, ka tas izdosies. Bet pēdu dzīšana ir ļoti nenosakāms pasākums…

-    Es esmu tikai nekaitīgs mūziķis, atbildēju, cenzdamies viņu nomierināt. Esmu iekūlies nelielā ķezā ar baroneta Banbridža brāļameitu un nolēmis, ka prātīgākais būs uz laiku paslēpties mežā. Es pasmīnēju. Varbūt viņi mani aplaupīs, bet man nekā liela nav, tāpēc viņi mani, visticamāk, palaidīs vaļā. Es protu pierunāt un neizskatos īpaši bīstams.

Dedans kaut ko kiusi norūca, un es priecājos, ka neesmu to sadzirdējis.

-    Un tomēr? Hespe neatlaidās. Martena atgādinājums bija ļoti prātīgs. Ja nu viņi aizved tevi sev līdzi?

Tādu iespēju es vēl nebiju pārdomājis, tomēr nevēlējos, lai vakars licigtos drūmā noskaņā, tāpēc uzklāju sejai ļoti pašpārliecinātu smaidu.

Ja viņi aizvedis mani uz savu nometni, gan es spēšu viņus bez īpašām imlēm nogalināt. Paraustīju plecus, tēlodams pārspīlētu nevērību. Kad darbs būs padarīts, satiksimies tepat mūsu apmetnē! Dobji uzsitu ar kāju pa zemi un plati pasmaidīju.

Biju iecerējis pateikt to kā joku, tātad vismaz Martenam vajadzēja icķiķināties par tādu vieglprātīgu piezīmi. Taču es nebiju pietiekami novērtējis vintasiešu māņticības līmeni, un maniem vārdiem sekoja neomulīgs klusums.

Pēc tam sarunas vairs lāgā negribēja risināties. Izlozējām nakts sardzes kārtību, apdzēsām ugunskuru un cits pēc cita likāmies gulēt.

SEPTIŅDESMIT DEVITA NODAĻA . zīmes

PĒC BROKASTĪM Martens sāka skaidrot Tempi un man, kā atrast laupītāju takas.

Jebkurš spētu pamanīt zarā aizķērušos noplēsta krekla strēmeli vai pēdas nospiedumu mitrā zemē, bet reālajā dzīvē neko tādu negadās sastapt. Tādas zīmes ērti noder lugas sižetam, bet īstenībā vai jums kādreiz ir gadījies tik pamatīgi saplēst apģērbu, ka jūs atstātu aiz sevis skrandas?

Tā nemēdz notikt. Mūsu meklējamie cilvēki bija gudri, tāpēc nebija pamata cerēt, ka viņi atļausies tik acīmredzamas kļūdas. Tāpēc no mums visiem vienīgi Martenam bija priekšstats par to, kas īsti jāmeklē.

-    Jebkurš pārlauzts zariņš, viņš skaidroja. Visdrīzāk tādi būs tur, kur pamežs ir biezs un brikšņains, ceri līdz viduklim vai potītēm.

-    Viņš ar kājām un rokām atdarināja laušanos cauri biezam krūmājam.

-    Lūzuma vietu ir grūti pamanīt, tāpēc jāskatās uz lapām. Viņš parādīja uz tuvējo krūmu. Ko jūs tur redzat?

Tempi pastiepa roku pret vienu no zemākajiem zariem. Šodien viņš bija uzvilcis savu pelēko pašausto kārtu un bez sarkanajām algotņa drēbēm izskatījās vēl necilāks nekā parasti.

Paskatījos uz viņa norādīto vietu un redzēju, ka krūmam ir aizlauzts zars, taču tas nebija nolūzis pavisam.

-    Tātad kāds ir lauzies tur cauri? es jautāju.

Martens uzvilka loku augstāk uz pleca. Jā, es. Vakar vakarā. Viņš paskatījās uz mums. Vai redzat, ka pat tās lapas, kuras nekarājas citādi kā pārējās, ir sākušas vīst?

Mēs to apstiprinājām.

-Tas nozīmē, ka te kāds ir gājis cauri apmēram pēdējās dienas laikā. Ja viņš būtu te bijis pirms divām vai trijām dienām, lapas būtu jau brūnas un apkaltušas. Ja redzams gan viens, gan otrs… Viņš paskatījās uz mani.

-     Tas nozīmē, ka kāds ir te pārvietojies vairāk par vienu reizi un dažādos laikos.

Martens pamāja ar galvu. Tā kā es izlūkošu ceļu un raudzīšos pēc bandītiem, jums būs jāuzmana visas sīkākās zīmes. Ja redzat kaut ko tādu, sauciet mani!

-    Saukt? Tempi pacēla saliektas plaukstas pie mutes un pārmaiņus pagrieza galvu uz dažādām pusēm. Ar žestu norādījis uz apkārtējiem kokiem, viņš pielika plaukstu pie auss un izlikās klausāmies.

Martens sarauca pieri. Tev taisnība. Jūs nevarat mani tā vienkārši saukt. Viņš neziņā paberzēja skaustu. Ek, piķis, mēs neesam visu kārtīgi pārdomājuši.

Es pasmaidīju. Es esmu pārdomājis. Izvilku no kabatas primitīvu koka svilpi, ko biju pagatavojis iepriekšējā vakarā. Tai bija tikai divi toņi, bet ar tiem mums pietika. Pacēlu to pie lūpām un pūtu. Ta-ta Dīīī! Ta-ta Dīīī!

Martens pasmīnēja. Lēlis, vai ne? Tonis atbilst mats matā.

-    Ta bija domāts, es apstiprināju.

Viņš nokremšļojās. Diemžēl lēli sauc ari par vakarlēpi. Viņš itin kā vainīgi saviebās. Par va/car-lēpi, ievēro! Tas sāks griezt ausīs ikvienam pieredzējušam mežiniekam, ja tu to pūtīsi jebkurā laikā, kad vien gribēsi man pasaukt.

Es paskatījos uz svilpi. Sasodīts! Man to vajadzēja iedomāties.

-    Doma bija laba, Martens teica. Tikai mums vajadzīgs putns, kas dzied dienā. Varbūt zelta tilbīte. Viņš nosvilpoja divas skaņas. Tas varētu būt diezgan vienkārši.

-   Izgrebšu šovakar citādu svilpi, es teicu un pieliecies pacēlu zariņu. Pārlauzu to un pusi iedevu Martenam. Ja vajadzēs pasaukt tevi šodien, man pietiks ar šo.

Martens savādi paskatījās uz zariņu. Kā tas var palīdzēt?

-    Kad mums vajadzēs, lai tu kaut ko apskati un pasaki savas domas, es darīšu, lūk, tā! Es koncentrējos, nomurmināju sasaisti un pakustināju savu zariņa gabalu.

Martens palēcās un atsprāga atpakaļ, nomezdams savu zariņu zemē. Par godu viņam jāteic, ka viņš neiekliedzās. Pie visiem nešķīstiem spēkiem, kas tas bija? viņš iešņācās, purinādams plaukstu.

Viņa reakcija bija mani iztrūcinājusi, un mana sirds dauzījās ātrāk nekā citkārt. Piedod, Marten! Tikai drusciņa simpātijas mākslas. Redzēju viņam starp acīm ievelkamies rievu un izlaboju teikto. Drusciņa maģijas. Kaut kas līdzīgs burvju aukliņai, ar ko es sasaistu kopā divas lietas.

Iedomājos, kādu seju rādītu Elksa Dals, dzirdēdams tādu aprakstu, tomēr turpināju: Es protu sasaistīt šīs divas lietas kopā, tāpēc, ja paraustu vienu… Piegāju tuvāk vietai, kur zemē gulēja viņa nolauztais zara gabals. Pacēlu savu pusi gaisā, un otra zariņa puse atrāvās no zemes.

Mana izrāde atstāja vēlamo iespaidu. Abi zariņi, kopīgi kustēdamies, izskatījās līdzīgi ļoti nožēlojamām, primitīvām raustāmām lellēm. Tam būtu grūti iedvest bailes. Tā ir kā neredzama aukla, kas nevar nekur aizķerties vai sapīties kokos.

-     Cik stipri tā mani raustīs? Martens piesardzīgi noprasīja. Es negribu, lai tā norauj mani no koka, kad es pētīšu apkārtni.

-    Otrā auklas galā būšu tikai es. Rāviens būs pavisam niecīgs, es teicu. Kā makšķeres auklai.

Martens pārstāja purināt plaukstu un mazliet nomierinājās. Tas bija negaidīti, bet būs jau labi, viņš teica.

-   Biju vainīgs! es atzinu. Vajadzēja tevi brīdināt. Pacēlu nomesto zariņa pusi, tīšām turēdams to pēc iespējas nevērīgi, it kā tas būtu visikdienišķākais koka gabals. Protams, tas bija visikdienišķākais koka gabals, bet Martenu vajadzēja par to pārliecināt. Kā rakstīja Tekams, nav nekā grūtāka kā pārliecināt cilvēku par nepazīstamu patiesību.

*    * *

Martens mums parādīja, kā pamanīt iztraucētas lapas vai skujas, kādas pēdas paliek zemē uz akmentiņiem, kādas zīmes sūnās vai ķērpjos liecina par neseniem gājēja soļiem.

Pieredzējušais mednieks bija apbrīnojami labs skolotājs. Viņš neizplūda nevajadzīgi gari, neizturējās pret mums ar pārākumu un labprāt uzklausīja jautājumus. Viņu netraucēja par Tempi valodas grūtības.

Tomēr tas prasīja daudzas stundas. Pusi dienas. Un, kad es nodomāju, ka beidzot esam galā, Martens pagriezās un veda mūs atpakaļ uz apmetnes pusi.

-    Tur mēs jau esam bijuši! es teicu. Ja mums jāvingrinās, darīsim to jaunā vietā.

Nepievērsdams man uzmanību, Martens gāja tālāk. Sakiet, ko jūs redzat!

Pēc divdesmit soļiem Tempi pastiepa pirkstu. Sūnas, viņš teica.

-    Mana pēda. Es gāju.

Es aptvēru, kas darāms, un drīz sāku pamanīt visas zīmes, ko mēs ar Tempi bijām atstājuši. Nākamās trīs stundas Martens soli pa solim veda mūs pazemojošā atpakaļceļā caur kokiem, rādīdams visu, kas nodevīgi liecināja par mūsu neseno klātbūtni: stumbram pielipusi ķērpja drīksna, nesen pārlūzis akmens, nobirušu priežu skuju atšķirīgā krāsa, kur pēda tās apvērsusi otrādi.

Visbēdīgākais atradums bija vairākas koši zaļas lapas, kas sapluinītas gulēja zemē, samestas dīvainā puslokā. Martens sarauca pieri, un cs kaunā pietvīku. Biju norāvis tās no tuvējā krūma un, klausīdamies Martena skaidrojumos, izklaidīgi plēsis tās gabalos.

-    Domājiet par katru soli un ejiet uzmanīgi! Martens teica. Un verojiet cits citu! Viņš paskatījās uz mani, tad uz Tempi un vēlreiz uz mani. Mēs spēlējam bīstamu spēli.

Tad Martens parādīja, kā slēpt savas pēdas. Man drīz kļuva skaidrs, ka neprasmīgi slēpta zīme nereti ir uzkrītošāka nekā tāda, kas palikusi nenoslēpta. Nākamās divas stundas mēs mācījāmies, kā slēpt savas kļūdas un pamanīt vietas, kur kļūdas centušies noslēpt citi.

Tikai tad, kad pēcpusdiena pārtapa vakarā, mēs ar Tempi sākām pārlūkot meža gabalu, kas bija lielāks nekā daudziem baroniem piederošie īpašumi. Mēs turējāmies tuvu viens otram, līkumojām turp un atpakaļ un lūkojāmies pēc laupītāju atstātām zīmēm.

Es domāju par daudzajām dienām, kas mums būs šeit jāaizvada. Man bija licies, ka Arhīvu pārmeklēšana ir nogurdinošs darbs. Taču aizlauzta zariņa meklēšana plašā meža apvidū lika justies tā, it kā gramma shēmas meklējumi būtu tikpat vienkārši kā gājiens uz veikalu pēc bulciņām.

Arhīvos pastāvēja iespēja izdarīt nejaušu atklājumu. Arhīvos bija mani draugi, un tas nozīmēja sarunas, jokus, tuvības apziņu. Paskatījies uz Tempi, es aptvēru, ka varu saskaitīt, cik vārdu viņš šodien izrunājis divdesmit četrus un cik reižu paskatījies man acīs trīs.

Cik ilgi tas turpināsies? Desmit dienas? Divdesmit? Žēlīgais Tehlu, vai es spētu pavadīt šeit mēnesi un nesajukt prātā?

Kad šādu pārdomu brīdī man gadījās ieraudzīt kokam nobrāztu mizu un ačgārni sašķiebušos zāles kušķi, es izjutu dziļu atvieglojumu.

Nevēlēdamies ļaut cerībām pārāk lielu vaļu, es uzrunāju Tempi: Vai tu šeit kaut ko redzi? Viņš pamāja ar galvu, nervozi knibinādams krekla apkakli, un norādīja uz zāles puduri, ko biju ievērojis, pēc tam uz atsegtu sakni, ko es nebiju pamanījis.

Pacilātībā gluži vai apskurbis, es izvilku ozola zariņu un signalizēju Martenam. Paraustīju zariņu pavisam viegli, negribēdams, lai viņš vēlreiz kristu panikā.

Jau pēc divām minūtēm Martens iznira no kokiem, bet līdz tam brīdim es biju jau galvā izstrādājis trīs plānus, kā notvert un nogalināt bandītus, sacerējis piecus atvainošanās monologus Dennai un nolēmis pēc atgriešanās Severenā ziedot naudu tehliešu baznīcai, pateicoties par šo acīmredzamo brīnumu.

Paredzēju, ka Martens būs aizkaitināts par tik drīzu izsaukumu. Taču viņa sejas izteiksme bija pavisam lietišķa.

Es norādīju uz zāli, koka mizu un sakni. Sakni pamanīja Tempi, es teicu, atdodams viņam pienācīgo godu.

-    Labi! Martens nopietni sacīja. To jūs esat labi padarījuši. Un tur, lūk, ir noliekts zars. Viņš norādīja pāris soļu pa labi.

Pagriezos uz to pusi, kurp, visticamāk, veda nojaušamā taka. Šķiet, viņi varētu būt no mums uz ziemeļiem, es teicu. Tālāk projām no ceļa. Kā tu domā, vai labāk būtu izlūkot to pusi tūlīt vai pagaidīt līdz rītam un sākt ar svaigiem spēkiem?

Martens greizi paskatījās uz mani. Ak mūžs, zēn! Šīs taču nav īstas takas pazīmes. Tās ir pārāk redzamas un pārāk tuvu cita pie citas. Viņš labu brīdi raudzījās man acīs. Tās atstāju es. Man vajadzēja pārliecināties, ka jūs pēc dažu minūšu meklējumiem nekļūsiet izklaidīgi.

Mana pacilātība no krūtīm sabruka papēžos, kur saplīsa kā stikla krūze, nokrītot no augsta plaukta. Laikam jau izskatījos diezgan nožēlojams, jo Martens vainīgi pasmaidīja. Piedod! Man vajadzēja pateikt. Kaut ko tādu es laiku pa laikam darīšu katru dienu. Tā ir vienīgā iespēja saglabāt modrību. Redzi, ne jau pirmoreiz es meklēju adatu siena kaudzē.

*    * *

Kad mēs izsaucām Martenu trešo reizi, viņš ierosināja noslēgt ilgtermiņa derības. Tempi un es laimētu puspeniju par katru atrasto zīmi, un viņš saņemtu sudraba bitu par katru zīmi, kas mums palikusi nepamanīta. Es ar prieku piekritu tādai domai. Derības palīdzētu mums turēt acis vaļā, turklāt pieci pret vienu šķita diezgan augstsirdīgs piedāvājums.

Pēc tam atlikusī dienas daļa pagāja ātri. Mēs ar Tempi nepamanījām dažas zīmes no vietas izkustinātu baļķi, vairākas izkaisītas lapas un pārplēstu zirnekļa tīklu. Man šķita, ka zirnekļa tīkls ir mazliet negodīgs iestarpinājums, bet līdz vakaram un mājupceļam mēs ar Tempi tik un tā bijām apsteiguši Martenu par diviem penijiem.

Vakariņu laikā Martens pastāstīja mums pasaku par jaunu atraitnes dēlu, kas aizgājis no mājām meklēt laimi un bagātību. Ceļojošs skārdnieks pārdevis viņam burvju zābakus, kas palīdzējuši izglābt augstu kalnos tornī ieslodzītu princesi.

Dedans klausīdamies ēda, māja ar galvu un smaidīja, it kā viņš šo stāstu būtu dzirdējis jau agrāk. Hespe vietām iesmējās, vietām ieelsojās, kā pienākas teicamai klausītājai. Tempi sēdēja pilnīgi nekustīgs, rokas salicis klēpī, un neizrādīja nekādas nervoza nemiera pazīmes, ko biju pieradis viņā redzēt. Tt viņš palika sēžam un klausāmies visu stāstījuma laiku, ļaudams vakariņu porcijai atdzist.

Stāsts bija labs. Tajā bija izsalcis milzis un mīklu spēle. Bet atraitnes dēls bija gudrs un beigu beigās pārnesa princesi mājās un apprecēja. Tas bija pazīstams stāsts un atsauca man atmiņā senaizgājušus laikus, kad man bija savas mājas un sava ģimene.

ASTOŅDESMITĀ NODAĻA . tonis

NAKAMAJĀ DIENĀ Martens aizgāja mežā kopā ar Hespi un Dedanu, bet mēs ar Tempi palikām uzraudzīt nometni.

Tā kā man nebija īpaša darāmā, es sāku vākt papildu malku ugunskuram. Pēc tam sameklēju pamežā derīgus augus un atnesu ūdeni no t uvējā strautiņa. Tad kādu laiku pārkravāju, šķiroju un vēlreiz pārkārtoju sava ceļamaisa saturu.

Tempi sadalīja daļās savu zobenu, rūpīgi notīrīdams un ieeļļodams katru atsevišķo gabalu. Neizskatījās, ka viņš garlaikotos, bet no viņa i/.skata nekad neko nevarēja spriest.

Līdz pusdienlaikam es jutos gluži nomocījies aiz garlaicības. Labprāt būtu kaut ko palasījis, taču nebiju paņēmis līdzi nevienu grāmatu. Labprāt būtu iešuvis savā apdilušajā apmetnī dažas papildu kabatas, taču man nebija liekas drānas. Labprāt būtu spēlējis lautu, taču ceļojoša aktiera lauta ir domāta muzicēšanai trokšņainā viesnīcas ēdamzālē. Šeit savvaļā tā aizskanētu daudzu jūdžu tālumā.

Labprāt būtu papļāpājis ar Tempi, taču saruna ar viņu bija tikpat kā vēja ķeršana laukā.

Tomēr izskatījās, ka tā ir mana vienīgā izvēle. Aizgāju turp, kur sēdēja Tempi. Viņš bija beidzis tīrīt savu zobenu un šo to pielaboja ādas rokturim. Tempi?

Viņš nolika malā zobenu un piecēlās kājās. Viņš stāvēja man neomulīgi tuvu, un mūs šķīra ne vairāk kā astoņu collu attālums. Brīdi viņš itin kā vilcinājās un sarauca pieri. Viņa sejas izteiksme daudz nemainījās, tikai mutes līnija izstiepās tievāka un starp uzacīm iezīmējās maza rieviņa, bet Tempi neizteiksmīgajā sejā tādi sīkumi izcēlās gluži kā vārds, kas uzrakstīts ar sarkanu tinti.

Tempi atkāpās divus lielus soļus nostāk no manis, tad nopētīja zemi starp mums un paspēra mazu solīti uz priekšu.

Manī uzplaiksnīja atskārsme. Tempi, cik tuvu ademi stāv viens otram?

Viņš brīdi truli skatījās uz mani un tad pavisam negaidot ļāva vaļu smiekliem. Vēl brīdi pēc tam viņa sejā kavējās bikls smaids, kas lika viņam izskatīties ļoti jaunam. No lūpām tas pazuda ļoti drīz, bet kavējās viņa acis. Gudri. Jā. Ademiem citādi. Tev tuvu. Viņš pienāca neomulīgi tuvu, tad atkāpās atpakaļ.

-    Man? es pārjautāju. Vai dažādiem cilvēkiem tas ir dažādi?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu. Jā.

-    Cik tuvu vajadzētu būt Dedanam?

Tempi nemierīgi sagrozījās. Grūti sacīt.

Jutu, ka manī uzzib pazīstamā ziņkārība. Tempi, es teicu, vai tu man varētu to iemācīt? Iemācīt savu valodu?

-Jā, viņš atbildēja. Un, kaut gan viņa sejā nebija manāmas nekādas emocijas, es viņa balsī dzirdēju lielu atvieglojumu. Jā. Lūdzu. Jā.

*    * *

Līdz novakarei es biju apguvis nesakarīgu, nesaturīgu ademu vārdu savārstījumu. Gramatika man joprojām palika mīkla, bet sākumā tā allaž mēdz būt. Par laimi, valodas ir līdzīgas mūzikas instrumentiem: jo vairāk tos pazīsti, jo vieglāk ir iemācīties kaut ko jaunu. Ademu valoda man bija ceturtā apgūstamā svešvaloda.

Mūsu galvenā problēma bija tāda, ka Tempi aturiešu valoda nebija labā līmenī, tāpēc mums pietrūka kopīga atspēriena punkta. Tā nu mēs zīmējām līnijas smiltīs, rādījāmies ar pirkstiem un vēcinājām rokas. Brīžiem, kad ar žestiem nepietika, mēs sarīkojām kaut ko līdzīgu pantomīmai vai mazai kustību izrādei, lai pateiktu savu domu. Tas izrādījās aizraujošāk, nekā es biju paredzējis.

Mūsu pirmajā mācību dienā ceļu aizšķērsoja viens klupšanas akmens. Biju iemācījies apmēram duci vārdu un prātoju, kas man vēl varētu noderēt. Savilku plaukstu dūrē un mēģināju atdarināt sitienu pret Tempi.

-    Freaht, viņš teica.

-    Freaht, es atkārtoju.

Viņš papurināja galvu. Nē. Freaht.

-    Freaht, es rūpīgi izrunāju katru skaņu.

-     Nē! Tempi noteikti sacīja. Freaht ir… Viņš atieza zobus un sakustināja žokļus tā, it kā kostu kaut ko gabalos. Freaht. Tad viņš iesita ar dūri sev pa plaukstu.

-    Freaht, es teicu.

-     Nē. Mani pārsteidza viņa visžēlīgās pielaidības tonis. Freaht.

Jutu, ka mana seja karsti pietvīkst. Es taču saku! Freaht! Freaht! Fre…

Tempi pastiepa roku un ar plaukstas virspusi iesita man pa seju.

Tieši tā viņš bija iepriekšējā vakarā sitis Dedanam, un tieši tā mani bija iepliķējis tēvs, kad es publikas priekšā kļuvu nevaldāms. Tas nebija ■..ipīgi, bet tas iztrūcināja. Jau daudzus gadus neviens pret mani neko tādu nebija atļāvies.

Vēl jo vairāk iztrūcināja tas, ka es to gandrīz neredzēju. Kustība bija lunkana, laiska un ašāka nekā knipis. Šķita, ka no viņa puses tas vispār nav apvainojums. Viņš tikai centās pievērst manu uzmanību.

Tempi atbīdīja savus smilškrāsas matus un pastiepa pirkstu pret ausi.

Dzirdēt, viņš noteikti sacīja. Freaht. Tad viņš atkal atieza zobus un atdarināja košanas kustību. Freaht. Viņš pacēla dūri. Freaht. Freaht.

Un tad es to sadzirdēju. Tā nebija pati vārda skaņa, tā bija modulācija. Freaht? es teicu.

Viņš veltīja man retu, skopu smaidu. Jā. Labi.

Pēc tam man vajadzēja atgriezties sākumā un vēlreiz iemācīties visus vārdus, ievērojot to ritmu. Iepriekš es to īsti nebiju dzirdējis, tikai atdarinājis. Lēnām atklāju, ka katram vārdam iespējamas vairākas dažādas nozīmes atkarībā no to skanējuma modulācijas.

Iemācījos sevišķi svarīgās frāzes: “Ko tas nozīmē?” un “Paskaidro to tuvāk!” un vēl pārdesmit vārdu. Cīnīties. Skatīties. Zobens. Roka. Deja. Mēmā izrāde, kas man bija jānospēlē, lai liktu viņam saprast šo pēdējo vārdu, izraisīja mums abiem smieklus.

Tas bija aizraujoši. Katra vārda atšķirīgās modulācijas nozīmēja, ka šai valodai piemīt savdabīga mūzika. Interesanti būtu zināt…

-     Tempi? es jautāju. Kādas ir jūsu dziesmas? Brīdi viņš neizteiksmīgi lūkojās manī, un es nodomāju, ka viņš varbūt nav sapratis tādu nekonkrētu jautājumu. Vai tu vari man nodziedāt kādu ademu dziesmu?

-     Kas ir dziesma? viņš jautāja. Pēdējās stundas laikā Tempi bija iemācījies divreiz vairāk vārdu nekā es.

Es nokremšļojos un sāku dziedāt:

“Skaistule Dženija pastaigai pošas,

Actiņas možas un lūpiņas košas,

Valoda draišķīgi sprēgā, un skatieni zib,

Glītu puisēnu ieraudzīt viņa grib.”

Tempi klausīdamies plati iepleta acis. Viņš burtiski blenza uz mani.

-    Tu? es ierosināju, iebakstīdams viņam krūtīs. Vai vari nodziedāt ademu dziesmu?

Tempi seja pietvīka koši sarkana, un tajā neapvaldītas un neslēptas uzbangoja daudzas emocijas reizē: pārsteigums, apjukums, šausmas, satricinājums, riebums. Viņš piecēlās kājās, aizgriezās un sāka tik ātri bērt kaut ko ademu valodā, ka es nesapratu ne vārda. Nudien viņš izskatījās tāds, it kā es būtu licis viņam izģērbties kailam un dejot manā priekšā.

-    Nē, viņš teica, pūlēdamies savaldīties. Viņa seja atkal bija kļuvusi rāma, bet gaišā āda joprojām kvēloja violeti sarkana. Nē. Skatīdamies zemē, viņš pieskārās krūtīm un papurināja galvu. Dziesmu nē. Ademu dziesmu nē.

Arī es piecēlos kājās, nesaprazdams, ko esmu izdarījis aplam. Tempi, piedod!

Tempi papurināja galvu. Nē. Nav jāpiedod. Viņš dziļi ievilka elpu un vēlreiz papurināja galvu, tad pagriezās un devās projām. Sarežģīti.

ASTOŅDESMIT PIRMĀ NODAĻA . greizsirdīgais mēness

TAJĀ VAKARĀ Martens nošāva trīs treknus trušus. Es saraku vairākas saknes, salasīju dažādus augus, un jau pirms saulrieta mēs visi pieci apsēdāmies ēst vakariņas, ko teicami papildināja divi lieli svaigas maizes klaipi, sviests un drupans siers, kas šaurā vietējā izmantojuma dēļ nebija ieguvis nosaukumu.

Laiks visu dienu bija turējies labs, un mēs bijām labā noskaņojumā, tāpēc vakariņu laikā pie ugunskura atkal skanēja stāsti.

Hespe pastāstīja negaidīti romantisku pasaku par karalieni, kas iemīlējusi jaunu kalpotāju. Viņas balsī runājot jautās maigums un kvēle. Pat ja vārdi nenodotu maigās jūtas viņas sirdī, tās nepārprotami atklāja Dedanam veltītie skatieni, kad viņa runāja par karalienes mīlestību.

Tomēr Dedans neredzēja Hespes mīlestības apliecinājumus. Reti sastopamā neattaplbā viņš uzsāka stāstu, ko bija nesen dzirdējis “Penija” viesnīcā. Stāstu par Felurianu.

-   Puisis, kurš man to pastāstīja, diez vai bija pat mūsu Kvouta gados, Dedans teica. Ja jūs būtu viņu dzirdējuši, tad saprastu, ka viņš nebija cilvēks, kas spētu tādu stāstu izdomāt pats. Algotnis zīmīgi paklaudzināja sev pa deniņiem. Bet klausieties un spriediet paši, vai tam vērts ticēt vai ne.

Kā jau teicu agrāk, Dedans mācēja prasmīgi runāt un viņa prāts bija asāks, nekā pirmajā brīdī varētu domāt, ja vien viņš vēlējās to darbināt. Diemžēl šajā gadījumā izpaudās tikai pirmā no šim īpašībām, bet otrā izpalika.

-    Kopš neatminamiem laikiem vīri ir vairījušies no šī meža apvidus. Ne jau tāpēc, ka baidītos sastapt laupītājus vai apmaldīties. Dedans papurināja galvu. Nē. Stāsta, ka tur mājojot pārdabiskas būtnes. Radījumi ar šķeltiem nagiem, kas dejo pilnmēness naktīs. Tumsas rēgi ar gariem pirkstiem, kas izzog no šūpuļiem bērnus. Daudzas sievietes gan vecas, gan jaunas naktī atstāj aiz sliekšņa maizi un pienu. Un daudzi vīri gādā, lai viņu būvētajām mājām visas durvis būtu vienā rindā.

Daži varbūt sauktu šos ļautiņus par māņticīgiem, bet viņi zina patiesību. Visdrošāk ir izvairīties no Fae valstības, bet, ja tas nav iespējams, tad jācenšas saglabāt to labvēlību.

Šis ir stāsts par Felurianu. Par Krēslas sievieti. Par Pirmā Klusuma sievieti. Par Felurianu, kura ir vīriešu nāve. Bet laimīga nāve, kurā viņi dodas labprātīgi.

Tempi ievilka elpu. Viņš tikpat kā nesakustējās, tomēr piesaistīja uzmanību, jo vakara stāstu laikā viņš vienmēr bija sēdējis pilnīgi nekustīgi no sākuma līdz beigām. Tagad es to sapratu labāk. Viņš zināja, kas ir klusums.

-    Feluriana, Tempi teica. Vīriešu nāve. Viņa ir… Sekoja īss klusuma brīdis. Viņa ir sentin? Tempi pacēla rokas sev priekšā un izdarīja tādu kā tvēriena kustību. Tad viņš gaidoši paskatījās uz mums. Redzēdams, ka mēs nesaprotam, viņš pieskārās zobenam sev pie sāniem.

Es sapratu. Nē, es atbildēju. Viņa nav no ademiem.

Tempi papurināja galvu un parādīja uz Martena loku.

Arī es papurināju galvu. Nē. Viņa vispār nav karotāja. Viņa… Es apklusu, nespēdams paskaidrot, kā Feluriana nogalina vīriešus, un nepavisam nesaprazdams, kā to izdarīt ar žestu palīdzību. Neziņā meklēdams palīdzību, paskatījos uz Dedanu.

Dedans nesastomījās. Sekss, viņš teica. Vai tu zini seksu?

Tempi samirkšķināja acis, tad atmeta galvu un skaļi iesmējās. Dedans izskatījās tāds, it kā nesaprastu, vai viņam ir iemesls apvainoties vai ne. Pēc brīža Tempi atguvās. Jā, viņš atbildēja. Jā. Es zinu seksu.

Dedans pasmaidīja. Re, tā viņa nogalina vīriešus.

isu bridi Tempi seja izskatījās trulāka nekā parasti, bet tad tajā lēni parādījās šausmas. Nē, nevis šausmas, bet pilnīgs riebums un derdzīgums, ko vēl vairāk saasināja tas, ka šī seja allaž bija tik neizteiksmīga. Viņa plauksta pie sāniem vairākkārt savilkās neizprotamā žestā. Kā? viņš piesmacis izdvesa.

Dedans sāka atbildēt, bet tad apklusa. Tad viņš mēģināja izdarīt kādu kustību, bet pārtrauca arī to un bikli paskatījās uz Hespi.

Hespe iesmējās guldzošus rīkles smieklus un pagriezās pret Tempi. Brīdi padomājusi, viņa izdarīja tādas kustības, it kā turētu kādu apskāvienā un skūpstītu. Pēc tam viņa sāka ritmiski klaudzināt sev pa krūtīm, atdarinādama sirdspukstus. Viņa klaudzināja arvien ātrāk un ātrāk, tad apstājās, sažņaudza plaukstu dūrē un plati iepleta acis. Viņas ķermenis viscaur saspringa, pēc tam ļengani sašļuka un galva nokārās uz sāniem.

Dedans smiedamies aplaudēja viņas priekšnesumam. Jā, tā tas ir. Bet dažreiz… Viņš iesita sev pa deniņiem, tad noklakstināja pirkstus, izbolīja acis un izbāza mēli. Sajūk prātā.

Tempi sasprindzinājums atslāba. A, jā, viņš novilka, acīmredzami nomierinājies. Labi. Jā.

Dedans pamāja ar galvu un turpināja stāstu. Nu, tā. Feluriana.

Vīriešu karstākā vēlme. Nesalīdzināms skaistums. Lai Tempi labāk saprastu, viņš izdarīja kustību, it kā sapurinātu garus, krāšņus matus.

-    Pirms divdesmit gadiem šī zēna tēvs un tēvocis bija izgājuši medībās šajā meža apgabalā, un saule tuvojās rietam. Viņi bija aizkavējušies ilgāk, nekā vajadzētu, tāpēc nolēma doties mājās taisni caur mežu, nevis apkārt pa ceļu, kā prātīgiem cilvēkiem pienāktos.

Viņi vēl nebija gājuši ilgi, kad netālu izdzirdēja dziedāšanu. Viņi devās turp, jo domāja, ka ir nokļuvuši tuvu ceļam, taču attapās neliela izcirtuma malā. Un tur stāvēja Feluriana, maigā balsī dziedādama:

“Cae-Lanion Luhial Di mari Felanua Kreata Tu ciar Tu alaran di Dirella. Amauen.

Loesi an delan Tu nia vor ruhlan Felurian thae."

Kaut gan Dedans nodziedāja šīs rindas visai primitīvi, man pārskrēja dīvainas tirpas. Melodija bija rēgaina, neatvairāma un pilnīgi nepazīstama. Es nepazinu ari valodu. Nemaz.

Dedans redzēja manu reakciju un saprotoši pamāja ar galvu. Šī dziesma vairāk par visu pārējo piešķir jaunekļa stāstam ticamību. Man nav ne jausmas, ko nozīmē vārdi, bet tie man ar rāvienu iesēdās galvā, kaut gan viņš nodziedāja to tikai vienu reizi.

Tā nu abi brāļi stāvēja izcirtuma malā un klausījās. Un, tā kā debesīs 4

spīdēja mēness, viņi visu redzēja skaidri kā dienas vidū. Sievietei nekā nebija mugurā, un, kaut gan mati viņai sniedzās līdz viduklim, labi varēja redzēt, ka viņa ir kaila kā mēness.

Stāsti par Felurianu man vienmēr ir patikuši, bet, kad es paskatījos uz Hespi, mana pacilātība noplaka. Viņa stāsta laikā vēroja Dedanu, un viņas acis bija savilkušās gluži šauras.

Dedans to neredzēja. Viņa bija kaila, ar garām, graciozām kājām.

Viņai bija smuidrs viduklis un glezni veidoti gurni, kas prasīties prasījās pēc pieskāriena. Viņas vēders bija gluds un glīts kā neievainota bērza tāss un nabas bedrīte gluži kā radīta skūpstiem.

Tagad Hespes acis jau bija pārtapušas šaurās, bīstamās spraudziņās.

Taču vēl izteiksmīgāka bija viņas mute, kas bija savilkusies tievā, taisnā svītrā. Uzklausiet manu padomu! Ja jūs jebkad redzat sievietes sejā tādu izteiksmi, tūlīt pārstājiet runāt un turiet rokas nekustīgi klēpī. Visticamāk, tas stāvokli neuzlabos, tomēr vismaz to nepasliktinās.

Diemžēl Dedans turpināja, masīvajām rokām žestikulējot mēnesgaismā. Viņas krūtis bija apaļas un pilnīgas kā firziķi, kas gaida, lai tos noplūktu no koka. Pat greizsirdīgais mēness, kas laupa krāsu it visam, nespēja noslēpt sārto…

Hespe riebumā nostenējās un uzslējās kājās. Es labāk iešu projām! viņa teica. Viņas balsī skanēja tāds saltums, ka to pamanīja pat Dedans.

-    Ko? Viņš paskatījās uz Hespi, joprojām pacēlis priekšā saliektas plaukstas, kurās bija satvēris iedomātas krūtis.

Hespe aizsteidzās projām, indīgi šķendēdamās pie sevis.

Dedans ļāva rokām smagi nokrist klēpī. īsā laika sprīdī apjukumu viņa sejā nomainīja aizvainojums un pēc tam dusmas. Pēc brīža viņš piecēlās kājās un, kaut ko pikti murminādams, nopurināja pie biksēm pielipušās lapas un sīkos zarus. Tad viņš savāca savas segas un pagriezās uz mazā klajuma pretējo pusi.

-    Vai viss beidzās ar to, ka abi brāļi savaldzināti steidzās pie viņas, bet zēna tēvs atpalika? es jautāju.

Dedans paskatījās uz mani. Tad jau tu esi to dzirdējis agrāk. Varēji mani apturēt, ja jau…

-     Es tikai minēju, aši atbildēju. Man ļoti nepatīk, ja neuzzinu stāsta beigas.

-   Tēvs iegrūda kāju trušu alā, Dedans noskaldīja. Izmežģīja potīti. Bet tēvoci neviens vairs netika redzējis. Sadrūmušu seju viņš izgāja no ugunskura gaismas loka.

Uzmetu lūdzošu skatienu Martenam, bet viņš papurināja galvu.

-     Nē, viņš klusi teica, es tur neiesaistīšos! Neparko ne. Mēģināt palīdzēt pašlaik būtu tikpat kā mēģināt dzēst uguni ar kailām rokām. Sāpīgi un bez jūtama rezultāta.

Tempi sāka klāt sev guļvietu. Martens ar paceltu pirkstu apvilka gaisā apli un jautājoši paskatījās uz mani, gribēdams zināt, vai esmu ar mieru pirmais palikt sardzē. Es piekrītoši pamāju ar galvu, un viņš paņēma savus guļampiederumus, teikdams: Lai cik šis vai tas šķiet vilinošs, ir jāapsver risks. Jāzina, cik ļoti tas vajadzīgs un cik ļoti esi gatavs apdedzināties.

Es apdzēsu ugunskuru, un klajumu drīz ietina bieza nakts tumsa. Atlaidos uz muguras, lūkojos zvaigznēs un domāju par Dennu.

ASTOŅDESMIT OTRĀ NODAĻA . barbari

NĀKAMAJĀ RĪTĀ mēs ar Tempi pārvietojām apmetni uz citu vietu, bet Dedans un Hespe devās uz Krosonu pēc pārtikas. Martens atrada savrupu, līdzenu zemes gabalu netālu no ūdens. Tad mēs sakravājām mantas, aiznesām visu turp, izrakām atejas bedri, izveidojām iedobi ugunskuram un izdarījām visu pārējo, lai iekārtotos naktij.

Kamēr mēs darbojāmies, Tempi bija noskaņots sarunāties, taču es jutos nervozs. Iepriekš biju viņu aizvainojis, jautādams par lethani, tāpēc zināju, ka no šī temata jāvairās. Bet, ja viņu tik ļoti varēja satraukt vienkāršs jautājums par dziedāšanu, kā lai uzmin, kas vēl var būt aizskarošs?

Turklāt viņa neizteiksmīgā seja un vairīšanās no acu kontakta sagādāja papildu problēmas. Kā iespējams saprātīgi sarunāties ar cilvēku, ja nevari nojaust, kā viņš jūtas? Tas bija tikpat kā aizsietām acīm staigāt pa nepazīstamu māju.

Tāpēc es izvēlējos drošāko ceļu un darbojoties taujāju viņam jaunus ademu vārdus. Galvenokārt priekšmetu nosaukumus, jo rokas mums abiem bija pārāk aizņemtas, lai nodotos žestu valodai.

Galvenais labums bija tāds, ka Tempi varēja vingrināties aturiešu valodā, savukārt es papildināju ademu valodas vārdu krājumu. Drīz ievēroju: jo biežāk es kļūdījos viņa valodā, jo brīvāk viņš jutās, cenzdamies izteikties šejienes mēlē.

Tas, protams, nozīmēja, ka es kļūdījos bieži. Patiesībā reizēm es biju tik neattapīgs, ka Tempi bija spiests atkārtot savus skaidrojumus vairākas reizes vairākos dažādos veidos. Skaidrs, ka to viņš darīja aturiešu valodā.

Ap dienas vidu mēs beidzām iekārtot apmešanās vietu. Martens aizgāja medībās, un Tempi izstaipīdamies uzsāka savu lēno deju. To viņš izpildīja divas reizes pēc kārtas, un man radās aizdomas, ka arī viņam pašam tas kļūst garlaicīgi. Dejas beigās viņa seju un augumu klāja spīdīga sviedru kārtiņa, un viņš teica, ka iešot uz upi nomazgāties.

Kad biju palicis apmetnē viens, es izkausēju skārdnieka sveces, lai pagatavotu divus mazus vaska atveidojumus. Biju gribējis to darīt jau visas šis dienas, taču uz atdarinājuma gatavošanu pat Universitātē raudzījās greizi. Un šeit, Vintasā… Pietiks, ja teikšu, ka nolēmu rīkoties pēc iespējas nemanāmi.

Tas nebija elegants darbs. Dzīvnieku tauki nav tik ērti lietošanai kā simpātijas vasks, tomēr pat visprimitīvākajai lellei var būt postoša iedarbība. Līdzko biju ielicis tās ceļasomā, jutos krietni labāk sagatavojies.

Kad slaucīju no pirkstiem pēdējās tauku paliekas, no peldes atgriezās Tempi, kails kā no mātes miesām nācis. Gadiem ilgais skatuves treniņš ļāva man saglabāt rāmu sejas izteiksmi, taču tas nenācās viegli.

Izkāris slapjās drēbes tuvējā koka zarā, Tempi pienāca pie manis, neizrādīdams nekādas mulsuma vai kautrības pazīmes,

Viņš pastiepa labo roku ar kopā saspiestu īkšķi un rādītājpirkstu. Kas tas ir? Atlaizdams pirkstus mazliet vaļīgāk, viņš ļāva man paskatīties.

Uzmanīgi ieskatījos, priecādamies, ka varu pievērst uzmanību kaut kam konkrētam. Tā ir ērce.

Tik tuvu būdams, es atkal biju spiests redzēt viņa rētas bālas līnijas, kas krustām šķērsām stiepās viņam pār rokām un krūtīm. “Medikas” mācībās es biju iemācījies pazīt rētas, un šie nebija platie, sārtie nelīdzenie izciļņi, kas liecina par dziļu cirtienu cauri ādai, tauku slānim un muskuļiem. Šīs bija seklu brūču pēdas. To bija vairāki desmiti. Klusībā prātoju, cik sen viņš jau varētu būt algotnis, ja viņam ir tik seniegūtas rētas. Tempi izskatījās tikai mazliet vecāks par divdesmit gadiem.

Neievērodams manu pētošo skatienu, Tempi neizpratnē blenza uz pirkstos satverto kukaini. Tas kož. Man. Iekož un paliek. Viņa seja bija tikpat neizteiksmīga kā vienmēr, bet balsī skanēja riebums. Viņš nervozi ņirbināja kreiso roku.

-    Vai tad Ademrē nav ērču? es jautāju.

-   Nē. Tempi mēģināja saspiest kukaini starp pirkstiem. Tas nelūst.

Es parādīju viņam, kā saspiest ērci starp nagiem, un Tempi to izdarīja ar acīmredzamu labpatiku. Aizmetis beigto radījumu projām, viņš aizgāja pie saviem saritinātajiem guļvietas piederumiem un, joprojām kails, sāka vilkt ārā pēc kārtas katru drēbes gabalu, lai to pamatīgi izpurinātu.

Es centos neskatīties uz viņu un klusībā bažījos, ka tieši šajā brīdī no Krosonas atgriezīsies Dedans un Hespe.

Par laimi, viņi neieradās. Apmēram pēc stundas ceturkšņa Tempi uzvilka sausas bikses, iepriekš tās pamatīgi apskatījis.

Joprojām bez krekla viņš atnāca pie manis. Neieredzu ērces! viņš paziņoja.

Runādams viņš izdarīja asu kustību, it kā censtos nopurināt drupatas no krekla priekšas. Taču viņam nebija krekla, un uz kailās ādas nebija nekā tāda, ko vajadzētu nopurināt. Vēl vairāk es atcerējos, ka tieši tādu kustību viņš bija izdarījis pirms maza brīža.

Un tagad, kad sāku par to domāt, aptvēru, ka dažu aizvadīto dienu laikā es piecas vai sešas reizes esmu redzējis Tempi izdarām šo pašu kustību, tikai citkārt tā nebija tik neganta.

Manī uzzibēja spējas aizdomas. Tempi? Ko tas nozīmē? Es atdarināju redzēto kustību.

-    Šito. Viņš sašķobīja seju pārspīlēta riebuma grimasē.

Domās pārskrēju nesen aizvadītajām dienām un atcerējos, cik daudz reižu esmu redzējis Tempi nervozi zibinām plaukstu, kad mēģināju ar viņu sarunāties. Tāda doma mani gluži vai apdullināja.

-    Tempi? es jautāju. Vai tā ir ar visu? Norādīju uz savu seju, pasmaidīju, pēc tam pikti saraucu pieri, tad izbolīju acis. Vai Ademrē to visu pasaka ar rokām?

Viņš pamāja ar galvu un vienlaikus izdarīja citu kustību.

-    Un tas? es norādīju uz viņa roku. Ko tas nozīmē?

Tempi brīdi vilcinājās, tad piespiesti, neveikli pasmaidīja.

Es atkārtoju kustību: izpletu pirkstus un piespiedu īkšķi pie vidējā pirksta iekšpuses.

-    Nē, Tempi teica. Otra roka. Kreisā.

-    Kāpēc?

Viņš pastiepās un pabungoja man pa krūtīm mazliet pa kreisi no krūšu kaula. Bum-bum. Bum-bum. Pēc tam pirksts noslīdēja lejup līdz manai kreisajai plaukstai. Es pamāju ar galvu, apliecinādams, ka saprotu. Kreisā roka bija tuvāk sirdij. Pacēlis labo roku, viņš to savilka dūrē. Šī roka ir stipra. Pēc tam viņš pacēla kreiso roku. Šī roka ir gudra.

Tur bija neapstrīdama jēga. Tieši tāpēc vairākums flautistu akordus spēlē ar kreiso, bet stīgas strinkšķina ar labo roku. Kreisā roka parasti ir izveicīgāka.

Atkārtoju to pašu kustību ar kreiso plaukstu un izpletu pirkstus. Tempi papurināja galvu. Tas nozīmē šo. Viņš savilka vienu mutes pusi smīnā.

Tāda izteiksme viņa sejā izskatījās tik ļoti nevietā, ka es brīdi apstulbis blenzu uz viņu. Tad uzmanīgāk nopētīju viņa plaukstu un mazliet pārkārtoju savu pirkstu stāvokli.

Tempi atzinīgi pamāja ar galvu. Viņa seja atkal bija gluži neizteiksmīga, un pirmo reizi es sapratu, kāpēc.

Dažās turpmākajās stundās es uzzināju, ka ademu roku kustības īstenībā neatdarina sejas izteiksmes. Tik vienkārši tas nebija. Piemēram, smaids var nozīmēt, ka esat uzjautrināts, laimīgs, pateicīgs vai apmierināts. Jūs varat smaidīt, lai kādu nomierinātu. Varat smaidīt, tāpēc ka jūtaties labi vai esat iemīlējies. Grimase vai smīns var izskatīties līdzīgi smaidam, bet tie nozīmē pavisam ko citu.

Iztēlojieties, ka jūs mēģināt mācīt kādam smaidīt. Iztēlojieties, ka jūs mēģināt aprakstīt dažādu smaidu nozīmi un mācāt tos izmantot sarunas laikā. Tas ir grūtāk nekā iemācīties staigāt.

Pēkšņi man par daudz ko atausa skaidrība. Saprotams, ka Tempi neskatījās man acīs. Skatīties sarunu biedra sejā nebija nekādas jēgas. Bija jāklausās balsī, bet jāvēro rokas.

Dažas nākamās stundas es aizvadīju, pūlēdamies apgūt šīs mākslas pamatus, taču tas bija satriecoši grūti. Vārdi ir samērā vienkāršas esamības. Var parādīt uz akmeni. Var atdarināt skriešanu vai lēkšanu. Bet vai esat kādreiz mēģinājuši ar kustībām attēlot piekāpšanos? Respektu? Sarkasmu? Šaubos, vai to būtu spējis pat mans tēvs.

Šī iemesla dēļ mana izglītošanās vilkās tracinoši lēni, bet, par spīti visam, šķita neparasti vilinoša. Sajūta bija gluži tāda, it kā es būtu ieguvis otru mēli.

Turklāt savā ziņā tā bija ari noslēpums. Noslēpumi vienmēr ir bijuši mana vājība.

Pagāja trīs stundas, līdz es iemācījos nelielu daudzumu žestu. Manas sekmes bija satriecoši gausas, bet, kad beidzot iemācījos plaukstu valodu “noklusējumiem”, izjutu tādu lepnumu, ko grūti aprakstīt vārdos.

Šķiet, to juta arī Tempi. Labi! viņš teica, izstiepdams plaukstu tādā stāvoklī, kas man pavisam noteikti šķita paužam atzinību. Viņš izvingrināja plecus un izstaipīdamies piecēlās kājās. Tad viņš paraudzījās cauri zaru pinumam augšup uz sauli. Ēdam tagad?

Drīz. Bija vēl viens jautājums, kas nedeva mums abiem miera.

-    Tempi, kāpēc vajadzīgas visas šīs pūles? es jautāju. Pasmaidīt ir viegli. Kāpēc jāsmaida ar rokām?

-    Ar rokām arī ir viegli. Labāk. Vairāk… Viņš izdarīja līdzīgu, bet mazliet pārveidotu kustību, ar kādu nesen bija purinājis kreklu. Tā pauda nevis pretīgumu, bet drīzāk… aizkaitinājumu? Kā sauc cilvēku kopā dzīvošanu? Ceļi. Labas lietas. Viņš pārvilka īkšķi atslēgas kaulam vai tas nozīmēja vilšanos, bezcerību? Kā sauc labu kopā dzīvošanu? Kad neviens nekakā akā.

Es iesmējos. Civilizācija?

Viņš pamāja ar galvu un izpleta pirkstus: uzjautrinājums. Jā, viņš teica. Runāšana ar rokām ir civilizācija.

-    Bet smaidīšana ir dabiska, es iebildu. Visi smaida.

-    Dabisks nav civilizācija, Tempi teica. Cept gaļu ir civilizācija. Nomazgāt smaku ir civilizācija.

-             Tātad Ademrē jūs visi smaidāt ar rokām? Es vēlējos, kaut zinātu, ar kādu žestu paust baiļpilnu neizpratni.

-    Nē. Smaidīt ar seju der ģimenē. Der kopā ar draugiem.

-    Kāpēc tikai ģimenē?

Tempi vēlreiz pārvilka īkšķi atslēgas kaulam. Kad dara šitā… Viņš pacēla plaukstu pie sejas un iepūta tajā gaisu, izraisot spalgu troksni.

• … ir dabiski, bet kopā ar citiem nē. Rupji. Ar ģimeni… Viņš paraustīja plecus. Uzjautrinājums. …civilizācija nav svarīga. Ar ģimeni dabiskāk.

-            Bet kā ir ar smiešanos? es jautāju. Esmu redzējis, ka tu smejies. Atdarināju ha-ha skaņu, lai viņš saprastu, par ko ir runa.

Tempi paraustīja plecus. Smiešanās ir.

Brīdi gaidīju, bet neizskatījās, ka viņš gribētu turpināt. Mēģināju vēlreiz. Kāpēc nevar smieties ar rokām?

Tempi papurināja galvu. Nē. Smiešanās ir citāda. Viņš pienāca tuvāk un ar diviem pirkstiem iesita man pa krūtīm virs sirds. Smaidīt? Viņa pirksts noslīdēja lejup pa manu kreiso roku. Dusmoties? Viņš atkal pieklaudzināja man virs sirds. Tad viņš ar grimasēm pēc kārtas atdarināja bailes, apjukumu un smieklīgi uzmestu lūpu. Katru reizi viņš ar pirkstiem iesita man pa krūtīm.

-             Bet smieties? Viņš piespieda plaukstu man pie vēdera. Smiekli dzīvo te. Viņš uzvilka pirkstu man līdz mutei un izpleta pirkstus.

-    Apspiest smieklus nav labi. Nav veselīgi.

-             Ari raudāt? es jautāju, ar vienu pirkstu zīmēdams uz vaiga iedomātas asaras ritējumu.

-            Arī raudāt. Tempi uzlika plaukstu uz vēdera pats sev. Ha-ha-ha! viņš izdvesa, piespiezdams plaukstu ciešāk, lai skaidrāk atklātu vēdera kustības. Tad viņa seja kļuva skumja. Uhu-hu-hūl Viņš atdarināja I pārspīlētus šņukstus, atkal spiezdams plaukstu pie vēdera. Tā pati

vieta. Nav veselīgi apspiest.

Es lēni pamāju ar galvu, mēģinādams iztēloties, ko tādam cilvēkam kā Tempi nozīmē pastāvīgi uzturēties starp cilvēkiem, kuri ir pārāk rupji, lai apvaldītu sejas izteiksmes. Starp cilvēkiem, kuru rokas nemitīgi izdara bezjēdzīgas kustības. Tev šeit, svešā zemē, laikam ir ļoti grūti.

-             Nav tik grūti. Mīkstināts izteikums. Kad aizeju no Ademres, es to zinu. Nav civilizācijas. Barbari ir rupji.

-    Barbari?

Tempi izdarīja plašu žestu, ietverdams rokas kustībā mūsu klajumu, mežu, visu Vintasu. Te visiem patīk suņi. Viņš ķēmīgi sašķieba seju dusmās, atieza zobus, ierūcās un izvalbīja acis. Viss, ko te zina. Viņš

nevērīgi paraustīja plecus, it kā gribēdams teikt, ka neņem mums to ļaunā.

-     Bet kā ir ar bērniem? es jautāju. Bērni sāk smaidīt, kad vēl neprot runāt. Vai tas ir nepareizi?

Tempi papurināja galvu. Visi bērni barbari. Visi smaida ar seju. Visi bērni rupji. Bet viņi aug. Skatās. Mācās. Brīdi viņš domīgi klusēja, izvēlēdamies vārdus. Barbariem nav sievietes, kas māca civilizāciju. Barbari nevar mācīties.

Es sapratu, ka viņa vārdos nav apvainojuma, tomēr tie vēl vairāk stiprināja manu apņēmību iemācīties ademu roku valodas nianses.

Tempi piecēlās un uzsāka kaut ko līdzīgu vingrojumiem, ar kādiem manos zēna gados mēdza iesildīties mūsu trupas akrobāti. Pēc piecpadsmit minūšu staipīšanās un grozīšanās viņš sāka savu lēno, dejai līdzīgo pantomīmu. Kaut gan tobrīd es to nezināju, to sauca par ketanu.

Joprojām juzdamies aizskarts par Tempi vārdiem “barbari nevar mācīties”, es nolēmu izmēģināt to pašu. Galu galā man nebija nekā cita, ko darīt.

Cenzdamies atdarināt Tempi kustības, es aptvēru, cik tās ir velnišķi sarežģītas: plaukstas jātur viegli saliektas, pēdām jābūt precīzi noteiktā stāvoklī. Kaut gan Tempi kustējās izcili lēni, es nespēju panākt viņa kustību graciozo līganumu. Tempi ne mirkli nepārtrauca savu deju un nepaskatījās uz manu pusi. Viņš neizteica nevienu iedrošinājuma vārdu vai padomu.

Vingrinājums bija ļoti nogurdinošs, un es priecājos, kad tas bija galā. Pēc tam iekūru ugunskuru un sagatavoju trijkāji. Tempi, neteicis ne vārda, izvilka cietu desu un vairākus kartupeļus un sāka tos mizot ar savu zobenu.

Tas mani pārsteidza, jo Tempi ar savu zobenu mēdza auklēties gandrīz tāpat kā es ar savu lautu. Reiz, kad Dedans bija to paņēmis rokās, adems bija ļāvis vaļu vētrainai jūtu izpausmei. “Vētrainai”, protams, ja runa ir par Tempi. Viņš bija pateicis divus pilnus teikumus un saraucis pieri.

Tempi pamanīja, ka es viņu vēroju, un ziņkāri piešķieba galvu.

Es pastiepu pirkstu. Zobens? es jautāju. Kartupeļiem?

Tempi paskatījās uz daļēji nomizoto kartupeli sev vienā rokā un uz zobenu otrā. Ir ass. Viņš paraustīja plecus. Ir tīrs.

Es neturpināju, negribēdams pievērst īpašu uzmanību šim jautājumam. Kamēr abi kopīgi darbojāmies, es iemācījos vārdus “dzelzs”, “mezgls”, “lapa”, “dzirkstele” un “sāls”.

Gaidīdams, kad uzvārīsies ūdens. Tempi piecēlās, nopurinājās un uzreiz uzsāka savus kustību vingrinājumus. Es atkal mēģināju tos atdarināt. Šoreiz tas bija grūtāk. Mani roku un kāju muskuļi pēc iepriekšejiem pūliņiem šķita slābani un drebelīgi. Uz beigām man vajadzēja krietni saņemties, lai apspiestu drebēšanu, taču es pievienoju saviem krājumiem vēl dažus noslēpumus.

Tempi arī šoreiz nepievērsa man uzmanību, bet par to es nebēdāju. Mani vienmēr ir vilinājis izaicinājums.

ASTOŅDESMIT TREŠĀ NODAĻA . aklums

-     …TĀ NU Taborlinu ieslodzīja dziļi pazemē, Martens teica. Viņam atstāja tikai drēbes, kas mugurā, un mazu galiņu sprēgājošas sveces, kas kliedēja tumsu.

Pesteļnieku karalis bija iecerējis turēt Taborlinu gūstā, līdz bads un slāpes vājinās viņa gribu. Saifs zināja: ja Taborlins zvērēs palīdzēt, viņš turēs solījumu, jo Taborlins nekad nelauza doto vārdu.

Ļaunākais bija tas, ka Saifs bija atņēmis Taborlinam zizli un zobenu un bez tiem Taborlina vara bija vārga un miglaina. Viņš bija pievācis pat Taborlina apmetni, kam nebija noteiktas krāsas, bet viņš… grrh… piedodiet! Bet… āāgh… Hespe, vai tu būsi tik laba un padosi man blašķi?

Hespe pasvieda Martenam ādas pudeli ar ūdeni, un viņš iedzēra prāvu malku. lā, nu ir labāk. Viņš nokremšļojās. Kur es paliku?

Mēs bijām pavadījuši Eldas mežā divpadsmit dienas, un mūsu dzīvei bija izveidojies noteikts ritms. Uzlabojoties mūsu prasmēm, Martens bija mainījis mūsu sākotnējo derību noteikumus. Vispirms likme bija desmit pret vienu, pēc tam piecpadsmit pret vienu, un tāda pati vienošanās viņam bija ar Dedanu un Hespi.

Manas zināšanas par ademu roku valodu pamazām paplašinājās, un Tempi līdz ar to manās acīs vairs nebija bezcerīgi tukša lapa. Jo labāk es iepazinu viņa ķermeņa valodu, jo krāsainākas kļuva viņa aprises.

Tempi bija domājošs un iejūtīgs cilvēks. Dedans vienkārši rīkojās pretēji viņa dabai. Viņam patika joki, kaut arī manējos viņš bieži vien nesaprata, savukārt tie, kurus mēģināja stāstīt viņš, tulkojumā neglābjami zaudēja jēgu.

Tas nenozīmēja, ka mūsu vidū valdītu teicama saskaņa. Es joprojām palaikam aizvainoju Tempi, nogrēkodamies pret viņa sociālajām paražām, kaut ari savu kļūmi nespēju saprast ari pēc tam. Katru dienu centos atdarināt viņa dīvaino deju, un katru dienu viņš mani uzsvērti ignorēja.

-     Tāpēc Taborlinam vajadzēja bēgt, Martens turpināja iesākto stāstu. Bet, izpētījis savu alu, viņš redzēja, ka tai nav durvju. Nav logu. Visapkārt viņam pletās tikai gluds, ciets akmens.

Bet Taborlins Lielais zināja visu lietu vārdus un tāpēc spēja visas lietas sev pakļaut. Viņš teica akmenim: “Lūsti!”, un akmens salūza. Siena parplīsa kā papīra lapa, un cauri spraugai Taborlins varēja redzēt debesis un ieelpot spirgto pavasara gaisu.

Taborlins izgāja no alām, iegāja pilī un beidzot nokļuva līdz pašām karaļa zāles durvīm. Durvis viņam bija slēgtas, tāpēc viņš teica: “Dedz!”, un tās spoži uzliesmoja un drīz vien pārtapa pelēkos, smalkos pelnos.

Taborlins iegāja zālē un redzēja tur sēžam karali Saifu kopā ar piecdesmit sargiem. Karalis pavēlēja: “Ņemiet viņu ciet!” Bet sargi nupat bija redzējuši, kā durvis pārvēršas pelnos, tāpēc pievirzījās Taborlinam tuvāk, tomēr neviens neuzdrošinājās pieiet pārāk tuvu, ja saprotat, ko es gribu teikt.

Karalis Saifs iekliedzās: “Gļēvuļi! Es spēkošos burvībā ar Taborlinu un uzvarēšu viņu!” Arī Saifs baidījās no Taborlina, tomēr prasmīgi noslēpa savas bailes. Turklāt Saifam bija zizlis, bet Taborlinam tas bija atņemts.

Tad Taborlins teica: “Ja tu esi tik drošsirdīgs, atdod manu zizli, pirms sākam divkauju!”

“Protams!” Saifs atbildēja, kaut gan patiesībā viņam ne prātā nenāca to atdot. “Tas atrodas tev blakus, tur, tajā lādē.”

Martens pārlaida mums visiem sazvērniecisku skatienu. Redziet, Saifs zināja, ka lāde ir aizslēgta un tai ir tikai viena atslēga. Un šī vienīgā atslēga gulēja viņa kabatā. Tā nu Taborlins piegāja pie lādes un redzēja, ka tā ir aizslēgta. Saifs skaļi iesmējās, un viņa smiekliem pievienojās vairāki sargi.

Tas Taborlinu sadusmoja. Un, pirms jebkurš no viņa pretiniekiem paguva attapties, viņš ar plaukstu iesita pa lādes vāku un iesaucās: “Edro!" Lāde atsprāga vaļā, un Taborlins paķēra savu apmetni, kam nebija noteiktas krāsas, un apmeta to sev ap pleciem.

Martens atkal nokremšļojās. Piedodiet! viņš teica un pārtrauca stāstu, lai iedzertu vēl vienu prāvu malku.

Hespe pievērsās Dedanam. Kā tu domā, kādā krāsā bija Taborlina apmetnis?

Dedans mazliet sarauca pieri, un viņa grimase kļuva gandrīz vai pikta. Kā tu to domā? Nekādā noteiktā krāsā, kā jau bija teikts!

Hespes mute savilkās taisnā svītrā. To es zinu. Bet, kad tu savā prātā mēģini to iztēloties, kāds tas izskatās? Tev taču kaut kāds tas ir jāredz, vai ne?

Dedans bridi rādīja domīgu seju. Es to vienmēr esmu iztēlojies kā kaut ko lāsumainu un mirgojošu, viņš teica. Kā bruģakmeņus pie sveču darbnīcas pēc spēcīga lietus.

-     Es to vienmēr esmu iedomājusies netīri pelēku, sacīja Hespe.

-    Tādu kā izbalojušu, viņam pastāvīgi ceļojot zem klajas debess.

-     Tur ir sava jēga, Dedans teica, un es redzēju, ka Hespes seja atkal atmaigst.

-    Balts, ieminējās Tempi. Es domāju, balts. Bez krāsas.

-     Es to vienmēr esmu iedomājies kā bāli zilas debesis, atzinās Martens. Zinu, ka tam nav pamata. Bet tā es to redzu.

Visu skatieni pievērsās man.

-    Reizēm es iztēlojos to kā daudzkrāsainu segu, es teicu. Hdu, kas sašūta no daudziem gabaliņiem, no dažādu krāsu lupatiņām un atgriezumiem. Bet visbiežāk es redzu to tumšu. It kā tam būtu noteikta krāsa, bet pārāk tumša, lai to varētu redzēt.

Bērnībā stāstus par Taborlinu es biju klausījies kā skurbinošu brīnumu. Tagad, kad zināju patiesību par maģiju, tie mani aizrāva citādu iemeslu dēļ, izraisot kaut ko starp nostalģiju un uzjautrinājumu.

Tomēr Taborlina apmetnis, kam nebija noteiktas krāsas, manā sirdī ieņēma īpašu vietu. Viņa zizlim piemita liela vara. Viņa zobens bija nāvējošs. Viņa atslēga, monēta un svece bija vērtīgi piederumi. Turpretī apmetnis bija Taborlina būtība. Tas pārvērta viņa izskatu, ja vajadzīgs, un paslēpa viņu, ja draudēja briesmas. Tas viņu aizsargāja. No lietus. No bultām. No uguns.

Taborlins tajā varēja daudz ko paslēpt, un tam bija daudz kabatu, pilnas brīnišķām lietām. Nazis. Spēļlieta bērnam. Puķe dāmai. Lai ko Taborlinam ievajadzētos, viņš to atrada savā apmetnī, kam nebija noteiktas krāsas. Tieši šo stāstu iespaidā es izlūdzos mātei savu pirmo apmetni, kad biju vēl mazs zēns.

Savilku ap pleciem pats savu apmetni. Neglīto, apdilušo, izbalējušo apmetni, ko biju iemainījis no sīktirgotāja skārdnieka. Kādā no mūsu gājieniem uz Krosonu biju nopircis mazliet auduma un iešuvis iekšpusē dažas neveiklas kabatas. Tomēr arī tagad tas bija trūcīgs aizstājējs manam greznajam vīna krāsas apmetnim un jaukajam, zaļi melnajam apmetnim, ko man bija uzdāvinājusi Fela.

Martens vēlreiz noklepojās un turpināja stāstu: Tātad Taborlins ar plaukstu iesita pa lādi un iesaucās: “Edro!" Lādes vāks atsprāga vaļā, un Taborlins paķēra savu apmetni, kam nebija noteiktas krāsas, un savu zizli. Viņš izsauca milzu zibens šautras un nonāvēja divdesmit sargus. Tad viņš izsauca uguns sienu un nonāvēja vēl divdesmit. Tie, kuri bija palikuši dzīvi, nometa zobenus un kliegdami lūdza žēlastību.

Tad Taborlins izņēma no lādes savas pārējās lietas. Viņš paņēma atslēgu un monētu un noglabāja tās drošā vietā. Visbeidzot viņš izcēla savu vara zobenu, vārdā Skjaldrins, un apjoza…

-     Ko? Dedans smiedamies viņu pārtrauca. Muldoņa! Taborlina zobens nebija no vara!

-   Turi muti, Den! Martens atcirta, saniknots par iejaukšanos. Tas bija no vara.

-    Pats turi muti! Dedans attrauca. Kurš ir redzējis vara zobenu? Varš netur asumu. Tikpat labi varētu mēģināt kādu piebeigt ar lielu penija monētu.

Hespe iesmējās. Tas droši vien bija sudraba zobens, Marten, vai ne?

-    Tas bija vara zobens, Martens nepiekāpās.

-   Varbūt tas zobens bija pavisam jauns, un viņš pats vēl bija jauns, Dedans skaļā čukstā sacīja Hespei. Viņš toreiz varēja atļauties tikai vara zobenu.

Martens uzmeta viņiem abiem niknu skatienu. Tas bija vara zobens, nejēgas! Ja jums nepatīk, varat paši minēt nobeigumu! Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Ļoti labi, Dedans teica. To mēs varam uzzināt no Kvouta. Kaut arī zaļknābis, viņš prot labi stāstīt. Vara zobens, ko tu neteiksi!

-    Patiesībā es gribētu dzirdēt Martena nobeigumu, es teicu.

-    Ek, stāsti vien! vecais pēddzinis sarūgtināts izmeta. Man vairs nav noskaņojuma turpināt. Un labāk es klausos, kā runā tu, nevis tas zviedzošais ēzelis.

Vakara stāstu laiks bija viena no nedaudzajām reizēm, kad mēs varējām pasēdēt kopā bez sīkumainas ķīvēšanās. Tagad arī tas kļuva arvien sliktāks. Stāvokli apgrūtināja arī tas, ka pārējie arvien biežāk gaidīja vakara izklaides no manis. Cerēdams šo vēlmi apturēt, es biju pamatīgi pārdomājis savu šovakar paredzēto stāstu.

-     Reiz senos laikos kādā mazā pilsētiņā dzīvoja mazs zēns, es iesāku. Viņš bija izcils, vai vismaz tā domāja viņa māte. Taču viņam piemita kāda atšķirība. Viņam vēdera vidū bija zelta skrūve. No nabas rēgojās skrūves galviņa.

Viņa māte priecājās vienkārši par to, ka zēnam ir visi roku un kāju pirksti. Bet, kad zēns paaugās, viņš saprata, ka ne visiem cilvēkiem nabā ir skrūves un zelta skrūves nepavisam ne. Viņš jautāja mātei, kādēļ viņam tā vajadzīga, bet māte to nezināja. Pēc tam viņš jautāja tēvam, bet arī tēvs to nezināja. Viņš jautāja vecvecākiem, bet arī tie nezināja.

Kādu laiku zēns ar to samierinājās, tomēr šī doma viņam nedeva miera. Beidzot, kad viņš bija pietiekami paaudzies, viņš sakravāja somu un devās pasaulē, cerēdams atrast kādu, kurš viņam pateiks patiesību.

Viņš gāja no vietas uz vietu, iztaujādams visus, kuri zināja kaut ko par jebko. Viņš iztaujāja vecmātes un ārstus, bet tie neko nespēja izdibināt. Viņš iztaujāja arkanistus, ceļojošus skārdniekus un vecus eremītus, kas dzīvoja mežos, taču neviens neko tamlīdzīgu nebija redzējis.

Viņš devās iztaujāt keldiešu tirgotājus, jo par zeltu tiem vajadzēja zināt vairāk nekā jebkuram citam. Bet keldiešu tirgotāji neko nevarēja pateikt. Viņš devās uz Universitāti pie arkanistiem, jo par skrūvēm un to īpašībām tiem vajadzēja zināt vairāk nekā jebkuram citam. Bet arkanisti neko nevarēja pateikt. Zēns devās pa ceļu pāri kalniem, lai iztaujātu tāliešu burves, taču neviena no viņām nespēja dot atbildi.

Beidzot zēns aizgāja pie Vintasas karaļa, visbagātākā karaļa pasaulē. Bet karalis neko nevarēja pateikt. Viņš aizgāja pie Aturas valdnieka, taču, par spīti lielajai varai, valdnieks neko nevarēja pateikt. Zēns citu pēc citas apstaigāja visas Mazās Karaļvalstis, bet neviens viņam neko nevarēja pateikt.

Beidzot zēns aizgāja pie Modegas augstā karaļa, paša viedākā karaļa pasaulē. Augstais karalis uzmanīgi nopētīja zelta skrūves galviņu, kas rēgojās no zēna nabas. Tad karalis pamāja ar roku, un viņa senešals atnesa zeltīta zīda spilvenu. Uz spilvena stāvēja zelta lādīte. Augstais karalis paņēma zelta atslēgu, kas karājās viņam kaklā, atslēdza lādīti, un tajā gulēja zelta skrūvgriezis.

Augstais karalis paņēma skrūvgriezi un ar žestu aicināja zēnu tuvāk. Satraukumā drebēdams, zēns paklausīja. Tad karalis paņēma zelta skrūvgriezi un iespieda to zēna nabā.

Brīdi pārtraucis stāstīt, es iedzēru prāvu malku. Jutu, ka mans nelielais klausītāju pulciņš tiecas pieliekties arvien tuvāk. Tad karalis uzmanīgi pagrieza zelta skrūvi. Vienreiz nekas nenotika. Otrreiz nekas nenotika. Tad viņš pagrieza to trešoreiz, un zēnam nokrita dibens.

Iestājās sastindzis klusums.

-    Ko? Hespe neticīgi pārjautāja.

-     Zēnam nokrita dibens, es atkārtoju, rādīdams novainojami nopietnu seju.

Ilgu laiku neviens neko nesacīja. Visu acis bija pievērstas man. Liesmas nosprakstēja, un gaisā uzšāvās sarkanas dzirksteles.

-    Un kas notika pēc tam? Hespe beidzot jautāja.

-    Nekas, es atbildēju. Tas ir viss. Stāsts beidzas.

-    Ko? viņa atkārtoja skaļākā balsī. Kas tas par stāstu?

Es grasījos atbildēt, bet tad Tempi sāka skaļi smieties. Viņš smējās ilgi, kratīdamies nevaldāmās lēkmēs, līdz palika bez elpas. Drīz arī es pievienojos viņa smiekliem: gan tāpēc, ka man pielipa Tempi jautrība, gan tāpēc, ka man pašam šis vienmēr bija licies dīvaini smieklīgs stāsts.

Hespes sejas izteiksme kļuva bīstama, it kā uzjautrinājuma iemesls būtu viņa pati.

Pirmais ierunājās Dedans. Es nesaprotu. Kāpēc…? Viņš apklusa, neizteicis jautājumu līdz galam.

-    Vai viņi pielika zēna dibenu atpakaļ? Hespe noprasīja.

Es paraustīju plecus. Par to stāsts klusē.

Dedans, vīlies un neapmierināts, pikti savicināja rokas. Kāda tur bija jēga?

Es rādīju nevainīgu seju. Biju domājis, ka mēs vienkārši stāstām stāstus.

Plecīgais algotnis nikni pablenza uz mani. Jēdzīgus stāstus! Stāstus ar beigām! Nevis stāstus par zēna dibenu… Viņš papurināja galvu.

Tas ir smieklīgi. Es eju gulēt!

Dedans devās kārtot sev guļvietu. Hespe aizgāja uz citu pusi.

Es pasmaidīju, juzdamies pārliecināts, ka viņi man vairs neuzbāzīsies, pieprasīdami stāstus biežāk, nekā es pats to vēlētos.

Arī Tempi piecēlās kājās. Tad, iedams man garām, viņš pasmaidīja un gluži negaidot mani spēcīgi apskāva. Pirms dienkopas tas mani būtu apstulbinājis, taču tagad es zināju, ka fiziska saskarsme ademu vidū nav nekas īpaši neparasts.

Tomēr jutos pārsteigts, ka viņš to darījis citu klātbūtnē. Kā prazdams atbildēju apskāvienam un jutu, ka viņa krūtis joprojām raustās smieklos.

-     Nokrita dibens! viņš klusi izmeta un tad devās uz savu guļvietu.

Martens ar skatienu pavadīja Tempi un pēc tam ilgi un domīgi raudzījās manī. Kur tu dzirdēji tādu stāstu? viņš jautāja.

-    Man to stāstīja tēvs, kad biju vēl puika, es atklāti atbildēju.

-    Savāds stāsts, ko stāstīt bērnam.

-     Es biju savāds bērns, es teicu. Kad biju lielāks, tēvs atzinās, ka sacerējis stāstus, lai piedabūtu mani apklust. Es nemitīgi apbēru viņu ar jautājumiem. Stundām no vietas. Viņš teica: apklusināt mani varējis vienīgi kaut kas līdzīgs mīklai. Bet parastās mīklas es pārkodu kā riekstus, un viņam drīz to pietrūka.

Es sāku klāt savu guļvietu. Tāpēc viņš sāka sacerēt stāstus, kas atgādināja mīklas, un jautāja, vai es saprotot, kas tajos pateikts. Es mazliet skumīgi pasmaidīju. Atceros, ka dienām ilgi lauzīju galvu par zēnu ar skrūvi nabā, cenzdamies saskatīt tur kādu jēgu.

Martens sarauca pieri. Pret bērnu tas ir cietsirdīgs joks.

Tāds izteikums mani pārsteidza. Kāpēc tu tā domā?

-    Viņš muļķoja tevi, lai panāktu mieru un klusumu. Tas nebija labi darīts.

Es gluži samulsu. Viņš nedomāja neko ļaunu. Man tas patika. Man bija par ko domāt.

-    Bet tas bija bezjēdzīgi. Tur neko nebija iespējams izdomāt.

-    Tas nebija bezjēdzīgi! es iebildu. Tieši tie jautājumi, uz kuriem mēs nespējam atbildēt, dod mums visvairāk. Tie māca mūs domāt. Ja cilvēkam dod atbildi, viņš iegūst tikai nelielu faktu. Bet, ja uzdod jautājumu, viņam pašam jāmeklē atbilde.

Izklāju segu uz zemes un pārklāju tai pāri apdilušo skārdnieka apmetni, kurā ietīties. Ja viņš tādējādi atrod atbildes, tās viņam kļūst par vērtību. Jo grūtāks jautājums, jo vairāk mēs pūlamies. Jo vairāk pūlamies, jo vairāk iemācāmies. Neiespējams jautājums…

Apklusu, nepabeidzis iesākto, jo manī uzplaiksnīja spēja atskārsme. Elodins. Tieši to bija darījis Elodins. To viņš bija darījis visās savās nodarbībās. Spēles, mājieni, neizprotamās mīklas. Visi tie bija sava veida jautājumi.

Martens papurināja galvu un devās projām, bet es biju iegrimis domās un to pat nepamanīju. Es biju gribējis rast atbildes, un, par spīti visam, ko tobrīd tiku domājis, Elodins bija centies man tās dot. Tas, ko es viņā biju uzskatījis par ļaunsirdīgu mīklainību, īstenībā bija neatlaidīgi centieni virzīt pretī patiesībai. Krietnu brīdi es sēdēju klusēdams un sastindzis atskārsmē par viņa mācības tālredzību. Par savu sapratnes trūkumu. Par savu aklumu.

ASTOŅDESMIT CETURTĀ NODAĻA . kartes malā

SOLI PA solim mēs turpinājām virzīties cauri Eldas mežam. Katra diena sākās ar cerībām atrast kādu zīmi, kas liecinātu par meklēto taku. Katrs vakars beidzās ar vilšanos.

Dēkas spožums bija neapšaubāmi izplēnējis, un mūsu pulciņā arvien ļutamāk ielauzās aizkaitinājums un nelabvēlība. Jebkādas Dedana sākotnējās bailes no manis bija pilnīgi noplakušas, un viņš mani nemitīgi bikstīja. Viņš gribēja pirkt pudeli brendija par maera naudu. Es atteicos. Viņš uzskatīja, ka naktīs nevajagot sēdēt sardzē, pietiktu ar drošības virvi apkārt apmetnei. Es nepiekritu.

Ikviena sīka saķeršanās, kurā es guvu virsroku, arvien vairāk noskaņoja viņu pret mani. Un, mūsu meklējumiem turpinoties, arvien biežāka kļuva viņa klusā kurnēšana. Tā nekad nebija tik drosmīga, lai meklētu tiešu sadursmi, bet ik pa brīdim izpaudās maziskās piezīmēs un drūmā nepakļāvībā.

Turpretī mēs ar Tempi lēni tuvojāmies kaut kam tādam, ko nosacīti varētu saukt par draudzību. Viņa aturiešu valodas prasme kļuva arvien labāka, un mana lauzīšanās ademu valodā bija pilnveidojusies tiktāl, ka to varēja saukt par neveiklu, nevis pilnīgi nemākulīgu.

Es joprojām atdarināju Tempi, kad viņš izpildīja savu lēno deju, un viņš joprojām nepievērsa man uzmanību. Tagad, kad biju ilgāku laiku vingrinājies, es tajā sāku izjust tādu kā kareivīgu piegaršu. Lēna vienas rokas kustība atgādināja sitienu, kokaina pēdas pacelšana lika domāt par spērienu. Kad centos lēnām kustēties reizē ar viņu, manas rokas un kājas vairs nedrebēja aiz piepūles, tomēr mani joprojām kaitināja sava neveiklība. Es bezgala neciešu, ja kaut ko daru slikti.

Piemēram, dejas vidū bija vieta, kas no malas šķita tikpat vienkārša kā elpošana. Tempi pagriezās, izdarīja ar rokām apli un paspēra nelielu soli uz priekšu. Bet, kad vien es mēģināju darīt to pašu, ik reizes neizbēgami paklupu. Biju izmēģinājis pusduci dažādu pēdas novietojumu, bet nekas nemainījās.

Bet nākamajā dienā pēc tam, kad biju izstāstījis savu “vaļīgās skrūves” stāstu, kā to vēlāk nosauca Dedans, Tempi pārstāja mani ignorēt. Kad es kārtējo reizi paklupu, viņš apstājās un paskatījās uz mani. Viņa

pirksti izdarīja kustību: neatzinība, aizkaitinājums. Sāc vēlreiz! viņš teica un ieņēma dejas stāvokli, kuram allaž sekoja mans paklupiens.

Nostājos tādā pašā pozīcijā un mēģināju atkārtot viņa kustības. Atkal zaudēju līdzsvaru un biju spiests izdarīt šļūcošu soli, lai nepakluptu.

-     Manas kājas ir dumjas, es norūcu ademu valodā, savilcis kreisās rokas pirkstus: samulsums.

-    Nē. Tempi ar abām rokām satvēra manus gurnus un tos pagrieza. Tad viņš pagrūda manus plecus atpakaļ un iesita man pa ceļgalu, piespiezdams mani to saliekt. Jā.

Mēģināju atkal pavirzīties uz priekšu un sajutu atšķirību. Arī šoreiz zaudēju līdzsvaru, bet tikai mazdrusciņ.

-     Nē, Tempi vēlreiz teica. Skaties! Viņš iesita sev pa plecu. -Tā! Viņš nostājās tieši man pretī tikai nepilnas pēdas attālumā un atkārtoja kustību vēlreiz. Viņš pagriezās, ar plaukstām sānis izdarīja apli, un viņa plecs atdūrās man pret krūtīm. Kustība bija apmēram tāda pati kā tad, ja ar plecu gribētu atgrūst durvis.

Tempi nekustējās īpaši ātri, bet viņa plecs mani noteikti atgrūda sāņus. Kustība nebija ne rupja, ne piepeša, bet tās spēks bija neatvairāms, it kā uz ļaužu pilnas ielas tev piegrūstos zirga sāns.

Es atkārtoju to vēlreiz, visu uzmanību pievērsdams plecam. Es nepaklupu.

Tā kā apmetnē tobrīd mēs bijām divi vien, es atturējos no smaida, bet ar kustībām pavēstīju: laime. Paldies! Mīkstināts izteikums.

Tempi neko neteica. Viņa seja bija neizteiksmīga un rokas nekustējās. Viņš vienkārši aizgāja atpakaļ agrākajā vietā un, aizgriezies no manis, sāka savu deju no sākuma.

Centos uzņemt notikušo attieksmes apmaiņu ar vēsu mieru, tomēr uzskatīju to par lielu komplimentu. Ja es būtu labāk pazinis ademus, būtu sapratis, ka tas nozīmēja daudz vairāk.

*    * *

Pārgājuši pāri pakalnam, mēs ar Tempi ieraudzījām, ka mūs gaida Martens. Pusdienām vēl bija par agru, tāpēc man krūtīs uzzibēja cerīga doma, ka varbūt viņš beidzot, pēc visām šīm ilgajām meklējumu dienām, ir uzgājis laupītāju taku.

-    Gribēju parādīt jums šo te! Martens teica, norādīdams uz augstu, izpletušos, papardei līdzīgu augu pēdas desmit attālāk. Tas ir diezgan liels retums. Gadiem ilgi neesmu tādu redzējis.

-    Kas tas ir?

-     To sauc par Ana asmeni, Martens atbildēja, lepni lūkodamies uz savu atradumu. Jums vajadzēs turēt acis vaļā. Nav daudz tādu.

kuri to pazīst, un, ja tuvumā šeit ir vēl citi tādi augi, tas var dot mums pavedienu.

Viņš raudzījās uz mums ar dedzīgu skatienu. Nu? beidzot viņš iitica.

Kāpēc tas ir tik īpašs? es jautāju, saprazdams, ka jāizrāda interese.

Martens pasmaidīja. Ana asmens ir interesants tāpēc, ka necieš

i  ilvēkus, viņš paskaidroja. Ja kāda auga daļa pieskarsies jūsu ādai, pec pāris stundām tā kļūs sarkana kā rudens lapa. Vēl sarkanāka. Koša k.i tavs algotņa apģērbs, Martens norādīja uz Tempi. Un pēc tam viss augs nokaltīs un ies bojā.

-    Patiešām? Mana interese vairs nebija tēlota.

-   Jā, Martens apstiprināja. To nogalina pat sviedru lāse. Tas nozīmē, ka tas parasti iet bojā pat no apģērba pieskāriena. Vai no saskares ar bruņām. Vai ar mietu, kas tev rokā. Vai zobenu. Viņš pamāja uz ieroci pie Tempi jostas. Daži stāsta, ka tas ejot bojā pat tad, ja tam uzpūš elpu. Bet nevaru apgalvot, ka tā ir patiesība.

Martens pagriezās un veda mūs projām no Ana asmens. Šī ir ļoti, ļoti sena meža daļa. Vietās, kur tuvumā mājo cilvēki, Ana asmens neaug, Mēs esam pārgājuši pāri kartes malai.

-    Mēs vēl neesam pat tikuši līdz kartes malai, es iebildu. Mēs precīzi zinām, kur atrodamies.

Martens nicīgi nosēcās. Kartēm nav ārējo malu. Kartēm ir tikai iekšējas malas. Tukšumi. Cilvēkiem patīk izlikties, ka viņi visu zina par pasauli. It sevišķi bagātiem cilvēkiem. Kartes šim nolūkam teicami noder. Šajā līnijas pusē ir barona Takstvisa lauki, tajā pusē ir grāfa Aptemani zemes.

Martens nospļāvās. Kartēs nevar atstāt tukšas vietas, tāpēc cilvēki, kuri tās zīmē, iekrāso kādu vietu un uzraksta “Eldas mežs”. Viņš papurināja galvu. No tā ir tik maz labuma, ka vari kaut vai izdedzināt kartē caurumu. Šis mežs ir tik liels kā Vintasa. Tas nevienam nepieder. Ja aizklīdīsi aplamā virzienā, tu noiesi simt jūdžu un neredzēsi nevienu ceļu, kur nu vēl māju vai uzartu lauku. Šajā apkaimē ir vietas, kas nekad nav jutušas cilvēka kājas nospiedumu vai dzirdējušas viņa balsi.

Es paskatījos apkārt. Izskatās tāds pats kā lielākā daļa mežu, ko esmu redzējis.

-    Vilks izskatās kā suns, Martens vienkārši atteica. Bet nav. Suns ir… Viņš sastomījās. Kā saka par dzīvniekiem, kuri visu laiku dzīvo cilvēku tuvumā? Govis, aitas un tā tālāk.

-    Pieradināti?

-    Tieši tā, viņš teica un paskatījās visapkārt. Kā lauku sēta. Kā dārzs. Kā parks. Ari lielākā daļa mežu ir “pieradināti”. Cilvēki lasa sēnes vai cērt malku, vai iet paburzīties ar savām sirdspuķītēm.

Viņš papurināja galvu un, pastiepis roku, pieskārās tuvējā koka raupjajai mizai. Tā bija maiga, gandrīz vai mīloša kustība. ŠI vieta ir citāda. Tā ir sena un pirmatnēja. Tai par mums nav ne mazākās bēdas. Ja tie zeļļi, ko mēs medijam, mums negaidot uzbruktu, viņiem pat nebūtu jāaprok mūsu līķi. Mēs gulētu uz zemes simt gadu, un neviens nepienāktu pat tuvumā mūsu kauliem.

Es pagriezos un pārlaidu skatienu zemes kāpumam un kritumam. Vēju nodeldētajiem akmeņiem, bezgalīgajām koku rindām. Centos nedomāt par to, cik vienkārši maers atsūtījis mani šurp, gluži kā pārbīdīdams akmentiņu uz taka spēles galda. Viņš bija atsūtījis mani uz tukšumu kartē. Uz vietu, kur neviens nekad neatrastu manus kaulus.

ASTOŅDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . starpspēle — Žogi

KVOUTS SĒDĒJA savā krēslā, taisni izslējies un pastiepis kaklu, lai labāk redzētu, kas notiek aiz loga. Viņš nupat bija pacēlis roku, lai dotu zīmi Hronistam, kad ārpusē uz lieveņa koka grīdas atskanēja aša, viegla dipoņa. Tik aša un viegla, ka to nevarēja izraisīt zemnieku smagie zābaki, turklāt nākamajā brīdi aiz durvīm atskanēja gaiši bērnu smiekli.

Hronists ātri nosusināja aprakstīto lapu un pabāza to zem tīru papīru kaudzes, bet Kvouts piecēlās kājās un devās pie bāra. Basts atliecās atpakaļ, atgāzdams krēslu uz divām kājām.

Nākamajā bridi atvērās durvis un viesnīcas zālē ienāca jauns, plecīgs vīrietis ar pašķidru bārdiņu, saudzīgi iebīdīdams pāri slieksnim mazu, gaišmatainu meiteni. Aiz viņa nāca jauna sieviete, turēdama uz rokas sīciņu puisēnu.

Viesnīcnieks pasmaidīja un sveicinādams pacēla roku. Mērij! Hep!

Jaunais pāris īsi pārmija dažus vārdus, un garais vīrietis devās uz Hronista pusi, joprojām bīdīdams sev pa priekšu mazo meiteni. Basts piecēlās un piedāvāja Hepam savu krēslu.

Mērija devās pie bāra letes, ar ikdienišķu kustību atbrīvodama sev no matiem mazā zēna rociņu. Viņa bija jauna un glīta, ar smaidā savilktām lūpām un nogurušām acīm. Labdien, Kot!

-    Sen neesmu jūs abus redzējis! viesnīcnieks teica. Vai varu piedāvāt krūzi sidra? Pavisam svaigs, šorīt izspiedu sulu.

Sieviete piekrītoši pamāja, un viesnīcnieks piepildīja trīs krūzes. Basts aiznesa divas Hepam un viņa meitai. Heps paņēma savējo, bet meitene paslēpās aiz tēva un bikli raudzījās viņam pār plecu.

-    Vai jaunais saimnieks Bens gribētu pats savu krūzi? Kots jautāja.

-     Gribētu gan, Mērija atbildēja un uzsmaidīja zēnam, kas sūkāja pirkstus. Bet es tavā vietā viņam to nedotu, citādi tūlīt būs jāmazgā grīda. Viņa iebāza roku kabatā, kaut ko meklēdama.

Kots enerģiski papurināja galvu un atraidīdams pacēla plaukstu. Par to nevar būt ne runas! viņš teica. Heps nepaņēma ne pusi no tā, kas viņam pienācās par manu žogu labošanu aiz viesnīcas.

Mērija veltīja viņam gurdu, noraizējušos smaidu un paņēma savu krūzi. Mīļš paldies, Kot! Tad viņa devās pie galdiņa, kur sēdēja viņas vīrs un sarunājās ar Hronistu. Viņa kaut ko sacīja pierakstltājam, viegli šūpodama bērnu uz viena gurna. Heps piekrītoši māja ar galvu un brīžiem iestarpināja kādu vārdu. Hronists iemērca spalvu tintē un sāka rakstīt.

Basts atgriezās pie bāra un atspiedās pret leti, ziņkāri skatīdamies uz attālo galdiņu. Es joprojām nesaprotu, viņš teica. Skaidri zinu, ka Mērija pati prot rakstīt. Viņa ir sūtījusi man vēstules.

Kvouts pameta ziņkārīgu skatienu uz savu audzēkni un paraustīja plecus. Domāju, ka viņš raksta testamentus un novēlējumus, nevis vēstules. Tādiem dokumentiem jābūt ļoti skaidrā rokrakstā, bez pareizrakstības kļūdām vai pārpratumiem. Viņš norādīja uz Hronistu, kas spieda uz papīra lapas masīvu zīmogu. Redzi? Tas liecina, ka viņš ir tiesas ierēdnis. Visam, ko viņš apstiprina, ir likuma spēks.

-   Bet to taču dara priesteris! Basts iebilda. Ebs Graimzs ir likumīga amatpersona. Viņš reģistrē laulības un darījumus, ja kāds pērk zemes gabalu. Tu pats teici, ka viņiem ļoti patīkot tādi reģistri.

Kvouts pamāja ar galvu. Tiesa gan, bet priesterim patīk, ja baznīcai atstāj naudu. Ja viņš uzrakstīs tev testamentu, bet tu neatstāsi baznīcai ne nodilušu peniju… Viņš zīmīgi paraustīja plecus. Tādā mazā pilsētiņā kā šī tas var ievērojami apgrūtināt dzīvi. Un, ja tu neproti lasīt… nu, tad priesteris var uzrakstīt, ko vien vēlas, vai ne? Un kas to apstrīdēs, kad tu būsi miris?

Basts izskatījās satriekts. Ebs Graimzs neko tādu nedarītu!

-    Droši vien ne, Kvouts piekrita. Graimzs nav sliktākais priesteru vidū. Bet varbūt tu vēlies atstāt zemes gabalu jaunajai atraitnei, kas dzīvo tur, ceļa galā, un naudu viņas otrajam dēlam? Kvouts izteiksmīgi savilka uzacis. Tādus darījumus vīrietis nelabprāt uzdos reģistrēt savam priesterim. Labāk lai ziņa nāk atklātībā pēc tam, kad tu esi miris un aprakts dziļi zemē.

Basta acīs atplaiksnīja atskārsme, un viņš pārlaida skatienu abiem jaunajiem cilvēkiem, it kā mēģinādams uzminēt, kādus noslēpumus tie vēlas glabāt.

Kvouts izvilka baltu audekla gabalu un sāka izklaidīgi spodrināt leti.

-    Parasti gan viss ir vienkāršāk. Dažs vēlas atstāt savu gramofonu Ellijai, bet negrib nākamos desmit gadus klausīties, kā par to gremžas viņas māsas.

-    Tā kā toreiz, kad nomira atraitne Gredena?

-   Tieši tā kā toreiz, kad nomira atraitne Gredena. Pats redzēji, kā ģimene plūcās ap viņas mantām. Puse radinieku vēl šodien nerunā cits ar citu.

Telpas otrā malā mazā meitene piegāja pie mātes un sāka neatlaidīgi raustīt to aiz kleitas. Pēc brīža Mērija kopā ar meiteni pienāca pie letes.

-     Mazajai Silai ir vajadzība, viņa vainīgi teica. Vai mēs varētu…?

Kots apstiprinoši pamāja uz durvīm blakus kāpnēm.

Mērija pagriezās un iedeva zēnu Bastam. Tev nav nekas pretī?

Ar gluži instinktīvu kustību Basts pastiepa abas rokas, lai paņemtu /enu, un palika neveikli stāvam, kamēr Mērija aizveda meiteni projām.

Zēns možām acīm skatījās apkārt, īsti nesaprazdams, kā uztvert tādu apstākļu maiņu. Basts pagriezās pret Kvoutu, joprojām turēdams puisēnu stīvi izstieptās rokās sev priekšā. Bērna sejā ziņkārību pamazām nomainīja neziņa un pēc tam neapmierinātība. Beidzot viņš sāka klusi, satraukti šņukstēt. Kādu bridi viņš itin kā nevarēja izlemt, vai grib raudāt vai ne, un lēnām aptvēra, ka tieši to viņš grib darīt.

-    Ak mūžs, Bast! Kvouts sašutis teica. Dod šurp! Pagājies uz priekšu, viņš paņēma zēnu un apsēdināja to uz letes, stingri turēdams ar abām rokām.

Tur mazais, šķiet, jutās labāk. Viņš ziņkārīgi pataustīja letes gludo virsmu, atstādams tur matētu nospiedumu. Tad viņš paskatījās uz Bastu un pasmaidīja. Suns! zēns teica.

-    Burvīgi, Basts sausi norūca.

Mazais Bens sāka sūkāt pirkstus un atkal paskatījās apkārt, šoreiz kaut ko nepārprotami meklēdams. Mamm! viņš iesaucās. Mammam-ma! Viņa sejiņa kļuva bažīga, un viņš atkal klusi iešņukstējās.

-     Pieturi viņu! Kvouts teica un nostājās zēnam tieši pretī. Kad Basts bija droši satvēris mazo, viesnīcnieks saņēma zēna kājas un sāka dziedoši skandēt:

“Kurpniek, apavus man taisi!

Zemniek, graudus zemē kaisi!

Maizniek, maizi samīci,

Skroder, gādā cepuri!, '

Puisēns uzmanīgi vēroja, kā Kvouts katras rindas laikā izdara citu rokas kustību, izlikdamies sējam kviešus un mīcām maizi. Klausoties pēdējo rindu, viņš jau smējās jautrus, guldzošus smieklus un ar plaukstiņām pliķēja sev pa galvu tāpat kā sarkanmatainais dziedātājs.

“Melder, miltus maisos ber!

Podniek, māla piku tver!

Moder, pienu salūko!

Bērniņ, tēti samīļo!"

Pēdējās rindas laikā Kvouts neizdarīja nekādu kustību, tikai atlieca galvu un zīmīgi palūkojās uz Bastu.

Basts bridi samulsis skatījās uz abiem. Tad viņa sejā uzausa skaidrība.

-     Reši, kā tu varēji iedomāties kaut ko tādu? viņš noprasīja mazliet aizskartā balsī, tad parādīja uz mazo zēnu. Viņš taču ir gaišmatains!

Bena skatiens pārslīdēja abiem vīriem pēc kārtas, un viņš nolēma, ka tomēr gribētu drusku paraudāt. Mazā sejiņa saviebās, un zēns sāka žēli činkstēt.

-    Tā ir tava vaina! Basts pārliecināti noteica.

Kvouts pacēla puisēnu no letes un šūpodams mēģināja nomierināt. Pēc brīža ēdamzālē atgriezās Mērija, un mazais ieraudājās vēl skaļāk, stiepdams viņai pretī abas rokas.

-    Piedod! Kvouts teica, un viņa balsī skanēja mulsums.

Mērija paņēma bērnu, un tas tūlīt apklusa, kaut gan acīs vēl kavējās asaras. Tā nav tava vaina, viņa sacīja. Bens vienkārši pēdējā laikā ļoti meklē mammu. Viņa smaidīdama paberzēja bērna degunu ar savējo, un zēns atkal līksmi, guldzoši iesmējās.

* * *

-    Cik tu no viņiem paņēmi? Kvouts jautāja, atgriezies pie Hronista galdiņa.

Hronists paraustīja plecus. Pusotra penija.

Kvouts brīdi palika nekustīgi stāvam, tad iekārtojās krēslā un, piemiedzis acis, cieši palūkojās uz Hronistu. Tas nesedz pat maksu par papīru.

-    Es taču neesmu kurls! Hronists atbildēja. Kalēja māceklis teica, ka Bentlijiem klājoties grūti. Pat ja viņš to nebūtu teicis, man ir acis pierē. Tam vīram bija ielāpi uz abiem ceļgaliem un kājās galīgi novalkāti zābaki. Un meitenei kleita bija par mazu un viscaur salāpīta.

Kvouts sadrūmis pamāja ar galvu. Viņu dienvidpuses lauki applūda divus gadus pēc kārtas. Un šajā pavasari nobeidzās abas kazas. Pat labākos laikos viņiem šis gads nebūtu viegls. Un tagad vēl mazais puika… Viņš dziļi ievilka elpu un lēni, domīgi nopūtās. Galvenā bēda ir mantas apķīlāšana nesamaksātu nodokļu dēļ. Šogad tas ir noticis jau divas reizes.

-    Vai gribi, lai es vēlreiz sabojāju žogu, Reši? Basts dedzīgi jautāja.

-     Cst, nerunā par to, Bast! Kvouta lūpās pavīdēja tikko jaušams smaids. Šoreiz mums jāizdomā kaut kas cits. Viņa smaids pazuda.

-    Pirms nodokļu piedzinēji ierodas nākamo reizi.

-    Varbūt nākamās reizes nebūs, Hronists sacīja.

Kvouts papurināja galvu. Līdz ražas novākšanai nebūs, bet agri vai vēlu būs. Arī regulārie nodevu vācēji nav nekas patīkams, bet tie vismaz vajadzības reizē prot skatīties caur pirkstiem. Viņi zina, ka ieradīsies atkal nākamgad un aiznākamgad. Bet īstie izspiedēji…

Hronists pamāja ar galvu. Tie ir citādi, viņš drūmi teica, tad noskandēja: “Ja šie spētu, atņemtu pat gaisu. Ja nav naudas, pievāks graudu maisu.”

Kvouts skumīgi pasmaidīja un turpināja:

"Ja nav graudu, paņems tavu teli,

Paņems kaķi līdz ar visu peli.

Novilks katru zābaku no kājas,

Beigu beigās paņems tavas mājas."

-    Izspiedējus ienīst visi, Hronists drūmi piekrita. Un aristokrāti viņus ienīst vēl divreiz vairāk.

-    Tam ir grūti ticēt, Kvouts iebilda. Tev derētu dzirdēt, ko runā šejienes zemnieki. Ja pēdējā reizē nodokļu piedzinējam pie sāniem nebūtu stāvējis līdz zobiem apbruņots sargs, diez vai viņš no šejienes būtu aizgājis dzīvs.

Hronists sāji pasmaidīja. Ja tu būtu dzirdējis, kādos vārdos viņus sauca mans tēvs! viņš teica. Un piedzinēji pie viņa bija tikai divas reizes divdesmit gadu laikā. Viņš teica, ka labprātāk piedzīvotu siseņu uzbrukumu un ugunsgrēku nekā karaļa nodokļu izspiedējus savās zemēs. Hronists pameta skatienu uz viesnīcas durvīm. Vai tie cilvēki ir pārāk lepni, lai lūgtu palīdzību?

-    Vēl lepnāki, Kvouts atbildēja. Jo cilvēks nabadzīgāks, jo vērtīgāks viņa lepnums. Es to labi saprotu. Neparko nespētu lūgt draugam naudu. Drīzāk ciestu badu.

-    Bet var taču aizņemties, Hronists sacīja.

-     Kam šajos laikos ir nauda, ko aizdot? Kvouts drūmi atjautāja.

Lielākajai daļai ļautiņu šo ziemu pašiem būs grūti izvilkt. Bet pēc

trešās apķīlāšanas Bentlijiem būs jāsedzas ar vienu segu un līdz sniega nokušanai jāēd sēklai domātie graudi. Tas ir, ja viņi nezaudēs arī mājas…

Viesnīcnieks paskatījās lejup uz savām plaukstām un šķita izbrīnījies, ka viena no tām ir savilkta dūrē. Viņš lēni atlieca pirkstus un nolika izplestās plaukstas uz galda virsmas. Tad viņš ar skumju smaidu paskatījās uz Hronistu. Vai tu zini, ka es nekad neesmu maksājis nodokļus, pirms ierados šeit? Edema Rū ļaudīm parasti nav nekāda īpašuma. Viņš aplaida roku viesnīcai. Nekad nebiju zinājis, cik tas ir aizvainojoši. Pilsētiņā ierodas kaut kāds pašapmierināts kretīns ar kantorgrāmatu un liek tev maksāt par to, ka tev kaut kas pieder.

Kvouts pamāja Hronistam, mudinādams ņemt rakstāmspalvu. Tagad es, bez šaubām, saprotu lietas dziļāko būtību. Zinu, kādas tumšas vēlmes liek cilvēku grupai gaidīt ceļa malā un nogalināt nodokļu vācējus, metot atklātu izaicinājumu karalim.

ASTOŅDESMITSESTĀ NODAĻA . pārlauztais ceļš

MĒS BEIDZĀM pārmeklēt Karaļa lielceļa ziemeļdaļu un pārgājām uz dienviddaļu. Nereti mūsu dienās vienīgo atšķirību ienesa vakara stāsti pie ugunskura. Stāsti par Oranu Velsiteru, par Lanielu Atkaljauno, par Iljenu. Stāsti par izpalīdzīgiem cūkganiem un veiksmīgiem ceļojošu skārdnieku dēliem. Stāsti par dēmoniem un fejām, par mīklu spēlēm un kapukalnu draugariem.

Edema Rū cilts zina visus stāstus, kādi ir pasaulē, un es esmu Edema Rū pārstāvis no papēžiem līdz matu galiem. Kad biju zēns, mani vecāki katru vakaru pie ugunskura stāstīja stāstus. Es uzaugu, vērodams stāstus mīmu izrādēs, klausīdamies tos dziesmās un izspēlēdams tos uz skatuves.

Šī iemesla dēļ nav jābrīnās, ka es jau iepriekš zināju visus stāstus, ko Dedans, Hespe un Martens vakaros stāstīja pie ugunskura. Neatcerējos katru sīkumu, bet zināju galvenās līnijas. Zināju to apveidus un zināju to beigas.

Tikai nepārprotiet mani. Es tik un tā klausījos tos ar prieku. Stāstiem nav katrā ziņā jābūt jauniem, lai tie sagādātu prieku. Daži stāsti ir kā pazīstami draugi. Citi ir nepieciešami kā maize.

Bet stāsts, kuru es neesmu dzirdējis, joprojām ir retums un dārgums. Un pēc divdesmit Eldas mežā pavadītām meklējumu dienām es tiku apveltīts ar šādu dārgumu.

*    * *

-    Reiz sensenos laikos un tāltālā zemē dzīvoja zēns, vārdā Džekss, iesāka Hespe, kad mēs pēc vakariņām bijām sasēdušies ap ugunskuru,

-    un šis zēns iemīlējās mēness dievē.

Džekss bija savāds zēns. Dompilns zēns. Vientuļš zēns. Viņš dzīvoja vecā mājā pārlauzta ceļa galā. Viņš…

Dedans pārtrauca Hespi. Vai tu teici: pārlauzta ceļa galā?

Hespes mute savilkās bargā svītrā. Nevarētu teikt, ka viņas skatiens bija gluži naidīgs, bet iespaids bija tāds, ka viņa ir savākusi visas naidīga skatiena drumstalas vienkop, lai tās izmantotu, ja radīsies tāda vajadzība. Jā, es tā teicu! Pārlauzta ceļa galā. Tieši tā teica mana māte, kad biju maza, un es dzirdēju šo stāstu no viņas simtiem reižu.

Bridi šķita, ka Dedans grasās vēl kaut ko jautāt. Tomēr šoreiz viņš bija neparasti tālredzīgs un tikai pamāja ar galvu.

Hespe negribīgi aizbīdīja naidīgā skatiena drumstalas projām. Tad, saraukusi pieri, viņa paskatījās lejup uz savām plaukstām. Bridi viņas lupas kustējās bez skaņas, tad viņa pie sevis pamāja ar galvu un turpināja.

*   * *

-    Ikviens, kurš redzēja Džeksu, tūlīt saprata, ka viņš ir citāds nekā pārējie. Viņš nerotaļājās. Viņš neskraidīja apkārt un neiekūlās nepatikšanās. Un viņš nekad nesmējās.

Daži teica: “Ko jūs varat gribēt no zēna, kurš dzīvo viens pats vecā mājā pārlauzta ceļa galā?” Citi apgalvoja, ka visa nelaime esot tā, ka viņam nekad nav bijis vecāku. Vēl citi teica, ka zēnā esot pile no feju asinīm un tāpēc viņa sirds nekad neiepazīstot prieku.

Džekss bija neveiksminieks. To nekādi nevarēja noliegt. Ja viņš dabūja jaunu kreklu, tad tūlīt ieplēsa tajā caurumu. Ja viņam kāds iedeva konfekti, viņš to nometa ceļa dubļos.

Daži teica, ka zēns esot dzimis zem sliktas zvaigznes, ka viņš esot nolādēts, ka viņa ēnu esot apsēdis dēmons. Dažiem citiem viņš vienkārši nepatika, bet šī nepatika nebija tik liela, lai viņi atteiktos zēnam palīdzēt.

Kādu dienu pie zēna mājas ieradās ceļojošs skārdnieks. Tas bija pārsteigums, jo ceļš bija pārlauzts un to neviens nemēdza izmantot.

“Sveiks, zēn!” skārdnieks iesaucās, balstīdamies uz savas nūjas. “Vai iedosi vecam vīram padzerties?”

Džekss iznesa viņam ūdeni ieplaisājušā māla krūzē. Skārdnieks padzērās un pārlaida zēnam vērīgu skatienu. “Tu neizskaties laimīgs, dēliņ.

Kas tev kait?”

“Man nekas nekait,” Džekss atbildēja. “Man šķiet, lai cilvēks būtu laimīgs, viņam kaut kas ir vajadzīgs, un man nekā tāda nav.” 4

Džekss to sacīja bezgala neizteiksmīgā, pacietīgā tonī kā cilvēks, kas samierinājies ar likteni, un skārdnieka sirds sažņaudzās. “Varu derēt, ka manā sainī ir kaut kas tāds, kas tevi darīs laimīgu,” viņš teica. “Ko tu par to saki?”

“Es saku: ja tu mani darīsi laimīgu, es jutīšos ļoti pateicīgs,” Džekss atbildēja. “Bet man nav naudas, man nav pat viena penija, ko varētu aizdot, izlūgties vai aizņemties.”

“Jā, tas visu sarežģī,” skārdnieks teica. “Saproti, tirgošanās ir mana iztika.”

“Ja tu savā sainī atradīsi kaut ko tādu, kas mani darītu laimīgu,”

Džekss teica, “es tev atdošu savu māju. Tā ir veca un pussagruvusi, tomēr tai ir kāda nieka vērtība.”

Skārdnieks pārlaida skatienu lielajai, vecajai mājai, kas pārāk neatšķīrās no viduvēja savrupnama. “Lai notiek!” viņš teica.

Tad Džekss paskatījās uz skārdnieku, un viņa mazā sejiņa bija ļoti nopietna. “Bet, ja tu nespēsi darīt mani laimīgu, ko tad? Vai atdosi man savus lldznestos saiņus, savu spieķi un cepuri, kas tev galvā?”

Redziet, šim skārdniekam patika derības, un viņš jau pa gabalu prata pamanīt izdevīgu darījumu. Turklāt viņa saiņi bija bāztin piebāzti ar visu Četru Stūru precēm, un viņš nešaubījās, ka tie atstās varenu iespaidu uz nepieaugušu zēnu. Tāpēc viņš piekrita, un abi paspieda viens otram roku.

Vispirms skārdnieks izvilka kasti ar marmora akmentiņiem, kas mirdzēja visdažādākajās saulesgaismas krāsās. Taču tie nedarīja Džeksu laimīgu. Tad skārdnieks izvilka iecienīto rotaļlietu “bumbiņa kausā”. Taču tā nedarīja Džeksu laimīgu.

-    Bumbiņa kausā nevienu nevar darīt laimīgu, norūca Martens. Tā ir visdumjākā rotaļlieta pasaulē. Neviens sakarīgs radījums nepriecāsies par bumbiņu kausā.

-   Skārdnieks pārcilāja visu savu pirmo saini. Tajā bija daudz ikdienišķu lietu, kas būtu iepriecinājušas parastu zēnu: spēļu kauliņi, raustāmas lelles, salokāms nazis, gumijas bumba. Bet nekas no tā visa nedarīja Džeksu laimīgu.

Pēc tam skārdnieks sāka pārcilāt savu otro saini. Tajā bija retāk sastopamas lietas. Liels karavīrs, kas soļoja, kad to uzvilka. Košas krāsas kopā ar četrām dažādām otām. Noslēpumu grāmata. No debesīm nokritis dzelzs gabals.

Ta tas turpinājās visu dienu līdz vēlam vakaram, un skārdnieks sāka nopietni raizēties. Viņš neraizējās par to, ka jāatdod ceļa spieķis. Bet no mantu saiņiem bija atkarīga viņa iztika, un viņš nemaz negribēja šķirties no savas iemīļotās cepures.

Beidzot skārdnieks saprata, ka vajadzēs raisīt vaļā savu trešo saini. Tas bija mazs, un tajā bija tikai trīs lietas. Taču tās lietas viņš rādija tikai saviem bagātākajiem pircējiem. Katra no šīm lietām bija vērtīgāka par pussagruvušu māju. Un tomēr, viņš nodomāja, labāk zaudēt vienu no tām nekā visu, kas pieder, un turklāt vēl savu iemīļoto cepuri.

Brīdī, kad skārdnieks stiepās pēc sava trešā saiņa, Džekss jautāja: “Kas tas ir?”

“Tās ir brilles,” skārdnieks atbildēja. “Otrs acu pāris, kas palīdz cilvēkam labāk redzēt.” Viņš paņēma tās un uzlika Džeksam uz acīm.

Džeks palūkojās visapkārt. “Viss izskatās tāds pats kā parasti,” viņš teica. Tad viņš paskatījās uz debesīm. “Un kas ir tās?”

“Tās ir zvaigznes,” skārdnieks atbildēja.

“Tās es nekad agrāk neesmu redzējis.” Zēns pagriezās, neatraudams .icis no debesīm. Tad pēkšņi viņš nekustīgi sastinga. “Un kas ir tas?” “Tā ir Lūna, mēness meita,” skārdnieks paskaidroja.

“Man šķiet, ka tā spētu darīt mani laimīgu,” Džekss teica.

“Nu tad viss kārtībā,” skārdnieks atviegloti uzelpoja. “Ņem savas brilles…”

“Skatīšanās uz to nedara mani laimīgu,” Džekss teica. “Tāpat kā skatīšanās uz vakariņām nedara pilnu vēderu. Es gribu to dabūt. Gribu to dabūt sev.”

“Es nevaru iedot tev Lūnu,” skārdnieks sacīja. “Lūna nepieder man. Viņa pieder tikai pati sev.”

“Man der vienīgi Lūna,” Džekss atbildēja.

“Tad es tev nevaru palīdzēt,” skārdnieks smagi nopūtās. “Mani saiņi un viss, kas tajos atrodas, pieder tev!”

Džekss bez smaida pamāja ar galvu.

“Un te ir mans spieķis. Labs un stiprs.”

Džekss paņēma to rokā.

“Varbūt tev nekas nebūs pretī,” skārdnieks negribīgi sacīja, “ja es paturēšu savu cepuri? Tā man ir ļoti mīļa…”

“Tā pienākas man,” Džekss atbildēja. “Ja tā tev ir tik mīļa, tev nevajadzēja uz to derēt.” Skārdnieks ar naidīgu skatienu noņēma cepuri un atdeva to Džeksam.

Tempi kaut ko dobji norūca pie sevis un papurināja galvu. Hespe saprotoši pasmaidīja. Acīmredzot pat ademi zina, ka slikta izturēšanās pret skārdnieku nozīmē neveiksmi.

Tā nu Džekss uzlika galvā skārdnieka cepuri, paņēma rokā spieķi un savāca skārdnieka saiņus. Ieraudzījis trešo saini, kas joprojām bija neatvērts, viņš jautāja: “Kas tur ir iekšā?”

“Tas, ar ko tev aizrīties!” skārdnieks nospļāvās.

“Nav ko piktoties cepures dēļ,” Džekss teica. “Man tā ir vajadzīga vairāk nekā tev. Man jāiet tāls ceļš, ja gribu atrast Lūnu un iegūt to sev.”

“Bet, ja tu nebūtu paņēmis manu cepuri, es tev būtu palīdzējis to dabūt,” skārdnieks teica.

“Es atstāšu tev pussagruvušo māju,” Džekss sacīja. “Tas nav maz. Bet tev pašam vajadzēs to pielabot.”

Džekss uzlika brilles un devās projām pa ceļu mēness meitas Lūnas virzienā. Viņš gāja visu nakti un apstājās tikai tad, kad Lūna paslēpās aiz kalniem.

Un tā Džekss gāja dienu pēc dienas, nemitīgi meklēdams…

*    * *

Dedans nospraustajās. Vai tas nav kaut kas ļoti pazīstams? viņš norūca pietiekami skaļi, lai visi to dzirdētu. Tad jau viņš mīž pret vēju tāpat kā mēs!

Hespe paskatījās uz Dedanu, un viņas žokļu muskuļi saspringa.

Es klusi nopūtos.

-   Vai tu beidzi? Hespe uzsvērti noprasīja, veltīdama Dedanam ilgu, naidīgu skatienu.

-    Ko? Dedans pārjautāja.

-    Turi muti, kamēr es stāstu! Hespe atcirta.

-    Visi citi drīkstēja izteikties! Dedans sašutis uzslējās kājās. Pat mēmais iejaucās! Viņš pamāja uz Tempi. Kāpēc es esmu vienīgais, uz kuru tu šņāc?

Hespe brīdi klusēdama valdīja dusmas, tad teica: Tāpēc, ka tu centies sākt ķildu, kamēr mans stāsts vēl ir tikai pusē.

-    Pateikt patiesību nenozīmē sākt ķildu, Dedans atrūca. Kādam no visa šī bara ir jāpasaka kaut kas jēdzīgs!

Hespe savicināja rokas. Tu joprojām to dari! Vai tu tiešām vienu vakaru nespēj pasēdēt klusu? Tu meklē kašķi pie katras izdevības!

-    ja es domāju citādi, tad skaidri to pasaku, Dedans nepadevās. -1 Es vismaz necenšos gļēvi izlocīties.

Hespes acis iezibējās, un es, par spīti veselajam saprātam, nolēmu iejaukties. Lieliski! es teicu. Ja tev ir labāka doma, kā atrast tos, ko meklējam, mēs labprāt to uzklausīsim. Pārrunāsim to kā pieauguši cilvēki.

Mans iestarpinājums nebūt nepieklusināja Dedana ķildīgumu, tikai pavērsa to pret mani. Ko tu vispār zini par pieaugušiem cilvēkiem? viņš noprasīja. Man līdz kaklam apriebies klausīties pamācības no puišeļa, kuram droši vien vēl spalvas neaug ap pautiem!

-   Ja maers būtu zinājis, cik tavi pauti ir spalvaini, viņš noteikti būtu uzdevis vadību tev, es teicu, kā man pašam šķita, tracinošā mierā.

-    Diemžēl tas viņam paslīdēja garām, un viņš izvēlējās mani.

Dedans strauji ierāva elpu, bet, pirms viņš paguva kaut ko sacīt, iejaucās Tempi. Pauti, adems ziņkāri teica. Kas ir pauti?

Dziļi ievilktā elpa vienā rāvienā izlauzās no Dedana krūtīm, un viņš pagriezās pret Tempi, vienlaikus aizkaitināts un uzjautrināts. Plecīgais algotnis ieķiķinājās un, saliecis plaukstu, izdarīja nepārprotamu kustību sev starp kājām. Saproti pats! Pauti! viņš bez mazākās kautrības teica.

Viņam aiz muguras Hespe noblisināja acis un papurināja galvu.

-    Al Tempi atsaucās, apliecinādams, ka ir sapratis. Kāpēc maers meklē spalvainus pautus?

Iestājās īss klusuma brīdis, un tad mūsu nometni satricināja dimdošu smieklu šalts, uzspridzinot visu uzkrāto sasprindzinājumu, kas jau grasījās pārtapt kautiņā. Hespe smējās gluži bez elpas, turēdama vēderu. Martens slaucīja asaras. Dedans tā rēca, ka vairs nespēja noturēties kājās un bija spiests notupties, ar roku balstīdamies pret zemi.

Beigu beigās mēs visi sēdējām ap ugunskuru, pagurumā elsdami un muļķīgi smīnēdami kā pēdējie idioti. Sasprindzinājums, kas bija sabiezējis kā ziemas migla, vairāku dienu laikā pirmoreiz bija izgaisis. Tikai tad Tempi acis īsu brīdi sastapās ar manējām. Viņš viegli paberzēja rādītājpirkstu pret īkšķi. Prieks? Nē. Apmierinājums. Atskārtis es vēlreiz sameklēju Tempi skatienu, un viņa seja bija tikpat neizteiksmīga kā vienmēr. Apzināti neizteiksmīga. Neizteiksmīga līdz pašapmierinātībai.

-    Vai varam turpināt stāstu, mīļā? Dedans jautāja Hespei. Man gribētos zināt, kā tas zēns dabūja Lūnu gultā!

Hespe viņam uzsmaidīja, un tas bija pirmais atklātais smaids, ko viņa veltīja Dedanam kopš vairākām dienām. Es pazaudēju vajadzīgo vietu, viņa teica. Stāstam ir ritms tāpat kā dziesmai. Es varu stāstīt no sākuma, bet, ja sākšu no vidus, man galvā viss saputrosies.

-    Vai izstāstīsi to rīt, ja es apsolīšu turēt muti?

-    Labi, Hespe piekrita. Ja apsolīsi!

ASTOŅDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . lethani

NĀKAMAJĀ DIENĀ mēs ar Tempi devāmies uz Krosonu pēc pārtikas papildinājumiem. Tas nozīmēja garu gājienu, bet, tā kā uz katra soļa nebija jālūkojas pēc takas zīmēm, šķita, ka mēs gluži vai lidojam.

Iedami mēs pārmijām abu valodu vārdus. Es iemācījos, kā viņa valodā ir “sapnis”, “smarža” un “kauls”. Uzzināju, ka ademiem ir dažādi apzīmējumi dzelzij un zobena dzelzij.

Pēc tam mēs veselu stundu pavadījām neauglīgā sarunā: Tempi centās palīdzēt man saprast, ko nozīmē tas, ja viņš ar pirkstiem berzē uzaci. Šķita, ka tas ir gandrīz tas pats, kas plecu raustīšana, taču Tempi lika skaidri saprast, ka tas nav tas pats. Vai tā būtu vienaldzība? Nenoteiktība?

-    Vai tā jūtas, ja kāds tev piedāvā izvēli? es mēģināju vēlreiz. Ja kāds tev piedāvā izvēlēties ābolu vai plūmi? Es pacēlu abas rokas sev priekšā. Bet tev vienlīdz garšo abi. Saspiedu pirkstus kopā un divreiz pārvilku tos pār uzaci. Vai tā ir tāda sajūta?

Tempi papurināja galvu. Nē. Viņš brīdi apstājās, tad atkal atsāka iet. Viņa kreisā roka pie sāniem teica: negodīgums. Kas ir plūme? Cita kustība: uzmanīgi.

Es samulsis paskatījos uz viņu. Ko?

-     Ko nozīmē “plūme”? Tempi atkal izdarīja rokas kustību. Ļoti nopietni.. Uzmanīgi.

Es pievērsu uzmanību kokiem un tūlīt sapratu: pamežā bija dzirdama kustība.

Skaņa nāca no ceļa dienvidu puses. To pusi mēs vēl nebijām pārmeklējuši. Bandīti! Man krūtīs uzbangoja satraukums un bailes. Vai viņi mums uzbruks? Šaubījos, vai es savā apvalkātajā apmetnī izskatījos pēc vērtīga mērķa, taču es nesu līdzi lautu, kas gulēja dārgā futrālī.

Gājienam uz pilsētu Tempi bija uzvilcis savas piegulošās, sarkanās algotņa drānas. Vai tās atbaidītu uzbrucēju, kas bruņojies ar garo loku? Vai varbūt es izskatos pēc turīga menestrela, kurš var atļauties nolīgt sev ademu miesassargu? Varbūt mēs izskatāmies pēc kārdinoša augļa, ko vērts noplūkt?

Ar skumjām atcerējos bultu ķērāju, ko biju pārdevis Kilvinam, un sapratu, ka viņam bijusi taisnība. Cilvēki par tiem maksās lielu naudu. Arī es šobrīd jutos gatavs atdot par to pēdējo peniju, kas palicis makā.

Ar kustībām pavēstīju Tempi: Pieņemts. Negodīgums. Piekrītu. Plūme

ii    salds auglis, es teicu, sasprindzinādams dzirdi un klausīdamies, vai no apkārtējiem kokiem neatskanēs nodevīgs troksnis.

Vai labāk būtu bēgt un paslēpties koku aizsegā vai izlikties, ka neesam viņus manījuši? Ko darīt, ja viņi uzbruks? Pie jostas man karājās nazis, ko biju nopircis no skārdnieka, taču man nebija ne jausmas, kā to lietot. Piepeši aptvēru, ka esmu ārkārtīgi nesagatavots. Dieva dēļ, ko es šeit vispār daru? Es šajā situācijā neiederos. Kāpēc maers mani atsūtīja šurp?

Tieši tad, kad biju sācis svīst īstus baiļu sviedrus, izdzirdēju pamežā krakstu un čaboņu. No koku aizsega izskrēja ragains briedis un trīs vieglos lēcienos pārskrēja pāri ceļam. Pēc brīža viņam sekoja divas briežumātes. Viena no tām apstājās ceļa vidū un pagriezusies mūs ziņkārīgi nopētīja. Viņas garā auss noraustījās, un nākamajā mirklī viņa pazuda mežā.

Mana sirds dauzījās, un es izdvesu skaļu, nervozu smieklu šalti. Pagriezos pret Tempi un ieraudzīju, ka viņš ir izvilcis zobenu. Viņa kreisās rokas pirksti savilkās, sakot: samulsums, un pēc tam viņš izdarīja vairākas ašas kustības, kuras es nesapratu.

Tempi bez uzkrītoša vēziena iebāza zobenu atpakaļ makstī. Tikpat nevērīgi, it kā bāztu kabatā roku. Bezcerība.

Es pamāju ar galvu. Lai cik patīkami bija apzināties, ka mugurā nav ieurbušās bultas, slēpnis un negaidīts uzbrukums vismaz dotu mums nojausmu par bandītu apmešanās vietu. Piekrītu. Mīkstināts izteikums.

Mēs klusēdami turpinājām ceļu uz Krosonu.

*    * *

Krosona nebija nekāda dižā pilsēta. Divdesmit vai trīsdesmit ēku un abās pusēs biezs mežs. Ja tā neatrastos blakus Karaļa lielceļam, diez vai tā vispār būtu ieguvusi sev vārdu.

Bet, tā kā tā atradās blakus Karaļa lielceļam, tajā bija plaša apjoma preču veikals, kas apgādāja ar nepieciešamo ceļiniekus un dažas apkaimē izkaisītās lauku sētas. Krosonā bija ari neliela pasta stacija, kas vienlaikus kalpoja par zirgu maiņas punktu un piedāvāja kalēja pakalpojumus; tur bija arī neliela baznīca, un turpat darbojās alus darītava.

Protams, tur bija arī viesnīca. Kaut gan “Smejošais Mēness” nebija ne treštik liels kā “Penija” viesnīca, tas tomēr atstāja krietni cienījamāku iespaidu, nekā tik nomaļā vietā varētu gaidīt. Tā bija divstāvu ēka ar trijām atsevišķām istabām un mazgāšanās telpu. Liela, ar roku zīmēta izkārtne attēloja līku mēness ragu, kam mugurā uzvilkta veste, un mēness smējās, vēderu turēdams.

Es torīt biju paņēmis līdzi lautu, cerēdams, ka varbūt izdosies ietirgot spēli pret pusdienām. Tomēr tas bija tikai iegansts. Patiesībā es izmisīgi meklēju jebkādu ieganstu spēlēt. Uzspiestā klusēšana mani nomāca tikpat smagi kā Dedana burkšķēšana. Tik ilgi es nebiju dzīvojis bez mūzikas kopš saviem bezpajumtnieka laikiem Tarbeanā.

Mēs nodevām vajadzīgo lietu sarakstu pavecai sievietei, kas vadīja veikalu. Četri lieli sausas maizes klaipi, pusmārciņa sviesta, ceturtdaļmārciņa sāls, milti, kaltēti āboli, speķa šķēle, maisiņš rāceņu, sešas olas, divas pogas, papildu spalvas Martena medību bultām, apavu auklas, ziepes un jauna galoda Dedana saplēstās vietā. Viss kopā maksāja astoņus sudraba bitus no maera strauji dilstošā maka.

Tad mēs ar Tempi devāmies uz viesnīcu paēst pusdienas, zinādami, ka paies stunda vai divas, līdz mums tās pasniegs. Izbrīnījies dzirdēju, ka no kroga zāles viņā ielas pusē plūst skaļas čalas. Tādās vietās rosība parasti sākas tikai vakarā, kad ceļinieki meklē naktsmājas, nevis dienas vidū, kad cilvēki strādā laukos vai turpina iesākto ceļu.

Kad atvērām durvis, troksnis telpā pieklusa. Pirmajā brīdī es cerēju, ka apmeklētāji priecājas, ieraugot mūziķi, bet tad ievēroju, ka visu acis ir pievērstas Tempi un viņa sarkanajām algotņa drānām.

Viesnīcas ēdamzālē kavējās piecpadsmit vai divdesmit cilvēku. Daži grozījās pie bāra, citi sēdēja pie galdiņiem. Telpa nebija tik pārpildīta, lai mēs nevarētu atrast galdiņu, tomēr pagāja vairākas minūtes, līdz pie mums pienāca vienīgā viesu apkalpotāja ar visai nervozu izteiksmi sejā.

-    Nu, ko tad jums vajadzēs? viņa noprasīja, atbīdīdama no sejas sasvīdušu matu šķipsnu. Mums ir zirņu zupa ar speķi un maizes pudiņš.

-    Izklausās jauki! es teicu. Vai mēs varam dabūt ari ābolus un sieru?

-    Ko dzersiet?

-    Man vieglo sidru, es teicu.

-    Man alu, sacīja Tempi un pēc tam ar diviem pirkstiem uzsita pa galda virsmu. Mazo viskiju. Labu viskiju.

Apkalpotāja pamāja ar galvu. Es gribu redzēt jūsu naudu.

Es izbrīnā savilku uzacis. Vai jums pēdējā laikā ir gadījušies sarežģījumi?

Meitene nopūtās un pablisināja acis.

Iedevu viņai trīs puspenijus, un viņa aizsteidzās. Līdz tam brīdim man bija jau skaidrs, ka tās nav bijušas tikai manas iedomas: ēdamzālē sēdošie vīrieši raudzījās uz Tempi ar tumšiem, draudīgiem skatieniem.

Es pagriezos pret vīrieti, kurš sēdēja pie blakusgaldiņa un rāmi tukšoja savu zupas bļodiņu. Vai šodien ir tirgus diena vai kas tamlīdzīgs?

Viņš paskatījās uz mani tā, it kā es būtu plānprātiņš, un es ievēroju, ka viņam uz zoda ir zilums, kas plešas arvien lielāks un tumšāks. Krosonā nav tirgus dienu. Te nav nekāda tirgus.

-    Es šeit ierados pavisam nesen, un viss šķita klusu. Kāpēc te ir tik daudz ļaužu?

-   Kā vienmēr, viņš atbildēja. Cilvēki meklē darbu. Krosona ir pēdējā vieta, pēc kuras Eldas mežs kļūst biezs un pirmatnējs. Gudrs karavānas braucējs sev nolīgst dažus papildu sargus. Vīrietis iedzēra malku no kausa. Bet pēdējā laikā pārāk daudziem tur, mežos, ir noplūktas spalvas. Karavānas te necik bieži vairs nebrauc.

Es pārlaidu skatienu kroga zālei. Cilvēkiem, kuri te uzturējās, nebija bruņu, tomēr, ieskatoties ciešāk, lielākajā daļā no viņiem es redzēju algotņu dzives zīmogu. Viņi izskatījās raupjāki nekā parastie iedzīvotāji. Vairāk rētu, vairāk lauztu degunu, vairāk nažu, vairāk dižmanīgas uzvedības.

Vīrietis iemeta karoti iztukšotajā bļodā un piecēlās. Manis pēc tu vari te tupēt, ja gribi, viņš teica. Esmu bijis te sešas dienas un redzējis izbraucam cauri tikai četrus vezumus. Un tikai idiots varētu sagribēt braukt uz ziemeļiem nieka naudas dēļ.

Viņš pacēla lielu saini un pārmeta to pār plecu. Un, zinot, cik daudzi te ir pazuduši bez pēdām, tikai idiots tādā vietā gribēs tērēt naudu papildu sargiem. Varu teikt tev par velti: puse no šitiem kretīniem ir gatavi pārgriezt tev rīkli jau pirmajā ceļojuma naktī.

Plecīgs vīrietis ar melnu, nekoptu bārdu ņirdzīgi iesmējās, stāvēdams pie bāra letes. Netaisi mani par bandītu tāpēc vien, ka pats nemāki spēlēt kauliņus! viņš teica ar spēcīgu ziemeļu akcentu. Pasaki to vēlreiz, un tu dabūsi to pašu, ko vakar vakarā! Un klāt vēl procentus.

Vīrietis, ar kuru biju sarunājies, izdarīja žestu, kas labi saprotams ne tikai ademiem, un sparīgā solī izgāja pa durvīm. Bārdainais vīrs nodārdināja smieklus.

Tajā brīdī mums atnesa dzērienus. Tempi izdzēra pusi sava viskija vienā paņēmienā un ar garu, tīksmīgu nopūtu atlaidās pret krēsla atzveltni. Es lēni malkoju sidru. Biju cerējis stundu vai divas spēlēt šeit lautu un ar to nopelnīt mums abiem pusdienas. Taču nebiju tik nesaprātīgs, lai spēlētu publikai, kas sastāvēja tikai no drūmiem, neveiksmīgiem algotņiem.

Protams, es būtu to varējis. Būtu spējis panākt, lai pēc stundas viņi visi smietos un dziedātu. Pēc divām stundām viņi šņukstētu virs saviem alus kausiem un atvainotos viesu apkalpotājai. Bet es nebiju gatavs spēlēt tikai tādēļ, lai nopelnītu pusdienas. To es darītu tikai bezizejas stāvoklī. Šajā telpā gaiss oda pēc nepatikšanām. Šeit brieda ķildas, kas tiecās lauzties uz āru. To pamanītu ikviens daudzmaz redzīgs ceļinieks, kas pavadījis gadus aktieru trupā.

Plecīgais vīrietis paņēma koka kausu un nesteidzīgi, ar demonstratīvu nevērību atnāca līdz mūsu galdiņam, tad atvilka sev krēslu un apsēdās. Plati, samāksloti pasmaidījis cauri melnajai, biezajai bārdai, viņš pastiepa roku uz Tempi pusi. Sveiks, tu tur! viņš teica pietiekami skaļi, lai visi klātesošie varētu dzirdēt. Mani sauc Tams. Un tevi?

Tempi pasniedzās un paspieda viņa roku, un vīrieša masīvajā, spalvainajā ķetnā viņa plauksta izskatījās neparasti maza un bāla. Tempi.

Tams atsedza zobus smīnā. Un ko tu te dari?

-    Mēs gājām garām, es teicu. Satikāmies uz ceļa, un viņš laipni piekrita iet kopā ar mani.

Tams pārlaida man nevērīgu skatienu. Es nerunāju ar tevi, puika! viņš norūca. Proties uzvesties!

Tempi klusēdams vēroja milzīgo vīrieti ar tikpat rāmu un uzmanīgu sejas izteiksmi kā vienmēr. Redzēju, ka viņš paceļ kreiso roku pie auss, taču šo kustību es nesapratu.

Tams iedzēra malku, nenovērsdams skatienu no Tempi. Kad viņš nolaida kausu uz galda, tumšā bārda ap muti bija slapja, un viņš pārvilka sejai piedurkni, lai to nosusinātu. Vienmēr esmu gribējis zināt, viņš teica, joprojām runādams tik skaļi, lai balss būtu dzirdama visā telpā. Zināt par ademiem. Cik saņem tādi smukuļi kā tu?

Tempi paskatījās uz mani, mazliet piešķiebis galvu. Redzēju, ka viņš nesaprot vīrieša teikto acīmredzot spēcīgā akcenta dēļ.

-    Viņš grib zināt, cik tu pelni, es paskaidroju.

Tempi ar plaukstu izdarīja mājienam līdzīgu kustību. Sarežģīti.

Tams saliecās uz priekšu pāri galdam. Ja tevi nolīgtu apsargāt karavānu? Cik tu prasītu par dienu?

-    Divus džotus, Tempi atbildēja un paraustīja plecus. Vai trīs.

Tams iesmējās tik skaļi un sparīgi, ka es sajutu viņa elpu. Biju iedomājies, ka tā smirdēs, taču tā nebija. Tā smaržoja pēc sidra un saldenām karstvīna garšvielām. Jūs dzirdējāt, zēni? viņš uzsauca pāri plecam.

-    Trīs džoti dienā! Un viņš gandrīz nemāk runāt!

Tagad jau gandrīz visi klātesošie skatījās un klausījās, un pēc šīs ziņas telpā atskanēja klusa, aizkaitināta murdoņa.

Tams atkal pievērsās mūsu galdiņam. Mēs parasti nopelnām peniju dienā, ja vispār atrodas darbs. Es nopelnu divus, jo māku apieties ar zirgiem un, ja vajag, varu pacelt ratu pakaļu. Viņš izstaipīja platos plecus. Vai tu kautiņā atsver divdesmit vīrus?

Nezinu, cik daudz Tempi no visa tā saprata, taču pēdējais jautājums, šķiet, viņam bija itin skaidrs. Divdesmit? viņš aplaida apkārt vērtējošu skatienu. Nē. Četrus. Viņš nenoteikti pagrozīja izplestu plaukstu. Piecus.

Tas istabas gaisotni neuzlaboja. Tams papurināja galvu, tēlodams pārspīlētu izbrīnu. Pat tad, ja es tev kaut mirkli ticētu, viņš teica, tas nozīmētu, ka tev jāsaņem četri vai pieci peniji dienā, nevis divdesmit! Kāpēc…

Uzklājis sejai pēc iespējas labsirdīgu smaidu, es iejaucos sarunā. Paklausieties, es…

Tama kauss sparīgi atsitās pret galda virsmu, un gaisā uzšļācās sidra salts. Viņš uzmeta man draudīgu skatienu, kurā nebija ne vēsts no mākslotā, jautrā viegluma, kādā viņš sarunājās ar Tempi. Puika! viņš izmeta. Ja tu vēlreiz mani pārtrauksi, es tev izdauzīšu zobus! To viņš pateica bez īpaša uzsvara, kā ikdienišķu patiesību, it kā atgādinādams: ja es ielēkšu upē, tad neizbēgami saslapināšos.

Tams atkal pievērsās Tempi. Kāpēc tu iedomājies, ka esi tik vērtīgs, lai prasītu trīs džotus par dienu?

-     Kas mani nolīgst, tas maksā par šo, Tempi pacēla roku. Un par šo. Viņš norādīja uz sava zobena spalu. Un par šo. Viņš ar pirkstiem iesita pa ādas lenti, kas turēja spilgti sarkano ademu kreklu cieši piesaistētu pie krūtīm.

Masīvais vīrietis ar plaukstu spēcīgi uzsita pa galdu. Ak tad tāds ir noslēpums! viņš iesaucās. Man jādabū sarkans krekls! Istabā atskanēja paklusi smiekli.

Tempi papurināja galvu. Nē.

Tams saliecās uz priekšu un ar resno pirkstu pabakstīja vienu no ādas strēmelēm pie Tempi pleca. Vai tu gribi teikt, ka es neesmu tik labs, lai valkātu tādu smalku, sarkanu kreklu? Viņš uzsita knipi pa ādas saiti.

Tempi nepiespiesti pamāja ar galvu. Jā. Tu neesi tik labs.

Tama sejā parādījās atbaidošs smīns. Un ja es teikšu, ka tava māte bija mauka?

Telpā iestājās klusums. Tempi pagriezās un paskatījās uz mani. Ziņkāre. Kas ir mauka?

Gluži saprotams, ka šis nebija no tiem vārdiem, kurus mēs pēdējo desmit dienu laikā bijām pārmijuši. īsu brīdi es prātoju, vai ķerties pie meliem, tomēr šajā stāvoklī neredzēju tādu iespēju. Viņš teica, ka tava māte esot sieviete, kurai vīrieši maksā par seksu.

Tempi atkal pievērsās bārdainajam sarunu biedram un pieklājīgi palocīja galvu. Tu esi ļoti laipns. Paldies.

Tama seja satumsa, it kā viņš saprastu, ka tiek izsmiets. Jā gan, gļēvuli! Par pliku peniju es tev varētu dot tādu spērienu, ka tavs daikts ieskrietu pakaļā!

Tempi atkal pagriezās pret mani. Es nesaprotu šo cilvēku, viņš teica. Vai viņš man piesola seksu par naudu? Vai ari viņš grib kauties?

Ēdamzāli sadrebināja skaļi smiekli, un Tama seja aiz bārdas pietvīka tumši sarkana.

-    Es diezgan droši teiktu, ka viņš grib kauties, es atbildēju, pats cenzdamies apvaldīt smieklus.

-    Ā! Tempi teica. Kāpēc tad viņš to nesaka? Kāpēc vajag… Viņš pazibināja pirkstus turp un atpakaļ un jautājoši paskatījās uz mani.

-   Grābstīties apkārt? es pabeidzu. Tempi rāmā pašpārliecība iedarbojās nomierinoši uz mani, un es jutos gatavs pateikt kādu dzēlību ari no savas puses. Kopš biju redzējis, cik viegli adems tika galā ar Dedanu, es ar patiku gaidīju, ka viņš izdauzīs kādu tiesu iedomības arī no šī stulbā kretīna.

Tempi atkal paskatījās uz Tamu. Ja gribi kauties, tad beidz grābstīties apkārt. Adems ar plašu žestu aplaida roku apkārt telpai. Ej un sameklē, ar ko kauties. Ej un sameklē sev sievietes. Labi? Mans neilgais atvieglojums izgaisa, jo Tempi aizgriezās un atkal pievērsās man. Viņa balsī skanēja dziļa nepatika. Jūs, cilvēki, vienmēr runājat.

Tams aizgāja atpakaļ pie galdiņa, kur viņa draugi spēlēja kauliņu spēles. Nu tā! Jūs viņu dzirdējāt. Tas sīkais sūds teica, ka esot mūsu četru vērts, tāpēc parādīsim viņam, ko mēs četri varam izdarīt! Brenden, Ven, Džeina, vai piedalāties?

Plikgalvains vīrietis un gara auguma sieviete smaidīdami piecēlās kājās. Taču trešais negribīgi atmeta ar roku. Es esmu pārāk sadzēries, lai labi kautos, Tam. Bet tik sadzēries neesmu, lai līstu kauties ar sarkankreklu. Šitie cīnās kā nelabie. Pats esmu redzējis.

Krogu kautiņi man nebija sveši. Varētu domāt, ka Universitātes tuvumā nekas tāds nenotiek, taču stiprs dzēriens izdara daudz. Pēc sešām vai septiņām glāzēm tikpat kā nav atšķirības starp melderi, kurš salecies ar sievu, un jaunu alķīmiķi, kurš slikti nokārtojis eksāmenu. Kā viens, tā otrs dedzīgi tīko nobrāzt rokas pret cita zobiem.

Pat “Eolijā”, lai cik izsmalcināta vieta tā bija, palaikam gadījās ķildas. Ja apmeklētājs nosēdēja tur līdz vēlai stundai, tam bija diezgan lielas izredzes noskatīties, kā divi izšuvumiem greznoti aristokrāti sit viens otram pļaukas.

Vārdu sakot, ja esi mūziķis, nākas redzēt daudz ķildu. Daži iet pie bāra iedzert. Citi grib ripināt kauliņus. Daži meklē kautiņu, un citi labprāt steidzas to skatīties.

Ievainojumi nav tik bieži, kā varētu gaidīt. Visbiežāk tiek iemantoti zilumi vai pārsistas lūpas, ja neveicas, var zaudēt zobu vai tikt pie lauztas rokas, tomēr atšķirība starp draudzīgu kroga kautiņu un sadursmi tumšā šķērsielā ir ļoti liela. Kroga kautiņiem ir savi noteikumi, un tos liek ievērot daudzi neoficiāli tiesneši, kas stāv visapkārt. Ja notikums pieņem nevēlamu virzienu, skatītāji metas vidū un pārtrauc cīņu, jo to pašu viņi līdzīgā reizē gaidītu no citiem.

Protams, gadās izņēmumi. Gadās nepatīkamas nejaušības, un no “Medikā” pavadītā laika es zināju, cik viegli ir izmežģīt plaukstas locītavu vai izsist no vietas pirkstu. Lopu dzinējam vai viesnīcniekam tie būtu niecīgi ievainojumi, bet man, kam roku prasme un meistarība bija nozīmīgs iztikas avots, doma par lauztu īkšķi šķita nepieļaujama un biedējoša.

Man pakrūtē sažņaudzās kamols, redzot, ka Tempi iedzer vēl vienu prāvu viskija malku un pieceļas kājās. Stāvokli sarežģīja tas, ka mēs šeit bijām svešinieki. Ja tiks pārkāptas robežas, vai varēju cerēt, ka aizkaitinātie algotņi iejauksies un apturēs kautiņu? Trīs pret vienu nebija godīga cīņa, un bēdīgas sekas varēja izpausties ļoti drīz.

Tempi iedzēra malku alus un mierīgi paskatījās uz mani. Vēro manu mugurpusi! viņš teica un devās turp, kur stāvēja pārējie algotņi.

Pirmajā brīdī mani pārsteidza viņa labā aturiešu valodas prasme. Mūsu pazīšanās laikā tā bija mainījusies gandrīz no nulles līdz itin sarežģītām frāzēm. Tomēr nākamajā brīdī mans lepnums par šiem panākumiem izgaisa, jo es izmisīgi domāju, ko darīt, ja stāvoklis kļūs nekontrolējams.

Domāju, bet neko jēdzīgu nespēju izdomāt. Nebiju paredzējis tādu notikumu virzību, un man padomā nebija nevienas viltības. Neko labāku nezinādams, izvilku no maksts savu nazi un neuzkrītoši turēju to zem galda. Man nepavisam negribējās kādu sadurt, taču es varēju vismaz piedraudēt un iegūt laiku, lai mēs tiktu ārā pa durvīm.

Tempi pārlaida visiem trim pretiniekiem vērtējošu skatienu. Tams bija krietni garāks par viņu, un pleci tam bija kā vērsim. Plikgalvainajam algotnim bija rētaina seja un ļaunīgs smīns. Gaišmatainā sieviete bija par plaukstas tiesu garāka par Tempi.

-    Tikai viena sieviete, Tempi teica, skatīdamies Tamam acīs. Pietiek? Vari atvest vēl vienu.

Sieviete pikti saslējās. Plātīzeris! viņa izspļāva. Es tev parādīšu, kā sieviete prot cīnīties!

Tempi pieklājīgi palocīja galvu.

Viņa nesatricināmā bezrūpība ļāva man pamazām atslābt. Protams, es biju dzirdējis stāstus par to, kā viens ademu algotnis sakauj duci parastu karavīru. Vai Tempi tiešām tiks galā vienlaikus ar šiem trim? Viņš pats acīmredzot par to bija pārliecināts…

Tempi paskatījās uz viņiem. Tāda cīņa man ir pirmoreiz. Kā jāsāk?

Mana plauksta nosvīda, un es ciešāk satvēru nazi.

Tams paspēra soli uz priekšu, un tagad abus šķīra tikai pāris collu. Viņš draudīgi raudzījās uz Tempi no augšas. Mēs sāksim ar to, ka nopērsim tevi, līdz āda šķīdīs. Un pēc tam saspārdīsim. Pēc tam atkārtosim visu no gala, lai nekas nepaliktu pusceļā. Pēdējos vārdus teikdams, viņš ar pieri ietriecās Tempi sejā.

Elpa man iestrēga krūtīs, bet es lāgā nepaguvu to atdabūt, kad cīņa jau bija galā.

Kad bārdainais milzenis triecās ar pieri uz priekšu, biju gaidījis, ka Tempi atmuguriski nokritīs zemē ar asiņainu seju un lauztu degunu. Taču atpakaļ atstreipuļoja nevis viņš, bet Tams, kaukdams un sagrābis seju rokās, starp kurām sūcās asinis.

Tempi paspēra soli uz priekšu, satvēra plaukstā lielā vīra skaustu un bez redzamas piepūles nogāza viņu zemē, kur Tams palika guļam, sabrucis bezveida kaudzē.

Ne mirkli nevilcinādamies, Tempi pagriezās un iespēra gaišmatainajai sievietei pa gurnu, un viņa sazvārojās. Kamēr kareivīgā uzbrucēja grīļojās, Tempi zibenīgi iebelza viņai pa vaigu, un viņa mīksti saļima uz grīdas.

Tad iejaucās plikgalvis, izpletis rokas kā cīkstonis. Ar čūskas veiklību viņš ar vienu roku sagrāba Tempi plecu, ar otru saķēra viņu aiz skausta.

Es patiešām nevaru pateikt, kas notika tālāk. Redzēju tikai ņirbošas kustības, un nākamajā brīdī Tempi cieši turēja plikgalvja plaukstas locītavu un plecu. Vīrietis, neganti rūkdams, centās izlocīties. Bet Tempi tikai grieza viņa roku, līdz viņš saliecās līkumā un blenza grīdā. Tad Tempi iespēra viņam pa kāju, un vīrietis, zaudējis pamatu, nokūleņoja zemē.

Tas viss notika īsākā laikā, nekā es spēju izstāstīt. Ja es nebūtu tik apstulbis, būtu sācis vētraini aplaudēt.

Tams un sieviete nekustīgi gulēja dziļā nemaņā. Turpretī plikgalvis ieņurdējās un sāka nevarīgi slieties kājās. Tempi piegāja tuvāk un ar nevērīgu precizitāti iesita viņam pa galvu, tad rāmi noskatījās, kā viņš ļengani sabrūk uz grīdas.

Mulsi nodomāju, ka tas bijis labsirdīgākais sitiens, kādu man gadījies redzēt. Tas bija prasmīga galdnieka precīzais sitiens, viņam iedzenot naglu: pietiekami stiprs, lai iedzītu to līdz galam, bet ne tik stiprs, lai bojātu apkārtējo koku.

Pēc tam kroga zālē iestājās pilnīgs klusums. Brīdi vēlāk garais vīrielis, kurš bija atteicies no cīņas, sveicienā pacēla dzēriena krūzi, mazliet aplaistot galdu. Tas bija labi! viņš smiedamies skaļi uzrunāja Tempi.

Neviens tev nepārmetīs, ja liksi Tamam just savu zābaku, kamēr viņš guļ zemē! Dievs zina, cik viņš pats daudz tā ir darījis…

Tempi paskatījās lejup, it kā pārdomādams, tad papurināja galvu un rāmi atgriezās pie mūsu galdiņa. Visu acis joprojām sekoja viņam, taču skatieni vairs nebija tik tumši un draudigi kā iepriekš.

Tempi apsēdās agrākajā vietā. Vai tu vēroji manu mugurpusi?

Es brīdi apstulbis skatījos uz viņu, tad pamāju ar galvu.

-    Ko tu redzēji?

Tikai tad es sapratu, ko viņš īstenībā gribējis teikt. Tava mugura bija ļoti taisna.

Atzinība. Tava mugura nav taisna. Viņš pacēla plaukstu un pašķieba to uz vienu pusi. Tāpēc tu ketanā klūpi. Tas ir… Paskatījies lejup, viņš apklusa, jo bija ieraudzījis manu skrandainajā apmetnī daļēji paslēpto nazi. Viņš sarauca pieri. Patiesībā viņš sarauca visu seju. Tādu grimasi es viņā redzēju pirmoreiz, un tā mani negaidīti nobiedēja.

-    Parunāsim par to vēlāk, viņš teica. Roka pie sāniem izdarīja kustību: liela neatzinība.

Juzdams smagāku nosodījumu nekā tad, ja būtu pavadījis veselu stundu “uz ragiem”, es nokāru galvu un iebāzu nazi makstī.

*    * *

Bijām nogājuši vairākas stundas, nesdami plecos smagos maisus ar pārtiku, kad Tempi beidzot ierunājās. Ir viena lieta, kas man tev jāiemāca. Nopietnība.

-     Es vienmēr mācos ar prieku, atbildēju, izdarīdams kustību, kas nozīmēja patiešām. Vismaz es tā cerēju.

Tempi aizgāja ceļa malā, apstājās un nometa smago saini zālē. Mums jārunā par lethani.

Man bija krietni jāsaņemas, lai neizplūstu spējā, apskurbušā smaidā. Jau sen biju gribējis sākt ar viņu sarunu par šo jautājumu, jo mēs bijām kļuvuši daudz tuvāki nekā tad, kad viņam to vaicāju pirmoreiz. Tomēr nebiju uzdrīkstējies riskēt un apvainot viņu vēlreiz.

Kādu laiku sēdēju klusēdams gan tādēļ, lai atgūtu savaldību, gan tādēļ, lai Tempi zinātu, ka izturos pret šo tematu ar cieņu. Lethani, es atkārtoju. Tu teici, ka es nedrīkstot par to jautāt.

-    Toreiz nedrīkstēji. Tagad varbūt. Es… Nenoteiktība. Man ir daudzas domas. Bet tagad drīkst jautāt.

Vēl kādu laiku gaidīju, lai redzētu, vai viņš turpinās pats. Kad tas nenotika, es uzdevu acīmredzamo jautājumu: Kas ir lethani?

Nopietnība. Tempi ilgi raudzījās manī un tad piepeši iesmējās. Es nezinu. Un nevaru tev pateikt. Viņš vēlreiz iesmējās. Mīkstināts izteikums. Tomēr mums par to jārunā.

Es vilcinājos un mēģināju uzminēt, vai šis ir viņa kārtējais joks, kurus es nekad, šķiet, nespēju saprast.

-     Tas ir sarežģīti, viņš teica. Grūti arī manā valodā. Tavējā? Bezcerība. Pastāsti, ko tu zini par lethani!

Centos izdomāt, kā varētu aprakstīt savas niecīgās zināšanas par lethani vārdos, kurus viņš saprastu. Esmu dzirdējis, ka lethani ir noslēpums, kas dara ademus stiprus.

Tempi pamāja ar galvu. Jā. Tā ir taisnība.

-    Stāsta, ka tas, kurš zinot lethani, nevarot cīņā zaudēt.

Vēl viens apstiprinājums.

Es papurināju galvu, juzdams, ka nespēju pateikt īsto būtību. Lethani esot slepens spēks. Ademi paturot vārdus sevī. Es izdarīju kustību, it kā vāktu kaut ko cieši sev klāt un noglabātu. Tad šie vārdi kļūstot kā ugunij iekurs. Tāda vārdu uguns darot ademus ļoti stiprus. Ļoti ātrus. Ada kā dzelzs. Tāpēc var karot ar daudziem un uzvarēt.

Tempi cieši lūkojās manī. Viņš izdarīja kustību, kuru es nepazinu.

-     Tas ir jucis stāsts, viņš beidzot teica. Vai tāds ir pareizais vārds? Jucis? Viņš izbāza mēli, izvalbīja acis un, pacēlis rokas pie deniņiem, ņirbināja pirkstus.

Nespēju novaldīt nervozus smieklus par šo izrādi. Jā. “Jucis” ir pareizais vārds. Arī plānprātīgs.

-    Tad tas, ko tu teici, ir jucis un plānprātīgs stāsts.

-    Bet tas, ko es šodien redzēju? es jautāju. Kad tas vīrs ietrieca tev sejā galvu, viņš tev nepārlauza degunu. Tas nav dabiski.

Tempi papurināja galvu un uztrausās kājās. Nāc. Stāvi.

Es nostājos, un Tempi pienāca man pavisam tuvu. Sitiens ar galvu ir gudrs. Tas ir ātrs. Var pārsteigt, ja pretinieks ir negatavs. Bet es neesmu negatavs.

Viņš pienāca vēl tuvāk, līdz mūsu krūtis gandrīz saskārās. Tu esi tas skaļais vīrs, viņš teica. Tava galva ir cieta. Mans deguns ir mīksts. Tempi pastiepās un satvēra manu galvu abās plaukstās. Tu gribi šitā. Viņš lēnām nolieca manu galvu uz leju un piespieda pieri sev pie deguna.

Tempi atlaida manu galvu. Sitiens ar galvu ir ātrs. Man ir maz laika. Vai es varu kustēties? Viņš atkal nolieca manu galvu lejup un parāvās nost, un šoreiz mana piere pieskārās viņa mutei, it kā viņš gribētu mani skūpstīt. Tas nav labi. Mute ir mīksta.

Viņš atkal atlaida manu galvu. Ja es esmu ļoti ātrs… Tempi paspēra soli atpakaļ un nolieca manu galvu, līdz tā pieskārās viņa krūtīm. Tad viņš vēlreiz palaida mani vaļā, un es izslējos taisni. Arī nav labi. Manas krūtis nav mīkstas. Bet tam vīram galva ir cietāka nekā daudziem. Viņa acis brīdi iedzirkstījās, un es iesmējos, nojauzdams, ka viņš pateicis joku.

-    Tā. Tempi atgriezās tur, kur bija stāvējis sākumā. Ko Tempi var darīt? Viņš pamāja man ar roku. Sit ar galvu. Lēnām. Es parādīšu.

Drusku uztraucies, es lēnām laidu galvu lejup, it kā gribētu salauzt viņam degunu.

Pielāgodamies manai lēnajai kustībai, Tempi paliecās uz priekšu un mazliet parāva krūtis atpakaļ. Pārmaiņa nebija liela, bet šoreiz mana galva saskaroties atdūrās pret viņa galvas virsu.

Tempi atkāpās. Redzi? Gudrība. Nevis jucis vārdu uguns.

-   Tas notika ļoti ātri, es, mazliet samulsis, teicu. Nevarēju pamanīt.

-    Jā. Cīņa ir ātra. Treniņš māca ātrumu. Treniņš, nevis vārdu uguns.

Tempi izdarīja kustību nopietnība un ieskatījās man acīs; tas bija rets

gadījums. Es tev to stāstu, jo tu esi vadonis. Tev jāzina. Ja domāsi, ka man ir noslēpums un dzelzs āda… Viņš novērsās un papurināja galvu. Bīstami.

Abi apsēdāmies blakus saviem saiņiem.

-   Es to dzirdēju stāstā, mēģināju paskaidrot. Tādā, ko mēs vakaros stāstām pie ugunskura.

-    Bet tu pats, viņš teica, norādīdams uz mani. Tev rokās ir uguns. Tev ir… Viņš noklakstināja pirkstus un pēc tam izdarīja kustību, atdarinādams piepeši uzliesmojušu uguni. Tu proti to izdarīt, un tu domā, ka ademiem iekšā ir vārdu uguns?

Es paraustīju plecus. Tāpēc es jautāju par lethani. Tas izklausās kaut kas jucis, bet es esmu redzējis, kā notiek jukušas lietas, un mani tas interesē. Brīdi vilcinājies, uzdevu savu otro jautājumu. Tu teici, ka tas, kurš prot lethani, nevar zaudēt cīņu.

-Jā. Bet ne ar sakrātu vārdu uguni. Lethani ir zināšanu veids. Tempi apklusa un acīmredzot rūpīgi centās atrast atbilstošus vārdus. Lethani ir pats svarīgākais. Visi ademi mācās. Algotņi mācās divreiz. Šehinni trīsreiz. Ļoti svarīgi. Bet sarežģīti. Lethani ir… daudz kas. Bet nekas tāds, ko var aizskart vai parādīt ar pirkstu. Ademi visu mūžu domā par lethani. Ļoti pamatīgi.

-    Problēma, viņš turpināja. Man nepienākas mācīt savu vadoni. Bet tu esi mans valodas audzēknis. Sievietes māca lethani. Es ne. Tā ir daļa no civilizācijas, un tu esi barbars. Maigas skumjas. Bet tu gribi civilizāciju. Un tev vajag lethani.

-    Paskaidro! es teicu. Es mēģināšu saprast.

Viņš pamāja ar galvu. Lethani nozīmē darīt to, kas ir pareizi.

Es pacietīgi gaidīju turpinājumu. Pēc brīža Tempi izdarīja rokas kustību: bezcerība. Tagad uzdod jautājumus! Viņš dziļi ievilka elpu un atkārtoja: Lethani nozīmē darīt to, kas ir pareizi.

Es mēģināju iztēloties arhetipisku piemēru, kas pauž kaut ko labu.

-    Tātad lethani nozīmē dot izsalkušam bērnam ēdienu.

Tempi izdarīja kustību, kas nozīmēja jā un nē. Lethani nenozīmē darīt. Lethani ir tas, kas mums rāda, kā vajag.

-    Vai lethani nozīmē noteikumus? Likumus?

Tempi papurināja galvu. Nē. Viņš ar roku pamāja uz mežu mums visapkārt. Likums ir no ārpuses, tas kontrolē. Tas ir… zirgs, kam mutē metāls. Un galvas striķi. Jautājums.

-    Iemaukti un laužņi? es minēju. Mēģināju atdarināt kustību, it kā ar pavadām vilktu atpakaļ zirga galvu.

-Jā. Likums ir iemaukti un laužņi. Kontrole no ārpuses. Lethani… Tempi pieskārās sev starp acīm, tad piedūra pirkstu pie krūtīm. -… dzīvo iekšpusē. Lethani palīdz izlemt. Likumi vajadzīgi tāpēc, ka daudziem nav saprašanas par lethani.

-    Tātad cilvēkam ar lethani vairs nav svarīgi likumi?

Klusuma brīdis. Varbūt. Bezcerība. Viņš izvilka no maksts savu zobenu un pagrieza to paralēli zemei ar asmeni uz augšu. Ja tu būtu mazs, iet pa šo zobenu būtu tas pats, kas lethani.

-    Sāpīgi pēdām? es jautāju, gribēdams kaut cik atslābināt gaisotni. Uzjautrinājums.

Dusmas. Neatzinība. Nē. Grūti iet. Viegli nokrist vienā pusē. Grūti noturēties.

-    Lethani ir taisna līnija?

-    Nē. Pauze. Kā to sauc, kad ir daudz kalnu un viena vieta iešanai?

-    Taka? Pāreja?

-    Pāreja, Tempi apstiprināja. Lethani ir kā pāreja kalnos. Līkumi. Sarežģīti. Pāreja ir viegls ceļš cauri. Tikai ceļš cauri. Bet nav viegli redzēt. Viegla pāreja daudzreiz neved cauri kalniem. Dažreiz aizved nekur. Badošanās. Kritiens dziļumā.

-    Tātad lethani ir pareizais ceļš cauri kalniem.

Daļēja piekrišana. Satraukums. Tas ir pareizais ceļš cauri kalniem. Bet lethani ir arī pareizā ceļa zināšana. Abi. Un kalni nav tikai kalni. Kalni ir viss.

-    Tātad lethani ir civilizācija.

Pauze. Jā un nē. Tempi papurināja galvu. Bezcerība.

Atcerējos, ko viņš bija teicis par to, ka algotņiem lethani jāmācās divreiz. Vai lethani nozīmē cīnīšanos? es jautāju.

-    Nē.

Viņš to teica ar tik stingru pārliecību, ka man vajadzēja pārjautāt pretējo, lai zinātu pavisam skaidri. Vai lethani nozīmē necīnīšanos?

-    Nē. Tas, kurš zina lethani, zina, kad cīnīties un kad necīnīties. Ļoti svarīgi.

Nolēmu mainīt virzienu. Vai tava šodienas cīnīšanās piederēja pie lethani?

-Jā. Lai parādītu, ka adems nebaidās. Mēs zinām, ka barbariem necīnīties ir gļēvums. Gļēvums ir vājums. Nav labi viņiem tā domāt. Daudzi skatās, jācīnās. Un lai parādītu, ka viens adems atsver daudzus.

-    Bet ja viņi būtu uzvarējuši?

-    Tad barbari zinātu, ka Tempi neatsver daudzus. Viegls uzjautrinājums.

-Ja viņi būtu uzvarējuši, vai tad šodienas cīņa nepiederētu pie lethani?

-     Piederētu. Ja kalnu pārejā krīt un salauž kāju, tā tomēr ir pāreja. Ja es zaudēju, sekodams lethani, tas tomēr ir lethani. Nopietnība.

-    Tāpēc mēs tagad runājam. Šodien. Tavs nazis. Tas nebija lethani. Tas nebija pareizi.

-    Es baidījos, ka tevi ievainos.

-    Lethani nedzen saknes bailēs, viņš teica tā, it kā deklamētu dzejas rindu.

-    Vai tas būtu lethani, ja ļautu tevi ievainot?

Viņš nevērīgi paraustīja plecus. Varbūt.

-     Vai tas piederētu pie lethani, ja ļautu tevi… Sevišķs uzsvars.

-     …ievainot?

-    Varbūt nē. Bet neievainoja. Pirmajam uzbrukt ar nazi nepieder pie lethani. Ja tu uzvari, kad pirmais uzbrūc ar nazi, tu neuzvari. Liela neatzinība.

Netiku skaidrībā, ko viņš domājis ar pēdējo teikumu. Nesaprotu, es teicu.

-    Lethani ir pareiza rīcība. Pareizs veids. Pareizs laiks. Tempi seja piepeši apskaidrojās. -Tas vīrs, kas labo un tirgo lietas, viņš ar jaušamu pacilātību sacīja, kas stāstos staigā pa ceļu ar saiņiem. Kā viņu sauc?

-     Skārdnieks?

-    Jā. Skārdnieks. Kā pret tādiem jāizturas?

To es zināju, bet gribēju redzēt, ko domā adems. Kā?

Tempi paskatījās uz mani un saspieda kopā pirkstgalus. Aizkaitinājums. Jābūt laipnam un jāpalīdz. Un jārunā labi. Vienmēr pieklājīgi. Vienmēr.

Es piekrītoši pamāju. Un, ja viņš kaut ko piedāvā, jāpadomā, vai nevar nopirkt.

Tempi izdarīja triumfējošu žestu. Jā! Kad satiek skārdnieku, var darīt daudz ko. Bet pareizi ir tikai viens. Viņš mazliet pierima. Piesardzība.

-     Darīt vien nav lethani. Papriekš zināt, pēc tam darīt. Tas ir lethani.

Es brīdi to pārdomāju. Tātad būt pieklājīgam ir lethani?

-    Pieklājīgs ne. Laipns ne. Labsirdīgs ne. Pienākums ne. Tie neviens nav lethani. Katrs brīdis. Katra izvēle. Viss citādi. Viņš vērīgi paskatījās uz mani. Vai tu saproti?

-     Nē.

Apmierinājums. Atzinība. Tempi pamāja ar galvu un piecēlās kājās. Ir labi, ja tu zini, ka nezini. Labi, ja to pasaki. Tas arī pieder pie lethani.

ASTOŅDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . klausīšanās

KAD MĒS ar Tempi atgriezāmies nometnē, tajā valdīja neparasti priecīga noskaņa. Dedans un Hespe smaidīja viens otram, un Martenam bija izdevies nomedīt vakariņām savvaļas tītaru.

Mēs ēdām un pārmijām jokus. Un, kad bija nomazgāti trauki, Hespe izstāstīja savu pārtraukto stāstu par zēnu, kurš mīlēja Lūnu, sākdama vēlreiz no paša sākuma. Dedans gluži brīnumainā kārtā neatvēra muti, un es uzdrošinājos cerēt, ka mūsu mazais pulciņš beidzot, beidzot sāk veidoties par vienotu komandu.

*    * *

Džeksam nebija grūti sekot Lūnai, jo tajos laikos mēness vienmēr bija pilns. Tas mirdzēja debesīs apaļš kā kauss, spožs kā svece un nekad nemainījās.

Džekss gāja dienām ilgi, līdz viņam pagura kājas. Viņš gāja mēnešiem ilgi, līdz viņam zem nastām pagura pleci. Viņš gāja gadiem ilgi un izauga garš, kalsns, izturīgs un vienmēr izsalcis.

Kad viņam vajadzēja ēdamo, viņš pārdeva lietas no skārdnieka nastām. Kad viņam nodila apavi, viņš darīja to pašu. Džekss pats lauza sev ceļu un izauga gudrs un viltīgs.

Visu šo laiku Džekss domāja par Lūnu. Kolīdz viņu pārņēma šīs domas, viņš vairs nespēja paspert ne soli, bet uzlika brilles un skatījās debesīs uz tās apaļo vēderu. Un, kolīdz viņš to redzēja, viņa krūtis kaut kas dīvaini saviļņojās. Un pamazām Džekss aptvēra, ka ir iemīlējies.

Ceļš, pa kuru Džekss gāja, beidzot aizveda uz Tinuē, kurp ved visi ceļi. Bet viņš joprojām gāja uz priekšu pa lielo akmens ceļu austrumu virzienā, uz kalniem.

Ceļš vijās arvien augstāk un augstāk. Džekss apēda savu pēdējo maizi un savu pēdējo siera gabalu. Viņš izdzēra savu pēdējo ūdeni un savu pēdējo vīnu. Viņš turpināja ceļu dienām ilgi bez ēdiena un dzēriena, un mēness virs viņa galvas nakts debesīs auga arvien lielāks.

Pēdējiem spēkiem zūdot, Džekss pārrāpās pāri kalna korei un ieraudzīja alas priekšā sēžam vecu vīru. Viņam bija gara, sirma bārda un garš, pelēks apmetnis. Uz galvas viņam nebija matu, un kājās viņam nebija apavu. Viņa acis bija atvērtas, un viņa mute bija aizvērta.

Kad vecais virs ieraudzīja Džeksu, viņa seja priecīgi iemirdzējās. Viņš piecēlās kājās un pasmaidīja. “Sveiks, sveiks!” viņš sacīja možā, skanīgā balsi. “Tu esi aizgājis tālu no pasaules. Kāds ir ceļš uz Tinuē?”

“Tas ir garš,” Džekss atbildēja. “Ciets un nogurdinošs.”

Vecais virs aicināja Džeksu apsēsties. Viņš iedeva Džeksam ūdeni, kazas pienu un augļus. Džekss kāri ēda un paēdis apmaiņai piedāvāja vecajam vīram kurpju pāri no savas nastas.

“Nevajag, nevajag!” vecais vīrs priecīgi atbildēja, grozīdams kāju pirkstus. “Tomēr paldies par piedāvājumu!”

Džekss paraustīja plecus. “Kā gribi. Bet ko tu šeit dari tik tālu no visurienes?”

“Es atradu šo alu, kad gāju pa pasauli, cenzdamies notvert vēju,” vecais vīrs atbildēja. “Paliku šeit tāpēc, ka šī vieta ir izcili piemērota tam, ko es daru.”

“Un ko tu dari?” Džekss jautāja.

“Es esmu klausītājs,” vecais vīrs sacīja. “Es klausos lietās, lai uzzinātu, kas tām sakāms.”

“Ā!” Džekss piesardzīgi novilka. “Un šeit tam ir laba vieta?” “Pavisam laba. Pat ļoti laba,” vecais vīrs atbildēja. “Lai varētu pienācīgi klausīties, ir jānokļūst tālu, tālu projām no cilvēkiem.” Viņš pasmaidīja. “Un kas tevi atvedis šurp uz manu mazo debesu stūri?”

“Es cenšos atrast Lūnu, mēness meitu.”

“Tas ir viegli,” vecais virs sacīja un norādīja uz debesīm. “Mēnesi mēs redzam gandrīz vienmēr, kad vien laika apstākļi atļauj.”

“Nē. Es cenšos to notvert. Ja es būtu kopā ar Lūnu, man šķiet, es kļūtu laimīgs.”

Vecais vīrs nopietni paskatījās uz viņu. “Tātad tu gribi viņu notvert? Un cik ilgi tu jau pēc tā centies?”

“Vairāk gadu un vairāk jūdžu, nekā spēju saskaitīt.”

Vecais virs bridi aizvēra acis, tad pamāja ar galvu. “Es dzirdu to tavā balsī. Tā nav pārejoša iegriba.” Viņš pieliecās tuvāk un piespieda ausi pie Džeksa krūtīm. Krietnu bridi viņš sēdēja, nekustēdamies un aizvēris acis. “Ak vai,” viņš klusi teica, “cik skumji! Tava sirds ir salauzta, un tev nekad nav bijis pat iespējas to lietot.”

Džekss sagrozījās, juzdamies mazliet neveikli. “Vai drīkstu jautāt,” viņš teica, “kā tevi sauc?”

“Jautāt tu drīksti,” vecais virs atbildēja, “kamēr vien neņem ļaunā, ja es neatbildu. Ja tu zinātu manu vārdu, es būtu tavā varā, vai ne?”

“Vai patiešām tā būtu?” Džekss brīnījās.

“Protams.” Vecais virs sarauca pieri. “Tā ir iekārtota pasaule. Kaut >-an tu, šķiet, neesi nekāds dižais klausītājs, labāk ir būt piesardzīgam. Ja tev izdotos notvert kaut vai gabaliņu no mana vārda, tev būtu pilnīga vara pār mani.”

Džekss sāka domāt, vai šis cilvēks viņam nevarētu palīdzēt. Vecais vīrs nelikās ikdienišķs, un Džekss zināja, ka arī viņš ir izvēlējies neikdienišķu mērķi. Ja viņš gribētu notvert govi, viņš lūgtu palīdzību zemniekam. Bet, lai notvertu Lūnu, varbūt viņam ir vajadzīga veca, neparasta vira palīdzība. "Tu teici, ka esot centies notvert vēju,” Džekss teica. “Vai tev tas izdevās?” “Dažā ziņā jā,” vecais vīrs atbildēja, “un dažā ziņā nē. Redzi, uz šo jautājumu var skatīties no dažādām pusēm.”

“Vai tu vari palīdzēt man notvert Lūnu?”

“Varbūt es varu dot tev kādu padomu,” vecais vīrs negribīgi atbildēja. “Bet vispirms tev kaut kas labi jāpārdomā, zēn. Kad tu kaut ko mīli, tev jāpārliecinās, ka arī tas tevi mīl, citādi tvarstīšana sagādās tev vienīgi nepatikšanas.”

To teikdama, Hespe neskatījās uz Dedanu. Viņa skatījās visur, tikai ne uz viņu. Tāpēc viņa neredzēja Dedana satriekto, bezpalīdzīgo skatienu.

“Kā es varu uzzināt, vai viņa mani mīl?” Džekss jautāja.

“Tu vari mēģināt klausīties,” vecais vīrs gandrīz pabikli teica. “Zini, tas dara brīnumus. Es tev to varētu iemācīt.”

“Cik daudz laika tas prasīs?”

“Pāris gadu,” vecais vīrs atbildēja. “Drusku vairāk vai mazāk. Atkarīgs no tā, kāds tev ķēriens. Pareiza klausīšanās nav vienkārša. Bet, ja tu to apgūsi, tu iepazīsi Lūnu visos iespējamos sīkumos.”

Džekss papurināja galvu. “Pārāk ilgi. Ja man izdosies to notvert, es varēšu ar to parunāt. Es varēšu panākt…”

“Nu re, tieši tas ir tavu problēmu sākums,” vecais virs teica. “īstenībā tu nemaz negribi viņu notvert. Ne jau notvert. Vai tu dzīsies pa debesim viņai pakaļ? Protams, ne. Tu gribi viņu satikt. Tas nozīmē, ka tev vajadzīgs, lai Lūna nāktu pie tevis.”

“Kā es to varu panākt?” Džekss jautāja.

Vecais virs pasmaidīja. “Jā, tas ir jautājums! Kas tev ir tāds, ko Lūna varētu gribēt? Ko tu vari Lūnai piedāvāt?”

“Tikai to, kas ir šajos saiņos.”

“Tas nav gluži tas, ko es domāju,” vecais vīrs norūca. “Bet mēs varam arī paskatīties, ko tu esi atnesis.”

Vecais eremīts izskatīja pirmo saini un atrada daudz praktisku lietu. Otrajā sainī bija dārgākas un retākas, taču mazāk lietderīgas mantas. Tad vecais vīrs ieraudzīja trešo saini. “Un kas ir tajā?”

“To es nekad neesmu varējis atvērt,” Džeks teica. “Mezgls ir pārāk stingrs.”

Eremīts uz bridi aizvēra acis un ieklausījās. Tad viņš atvēra acis un sarauktu pieri paskatījās uz Džeksu. “Mezgls saka, ka tu to esot plēsis. Bakstījis ar nazi. Kodis ar zobiem.”

Džekss jutās pārsteigts. “Jā, tā es darīju,” viņš atzinās. “Es jau tev teicu, ka izmēģināju visus līdzekļus, lai dabūtu to vaļā.”

“Diezin vai visus,” eremīts nicinoši sacīja. Viņš pacēla saini, līdz aizsietais mezgls atradās pretī viņa sejai. “Man ārkārtīgi žēl,” viņš teica, “bet vai tu, lūdzu, varētu atraisīties?” Viņš bridi klusēja. “Jā, es atvainojos. Viņš tā vairs nedarīs.”

Mezgls atraisījās, un eremīts atvēra saini. Ieskatījies tajā, viņš plati iepleta acis un paklusām iesvilpās.

Bet, kad vecais vīrs izklāja atvērto saini uz zemes, Džeksa pleci sašļuka. Viņš bija cerējis, ka tajā ir nauda, dārgakmeņi vai kāda vērtīga rotaslieta, ko varētu uzdāvināt mēness meitai. Taču sainī bija tikai līks koka gabals, akmens flauta un maza dzelzs kastīte.

No šīm lietām Džeksa uzmanību piesaistīja tikai flauta. Tā bija gatavota no bāli zaļa akmens. “Kad es biju jaunāks, man bija sava flauta,” viņš teica. “Bet tā salūza, un man nekad neizdevās to salabot.”

“Visas šīs lietas ir iespaidīgas,” sacīja eremīts.

“Flauta izskatās diezgan jauka,” Džekss teica un paraustīja plecus. “Bet kāds labums var būt no koka gabala un kastes, kas praktiskai vajadzībai ir par mazu?”

Eremīts papurināja galvu. “Vai tu tās nedzirdi? Lielākā dala lietu čukst. Bet šīs lietas kliedz.” Viņš parādīja uz līko koka gabalu. “Ja vien ļoti nemaldos, tā ir salokāma māja. Turklāt ļoti glīta.”

“Kas tas ir salokāma māja?”

“Vai tu zini, kā var salocīt papīra gabalu vairākās daļās, un ar katru reizi tas kļūst arvien mazāks?” vecais vīrs jautāja. “Salokāma māja ir tāda pati. Tikai tā, protams, ir māja, nevis papīrs.”

Džekss paņēma līko koka gabalu un mēģināja to iztaisnot. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka tur rokās divus koka gabalus, kas atgādināja durvju ietvara sākumu.

“Neloki to vaļā šeit!” vecais vīrs iesaucās. “Es negribu, lai pie manas alas būtu māja, kas aizsedz man sauli!”

Džekss mēģināja atspiest abus koka gabalus atpakaļ. “Kāpēc es vairs nevaru to salocīt?”

“Droši vien tāpēc, ka tu nezini, kā to izdarīt,” vecais vīrs vienkārši atbildēja. “Iesaku tev pagaidīt, līdz zināsi, kurā vietā gribi to atlocīt, un tad varēsi atlocīt visu līdz galam.”

Džekss uzmanīgi nolika koku zemē un paņēma flautu. “Vai tā ari ir īp.iša?” Viņš pacēla to pie lūpām un nosvilpoja vienkāršu trelli lēļa d/.iesmu.

Hespe šķelmīgi pasmaidīja, pacēla pie lūpām koka stabulīti un iepūta lajā: Ta-ta Dīīī! Ta-ta Dīīīl

Visi zina, ka lēli sauc arī par vakarlēpi. Tāpēc, ka tas nerādās ārā, k.imēr spīd saule. Tomēr, par spīti tam, ap Džeksu nolaidās ducis vakarlēpju, ziņkāri vērodami viņu un blisinādami acis spožajā gaismā.

“Šķiet, ka tā ir vairāk nekā parasta flauta,” vecais vīrs teica.

“Un tā kaste?” Džekss pasniedzās un paņēma to rokā. Tā bija tumša, .uiksta un tik maza, ka viņš viegli varēja sakļaut ap to plaukstu.

Vecais vīrs nodrebēja un novērsa skatienu no kastītes. “Tā ir tukša.”

“Kā tu to zini, ja neesi ieskatījies iekšā?”

“Zinu no klausīšanās,” vecais vīrs atbildēja. “Brīnos, ka tu pats nespēj to sadzirdēt. Tā ir pati tukšākā lieta, kādu es jebkad esmu dzirdējis. Tajā skan atbalsis. Tā ir domāta citu lietu glabāšanai.”

“Visas kastes ir domātas glabāšanai.”

“Un visas flautas ir domātas vilinošu meldiju spēlēšanai,” vecais virs izteiksmīgi sacīja. “Bet šī flauta ir īpaša. Tas pats sakāms par kastīti.”

Džekss bridi vēroja kārbiņu, tad uzmanīgi nolika to zemē un sāka vīstīt visus trīs dārgumus atpakaļ trešajā sainī. “Es laikam došos tālāk,” viņš teica.

“Vai tu tomēr nevēlies pakavēties šeit vismaz kādu mēnesi?” vecais vīrs jautāja. “Tu varētu iemācīties klausīties kaut vai drusciņ labāk. Klausīšanās ir ļoti noderīga māka.”

“Tu man liki šo to pārdomāt,” Džekss teica. “Un man šķiet, ka tev ir taisnība. Man nevajag dzīties pēc Lūnas. Man jāpanāk, lai Lūna nāktu pie manis.”

“Tas nav gluži tas, ko es teicu,” vecais vīrs nomurmināja. Taču viņa vārdi skanēja bezcerīgi. Būdams prasmīgs klausītājs, viņš zināja, ka Džekss viņu nedzird.

Nākamajā rītā Džekss devās ceļā un, sekodams mēnesim, kāpa arvien augstāk kalnos. Pēc kāda laika viņš uzgāja palielu, līdzenu zemes laukumu, kas pletās starp augstākajām smailēm.

Džekss izņēma no saiņa līko koka gabalu un soli pa solim sāka atlocīt māju. Tā kā priekšā bija visa nakts, viņš cerēja to pabeigt pirms Lūnas parādīšanās debesīs.

Taču māja izrādījās daudz lielāka, nekā viņš bija domājis; tā drīzāk atgādināja savrupmāju, nevis vienkāršu namiņu. Turklāt atlocīt to bija daudz sarežģītāk, nekā Džekss bija cerējis. Kad debess plašumā iemirdzējās mēness meita Lūna, viņa darbs vēl bija tālu no beigām.

Varbūt Džekss pārāk steidzās. Varbūt viņš bija neapdomīgs. Bet varbūt Džekss, tāpat kā vienmēr, gluži vienkārši bija neveiksminieks.

Iznākums bija tāds, kādu varēja sagaidīt: savrupmāja bija krāšņa, liela un plaša. Bet tās daļas nebija pienācīgi savienojušās. Vairākas nama kāpnes veda sāņus, nevis uz augšu. Dažām istabām bija pārāk maz sienu, citām to bija pārāk daudz. Daudzām istabām nebija griestu, un virs tām pletās dīvainas debesis, pilnas nepazīstamu zvaigžņu.

It viss šajā namā bija mazliet greizs. Pa vienas istabas logu varēja redzēt pavasara puķes, bet citā logus klāja ziemas sarma. Viesību zālē tuvojās brokastlaiks, bet tuvākajā guļamistabā biezēja vakara krēsla.

Tā kā nekas tur nebija tāds, kādam jābūt, nevienas durvis vai logi nesakļāvās ciet. Tos varēja aizvērt un pat aizslēgt, taču tie nepiegulēja saviem ietvariem. Un, tā kā savrupmāja bija liela, tai bija daudz durvju un logu un tādējādi daudz ieeju un izeju.

Džekss tam visam nepievērsa uzmanību. Viņš uzskrēja visaugstākajā jumta tornī un pacēla pie lūpām flautu.

Skaidrajās nakts debesīs aizskanēja brīnumjauka dziesma. la nebija vienkārša, putna treļļiem līdzīga meldija; tā bija dziesma no viņa salauztās sirds dzīlēm. Tā bija spēcīga un skumja. H lidinājās debesīs kā putns ar salauztu spārnu.

Dzirdot šo dziesmu, Lūna nolaidās lejup tornī. Bāla, apaļa un skaista viņa stāvēja Džeksa priekšā visā savā krāšņumā, un pirmo reizi mūžā Džekss izjuta sevī atmirdzam patiesa prieka staru.

Stāvēdami augstajā jumta tornī, viņi uzsāka sarunu. Džekss pastāstīja viņai par savu dzīvi, savām derībām un garo, garo ceļojumu. Lūna klausījās, smējās un smaidīja.

Tomēr beigu beigās viņa ar ilgošanos palūkojās debesīs.

Džekss saprata, ko tas nozīmē. “Paliec pie manis!” viņš lūdza. “Es spēšu būt laimīgs tikai tad, ja tu būsi mana.”

“Man jāiet,” viņa atbildēja. “Debesis ir manas mājas.”

“Es tev uzcēlu māju,” Džekss teica un norādīja lejup uz plašo savrupmāju. “Tur tev būs pietiekami plašas debesis. Tukšas debesis, un tās visas piederēs tikai tev.”

“Man jāiet,” viņa atbildēja. “Es jau pārāk ilgi esmu bijusi projām.” Džekss pacēla roku, lai viņu aizturētu, taču apstājās pusceļā. “Laiku mēs sev radīsim paši,” viņš teica. “Tavā guļamistabā varēs būt gan ziema, gan pavasaris, kā vien tu vēlēsies.”

“Man jāiet,” viņa sacīja, lūkodamās augšup. “Bet es atgriezīšos. Es rsmu mūžīga un nemainīga. Un, ja tu man spēlēsi flautu, es atkal nākšu pie tevis.”

“Es esmu dāvājis tev trīs lietas,” Džekss teica. “Dziesmu, māju un savu sirdi. Ja tev jādodas projām, vai arī tu dosi man trīs lietas?”

Viņa iesmējās, izpletusi rokas uz sāniem. Viņa bija kaila kā mēness. "Kas man pieder tāds, ko es varu tev atstāt? Bet, ja man pieder kaut kas, ko varu tev dot, tad saki, un es tev to došu.”

Džekss juta, ka viņa mute ir gluži sausa. “Vispirms es lūgšu, lai tu ļauj man pieskarties tavai rokai.”

“Roka piekļaujas rokai, un es izpildu tavu lūgumu.” Viņa pastiepa Džeksam gludu, spēcīgu plaukstu. Sākumā tā šķita vēsa, bet pēc brīža kļuva brīnumaini silta. Džeksa rokas viscaur pārklāja zosāda.

“Otrkārt, es lūgšu tavu skūpstu,” viņš teica.

“Mute piekļaujas mutei, un es izpildu tavu lūgumu.” Viņa pieliecās Džeksam klāt. Viņas elpa bija smaržīga un lūpas tvirtas kā auglis. Viņas skūpsts aizrāva Džeksam elpu, un pirmo reizi mūžā viņa lūpas izliecās tikko jaušamā smaidā.

“Un kāds būs tavs trešais lūgums?” Lūna jautāja. Viņas acis bija tumšas un viedas, viņas smaids bija atklāts un visgudrs.

“Es gribu tavu vārdu,” Džekss izdvesa. “Gribu, lai varētu saukt tevi vārdā.”

“Miesa piekļaujas…” Lūna iesāka sacīt, dedzīgi tiekdamās viņam pretī. Bet tad viņa apstājās. “Tikai manu vārdu?” viņa pārjautāja, pārlaizdama roku Džeksa viduklim.

Džekss pamāja ar galvu.

Viņa pieliecās Džeksam pie auss un silti iečukstēja tajā: "Ludis."

Tad Džekss izvilka melno dzelzs kastīti un aizvēra tās vāku, ieslēgdams viņas vārdu iekšpusē.

“Tagad man ir tavs vārds,” viņš apņēmīgi teica. “Tāpēc man ir vara pār tevi. Un es saku, ka tev vienmēr jāpaliek pie manis, lai es varētu būt laimīgs.”

Un tā arī notika. Kastīte viņa plaukstā vairs nebija auksta. Tā bija silta, un tās iekšienē Džekss juta viņas vārdu, kas lidinādamies sitās pret sienām kā naktstauriņš pret loga rūti.

Varbūt Džekss pārāk lēni aizvēra vāku. Varbūt viņš netika galā ar aizdari. Bet varbūt vienkārši viņš vienmēr bija neveiksminieks. Lai nu kā, beigu beigās viņam izdevās noturēt nevis visu Lūnas vārdu, bet tikai gabaliņu no tā.

Tāpēc Džekss spēja paturēt viņu tikai neilgu laiku, un viņa arvien un atkal aizslīdēja projām. Projām no viņa greizās savrupmājas, atpakaļ mūsu pasaulē. Tomēr Džeksam pieder gabaliņš no viņas vārda, tāpēc viņai vienmēr ir jāatgriežas.”

* * *

Hespe smaidīdama pārlaida mums skatienu. Un tāpēc mēness vienmēr ir mainīgs. Vienmēr, kad Lūna mūsu debesīs nav redzama, Džekss tur viņu savā kastē. Viņš to notvēra un joprojām glabā sev. Bet vai viņš ir laimīgs vai ne, to zina tikai viņš pats.”

Pie ugunskura iestājās ilgs klusums.

-    Tas nu gan bija ellīgs stāsts, beidzot sacīja Dedans.

Hespe nolaida skatienu, un, kaut gan uguns gaismā to bija grūti saredzēt, biju gatavs derēt, ka viņa ir nosarkusi. Cietā, skarbā Hespe, kuru es agrāk pat iedomāties nespēju sarkstam. Man vajadzēja daudz laika, lai es visu to atcerētos, viņa teica. Man to stāstīja māte, kad es biju vēl pavisam maza. Katru vakaru viņa stāstīja vienu un to pašu. Teica, ka uzzinājusi to no savas mātes.

-    Nu, tad tev tas katrā ziņā būs jāstāsta arī savām meitām, Dedans teica. Tas ir pārāk labs stāsts, lai tam ļautu pazust kaut kur ceļmalā.

Hespe pasmaidīja.

*    * *

Diemžēl šis rāmais vakars bija kaut kas līdzīgs klusuma brīdim pirms vētras. Nākamajā dienā Hespe izmeta piezīmi, kas aizkaitināja Dedanu, un divas turpmākās stundas viņi neskatījās viens uz otru un šņāca kā satracināti kaķi.

Dedans centās mūs pārliecināt, ka jāmet mūsu meklējumi pie malas un jāpiesakās par karavānu sargiem, jo tad varbūt bandīti uzbrukšot mums paši. Martens teica, ka tas būtu tikpat gudri kā meklēt lāču lamatas, iebāžot tajās kāju. Martenam bija taisnība, bet nākamās pāris dienas viņi tik un tā katrā izdevīgā brīdī aprēja viens otru.

Divas dienas vēlāk mēs izdzirdējām izbiedētu un pārsteidzoši meitenīgu Hespes kliedzienu no upes, kurp viņa bija devusies mazgāties. Metāmies viņai palīgā, domādami, ka parādījušies bandīti, taču ieraudzījām Tempi stāvam līdz ceļiem ūdenī, kailu kā bērnu. Hespe puskaila un piloša stāvēja krastā. Martenam tas šķita ļoti uzjautrinoši. Hespei ne. Dedanu no niknuma lēkmes un uzbrukuma ademam atturēja vienīgi tas, ka viņš nesaprata, kā iespējams uzbrukt kailam cilvēkam, neskatoties uz viņa pusi un nepieskaroties viņam.

Nākamajā dienā laiks kļuva miglains un drēgns, vēl vairāk pasliktinot mūsu noskaņojumu un palēninot meklēšanu.

Pēc tam sāka līt.

ASTOŅDESMIT DEVITA NODAĻA . zaudējot gaismu

PĒDĒJĀS ČETRAS dienas visu laiku bija apmākušās un lietainas. Sākumā nelielu patvērumu deva koki, bet drīz mēs sapratām, ka lapotnes tikai uzkrāj lietu, un, ja tās sašūpoja kaut vai niecīgs vējiņš, smagās lāses kā duša nolija mums virs galvas. Tas nozīmēja, ka mēs visu laiku gājām pa lietu un bijām slapji, vienalga, vai lija vai nelija.

Stāsti pēc vakariņām bija apklusuši. Martens saaukstējās un, kaitei pastiprinoties, kļuva drūms un dzēlīgs. Turklāt pirms divām dienām slapjums bija piekļuvis maizei. Tas var izklausīties tīrais nieks, bet, ja esat mēģinājuši ēst slapju maizi pēc garas, lietū nostaigātas dienas, jūs sapratīsiet, kā tas ietekmē garastāvokli.

Dedans bija kļuvis pilnīgi neciešams. Viņš ķildojās un pukojās par katru sīkāko uzdevumu. Pēdējā reizē, kad bija viņa kārta iet uz pilsētu papildināt kopējos krājumus, viņš bija nopircis pudeli drega, nevis kartupeļus, sviestu un loka stiegras. Hespe atstāja viņu Krosonā, un viņš atgriezās nometnē tikai ap pusnakti, smirdēdams pēc grādīgā un dziedādams tik skaļi, ka varētu uzmodināt miroņus.

Es nepūlējos viņu strostēt. Lai gan ceļojoša aktiera treniņš man bija devis asu mēli, es redzēju, ka viņš nav spējīgs neko uztvert. Nogaidīju, līdz viņš nolūst, izlēju atlikušo dregu ugunī un atstāju pudeli guļam oglēs, lai viņš vēlāk to redzētu. Pēc tam Dedans pārtrauca mūžīgo rūkšanu un šķendēšanos par mani un ieslīga ledainā klusumā. Kaut gan klusums pats par sevi bija patīkams, es zināju, ka tā ir slikta zīme.

Ievērodams ceļabiedru īdzīgo omu un uzkrāto sasprindzinājumu, es nolēmu, ka būs labāk, ja mēs meklēsim takas pazīmes katrs atsevišķi. Zināmā mērā tas bija ari tāpēc, ka, ejot otra pēdās pa slapju zemi, gājēji noteikti izbradātu redzamu sliedi. Un cits ļoti svarīgs iemesls bija tas, ka es neuzdrošinājos sūtīt Dedanu un Hespi kopā, jo viņu nemitīgā ķīvēšanās sasniegtu jebkura bandīta ausis desmit jūdžu apkārtnē.

*    * *

Devos atpakaļ uz nometni, viscaur izmircis un nožēlojams. Mani Severenā pirktie zābaki, kā vēlāk izrādījās, nepavisam nebija ūdensnecaurlaidīgi, bet uzsūca slapjumu gluži kā sūklis. Vakaros es tos varēju izžāvēt, izmantodams ugunskura karstumu un drusciņu simpātijas prasmes. Taču pietika paspert trīs soļus, kad tie jau atkal bija izmirkuši. Tāpēc piedevām visām pārējām raizēm manas kājas jau vairākas dienas bija slapjas un nosalušas.

Ritēja mūsu divdesmit devītā diena Eldas mežā, un, pārgājis mazajai korei, kas slēpa mūsu pēdējo apmešanās vietu, redzēju, ka Dedans un Hespe sēž katrs savā ugunskura pusē, nelikdamies zinis viens par otru. Hespe eļļoja savu zobenu. Dedans ar asu nūju dīki bakstīja zemi sev priekšā.

Arī man nebija noskaņojuma sarunāties. Cerēdams, ka klusums turpināsies, neko nesacīdams, piegāju pie ugunskura.

Tikai ugunskura nebija.

-    Kas noticis ar uguni? es muļķīgi jautāju. Muļķīgi tāpēc, ka iemesls bija acīmredzams. Uguns bija atstāta degam, līdz visa malka sadegusi un palikušas tikai melnas ogles un slapji pelni.

-    Nav mana kārta iet pēc malkas! Hespe kategoriski paziņoja.

Dedans turpināja bakstīt zemi ar nūju. Ievēroju, ka viņam virs vaiga

sāk veidoties tumšs zilums.

Vairāk par visu es vēlējos apēst kaut ko karstu un desmit minūtes pasēdēt sausām kājām. Laimīgu tas mani nedarītu, tomēr dotu kaut vai niecīgu labsajūtu pēc slapjās, drūmās dienas. Brīnos, kā jūs abi spējat mīzt bez citu palīdzības! es pikti izgrūdu.

Dedans zvērošām acīm paskatījās uz mani. Ko tu ar to gribi teikt?

-    Kad Alverons uzdeva man šo darbu, viņš lika saprast, ka man būs darīšana ar pieaugušiem cilvēkiem, kuri spējīgi palīdzēt, nevis ar skolas bērniem!

-    Tu nezini, ko viņa… Dedans pikti iesāka.

Es viņu pārtraucu. Man vienalga! Man pilnīgi vienalga, par ko jūs abi plūcaties! Man vienalga, ko viņa tev teica vai darīja. Man ir svarīgi tas, ka nedeg uguns. Augstais Tehlu, no dresēta suņa būtu vairāk labuma!

Dedana seja savilkās pazīstami kareivīgajā izteiksmē. Varbūt, ja…

-    Turi muti! es atcirtu. Es drīzāk klausīšos ēzeļa brēcienos nekā tērēšu laiku tam, ko tu vari pateikt! Kad atgriežos nometnē, es gribu, lai tur būtu ugunskurs un ēdiens. Ja neesat uz to spējīgi, sarunāšu kādu piecgadīgu bērnu no Krosonas, lai tas nāk šurp un jūs abus pieskata.

Dedans piecēlās. Vējš šņāca kokos virs galvas, un no zariem pakšķēdamas zemē krita smagas lietus lāses. Tūlīt tu, puika, dabūsi tādu ēdienu, ko nevarēsi sagremot!

Viņa plaukstas savilkās dūrēs, un es iebāzu roku kabatā, satverdams lelli, Dedana atveidojumu, ko biju pagatavojis pirms pāris dienām.

Dedan, ja tu paspersi kaut soli uz manu pusi, es tev sagādāšu tādas sāpes, ka tu lūgsies, lai es tevi nogalinu. Skatījos viņam tieši acīs.

Pašlaik es esmu tikai aizkaitināts. Neuzdrošinies mani saniknot!

Dedans apstājās, un es gandrīz vai dzirdēju, kā viņš domās pārcilā visus stāstus, kurus dzirdējis par Taborlinu Lielo. Par uguni un zibeni. Krietnu bridi mēs abi klusēdami un nenovērsdamies raudzījāmies viens otrā.

Par laimi, tieši tobrīd nometnē atgriezās Tempi, un sasprindzinājums pieplaka. Juzdamies mazliet muļķīgi, es piegāju melnajām ugunskura paliekām, lai paskatītos, vai varu no jauna uzpūst liesmu. Dedans pikti .uzsoļoja un pazuda starp kokiem, cerams, pēc malkas. Šobrīd man bija vienalga, vai tas būs rennels vai kaut kas cits.

Tempi apsēdās pie nodzisušā ugunskura. Ja es nebūtu tik pārņemts ar citām domām, varbūt es viņa kustībās būtu pamanījis kaut ko neparastu. Bet varbūt ari ne. Pat tādam daļēji izglītotam barbaram kā es nav viegli vienmēr izdibināt ademu noskaņojumu.

Palēnam atdzīvinādams ugunskuru, sāku just nožēlu par to, kā biju šajos apstākļos rīkojies. Šī doma atturēja mani no uzbrukuma Dedanam, kad viņš atgriezās no meža ar slapjas malkas klēpi un nosvieda to blakus manam atjaunotajam iekuru krāvumam, izmētādams to uz visām pusēm.

Drīz pēc tam, kad biju iekūris uguni otrreiz, ieradās Martens. Apsēdies pie ugunskura, viņš izstiepa rokas pret liesmām. Viņa acis bija tumšas un iekritušas.

-    Vai jūties kaut cik labāk? es jautāju.

-    Un kā vēl! Viņa balss mikli čerkstēja krūtīs un izklausījās sliktāka nekā no rīta. Man nepatika viņa elpa, un es raizējos par plaušu karsoņa un drudža draudiem.

-    Varu pagatavot tev tēju, kas nāks par labu kaklam, es ierosināju, neko daudz necerēdams, jo pēdējo dienu laikā Martens bija atraidījis visus manus palīdzības piedāvājumus.

Viņš brīdi vilcinājās, tad piekrita. Kamēr karsēju ūdeni, viņu sagrāba neganta klepus lēkme, kas turpinājās gandrīz minūti. Ja lietus nepāries ari šonakt, mums vajadzēs doties uz pilsētu un nogaidīt, līdz viņš izveseļojas. Nedrīkstēju riskēt ar to, ka viņš saķers plaušu karsoni vai klepodams darīs zināmu bandītu izlūkiem mūsu atrašanās vietu.

Iedevu viņam tēju, un Tempi, sēdēdams blakus ugunskuram, mazliet sagrozījās. Es šodien nogalināju divus vīrus, viņš teica.

Iestājās ilgs, sastidzis klusums. Apkārt pakšķēja krītošās lietus lāses. Ugunskurs sprēgāja un šņāca.

-    Ko? es neticīgi pārjautāju.

-     Man starp kokiem uzbruka divi vīri, Tempi mierīgi atbildēja.

Es saberzēju pakausi. Sasodīts, Tempi, kāpēc tu uzreiz neko neteici?

Viņš rāmi paskatījās uz mani, un viņa pirksti izveidoja apli, kas man nebija pazīstams. Nav viegli nogalināt divus vīrus, viņš teica.

-    Vai tu esi ievainots? jautāja Hespe.

Tempi vēsais skatiens pievērsās viņai. Apvainojies. Es biju pārpratis adema pēdējo izteikumu. Ne jau pašu cīņu viņš bija atzinis par grūtu. Galvenais bija tas, ka viņš ir nogalinājis divus cilvēkus. Man vajadzēja laiku, lai pārdomātu. Un es gaidīju, kad visi būs te.

Mēģināju atcerēties kustību, kas nozīmēja atvainošanās, taču nācās izlīdzēties ar citu: skumjas. Kas notika? es jautāju, cenzdamies runāt mierīgi un sakopot atlikušo pacietību.

Tempi brīdi klusēja, meklēdams atbilstošus vārdus. Es centos meklēt taku, un no kokiem izlēca divi vīri.

-    Kādi viņi izskatījās? Dedans jautāja, apsteigdams mani.

Atkal sekoja neilgs klusums. Viens tavā augumā, garākas rokas nekā man, stiprāks par mani, bet lēns. Lēnāks par tevi. Dedana seja satumsa, it kā viņš netiktu skaidrībā, vai ir apvainots. Otrs mazāks un ātrāks. Abiem plati un biezi zobeni. Asmeņi abās pusēs. Tik gari. Viņš izpleta rokas apmēram trīs pēdu atstatumā.

Nodomāju, ka šis apraksts vairāk pasaka par Tempi nekā par viņa pretiniekiem. Kur tas notika? Cik sen?

Viņš pamāja uz meža daļu, kuru bijām sākuši pārmeklēt. Mazāk par jūdzi. Mazāk par stundu.

-    Vai tu domā, ka viņi tevi gaidīja?

-    Kad es gāju, tur neviena nebija, Martens kā aizstāvēdamies apgalvoja. Viņš dobji noklepojās ar čerkstoši slapju troksni krūtīs un izspļāva zemē kaut ko biezu. Ja viņi gaidīja, tas nevarēja būt ilgi.

Tempi izteiksmīgi paraustīja plecus.

-    Kādas viņiem bija bruņas? Dedans noprasīja.

Brīdi klusējis, Tempi pastiepās un iesita pa manu zābaku. Tādas.

-    No ādas? es jautāju.

Tempi pamāja ar galvu. No ādas un ar metāliem.

Dedans mazliet atslāba. Nu, tas vismaz ir kaut kas, viņš domīgi noteica, tad skarbi paskatījās uz Hespi. Ko? Kāpēc tu uz mani tā paskatījies?

-    Es neskatījos uz tevi, Hespe ledaini atbildēja.

-     Skatījies gan. Un izbolīji acis! Viņš pievērsās Martenam. Tu redzēji, kā viņa bolīja acis, vai ne?

-   Turiet reiz muti! es uzbrēcu. Dīvainā kārtā abi patiešām apklusa. Piespiedu plaukstas pie acīm un brīdi pārdomāju stāvokli. Marten, cik gaismas stundu mums vēl ir atlicis?

Martens paskatījās augšup zilpelēkajās debesīs. Apmēram pusotras stundas vēl būs tā kā pašlaik, viņš čerkstoši atbildēja. Pietiekami gaišs, lai kaut ko redzētu. Pēc tam apmēram stundas ceturksni būs trūcīga gaisma. Saule aiz tādiem mākoņiem pazudīs ātri.

-     Vai tu jūties spējīgs šodien vēl drusku paskraidīt? es jautāju.

Viņa smaids mani pārsteidza. Ja mēs šovakar varam atrast tos

smerdeļus, tad tas noteikti jādara. Pietiekami ilgi viņi ir likuši man vazāties pa šo dievu pamesto kaktu!

Es pamāju ar galvu un pastiepies paņēmu pirkstos šķipsniņu pelnu no mūsu nožēlojami mazā ugunskura. Domīgi paberzēju to pirkstos, tad iepurināju mazā lupatiņā un paslēpu apmetņa kabatā. Tas nebūtu nekāds dižais siltuma avots, tomēr labāks nekā nekas.

-    Labi, es noteicu. Tempi aizvedīs mūs pie līķiem, un tur mēs mēģināsim sameklēt viņu taku. Es piecēlos.

-    Oho! Dedans iesaucās, izplezdams rokas. Un mēs?

-   Jūs ar Hespi paliksiet šeit un sargāsiet nometni. Iekodu mēlē, lai nepiebilstu: un gādāsiet, lai nenodziest ugunskurs.

-     Kāpēc? Iesim visi! Šovakar mēs varam tikt ar viņiem galā! Dedans uzslējās kājās.

-    Un ja viņu būs kāds ducis? es atjautāju pēc iespējas indīgā tonī.

Viņš brīdi sastomījās, bet nepadevās. Tad mēs viņus pārsteigsim

negaidot!

-     Mēs viņus nepārsteigsim negaidot, ja iesim visi pieci barā, es enerģiski iebildu.

-    Kāpēc tad jāiet tev? Dedans noprasīja. Pietiktu ar Tempi un Martenu.

-    Man jāiet tāpēc, lai redzētu, kam mums jāstājas pretī. Tieši man būs jāizdomā plāns, kā tikt galā un palikt dzīviem.

-    Kāpēc tādam pienapuikam vispār jādomā plāns?

-    Mēs zaudējam gaismu! Martens gurdi atgādināja.

-              Lai svētīts Tehlu, tur runā saprāts! Es paskatījos uz Dedanu.

-    Mēs ejam. Jūs paliekat. Tā ir pavēle.

-    Pavēle? Dedans drūmi neticīgā balsī atkārtoja.

īsu bridi pārmijām draudīgus skatienus, tad es aizgriezos un sekoju Tempi mežā. Debesīs virs galvas ducināja pērkons. Vējš šalca kokos, purinādams no zariem atlikušās ūdens lāses. Pēc tam no jauna sāka līt nemitīgs, vienmērīgs lietus.

DEVIŅDESMITĀ NODAĻA . sacerēt dziesmu

TEMPI PACĒLA priežu zarus, kas sedza abus vīrus. Tie bija rūpīgi noguldīti uz muguras un izskatījās gluži kā aizmiguši. Es nometos ceļos pie lielākā vīrieša, bet vēl nebiju paguvis apskatīt to tuvāk, kad sajutu roku uz pleca. Paskatījies atpakaļ, redzēju, ka Tempi purina galvu.

-     Kas ir? es jautāju. Mums bija atlikusi nepilna stunda gaismas. Nepieķertiem atrast bandītu nometni tāpat jau bija pietiekami grūts uzdevums. Tumšā, vētrainā naktī tas būtu pilnīgs murgs.

-   Nevajag! Tempi teica. Noteiktība. Nopietnība. Miroņu traucēšana nepieder pie lethani.

-    Man kaut kas jāzina par mūsu ienaidniekiem. Es varu noskaidrot šo to, kas mums palīdzēs.

Tempi mute bija drūmi sakniebta. Neatzinība. Ar maģiju?

Es papurināju galvu. Tikai ar paskatīšanos. Piesitu pirkstu sev pie acīm, pēc tam pie deniņiem. Ar domāšanu.

Tempi pamāja ar galvu. Bet, kad es atkal pievērsos mirušajiem, vēlreiz sajutu viņa roku uz pleca. Tev jājautā. Tie ir mani miroņi.

-    Tu jau piekriti, es atgādināju.

-    Pareizi ir jautāt, viņš teica.

Es dziļi ievilku elpu. Vai drīkstu apskatīt tavus miroņus, Tempi?

Viņš vēlreiz stīvi pamāja ar galvu.

Paskatījos turp, kur Martens pie tuvējā koka rūpīgi pārbaudīja loka stiegru. Vai gribi meklēt viņu taku? Viņš pamāja ar galvu un atgāja nost no koka. Es sāktu tur. Norādīju uz dienvidu pusi starp divām kalnu grēdām.

-     Es zinu, kā tas darāms, viņš teica un devās projām, uzmetis loku plecā.

Tempi atkāpās pāris soļu atpakaļ, un es pievērsu uzmanību gulošajiem vīriem. Viens bija krietni lielāks par Dedanu, masīvs kā vērsis. Abi izskatījās vecāki, nekā es biju gaidījis, un tulznas uz viņu plaukstām liecināja par gadiem ilgu darbošanos ar ieročiem. Tie nebija neapmierināti laukstrādnieki. Tie bija veterāni.

-    Es atradu viņu taku, teica Martens, negaidot mani pārsteigdams. Cauri apkārtējai lietus čaboņai nebiju dzirdējis viņu pienākam. Skaidri

■.askatāma! Tādu pamanītu pat piedzēries priesteris. Debesīs uzplaiksnīja zibens šautra, un tai tūlīt sekoja pērkona grāviens. Lietus pastiprinājās. Es nodrebinājos un savilku notriepto skārdnieka apmetni ciešāk ap pleciem.

Martens atgāza galvu atpakaļ un ļāva lietum šļākties tieši sejā.

Prieks, ka šis lietus mums beidzot ir darījis kaut ko labu, viņš teica.

Jo vairāk līs, jo vieglāk mums būs pielavīties viņu apmetnei un tikt no tās projām. Viņš noberza plaukstas gar slapjo kreklu. Turklāt neizskatās, ka mēs varētu samirkt vēl slapjāki nekā pašlaik.

-    Tur tev taisnība, es piekritu un piecēlos kājās.

Tempi apsedza gulošos vīrus ar zariem, un Martens veda mūs tālāk dienvidu virzienā.

*    * *

Martens noliecās kaut ko apskatīt zemē, un es izmantoju izdevību, lai viņu panāktu.

-        Mums seko, es teicu, nepūlēdamies čukstēt. Sekotāji bija vismaz septiņdesmit pēdas aiz mums, un lietus šļācās pret kokiem tik skaļi kā viļņi pret krastu.

Viņš pamāja ar galvu un izlikās kaut ko pētām zemē. Es nedomāju, ka tu to pamanīsi.

Pasmaidīju un ar slapjo roku notrausu ūdeni no sejas. Ne jau tev vienīgajam ir acis pierē. Kā tev šķiet, cik viņu ir?

-    Divi, varbūt trīs.

Tempi pienāca mums tuvāk. Divi, viņš teica bez jebkādām šaubām balsī.

-        Es redzēju tikai vienu, es atzinos. Cik tuvu mēs esam viņu nometnei?

-        Grūti uzminēt. Tā var būt aiz nākamā kalna. Un var būt pēc vai- ^ rākām jūdzēm. Pagaidām ir tikai šo divu gājēju pēdas, un es nejūtu nekādu dūmu smaržu. Viņš piecēlās un devās tālāk pa taku, neskatīdamies atpakaļ.

Kad Tempi gāja man garām, es atliecu sānis zemu zaru un redzēju aizmugurē pazibam ašu kustību, kam nevarēja būt nekāda sakara ar lietu vai vēju. Pāriesim pāri šai korei un ierīkosim nelielas lamatas.

-    Tas laikam būtu prātīgākais, Martens piekrita.

Pamājis, lai mēs pagaidām, Martens zemu saliecās un devās augšup uz nelielo virsotni. Pēc brīža mēs sekojām, un es ar pūlēm apspiedu vēlēšanos paskatīties atpakaļ.

Ļoti tuvu atplaiksnīja spoža zibens šautra. Nodārdēja pērkons, smags kā belziens pa krūtīm. Es sarāvos. Tempi izslējās taisni.

-    Tas ir kā mājās, viņš teica, tikko jaušami smaidīdams, un pat nemēģināja notraust ūdeni no sejas.

Martens mums pamāja, un mēs devāmies pāri kalna korei. Līdzko iespējamie sekotāji mūs vairs nevarēja redzēt, es aši paskatījos apkārt.

-    Ejam tālāk pa taku līdz tai līkajai eglei un tad ar līkumu atpakaļ! Es norādīju ar roku. Tempi paslēpsies tur, Martens aiz tā kritušā koka! Es iešu tur, aiz tā akmens. Martens rīkosies pirmais. Spried pats, kā labāk, bet šķiet, ka visdrošāk būs nogaidīt, līdz viņi paiet garām tam nodrupušajam celmam. Centies vienu atstāt dzīvu, ja iespējams, bet mēs nedrīkstam ļaut viņiem aizbēgt vai sacelt lielu troksni.

-    Un ko darīsi tu? Martens jautāja, kamēr mēs steidzāmies iemīt redzamas pēdas līdz līkajai eglei.

-     Es turēšos malā. Jūs abi esat labāk apbruņoti tādai cīņai. Bet, ja vajadzēs, manā rīcībā ir daži citi līdzekļi. Mēs sasniedzām egli. Vai esat gatavi?

Šķita, ka Martenu drusku mulsina manas negaidīti daudzās komandas, tomēr abi piekrītoši pamāja un ātri devās uz savām slēptuvēm.

Apmetis loku, es paslēpos aiz masīva akmens bluķa. No savas vietas varēju redzēt taciņu, ko tagad bija izdangājuši mūsu pēdu nospiedumi dubļos. Mazliet tālāk aiz resna, grubuļaina ozola stumbra redzēju stāvam Tempi. Slēptuvē pa labi Martens sagatavoja bultu, nostiepa loka stiegru līdz plecam un sastinga nekustīgs kā statuja.

Izvilku lupatiņu ar pelnu šķipsnu un tievu dzelzs stieni un cieši satvēru abus plaukstā. Ar pūlēm apspiedu pakrūtē mokošu nelabumu, domādams, ar kādu mērķi esam atsūtīti šurp: lai medītu un nogalinātu cilvēkus. Jā, viņi bija likuma pārkāpēji un slepkavas, tomēr cilvēki. Centos dziļi elpot un nomierināties.

Akmens virsma auksta un raupja skārās pie mana vaiga. Es sasprindzināju dzirdi, taču nemitīgā lietus graboņa neļāva saklausīt nekādas citas skaņas. Apspiedu vēlmi paliekties tālāk gar akmens malu, lai paplašinātu redzeslauku. Debesis atkal pāršķēla zibens, un, kamēr skaitīju sekundes līdz pērkona grāvienam, uz takas parādījās divi cilvēku stāvi.

Man krūtīs spēji uzbangoja karstuma vilnis. Šauj, Marten! es skaļi teicu.

Viens no nācējiem apsviedās apkārt, un es tik tikko paguvu iznākt no slēptuves, kad atrados aci pret aci ar Dedanu, kas no maksts bija izrāvis zobenu. Hespe bija savaldīgāka un stāvēja uz vietas, izvilkusi zobenu tikai līdz pusei.

Paslēpu nazi un piegāju Dedanam tuvāk. Pērkons dārdēja virs galvas, un es cieši skatījos viņam acīs. Viņa skatiens bija neslēpti izaicinošs, un

es necentos slēpt savas dusmas. Bridi nenovērsdamies raudzījāmies viens otrā, un tad viņš novērsās, izlikdamies, ka jānotrauš ūdens no acīm.

-    Liec to nost! Es pamāju uz viņa zobenu. Mirkli vilcinājies, viņš paklausīja. Tikai pēc tam es ieslidināju atpakaļ aiz apmetņa oderes tievo trausla tērauda gabaliņu, ko biju turējis rokā. Ja mēs būtu bandīti, jūs šobrīd jau gulētu beigti. Mans skatiens pārslīdēja no Dedana uz Hespi un atpakaļ. Ejiet uz nometni!

Dedana seja niknumā sašķiebās. Man apriebies klausīties, ka tu runā ar mani kā ar puiku! Viņš izstiepa pirkstu pret mani. Es šajā pasaulē esmu nodzīvojis daudz ilgāk par tevi. Es neesmu stulbs!

Noriju dažas indīgas piezīmes, kas varēja tikai pasliktināt stāvokli.

-    Man nav laika ar tevi strīdēties. Mēs zaudējam gaismu, un jūs grūžat mūs briesmās. Ejiet uz nometni!

-    Mums šovakar jāpieliek visam punkts, Dedans teica. Divus esam jau novākuši, tātad palikuši ir varbūt pieci vai seši. Mēs viņus pārsteigsim tumsā, negaisa laikā. Bāc, bladāc! Un rīt ēdīsim pusdienas Krosonā.

-     Un ja nu viņu ir ducis? Vai divdesmit? Ja nu viņi ir apmetušies kādā lauku mājā? Ja nu viņi atrod mūsu nometni, kamēr tur neviena nav? Kad atgriezīsimies, pilnīgi iespējams, ka visi mūsu krājumi, ēdiens un mana lauta būs pazuduši un mūs gaidīs lamatas! Tikai tāpēc, ka jūs nebijāt spējīgi stundu nosēdēt uz vietas. Dedana seja bīstami pietvīka, un es novērsos. Ejiet atpakaļ uz nometni! Parunāsim vakarā!

-    Nolādēts, nē! Es iešu līdzi, un tu man neko nevari padarīt!

Es sakodu zobus. Bēdīgākais bija tas, ka šajā ziņā viņš nemaldījās. Man nebija nekādu iespēju viņu piespiest. Vienīgais, ko varēju darīt, bija pakļaut viņu ar vaska atveidojuma palīdzību. Un es zināju, ka tas būtu ļoti nevēlams paņēmiens. Tādā gadījumā es ne tikai padarītu Dedanu par atklātu ienaidnieku, bet noskaņotu pret sevi ari Hespi un Martenu.

Es paskatījos uz Hespi. Kāpēc tu esi šeit?

Viņa pameta ašu skatienu uz Dedanu. Viņš gribēja iet viens. Es domāju, ka labāk būs, ja mēs paliksim kopā. Un mēs visu pārdomājām. Nometnei neviens neuzdursies. Pirms aiziešanas mēs paslēpām mantas un nodzēsām ugunskuru.

Es bezcerīgi nopūtos un iebāzu apmetņa kabatā nederīgo pelnu šķipsniņu. Protams, viņi to ir izdarījuši.

-    Bet es viņam piekritu, Hespe teica. Mums jācenšas visu pabeigt šovakar.

Es paskatījos uz Martenu.

Viņš atbildēja ar vainīgu skatienu. Es melotu, ja teiktu, ka negribu drīzāk tikt ar to galā, viņš teica un aši piebilda: Ja vien varētu to

prasmīgi izdarīt. Martens gribēja sacīt vēl kaut ko, bet vārdi iestrēga viņam riklē, un viņš sāka klepot.

Es paskatījos uz Tempi. Tempi raudzījās pretī.

Visļaunākais bija tas, ka sirds dziļumos es biju vienis prātis ar Dedanu. Gribēju, lai darbs būtu galā. Gribēju siltu gultu un kārtīgu ēdienu. Gribēju nogādāt Martenu sausumā. Gribēju atgriezties Severenā, kur varētu gozēties Alverona pateicības staros. Gribēju atrast Dennu, atvainoties un paskaidrot, kāpēc esmu aizgājis bez brīdinājuma vārda.

Tikai nejēga cīnās pret pūli. Labi! es teicu un paskatījos uz Dedanu. -Ja kāds no mūsu draugiem tāpēc ies bojā, tā būs tava vaina. Redzēju, ka viņa sejai pārskrien šaubu ēna, taču tā ātri pazuda, un viņš apņēmīgi izslēja zodu. Viņš bija pateicis pārāk daudz, lai lepnums ļautu piekāpties.

Pastiepu pret viņu izteiksmīgu pirkstu. Bet no šī brīža katram jādara tieši tas, ko es saku! Ierosinājumi tiks uzklausīti, bet pavēles došu es. Pārlaidu skatienu visiem pēc kārtas. Martens un Tempi tūlīt piekrītoši pamāja ar galvu, un pēc mirkļa to pašu darīja Hespe. Dedans pēdējais apliecināja piekrišanu ar lēnu galvas mājienu.

Es cieši palūkojos uz viņu. Zvēri! Dedana acis savilkās šaurāk. Ja šovakar, kad iesim uzbrukumā, tu nostrādāsi līdzīgu muļķību, mēs visi varam iet bojā. Es tev neuzticos. Es labprātāk tūlīt ietu projām nekā ielaistos šādā pasākumā kopā ar cilvēku, kuram neuzticos.

Atkal iestājās sasprindzināts klusums, bet tad iejaucās Martens, neļaudams tam ieilgt. Dari, kā viņš saka, Dedan! Īstenībā tas zēns līdz šim ir sevi gluži labi parādījis. Viņš ierīkoja slēpni četru sekunžu laikā. Martena balsī ieskanējās jautrāki toņi. Turklāt viņš nav tik slikts kā tas kretīns Brenve, un toreiz mēs par savu slepeno uzdevumu dabūjām uz pusi mazāk.

Dedans izspieda vārgu smaidu. Jā, tev laikam taisnība. Ja vien mēs visu izdarām šovakar.

Es ne mirkli nešaubījos, ka Dedans tik un tā rīkosies pēc sava prāta, ja viņam tā patiks. Zvēri, ka izpildīsi manas pavēles!

Viņš paraustīja plecus un novērsās. Jā, zvēru.

Tas bija par maz. Zvēri pie sava vārda!

Dedans noslaucīja lietus lāses no sejas un apjucis paskatījās uz mani.

-     Ko?

Nostājos viņam pretī un oficiālā tonī teicu: Dedan! Vai tu šovakar nejautādams un nevilcinādamies darīsi, ko es teikšu? Dedan! Vai tu zvēri pie sava vārda?

Viņš brīdi mīņājās no vienas kājas uz otru, tad izslējās taisni. Es zvēru pie sava vārda!

Piegāju viņam tuvāk un ļoti klusi teicu: Dedan! Tajā pašā laikā ievadiju mazu karstuma zibsni vaska atveidojumā, kas gulēja man kabatā. Tas bija pietiekami sīks, lai neko nenodarītu, bet pietiekami stiprs, lai viņš uz brīdi to sajustu.

Redzēju, ka viņa acis ieplešas, un uzsmaidīju viņam izteiksmīgu Lielā Taborlina smaidu. Tas bija mīklains, plats un pašpārliecināts smaids, kas pauda nenoliedzamu gandarījumu. Tas bija smaids, kas ietvēra sevī veselu stāstu.

-     Tagad man ir tavs vārds, es klusi teicu. Man ir vara pār tevi.

Tajā brīdī viņa sejas izteiksme atsvēra vesela mēneša neapmierināto

burkšķēšanu. Es atkāpos atpakaļ un ļāvu smaidam pazust. Tas notika tik ātri kā zibens atspīdums. Tik viegli kā norauta maska. Šis brīdis noteikti atstāja viņu neziņā par to, kura sejas izteiksme bijusi īstā: jauns puika vai mirkli redzētais Taborlins?

Aizgriezos, lai neļautu šim brīdim izgaist. Martens ies pirmais un izlūkos ceļu! Piecu minūšu atstatumā sekosim mēs ar Tempi. Pa to laiku viņš paspēs pamanīt pretinieku sargus un atgriezties, lai mūs brīdinātu. Jūs abi sāksiet iet desmit minūtes vēlāk.

Veltīju Dedanam izteiksmīgu skatienu un, pacēlis plaukstas, izpletu visus desmit pirkstus. Desmit apaļas minūtes vēlāk! Tādā veidā viss norisināsies lēnāk. Toties drošāk. Vai ir citi ierosinājumi? Neviens neko nesacīja. Labi. Marten, sāc! Ja gadās sarežģījumi, steidzies atpakaļ!

-    Esi mierīgs! viņš atbildēja un pēc brīža pazuda mūsu skatieniem, ienirdams izplūdušajā lapu, koku mizas, akmeņu un lietus zaļpelēkajā brūnumā.

*    * *

Lietus turpinājās bez mitas, gaisma kļuva arvien bālāka, un mēs ar Tempi virzījāmies pa taciņu uz priekšu, lavīdamies no vienas slēptuves uz nākamo. Patiesībā tam nebija nekādas nozīmes, jo pērkons dārdēja tieši virs galvas, apslāpēdams jebkuras citas skaņas.

No pameža bez iepriekšēja brīdinājuma iznira Martens un ar rokas mājienu aicināja mūs pie sevis zem nolīkušas kļavas lapotnes. Laupītāju nometne ir tepat priekšā, viņš teica. Visapkārt ir pēdu nospiedumi, un es redzēju ugunskura atspīdumu.

-    Cik viņu ir?

Martens papurināja galvu. Tik tuvu es nepiegāju. Līdzko ieraudzīju citādus pēdu nospiedumus, griezos atpakaļ. Negribēju, lai jūs aizietu pa aplamu taku un apmaldītos.

-    Cik tālu tas ir?

-     Piesardzīgi lienot, paietu apmēram minūte. Ja pa starpu nebūtu šīs kalnu grēdas, varētu redzēt viņu ugunskurus.

Pārlaidu skatienu pārējo biedru sejām krēslainajā gaismā. Neviens no viņiem neizskatījās uztraucies. Viņi bija pielāgojušies šim darbam un apguvuši tam vajadzīgās iemaņas. Martens bija prasmīgs pēddzinis un loka šāvējs. Tempi pārvaldīja ademu leģendāro cīņas mākslu.

Arī es būtu varējis justies mierīgs, ja apstākļi būtu ļāvuši man izveidot plānu, sagatavot kādu simpātijas paņēmienu, kas pavērstu izredzes mūsu labā. Taču Dedans, pieprasīdams uzbrukumu šovakar, tādu iespēju bija iznīcinājis. Man nebija nekā, nebija vairs pat vājas saiknes ar attālo ugunskuru.

Atbīdīju šīs domas malā, iekams manas bažas bija pārtapušas panikā.

-     Nu tad ejam! es teicu, iepriecināts, ka mana balss skan neparasti mierīgi.

Kamēr mēs, pirmā trijotne, lavījāmies uz priekšu, debesīs pamazām izdzisa pēdējais gaismas bālums. Biezajā krēslā Martenu un Tempi bija grūti saredzēt, un tas mani nomierināja. Ja es nespēju viņus saskatīt, pretinieku sargiem no attāluma pamanīt mūs būtu gandrīz neiespējami.

Itin drīz augstākajos koku zaros es ieraudzīju uguns liesmu atblāzmu. Saliecies sekoju Martenam un Tempi augšup pa stāvo nogāzi, ko lietus bija padarījis slidenu. Man šķita, ka priekšā redzu neskaidru kustību.

Tad uzplaiksnīja zibens. Tā kā apkārt valdīja tumsa, tas mani apžilbināja, tomēr pirms tam es paguvu pārlaist acis dubļainajai, spoži izgaismotajai nogāzei.

Uz kores stāvēja garš vīrietis ar uzvilktu loku rokās. Tempi sastindzis tupēja uz nogāzes gabaliņu virs kalna pakājes, kur bija paguvis piesardzīgi uzrāpties. Netālu virs viņa, nometies uz viena ceļgala, tupēja Martens. Ari viņš bija atvilcis loka stiegru. To visu zibens atklāja īsā uzliesmojuma mirklī, un nākamajā brīdī es atkal iegrimu aklā tumsā. Tūlīt pēc tam nodārdēja apdullinošs pērkona grāviens. Es nokritu zemē un aizvēlos sānis, notriepdams seju ar dubļiem un slapjām lapām.

Kad atguvos, redzēju acu priekšā dejojam vienīgi neskaitāmus zilus zibens atspulgus. Nedzirdēju nevienu kliedzienu. Ja sargs bija iekliedzies, skaņu bija apslāpējis pērkons. Gulēju nekustīgi, līdz manas acis pielāgojās tumsai. Krietnu bridi raudzījos melnumā, aizturējis elpu, līdz ieraudzīju Tempi. Viņš bija uzrāpies apmēram piecpadsmit pēdu augstāk pa nogāzi un notupies blakus tumšam stāvam. Tas bija pretinieku sargs.

Tuvojos viņam, līzdams cauri slapjajām papardēm un dubļainajām lapām. Virs galvas atkal atplaiksnīja zibens, šoreiz mazliet saudzīgāk, un es redzēju, ka gulētājam krūtīs rēgojas slīpi ieurbusies Martena bulta. Spārniņi bija atlūzuši un plivinājās vējā kā mazs, slapjš karogs.

-     Beigts, Tempi teica, kad mēs ar Martenu bijām nokjuvuši pietiekami tuvu.

Es šaubījos. Pat dziļa brūce krūtīs nespēj nonāvēt cilvēku tik īsā laikā. Tomēr, pierāpies tuvāk, ievēroju bultas novietojumu. Šāviens bija trāpījis tieši sirdī. Pārsteigts paskatījos uz Martenu. Par tādu trāpījumu var sacerēt dziesmu, es klusi teicu.

-     Paveicās! Martens uzmanīgi nopētīja kalna muguru, kas stiepās dažas pēdas virs mums. Cerēsim, ka veiksies arī turpmāk, viņš noteica un sāka rāpties augšup.

Sekodams viņam, es pamanīju, ka Tempi joprojām tup pie mirušā vīrieša. Viņš bija pieliecies līķim pavisam tuvu, it kā čukstus tam kaut ko stāstītu.

Tad es ieraudzīju apmetni, un pusapjaustā ziņkāre par ademu dīvainībām izgaisa man no prāta.

DEVIŅDESMIT PIRMĀ NODAĻA . liesma, pērkons, nolauzts koks

KALNU GRĒDA, uz kuras bijām sakņupuši, veidoja plašu pusloku, kas sargāja laupītāju apmetni no vairākām pusēm. Apmetne atradās lielas, seklas ieplakas dibenā. No savas vietas es redzēju, ka ieplakas atsegto daļu norobežo līkumota upe.

Ieplakas vidū kā pīlārs slējās milzu ozols, kura varenie zari pletās virs nometnes gluži kā jumts. Katrā stumbra pusē negribīgi dega pa ugunskuram. Citādos laika apstākļos tie būtu liesmojuši spoži un augsti. Pašlaik tie spēja tikai pieticīgi apgaismot apkārtni.

“Apmetne” patiesībā ir maldinošs vārds, drīzāk būtu jāsaka “nometne”. Tajā bija sešas nelielas teltis ar slīpiem jumtiem, paredzētas gulēšanai un mantu novietošanai. Septītā telts vairāk līdzinājās barakai: tā bija četrstūraina būve, kurā pietiktu vietas vairākiem kājās stāvošiem vīriem.

Pie ugunskuriem uz rupji darinātiem soliem, cieši saspiedušies un ietinušies apmetņos, sēdēja seši vīri. Visi tie izskatījās pēc pieredzējušiem, skarbā dzīvē rūdītiem karotājiem.

Parāpos zemāk aiz kalna muguras un izbrīnījies secināju, ka nemaz nejūtu bailes. Pagriezies pret Martenu, redzēju viņa acīs dīvainu spīdumu. Kā tev šķiet, cik viņu ir? es jautāju.

Martens brīdi domāja. Katrā teltī vismaz divi. Ja vadonis dzīvo lielajā teltī, kopā sanāk trīspadsmit, un trīs mēs esam nobeiguši. Tātad desmit. Vismaz desmit. Viņš nervozi aplaizīja lūpas. Bet katrā teltī var pārgulēt pat četri, un lielajā teltī pietiktu vietas vadonim un vēl kādiem pieciem vīriem. Tādā gadījumā trīsdesmit, tagad par trijiem mazāk.

-    Tātad labākajā gadījumā viņu pārsvars ir divi pret vienu, es teicu.

-    Vai tev patīk tāds samērs?

Martena skatiens pārslīdēja kalnu grēdai un atgriezās pie manis.

-    Divi pret vienu nebūtu nekas briesmīgs. Mēs viņus pārsteigtu negaidot, mēs esam pavisam blakus. Viņš iespieda muti piedurknē un noklepojās, tad kaut ko izspļāva. Bet tur ir kādi divdesmit. Es to jūtu ar kaulu smadzenēm. '

-    Vai tu spēsi pārliecināt Dedanu?

Martens pamāja ar galvu. Viņš man ticēs. Nav ne uz pusi tik stulbs, kāds parasti izliekas.

-    Labi. Es īsi pārdomāju stāvokli. Viss bija noticis straujāk, nekā es spēju izstāstīt. Tātad, par spīti visam, Dedans un Hespe joprojām .itradās piecu vai sešu minūšu attālumā no mums. Ej un liec viņiem griezties atpakaļ! sacīju Martenam. Tad nāc pēc manis un Tempi!

Martens, šķiet, šaubījās. Vai tu negribi nākt tūlīt? Mēs nezinām, kad viņi nomainīs sargus.

-   Pie manis būs Tempi. Un tu būsi projām tikai dažas minūtes. Gribu papētīt uzmanīgāk, cik viņu varētu būt.

Martens aizsteidzās, un mēs ar Tempi uzrāpāmies atpakaļ līdz korei. Pēc brīža viņš pievirzījās man tuvāk, līdz viņa kreisais sāns piespiedās pie mana ķermeņa labās puses.

Es pamanīju to, ko nebiju redzējis iepriekš. Šur tur visā nometnes teritorijā no zemes slējās koka mieti vārta stabiņu lielumā.

-   Stabi? es jautāju Tempi, iebakstīdams ar pirkstu zemē, lai paskaidrotu nozīmi.

Viņš pamāja ar galvu, apliecinādams, ka saprot, un paraustīja plecus.

Spriedu, ka tie varētu būt mieti zirgu piesiešanai vai slapju drēbju žāvēšanai. Atbīdīju šo domu malā, jo svarīgāk bija izlemt ko citu. Kā tev šķiet, ko mums vajadzētu darīt?

Tempi ilgi klusēja. Nogalināt dažus. Gaidīt. Nāks citi. Mēs varam… Raksturīgā pauze liecināja, ka viņš nevar atrast vajadzīgo vārdu. Lēkt ārā no kokiem?

-    Pārsteigt.

Viņš apstiprināja. Pārsteigt. Gaidīt. Medīt citus. Paziņot maeram.

Es pamāju ar galvu. Tas nebūtu cerētais ātrais atrisinājums, tomēr pretinieku skaitliskā pārsvara dēļ tā šķita vienīgā saprātīgā iespēja. Kad atgriezīsies Martens, mēs trijatā varētu raidīt pirmo triecienu. Tā kā uzbrukums būtu negaidīts, Martens varbūt paspētu noguldīt trīs vai četrus vīrus, pirms mēs būtu spiesti bēgt. Iespējams, viņš visus tos nenonāvētu, tomēr ikviens vīrs, ko ķērusi bulta, turpmākajās dienās mums nebūtu bīstams. Vēl kāda iespēja?

Atkal sekoja klusuma brīdis. Nav tādas, kas pieder pie lethani.

Kad biju pietiekami daudz redzējis, es piesardzīgi nošļūcu dažas pēdas lejup, kur mani nevarēja redzēt. Lietus nemitējās, un es nodrebinājos. Man sala vairāk nekā pirms brīža, un es sāku bažīties, vai neesmu saaukstējies tāpat kā Martens. Tas man šajā brīdī vismazāk būtu vajadzīgs.

Pamanīju, ka mums tuvojas Martens, un gribēju izklāstīt savu plānu, bet tad ieraudzīju viņa satriekto seju.

-     Es nevaru viņus atrast! Martens satraukts izdvesa. Aizgāju atpakaļ līdz vietai, kur viņiem vajadzēja būt. Bet viņu tur nebija. Tātad viņi ir vai nu griezušies atpakaļ paši, un tas nav iespējams, vai ari pasteigušies ātrāk uz priekšu un tumsā aizgājuši pa nepareizām pēdām.

Nodrebēju vēlreiz, taču tam nebija nekāda sakara ar nemitīgo lietu un drēgnumu. Vai tu nevari sameklēt viņu pēdas?

-     Būtu jau sameklējis, ja varētu. Bet tumsā visi pēdu nospiedumi ir vienādi. Ko lai mēs darām? Martens sagrāba manu roku, un viņa skatiens liecināja, ka pēddzinis ir tuvu panikai. Viņi nebūs piesardzīgi. Domās, ka es iepriekš esmu visu izlūkojis. Ko lai iesāk?

Iebāzu roku kabatā un sataustīju Dedana atveidojumu. Es viņus atradīšu.

Taču, pirms paguvu kaut ko iesākt, nometnes austrumu pusē atskanēja skaļš kliedziens. Nākamajā bridi tam sekoja saniknots izsauciens un lamu straume.

-    Vai tas ir Dedans? es jautāju.

Martens pamāja ar galvu. Kalna muguras viņā pusē bija dzirdami drudžainas kustības trokšņi. Mēs trijatā aši uzrāpāmies augstāk un palūkojāmies pāri korei.

Viri rāpās ārā no zemajām teltīm, mudžēdami kā iztraucēts lapseņu pūznis. Tagad to bija vismaz ducis, un četri turēja rokās uzvilktus lokus. Nez no kurienes uzradās plati dēļu gabali, kas, atslieti pret zemē iedzītajiem stabiem, veidoja primitīvas sienas. Dažu sekunžu laikā viegli ieņemamā, atklātā nometne pārtapa drošā nocietinājumā. Saskaitīju vismaz sešpadsmit vīrus, taču tagad vairākas nometnes daļas vairs nebija pārskatāmas. Arī gaisma kļuva blāvāka, jo uzslietās sienas aizsedza ugunskurus un meta tumsā melnas ēnas.

Martens pie sevis klusi lamājās, un to varēja saprast, jo viņa loks tagad tikpat kā vairs nebija izmantojams. Tomēr viņš atvilka stiegru ar bultu un tūlīt būtu to izšāvis, ja es nesatvertu viņa elkoni. Pagaidi!

Viņš sarauca pieri, tad piekrizdams pamāja, jo gluži labi saprata, ka pretiniekiem pret katru viņa bultu atradīsies vismaz pusducis. Pēkšņi ari Tempi spējām vairs nebija nozīmes. Viņš vēl nebūtu ticis nometnei pat tuvumā, kad nokristu, bultu caururbts.

Vienīgā priekšrocība bija tāda, ka pretinieku uzmanība nebija pievērsta mums. Viņi raudzījās uz austrumu pusi, no kurienes bija atskanējis sarga kliedziens un Dedana lamāšanās. Mēs visi trīs būtu varējuši nepamanīti aizbēgt, bet tās nozīmētu pamest Dedanu un Hespi likteņa varā.

Tas bija bridis, kad prasmīgam arkanistam vajadzētu ietekmēt notikumu virzību ja nav iespējas panākt virsroku, tad vismaz jāgādā par veiksmīgu bēgšanu. Taču man nebija ne uguns, ne vajadzīgās saiknes.

Miju pietiekami gudrs, lai panāktu vajadzīgo rezultātu bez viena no tiem, bet bez abiem biju pilnīgi bezpalīdzīgs.

Lietus kapāja mūs arvien spēcīgāk. Debesis tricināja pērkons. Nepaies necik ilgs laiks, kad bandīti aptvers, ka notverti ir tikai divi pretinieki, un metīsies pāri kalna korei vajāt to līdzzinātājus. Ja kāds no mūsu trijotnes pievērsīs sev viņu uzmanību, arī mūsu dziesma būs nodziedāta.

Dzirdējām paklusu murdoņu, un pāri kalna austrumu korei dūcot .1 iztraucās bultu krusa. Martens pārstāja lādēties un aizturēja elpu. Viņš paskatījās uz mani. Ko darīsim? viņš aši noprasīja. No apmetnes atskanēja jautājoši saucieni, un, tā kā atbildes nebija, pāri grēdas austrumu korei aiztraucās nākamais bultu spiets, meklējot cerēto mērķi.

-   Ko darīsim? Martens atkārtoja jautājumu. Ko darīsim, ja viņiem ies slikti?

Un ko darīsim, ja viņus nogalinās? Aizvēru acis un noslīdēju zem kalna muguras, cenzdamies iegūt kaut brīdi sakarīgām domām. Mana pēda atdūrās pret kaut ko mīkstu un lielu. Mirušais sargs! Man prātā iešāvās tumša doma. Es dziļi ievilku elpu un iegāju Akmens Sirdī. Dziļi. Dziļāk nekā jebkad agrāk. Pazuda visas bailes, visa nedrošība un vilcināšanās.

Satvēru līķi aiz rokām un sāku vilkt to augšup uz kores pusi. Vīrietis bija smags, bet es to tikpat kā nejutu. Marten, vai drīkstu izmantot tavus mirušos? es izklaidīgi pavaicāju. Vārdi izskanēja patīkamā baritonā un rāmāk nekā jebkad.

Nenogaidījis atbildi, es palūkojos pāri kalna mugurai uz laupītāju apmetni. Redzēju, kā viens no vīriem aiz dēļu sienas atvelk loka stiegru nākamajam šāvienam. Izvilku savu garo, tievo teicamā Ramstona tērauda nazi un iesēdināju šāvēja tēlu sev atmiņā. Sakodu zobus un iedūru mirušajam sargam nierē. Nazis ieurbās lēni, it kā es durtu cietā mālā, nevis miesā.

Cauri pērkona dārdiem izlauzās negants brēciens. Vīrietis nokrita zemē, un loks izlidoja viņam no rokām. Piesteidzās cits laupītājs un noliecās apskatīt kritušo biedru. Vēlreiz sakopoju uzmanību un iedūru mironim otrā nierē, šoreiz rīkodamies ar abām rokām. Atskanēja vēl viens brēciens, spalgāks par iepriekšējo. Drīzāk kauciens nekā kliedziens, es nodomāju ar kādu dīvaini savrupu prāta daļu.

-    Vēl nešauj! es rāmi sacīju Martenam, nenovērsdams skatienu no nometnes. Viņi pagaidām nezina, kur mēs esam. Izvilku nazi no līķa, no jauna sakopoju uzmanību un bez steigas iedūru to mirušā sarga acī. Kāds vīrs aiz dēļu sienas uzslējās kājās, satvēris seju plaukstās, un starp pirkstiem viņam sūcās asinis. Piesteidzās divi viņa biedri, kas mēģināja noguldīt viņu aiz uzslietā vaļņa. Mans nazis pacēlās un krita vēlreiz, un viens no tiem novēlās zemē, ar rokām tverdams asiņojošo seju.

-    Augstais Dievs! Martens izdvesa. Žēlīgais, augstais Dievs!

Atspiedu nazi pret mirušā sarga kaklu un pārlaidu skatienu nometnei. Pretinieku militāro prasmi nomāca augošā panika. Viens no ievainotajiem vīriem nerimās kliegt, un pērkona ducināšanai cauri lauzās spalgi brēcieni.

Pamanīju, ka viens no šāvējiem ar skarbu skatienu pēta kalna kori. Pārvilku nazi gulošajam pār rīkli, taču šķita, ka nekas nenotiek. Pēc brīža strēlnieks itin kā samulsis pieskārās savam kaklam. Uz plaukstas palika tikko manāms asiņu traips. Viņš plati iepleta acis un sāka kliegt. Nosviedis loku, viņš aizskrēja zemās sienas pretējā pusē, tad metās atpakaļ, gribēdams bēgt, taču nezinādams, kurp.

Tad viņš atguva savaldīšanos un sāka izmisīgi pētīt kalna kori visapkārt nometnei. Viņš negrasījās krist. Es neziņā saraucu pieri, vēlreiz piespiedu naža asmeni mirušā sarga kaklam un uzgūlu tam ar visu spēku. Manas rokas drebēja, bet nazis sakustējās lēni, it kā es pūlētos pārgriezt ledus kluci. Šāvējs saķēra kaklu plaukstās, un tās applūda asinīm. Viņš paspēra dažus grīļīgus soļus, paklupa un iekrita vienā no ugunskuriem. Izmisīgi mētādams rokas, viņš izsvaidīja karstās ogles uz visām pusēm, vēl vairāk kāpinādams apkārtējo paniku.

Kamēr domāju, kurā vietā dot nākamo triecienu, debesis izgaismoja zibens, un atspīdumā es skaidri ieraudzīju blakus gulošo līķi. Lietus bija sajaucies ar asinīm, un tās bija izraibinājušas visu apkārtni. Manas plaukstas tajās bija nokrāsojušās tumšas.

Negribēdams kropļot viņa rokas, es apvēlu sargu uz vēdera un mēģināju novilkt viņa zābakus. Pēc tam atkal sakoncentrēju spēkus un sāku zāģēt resnās cīpslas virs potītēm un zem ceļiem. Šī rīcība sakropļoja vēl divus vīrus. Taču nazis kustējās arvien lēnāk, un no piepūles man sāpēja rokas. Līķis bija teicama saikne, bet vienīgā enerģija man bija pašam sava ķermeņa spēks. Tāpēc ar katru brīdi vairāk es jutos tā, it kā grieztu koka gabalu, nevis miesu.

Kopš trauksmes sākuma nometnē bija pagājušas tikai dažas minūtes. Es izspļāvu ūdeni un bridi atpūtināju drebošās rokas un nokausēto prātu. Vēroju nometni lejā un redzēju, ka panika un juceklis pieņemas plašumā.

No lielās telts zem ozola iznāca vīrietis. Viņš bija ģērbies citādi nekā pārējie: viņam mugurā bija tunika no spožiem metāla gredzeniem, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem, un galvā maza, apaļa cepurīte. Bezbailīgā, līganā gaitā viņš iesoļoja jucekļa vidū, aptverdams visu vienā skatienā. Viņš strupi noskaldīja pavēles, kuras es lietus un pērkona dēļ nevarēju sadzirdēt. Pārējie nomierinājās, ieņēma katrs savu vietu un satvēra lokus un zobenus.

Vērojot viņu soļojam cauri apmetnei, manā atmiņā kaut kas sakustējās. Vīrietis stāvēja, taisni izslējies, necenzdamies slēpties aiz kādas no aizsargsienām. Viņš pamāja saviem vīriem, un šajā kustībā kaut kas man šķita satriecoši pazīstams…

-   Kvout! Martens man blakus iešņācās. Paskatījies redzēju, ka viņš ir atvilcis loka stiegru līdz ausij. Es tēmēju uz viņu vadoni!

-    Šauj!

Martena loks iedūcās, un vīrieša augšstilbā ietriecās bulta, pāršķeļot bruņukreklu un kāju. Ar acs kaktiņu redzēju, ka Martens izvelk jaunu bultu un ar ietrenētu kustību ieliek to lokā, bet viņš vēl nebija paguvis izšaut, kad laupītāju vadonis salīka. Tas nebija dziļš, sāpju izraisīts sakritiens. Viņš noliecās apskatīt bultu, kas bija ieurbusies viņam kājā.

Brīdi lūkojies, vīrietis satvēra bultu dūrē un norāva tai spārniņus. Tad viņš pastiepās un izrāva bultu no kājas. Es sastingu, redzēdams, ka vadonis pagriežas tieši pret mums un ar salauzto bultu pamāj uz mūsu pusi. Pateicis saviem vīriem īsu pavēli, viņš iemeta bultu ugunī un stalti aizsoļoja uz nometnes otru malu.

-    Lielais Tehlu, apklāj mani ar saviem spārniem! Martens paklusi iesaucās, un viņa roka noslīdēja lejup no loka. Sargi mani no dēmoniem un radījumiem, kas klejo naktī!

Vienīgi tāpēc, ka biju dziļi iegājis Akmens Sirdī, es nepadevos līdzīgai reakcijai. Atkal paskatījies uz nometni, laikus ieraudzīju, ka pret mums pavērsts vesels loku mežs. Strauji pieliecos un iespēru apstulbušajam Martenam, nogāzdams viņu zemē. Pār mūsu galvām aizspindza bultas. Martens apmeta kūleni, un viņa paša bultas izbira uz dubļainās nogāzes.

-    Tempi! es iesaucos.

-    Šeit, viņš atsaucās no kreisās puses. Aesh. Bulta nav.

Pāri mums dūkdamas aiztraucās nākamās bultas, dažas iestrēga kokos. Drīz viņi uztaustīs vēlamo trajektoriju un raidīs bultas gaisā, lai tās kristu uz mums no augšas. Rāmi kā burbulis, kas no dīķa dibena paceļas virspusē, manī uznira kāda doma. Tempi, atnes man tā vīra loku!

-    Ia.

Dzirdēju Martenu kaut ko murminām klusā, satrauktā un neskaidrā balsī. Pirmajā brīdī nodomāju, ka viņš ir ievainots, bet tad aptvēru, ka viņš skaita lūgšanu. Tehlu, sargi mani no dzelzs un dusmām! viņš klusi bubināja. Tehlu, aizstāvi mani pret dēmoniem naktī!

Tempi iespieda man rokā atnesto loku. Es dziļi ievilku elpu, sadalīju prātu divās, pēc tam trijās un četrās daļās. Katrā prāta daļā satvēru loka

stiegru. Piespiedu sevi atslābināties un atdalīju vēl piekto prāta daļu. Mēģināju vēlreiz, bet cietu neveiksmi. Biju noguris, izmircis un nosalis, un mani spēki bija sasnieguši robežu. Dzirdēju, kā atkal nostrinkšķ stiegras, un bultas atsitās pret zemi kā smagi krusas graudi. Sajutu grūdienu rokā mazliet zem pleca: kāda bulta bija to aizķērusi pirms ietriekšanās zemē. Roku pārņēma asas, pēc tam smeldzošas sāpes.

Atbīdīju sāpes malā un sakodu zobus. Ar piecām daļām vajadzētu pietikt. Viegli pārlaidu nazi pats sev pār roku, tikai tik daudz, lai mazliet parādītos asinis, tad izrunāju vajadzīgos sasaistes vārdus un spēcīgi pārvilku naža asmeni loka stiegrai.

īsu, mokošu mirkli stiegra turējās pretī, tad pārtrūka. Loks manā rokā noraustījās, satricinādams ievainoto vietu, tad nokrita zemē. Kalna muguras otrā pusē atskanēja sāpju un izbaiļu kliedzieni, ļaudami noprast, ka gribētais vismaz daļēji ir izdevies. Cerēju, ka pārtrūkušas ir visas piecas stiegras, tātad turpmāk būs jāstājas pretī tikai vienam vai diviem šāvējiem.

Bet, līdzko loks izkrita no mana tvēriena, manī ieplūda aukstums. Ne tikai rokās, bet visā ķermeni: vēderā, krūtīs, kaklā. Biju zinājis, ka nevaru paļauties tikai uz savas rokas spēku, lai tiktu galā ar piecām loka stiegrām reizē. Tāpēc biju izmantojis vienīgo siltuma avotu, kas vienmēr ir katra arkanista rīcībā: savas asinis. Drīz mani pārņems sasaistītāja drebuļi. Ja neatradīšu iespēju sasildīties, sekos šoks, hipotermija un nāve.

Izgāju no Akmens Sirds un liku piecām prāta daļām atkal savienoties, nespēkā mazliet grīļodamies. Nosalis, slapjš un paguris rāpos augšup uz kalna kori. Lietus kapāja ādu salts kā šķīdoņa sniegs.

Lejā redzēju tikai vienu loka šāvēju. Par nelaimi, viņš bija saglabājis vēsu prātu, un, līdzko virs kalna muguras parādījās mana seja, viņš atvilka loku un raidīja bultu slaidā lidojumā.

Mani izglāba vēja brāzma. Šķildama skarbas, dzeltenas dzirksteles, bulta atsitās pret akmens izcilni nepilnas divas pēdas no manas galvas. Lietus sitās man sejā, un zibens zīmēja debesis neskaitāmas spožas svītras. Noslīdēju atpakaļ drošībā un nesaprātīgā niknumā vairākas reizes triecu mirušajam sargam ar nazi.

Beidzot nazis atdūrās pret sprādzi un salūza. Elsodams nometu to malā. Atguvos no neprāta, dzirdēdams Martena vienmuļo lūgšanu. Manas rokas un kājas bija kļuvušas aukstas, neveiklas un smagas kā svins.

Vēl ļaunāk bija tas,ka manu ķermeni arvien jūtamāk pārņēma hipotermijas lēnie, neatlaidīgie žņaugi. Jutu, ka es vairs nedrebu, un zināju, ka tā ir slikta zīme. Biju viscaur izmircis, un tuvumā nebija man pieejamas uguns.

Debesis atkal krustu šķērsu sasvltroja zibens. Man atausa kāda doma. Iesmējos baisus smieklus.

Paskatījos pāri kalna mugurai un sev par atvieglojumu neredzēju nevienu strēlnieku. Tomēr vadonis izkliedza jaunas pavēles, un es nešaubījos, ka drīz parādīsies jauni loki vai jaunas stiegras sarauto vietā. Bija vēl ļaunākas iespējas: viņi varēja iziet no sava patvēruma un pieveikt mūs ar savu skaitlisko pārsvaru vien. Vismaz desmits vīru joprojām stāvēja kājās.

Martens joprojām gulēja uz nogāzes un skaitīja lūgšanu: Tehlu, ko nespēja nonāvēt liesmas, sargi mani no uguns!

Es viņam iespēru. Celies, sasodīts, citādi mēs visi būsim pagalam! Viņš brīdi pārtrauca murmināt un paskatījās uz mani. Es uzkliedzu kaut ko nesaprotamu un noliecos paraut viņu aiz apkakles. Pamatīgi sapurināju viņu un ar otru roku iegrūdu viņam loku, nesaprazdams, kā tas gadījies blakus.

Jauna zibens strēle ļāva man ieraudzīt pašam sevi, kādu redzēja viņš. Rokas un kājas man bija notrieptas ar sarga asinīm. Nemitīgais lietus tās bija padarījis par straumītēm, bet nebija noskalojis. Īslaicīgajā, spožajā gaismā tās izskatījās gluži melnas.

Martens apdullis paņēma loku. Šauj kokā! es izkliedzu cauri pērkona dārdam. Viņš paskatījās uz mani tā, it kā es būtu jucis. Šauj!

Laikam mana sejas izteiksme viņu pārliecināja, taču viņa bultas bija izbirušas pa nogāzi, un, mēģinādams kādu atrast, viņš atkal sāka murmināt savu skaitāmo: Tehlu, kas pakļāvi Enkanisu, sargi mani no tumsas!

Pēc krietna brīža viņš sataustīja bultu un ar drebošām rokām neveikli iestiprināja to lokā, nemitēdamies skaitīt lūgšanu. Es vēlreiz paskatījos uz nometni. Vadonis bija atkal savācis vīrus vienkop. Redzēju, ka viņa lūpas kustas, izsakot pavēles, taču sadzirdēt spēju vienīgi Martena trīcošo balsi:

-    Tehlu, kam patiesas acis,

Nenovērs skatu no manis!

Pēkšņi vadonis apklusa un piešķieba galvu. Viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi un, šķiet, kaut ko klausījās. Martens bubināja tālāk:

-    Tehlu, kas esi savs dēls,

Nenovērs skatu no manis!

Laupītāju vadonis aši paskatījās pa labi un pa kreisi, it kā būtu dzirdējis kaut ko nepatīkami satraucošu. Tad viņš atkal piešķieba galvu.

-     Viņš tevi dzird! es satracināts uzkliedzu Martenam. Šauj! Viņš tūlīt savāks vīrus un kaut ko darīs!

Martens notēmēja uz koku nometnes vidū. Vēja brāzmas viņu purināja un raustīja, bet viņš turpināja skaitīt:

-    Tehlu, kas biji Menda, kas biji tu,

Nenovērs skatu no manis!

Mendas vārdā,

Perialas vārdā,

Ordalas vārdā,

Andana vārdā,

Nenovērs skatu no manis!

Vadonis pacēla galvu, it kā gribēdams kaut ko saskatīt debesīs. Šajā kustībā bija kaut kas ārkārtīgi pazīstams, taču mani arvien vairāk pārņēma sasaistītāja drebuļi un domas kļuva arvien miglainākas. Vadonis pagriezās un, aizsoļojis līdz savai teltij, pazuda iekšienē. Šauj kokā! es iekliedzos.

Martens atlaida bultu, un es redzēju, kā tā ieurbjas masīvā ozola stumbrā bandītu nometnes vidū. Mēģināju sataustīt zemē vēl kādu bultu, skaļi smiedamies par to, ko biju nolēmis darīt. Varbūt tas nepalīdzēs. Varbūt es iešu bojā. Jau izslīde vien… Bet tas nebija svarīgi. Ja neatradīšu iespēju sasildīties, man tik un tā būs jāmirst. Drīz sāksies šoks. Varbūt tas jau ir sācies.

Mana roka sataustīja bultu. Sadalīju prātu sešās daļās, izkliedzu sasaistes vārdus un iegrūdu bultu dziļi zemē. Kas augšā, tas apakšā! es iekliedzos, piesaukdams joku, kas bija saprotams vienīgi Universitātes cilvēkam.

Pagāja sekunde. Vējš mitējās.

Baltums. Spožums. Troksnis. Es kritu.

Un tad sekoja pilnīgs tukšums.

DEVIŅDESMIT OTRĀ NODAĻA . taborlins lielais

liS PAMODOS. Biju sausumā un siltumā. Apkārt valdīja tumsa.

Dzirdēju pazīstamu balsi kaut ko jautājam.

Tad atskanēja Martena balss: Viņš viens pats. Viņš to izdarīja.

Jautājums.

-     Es par to nerunāšu, Den. Zvēru pie Dieva, ka nerunāšu. Negribu par to domāt! Prasi viņam pašam, ja vēlies.

Jautājums.

-    Tu ticētu, ja būtu redzējis! Un vairāk neko negribētu zināt. Netracini viņu! Esmu redzējis, kāds viņš ir dusmās. Saku tev nopietni. Netracini viņu!

Jautājums.

-    Izbeidz, Den. Viņš tos nogalināja citu pēc cita, pa vienam. Un tad it kā sajuka prātā. Viņš… Nē. Teikšu tikai vienu. Man šķiet, ka viņš izsauca zibeni. Kā pats Dievs!

Kā Taborlins Lielais, es nodomāju. Pasmaidīju. Un ieslīgu miegā.

DEVIŅDESMIT TREŠĀ NODAĻA. aprēķinātāji un algotņi

NOGULĒJIS ČETRPADSMIT stundas, es jutos spirgts kā pavasara vējš. Mani biedri par to šķita ļoti izbrīnījušies, jo bija atraduši mani guļam bez samaņas, pilnīgi aukstu un asiņainu. Viņi bija novilkuši man slapjās drēbes, mazliet pamasējuši, ietinuši segā un aiznesuši mani uz vienīgo bandītu telti, kas bija palikusi neskarta. Pārējās piecas bija sadegušas, apraktas vai pazudušas bridi, kad varenajā ozolā pašā nometnes vidū bija ietriecies milzīgs, balts zibens stabs.

Nākamā diena bija apmākusies, taču laimīgā kārtā bez lietus. Vispirms mēs apkopām savus ievainojumus. Hespei negaidītajā sadursmē ar sargu kājā bija ietriekusies bulta. Dedanam pār plecu stiepās dziļa brūce, un to pat varēja saukt par veiksmi, jo viņš bija cīnījies ar sargu kailām rokām. Kad es viņu par to izjautāju, viņš atbildēja, ka vienkārši neesot paguvis izraut zobenu.

Martenam pierē virs uzacs rēgojās liels, sarkans puns, kas varēja rasties, kad iespēru viņam ar kāju vai centos viņu piecelt. Tas bija sāpīgs, taču Martens apgalvoja, ka krogu kautiņos esot gadījies ciest krietni vairāk.

Kad biju atguvies no drebuļiem, es jutos pavisam labi. Redzēju, ka biedri ir pārsteigti par manu straujo atgriešanos no nāves durvīm, un nolēmu ļaut viņiem brīnīties. Neliela deva mīklainības nevarēja kaitēt manai labajai slavai.

Pārsēju nelīdzeno brūci, ko man plecā bija ieplēsusi garāmskrienošā bulta, un apkopu vēl dažus zilumus un ievainojumus, kuru cēloņus neatcerējos. Pār roku man stiepās gara, sekla brūce, ko biju sev iegriezis pats, taču tai nebija vajadzīgas pat šuves.

Tempi bija neskarts, nesatraukts un neizdibināms.

Mūsu nākamais uzdevums bija parūpēties par mirušajiem. Kamēr es gulēju bez samaņas, pārējie bija aizvilkuši lielāko daļu apdegušo, nedzīvo ķermeņu uz klajuma otru malu. Kritušo kopsavilkums bija šāds.

Viens Dedana nogalināts sargs.

Divi vīri, kas iepriekš pārsteidza Tempi mežā.

Trīs, kas bija palikuši dzīvi pēc zibens spēriena un mēģinājuši bēgt. Martens bija noguldījis vienu, Tempi pārējos divus.

Septiņpadsmit viru, ko bija sadedzinājis, satriecis vai citādi nonāvējis zibens. Astoņi no tiem bija miruši vai nāvīgi ievainoti jau iepriekš.

Mēs uzgājām pēdas, ko bija atstājis viens no sargiem. Notikumu laikā viņš bija stāvējis uz kalna kores ziemeļaustrumu pusē. Kad atradām viņa pēdas, tās bija jau dienu vecas, un mēs nejutām ne mazāko vēlēšanos bēglim sekot. Dedans sprieda, ka vairāk labuma būtu, ja viņš paliktu dzīvs un izstāstītu iespaidīgo notikumu citiem, kuri varbūt arī iecerējuši kļūt par laupītājiem. Vismaz šoreiz mēs beidzot bijām vienisprātis.

Vadoņa līķi mēs pārējo vidū neredzējām. Lielā telts, kurā viņš bija iegājis, gulēja sadragāta zem varenā ozola stumbra daļas. Tā kā mums pietika citu rūpju, mēs pagaidām likām šo vietu mierā.

Nolēmām nerakt divdesmit trīs kapus vai pat vienu lielu kapa bedri, bet sakūrām lielu sārtu. Kaut gan mežs visapkārt joprojām bija slapjš, es izmantoju savas prasmes, lai uguns degtu spoža un karsta.

Bet vēl bija palicis viens mirušais: Martena nošautais sargs, kura liķi es pēc tam biju izmantojis cīņai. Kamēr pārējie meklēja malku, es uzkāpu kalnu grēdas dienvidu pusē un uzmeklēju vietu, kur tas gulēja, Tempi apsegts ar egļu zariem.

Ilgu laiku noraudzījies uz mirušo, aiznesu viņu dienvidu virzienā. Sameklēju mierīgu vietu zem vītola un uzbūvēju tur akmeņu krāvumu. Kad viss bija izdarīts, iestreipuļoju pamežā un pacietīgi pārlaidu nevaldāmu vemšanas lēkmi.

*    * *

Zibens? Jā, zibeni ir grūti izskaidrot. Negaiss virs galvas. Galvaniska sasaiste ar divām līdzīgām bultām. Mēģinājums nogāzt koku ar lielāku spēku, nekā spēj parasts zibens spēriens. Godīgi sakot, es nezinu, vai man pienākas gods par to, ka zibens attiecīgajā brīdi un vietā uzliesmoja, un par to, ko tas izdarīja. Tomēr stāsti pauž, ka es esot izsaucis zibeni un zibens man paklausījis.

Citi stāsti vēsta, ka uzplaiksnījusi esot nevis viena zibens strēle, bet vairākas cita pēc citas. Dedans to aprakstīja kā “baltu uguns stabu” un teica, ka tas tik pamatīgi sadrebinājis zemi, ka viņš nav noturējies kājās.

Lai nu kā, milzīgais ozols bija kļuvis par melnu apdeguli apmēram pelēkakmens augstumā. Lieli stumbra gabali mētājās izsvaidīti dažādās vietās. Aizdegušies bija arī mazākie koki un krūmi, bet lietus tos bija apdzēsis. Lielākā daļa dēļu plātņu, ko bandīti bija izmantojuši aizsargsienām, bija sašķīdušas sīkos gabaliņos vai pārtapušas oglēs. Uz visām pusēm no apdegušā koka pamatnes stiepās uzvandītas zemes joslas, it kā klajumu būtu pārstaigājis plānprātīgs arājs vai izrakņājušas milzu zvēra ķepas.

Par spīti tam, mēs uzkavējāmies laupītāju nometnē vēl trīs dienas pēc uzvaras. Upe nodrošināja dzeramo ūdeni, un tas, kas bija palicis pāri no bandītu pārtikas, bija labāks par mūsu ēdamo. Vēl vairāk savākuši veselos audekla un koku gabalus, mēs tikām pie īstas greznības: katram iznāca sava telts vai nojume.

Tagad, kad darbs bija paveikts, agrākais sasprindzinājums mūs vairs nemocīja. Lietus mitējās, nebija vairs jāvairās sakurt kārtīgu ugunskuru, un Martena klepus šķita pierimstam. Dedans un Hespe izturējās pieklājīgi viens pret otru, un Dedans par trim ceturtdaļām samazināja man raidītās dzēlības.

Tomēr atvieglojums par paveikto uzdevumu nenozīmēja, ka noskaņojums mūsu vidū būtu teicams. Vakaros pie ugunskura stāsti vairs neskanēja, un Martens vairījās no manis kā vien spēdams. Nevarēju viņam pārmest, jo zināju, ko viņam nācies redzēt.

Domādams par to, es izmantoju pirmo izdevību, nevienam neredzot, tikt vaļā no saviem vaska darinājumiem. Tie man vairs nebija vajadzīgi, un mani biedēja doma, kas notiktu, ja kāds no maniem ceļabiedriem nejauši uzietu manā maisā savu atveidojumu.

Tempi neko neteica par to, ko biju darījis ar nošautā sarga līķi, un, cik varēju spriest, viņš man to neņēma ļaunā. Atskatīdamies pagātnē, es redzu, cik maz patiesībā esmu zinājis par ademiem. Taču tolaik es pamanīju tikai to, ka Tempi mazāk laika atvēl manis apmācīšanai ketana mākslā, bet vairāk vingrinās mūsu valodā un pārrunās par grūti saprotamo lethani jēdzienu.

Otrajā dienā atnesām šurp savas mantas no iepriekšējās nometnes. Atviegloti uzelpoju, atkal redzēdams savu lautu, un divtik nopriecājos, ka Dennas dāvātais futrālis, par spīti ilgajam lietum, joprojām ir sauss un blīvi noslēdzams.

Un, tā kā mums vairs nevajadzēja slapstīties, es spēlēju lautu. Veselu dienu darīju gandrīz to vien. Gandrīz mēnesi man bija vajadzējis iztikt bez mūzikas, un es to izjutu sāpīgāk, nekā jūs varat iedomāties.

Sākumā šķita, ka Tempi mana mūzika nepatīk. Atcerējos neseno gadījumu, kad neizprotamā kārtā biju viņu apvainojis, turklāt ikreiz, kad izņēmu lautu no futrāļa, viņš devās projām no nometnes. Tad pamazām sāku manīt, ka viņš mani vēro, kaut gan tikai no attāluma un parasti vismaz pa pusei paslēpies. Kad biju to sapratis un zināju, kurp skatīties, pārliecinājos, ka viņš spēles laikā vēro mani vienmēr. Platām acīm kā pūce. Nekustīgs kā akmens.

Trešajā dienā Hespe nolēma, ka viņas kāja ir tiktāl atlabusi, lai spētu paiet. Tā nu mums bija jāsāk domāt, ko ņemt līdzi un ko atstāt tepat.

Tas nebija tik grūti, kā pirmajā brīdī varētu likties. Lielāko daļu bandītu iedzīves bija iznīcinājis zibens, krītošais koks un negaiss. Tomēr izpostītajā nometnē joprojām bija vērtīgas lietas, kuras nebūtu gudri pamest.

Līdz šim nebijām pārmeklējuši vadoņa telti, jo to bija saplacinājis milzīgs nolauztā ozola zars. Tas bija pamatīgāks nekā daudzi apkārtējie koki, un tā diametrs pārsniedza divas pēdas. Tomēr trešajā dienā mums izdevās atskaldīt tam pietiekami prāvas daļas, lai varētu pavelt to nost no telts atliekām.

Man gribējās tuvāk apskatīt vadoņa līķi, jo kopš brīža, kad šis cilvēks iznāca no savas telts, mani urdīja neskaidras atmiņas par kaut ko pazīstamu. Un gluži pasaulīgas vēlmes man čukstēja, ka viņa bruņukrekls ir vismaz duci talantu vērts.

Taču mēs neatradām nekādu pēdu no laupītāju vadoņa. Tas mūs mulsināja. Martens bija atklājis tikai vienu taku, kas veda projām no nometnes, un to aiz sevis bija atstājis aizbēgušais sargs. Nevienam nebija ne jausmas, kur varēja pazust vadonis.

Man tā bija gan mīkla, gan kaitinoša vilšanās, jo es visu laiku biju gribējis ieskatīties šim vīram sejā. Dedans un Hespe bija pārliecināti, ka viņš vienkārši izmantojis zibens spēriena izraisīto jucekli un varbūt aizbēdzis pa upi, lai neatstātu pēdas.

Turpretī Martenam šis atklājums sagādāja acīmredzamas bažas. Viņš murmināja kaut ko par dēmoniem un atteicās tuvoties sabrukušajai teltij. Nodomāju, ka viņš ir māņticīgs nejēga, tomēr nenoliegšu, ka mīklaini izgaisušais līķis ari manī viesa nepatīkamu nemieru.

Sagrautajā teltī mēs atradām galdu, gultu, rakstāmgaldu un pāris krēslu, bet visas mēbeles bija salauztas un nelietojamas. Rakstāmgalda atliekās es atradu dažus papīrus, kurus ļoti būtu gribējis izlasīt, taču tie bija pārāk ilgi gulējuši slapjumā un tinte bija izplūdusi. Atradām arī cietkoka lādīti, nedaudz mazāku par maizes klaipu. Tās vāku rotāja Alverona dzimtas zīme, un tā bija cieši aizslēgta.

Gan Hespe, gan Martens atzinās, ka mūķēšanas māka viņiem neesot gluži sveša, un, tā kā mani interesēja lādītes saturs, es ļāvu viņiem mēģināt, tomēr piekodināju, ka nedrīkst sabojāt slēdzeni. Abi pēc kārtas krietnu laiku darbojās ap lādīti, taču panākumu nebija nevienam.

Pēc divdesmit minūšu neauglīgiem pūliņiem Martens pacēla rokas.

-     Nevaru saprast, kas tur par viltību! viņš norūca un izslējās taisni.

-    Es varētu mēģināt pats, es sacīju. Biju cerējis, ka to izdarīs kāds no viņiem. Ar mūķētāja prasmi krietnam arkanistam neklājas lepoties. Tas neiederējās reputācijā, kādu es gribēju sev veidot.

-     Mēģini gan! Hespe atsaucās, savilkusi uzacis. Tu taču esi īsts jaunais Taborlins!

Atcerējos pirms daudzām dienām dzirdēto Martena stāstu. Protams! es iesmējos, tad iesaucos: Edro! prasmīgi atdarinādams Taborlina Lielā balsi, un ar plaukstu iesitu pa lādes vāku.

Vāks atsprāga vaļā.

Jutos tikpat pārsteigts kā visi pārējie, tomēr man labāk izdevās to noslēpt. Īstenība, visticamāk, bija pavisam vienkārša: Martens vai Hespe patiesībā jau bija atdarījuši slēdzeni, taču vāks bija iestrēdzis. Droši vien koks bija sabriedis, ilgāku laiku gulēdams slapjumā. Kad uzsitu tam ar plaukstu, tas vienkārši atlēca vaļā.

Taču viņi to nezināja. Pēc viņu izskata varēja domāt, ka es viņu acu priekšā esmu pārvērtis akmeni zeltā. Pat Tempi izbrīnījies savilka uzacis.

-    Teicams numurs, Taborlin! Hespe izmeta, un viņas balss pauda neizpratni, vai esmu izspēlējis ar draugiem kādu joku.

Nolēmu ciest klusu un neuzkrītoši ieslidināju savus pašdarinātos mūķīzerus atpakaļ apmetņa kabatā. Ja jau esmu nolēmis būt arkanists, tad labāk būšu īsteni slavens arkanists.

Starodams svinīgi nopietnā varas apziņā, atvēru lādīti un ieskatījos tajā. Pašu pirmo ieraudzīju biezu, salocītu papīra gabalu. Izņēmu to ārā.

-    Kas tas ir? Dedans jautāja.

Pacēlu to tā, lai visi varētu apskatīt. Tā bija rūpīgi zīmēta apkārtnes karte, kurā bija precīzi atveidots ne vien līkumotais lielceļš, bet arī tuvākās lauku mājas un upes. Rietumu pusē bija atzīmēta Krosona, Fenhila un “Penija” viesnīca.

-    Un kas tas tāds? noprasīja Dedans, ar masīvo pirkstu iebakstīdams vietā, kur ceļa dienvidu pusē dziļi mežā bija ievilkts X.

-    Manuprāt, tā ir šī nometne, sacīja Martens. Tieši blakus upei.

Es piekrītoši pamāju. Ja tā, tad mēs atrodamies tuvāk Krosonai,

nekā biju domājis. No šejienes mēs varam doties uz dienvidaustrumiem un aiztaupīt sev veselas dienas gājienu. Paskatījos uz Martenu. Vai tu arī tā domā?

-    Pagaidi. Ļauj paskatīties! Iedevu viņam karti, un viņš ielūkojās tajā. Izskatās, ka tev taisnība! viņš teica. Nebiju domājis, ka esam aizgājuši tik tālu uz dienvidiem. Tādā ceļā mēs ietaupītu vismaz divus dučus jūdžu.

Nemaz nebūtu slikti, sacīja Hespe, berzēdama pārsieto kāju.

Citādi kādam no jums, kungi, nāksies nest mani uz rokām.

Es atkal pievērsos lādītei. Tajā gulēja daudzas audeklā ievīstītas paciņas. Paņemdams vienu no tām, redzēju iemirdzamies zeltu.

Ap mani atskanēja satrauktu balsu murdoņa. Pārbaudījis pārējās ma/.is paciņas, atradu vēl citas monētas, un visas tās bija no zelta. Aptuveni vērtējot, lādītē glabājās vairāk nekā divi simti rojālu. Kaut gan nekad nebiju turējis rokā tādu naudas gabalu, es zināju, ka viens zelta rojāls atbilst astoņdesmit bitiem, un tas bija gandrīz tikpat daudz, cik maers man bija iedevis visam ceļojumam. Nav jābrīnās, ka maers dedzīgi vēlējās apturēt uzbrukumus saviem nodevu vācējiem.

Pārcilāju galvā skaitļus, pārvērsdams lādītes saturu pazīstamākās naudas vienībās, un iznākums pārsniedza piecsimt sudraba talantu. Piet iekami liela summa, lai nopirktu labu ceļmalas viesnīcu vai veselu lauku saimniecību ar visiem lopiem un pārējo. Par tādu naudu varēja nopirkt sev pat zemākas pakāpes titulu, vietu galmā vai virsnieka amatu armijā.

Redzēju, ka līdzīgi aprēķini nodarbina arī visus pārējos. Kā būtu, ja mēs kādu daļu no šitā sadalītu savā starpā? Dedans ierosināja.

Brīdi vilcinājies, iebāzu roku lādītē. Vai katram viens rojāls būtu visiem pa prātam?

Visi klusēdami vēroja, kā es attinu vienu no paciņām. Dedans neticīgi paskatījās uz mani. Vai tu runā nopietni?

Iedevu viņam smagu naudas gabalu. Es pieļauju, ka vaļīgāku principu cilvēki vispār aizmirstu Alveronam pastāstīt par šo atradumu. Vai arī nemaz vairs neatgrieztos pie Alverona. Manuprāt, katram viens rojāls ir dāsna atlīdzība par to, ka mēs esam tik godīgi ļaudis! Pasviedu Martenam un Hespei pa zelta monētai.

-     Un vēl kas! es teicu, pamezdams Tempi viņa rojālu. Mani nolīga, lai atrastu pulciņu bandītu, nevis lai iznīcinātu mērenu militāru nocietinājumu. Pacēlu rokā pats savu rojālu. Šī ir mūsu piemaksa par pakalpojumu, kas pārsniedzis pienākuma robežas. Iemetu naudas gabalu kabatā. Alveronam tas nav jāzina.

Dedans iesmējās un uzsita man pa plecu. Tu galu galā nemaz neesi daudz citādāks par mums pārējiem! viņš noteica.

Pasmaidīju pretī un aizspiedu lādītes vāku. Dzirdēju, kā slēdzene ar klikstu aizcērtas ciet.

Neesmu pateicis vēl divus iemeslus, kas mani mudināja uz šādu rīcību. Pirmkārt, ar to es veiksmīgi nopirku pārējo biedru uzticēšanos. Skaidrs, ka viņi saprata, cik viegli būtu paķert lādīti un vienkārši pazust. Ari man tāda doma bija mirkli uzzibējusi prātā. Ar pieciem simtiem talantu es varētu samaksāt Universitātes mācību maksu nākamajiem desmit gadiem, un pat tad vēl diezgan paliktu pāri.

Taču tagad viņi visi bija kļuvuši bagātāki un varēja priecāties par to ar tīru sirdsapziņu. Smags zelta gabals tuvākajā laikā novērsis viņu domas no naudas, ko nesīšu līdzi. Tiesa, es tik un tā biju nolēmis naktī glabāt aizslēgto lādīti zem sava spilvena.

Otrkārt, šī nauda man bija ļoti noderīga. Gan rojāls, kuru atklāti biju ielicis kabatā, gan pārējie trīs, kurus biju nemanot savācis, dalīdams monētas pārējiem. Kā jau teicu, Alverons šo starpību nejutīs, un ar četriem rojāliem es varēšu samaksāt Universitātē vesela dimestra mācību maksu.

*    * *

Kad biju ielicis maera lādīti sava ceļamaisa pašā dibenā, katrs sākām prātot, ko ņemt līdzi no laupītāju nometnes atlikušajām lietām.

Teltis nolēmām neņemt tā paša iemesla dēļ, kālab nebija nesuši līdzi savējās. Tās bija pārāk lielas un smagas. Savācām tik daudz pārtikas, cik spējām ielikt ceļamaisos un panest, labi saprazdami: jo vairāk ēdamā nesīsim līdzi, jo retāk mums tas būs jāpērk.

Es nolēmu paņemt vienu no laupītāju zobeniem. Naudu zobena pirkšanai es nebūtu tērējis, jo nepratu tādu ieroci lietot, bet ja tas pieejams par velti…

Kamēr pētīju dažādos zobenus, pie manis pienāca Tempi un deva dažus noderīgus padomus. Kad izvēle bija sašaurināta līdz diviem zobeniem, Tempi beidzot atklāti sacīja: Tu neproti lietot zobenu. Jautājums. Neizpratne.

Man radās iespaids, ka viņa acīs cilvēks, kurš neprot lietot zobenu, ir diezgan apkaunojoša parādība. Kaut kas līdzīgs cilvēkam, kurš neprot ēst ar nazi un dakšiņu. Nē, es lēni sacīju. Bet es cerēju, ka tu varēsi mani pamācīt.

Tempi stāvēja kluss un nekustīgs. Ja es nebūtu paguvis viņu labi iepazīt, iespējams, būtu uzskatījis to par atteikumu. Tāds klusums un nekustīgums nozīmēja, ka viņš domā.

Pauzes ir ademu runas veida būtiska daļa, tāpēc es pacietīgi gaidīju. Abi stāvējām klusēdami, līdz aizritēja minūte, pēc tam divas. Tad piecas. Tad desmit. Piespiedu sevi klusēt un gaidīt. Varbūt šis tomēr bija pieklājīgs atteikums.

Redziet, es biju iedomājies sevi par varen gudru. Biju pazinis Tempi gandrīz veselu mēnesi, biju iemācījies tūkstoš vārdu un piecdesmit kustību ademu valodā. Zināju, ka ademi nekautrējas no kailuma vai pieskārieniem, un biju sācis apjaust lielo mīklu, ko sauca par lethani.

Jā gan, es biju iedomājies sevi par varen attapīgu. Ja es patiešām Initu kaut ko zinājis par ademiem, nekad nebūtu uzdrošinājies izteikt lumpi tādu ierosinājumu.

-    Vai tu man iemācīsi to tur? Tempi norādīja pāri nometnei uz vietu, kur pie koka bija atsliets mans lautas futrālis.

Jautājums mani pārsteidza pilnīgi nesagatavotu. Nekad nebiju nevienam mācījis spēlēt lautu. Varbūt Tempi to zināja un lika nojaust, ka viņš ir līdzīgā stāvoklī? Biju jau sapratis, ka viņš mēdz runāt netiešos, izsmalcinātos zemtekstos.

Godīgs piedāvājums. Mēģināšu, es atbildēju.

Tempi pamāja ar galvu un norādīja uz vienu no mūsu izvēlētajiem zobeniem. Nēsā to. Bet necīnies. To teicis, viņš pagriezās un aizgāja projām. Tajā brīdi nodomāju, ka tas ir viņa raksturīgās mazrunlbas dēļ.

Nometnes pārmeklēšana turpinājās visu dienu. Martens savāca visas bultas un loku stiegras, ko izdevās atrast. Pēc tam, noskaidrojis, ka nevienam citam nav tādas vēlēšanās, viņš nolēma paņemt visus četrus garos lokus, kas pēc zibens uzliesmojuma bija palikuši veseli. Sainis sanāca prāvs un neērts, bet Martens apgalvoja, ka Krosonā tos varēšot pārdot par labu naudu.

Dedans savāca pāri zābaku un bruņuvesti, kas bija glītāka par viņējo. Viņš vēlējās sev ari kāršu komplektu un ziloņkaula spēļu kauliņus.

Hespe izvēlējās dūdas ar slaidām stabulēm un ielika savā nastā gandrīz duci nažu, cerēdama tos vēlāk pārdot.

Pat Tempi atrada dažas lietas, kas viņu ieinteresēja: galodu, misiņa sālnīcu un lina bikses, ko viņš aiznesa pie upes un nokrāsoja savā koši sarkanajā krāsā.

Es paņēmu mazāk mantu nekā pārējie. Nelielu nazi, jo manējais bija salauzts, un mazu skuvekli ar raga rokturi. Bieži skūties man nebija vajadzības, bet tāds paradums man bija izveidojies maera galmā. Es būtu varējis paņemt vēl vairākus nažus tāpat kā Hespe, taču mans ceļamaiss jau tāpat bija nepatīkami smags maera naudas lādes dēļ.

Visas šīs norises var izklausīties diezgan nepiedienīgas, taču tāda ir pasaule. Laupītāji tiek aplaupīti, un laika gaitā dzīve mūs visus padara par aprēķinātājiem un algotņiem.

DEVIŅDESMIT CETURTĀ NODAĻA . pār akmeņiem un saknēm

MĒS NOLĒMĀM uzticēties atrastajai kartei un doties taisni caur mežu uz rietumiem Krosonas virzienā. Pat tad, ja mēs paietu pilsētai garām, mēs nevarētu iziet citur kā uz lielceļa un tādējādi aiztaupītu sev daudzu jūdžu gājienu.

Hespes ievainotās kājas dēļ gājiens bija lēns, un pirmajā dienā mēs nogājām tikai sešas vai septiņas jūdzes. Vienā no mūsu daudzajiem atpūtas brīžiem Tempi sāka man nopietni mācīt ketanu.

Nejēga būdams, es biju nospriedis, ka viņš to ir jau sācis man mācīt. Patiesībā Tempi bija tikai labojis manas neciešamās kļūdas, jo tās viņu kaitināja. Tieši tāpat es gribētu uzskaņot cita spēlētāja lautu, ja tas vienā istabā ar mani spēlētu greizā tonī.

Šī apmācība bija pavisam citāda. Mēs sākām ketanu no paša sākuma, un viņš laboja manas kļūdas. Visas manas kļūdas. Jau pirmajā kustībā vien viņš atrada astoņpadsmit kļūdu, un ketans aptver vairāk nekā simt kustību. Man ātri radās šaubas par šīs apmācības iznākumu.

Un es sāku mācīt Tempi lautas spēli. Spēlēju priekšā notis, mācīju viņam to nosaukumus, tad parādīju dažus akordus. Šķita, ka iesākumam tas ir gluži labs paņēmiens.

Mēs cerējām sasniegt Krosonu līdz nākamās dienas pusdienlaikam. Taču priekšpusdienā atdūrāmies pret drūmu, dvakojošu purvu, kas kartē nebija atzīmēts.

Tas bija visai nožēlojamas dienas sākums. Katru soli vajadzēja spert ar lielu piesardzību, iztaustot pamatu zem kājām, un mēs virzījāmies uz priekšu tik lēni kā rāpojot. Kādā brīdī Dedans satrūkās, pakrita un kārpīdamies nošļakstīja mūs visus ar rāvas ūdeni. Viņš teica, ka esot redzējis moskītu sava īkšķa lielumā un snuķītis tam bijis līdzīgs sieviešu matadatai. Ieteicos, ka tas varēja būt zeltknābītis. Dedans atbildēja ar vairākiem nepatīkamiem, piedauzīgiem ierosinājumiem, kam lai es izdevīgā brīdi veltījot laiku.

Dienai stiepjoties pret vakaru, mēs atmetām domas par izkļūšanu uz ceļa un sākām ilgoties pēc kaut kā pieticīgāka, piemēram, pēc neliela sausas zemes laukumiņa, kur varētu pasēdēt, nebīstoties no iestigšanas. Taču visapkārt joprojām pletās tikai purvs un akači, un ap mums mudžēja odu un mušu bari.

Kad beidzot izkļuvām no purva, saule jau slīdēja aiz apvāršņa un nomācošais karstums strauji pārtapa drēgnā saltumā. Smagi soļojām i.ilak, līdz beidzot taka sāka vīties augšup. Kaut gan bijām noguruši un samirkuši, mēs vienprātīgi nolēmām doties tālāk, lai kaut cik attālinātos no kukaiņiem un purvāja smakas.

Debesīs mirdzēja pilnmēness, pietiekami apgaismodams mūsu ceļu cauri mežam. Par spīti grūtajai dienai, mūsu noskaņojums palēnām uzlabojās. Hespe jutās tik pagurusi, ka ļāva Dedanam sevi balstīt, un, kad dubļiem notrieptais algotnis aplika viņai roku, Hespe paziņoja, ka viņš tik patīkami neesot smaržojis mēnešiem ilgi. Dedans atbildēja, ka esot gatavs bez ierunām pakļauties tik cēlsirdīgas sievietes spriedumam.

Sasprindzis gaidīju, ka šī vārdu apmaiņa kļūs arvien dzēlīgāka un nīgrāka. Taču, iedams viņiem aiz muguras, ievēroju, cik neparasti maigs ir Dedana rokas skāviens. Hespe balstījās pret viņu ļoti saudzīgi, šķiet, daudz nedomādama par ievainoto kāju. Pametu skatienu uz Martenu, un vecais pēddzinis pasmaidīja, mēnesgaismā pazibinādams baltos zobus.

Drīz uzgājām dzidru strautu, kurā nomazgājām purva smaku un dubļus. Izskalojām sabristās drēbes un pārvilkām sausu apģērbu. Es izņēmu no ceļamaisa savu apdilušo, nodriskāto apmetni un apliku to ap pleciem, naivi cerēdams, ka tas kaut cik pasargās no vakara vēsuma.

Kad bijām gandrīz saveduši sevi kārtībā, no strauta augšteces līdz mums atplūda klusa dziesmu skaņa. Sasprindzinājām dzirdi, taču ūdens čalas neļāva skaidri sadzirdēt.

Tomēr dziedāšana nozīmēja cilvēkus, un cilvēki nozīmēja, ka mēs vairs neesam tālu no Krosonas, varbūt pat tuvojamies “Penija” viesnīcai, ja purvs licis mums novirzīties pārāk tālu uz dienvidiem. Pat jebkura lauku māja būtu labāka par vēl vienu nakti zem klajām debesīm.

Cerība tikt pie mīkstas gultas, siltas maltītes un vēsa dzēriena lika mums saņemties, savākt mantas un doties tālāk par spīti nogurumam un sāpēm.

Gājām gar strautu augšup, un Dedans ar Hespi joprojām turējās cieši blakus. Dziesmu skaņa te atšalca, te atkal pagaisa. Neseno lietavu dēļ ūdens upītē bija augsts, un straumes čalas pār akmeņiem un saknēm palaikam bija tik skaļas, ka nedzirdējām pat savu soļu troksni.

Strauts kļuva arvien platāks un pārtapa rāmā upē; biezais pamežs pamazām sadila, un cauri retajiem kokiem mēs ieraudzījām plašu klajumu.

Dziedāšana bija apklususi. Neredzējām ne ceļu, ne viesnīcu, pat ne niecīgu ugunskura gaismu. Bija tikai plašs klajums, ko apspīdēja mēnesgaisma. Upe plezdamās saplūda spožā ezerā. Un ezera malā uz gluda akmens sēdēja…

-    Augstais Tehlu, sargi mani no dēmoniem naktī! Martens sastindzis izdvesa. Taču viņa balsī skanēja drīzāk bijība nekā bailes. Un viņš necentās skatīties projām.

-    Tā ir… Dedans vārgi nočukstēja, tā ir…

-    Es neticu pasaku tēliem, mēģināju sacīt, bet mani vārdi izgaisa tikko dzirdamā čukstā.

Tā bija Feluriana.

DEVIŅDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . skrējiens

KĀDU LAIKU visi pieci stāvējām kā sasaluši. Rāmie vilnīši uz ūdens virsmas meta ņirbošas ēnas pār Felurianas daiļo augumu. Viņa sēdēja mēnesgaismā kaila un dziedāja:

“cae-lanion luhial di mari felanua kreata tu ciar tu alaran di dirella. amauen. loesi an delian tu nia vor ruhlan Felurian thae."

Viņas balsij bija dīvains skanējums. 11 bija klusināta un maiga, pārāk klusa, lai mēs to dzirdētu pāri visam klajumam. Pārāk klusa, lai mēs to dzirdētu cauri ūdens un lapu šalkoņai. Un tomēr es to dzirdēju. Dziesmas vārdi skanēja liegi un dzidri kā kāpjošas un krītošas tālīnas flautas skaņas. Manā atmiņā sakustējās kaut kas sens un tāls, ko es nespēju skaidri apjaust.

Tā bija tā pati dziesma, kuru bijām dzirdējuši Dedana stāstā. Es nesapratu neviena vārda un uztvēru vienīgi Felurianas vārdu pēdējā rindā. Un tomēr es jutu tajā neizskaidrojamu un neatvairāmu pievilkšanas spēku. It kā manas krūtis būtu sagrābusi neredzama roka un aiz sirds censtos vilkt mani uz klajuma pusi.

Es centos pretoties. Novērsu skatienu un atspiedu roku pret tuvāko stumbru, lai nezaudētu pamatu zem kājām.

Aiz muguras dzirdēju Martenu klusi murminām: Nē, nē, nē, it kā viņš censtos pats sevī pārliecināt. Nē, nē, nē, nē, nē. Ne par kādu naudu!

Atskatījos pāri plecam. Martena acis drudžaini spīdēja un nenovērsās no klajuma, taču viņš šķita drīzāk pārbijies nekā uzbudināts. Tempi allaž neizteiksmīgajā sejā jautās neslēpts izbrīns. Dedans stāvēja, nekustīgi sastindzis, un Hespes skatiens satraukti zibēja no viņa uz klajumu un atpakaļ.

Tad Feluriana atsāka dziedāt. Dziesma skanēja kā silta pavarda solījums aukstā naktī. Kā jaunas meitenes smaids. Es jutu, ka domāju par Losiju no “Penija” viesnīcas un par viņas sarkanajām cirtām, kas atgādināja ugunskura liesmas. Atcerējos viļņojošās krūtis un plaukstu, kas slīdēja caur maniem matiem…

Feluriana dziedāja, un es jutu, kā dziesma velk mani pie sevis. Tas bija varens spēks, tomēr ne tik varens, lai es nespētu tam pretoties. Atkal palūkojos uz klajumu un redzēju viņas sudrabbalto augumu zem naksnīgajām debesīm. Feluriana pieliecās un iemērca plaukstu ūdenī, kustēdamās līganāk par visizcilāko dejotāju.

Manas domas piepeši kļuva neparasti skaidras. No kā es baidos? No pasakas brīnuma? Te bija maģija, visīstākā maģija. Turklāt tā bija dziesmas maģija. Ja es palaistu garām tādu izdevību, nemūžam sev nespētu piedot.

Vēlreiz atskatījos uz pārējiem ceļabiedriem. Martenu kratīja acīmredzami drebuļi. Tempi lēnām kāpās atpakaļ. Dedans stāvēja, piespiedis plaukstas pie sāniem un sažņaudzis dūrēs. Vai es lai būtu tāds pats pārbijies un māņticīgs? Nē! Neparko! Es biju arkanists, es biju vārdnieks. Es biju Edema Rū cilts pārstāvis.

Jutu laužamies augšup nevaldāmus smieklus. Tiksimies pēc trim dienām “Penija” viesnīcā! es uzsaucu pārējiem un iegāju klajumā.

Tagad Felurianas pievilkšanas spēks sagrāba mani jūtamāk. Viņas āda mirdzēja mēnesgaismā. Melnie, garie mati kā ēna ieskāva viņas augumu.

-    Nolādēts! dzirdēju aiz muguras Dedana balsi. Ja viņš iet, tad iešu arī… Atskanēja saķeršanās troksnis, un kaut kas smags atsitās pret zemi. Pametis skatienu atpakaļ, redzēju, ka Dedans guļ zemajā zālē ar seju lejup. Hespe bija piespiedusi celi viņam pie muguras un atlauzusi atpakaļ roku, ko cieši turēja savējā. Dedans vārgi lamājās un sparīgi cīnījās pretī.

Tempi viņus vienaldzīgi vēroja, it kā skatītos spēkošanās sacensības. Martens izmisīgi māja man ar roku. Puika! viņš skaļi iešņācās. Nāc atpakaļ! Puika! Nāc atpakaļ!

Es pagriezos pret upi. Feluriana mani vēroja. Pat no simt pēdu attāluma es redzēju viņas tumšās, neparastās acis. Viņas lūpas savilkās platā, baisā smaidā. Viņa iesmējās dīvainus, pirmatnīgus smieklus. Tie bija dzirkstoši, līksmi smiekli. Tie bija smiekli no citas pasaules.

Tad viņa aiztraucās pāri klajumam strauja kā putns, gracioza kā stirna. Es metos viņai pa pēdām un, par spīti smagajam ceļamaisam un zobenam pie sāna, lidoju tā, ka apmetnis plandījās man aiz muguras kā karogs. Nekad mūžā neesmu tā skrējis ne pirms, ne pēc tam. Tas bija ka bērna skrējiens viegls un straujš, bez jebkādām bailēm no kritiena.

Feluriana traucas man pa priekšu. Viņa ieskrien mežā. Miglaini atceros kokus, zemes smaržu, pelēkus akmeņus mēnesgaismā. Viņa smejas. Viņa līkumo, virpuļo, traucas tālāk. Viņa nogaida, līdz esmu gandrīz skāriena attālumā, tad atkal aizzib projām. Viņas augums mirdz mēness staros. Sejā sitas zari, ūdens šļakatas, silts vējš…

Un tad es esmu viņu notvēris. Viņas rokas ieķeras manos matos un velk mani tuvāk. Viņas mute ir alkaina. Viņas mēle ir tramīga un aša. Viņas elpa ieplūst man mutē, ieplūst man galvā. Viņas karstie krūšgali skaras pie manām krūtīm. Viņa smaržo pēc āboliņa, pēc muskusa, pēc gatava, zemē nokrituša ābola…

Un nav nekādas vilcināšanās. Nav šaubu. Es nemaldīgi zinu, kas jādara. Manas plaukstas satver viņas plecus. Glāsta viņas seju. Iegrimst viņas matos. Slīd pār viņas samtaini gludo augšstilbu. Ieurbjas viņas sānā. Spiež viņas tievo vidukli. Paceļ viņu. Nogulda viņu zemē…

Un viņa lokās zem manis, tvīksma un piekļāvīga. Lēna un salda kā nopūta. Viņas kājas apvijas man apkārt. Viņas mugura izliecas. Viņas karstās plaukstas satver manus plecus, manas rokas, iespiežas man mugurā…

Un tad viņa ir jāteniski virs manis. Viņas kustības ir mežonīgas. Viņas garie mati glauž manu ādu. Trīcēdama un drebēdama viņa atmet galvu un iekliedzas man nesaprotamā valodā. Viņas asie nagi ieurbjas man krūtīs…

Un pāri tam visam ir mūzika. Viņas bezvārdu kliedzienu kāpums un kritums. Viņas nopūtas. Mana dimdošā sirds. Viņas kustības kļūst lēnākas. Es piebalsoju melodijai, satverdams viņas gurnus. Mūsu ritms ir dziesma bez skaņas. Kā piepešs pērkons. Kā tikko dzirdama tālīnu bungu duna…

Un tad viss apstājas. Mans ķermenis ir galēji saspringts. Esmu kā cieši nostiepta lautas stīga. Dreboša. Smeldzoša. Esmu nospriegots pārāk stingri. Es lūstu…

DEVIŅDESMIT SESTĀ NODAĻA . pati uguns

PAMODOS, JUZDAMS neskaidru kustību atmiņu lauka malās. Atvēru acis un ieraudzīju kokus, kas stiepās pretī krēslainām debesīm. Visapkārt man blāvoja zīda spilveni, bet mazliet tālāk gulēja Feluriana, laiski izstiepusies, miegā atslābinātu kailo augumu.

Viņa izskatījās kā gluda, nevainojami veidota skulptūra. Viņa miegā nopūtās, un es pārmetu sev par muļķīgo salīdzinājumu. Es taču zināju, ka viņa nepavisam nav auksta kā akmens. Viņa bija silta un lokana, un viņas ādas glāsmainais gludums pārspēja pat pulētu marmoru.

Pastiepu roku, lai viņai pieskartos, tomēr aprāvos pusceļā, negribēdams sabojāt neatkārtojamo skatu. Kaut kur dziļumos iekņudējās tālīna doma, taču es aizdzinu to atpakaļ kā uzmācīgu mušu.

Felurianas lūpas pavērās un izdvesa nopūtu, kas atgādināja dūjas saucienu. Atcerējos šo lūpu pieskārienu. Mans ķermenis iesmeldzās, un es piespiedu sevi novērst skatienu no maigās, ziedlapai līdzīgās mutes.

Viņas aizvērtie plakstiņi bija kā tauriņa spārni ar vāru, tumši violetu tīklojumu un bāli zeltainiem pieskārieniem, kas brīnišķi saskanēja ar viņas ādas toni. Acīm miegā viegli kustoties, raksts mainījās, it kā tauriņš kustinātu spārnus. Šķiet, šis skats vien bija jebkuras cenas vērts, ko vīrieši gatavi maksāt.

Es apriju viņu ar acīm, saprazdams, ka visas dzirdētās dziesmas un stāsti nav nekas. Viņa bija vīrieša sapnis. Esmu daudz ceļojis un daudz sieviešu redzējis, bet tādu, kura līdzvērtīga viņai, esmu sastapis tikai vienu vienīgu reizi.

Kaut kas prāta dziļumos kliedza uz mani, bet es biju apreibis no viņas acu kustībām zem plakstiņiem, no viņas lūpu apveidiem, kas šķita sniedzam skūpstu pat miegā. Aizkaitināts atkal atgainīju urdošo domu.

Vai nu es sajukšu prātā, vai miršu.

Urdošā doma beidzot izlauza ceļu līdz manai apziņai, un es jutu, ka visi matiņi uz manas miesas piepeši saceļas stāvus. Manī atplaiksnīja pilnīga, neaptumšota skaidrība, līdzīga brīdim, kad slīcējs uznirst ūdens virspusē pēc gaisa, un es ātri aizvēru acis, cenzdamies ieiet Akmens Sirdī.

Tas neizdevās. Pirmo reizi mūžā es nespēju sasniegt vēsās savrupības stāvokli. Felurianas vilinājums novērsa domas pat cauri aizvērtiem plakstiņiem. Smaržīgā elpa. Maigās krūtis. Aicinoši kaislās nopūtas, kas dvašoja caur alkainajām ziedlapu lūpām…

Akmens. Neatvērdams acis, es centos ietīties Akmens Sirds rāmajā mierā kā mantijā, pirms viņa atkal ielaužas manās domās.

Ko es zināju? Atsaucu atmiņā simtiem stāstu par Felurianu un atgādināju sev to kopīgās iezīmes. Feluriana ir skaista. Viņa apbur mirstīgos vīriešus. Tie viņai seko uz Fae valstību un mirst viņas apskāvienos.

Kāpēc viņi mirst? To nebija grūti uzminēt: no galējas fiziskas spriedzes. Jā, arī es biju izjutis lielu sasprindzinājumu, un mazkustīgam, nenorūdītam cilvēkam, iespējams, būtu klājies ļaunāk nekā man. Tagad, kad pievērsu tam uzmanību, jutu, ka mans ķermenis ir kā izgriezta lupata. Pleci sāpēja, ceļgali dega, saldie mīlas kodieni svilināja ādu uz kakla, lejup no auss līdz krūtīm un…

Mana miesa iekvēlojās, un es visiem spēkiem centos iegremdēties dziļāk Akmens Sirdī, līdz pulss kļuva lēns un es spēju izspiest no prāta domu par Felurianu.

Atcerējos četrus stāstus, kuros vīrieši no Fae valstības bija atgriezušies dzīvi, bet to prāts bija iedragāts kā saplaisājis ķieģelis. Kādi bija viņu garīgie traucējumi? Dīvaina uzvedība, slimīga grūtsirdība, nošķirtība no realitātes, kas beidzās ar nelaimes gadījumiem un nāvi. Trīs no šiem vīriešiem bija miruši desmit dienu laikā. Ceturtajā stāstā minētais vīrietis bija nodzīvojis gandrīz pusgadu.

Tomēr kaut kas tur nelikās loģiski. Jā, Feluriana bija pievilcīga. Prasmīga? Nenoliedzami jā. Bet tādā mērā, lai visi vīrieši mirtu vai sajuktu prātā? Nē. Tas vairs neizklausījās ticami.

Es negribu noniecināt šī pārdzīvojuma asumu. Ne mirkli nešaubos, ka daļa vīriešu pagātnē tā dēļ patiešām bija zaudējuši prāta spējas. Taču es apzinājos, ka mans prāts ir pilnīgi skaidrs.

Brīdi pieļāvu domu, ka mans prāts tomēr ir aptumšojies, tikai es to nezinu. Pēc tam pārcilāju iespēju, ka varbūt vienmēr esmu bijis psihiski nevesels, un tas man šķita ticamāk. Pēc tam izstūmu abas šīs domas no prāta.

Joprojām gulēdams aizvērtām acīm, ļāvos gurdajai tīksmei, kādu nekad agrāk nebiju izjutis. Izbaudījis brīnišķo brīdi, es atvēru acis un gatavojos bēgt.

Pārlaidu skatienu zīda aizkariem un daudzajiem spilveniem. Tie bija vienīgie Felurianas mītnes rotājumi. Viņa gulēja to vidū apaļš gums, slaida kāja, spraigs, kustīgs muskulis zem maigās ādas…

Viņa mani vēroja.

Lai cik skaista bija Feluriana miegā, nomodā viņa bija divtik skaistāka. Miegā viņa bija uguns gleznojums. Nomodā viņa bija pati uguns.

Varbūt jums šķitis dīvaini, ka šajā bridi es izjutu bailes. Varbūt jums šķitīs dīvaini, ka es, atrazdamies rokas stiepiena attālumā no visskaistākās sievietes pasaulē, pēkšņi atcerējos, ka esmu mirstīgs.

Viņas smaids bija naža grieziens samtā. Viņa izstaipījās kā kaķis saulē.

Viņas ķermenis bija izcili piemērots tādai kustībai. Mugura graciozi izliecās, gludā vēdera āda spraigi nostiepās, apaļās krūtis sašūpojās, viņai paceļot rokas, un piepeši es jutos kā briedis riestā. Mana miesa atsaucās viņas miesai, un šķita, ka neredzama roka ar nokaitētu stieni dauza pa Akmens Sirds vēsās bezkaislibas čaulu. Brīdi es zaudēju kontroli pār sevi, un manas būtības nevaldāmākā daļa sāka sacerēt viņai dziesmu.

Es nedrīkstēju atvēlēt uzmanību šīs daļas savaldīšanai. Visus spēkus veltīju tam, lai paliktu Akmens Sirds drošībā, neļaudams sev domāt ne par viņas ķermeni, ne par nesaprātīgo nelgu sevī, kas apziņas dziļumos veidoja ritmiskas dzejas rindas.

Tas nepavisam nebija viegli. Patiesību sakot, parasto simpātijas paņēmienu pūliņi salīdzinājumā šķita kā bērnu spēle. Bez Universitātē iegūtā rūdījuma es droši vien būtu kļuvis par nožēlojamu, pakļautu radījumu, kas spēj ļauties vienīgi savai apmātībai.

Feluriana lēnām beidza staipīties un palūkojās uz mani ar senatnīgām acīm. Ar tādām acīm, kādas es nekad nebiju redzējis. Tam bija nepārspējama krāsains zaigo zilgans mijkrēslis

… vasarīgas miglas zilgums. Neatvairāmas acis. Patiesībā…

Plakstiņi kā tauriņspārni trīs

…bez jebkāda balta lāsmojuma…

lūpās rieta debess sārtums viz

Sakodu zobus, atgrūdu nesaprātīgo nelgu, kas čaloja manī, un ieslēdzu to attālā prāta nostūri, lai tas dzied pats sev.

Feluriana viegli pielieca galvu uz vienu pusi. Viņas skatiens bija vērīgs un neizteiksmīgs kā putnam. kāpēc tu esi tik kluss, liesmainais mīlniek? vai esmu noslāpējusi tavu uguni?

Viņas balss manās ausīs skanēja ļoti savādi. Tajā nebija nekādu asu izciļņu. Tikai un vienīgi gluds līdzenums kā teicami nospodrināts stikls. Par spīti Felurianas balss maigumam, tā gluži kā strāva pārskrēja man pār muguru visā garumā, un es jutos kā kaķis, kas noglāstīts līdz astes galam.

Ieniru dziļāk Akmens Sirdī, un mani mierinoši ieskāva tās vēsums. Tomēr pat tagad, kad galveno uzmanību biju pievērsis paškontrolei,

inana prāta sīkā, jukusi, liriskā daļa izspraucās priekšplānā un iesaucās: Nekas nav noslāpēts! Kaut gan tu aizžņaudz manu elpu, es degu. lāvas galvas kustība ir kā dziesma. Kā dzirkstele. Kā dvaša, kas mani saviļņo un iededzina uguni, kura plešas arvien lielāka un dārdēdama izkliedz tavu vārdu!

Felurianas seja iemirdzējās. dzejnieks! jau pēc tava auguma kustībām man vajadzēja saprast, ka tu esi dzejnieks.

Viņas balss samtainais maigums mani atkal pārsteidza nesagatavotu.

Nevaru teikt, ka tā būtu tvanīga, piesmakusi vai versmīgi kaisla. Nekā tik uzkrītoša un mākslota tajā nebija. Tomēr tad, kad Feluriana runāja, es neizbēgami jutu, kā viņas elpa laužas no krūšu dziļumiem, kā tā izplūst cauri rīkles saldajam maigumam un meistarīgi pārtop lūpu, zobu un mēles spēlē.

Rāpdamās pāri zīda spilveniem, viņa pievirzījās man tuvāk. tu izskatījies kā dzejnieks, ugunīgs un daiļš! Balss skanēja klusi kā čuksts, un viņa saņēma manu seju plaukstās. dzejnieki ir maigāki par citiem, viņi prot brīnišķi runāt.

Biju dzirdējis tikai vienu cilvēku, kura balsi varētu salīdzināt ar to, kuru dzirdēju pašlaik. Tas bija Elodins. Retos gadījumos viņa balss piestrāvoja gaisu tā, it kā tajā klausītos visa pasaule.

Felurianas balss nebija skanīga. Tā nepiestrāvoja meža klajumu. Tā bija maiga kā putna spalvas pieskāriens. Tā lika manai sirdij krūtīs pakāpties sānis.

Kad viņa nosauca mani par dzejnieku, tas man neizraisīja zosādu un nelika sakost zobus. Tas vienkārši bija pats jaukākais, ko vīrietis jebkad ir dzirdējis. Tāds bija viņas balss spēks.

Feluriana pārlaida pirkstus man pār lūpām. dzejnieka skūpsti ir visbrīnišķākie, tavi skūpsti ir kā sveces liesma. Viņa atvilka vienu |

plaukstu atpakaļ, lai pieskartos pati savām lūpām, un viņas acis mirdzēja spoži kā atmiņas.

Es satvēru viņas plaukstu un maigi to saspiedu. Manas rokas vienmēr, šķiet, bija glītas un graciozas, taču blakus viņējām tās izskatījās raupjas un primitīvas. Elpodams viņas plaukstā, es teicu: Tavi skūpsti ir kā saulesgaisma uz manām lūpām.

Viņa nolaida acis, likdama tauriņa spārniem dejot. Jutu, ka mana nesaprātīgā tieksme pēc viņas atslābst, un sāku saprast. Šī bija maģija, tomēr tā nelīdzinājās nekam no visa, ko es pazinu. Nekādas līdzības ar simpātiju vai sigaldriju. Feluriana padarīja vīriešus iekārē trakus tāpat, kā es lietoju sava ķermeņa siltumu. Tas viņai padevās dabiski, bet viņa spēja to kontrolēt.

Felurianas skatiens pārslīdēja mana apģērba kaudzei un pārējām lietām, kas izsvaidītas gulēja klajuma malā. Blakus zīdam un maigajām krāsām tās izskatījās dīvaini nevietā. Redzēju, ka viņas acis apstājas pie mana lautas futrāļa. Feluriana sastinga.

-    Vai mans liesmainais dzejnieks ir maigs? vai viņš prot dziedāt? Felurianas balss iedrebējās, un es jutu, kā saspringst viņas augums, gaidot atbildi. Viņa vēlreiz palūkojās uz mani. Es pasmaidīju.

Tad Feluriana aizsteidzās un pēc mirkļa atgriezās ar manu lautas futrāli rokās, izskatīdamās pēc bērna, kas dabūjis jaunu rotaļlietu. Satverdams lautu, es redzēju, ka viņas acis ir ieplestas platas un… valgas?

Ieskatījos viņai acīs un acumirklīgā atklāsmē aptvēru, kāda acīmredzot ir bijusi viņas dzīve. Tūkstoš gadu un ilgstoša vientulība. Ja viņa vēlējās otra cilvēka klātbūtni, atlika tikai vilināt un pavedināt. Un kāda mērķa labad? Viena vakara dēļ? Vienas stundas dēļ? Cik ilgi caurmēra vīrietis spēj izturēt, pirms viņa gribasspēks salūst un viņš pārvēršas pakļāvīgā šunelī? Tas nevar būt ilgi.

Un ko viņa varēja sastapt mežā? Zemniekus un medniekus. Kādu izklaidi tie spēja piedāvāt, nokļuvuši viņas valdzinājuma gūstā? Uz brīdi man kļuva Felurianas žēl. Es zināju, ko nozīmē vientulība.

Izņēmu lautu no futrāļa un sāku to uzskaņot. Izmēģinādams nospēlēju akordu un vēlreiz pārskaņoju stīgas. Ko lai es spēlēju visskaistākajai sievietei pasaulē?

Patiesībā to nebija grūti izlemt. Tēvs bija man iemācījis izjust savus klausītājus. Sāku spēlēt “Māsas Flinnas”. Nebrīnos, ja jūs nekad neesat to dzirdējuši. Tā ir draiska, dzīvelīga dziesma par divām māsām, kas pārmij jaunākās tenkas, vienlaikus spriedelēdamas par sviesta cenu.

Lielākā daļa cilvēku vēlas dzirdēt stāstus par leģendāriem piedzīvojumiem un romantiskām dēkām. Bet ko lai spēlē būtnei, kas pati ir leģenda? Ko lai dzied sievietei, kura kopš mūžīgiem laikiem ir bijusi romantikas iemiesojums? Viņai ir jādzied ikdienišķu cilvēku dziesmas. Vismaz tā man gribējās cerēt.

Dziesmas beigās Feluriana jūsmīgi aplaudēja vēl! vēl! Viņa cerīgi piešķieba galvu, un balsī skanēja lūgums. Viņas acis bija plati ieplestas, jūsmas un dedzības pilnas.

Nospēlēju viņai “Larmu un alus kausu”. Nospēlēju “Kalēja meitu”. Nospēlēju jautru dziemiņu par to, kā priesteris cenšas noķert govi: to biju sacerējis desmit gadu vecumā un pat nebiju izgudrojis tai nosaukumu.

Feluriana smējās un aplaudēja. Brīžiem viņa pārdzīvojumā vai mulsumā ar plaukstu aizsedza muti vai acis. Jo ilgāk es spēlēju, jo vairāk viņa man atgādināja jaunu zemnieka sievu, kas pirmoreiz ieradusies gadatirgū, prieka pārņemta, starojoša, nevainīgā sajūsmā mirdzošu seju, izbrīnā ieplestām acīm par visu, kas redzams apkārt.

Un, protams, tas viņu darīja ļoti pievilcīgu. Pievērsu visu uzmanību pirkstu darbībai, lai nevajadzētu domāt par viņu.

Pēc katras dziesmas Feluriana apbalvoja mani ar skūpstu, un tas darīja grūtāku manu izvēli par to, ko spēlēt turpmāk. Nevaru sacīt, ka man pret to būtu lieli iebildumi. Itin īsā laikā biju aptvēris, ka skūpsti man patīk labāk par monētām.

Nospēlēju viņai “Skārdnieku bodnieku”. Un atzīšos jums, ka Felurianas tēls, viņas klusā, dziedošā balss, kas pievienojās manas iecienītās dzērāju dziesmas piedziedājumam, ir kaut kas tāds, kas mani nemūžam neatstās. Līdz nāves stundai.

Visu šo laiku es jutu, ka burvība, kurā viņa bija mani ietinusi, pamazām atslābst. Tas ļāva man brīvāk uzelpot. Es atslābinājos un ļāvu sev nedaudz paslīdēt ārā no Akmens Sirds. Bet tikai nedaudz. Bezkaislīgs vēsums ir daudzējādā ziņā noderīgs prāta stāvoklis, taču tas neuzlabo priekšnesuma kvalitāti.

Es spēlēju vairākas stundas un pēc tam jutos kaut cik atguvis pats sevi. Tas nozīmē, ka spēju skatīties uz Felurianu ar tādām pašām izjūtām, kādas būtu dabiskas, uzlūkojot visskaistāko pasaules sievieti.

Joprojām skaidri atceros, kā viņa kaila sēdēja spilvenos un starp mums gaisā trīsuļoja mijkrēšļa krāsas tauriņi. Ja tas mani nebūtu uzbudinājis, es nebūtu dzīvs cilvēks. Tomēr mans prāts šķita atgriezies vietā, un par to es jutos atvieglots un pateicīgs.

Kad ieliku lautu atpakaļ futrālī, viņa izdvesa vilšanās nopūtu. vai esi noguris? viņa jautāja, tikko jaušami smaidīdama. ja būtu to zinājusi, es nebūtu tevi vārdzinājusi, mans saldais dzejniek!

Es veltīju viņai pēc iespējas laipnu atvainošanās smaidu. Man ļoti žēl, bet šķiet, ka ir jau vēls. Īstenībā debesis zaigoja tādā pašā krēslaini violetā tonī kā tad, kad pirmoreiz biju šeit pamodies, tomēr es neatlaidos. Man jāsteidzas tālāk, ja gribu satikt…

Mans prāts truli sastinga tik pēkšņi, it kā man kāds būtu iebelzis pa galvu. Atkal sajutu nevaldāmu, nepiepildāmu kaisli. Man vajadzēja viņu iegūt, ietriekties viņas ķermenī, izgaršot viņas mutes mežonīgo saldumu…

Tikai arkanista rūdījums palīdzēja man saglabāt kādu drusciņu no savas esības. Un pat ar šo rūdījumu es turējos tajā tikai ar pašiem pirkstu galiem.

Feluriana sēdēja spilvenos, sakrustojusi kājas zem sevis, viņas seja bija dusmīga un biedējoša, acis saltas un skarbas kā tālīnas zvaigznes.

Ar iestudētu nevērību viņa notrauca no pleca tauriņu, kas lēni plivināja spārnus. ŠI vienkāršā kustība ietvēra tādu niknuma lādiņu, ka man sažņaudzās pakrūte un es aptvēru baisu patiesību.

Neviens nekad neatstāja Felurianu. Nekad. Feluriana paturēja vīriešus pie sevis, līdz to miesa un prāts sabruka zem viņas mīlestības smaguma un skaudruma. Viņa tos turēja pie sevis, līdz tie viņai apnika, un, kad viņa tos raidīja projām, to prāts aptumšojās šķiršanās dēļ.

Es biju bezspēcīgs. Biju viņai kaut kas jauns. Biju rotaļlieta, kas mīļa tāpēc, ka jauna. Varbūt paies ilgs laiks, līdz viņai apnikšu, taču reiz tāds brīdis pienāks. Un, kad viņa beidzot atlaidīs mani brīvībā, mans prāts sabruks aiz ilgām pēc viņas.

DEVIŅDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . asinis un rūtu rūgtums

SĒDĒJU ZĪDA spilvenos, juzdams, ka paškontrole izslid no mana tvēriena, un manu miesu pārklāja auksti sviedri. Sakodu zobus un jutu sevi iegailējamies sīku dusmu liesmiņu. Visā līdzšinējā dzivē mans prāts bija bijis vienīgais, uz ko varēju paļauties, vienīgais, kas pilnībā piederējis man pašam.

Apjautu, ka mana apņēmība gaist un dabiskās vēlmes nomaina dzīvnieciska dziņa, kas nav savienojama ar domāšanu un pakļaujas vienīgi iekārei.

Tas, kas manī vēl bija no Kvouta, trakoja dusmās, bet mans ķermenis atsaucās viņas aicinājumam. Kā baisā hipnozē jutu, ka rāpjos pāri spilveniem pie Felurianas. Mana roka atrada viņas slaido vidukli, un izmisīgās alkās es noliecos viņu skūpstīt.

Es niknumā gaudoju pats sava prāta sprostā. Esmu sists un pērts, cietis badu un naža dūrienus. Bet prāts vienmēr ir piederējis man, lai kas notiktu ķermenī vai apkārtējā pasaulē. Es triecos pret neredzama, nesataustāma krātiņa restēm, ko veidoja mēnesgaisma un iekāre.

Un man izdevās atturēt sevi no viņas. Elpa gluži kā bēgdama izlauzās man no krūtīm.

Feluriana gulēja spilvenos, pacēlusi galvu pret mani. Viņas lūpas bija bālas un brīnišķi veidotas. Viņas acis bija pa pusei pievērtas un alku pilnas.

Piespiedu sevi novērst skatienu no viņas, taču man nebija kurp raudzīties. Viņas kakls bija gluds un smalki veidots, un tā āda trīsēja straujajā asiņu pulsā. Viena krūts, apaļa un pilnīga, slējās augšup, otra bija viegli noliekusies līdzi ķermeņa slīpumam. Viņai elpojot, tās tikko jaušami cēlās un krita, mezdamas maigas ēnas uz viņas gleznās miesas. Aiz bāli sārtajām, pavērtajām lūpām es redzēju viņas zobu nevainojamo baltumu.

Aizvēru acis, taču tā bija vēl ļaunāk. Viņas ķermeņa karstums dedzināja kā uguns. Zem plaukstas jutu viņas vidukļa samtaino ādu. Viņa mazliet sakustējās, un viena krūts viegli pieskārās manai ādai. Jutu uz kakla viņas elpu. Nodrebēju un jutu, ka manu miesu pārklāj sviedri.

Atkal atvēris acis, redzēju, ka viņa cieši raugās mani. Viņas sejā bija nevainīga, gandrīz aizskarta izteiksme, it kā viņa nesaprastu, kāpēc tiek atraidīta. Mēģināju iekvēlināt savu dusmu liesmiņu. Tā neviens ar mani nedrīkstēja rīkoties. Neviens! Piespiedu sevi netuvoties viņai. Daiļajā pierē ievilkās viegla svītra, it kā viņa būtu aizkaitināta, sadusmota vai sasprindzinājusi uzmanību.

Feluriana pastiepa roku un pieskārās manai sejai, vērīgi lūkodamās manī, it kā gribētu izlasīt kaut ko mana prāta dziļumos. Mēģināju atrauties, atcerēdamies, ko nozīmē viņas pieskāriens, bet mans ķermenis tikai nodrebēja. Sīkas sviedru lāses krita no manas pieres lejup uz spilveniem un viņas plakanā vēdera.

Viņa maigi pieskārās manam vaigam. Tikpat maigi es liecos viņu noskūpstīt, un tad piepeši kaut kas manī salūza.

Salūza, noklikstēja, un četri manas dzīves gadi pazuda nebūtībā. Pēkšņi es atkal biju Tarbeanas ielās. Trīs zēni, lielāki par mani, taukainiem matiem un trulām, alkatīgām acīm, bija izvilkuši mani no salauztās redeļu kastes, ko izmantoju sev par naktsmītni. Divi spieda mani pie zemes, atlauzuši rokas aiz muguras. Es gulēju sasmakušā, ledaini aukstā peļķē. Bija ļoti agrs rīts, un debesīs vēl spīdēja zvaigznes.

Viens no zēniem ar plaukstu bija aizspiedis man muti. Tam nebija nozīmes. Biju pavadījis Tarbeanā jau vairākus mēnešus. Zināju, ka nav jēgas kliegt pēc palīdzības. Labākajā gadījumā neviens to nedzirdēs un neatnāks. Sliktākajā gadījumā kāds atnāks, turklāt nevis viens, bet vairāki “palīgi”.

Divi zēni turēja mani cieši pie zemes. Trešais pārgrieza un norāva manas drēbes. Viņš pārgrieza man ādu. Uzbrucēji stāstīja, ko grasās ar mani darīt. Viņu atbaidošā, karstā elpa sitās man sejā. Viņi smējās.

Tur, Tarbeanā, gulēdams puskails un bezpalīdzīgs, es jutu sevi uzmutuļojam kādu neparastu sparu. Nokodu divus pirkstus no plaukstas, kas spieda manu muti. Dzirdēju kliedzienu un lamāšanos, un viens no uzbrucējiem aizstreipuļoja sānis. Pieliku visus spēkus, lai atbrīvotos no tā, kurš joprojām sēdēja man virsū. Dzirdēju, kā pārlūst mana roka, un svešais tvēriens atslāba. Es skaļi iegaudojos.

Nosviedu viņu no sevis. Joprojām kliegdams, piecēlos kājās, apģērba skrandām karājoties no pleciem. Notriecu vienu pretinieku zemē. Taustīdamies apkārt, atradu vaļīgu bruģakmeni un ar to pārlauzu viņam kāju. Atceros, kādu troksni tas izraisīja. Turpināju sist, līdz pārlauzu viņam abas rokas, tad ietriecu akmeni viņam galvā.

Paskatījies augšup, redzēju, ka zēns, kurš bija pārgriezis manas drēbes un ievainojis mani, ir nozudis. Trešais uzbrucējs bija sakņupis pie sienas. Viņš spieda pie krūtīm asinīm noplūdušu plaukstu. Pustumsā redzēju viņa acu baltumus un pārbiedēto seju. Tad dzirdēju tuvojamies svešus soļus, nometu akmeni un skrēju, skrēju, skrēju…

Pēkšņi pēc daudziem gadiem es atkal biju pārtapis tajā mežonīgajā zēnā. Strauji atmetu galvu atpakaļ un neapzinātas esības dzīlēs atiezu zobus. Pašos dziļumos sajutu sevi kaut ko ļoti svarīgu. Sniedzos to satvert.

Mani viscaur pārņēma saspringts miers, kaut kas līdzīgs klusumam pirms vētras. Jutu, ka gaiss ap mani sāk kristalizēties.

Jutu laužamies sevī aukstumu. Kaut kur attālināti savācu sava prāta saskaldītās daļas un saliku tās kopā. Es biju Kvouts, ceļojošu aktieru trupas dalībnieks, dzimis un audzis Edema Rū cilts pārstāvis. Es biju Kvouts, Universitātes students, Elodina Re’lars. Es biju mūziķis Kvouts. Es biju Kvouts.

Es stāvēju, izslējies virs Felurianas.

Jutos tā, it kā šī būtu vienīgā reize manā mūžā, kad esmu pilnīgi nomodā. Visas kontūras izskatījās skaidras un asas, it kā es redzētu tās ar jaunām, citādām acīm. It kā man vispār nerūpētu, ko redz manas acis, un es skatītos pasaulē tieši un tikai ar savu prātu.

Dusošais prāts, manī atplaiksnīja kāda neskaidra atziņa. Tas vairs nav dusošs, es nodomāju un pasmaidīju.

Paskatījos uz Felurianu un tajā brīdī izpratu viņu līdz pat matu galiem. Viņa bija Fae valstības būtne. Viņai nerūpēja labais vai ļaunais. Gluži kā bērns viņa pakļāvās tikai savām vēlmēm. Bērns nenodarbina domas ar sekām, tāpat kā to nedara piepeša vētra. Feluriana bija līdzīga kā vienam, tā otram un reizē nebija līdzīga nevienam. Viņa bija mūžsena, nevainīga, varena un lepna.

Vai šeit bija kaut kas no Elodina pasaules skatījuma? Vai šī bija maģija, par kuru viņš mēdza runāt? Nevis noslēpumi vai mīklaini triki, bet Taborlina Lielā maģija? Tā, kas vienmēr bija tepat, tikai es līdz šim brīdim to nespēju redzēt?

Tas bija skaistums.

Sastapu Felurianas skatienu, un pasaule kļuva lēna un gurda. Jutos tā, it kā būtu pagrūsts zem ūdens, it kā manī vairs nebūtu elpas. Tajā īsajā mirklī es kļuvu notrulināts un apdullis, it kā mani būtu ķēris zibens spēriens.

Neilgais mirklis pagāja, un apkārtne atkal sakustējās. Taču tagad, ieskatīdamies Felurianas mijkrēšļa acis, es viņu izpratu daudz dziļāk nekā līdz matu galiem. Šajā brīdī es viņu sapratu līdz pat kaulu smadzenēm. Viņas acis bija kā četras skaidri iezīmētas nošu līnijas. Manu prātu atkal spēji pārņēma viņas dziesma. Ievilku elpu un izdziedāju to četros spalgi skanīgos toņos.

Feluriana uzslējās sēdus. Viņa pārlaida plaukstu pār acīm un izrunāja vārdu, kas skanēja asi kā stikla lauska. Man galvā iedunējās sāpe, skarba kā pērkona grāviens. Redzeslauka malās uzzibsnīja tumsa. Sajutu mutē asiņu un rūgto rūtu garšu.

Pasaule atgriezās savā vietā, un es tik tikko noturējos kājās, neļaudams sev krist.

Feluriana sarauca pieri. Iztaisnojās. Nostājās kājās. Saspringtu seju viņa paspēra soli uz priekšu.

Stāvēdama kājās, viņa neizskatījās nedz pārlieku gara, nedz biedējoša. Viņas galva tik tikko sniedzās man līdz zodam. Garie mati karājās lejup kā ēnains kūlis, taisns kā nazis, līdz gurna izliekumam. Viņa bija trausla, bāla un nevainojami skaista. Nekad neesmu redzējis tik valdzinošu seju, tik vilinošu muti, kas radīta skūpstiem. Viņa vairs nerauca pieri. Viņa pat nesmaidīja. Viņas maigās lūpas bija gaidošas un viegli pavērtas.

Viņa paspēra vēl vienu soli uz priekšu. Vienkāršā kājas kustība bija deja, nesamākslotais gurna slīdējums bija vilinošs kā uguns. Basās pēdas izliekums pauda tādu seksuālu spriedzi, kādu es savā jaunajā mūžā nekad nebiju pieredzējis.

Vēl viens solis. Pilnasinīgs, neapvaldīts smaids. Viņa bija brīnišķa kā mēness. Sievietes neatvairāmā vara kļāvās ap viņu kā mantija. Tā drebināja gaisu. Tā pletās aiz viņas kā plati, neredzami spārni.

Viņa stāvēja tikai rokas stiepiena attālumā, un es jutu, kā viņas vara piestrāvo gaisu. Iekāre uzbangoja manī kā jūra vētrā. Viņa pacēla roku. Viņa pieskārās man pie krūtīm. Es nodrebēju.

Mūsu skatieni sastapās, un es viņas acīs atkal izlasīju četras skaidras, mijkrēšļa toņos rakstītas dziesmas rindas.

Es tās nodziedāju. Hs izlauzās no manis kā putni, kas tikuši brīvā gaisā.

Piepeši mans prāts atkal noskaidrojās. Es ievilku elpu un nenovērsu skatienu no viņas acīm. Dziedāju atkal, un šoreiz mana dziesma bija spīva niknuma pilna. Izkliedzu četras spalgās dziesmas skaņas. Tās izskanēja spraigas, baltas un cietas kā dzelzs. Un to skanējumā es jutu, kā viņas vara nodreb un sabrūk, atstājot tukšajā gaisā tikai sāpes un dusmas.

Feluriana izbiedēta iekliedzās un tik piepeši apsēdās, ka to varēja noturēt par kritienu. Pievilkusi ceļgalus sev klāt, viņa sakņupusi sēdēja un skatījās manī platām, izbiedētām acīm.

Palūkojies apkārt, es ieraudzīju vēju. Ne tā, kā varētu ieraudzīt dūmus vai miglu. Es ieraudzīju pašu mūžam mainīgo vēju. Tas bija pazīstams kā senaizmirsta drauga seja. Iesmējos un izpletu rokas, sajūsminādamies par tā plūstošajiem apveidiem.

Pacēlu pie mutes saliektas plaukstas un iepūtu tukšajā saujā elpu. Skaļi izsaucu vārdu. Ar plaukstas kustībām saviju elpas plūsmu smalkā timekļa pavedienā. Tā aizplūda no manis kā vilnis, apmeta loku ap Felui lanu un ar sprakstu pārtapa sudraba liesmā, cieši ieskaujot viņu sava mainīgā vārda gūstā.

Tā es viņu turēju krietnu bridi. Feluriana raudzījās manī ar bailēm un neticību, un viņas tumšie mati plīvoja kā otra liesma sudraba liesmas iekšienē.

Tajā brīdī es sapratu, ka varu viņu nogalināt. Tas būtu tikpat vienkārši kā aizsviest papīra lapu vējā. Taču šī doma šķebināja, un es jutos tā, it kā grasītos noraut tauriņam spārnus. Nogalināt viņu nozīmētu iznīcināt kaut ko neparastu un brīnišķīgu. Pasaule bez Felurianas kļūtu nabadzīgāka. Hda pasaule būtu daudz nepievilcīgāka. Tas būtu tikpat kā salauzt Iljena lautu. Tikpat kā nodedzināt bibliotēku un pielikt punktu savai dzīvei.

Tomēr nedrīkstēju aizmirst, ka uz spēles ir likta mana drošība un skaidrais saprāts. Šī pasaule, es spriedu, būtu interesantāka arī ar Kvoutu.

Bet nogalināt es viņu nespēju. Tas būtu nožēlojami. Savu jaunatklāto maģiju es nedrīkstēju pārvērst par miesnieka nazi.

Iesaucos vēlreiz, un vējš apsēdināja viņu spilvenos. Izdarīju rāvienam līdzīgu kustību, un sudraba liesma, kas iepriekš bija mana elpa, pārtapa sarautas dziesmas trijās skaņās un aizlidoja rotāties starp kokiem.

Es apsēdos. Viņa atlaidās pusguļus. Mēs vairākas minūtes raudzījāmies viens otrā. Viņas acīs uzzibsnīja vispirms bailes, tad piesardzība un visbeidzot ziņkāre. Es redzēju savu atspulgu viņas acīs, guļam kailu starp spilveniem. Mana vara mirdzēja man pierē kā balta zvaigzne.

Tad es sajutu atslābumu. Aizmiršanos. Aptvēru, ka vēja vārds nav vairs man mutē, un paskatīdamies redzēju apkārt tikai tukšu gaisu. Ārēji centos saglabāt mieru, taču, šim vilnim aizplūstot, jutos kā lauta, kurai pārgrieztas stīgas. Mana sirds sažņaudzās tik skaudrā zaudējuma smeldzē, kādu nebiju izjutis kopš vecāku nāves.

Gaiss ap Felurianu tikko jaušami mirgoja, un es redzēju, ka viņas spēks pamazām atgriežas. Centos tam nepievērst uzmanību un drudžaini pūlējos paturēt kaut daļu no tā, ko biju iemācījies. Taču tas bija tikpat kā noturēt saujā smiltis. Ja jūs esat kādreiz sapnī lidojuši un pēc tam pamodušies ar sāpīgu vilšanos, apzinoties, ka to vairs nespējat, varat aptuveni nojaust, kā es jutos.

Pilienu pa pilienam mana vara aizplūda projām, līdz no tās nekas vairs nebija palicis. Jutu sevī lielu, sāpīgu tukšumu, tik mokošu, it kā būtu atklājis, ka mana ģimene nekad nav mani mīlējusi. Centos norīt kamolu rīklē.

Feluriana mani ziņkārīgi vēroja. Es joprojām redzēju savu atspulgu viņas acis, un zvaigzne manā pierē bija kļuvusi par sīku, spožu punktiņu. Tad sāka izgaist arī mans skaidrais dusošā prāta redzējums. Izmisis raudzījos uz pasauli sev visapkārt. Acis iepletis, centos paturēt atmiņā tās izskatu.

Un tad tas pazuda pavisam. Es nokāru galvu bēdās. Arī tādēļ, lai slēptu asaras.

DEVIŅDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . balāde par felurianu

TIKAI PĒC krietna laika es atguvu savaldīšanos tiktāl, lai paskatītos augšup. Gaisā valdīja tāda kā stomīga neziņa, it kā mēs būtu jauni mīlētāji, kas nesaprot, ko darīt tālāk un kāda loma tiem jāspēlē.

Pacēlu lautu un piespiedu to sev pie krūtīm. Tā bija gluži instinktīva kustība, kā satverot ievainotu roku. Mehāniski nospēlēju akordu, tad atkārtoju to minorā, un lauta šķita sakām: skumji.

Nedomādams un neskatīdamies augšup, sāku spēlēt vienu no dziesmām, ko biju sacerējis mēnešos pēc vecāku nāves. Tās nosaukums bija “Atmiņas ūdensmalā”. Mani pirksti strinkšķināja skumjas vakara gaisā. Tikai pēc vairākām minūtēm es aptvēru, ko daru, un vēl pēc pāris minūtēm pārstāju spēlēt. Es nebiju pabeidzis dziesmu. Nezinu, vai tai vispār ir beigas.

Jutos labāk; nepavisam nejutos labi, tomēr labāk. Tukšums bija sarāvies mazāks. Mūzika man vienmēr palīdzēja. Kamēr man bija mūzika, neviena nasta nebija par smagu.

Paskatījos augšup un redzēju Felurianai uz vaigiem asaras. Tas palīdzēja pārvarēt kaunu par paša asarām.

Jutu, ka alkstu pēc viņas. Smeldzošā sāpe krūtīs slāpēja šo sajūtu, tomēr fiziskās vēlmes pieskāriens atgādināja, kas man šobrīd ir pirmais un galvenais. Palikt dzīvam. Bēgt.

Feluriana, šķiet, bija kaut ko izlēmusi un pāri spilveniem virzījās uz manu pusi. Viņa rāpās piesardzīgi un, apstājusies vairāku pēdu attālumā, paskatījās uz mani.

-    vai manam saldajam dzejniekam ir vārds? Viņas balss skanēja tik maigi, ka es satrūkos.

Pavēru muti, lai kaut ko teiktu, tad aprāvos. Atcerējos mēness meitu, ko sagūstīja viņas pašas vārds, un neskaitāmus brīnumstāstus, ko biju dzirdējis bērnībā. Ja varēja ticēt Elodinam, vārdi ir pasaules pamats. īsu mirkli vilcinājos, bet tad sapratu, ka esmu nodevis Felurianas rokās jau krietni vairāk nekā savu vārdu.

-   Mani sauc Kvouts. Vārda skanējums šķita atdodam man līdzsvaru, atgriežam mani sevī pašā.

-    kvouts, viņa maigi atkārtoja, un tas skanēja kā putna sauciens.

-     dziedi man vēl savas saldās dziesmas! Viņa lēni pastiepa roku, it kā baidīdamās apdedzināties, un viegli uzlika plaukstu uz mana elkoņa.

-    lūdzu! tavas dziesmas ir kā glāsti, mans kvout!

Viņa izrunāja manu vārdu kā dziesmas sākumu. Tas bija patīkami. Tomēr es nejutos īsti omulīgi, dzirdot, ka esmu viņas Kvouts.

Pasmaidīju un pamāju ar galvu. Galvenokārt tāpēc, ka nezināju, ko citu varētu darīt. Nospēlēju dažus uzskaņošanas akordus un brīdi domīgi klusēju.

Tad sāku spēlēt “Feju valstības mežu”. Tā bija dziesma par Felurianu pašu. Tā nebija nekas izcils. Tajā bija trīs akordi un daži desmiti vārdu. Bet tā panāca cerēto iespaidu.

Dzirdēdama savu vārdu, Feluriana atplauka. Viņā nebija nekā no tēlotas kautrības. Viņa zināja, ka ir pati skaistākā, pati prasmīgākā. Viņa zināja, ka vīrieši sacer stāstus par viņu, un zināja, kāda ir viņas slava. Neviens vīrietis nespēja atvairīt viņas burvību, neviens vīrietis nespēja izturēt viņas tuvumu. Līdz dziesmas beigām viņa bija izslējusies staltāk un lepnāk.

Es pabeidzu dziedāt. Vai gribi dzirdēt vēl?

Viņa apstiprinādama pamāja ar galvu un gaidoši, dedzīgi pasmaidīja. Viņa sēdēja spilvenos stalti un lepni kā karaliene.

Sāku spēlēt nākamo dziesmu, kas bija līdzīga pirmajai. To sauca “Fae valdniece” vai kaut kā tamlīdzīgi. Nezināju, kas to sacerējis, bet autoram bija kaitinošs paradums iespraust rindās papildu zilbes. Dziesma nebija tik slikta, lai kroga klausītāji man mestu ar to, kas gadās pie rokas, bet nebija arī daudz labāka.

Spēlēdams es uzmanīgi vēroju Felurianu. Viņa jutās glaimota, tomēr redzēju, ka viņas sejā pamazām viešas neapmierinātība. It kā viņa justos aizkaitināta, bet pati nesaprastu, kāpēc. Ļoti labi.

Beigās nospēlēju dziesmu, kas sacerēta karalienei Serulai. Esmu pārliecināts, ka jūs to neesat dzirdējuši, taču noteikti pazīstat šo stilu. Tādas sacer iztapīgi dziedoņi, kas meklē sev patronu, un tēvs man bija to iemācījis kā piemēru tam, no kā jāvairās, rakstot dziesmu. Tas bija uzkrītošs viduvējības paraugs. Viegli varēja pateikt, ka sacerētājs ir vai nu īsts nepraša un nekad nav redzējis Serulu, vai arī nepavisam nav uzskatījis viņu par pievilcīgu.

Dziedādams es gluži vienkārši Serulas vārda vietā ieliku Felurianu. Turklāt dažas labākās dzejas rindas aizstāju ar vājākām. Uz beigām dziesma kļuva pavisam nožēlojama, un Felurianas seja pauda neslēptu nepatiku.

Ilgi sēdēju klusēdams, it kā nopietni kaut ko pārdomātu. Kad beidzot ierunājos, mana balss skanēja klusināti un stomīgi. Vai es varētu pats tev sacerēt dziesmu, mana kundze? Veltīju viņai padevīgu smaidu.

Viņas smaids bija kā mēness mākoņu starpā. Viņa sasita plaukstas un ar maza kaķēna sajūsmu metās pie manis un apbēra mani skūpstiem. Vienīgi bailes, ka varētu ciest mana lauta, traucēja man patiesi izbaudīt šo pārdzīvojumu.

Feluriana atrāvās un palika ļoti klusi sēžam. Es izmēģināju vairākas akordu kombinācijas, tad apturēju plaukstas un paskatījos uz viņu. Es to nosaukšu “Balāde par Felurianu”. Viņa mazliet pietvīka un paskatījās uz mani caur puspievērtiem plakstiņiem, un viņas sejas izteiksme bija vienlaikus bikla un nekautrīga.

Bez īpašas dižošanās varu teikt, ka spēju sacerēt teicamu dziesmu, ja veltīju tai pietiekamu uzmanību, turklāt pēdējā laikā manas prasmes bija slīpējis darbs maera dienestā. Neesmu pats labākais šajā jomā, bet viens no labākajiem gan. Uzdrošinos sacīt: ja manā rīcībā ir pietiekami daudz laika, vērtīgs temats un vajadzīgā motivācija, es spēju sacerēt gandrīz tikpat labu dziesmu kā Iljens. Gandrīz.

Aizvēris acis, izvilināju no lautas maigu melodiju. Mani pirksti lidoja pār stīgām, un es radīju mūziku no vēja un lapu šalkoņas kokos.

Tad ielūkojos sava prāta attālākajā nostūrī, kur mana apdullusī, pļāpīgā esības daļa visu šo laiku sacerēja Felurianai dzeju. Pārgāju uz vieglākām pirkstu kustībām un sāku dziedāt.

“Mēness sudrabs, pusnakts zilgums acīs,

Daiļums neredzēts un nepasacīts.

Puspievērto plakstu vizmojums Skurbina kā teiksmains solījums.

Feluriana!

Brīnišķā valdniece mana!

Kaira elpa liegi gaisā vijas,

Melnos matos meža ēnas mijas.”

Sēdēdama pavisam nekustīgi, Feluriana klausījās manā dziesmā. Piedziedājuma beigās bija grūti pateikt, vai viņa vēl elpo. Draiski dejodami, pie mums atgriezās daži tauriņi, ko bija aizbiedējusi mūsu nesenā sadursme. Viens apmetās Felurianai uz plaukstas un vairākkārt saberzēja spārnus, it kā brīnīdamies, kāpēc viņa valdniece piepeši kļuvusi tik klusa. Atkal pievērsu skatienu lautai, un manas skaņas krita kā lietus lāses pret koku lapām.

“Sveču gaisma spīganīgi spīd,

Kur tā valdzinošā dejā slīd.

Viņas smaids ir dedzinoša liesma,

Viņas balss ir pasakaina dziesma.

Feluriana!

Pasaules rota!

Kāds medus ir tavā skūpstā!

Ak, žēl to vīriešu, kuriem nav dota

Laime būt tavā gūstā!"

Vēroju viņu ar acs kaktiņu. Feluriana sēdēja tā, it kā klausītos ar visu savu augumu. Viņas acis bija plati ieplestas. Viņa pacēla roku pie mutes, iztraucēdama tauriņu, kas bija apmeties uz viņas plaukstas, un otru roku piespieda pie krūtīm, lēni ievilkdama elpu. Tieši to es biju vēlējies un tomēr nožēloju.

Noliecos pār lautu, un mani pirksti turpināja dejot. Raisīju akordus, kas aizskanēja kā ūdens čalas pār upes oļiem un skurbināja kā maiga elpa uz vaiga.

“Zilmelnās acis vilinoši viz

Kā zvaigznes skaidrās pusnakts debesīs.

Ar mīlas prasmēm…"

Mani pirksti uz stīgām tikko jaušami sastomījās un īsu mirkli kavējās tādā kā neziņā. Redzēju, ka Feluriana sāk atgūties no sapņainības, un turpināju:

-    “Ar jaukām mīlas prasmēm aplaimot

Tā cilvēkbērnu patīkami prot.

Feluriana! Daiļais brīnumstāsts!

Par zeltu dārgāks man tavs maigais glāsts.

Es…"

-     ko? Kaut gan biju paredzējis, ka viņa mani pārtrauks, ledainais saltums viņas balsī bija tik negaidīts, ka sasvieda manas skaņas šķindošā jūklī un vairāki tauriņi izbiedēti pacēlās gaisā. Ievilku elpu, uzklāju sejai pēc iespējas nevainīgu izteiksmi un paskatījos uz viņu.

Felurianas seja pauda vētrainu niknumu un neticību. “patīkami”? Viņas tonis lika man nobālēt. Viņas balss joprojām skanēja līgani un maigi kā tālīna flauta. Bet tas neko nenozīmēja. Tālīns pērkons nedārdina ausīs, tas iespiežas krūtīs'. Felurianas rāmā balss iespiedās manī līdzīgi tālīnam pērkonam. “patīkami”?

-    Tas bija patīkami, es teicu, lai viņu nomierinātu, un nevainīgā vaļsirdība man nebija īpaši jātēlo.

Feluriana pavēra muti, it kā gribēdama kaut ko teikt, tad atkal to aizvēra. Viņas acīs zibsnīja baltas dusmas.

-     Piedod! es teicu. Laikam man nevajadzēja mēģināt. Ieliku balsī salauzta gara un nopērta bērna sāpīgās izjūtas. Noņēmu rokas no lautas stīgām.

Liesmainais naids Felurianas acīs mazliet noplaka, tomēr balss skanēja saspringti un biedējoši. manas mīlas prasmes ir jaukas? Pēdējo vārdu viņa šķita izrunājam ar mokošu piepūli. Viņas mute savilkās tievā, naidīgā svītrā.

Es iedegos, un mana balss nodimdēja kā pērkona dārds. Pie velna, kā es to varu zināt? Es taču nekad to neesmu darījis!

Mani dedzīgie vārdi viņu iztrūcināja, un viņa atlaidās spilvenā, un šķita, ka viņas dusmas mazliet pieklust. ko tu ar to gribi teikt? Jautājums skanēja ar tādu kā mulsu izbrīnu.

-    To pašu! Izdarīju neveiklu rokas kustību, pamādams uz sevi, uz viņu, uz spilveniem un mūsu mītni, it kā ar to viss būtu pateikts.

Redzēju, kā viņas sejā lēnām ataust atskārsme un līdz ar to izgaist pēdējās dusmas. tu…

-   Tieši tā. Nodūru skatienu, juzdams, kā sejā ieplūst karstums. Es nekad neesmu bijis kopā ar sievieti. Tad izslējos taisni un izaicinoši paskatījos viņai acīs, likdams saprast, ka tas nav ārkārtēji nozīmīgs apstāklis.

Feluriana brīdi klusēja, un tad viņas mute savilkās neticīgā smaidā.

-    tagad tu stāsti pasaku, mans kvout.

Jutu, ka mana seja kļūst skarba un drūma. Man nav iebildumu, ja mani nosauc par meli. Es tāds esmu. Esmu izcils melis. Bet es neciešu, ja mani sauc par meli tad, kad es runāju vistīrāko patiesību.

Lai kāds būtu iemesls, šķita, ka mana sejas izteiksme viņu ir pārliecinājusi. bet tu biji maigs kā vasaras negaiss. Viņa pavēcināja roku.

-     kā brīnišķs jauns dejotājs zem klajas debess. Viņas acis velnišķi iemirdzējās.

Noglabāju šo cildinājumu vēlākam gadījumam, kad ievajadzēsies uzspodrināt savu ego. Mana atbilde skanēja mazliet aizskarti: Piedod, es neesmu galīgs stulbenis! Esmu izlasījis vairākas grāmatas…

Feluriana klusināti iesmējās, un viņas smiekli skanēja kā strauta čalas. tu mācījies no grāmatām! Viņa paskatījās uz mani, it kā nesaprazdama, vai uzlūkot mani nopietni. Viņa iesmējās, apklusa un atkal iesmējās. Netiku skaidrībā, vai man vajadzētu apvainoties.

-     Ari tu biji diezgan laba, steigšus sacīju, apzinādamies, ka tas izklausās tā, it kā pēdējais vakariņu viesis izteiktu atzinību par namamātes salātiem. Patiesību sakot, es esmu lasījis…

-    grāmatas? grāmatas! tu mani salīdzini ar grāmatām! Viņas dusmas atkal nobira pār mani kā krusa. Tad, nenogaidījusi pat mirkli, Feluriana vēlreiz iesmējās spalgus un sajūsminātus smieklus. Viņas smiekli bija mežonīgi kā lapsas rējiens, dzidri un asi kā putna rīta dziesma. Tā nebija skaņa no cilvēku pasaules.

Es lūkojos viņā ar nevainīgi atklātu seju. Vai tad tā nav vienmēr? Saglabāju ārēju mieru, kaut gan iekšēji biju sasprindzis un gatavs jaunam Felurianas dusmu izvirdumam.

Bet viņa tikai izslējās sēdus. Es esmu Feluriana!

Tas nebija vienkāršs sava vārda atkārtojums. Tas bija vēstījums, kas nepakļaujas šaubām. Tas bija lepns, gaisā pacelts karogs.

Kādu brīdi izturēju viņas skatienu, tad nopūtos un pievērsu acis lautai. Piedod man par to dziesmu! Es negribēju tevi aizvainot.

-      tā bija brīnišķāka par rietošu sauli, Feluriana iebilda, un viņas balsī ieskanējās gandrīz vai asaras. bet… manas mīlas prasmes ir jaukas? Šis vārds viņai šķita rūgts kā vērmeles.

Ieliku lautu atpakaļ futrālī. Piedod, bet es nevaru runāt, ja man nav salīdzinājuma… Es nopūtos. Žēl, jo tā bija laba dziesma. Cilvēki to būtu dziedājuši tūkstošiem gadu. Manā balsī skanēja dziļa nožēla.

Felurianas seja atplauka, it kā viņai būtu dzimusi pacilājoša doma, un tad viņas acis savilkās šaurāk. Viņa raudzījās manī tā, it kā censtos izlasīt kaut ko manos prāta dziļumos.

Viņa zināja. Viņa zināja, ka es vēlos paturēt nepabeigto dziesmu kā ķīlu. Mans vārdos neizteiktais vēstījums bija skaidrs: ja es no šejienes neaiziešu, tad dziesmu nekad nevarēšu pabeigt. Ja es no šejienes neaiziešu, neviens nekad nedzirdēs brīnišķos vārdus, ko esmu tev veltījis. Ja es no šejienes neaiziešu un nenobaudīšu augli, ko var piedāvāt mirstīgās sievietes, es nekad uzzināšu, cik nepārspējama ir tava mīlas māksla.

Sēdēdami starp spilveniem zem mūžīgā mijkrēšļa debesīm, mēs ar Felurianu cieši lūkojāmies viens otrā. Viņa turēja rokā tauriņu, un mana plauksta gulēja uz lautas līdzenā koka. Divi bruņinieki, kas ar ieročiem rokās uzlūko viens otru pāri asiņainam kaujas laukam, diezin vai pārspētu mūs ar savu skatienu spīvumu.

Feluriana lēni ierunājās, novērtēdama manu reakciju: ja tu aiziesi no šejienes, vai pabeigsi dziesmu? Mēģināju tēlot izbrīnu, taču tas viņu nepiemānīja. Pamāju ar galvu. vai atgriezīsies pie manis un to nodziedāsi? y

Tagad mans izbrīns bija neviltots. Tādu jautājumu es nebiju gaidījis. Zināju, ka otrajā reizē viņa man vairs neļaus aiziet. Mirkli vilcinājos, taču tas bija ļoti īss mirklis. Puse klaipa ir vairāk nekā nemaz. Es piekrītoši pamāju.

-    vai tu apsoli? Es pamāju vēlreiz. vai apsoli ar skūpstiem? Viņa aizvēra acis un atlieca galvu atpakaļ kā puķe, kas tiecas pret sauli.

Dzīve ir pārāk īsa, lai atteiktos no tāda piedāvājuma. Pieliecos viņai klāt, piespiedu viņas kailo augumu savējam un skūpstīju viņu tik kvēli, cik ļāva mana ierobežotā mīlas pieredze. Šķiet, tas izdevās gluži labi.

Kad atkāpos atpakaļ, Feluriana paskatījās uz mani un nopūtās. tavi skūpsti ir kā sniegpārslas uz manām lūpām. Viņa atlaidās spilvenos un aizlika roku aiz galvas. Ar brīvo roku viņa noglauda manu vaigu.

Sacīt, ka viņa bija pievilcīga, nozīmētu nepasacīt neko. Pavisam skaidri es to sapratu dažu pēdējo minūšu laikā, kad viņa vairs nemēģināja mani iekvēlināt vai vismaz nedarīja to pārdabiskā veidā.

Viņa viegli pārvilka lūpas manai plaukstai un palaida to vaļā. Pēc tam viņa palika nekustīgi guļam un spraigi vēroja mani.

Es jutos glaimots. Līdz pat šai dienai es zinu tikai vienu atbildi uz tik pieklājīgi paustu jautājumu. Noliecos viņu noskūpstīt. Un viņa smiedamās ieslēdza mani savās skaujās.

DEVIŅDESMIT DEVITA NODAĻA . citāda maģija

LĪDZ ŠIM savas dzīves brīdim es biju iemantojis itin vērā ņemamu reputāciju.

Nē, tas nav gluži patiesi teikts. Pareizāk būtu sacīt, ka es biju izveidojis savu reputāciju. Biju to apzināti radījis. Biju to spodrinājis.

Trīs ceturtdaļas no stāstiem, kas par mani klejoja Universitātē, bija smieklīgas baumas, ko uzsācis biju es pats. Es runājot astoņās valodās. Es spējot redzēt tumsā. Triju mēnešu vecumā māte esot ielikusi mani pīlādžkoka grozā un pakārusi to pilnmēness gaismā. Tajā naktī ieradusies feja un apveltījusi mani ar burvju spēku, kam vienmēr lemts gādāt par manu drošību. Manas zilās acis viņa padarījusi lapu zaļas.

Redziet, es zināju, kāda mēdz būt stāstu iedarbība. Neviens neticēja, ka es būtu pārdevis riekšavu savu asiņu dēmonam, lai pretī iegūtu Alaru, kas stiprs kā Ramstona tērauds. Tomēr Elksas Dala nodarbību divkaujās es biju pārāks par visiem. Veiksmīgā dienā spēju pieveikt jebkurus divus pretiniekus vienlaikus.

Šī patiesības stīdziņa vijās cauri katram stāstam un piešķīra tam spēku. Tāpēc pat tad, ja jūs neticētu šim stāstam, jūs to varētu pastāstīt kādam izbrīnītam, mazliet ieskurbušam pirmā dimestra studentam tīrās izklaidēšanās labad, lai vienkārši pavērotu viņa seju. Un, ja jūs pats būtu izdzēris pāris kausu, varbūt jūs sāktu pat prātot…

Tā stāsti izplatījās un gāja tālāk. Un tā mana niecīgā reputācija vismaz Universitātē auga arvien lielāka.

Daži stāsti pat atbilda patiesībai. Kādu daļiņu no savas reputācijas es biju godīgi nopelnījis. Biju izglābis Felu no uguns elles. Biju pērts liela skatītāju pūļa priekšā un nebiju asiņojis. Biju izsaucis vēja vārdu un pārlauzis Ambrozam roku…

Tomēr es zināju, ka visumā mana reputācija ir mētelis, kas austs no zirnekļu tīkliem. Blēņu pasaka bērniem. Nekādi dēmoni neklīda apkārt un nepiedāvāja darījumus ar asinīm. Nekādas fejas naktīs nenāca pie šūpuļiem, lai piešķirtu bērniem burvju spēku. Un, lai cik meistarīgi es pratu tēlot, labi zināju, ka neesmu Taborlins Lielais.

Tādas bija manas domas, kad pamodos Felurianas apskāvienos. Kādu laiku rāmi gulēju spilvenos, viņas galva dusēja uz manām krūtīm, un viņas kāja bija viegli pārmesta pāri manējai. Paskatīdamies augšup caur koku lapotnēm mijkrēšļa debesīs, aptvēru, ka šīs zvaigznes es nepazīstu. Tās bija spožākas par zvaigznēm mirstīgās pasaules debesīs, un to zīmētie raksti man bija sveši.

Tikai tad es sapratu, ka manā dzīvē ir noticis jauns pavērsiens. Līdz šim es biju tēlojis kaut ko līdzīgu jaunam Taborlinam. Biju audis ap sevi melu tīklu, izlikdamies par stāstu varoni.

Bet tagad izlikšanās bija zaudējusi jēgu. Mans paveiktais patiešām bija stāsta vērts; viss notikušais bija tik savāds un brīnumains kā jebkurš stāsts par Taborlinu Lielo. Biju sekojis Felurianai Fae valstībā un īsā tuvcīņā pārspējis viņu ar maģiju, kuru nepratu izskaidrot un nepavisam nespēju kontrolēt.

Tagad es jutos citādi. Biju kļuvis tāds kā stabilāks. Nebiju vecāks. Nebiju viedāks. Tomēr zināju šo to tādu, ko nebiju zinājis agrāk. Zināju, ka Fae valstības būtnes ir reālas. Zināju, ka viņu maģija ir reāla. Feluriana ar skūpstu spēja sadragāt vīrieša prātu. Viņas balss spēja vadīt mani kā raustāmu lelli. Šeit es varēju uzzināt daudz neizdibināma. Daudz svešāda, spēkpilna un noslēpumaina. Daudz tāda, ko man nekad varbūt vairs nebūs iespējas uzzināt.

Saudzīgi atraisījos no dusošās Felurianas skāviena un aizgāju līdz tuvējam dīķim. Noskaloju seju un ar saujām vairākas reizes pasmēlu ūdeni, lai padzertos.

Aplūkoju augus, kas zaļoja dīķa malā. Noplūcu dažas lapas un, košļādams tās, prātoju, kā uzsākt sarunu par šo tematu ar Felurianu. Sajutu mutē piparmētru garšu.

Kad pagriezos, lai dotos atpakaļ, Feluriana stāvēja netālu aiz manis, laizdama bālos pirkstus caur garajiem, melnajiem matiem.

Pasniedzu viņai vijolīti, kuras krāsa bija tikpat tumša kā viņas acis. Viņa man uzsmaidīja un to apēda.

Nolēmu sākt sarunu uzmanīgi, lai viņu neaizvainotu. Es prātoju, piesardzīgi teicu, vai tu negribētu man kaut ko iemācīt?

Viņa pastiepa roku un pieskārās manam vaigam. saldais nejēga, viņa maigi sacīja, vai tad es jau neesmu to sākusi?

Jutu krūtis uzviļņojam pacilātību un izbrīnu, ka tas izdevies tik viegli.

-    Vai esmu gatavs nākamajai mācību stundai? es jautāju.

Viņas smaids kļuva platāks, un viņa pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām caur puspievērtām, noslēpumainām acīm. Vai tu jūties gatavs?

Es pamāju ar galvu.

-    labi, ka tu esi tik aizrautīgs, Feluriana teica, un flautai līdzīgajā balsī skanēja viegls uzjautrinājums. tev piemīt zināma gudrība un dabas dotas prasmes, tomēr tev vēl daudz jāmācās. Viņa ieskatījās man acīs, un smalkajos vaibstos iegula dziļa nopietnība, es nepieļaušu, lai tu dari man kaunu, kad dosies projām, lai staigātu mirstīgo vidū.

Satvērusi mani aiz rokas, Feluriana ievilka mani savā zīda mājoklī un norādīja uz spilvenu. sēdi!

Apsēdos, un mana galva bija vienā līmenī ar viņas samtaino vēdera līdzenumu. Valdzinošā naba ar pūlēm ļāva man koncentrēt domas.

Viņa paskatījās lejup uz mani ar lepnu un karalisku izteiksmi sejā.

-     amouen, viņa teica, izplezdama vienas rokas pirkstus izteiksmīgā žestā, mēs sauksim to par “maigo briedi”, tā ir viegla sākumstunda, un es domāju, ka tev tā patiks.

Tad Feluriana man uzsmaidīja un palūkojās manī vecīgām, viszinošām acīm. Un, jau pirms viņa atgāza mani spilvenos un iekodās man kaklā, es sapratu, ka viņa nedomā mācīt man maģiju. Un, ja arī domā, tad tā būs pavisam citāda maģija.

Kaut gan tas nebija temats, ko es cerēju viņas vadībā apgūt, godīgi jāatzīstas, ka es nejutos pārāk sarūgtināts. Felurianas mācība mīlas mākslā ievērojami pārspēja jebkuru Universitātes piedāvāto mācību programmu.

Es šeit nerunāju par sviedraini sparīgo darbošanos, ko vairākums vīriešu un diemžēl arī vairākums sieviešu uzskata par mīlestību. Kaut gan sviedri un spars tajā ir patīkama daļa, Feluriana pievērsa manu uzmanību daudz smalkākām niansēm. Ja man lemts atgriezties mirstīgo pasaulē, viņa teica, tad es nedrīkstot sagādāt viņai kaunu kā neprasmīgs mīlnieks, tāpēc viņa rūpēšoties, lai es uzzinātu daudz ko jaunu.

Dažas no šīm niansēm viņa nosauca vārdos. Roku saistīšana. Nopūta ausī. Kodieni kaklā. Lūpu sūkšana. Skūpsti uz kakla, uz nabas un uz kā izteicās Feluriana uz sievietes krāšņākā zieda. Elpas apdvests skūpsts. Pūkas maiguma skūpsts. Neskaitāmi un daudzveidīgi skūpstu veidi. Par daudz, lai spētu atcerēties. Gandrīz.

Ūdens vilkšana no akas. Ziboša plauksta. Putna dziesma rīta agrumā. Lidojums apkārt mēnesim. Rotaļīga efeja. Izmocīts zaķis. Jau šie nosaukumi vien varētu aizpildīt veselu grāmatu. Tomēr šķiet, ka šeit nav īstā vieta tādiem aprakstiem. Varu izteikt tikai nožēlu cilvēku pasaulei.

*    * *

Negribu radīt iespaidu, ka visu laiku mēs pavadījām tikai vieglprātīgi miesiskās izpriecās. Es biju jauns, un Feluriana bija nemirstīga, tomēr

divu augumu saskarsmes spējām pastāv zināma robeža. Pārējā laikā mēs izklaidējāmies citādos veidos. Mēs peldējāmies, mēs baudījām maltītes.

I s spēlēju, un Feluriana dejoja manas mūzikas pavadībā.

Uzdevu Felurianai dažus piesardzīgus jautājumus par maģiju, cenzdamies neaizvainot viņu ar tieksmi iedziļināties viņas noslēpumos. Diemžēl I elurianas atbildes nedeva nekādu skaidrību. Maģija viņai bija tikpat dabiska kā elpošana. Tikpat labi es būtu varējis jautāt zemniekam, kā ■.eklas laiž asnus. Ja viņas atbildes nebija bezcerīgi nevērīgas, tās bija mulsinošas un mīklainas.

Tomēr es nemitējos jautāt, un viņa atbildēja, cik labi prazdama. Un retumis es sajutu pat sīku sapratnes dzirksteli.

Bet visvairāk laika mēs pavadījām stāstot. Mums bija tik maz kopēja, ka pārmīt varējām vienīgi stāstus.

Jums var likties, ka mūsu spēki šajā ziņā bija pārāk nevienlīdzīgi. Feluriana bija senāka par debesim, bet man vēl nebija septiņpadsmit gadu.

Taču Feluriana nebija tik lieliska stāstniece, kā varētu domāt. Vai viņa bija spēkpilna un gudra? Protams. Enerģiska un pievilcīga? Pavisam noteikti. Bet ar stāstīšanas spējām viņa nevarēja lepoties.

Turpretī es biju no Edema Rū cilts, un mēs zinām visus stāstus, kādi ir pasaulē.

Tā nu es izstāstīju viņai “Spoku un zosu gani”. Izstāstīju “Tamu un skārdnieka lāpstu”. Stāstīju par mežcirtējiem, atraitnes meitām un bāreņu gudrajiem prātiem.

Feluriana savukārt stāstīja man Fae stāstus par “cilvēcēniem”: “Roka pērles sirdī”, “Zēns, kurš iegāja starp divām pasaulēm”. Fae valstībai ir pašai savs leģendāro tēlu klāsts: Mavins Cilvēkveidīgais, Alavins Daudzsejainais. Pārsteidzošā kārtā Feluriana nekad nebija dzirdējusi par Taborlinu Lielo vai Orenu Velsiteru, tomēr viņa zināja, kas ir Iljens. Es jutos lepns, ka Edema Rū cilts pārstāvis ir iekarojis vietu Fae valstības stāstos.

Cerēju, ka Feluriana varētu zināt arī to, ko es jau sen biju pūlējies atrast: ziņas par Amiru un čandriāniem. Uzzināt patiesību no viņas būtu nesalīdzināmi aizraujošāk nekā bezgalīgi rakties pa senu grāmatu kaudzēm putekļainās telpās.

Diemžēl necik daudz Feluriana man nevarēja pastāstīt. Viņa atcerējās stāstus par Amiru, taču tie bija tūkstošiem gadu veci.

Kad taujāju pēc jaunākiem Amira stāstiem un izvaicāju viņu par baznīcas bruņiniekiem un kiridiem ar asinssarkaniem tetovējumiem, Feluriana tikai pasmējās. starp dzīviem cilvēkiem neviena amira nekad nav bijis, viņa teica, uz vietas atmezdama šo domu. izklausās, ka tu runā par bērniem, kas ietērpušies vecāku drēbēs.

Kaut gan līdzīgi izteikumi no citiem mani nebūtu pārsteiguši, tādi vārdi no Felurianas mutes manāmi laupīja man dūšu. Tomēr patīkami bija dzirdēt, ka neesmu maldījies attiecībā uz Amiru: ordenis bija pastāvējis jau sen, pirms tā locekļi kļuva par tehliešu baznīcas bruņiniekiem.

Kad sapratu, ka par Amiru neko vairāk neuzzināšu, mēģināju uzsākt sarunu par čandriāniem.

-     nē, Feluriana teica, izslējusies taisni un skatīdamās man tieši acīs. par Septiņiem es nerunāšu. Viņas balsī nebija nekādas untumainais rotaļības. Nekāda draiska viegluma. Nekādu apspriešanās vai pierunāšanas iespēju.

Pirmo reizi kopš mūsu sākotnējās sadursmes jutu, ka mani caururbj ledainu baiļu šautra. Viņa izskatījās tik trausla un pievilcīga, ka viegli varēja aizmirst viņas patieso būtību.

Tomēr es nevarēju tik viegli atteikties no sava temata. Šī nenoliedzami bija izdevība, kāda gadās tikai reizi mūžā. Ja man izdotos pierunāt Felurianu izstāstīt kaut vai pašu mazumiņu no tā, kas viņai zināms, es varētu uzzināt to, kas visai pasaulei palicis noslēpums.

Veltīju viņai savu apburošāko smaidu un ievilku elpu, taču nepaguvu pateikt pat pirmo vārdu, jo Feluriana strauji saliecās uz priekšu un noskūpstīja mani tieši uz lūpām. Viņas lūpas bija dāsnas un siltas. Viņas mēle sataustīja manējo, un viņa rotaļīgi iekoda man apakšlūpā.

Kad viņa atrāvās no manis, es bridi sēdēju bez elpas, sirdij dimdoši dauzoties krūtīs. Viņa lūkojās manī ar maigu mirdzumu tumšajās acīs. Pastiepusi roku, viņa noglauda manu vaigu, un glāsts bija maigs kā puķes pieskāriens.

-    mana saldā mīlestība, viņa teica, ja tu vēlreiz šajā vietā vaicāsi man par Septiņiem, es padzīšu tevi no šejienes, vienalga, vai tu jautāsi maigi vai stingri, tieši vai aplinkus, ja tu jautāsi, es padzīšu tevi no šejienes ar ērkšķainiem zariem un čūskām, es triekšu tevi pa priekšu, asiņainu un raudošu, un neapstāšos, līdz tu būsi miris vai izdzīts no Fae zemes.

Viņa nenovērsa skatienu no manas sejas. Un, kaut gan arī es nebiju novērsies vai pamanījis pārmaiņu viņas acis, tās vairs nebija maigas un jūsmīgas. Tās bija tumšas kā negaisa mākoņi un skarbas kā ledus.

-    es nejokoju, viņa teica. es to zvēru pie savas puķes un mūžam mainīgā mēness, zvēru pie sāls, pie akmens un debesīm, zvēru pie dziesmām un smiekliem, un pie sava vārda skaņas. Viņa vēlreiz mani noskūpstīja, viegli skardama manas lūpas. es to izdarīšu.

Un ar to viss bija galā. Varbūt es biju nejēga, taču ne tik liels nejēga, lai neņemtu šo brīdinājumu nopietni.

Feluriana ļoti labprāt runāja par pašu Fae valstību. Un daudzi viņas ■.lāsti atklāja neaprēķināmo Fae galmu politiku. Šie galmi bija Tainu Maelu, Daendanu un Gorsu galms. Man bija grūti izsekot šiem stāstiem, im es neko nezināju par nesamierināmajiem grupējumiem, par sarežģīto apvienību tīklu, par viltus draudzību, par vispārzināmiem noslēpumiem un senām pārestībām par saitēm, kas turēja kopā Fae sabiedrību.

Vēl grūtāk tas bija tāpēc, ka Feluriana daudz ko uzskatīja par pašsaprotamu un necentās paskaidrot. Ja es, piemēram, izklaidētu jūs ar kādu stāstu, diez vai es iedomātos piebilst, ka lielākā daļa augļotāju ir keldieši vai Modegas karaliskā dzimta ir pati senākā no visām valdnieku dzimtām. Kurš gan to nezina?

Arī Feluriana savos stāstos nepieminēja tādus sīkumus. Piemēram, kurš gan nezina, ka Gorsu galms ir iejaucies berentalthā starp Maeliem un Smalko Namu?

Un kāpēc tas ir svarīgi? Bet tas taču noveda pie tā, ka Gorsu galma pārstāvjus nicina tie, kuri mājo Dienas pusē. Un kas ir berentaltha? Kaut kas līdzīgs dejai. Un kāpēc šī deja ir tik svarīga?

Kad biju uzdevis vairākus šādus jautājumus, Felurianas acis savilkās šaurāk. Es drīz sapratu, ka gudrāk ir vienkārši klausīties un neziņā klusēt, nevis censties izdibināt katru sīkumu un riskēt ar viņas nelabvēlību.

Tomēr no šiem stāstiem es uzzināju daudz ko jaunu tūkstošiem šķietami nesaistītu, sīku faktu par Fae valstību. Galmu nosaukumus, senas kaujas un ievērojamu personu vārdus. Uzzināju, ka nekad nedrīkst skatīties uz kādu no Thianiem ar abām acīm reizē un ka sinnas auglis tiek uzlūkots par smagu apvainojumu, ja to pasniedz kādam no Beladari.

Varbūt jūs domājat, ka šie daudzie sīkumi deva man plašāku ieskatu par Fae. Ka es spēju salikt tos kopā kā bilžu mīklas gabaliņus un atklāt kopējo jēgu un būtību. Galu galā tūkstošiem faktu taču nav maz…

Bet tā tas nebija. Tūkstotis izklausās daudz, bet debesīs ir vairāk nekā tūkstošiem zvaigžņu, un tās nekļūst par karti vai gleznu. Pēc Felurianas stāstiem es droši zināju tikai to, ka man nav vēlēšanās iekulties pat visnekaitīgākā Fae galma nostūrī. Ar savu mirstīgā cilvēka saprašanu es varētu sadomāt pastaigāties zem vītoliem svilpodams un tādējādi apvainot Dieva bārddzini vai pastrādāt kaut ko tikpat nepieļaujamu.

Vienu patiesību šie stāsti man atklāja pavisam skaidri: Fae valstība nav tāda kā mūsu pasaule. To ir neticami viegli aizmirst, jo turienieši daudzējādā ziņā šķiet tādi paši kā mēs. Viņi runā mūsu valodā. Viņiem ir divas acis. Viņiem ir tādas pašas rokas, un mute smaidot savelkas tāpat kā mums. Taču tā ir tikai šķietamība. Mēs neesam tādi kā viņi.

Esmu dzirdējis izteikumus, ka cilvēki atšķiroties no Fae būtnēm tāpat kā suņi no vilkiem. Kaut gan tā ir ērta analoģija, tāds apgalvojums ir tālu no patiesības. Vilkus un suņus atšķir tikai neliela asiņu nianse. Kā vieni, tā otri naktīs gaudo. Kā vieni, tā otri kož, ja tos sit.

Nē. Mūsu cilvēki atšķiras no viņu būtnēm tāpat kā ūdens no spirta. Ielieti vienādās glāzēs, abi izskatās vienādi. Abi ir šķidrumi. Abi ir caurspīdīgi. Abi, var teikt, ir slapji. Taču viens deg un otrs nedeg. Tam nav nekāda sakara ar temperamentu vai pareizā brīža izvēli. Abas šīs vielas ir dažādas, jo atšķiras pašos pamatos un dzijākajā būtībā.

To pašu var sacīt par cilvēkiem un Fae būtnēm. Bīstami ir to aizmirst.

SIMTĀ NODAĻA . Ēnsegs

VARBŪT MAN vajadzētu paskaidrot dažas Fae valstības īpatnības.

No pirmā skatiena Felurianas meža klajums nešķita īpaši savāds. Daudzējādā ziņā tas atgādināja senatnīgu, neskartu meža vietu. Ja virs galvas nemirdzētu svešādās zvaigznes, es varbūt domātu, ka joprojām atrodos kādā savrupā Eldas meža stūri.

Tomēr tas bija atšķirīgs. Kopš aiziešanas no saviem kareivīgajiem ceļabiedriem es biju gulējis miegā reizes desmit vai divpadsmit. Tomēr debesis virs Felurianas mājokļa visu laiku saglabāja violeti zilgano mijkrēšļa krāsu, un nekādas pazīmes neliecināja par varbūtējām pārmaiņām.

Es tikai pavisam aptuveni varēju minēt, cik ilgi atrodos Fae zemē. Turklāt man nebija ne mazākās jausmas, cik ilgs laiks tikmēr ir aizritējis mirstīgo pasaulē. Daudzi stāsti piemin zēnus, kas aizmiguši feju laika lokos un pamodušies kā veci vīri. Tie vēsta ari par jaunām meitenēm, kas apmaldījušās mežā un atgriezušās pēc daudziem gadiem, izskatīdamās tikpat jaunas un apgalvodamas, ka kopš viņu aiziešanas pagājušas tikai dažas minūtes.

Varbūt katru reizi, kad aizmidzis gulēju Felurianas apskāvienos, manā pasaulē pagāja gadi. Varbūt atgriezies es redzēšu, ka ir aizritējis gadsimts vai varbūt laiks stāvējis uz vietas.

Centos pēc iespējas par to nedomāt. Tikai muļķis raizējas par to, ko nespēj ietekmēt.

Cita atšķirība Fae valstībā bija daudz smalkāka un grūtāk aprakstāma.

“Medikā” es diezgan daudz laika biju pavadījis bezsamaņā gulošu cilvēku tuvumā. To es pieminu tāpēc, ka gribu uzsvērt: starp uzturēšanos tukšā istabā un uzturēšanos istabā, kurā kāds guļ, ir liela atšķirība. Guļošs cilvēks nozīmē klātbūtni. Tas apjauš tavu esamību arī tad, ja šī apjauta ir miglaina un neskaidra.

Tāda bija ari Fae valstība. Šī nianse bija tik dīvaina un netverama, ka es to ilgu laiku pat nepamanīju. Un tad, kad pamanīju, man atkal vajadzēja ilgu laiku, lai saprastu, kur šī atšķirība slēpjas.

Es jutos tā, it kā no tukšas istabas būtu iegājis tādā, kurā kāds guļ. Tikai tur neviena nebija. Jutos tā, it kā visa mana apkārtne gulētu ciešā miegā: koki, akmeņi, urdzošā straume, kas ieplūda Felurianas ezerā. Viss šķita tāds kā saturīgāks, klātesošāks, nekā biju pieradis redzēt, it kā neskaidri apzinātos manu esamību.

*    * *

Doma, ka es beigu beigās aiziešu no Fae valstības dzīvs un ar nesadragātu prātu, Felurianai bija jauna, un es redzēju, ka tā viņai dara bažas. Nereti viņa sarunas vidū pēkšņi mainīja tematu un lika man apsolīt, apsolīt, ka es atgriezīšos pie viņas.

Centos viņu pārliecināt, kā spēdams, taču tas nozīmēja neskaitāmas reizes atkārtot vienu un to pašu. Pēc divdesmit vai trīsdesmit solījumiem es teicu: Cik vien spēšu, es rūpēšos par savu drošību, lai varētu atgriezties pie tevis.

Redzēju viņas sejā pārmaiņu: tā kļuva noraizējusies, tad drūma un beidzot domīga. Brīdi es bažījos, ka viņa tomēr ir nolēmusi paturēt mani par tādu kā mirstīgu spēļlietu, un pārmetu sev, kāpēc neesmu bēdzis projām no Fae valstības, kad man bija tāda iespēja…

Taču nebiju vēl sācis nopietni raizēties, kad Feluriana piešķieba galvu un šķietami mainīja sarunas tematu. vai mana saldā liesma vēlētos sev mēteli? varbūt apmetni?

-    Apmetnis man ir, es atbildēju un pamāju uz mājokļa kaktu, kur mētājās mana mantība. Tikai tad es pamanīju, ka vecā, noskrandušā skārdnieka apmetņa tur nav. Redzēju pārējos apģērba gabalus, zābakus un ceļamaisu, kurā joprojām, spriežot pēc maisa apveidiem, atradās maera naudas lāde. Bet mans apmetnis un zobens bija pazuduši. Gluži saprotami, ka nebiju pamanījis to prombūtni, jo nebiju pūlējies apģērbties kopš brīža, kad pirmoreiz pamodos līdzās Felurianai.

Viņa lēnām pārlaida man skatienu, un viņas seja bija saspringta un nopietna. Viņas acis kavējās man pie ceļgala, apakšdelma, augšdelma. Tikai tad, kad viņa satvēra mani aiz pleca un pagrieza otrādi, lai varētu apskatīt muguru, es sapratu, ka viņa pēta manas rētas.

Feluriana satvēra manu plaukstu un pārvilka pirkstu bālajai svītrai, kas stiepās no tās pāri apakšdelmam. tu neproti rūpēties par savu drošību, mans kvout.

Jutos mazliet aizskarts, jo vairāk tāpēc, ka viņas vārdos bija itin daudz patiesības. Ja ņem vērā visas nepatikšanas, kādās esmu iekļuvis, esmu ticis galā gluži labi, es stīvi sacīju.

Feluriana apgrieza manu plaukstu otrādi un uzmanīgi nopētīja delnu un pirkstus. tu neesi karotājs, viņa domīgi teica. un tomēr tu esi daudz izjutis dzelzi, tu esi jauks putns, kas nespēj lidot, nav loka, nav naža, nav bruņukrekla.

Viņa domīgi nolaida roku līdz manai pēdai un pārvilka to rētām un sacietējumiem, ko bija atstājuši Tarbeanas ielās pavadītie gadi. tu esi j’.ara ceļa gājējs, tu atradi mani naktī, savvaļas mežā. tu esi dziļi zinošs, drosmīgs un jauns, nepatikšanas atrod ceļu pie tevis.

Viņa nopietni ieskatījās man sejā. vai mans saldais dzejnieks vēlētos shaed?

-    Ko?

Viņa bridi klusēja, pārdomādama savus vārdus. ēnu.

Es pasmaidīju. Tā man jau ir. Tad paskatījos, lai tiešām par to pārliecinātos. Es taču biju Fae valstībā.

Feluriana sarauca pieri un papurināja galvu par manu neattapību. citam es dotu vairogu, kas pasargātu viņu no ievainojumiem, citam es dāvātu dzintaru, citam apvītu zobena maksti ar ciešiem burvības valgiem vai darinātu burvju kroni, kas liktu pārējiem uzlūkot viņu ar mīlestību.

Viņa svinīgi papurināja galvu. bet tev ne. tu esi nakts gājējs, mēness sekotājs, tev jābūt vieglam, tev klusi jāiet cauri naktij, tev jābūt ātram un bezbailīgam. Viņa pamāja pati pie sevis. tas nozīmē, ka man jāizgatavo tev shaed.

Feluriana piecēlās un sāka iet cauri mežam. nāc! viņa teica.

Lūgumus viņa izteica nepierastā veidā. Biju jau pārliecinājies: ja vien visiem spēkiem necenšos turēties pretī, es attopos darām visu, ko viņa man teikusi.

Ne tāpēc, ka viņa runātu valdonīgi. Viņas balss bija pārāk maiga un glāsmaina, lai nestu pavēles smagumu. Viņa nepieprasīja un nepierunāja. Viņas tonis bija gluži ikdienišķs. It kā viņa nespētu iztēloties pasauli, kurā kāds nevēlētos darīt tieši to, ko viņa teikusi.

Tāpēc arī šoreiz, kad Feluriana aicināja mani nākt līdzi, es pielēcu kājās kā lelle, kas paraustīta aiz aukliņas. Drīz es tecēju viņai blakus un kails kā jaundzimis bērns kopā ar viņu dziļi ieniru senatnīgā meža ēnainajā krēslā.

Bridi gandrīz vai gribēju steigties atpakaļ pēc drēbēm, bet tad nolēmu sekot padomam, ko zēna gados bija devis mans tēvs. “Katrs ēd citu cūkas cepeša daļu,” viņš bija teicis. “Ja gribi pieskaņoties pārējiem, dari tāpat!” Dažādas vietas, dažāda etiķete.

Tā nu es sekoju viņai kails un nesagatavojies tam, kas gaidāms. Feluriana gāja straujā solī, un sūnas apslāpēja mūsu kailo kāju troksni.

Jo tālāk gājām, jo tumšāks kļuva mežs. Sākumā man šķita, ka iemesls tam ir tikai koku zari mums virs galvas. Taču vēlāk es aptvēru patiesību. Mijkrēšļa debesis virs mums palēnām kļuva tumšākas. Beidzot pazuda pēdējā violetā nokrāsa un debesis pārtapa samtainā melnumā, ko vietvietām izraibināja nepazīstamas zvaigznes.

Feluriana neapstādamās gāja uz priekšu. Zvaigžņu gaismā es redzēju viņas bālo ādu un apkārtējo koku apveidus, bet viss pārējais tinās tumsā. Iedomādamies, ka esmu gudrs, es izveidoju simpātijas sasaisti gaismai un pacēlu roku virs galvas kā lāpu. Jutos par to itin lepns, jo kustības un gaismas sasaiste bez metāla gabala, kurā to koncentrēt, ir diezgan grūts pasākums.

Gaisma iemirdzējās, un uz brīdi es ieraudzīju mūsu apkārtni. Cik tālu sniedzās skatiens, kā masīvas kolonnas slējās tumši koku stumbri. Nebija ne zemu zaru, ne pameža, ne zāles. Redzēju tikai tumšas sūnas zem kājām un tumšus zarus virs galvas. Šī aina man atgādināja plašu, tukšu katedrāli, kas tinusies sodrēju krāsas samtā.

-    ciar nalias! Feluriana izgrūda.

Saprazdams drīzāk viņas toni, nevis vārdus, es pārtraucu sasaisti un ļāvu mūs ieskaut tumsai. Mirkli vēlāk Feluriana lēcienā nogāza mani zemē, spiezdama lokano, kailo augumu pret manējo. Tas nebija nekas neparasts, taču šoreiz pārdzīvojums nebija īpaši erotisks, jo mans pakausis atsitās pret mezglainu sakņu izcilni.

Šī iemesla dēļ brīdī, kad zeme zem mums viegli nodrebēja, es biju pa pusei apdullis un par deviņām desmitdaļām akls. Gaisu virs mums un mazliet sānis no mums satricināja kaut kas neaptverami plašs un kluss.

Felurianas augums virs manis bija nostiepts kā arfas stīga. Viņas kājas balstījās man katra savā pusē un saspringtie augšstilbu muskuļi trīcēja. Viņas garie mati krita mums pāri, ieskaujot mūs kā zīda sega. Viņas krūtis spiedās pret manējām, un viņa ievilka klusu, seklu elpu.

Viņas augums drebēja dunošās sirds ritmā, un es jutu kakla iedobē sakustamies viņas lūpas. Klusāk par čukstu Feluriana izrunāja maigu, līganu vārdu. Jutu, kā tas piespiežas man pie ādas, raidīdams gaisā klusus vilnīšus, kā ūdenī iesviests akmens raida apļus uz dīķa virsmas.

Virs mums atskanēja tāda kā klusa kustība, it kā kāds vīstītu lielu samta gabalu ap stikla lausku. Nebūtu jēgas apgalvot, ka es to izpratu, tomēr tas ir vistuvākais veids, kā spēju šo skaņu aprakstīt. Tā bija paklusa dūkoņa, pa pusei saklausāma, apzināta kustība. Nevaru paskaidrot, kāpēc tā man saistījās ar kaut ko baisu un skarbu, bet tā tas bija. Mana piere pārklājās sviedriem, un es jutu sevī spēji ieplūstam asas, smacējošas šausmas.

Feluriana nekustīgi sastinga kā izbiedēta stirna vai kaķis, kas gatavojas lēcienam. Viņa klusi ievilka elpu un izrunāja vēl vienu vārdu. Viņas elpa karsti skāra manu kaklu, un pa pusei dzirdētais vārds nostrinkšķēja pret mani, it kā es būtu cieši nostiepta bungu āda.

Feluriana viegli pagrieza galvu, it kā cenzdamās kaut ko saklausīt, (.arie, izjukušie mati, viņai sakustoties, lēni izplūda neskaitāmās šķipsnas pāri visai mana kailā ķermeņa kreisajai pusei, un es jutu, ka mani pārklāj zosāda. Pat būdams neizprotamo šausmu varā, es nodrebēju un neviļus klusi ieelsojos.

Gaiss virs mums spēcīgi saviļņojās.

Felurianas kreisās rokas nagi spēji ieurbās man plecā. Viņas gurni sakustējās un kailais augums lēni paslīdēja augšup pār manējo, līdz mūsu sejas bija vienādā līmenī. Viņas mēle ziboši skāra manas lūpas, un es gluži neapzināti atliecu galvu, gaidīdams skūpstu.

Mūsu mutes sakļāvās, un viņa ievilka lēnu, garu elpu, izsūkdama no manis gaisu. Es sajutu galvā vieglu reiboni. Tad, joprojām neatraudama lūpas no manējām, Feluriana strauji iepūta manī dvašu, piepildot manas plaušas. Maigs, visaptverošs klusums. Sausseržu garša mutē. Zeme zem manis nodrebēja, un viss šķita sastingstam. Nenosakāmu, bezgalīgu brīdi mana sirds krūtīs pārstāja pukstēt.

Spriegums gaisā virs mums tikko jaušami mazinājās.

Feluriana atrāva muti no manējās, un mana sirds atkal spēji un sparīgi iedunējās. Otrs sirdspuksts. Trešais. Ievilku krūtīs dziļu, trīcošu elpu.

Tikai tad Felurianas augums atslāba. Viņa gulēja virs manis, lunkana un atbrīvojusies, un kailais ķermenis kā ūdens izplūda pār manējo. Viņas galva balstījās manā kakla iedobē, un viņa izdvesa tvīksmīgu, apmierinātu nopūtu.

Gurdā atslābuma brīdis pagāja, un Feluriana iesmējās, ķermenim viscaur nodrebot. Tie bija neapvaldīti, līksmi smiekli, it kā viņa nupat būtu izstrādājusi lielisku joku. Paslējusies augstāk, viņa kaislīgi noskūpstīja mani uz lūpām, tad viegli iekoda man ausī, noslīdēja no manis un uzvilka mani kājās.

Es atvēru muti. Tad atkal to aizvēru, nolēmis, ka šis diez vai ir piemērots brīdis jautājumiem. Būt gudram nereti nozīmē īstajā brīdī turēt mēli aiz zobiem.

Mēs tumsā turpinājām ceļu. Pamazām manas acis pielāgojās apstākļiem, un cauri zariem virs galvas es redzēju zvaigznes, kas veidoja citādus rakstus un mirdzēja spožāk nekā mirstīgo pasaules debesīs. To gaisma ļāva tikko jaušami saredzēt zemi un apkārtējos kokus. Felurianas slaidais stāvs vīdēja tumsā kā sudrabota ēna.

Koku stumbri ap mums kļuva augstāki un resnāki, pamazām aizsedzot blāvo zvaigžņu gaismu. Tad kļuva pavisam tumšs. Feluriana pārtapa ēnaini bālā plankumā. Kad šķita, ka tūlīt ari tas pazudis no mana redzeslauka, viņa apstājās uz vietas un pacēla pie mutes saliektas plaukstas, it kā grasītos kādu saukt.

Es nepatīkami sarāvos, paredzēdams, ka apkārtnes rāmajā, klusajā mierā ielauzīsies spalgs troksnis. Taču nekāds sauciens neatskanēja. Nebija nekā. Nē, tas nav pareizi teikts. Atskanēja kaut kas līdzīgs klusai, lēnai murrāšanai. Tā nebija tik skaļa un uzkrītoša kā kaķa murrāšana. Drīzāk tā atgādināja apslāpētu sanoņu, kādu izplata krītošs sniegs, skaņu, kas rada dziļāka klusuma iespaidu nekā pilnīgs klusums.

Feluriana to atkārtoja vairākas reizes. Pēc tam viņa satvēra mani aiz rokas un veda tālāk tumsā, kur atkal atdarināja dīvaino, gandrīz nedzirdamo skaņu. Pēc trim šādām reizēm kļuva tik tumšs, ka es vairs nespēju saskatīt pat bālu viņas apveidu.

Apstājusies pēdējo reizi, Feluriana tumsā pienāca man tuvu klāt un piespieda savu augumu pie manējā. Pēc ilga un kvēla skūpsta, kam es cerēju sagaidīt turpinājumu, viņa atrāvās un tikko dzirdami iečukstēja man ausī: klusu! viņi tuvojas!

Labu brīdi es sasprindzināju acis un ausis, taču nekas nenotika. Tad tālumā kaut kas itin kā iemirdzējās. Tas tūlīt pazuda, un es nodomāju, ka acis mani vienkārši maldina, būdamas izslāpušas pēc gaismas. Bet tad mirdzums iezibējās vēlreiz. Šoreiz tie bija divi mirdzoši plankumi. Tad desmit. Drīz mums pretī starp kokiem virzījās simtiem gaismiņu, bālas kā maldugunis.

Par maldugunīm es biju dzirdējis, taču nekad tās nebiju redzējis. Un, tā kā mēs atradāmies Fae valstībā, es šaubījos, vai tik pasaulīga parādība šeit būtu iespējama. Atcerēdamies neskaitāmus feju stāstus, prātoju, kuri no pasaku tēliem varētu radīt šīs blāvās, drudžaini zibošās gaismiņas. Purva dzirkstis? Spīgaiņi? Dennerlingi ar lākturiem, kuros deg kapugunis?

Un tad, iztrūcinādamas mani, tās visas saplūda mums apkārt. Gaismiņas izskatījās sīkākas, nekā biju iedomājies, un zibēja mums pavisam tuvu. Es atkal dzirdēju klusināto krītoša sniega skaņu, kas šoreiz sanēja no visām pusēm. Joprojām nespēju uzminēt, kas tas ir, līdz kaut kas viegli kā dūna pieskārās manai rokai. Tas bija kaut kas lidzīgs naktstauriņiem. Naktstauriņi ar mirdzošiem plankumiem uz spārniem.

Tie mirgoja ar bālu, sudrabainu spīdumu, kas bija pārāk vājš, lai izgaismotu apkārtējo telpu. Bet vairāki simti šo radījumu, lidinādamies starp koku stumbriem, ļāva nojaust tuvākās apkārtnes apveidus. Daži apmetās uz kokiem vai zemē. Vairāki pielipa Felurianai, un, kaut gan tie ļāva saskatīt tikai nelielu plankumiņu no viņas bālās ādas, šī gaisma tomēr deva iespēju viņai sekot.

Pēc tam mēs labu laiku gājām tālāk, un Feluriana atkal vadīja mani caur senatnīgo koku stumbriem. Kādā brīdī es zem kailajām pēdām sajutu nevis sūnas, bet mīkstu zāli un mazliet vēlāk irdenu zemi, it kā mēs ietu pāri nesen uzartam tīrumam. Kādu laiku virzījāmies pa līkumotu, gludiem akmeņiem izklātu taku, kas uzveda mūs uz augsta tilta. Naktstauriņi visu laiku mūs pavadīja, ļoti aptuveni ļaudami nojaust tuvāko priekšmetu apveidus.

Beidzot Feluriana apstājās. Tagad tumsa bija tā sabiezējusi, ka gandrīz šķita ieskaujam mani kā silta sega. Vēja šalkoņa kokos un naktstauriņu kustības man palīdzēja noprast, ka atrodamies klajā vietā.

Virs mums nebija zvaigžņu. Ja bijām izgājuši klajumā, apkārtējiem kokiem vajadzētu būt ļoti lieliem, lai to zari sakļaudamies aizsegtu debesis. Bet tikpat labi mēs varējām atrasties dziļi pazemē. Vai varbūt šajā Fae valstības daļā debesis bija melnas un tumšas. Tāda doma viesa nepatīkamu nemieru.

Netveramā guļošas būtnes klātesamība šeit bija jūtama stiprāk nekā iepriekš. Citas Fae valstības vietas šķita kā aizmigušas, bet te bija jaušama tāda kā gaidpilna trīsoņa īsi pirms pamošanās. Tā bija mulsinoša sajūta.

Feluriana viegli piespieda plaukstu pie manām krūtīm un pēc tam pacēla pirkstu man pie lūpām. Tad viņa atvirzījās un attālinājās, klusi dungodama frāzi no dziesmas, ko biju viņai sacerējis. Tomēr pat šāds sīks glaims nespēja atvairīt domu, ka es stāvu Fae valstības vidienē akls, pilnīgi kails un bez mazākās apjautas, kas šeit notiek.

Felurianai uz rokas, gurna, pleca un augšstilba bija apmetušies naktstauriņi. Tie ļāva man attālināti nojaust viņas kustības. Ja vajadzētu minēt, es teiktu, ka viņa kaut ko lasa no kokiem, krūmiem un akmeņiem. Klajumam pāršalca viegla, silta vēsma, un es jutu dīvainu atvieglojumu, kad tā skāra manu kailo ādu. (

Pēc minūtēm desmit Feluriana atgriezās un noskūpstīja mani. Rokās viņa turēja kaut ko mīkstu un siltu.

Mēs devāmies atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bijām atnākuši. Naktstauriņi pamazām zaudēja interesi par mums un mūs pameta, atstādami dziļākā tumsā nekā iepriekš. Pēc šķietami bezgalīga laika tālumā starp kokiem iemirdzējās bāla gaisma. Tas bija tikai blāvs zvaigžņu mirgojums, taču tobrīd šķita spožs kā mirdzošu dimantu priekškars.

Sāku iet tam pretī, bet Feluriana satvēra mani aiz rokas un apturēja.

Bez vārdiem viņa apsēdināja mani vietā, kur zemi skāra pirmie bālie zvaigžņu stari, kas bija izspraukušies starp kokiem.

Viņa uzmanīgi izlaipoja starp blāvajiem stariem, vairīdamās no tiem, it kā tie varētu viņu apdedzināt. Iegājusi to vidū, viņa apsēdās zemē uz

sakrustotām kājām ar seju pret mani. Klēpi viņa turēja meža dziļumā savākto nešļavu, bet es nevarēju pateikt, kas tas ir, un redzēju vienīgi bezveidīgu, tumšu masu.

Tad Feluriana pastiepa roku, satvēra vienu tievo zvaigžņu staru kūli un ievilka to sev klēpī virs tumšajiem apveidiem.

Ja viņas izturēšanās nebūtu tik ikdienišķi nevērīga, droši vien es justos vairāk izbrīnīts. Bālajā gaismā redzēju viņas rokas izdarām tādu kā pazīstamu kustību. Pēc brīža viņa atkal pastiepās un ar īkšķi un rādītājpirkstu gandrīz izklaidīgi satvēra vēl vienu staru kopu.

Tikpat viegli kā iepriekšējo viņa to ievilka klēpī un atkārtoja to pašu kustību. Arī šoreiz tā man šķita pazīstama, tomēr es nepratu nosaukt to vārdā.

Klusi dungodama pie sevis, Feluriana satvēra nākamo zvaigžņu gaismas staru, un apkārtne kļuva tikko jaušami gaišāka. Apveidi viņas klēpī atgādināja biezu, tumšu audumu. To redzēdams, es sapratu, kāpēc viņas kustības man liekas pazīstamas: tās man atgādināja tēvu, kad tas sēdēja un šuva. Vai Feluriana šuj zvaigžņu gaismā?

Nē. Viņa šuva ar zvaigžņu gaismu. Manī spēji atplaiksnīja atklāsme. Shaed nozīmēja ēnu. Neizprotamā veidā viņa bija atnesusi šurp klēpi ēnu un šūdināja tās ar zvaigžņu gaismu. Viņa šuva man ēnsegu, ēnu apmetni.

Vai tas izklausās bezjēdzīgi? Arī man tobrīd tā šķita. Taču manām neattapīgajām iedomām nebija nozīmes; Feluriana satvēra jaunu zvaigžņu gaismas kūli un ievilka to klēpī. Man zuda jebkādas šaubas. Tikai muļķis netic tam, ko redz pats savām acīm.

Turklāt zvaigznes virs galvas bija svešādas un spožas. Es sēdēju blakus pasaku grāmatas būtnei. Viņa bija jauna un skaista jau tūkstoš gadu. Viņa spēja apturēt manus sirdspukstus ar skūpstu un prata sarunāties ar taurenīšiem. Vai šeit vairs atlika vieta neticībai?

Pēc brīža es pievirzījos tuvāk, lai varētu uzmanīgāk vērot viņas darbošanos. Viņa man uzsmaidīja un apveltīja mani ar ašu skūpstu.

Uzdevu dažus jautājumus, taču Felurianas atbildes bija vai nu nesakarīgas, vai bezcerīgi virspusējas. Viņa neko nezināja par simpātijas, sigaldrijas vai Alara likumiem. Sēdēt mežā ar ēnu kaudzi klēpī viņai šķita pavisam ikdienišķi, un viņa tur nesaskatīja neko neparastu. Vispirms es jutos aizvainots, bet pēc tam kļuvu bezgala greizsirdīgs.

Atcerējos, kā viņas mājoklī biju atradis vēja vārdu. Biju juties tā, it kā pirmoreiz būtu patiesi pamodies un manās asinīs, dzeldīgas kā ledus, riņķotu patiesas zināšanas.

Šīs atmiņas īsu brīdi iesvēla manī pacilātību, bet tad stīga atkal pārtrūka, un es izjutu tikai zaudējuma apjautu. Mans dusošais prāts no jauna laidās miegā. Vēlreiz pievērsu uzmanību Felurianai un centos saprast notiekošo.

Pēc neilga laika Feluriana graciozi piecēlās un uzvilka kājās arī mani. Apmierināti dungodama, viņa satvēra mani aiz rokas, un mēs devāmies turp, no kurienes bijām atnākuši, čalodami par nenozīmīgām lietām. Tumšo ēnsegu viņa bija viegli pārmetusi pār roku.

Un, kad debesīs atausa pirmais mijkrēšļa bālums, viņa to pakāra tuvējā koka zaros. reizēm lēns vilinājums ir vienīgais ceļš, viņa teica. vāra ēna bīstas no sveces liesmas, kā gan tavs jaunradītais ēnsegs lai justos citādi?

SIMT PIRMĀ NODAĻA . pieskāriena attālumā

PĒC MŪSU ēnu meklēšanas ceļojuma es uzdevu Felurianai vairākus konkrētus jautājumus par viņas maģiju. Lielākā daļa viņas atbilžu joprojām bija bezcerīgi vienkāršotas. Kā var satvert ēnu? Viņa izdarīja rokas kustību, it kā plūktu augli. Tātad, lūk, tā.

Citas atbildes bija gandrīz nesaprotamas, piebārstītas Fae valstības vārdiem, kurus es nesapratu. Kad viņa mēģināja man tos aprakstīt, mūsu sarunas pārvērtās retoriskos mudžekļos. Brīžiem man šķita, ka esmu sastapis rāmāku un pievilcīgāku Elodina versiju.

Tomēr dažas drumstalas man izdevās uzzināt. To, ko Feluriana darīja ar ēnu, sauca par gramāriju. Kad vaicāju sīkāk, viņa atbildēja, ka tā esot “māksla likt lietām būt”. Tā atšķiroties no glamurijas, kas esot “māksla likt lietām šķist”.

Uzzināju arī to, ka Fae zemē nav virzienu vārda ierastajā nozīmē. Jūsu trejlapu kompass tur būtu tikpat nederīgs kā skārda gabals. Ziemeļi neeksistē. Un, ja debesīs valda mūžīgs mijkrēslis, jūs nevarat austrumos vērot saullēktu.

Bet, ja uzmanīgi ieskatīsieties debesīs, redzēsiet, ka vienā pusē pamale ir mazdrusciņ gaišāka, bet otrā par toni tumšāka. Ja iesiet pretī gaišākajai pamalei, pamazām ieiesiet dienā. Pretējais virziens ved arvien tumšākā naktī. Ja pietiekami ilgi iesiet vienā virzienā, jūs redzēsiet, kā vesela “diennakts” paiet un beidzas tajā vietā, no kuras sākāt iet. Vismaz tāda ir teorija.

Feluriana šos divus Fae kompasa punktus nosauca par Dienu un Nakti. Otrus divus punktus viņa dažādos laikos sauca par Tumsu un Gaismu, Vasaru un Ziemu vai Turp un Atpakaļ. Reiz viņa tos pat nosauca par Drūmību un Smaidu, taču no viņas toņa es spriedu, ka tas varētu būt joks.

*    * *

Man ir laba atmiņa. Varbūt tieši tas vairāk nekā pārējais raksturo manu būtību. Tā ir spēja, no kuras atkarīgas daudzas manas pārējās prasmes.

Varu tikai minēt, kāpēc esmu iemantojis tādu atmiņu. Varbūt iemesls bija mans agrais skatuves treniņš. Varbūt spēles, kuras izmantoja mani vecāki, lai palīdzētu man atcerēties tekstu. Varbūt garīgie vingrinājumi, kurus man mācīja Abentijs, gatavodams mani Universitātei.

Lai kāds būtu iemesls, atmiņa man vienmēr ir kalpojusi nevainojami. Reizēm tā darbojas labāk, nekā es vēlētos.

Taču, par spīti teiktajam, attiecībā uz Fae valstībā pavadīto laiku varu sacīt, ka mana atmiņa ir ļoti neviendabīga. Manas sarunas ar Felurianu tā glabā pilnīgi skaidri. Viņas mācībstundas ir tikpat kā ar spalvu ierakstītas man asinīs. Visos sīkumos atceros viņas izskatu. Viņas mutes garšu. Šīs atmiņas ir tik dzīvas, it kā viss būtu noticis vakar.

Taču šo to citu es vispār nespēju atcerēties.

Es, piemēram, atceros Felurianu mijkrēšļa violetajā pusgaismā. Tā izraibināja viņas augumu caur koku zariem un radīja iespaidu, it kā viņa atrastos zemūdens pasaulē. Atceros viņu zibošā sveces gaismā, kur draiskās ēnas vairāk slēpa nekā atsedza. Un atceros viņu lampu dāsnajā dzintarkrāsas gaismā. Viņa gozējās tajā kā kaķis, un viņas āda staroja siltā mirdzumā.

Bet es nemaz neatceros lampas. Vai sveces. Šie gaismekļi prasa pamatīgu aprūpi, taču es nespēju atcerēties nevienu reizi, kad svecei būtu apgriezts deglis vai no lampu stikla kupoliem tīrīti kvēpi. Neatceros eļļas, dūmu vai vaska smaržu.

Atceros, kā mēs ēdām. Augļus, maizi un medu. Feluriana ēda puķes. Svaigas orhidejas. Savvaļas mežlilijas. Sulīgas mēnesspuķes. Arī es uzdrošinājos dažas nomēģināt. Vislabāk man garšoja vijolītes.

Tas nenozīmē, ka viņa ēda vienīgi puķes. Viņai garšoja maize, sviests un medus. Sevišķi viņai garšoja kazenes. Mēs ēdām ari gaļu. Ne katrā ēdienreizē, bet laiku pa laikam. Ēdām brieža gaļu. Fazānus. Lāča gaļu. Feluriana to ēda reti, turklāt gandrīz jēlu.

Ēšanas ziņā viņa nebija pārsmalcināta. Feluriana necentās būt klīrīga vai māksloti manierīga. Mēs ēdām ar pirkstiem, kodām ar zobiem, un, ja pēc maltītes mūsu pirksti bija lipīgi no medus vai lāču asinīm, mēs noskalojāmies netālajā ezeriņā.

Arī šobrīd es acu priekšā redzu viņu kailu un smejošu, medījuma asinīm ritot pāri zodam. Viņa bija majestātiska kā karaliene. Dedzīga kā bērns. Lepna kā kaķene. Un tomēr viņa nelīdzinājās nevienam no tiem. Nepavisam. Ne kripatas.

Gribu sacīt, lūk, ko: es atceros mūsu kopīgās maltītes. Taču neatceros, no kurienes nāca mūsu ēdiens. Vai kāds to mums atnesa? Vai viņa to sagādāja pati? Neparko nespēju atcerēties, kā tas notika. Doma, ka mūsu krēslainajā, privātajā klajumā varētu ielauzties sveši kalpotāji, man šķiet pilnīgi neiespējama, taču tikpat neiespējama ir doma par to, ka Feluriana varētu pati cept maizi.

Turpretī es gluži viegli varu iedomāties, kā mēs tikām pie brieža gaļas. Man nebija nekādu šaubu, ka viņa spēj notvert dzīvnieku un nogalināt to pati savām rokām, ja tā vēlētos. Tikpat labi varu arī iztēloties, kā briedis pats bikli iesoļo Felurianas krēslainajā meža klajumā. Domās redzu, kā Feluriana rāmi un pacietīgi sēž, gaidīdama, kad dzīvnieks pienāks pieskāriena attālumā…

SIMT OTRĀ NODAĻA . mēness mūžīgā kustība

KAD MĒS ar Felurianu tuvojāmies ezeram, es ievēroju, ka gaisma ir kļuvusi tikko jaušami citāda. Paskatīdamies augšup, es pārsteigts pamanīju caur kokiem spīdam bālu mēness sirpi.

Kaut gan tas bija tikai pavisam tievs pusloks, es tūlīt pazinu mēnesi, kuru biju redzējis un zinājis visu mūžu. Ieraudzīt to šajā svešajā vietā bija tikpat kā satikt sen neredzētu draugu tālu no mājām.

-    Skaties! es iesaucos un izstiepu roku. Mēness!

Feluriana iecietīgi pasmaidīja. tu esi mans dārgais, jaundzimušais jēriņš, skaties! tur ir arī mākonis! amouen! dejosim priekā! Viņa iesmējās.

Es samulsis pietvīku. Vienkārši neesmu to redzējis kopš… Apklusu, jo man nebija ne jausmas par aizritējušo laiku. Ļoti ilgi. Turklāt šeit ir citādas zvaigznes. Domāju, varbūt ir arī citāds mēness.

Viņa maigi izlaida pirkstus caur maniem matiem. mīļais muļķīti, mēness ir tikai viens, mēs to gaidījām, tas palīdzēs enbighten tavu ēnsegu. Slaiki kā ūdrs Feluriana ienira ezerā. Kad viņa atkal parādījās virs ūdens, melnie mati pludoja pār viņas pleciem kā tinte.

Sēdēju ezera malā uz akmens un šūpoju kājas. Ūdens bija silts kā vanna. Kā mēness var būt šeit, es jautāju, ja šis ir citādas debesis?

-     šeit ir tikai viena tieva mēness strēmele, Feluriana atbildēja.

-    lielākā daļa no tā joprojām atrodas mirstīgo pasaulē.

-    Bet kā tas var būt? es taujāju.

Feluriana pārstāja peldēt un apgriezās uz muguras, pievērsdama skatienu debesīm. ai, mēness! viņa nelaimīgā balsī iesaucās. es mirstu alkās pēc skūpstiem! kāpēc tu atsūtīji man pūci, kad es kāroju cilvēku? Viņa nopūtās un ar pūces kliedzienu iedūdoja manu jautājumu tumsā:

-    būt? būt? būt?

Es ieslīdēju ūdeni; varbūt nebiju gluži tik lunkans kā ūdrs, toties skūpstu mākslā, jādomā, biju prasmīgāks.

Mazliet vēlāk abi gulējām seklumā uz plata, ūdens nogludināta akmens. paldies, mēness! Feluriana teica, tīksmlgi palūkodamās debesis. paldies par šo saldo un sparīgo cilvēcēnu!

Ezerā peldēja mirdzošas zivis. 1ās nebija lielākas par plaukstu, un katrai uz sāniem mirdzēja krāsaina, spīdoša josla vai plankums. Skatījos, kā tās iznirst no savām zemūdens slēptuvēm, no kurām tās bija izbiedējusi nesenā ūdens bangošanās. Tās bija oranžas kā kvēlojošas ogles, dzeltenas kā gundegas, zilas kā pusdienas debesis.

Feluriana ieslīdēja atpakaļ ūdenī, tad paraustīja mani aiz kājas. nāc, mana skūpstu pūce! viņa aicināja. es tev parādīšu, ko dara mēness!

Devos viņai līdzi dziļāk ezerā, līdz mēs stāvējām ūdenī līdz pleciem. Ziņkāras zivis meta ap mums lokus, un drosmīgākās pat izpeldēja starp mums abiem. To kustības atklāja skatienam Felurianas slēpto siluetu zem ūdens. Kaut gan es viņas kailumu biju izpētījis visos sīkumos, piepeši izjutu, cik valdzinoši ir šie neskaidrie apveidi aiz ūdens priekškara.

Zivis piepeldēja vēl tuvāk. Viena man pieskārās, slīdēdama garām, un es sajutu zem ribām tādu kā vieglu kodienu. Kaut gan tas bija saudzīgs kā pirksta pieskāriens, es iztrūcies salēcos. Stāvēju raudzīdamies, kā ap mums riņķo arvien vairāk zivju, kas palaikam viegli piekodās vienam vai otram.

-     pat zivīm ir bauda tevi skūpstīt, Feluriana teica un, pienākusi tuvāk, piespieda savu slapjo augumu pie manējā.

-    Laikam tām patīk sāls uz manas ādas, es sacīju, vērodams zivis.

Feluriana mani aizkaitināta atgrūda. varbūt tām patīk pūces garša.

Pirms paguvu izdomāt piemērotu atbildi, viņa savilka seju nopietnā

izteiksmē, pacēla plaukstu un plakaniski nolaida to ūdenī starp mums.

-    mēness ir tikai viens, Feluriana teica. tas pārvietojas starp tavas mirstīgās pasaules debesīm un manējām. Viņa piespieda plaukstu man pie krūtīm, tad atvilka atpakaļ un piespieda pie krūtīm pati sev. tas kustas starp pasaulēm turp un atpakaļ. Bridi viņa klusēja un sarauktu pieri lūkojās manī. pievērs uzmanību maniem vārdiem!

-    Es to daru, atļāvos melot.

-    nē, tu pievērs uzmanību manām krūtīm.

Tā bija patiesība. Tās vilinoši virmoja līdzi ūdens virsmai. Tām katrā ziņā ir vērts pievērst uzmanību, es teicu. Nevērība pret tām būtu smags apvainojums.

-    es runāju par svarīgām lietām, par to, kas tev jāzina, ja gribi sveiks un vesels atgriezties pie manis. Feluriana bezcerīgi nopūtās. ja ļaušu tev tām pieskarties, vai tad tu ieklausīsies manos vārdos?

-Jā-

Viņa satvēra manu plaukstu un pievilka to sev klāt, apsedzot savu krūti. un tagad viļņus virs lilijām!

-    Tu man vēl neesi parādījusi, kādi ir viļņi virs lilijām.

-    nu tad tas būs vēlāk. Viņa iegremdēja plaukstu ūdenī starp mums un puspievērtām acīm izdvesa saldu nopūtu. ā-ā-a! o-o-o!

Zivis atkal iznira no savām slēptuvēm.

-     mana brīnišķā pūce! Feluriana sirsnīgi teica un, ienirusi ezera dzijumā, atgriezās, nesdama līdzi gludu, apaļu oli. tagad klausies, ko es teikšu, jo tu esi mirstīgais un es esmu feja.

šeit ir mēness, viņa teica, iespiezdama oli starp mūsu sakļautajām plaukstām un savīdama ap to pirkstus. tagad tas ir cieši piesaistīts gan feju valstības, gan mirstīgās pasaules naktij.

Feluriana paspēra soli uz priekšu un piespieda oli man pie krūtīm, lūk, tā kustas mēness, viņa teica, sakļaudama pirkstus ap manējiem, tagad, kad lūkojos augšup, es neredzu nekādu atspulgu no savas mīļotās gaismas, tomēr mēness seja kā puķe, kas atritina ziedlapas, apmirdz tavu mirstīgo pasauli.

Viņa atkāpās soli atpakaļ, un mūsu izstieptās rokas saistīja tikai sakļautās plaukstas. Tad viņa pievilka oli sev pie krūtīm, vienlaikus vilkdama mani aiz rokas cauri ūdens klajumam. un tagad visas tavas mirstīgās pasaules meitenes dveš nopūtas, jo mēness pašlaik pilnībā kavējas manās debesīs.

Es saprotoši pamāju ar galvu. Vienlīdz Fae un cilvēku mīlēts. Tātad mūsu mēness ir jautrs klejotājs?

Feluriana papurināja galvu. nē, ne gluži tā: mēness ir ceļotājs, taču nav klejotājs, mēness kustas, tomēr nespēj brīvi pārvietoties.

-    Esmu dzirdējis stāstu, es teicu. Stāstu par cilvēku, kas nozadzis mēnesi.

Felurianas seja kļuva ļoti nopietna. Viņa atraisīja pirkstus no manējiem un paskatījās lejup uz oli, ko turēja plaukstā. ar to viss beidzās. Viņa nopūtās. pirms viņš nozaga mēnesi, pastāvēja cerība uz mieru.

Mani apstulbināja viņas balss lietišķais tonis. Ko? es truli noprasīju.

-    viņš nozaga mēnesi, Feluriana atkārtoja un neizpratnē piešķieba galvu. tu teici, ka to zinot.

-     Es teicu, ka esmu dzirdējis stāstu, es apstiprināju. Bet tas bija blēņu stāsts. Nevis tāds, kas atklātu kaut ko svarīgu. Tā bija feju… tas bija stāsts, ar ko izklaidēt bērnus.

Feluriana atkal pasmaidīja. vari droši sacīt, ka tā bija feju pasaka, es esmu par tām dzirdējusi, tās ir parastas fantāzijas, arī mēs šad tad stāstām bērniem cilvēcēnu pasakas.

-    Bet vai mēnesi patiešām nozaga? es jautāju. Tā nebija iedoma?

Feluriana pikti sarauca pieri. tieši to es tev cenšos parādīt! viņa

teica un strauji nolaida plaukstu lejup, sirdīgi izšļakstinādama ūdeni uz visām pusēm.

Es attapos zem ūdens ar plaukstu izdarām ademu atvainošanās žestu un tikai pēc tam aptvēru, ka tam nav nekādas jēgas. Piedod! es teicu.

Taču bez šī stāsta patiesības es esmu pazudis. Lūdzama, pastāsti man to!

-              tas ir sens un ļoti skumjš stāsts, viņa teica un ilgi lūkojās mani.

-    ko tu man par to dosi?

-    Maigo briedi, es atbildēju.

-     tu piesoli man dāvanu, ko pats esi saņēmis kā dāvanu, viņa šķelmīgi sacīja. ko vēl tu vari piedāvāt?

-     Vēl es varu piedāvāt tūkstoš plaukstu, es teicu un ievēroju, ka viņas seja atmaigst. Un parādīšu tev kaut ko jaunu, ko esmu izdomājis tikai es pats. Es to saucu par šūpošanos pret vēju.

Feluriana sakrustoja rokas un paskatījās tālumā, izlikdamās pilnīgi vienaldzīga, jauns tas varbūt ir tev. Es to noteikti zinu, tikai ar citādu vārdu.

-    Varbūt tā ir, es teicu. Bet, ja tu nepiekritīsi, tev nekad nebūs iespējas to noskaidrot.

-    nu labi! viņa nopūzdamās piekrita. bet tikai tāpēc, ka tūkstoš plaukstas tev lieliski padodas.

Brīdi lūkojusies uz tievo mēness svītru, Feluriana sāka runāt. sensenos laikos, kad vēl nebija cilvēka radītu pilsētu, nebija cilvēku, nebija feju, dzīvoja būtnes, kas staigāja vaļējām acīm un zināja visu lietu slēptākos vārdus. Viņa apklusa un paraudzījās uz mani. vai tu zini, ko tas nozīmē?

-    Kurš zina lietu vārdus, iegūst pār viņām varu, es atbildēju.

-     nē! Feluriana attrauca, un mani iztrūcināja pārmetums viņas balsī. varu neviens tiem nepiešķīra, viņiem bija dziļas zināšanas, nevis vara. peldēšana nav vara pār ūdeni, ābola ēšana nav vara pār ābolu. Viņa skarbi paskatījās uz mani. vai tu saproti?

Es nesapratu. Tomēr pamāju ar galvu, negribēdams viņu tracināt vai novērst no iesāktā stāsta.

-     šie senie vārdu zinātāji gāja līdzenus pasaules ceļus, viņi pazina lapsu, un viņi pazina zaķi, un viņi pazina telpu starp abiem.

Feluriana dziļi ievilka elpu un izelpodama nopūtās. pēc tam nāca tie, kas redzēja lietas un gribēja tās mainīt, viņi domāja varas izpratnē.

viņi bija veidotāji, lepni sapņotāji. Feluriana samierinoši atmeta ar roku. un sākumā tas nemaz nebija slikti, notika brīnumi. Viņas seja atceroties iemirdzējās un pirksti satraukti iekrampējās man rokā. reiz es sēdēju uz murellas mūriem, es ēdu augli no sudraba koka. tas spīdēja, un tumsā varēja redzēt muti un acis visiem, kas bija to ēduši!

-    Vai Murella atradās Fae zemē?

Feluriana sarauca pieri. nē. es jau teicu, tas notika agrāk, toreiz bija l ikai vienas debesis, viens mēness, viena pasaule, un tajā bija murella. un auglis, un es, kas to ēdu spīdošām acīm tumsā.

-    Cik sen tas bija?

Viņa viegli paraustīja plecus. sen.

Sen. Senāk par visām vēstures grāmatām, ko biju redzējis vai pat dzirdējis. Arhīvos glabājās Kaluptenas vēstures apcerējumu noraksti, kas bija divus gadu tūkstošus veci, un nevienā no tiem nebija pat pieminēts tas, ko stāstīja Feluriana.

-    Piedod, ka pārtraucu, es teicu, cik pieklājīgi spēdams, un paklanījos tiktāl, cik iespējams, lai pilnīgi nepakļūtu zem ūdens.

Viņa nomierinājusies turpināja: auglis bija tikai pirmais no visa. bērna pirmais solītis, viņi kļuva arvien pārgalvīgāki, drošāki, nevaldāmi, senie zinātāji sacīja: “mitējieties!”, bet veidotāji atteicās, viņi strīdējās un cīnījās, un veidotājus aizliedza, viņi pretojās tāda veida varai. Felurianas acis iemirdzējās. bet, ak vai! viņa nopūtās. kādas lietas viņi radīja!

Un to teica sieviete, kura auda man apmetni no ēnas. Nespēju iedomāties, par ko viņa var brīnīties. Ko viņi radīja?

Feluriana plašā žestā aplaida roku mums visapkārt.

-    Kokus? es bijīgā izbrīnā jautāju.

Viņa iesmējās par manu balss toni. nē, fae valstību, izveidoja to pēc savas gribas, izcilākais no viņiem pašuva to no viena auduma gabala, vietu, kur viņi varēja darīt, ko vēlējās, un visa sava darba beigās katrs veidotājs nokala zvaigzni, lai piepildītu viņu jaunās un tukšās debesis.

Feluriana man uzsmaidīja. tad radās divas pasaules, divas debesis, divi zvaigžņu veidi. Viņa pacēla gludeno oli. bet joprojām palika viens mēness, apaļš un mīlīgs, tas mājoja mirstīgās pasaules debesīs.

Viņas smaids izdzisa. tomēr viens veidotājs bija izcilāks par citiem, viņam nepietika nokalt zvaigzni, viņš izstiepa savu gribu pāri pasaulei un izvilka mēnesi no tā mājvietas.

Pacēlusi gludo oli pret debesīm, Feluriana uzmanīgi aizvēra vienu aci. Viņa piešķieba galvu, it kā cenzdamās ievietot oli tukšajā pusmēness lokā virs mums. tas bija lūzuma brīdis, senie zinātāji saprata, ka ar vārdiem veidotājus apturēt neizdosies. Viņa nolaida roku atpakaļ ūdenī. viņš nozaga mēnesi, un no tā brīža sākās karš.

-    Kurš veidotājs tas bija? es jautāju.

Felurianas mute savilkās vieglā smaidā. Viņa dūdojoši iesaucās:

-    ku-u-urš? k-u-u-urš?

-    Vai viņš bija no Fae galmiem? es uzmanīgi pavaicāju.

Feluriana uzjautrināta papurināja galvu. nē. es jau teicu, ka tas

notika pirms fae. pirmais un izcilākais no veidotājiem.

-    Kāds ir viņa vārds?

Feluriana papurināja galvu. šeit nedrīkst nevienu saukt vārdā, es nerunāšu par viņu, kaut gan viņš ir ieslēgts aiz akmens durvīm.

Pirms es paguvu pajautāt vēl kaut ko, Feluriana satvēra manu roku un atkal iespieda oli starp mūsu abu plaukstām. šis veidotājs, būtne ar tumšām un mainīgām acīm, izstiepa roku pret koši melnajām debesīm. viņš atvilka mēnesi pie sevis, bet nevarēja piespiest to palikt, tāpēc tagad mēness staigā starp mirstīgo un fae valstību.

Viņa uzmeta man svinīgi nopietnu skatienu, kas viņas daiļajā sejā bija ļoti neparasts. tu dabūji savu stāstu, savu kurš un kā. tagad atlicis vēl pēdējais noslēpums, tāpēc klausies ar visu savu pūces dzirdi! Viņa izvilka mūsu sadotās plaukstas ūdens virspusē. šī ir daļa, kurai tev jāatvēl vislielākā uzmanība.

Felurianas acis pustumsā izskatījās gluži melnas. mēness ir piesaistījis sev abas mūsu pasaules, un abas tās tiecas pēc viņa kā vecāki pēc sava bērna, tās katra velk viņu pie sevis, velk turp un atpakaļ, un neviena negrib viņu atlaist.

Viņa atkāpās sānis, un mēs stāvējām abu izstiepto roku attālumā, turēdami oli starp plaukstām. kad mēness ir pārplēsts un puse mīt jūsu debesīs, tu redzi, cik tālu mēs esam viens no otra. Feluriana pastiepa brīvo roku uz manu pusi, izdarīdama veltīgu tvērienu ūdenī. lai cik ļoti mēs gribam skūpstīties, attālums starp mums nav tam gatavs.

Tad viņa paspēra soli uz priekšu un piespieda oli man pie krūtīm.

-    un, kad jūsu mēness top pilns, visa feju pasaule jūt vilkmi, tas pievelk mūs tuvu pie jums un spīd tik spoži, ka ienākt šeit naktī kļūst vieglāk nekā ieiet pa durvīm vai nokāpt no kuģa, kas atpeldējis krastā. Viņa man uzsmaidīja. un tāpēc tu, klejodams pa mežiem, atradi Felurianu, cilvēcēnu bērns!

Doma, ka augošs mēness spēj pievilkt tuvumā veselu pasaku būtņu valstību, man bija visai satraucoša. Un to pašu spēj katra Fae pasaules radība?

Viņa paraustīja plecus un apstiprinoši pamāja. ja vien tās grib un prot. starp manu un tavu pasauli ir tūkstošiem puspavērtu durvju.

-   Kāpēc es nekad par to neesmu dzirdējis? Šķiet, to būtu grūti noslēpt. Fae būtne dejo mirstīgo pasaules zālē…

Viņa iesmējās. bet vai tad tas nav noticis? pasaule ir plaša, un laiks ir ilgs, un tomēr tu saki, ka dzirdēji manu dziesmu jau pirms tam, kad ieraudzīji man šeit dziedam un vijam matos mēnesgaismu.

Es saraucu pieri. Man tomēr šķiet, ka mums būtu vajadzējis kaut ko vairāk nojaust par būtnēm, kas staigā starp divām pasaulēm.

Feluriana paraustīja plecus. fae visbiežāk ir smalkas un izmanīgas būtnes, kas staigā klusi kā skursteņa dūmi. dažas staigā starp jūsējiem, ietinušās ēnu apmetņos, ar glamuriju pārtapušas nastu nesējos mūļos, vai paslēpušās zem karaliskiem tērpiem. Viņa atklāti paskatījās uz mani. mēs protam palikt neredzamas.

Feluriana atkal satvēra manu roku. daudzas tumšāku dziņu būtnes labprāt gribētu izmantot jūs savām izpriecām, kas spēj tās atturēt, kas liedz tām pārkāpt mēness šķirtni? dzelzs, uguns, spoguļa stikls, goba un osis, vara naži, krietnas zemnieku sievas, kas zina mūsu spēles noteikumus un izliek mums maizi, lai atvairītu mūs no mājām, bet visvairāk manējie baidās no tā, ka, sperot soli uz mirstīgo pasaules zemes, viņi zaudē daļu no sava spēka.

-   Nepatikšanu ar mums patiešām mēdz būt vairāk, nekā esam vērti, es smaidīdams atzinu.

Feluriana pastiepa roku un ar pirkstu pieskārās manām lūpām. kamēr mēness ir pilns, jūs varat smieties, tomēr ziniet, ka tam ir tumšā puse. Viņa atrāvās rokas stiepiena attālumā un ar lēnu, viļņotu kustību sāka vilkt mani pa ūdeni. gudrs mirstīgais baidās no nakts, kurā nav drusciņas maigas mēnesgaismas.

Viņa tuvināja manu roku savām krūtīm, vilkdama mani pa ūdeni sev līdzi. tādā naktī ikviens solis var aizraut tevi mēness tumšajā pusē un nezinošu ievilkt fae valstībā. Viņa apstājās un drūmi uzlūkoja mani.

-    un tur nav izvēles, tur ir jāpaliek.

Feluriana atkāpās ūdenī atpakaļ, vilkdama mani līdzi. un kā tik svešādā vietā mirstīgais var nenoslīkt?

Paspēru vēl vienu soli viņai pretī un jutu, ka zem kājām vairs nav pamata. Felurianas plauksta vairs neturēja manējo, un virs galvas man sakļāvās melns ūdens. Akls un zaudējis elpu, es sāku izmisīgi airēties, cenzdamies uzpeldēt virspusē.

Pēc gara un baisa brīža Felurianas rokas satvēra mani un izvilka virs ūdens, it kā es būtu vieglāks par kaķēnu. Viņa pievilka mani tuvu pie pašas sejas, un tumšajās acis zalgoja ciets spīdums.

Kad Feluriana ierunājās, viņas balss skanēja dzidri un skaidri: es to daru, lai piespiestu tevi dzirdēt, vieds vīrs ar bailēm uzlūko nakti bez mēness.

SIMT TREŠĀ NODAĻA . pieskāriena attālumā

LAIKS RITĒJA. Feluriana aizveda mani Dienas virzienā uz meža daļu, kas bija vēl senāka un majestātiskāka par to, kura ietvēra viņas mijkrēšļa klajumu. Tur mēs kāpām kokos, kas bija augsti un plaši kā kalni. Augstākajos zaros varēja just, ka koks šūpojas vējā kā kuģis sabangotā jūrā. Tur, kur visapkārt bija tikai zilas debesis un apakšā koka lēnās kustības, Feluriana man mācīja efeju ozolā.

Es mēģināju mācīt Felurianai taka spēli, bet pārliecinājos, ka viņa to jau prot. Viņa bez pūlēm mani sakāva un spēlēja tik lieliski, ka Bredons, to redzot, droši vien apraudātos aiz sajūsmas.

Es iemācījos šo to no Fae valodas. Pavisam nedaudz. Atsevišķas drumslas.

Patiesībā, ja runājam pavisam godīgi, man jāatzīstas, ka mani mēģinājumi apgūt Fae valodu nožēlojami izgāzās. Feluriana nepavisam nebija pacietīga skolotāja, un valoda bija grūta un komplicēta. Mana neveiksme izpaudās ne vien nepietiekamā prasmē: Feluriana beigu beigās man aizliedza viņas klātbūtnē mēģināt sarunāties šajā valodā.

Galu galā es apguvu dažas frāzes un krietnu tiesu pazemības. Viss ir noderīgs.

Feluriana man iemācīja vairākas Fae dziesmas. Tas man bija grūtāk atcerēties nekā mirstīgās pasaules dziesmas, jo melodijas šķita izvairīgas un juceklīgas. Kad mēģināju nospēlēt tās uz savas lautas, stīgas zem pirkstiem uzvedās savādi, un es klupu un stomījos kā lauku zēns, kas pirmoreiz paņēmis rokās instrumentu. Dziesmu tekstus es vienkārši iekalu, pat nenojauzdams, par ko tajos varētu būt runa.

Visu šo laiku mēs turpinājām darbu pie mana ēnsega. Pareizāk sakot, to turpināja Feluriana. Es uzdevu jautājumus, vēroju un centos nejusties kā ziņkārīgs bērns, kas virtuvē maisās lielajiem pa kājām. Jo brīvāk mēs jutāmies viens ar otru, jo uzstājīgāki kļuva mani jautājumi…

-    Bet kā? es jautāju jau desmito reizi. Gaismai taču nav svara, nav masas. Tā ir kā vilnis. Tai nav iespējams pieskarties!

Feluriana bija beigusi darboties ar zvaigžņu gaismu un tagad caurauda ēnsegu ar mēnesgaismu. Nepaceldama skatienu, viņa atbildēja:

-    tev ir tik daudz domu, mans kvout. tu pārāk daudz zini, lai būtu laimīgs.

Tam bija neomulīgi daudz līdzības ar to, ko varētu sacīt Elodins. Nolēmu izvairīgo atbildi neievērot. Tai nav iespējams…

Viņa piebikstīja man ar elkoni, un es redzēju, ka viņai abas rokas ir pilnas. saldā liesma, viņa teica, padod to šurp! Feluriana norādīja uz mēness staru, kas bija izspraucies cauri kokiem un iedūries zemē man blakus.

Viņas balsī jautās pazīstamais, izsmalcinātais pavēles tonis, un es nedomādams satvēru mēness staru, it kā tā būtu vīnogulāja stīga. Brīdi jutu pirkstos kaut ko vēsu un gaistošu. Iztrūcies sastingu uz vietas, un pēkšņi tas atkal bija parasts mēness stars. Vairākas reizes izlaidu caur to plaukstu, bet skaidrība neradās.

Feluriana smaidīdama pastiepa roku un to satvēra, it kā tā būtu visikdienišķākā kustība pasaulē. Ar brīvo roku viņa pieskārās manam vaigam, tad atkal pievērsa uzmanību klēpja saturam un ieauda mēnesgaismas kūli ēnas krokās.

SIMT CETURTĀ NODAĻA . ktehs

PĒC TAM kad Feluriana bija palīdzējusi man atklāt, uz ko esmu spējīgs, es sāku aktīvāk piedalīties sava ēnsega darināšanā. Feluriana šķita apmierināta ar maniem panākumiem, taču es pats jutos nožēlojami. Te nebija nedz noteikumu, ko ievērot, nedz faktu, ko iegaumēt. Šī iemesla dēļ mans asais prāts un ceļojoša aktiera labā atmiņa daudz nepalīdzēja un darbs ritēja kaitinoši lēni.

Beidzot es iemācījos pieskarties ēnsegam, to nesabojājot, un mainīt tā apveidus pēc savas vēlēšanās. Pēc zināmas vingrināšanās iemanījos to pārveidot no īsas pelerines par pilnu sēru apmetni ar kapuci, kā arī izveidot dažādus starpstāvokļus.

Tomēr nebūtu godīgi piedēvēt sev pat drusciņu nopelnu ēnsega darināšanā. Tā bija Feluriana, kas sagādāja ēnu un izauda to ar mēness, uguns un dienas gaismu. Mans galvenais ieguldījums bija ierosinājums, lai apmetnim būtu daudz mazu kabatiņu.

Pēc tam kad mēs ar ēnsegu aizgājām līdz pat Dienai un iznesām to pilnā apgaismojumā, es nospriedu, ka mūsu darbs ir galā. Manas aizdomas šķita apstiprināmies, kad sākām daudz laika pavadīt peldoties, dziedot un citādos veidot baudot viens otra sabiedrību.

Bet, kad vien es pieminēju ēnsegu, Feluriana vairījās par to runāt. Es neiebildu, jo viņas izvairiba vienmēr izpaudās ļoti pievilcīgā veidā. Tāpēc man radās iespaids, ka vēl kāda ēnsega daļa ir palikusi nepabeigta.

Kādu ritu mēs pamodāmies viens otra skaujās, apmēram stundu skūpstījāmies, lai rosinātu ēstgribu, tad sēdāmies pie brokastīm un tiesājām augļus, smalku miltu maizi ar medus kārēm un olīvas.

Tad Feluriana kļuva nopietna un palūdza man gabalu dzelzs.

Tāds lūgums mani izbrīnīja. Pirms kāda laika es biju nolēmis atsākt dažus no saviem ikdienas paradumiem. Lietodams ezera virsmu par spoguli, es izmantoju savu nelielo bārdas nazi, lai noskūtos. Pirmajā bridi Feluriana izskatījās iepriecināta par maniem gludajiem vaigiem un zodu, bet tad, kad es tuvojos, lai viņu noskūpstītu, viņa atbīdīja mani rokas stiepiena attālumā un nepatikā noskurinājās. Viņa teica, ka es ožot pēc dzelzs, un aizsūtīja mani uz mežu, pieteikdama nenākt atpakaļ, iekams rūgtā smaka nebūšot izgaisusi no manas sejas.

Tāpēc es ar nenoliedzamu ziņkāri sameklēju ceļamaisā salauztu dzelzs sprādzi. Mazliet noraizējies, pasniedzu to viņai. Apmēram tā, kā varētu pasniegt bērnam asu nazi. Kāpēc tev tas vajadzīgs? es jautāju, cenzdamies izturēties bezrūpīgi.

Feluriana neko neatbildēja. Viņa stingri saņēma dzelzs gabalu starp īkšķi un diviem pirkstiem, it kā tā būtu čūska, kas cenšas izlocīties un viņai iedzelt. Viņas mute savilkās tievā svītrā, un acu krāsa no pazīstamā violetā mijkrēšļa pamazām pārtapa ezera dzelmes zilgumā.

-    Vai varu palīdzēt? es jautāju.

Viņa iesmējās. Nevis gaišos, džinkstošos smieklus, kurus es bieži biju dzirdējis, bet mežonīgus un negantus smieklus. vai tu patiešām gribi palīdzēt? viņa noprasīja. Plauksta, kas turēja dzelzs gabalu, viegli nodrebēja.

Mazliet iztrūcies, es pamāju ar galvu.

-     tad ej projām! Viņas acis joprojām mainīja krāsu, tuvodamās zilganbaltam spīdumam. man pašlaik nevajag liesmas, dziesmas vai jautājumus. Kad es nekustējos no vietas, Feluriana izdarīja kustību, it kā atgaiņātos. ej uz mežu. neaizklīsti tālu, bet netraucē mani tik ilgu laiku, cik vajadzīgs četrām mīlēšanās reizēm. Arī viņas balss bija mazliet pārvērtusies. Kaut gan tā joprojām skanēja maigi, tajā jautās skarbi čerkstoša pieskaņa, kas mani biedēja.

Kad gribēju iebilst, viņa man veltīja tik baisu skatienu, ka es nevilcinādamies un nedomādams pazudu biezoknī.

Kādu laiku bezmērķīgi klejoju apkārt, cenzdamies atgūt savaldīšanos. Tas bija grūti, jo es biju kails kā bērns un nupat aizraidīts projām no nopietnas maģijas, kā māte aizraida traucējošu bērnu no pavarda uguns.

Tomēr sapratu, ka man klajumā kādu laiku nav vēlams atgriezties. Tāpēc pagriezos Dienas virzienā un devos izpētīt apkārtni.

Nevaru pateikt, kāpēc es todien aizklīdu tik tālu. Feluriana bija piekodinājusi, lai uzturos tuvumā, un es zināju, ka tas ir prātīgs padoms. Neskaitāmi bērnu dienu stāsti brīdināja no briesmām, kādas var sastapt, klīstot pa Fae valstību. Pat tad, ja es neņemtu tos vērā, pietiktu arī ar Felurianas stāstiem, lai es turētos viņas mijkrēšļa birzs drošajā tuvumā.

Daļa vainas droši vien jāpiedēvē manai dabiskajai ziņkārībai. Taču vēl lielāka nozīme varbūt bija manam aizskartajam lepnumam. Lepnums un muļķība mēdz turēties kopā kā cieši sadotas rokas.

Nostaigāju gandrīz veselu stundu, līdz debesis virs galvas lēni izgaismoja dienas gaisma. Atradu kādu taku, bet neredzēju nevienu dzīvu radību, ja neņem vērā kādu retu tauriņu vai vāveri, kas lēkāja kokos.

Mans noskaņojums visu laiku svārstījās starp garlaicību un bažām. Es taču galu galā biju Fae valstībā. Man vajadzēja redzēt brīnumainas parādības. Stikla pilis. Degošas strūklakas. Asinskāru trolli. Baskājainus večukus, kas dedzīgi vēlas dot man padomus…

Koki pašķīrās, un es ieraudzīju lielu, zaļu klajumu. Visas Fae valstības vietas, kuras Feluriana man līdz šim bija rādījusi, bija mežotas. Tāpēc šī likās nepārprotama zīme, ka esmu aizgājis tālāk par sev paredzētajām robežām.

Tomēr es turpināju ceļu, ar prieku izjuzdams uz ādas saulesgaismu pēc daudzajām blāvā mijkrēšļa stundām Felurianas klajumā. Taka, pa kuru gāju, šķietami veda pie vientuļa koka, kas slējās zaļa lauka vidū. Nolēmu, ka aiziešu līdz šim kokam un pēc tam griezīšos atpakaļ.

Gāju krietnu laiku, taču neizskatījās, ka būtu piekļuvis kokam tuvāk. Sākumā nodomāju, ka tā ir vēl viena Fae dīvainība, bet, kādu laiku stūrgalvīgi soļojis pa uzsākto taku, nepārprotami sapratu patiesību. Koks vienkārši bija lielāks, nekā man sākumā bija licies. Daudz lielāks un daudz tālāks.

Taka tomēr neaizveda pie koka. Īstenībā tā pagriezās projām, atstādama koku vairāk nekā pusjūdzes attālumā. Grasījos jau doties atpakaļ, bet tad manu skatienu piesaistīja spilgta krāsu ziboņa koka lapotnes iekšienē. Pēc neilgas svārstīšanās uzvarēja ziņkārība, un es nokāpu no takas garajā zālē.

lādu koku es nekad agrāk nebiju redzējis, un es tam tuvojos lēni. Tas bija līdzīgs lielam vītolam ar izplestiem zariem, bet platākām, tumši zaļām lapām. Kokam bija plašs, nokarens lapojums, ko izraibināja bāli, dūmakaini zili ziedi.

Vējš mainīja virzienu un, lapām sašūpojoties, uzvēdīja savādu, saldu smaržu. Tā atgādināja dūmus, virces, ādu un citronu. Smarža bija kairinoša un neatvairāma. Ne tādā nozīmē kā vilinoša ēdiena smarža. Tā nesadzina siekalas mutē un nelika vēderam kurkstēt. Par spīti tam, ja es uz galda redzētu kaut ko ar līdzīgu smaržu, es justu neatvairāmu tieksmi iebāzt to mutē, pat tad, ja tas būtu akmens vai koka gabals. Nevis izsalkuma, bet tīrās ziņkāres dēļ, kā varētu rīkoties bērns.

Kad piegāju tuvāk, mani pārsteidza ainas skaistums: tumšais lapu zaļums kontrastēja ar tauriņiem, kas lidinājās no zara uz zaru, dzerdami saldumu no koka bālajiem ziediem. Tas, ko es pirmajā brīdī biju noturējis par puķu dobi zem koka, izrādījās paklājs no tauriņiem, kas gandrīz blīvi nosedza zemi. Aina bija tik aizraujoša, ka es apstājos vairāku soļu attālumā no koka, negribēdams, lai tie iztraucēti paceļas spārnos.

Daudzi tauriņi, kas lidinājās starp ziediem, bija violeti un melni vai zili un melni, tādi paši kā Felurianas klajumā. Citi bija sulīgi zaļi, dzelteni pelēki vai sudrabaini zili. Bet manu skatienu piesaistīja viens liels, koši sarkans tauriņš ar metālisku zelta spīgojumu uz asinskrāsas spārniem. Tā spārni bija lielāki par manu plaukstu ar izplestiem pirkstiem. Kamēr es stāvēju un skatījos, tas ielidoja dziļāk starp lapām, meklēdams jaunu ziedu, uz kura apmesties.

Piepeši tauriņa spārni pārstāja saskaņoti kustēties. Tie atdalījās no ķermeņa un katrs atsevišķi nokrita zemē kā atraisījušās rudens lapas.

Tikai tagad, ar acīm sekodams tiem līdz koka pamatnei, es ieraudzīju patiesību. Zemē nebija apmetušies tauriņi… tie bija nedzīvi tauriņu spārni. Neskaitāmi tūkstoši spārnu kā dārgakmeņu sega klāja zāli zem milzīgā koka lapotnes.

-   Sarkanie aizvaino manas estētiskās jūtas, no koka atskanēja vēsa, sausa balss.

Es atkāpos soli atpakaļ un mēģināju kaut ko saskatīt starp nokareno zaru un lapu biezā aizkara.

-    Kas tās par manierēm! tā pati balss pārmetoši aizrādīja. Neiepazīstināsi ar sevi? Tikai blenzīsi?

-     Piedodiet, kungs, es nopietni teicu. Tad, atcerēdamies koka ziedus, izlaboju: Kundze. Bet es nekad agrāk neesmu sarunājies ar koku, tāpēc jūtos drusku samulsis.

-    Tā izskatās gan. Es neesmu koks. Tāpat kā cilvēks nav krēsls. Es esmu Ktehs. Tev palaimējās, ka atradi mani. Daudzi tevi apskaustu par tādu izdevību.

-    Izdevību? es atbalsoju, cenzdamies saskatīt runātāju starp koku zariem. Atmiņā sarosījās sens stāsts, folkloras fragments, ko biju lasījis, meklēdams ziņas par čandriāniem. Tu esi orākuls, es teicu.

-   Orākuls! Cik dīvaini! Nemēģini pielipināt man sīkus vārdus! Es esmu Ktehs. Es esmu. Es redzu. Es zinu. No vietas, kur tikko bija tupējis tauriņš, lejup nolidoja divi zaigojoši zilganmelni spārni. Dažreiz es runāju.

-    Es sapratu, ka tevi aizvaino sarkanā krāsa?

-   Sarkano te vairs nav. Balss skanēja vienaldzīgi. Un zilie ir neciešami jauki. Ziboša kustība, un lejup, lēni griezdamies, lidoja vēl divi safīra krāsas spārni. Tu esi Felurianas jaunais cilvēcēns, vai ne? Es vilcinājos, bet sausā balss turpināja, it kā es būtu atbildējis: Tā jau es domāju. No tevis plūst dzelzs smaka. Tikai mazdrusciņ. Tomēr jābrīnās, kā viņa spēj to paciest.

Klusuma bridis. Ņirboņa. Dažu lapu viegla sakustēšanās. Vēl divi spārniņi noraustījās un lidoja lejup. Runā vien! balss turpināja, bet tagad tā nāca no citas koka vietas, joprojām paslēpusies aiz lapu aizkara. Skaidrs, ka tādam ziņkārīgam puikam ir daži jautājumi. Droši! Jautā! Tava klusēšana mani ļoti aizvaino.

Brīdi vilcinājies, es teicu: Varbūt man tiešām ir daži jautājumi.

-   Āahhhh! atskanēja lēna, apmierināta nopūta. Tā jau es domāju!

-    Ko tu vari pastāstīt par Amiru?

-    Phe! Ktehs aizkaitināti nošņācās. Kas tad tas? Ko tu rausties? Ko spēlē spēlītes? Jautā man par čandriāniem, un darīts!

Es apstulbis klusēju.

-    Brīnies? Kāpēc? Ak mūžs, puika, tu esi kā skaidra dīķa ūdens! Es redzu tev cauri desmit pēdas, bet tu esi knapi trīs pēdas dziļš. Vēlreiz nočabēja lapas, lejup virpuļodami lidoja divi spārnu pāri, zils un violets.

Man šķita, ka cauri zariem kaut kas aizviļņo, taču to apslēpa koka nemitīgā šūpošanās un vēja šalkoņa lapās. Kāpēc violetais? es jautāju vienkārši tāpēc, ka man kaut kas bija jāsaka.

-     Tīrās skaudības pēc! Ktehs atbildēja. Viņš bija apskaužami šķīsts un bezrūpīgs. Turklāt es neciešu pārāk daudz jaukuma. Tāpat kā naivu neziņu. Viņš brīdi klusēja. Tu taču gribi man jautāt par čandriāniem, vai ne?

Man atlika vienīgi to apstiprināt.

-    Īstenībā tur daudz nav, ko stāstīt, Ktehs nevērīgi izmeta. Bet labāk būtu, ja tu viņus sauktu par Septiņiem. “Čandriānu” vārdam pa visiem šiem gadiem ir pielipis pārāk daudz folkloras. Agrāk lietoja gan vienu, gan otru nosaukumu, bet tagad, ja pieminēsi čandriānus, cilvēki tūlīt domās par briesmoņiem, rendlingiem un skaveniem. Kāda tumsonība!

Sekoja ilgs klusums. Es nekustīgi stāvēju, līdz aptvēru, ka nezināmais radījums gaida atbildi. Pastāsti vairāk! es teicu. Mana balss paša ausīs izklausījās nožēlojami vārga.

-    Kāpēc? Man šķita, ka dzirdu viņa jautājumā ķircinošu pieskaņu.

-    Tāpēc, ka man jāzina! es atbildēju, pūlēdamies ielikt balsī kaut cik spara.

-    Jāzina? Ktehs neticīgi atjautāja. Kāpēc piepeši jāzina? Varbūt Universitātes maģistri zina atbildes, ko tu gribi dzirdēt. Bet viņi tev neko neteiks pat tad, ja tu jautāsi, un skaidrs, ka tu nejautāsi. Tu esi pārāk lepns. Pārāk gudrs, lai meklētu palīdzību. Pārāk nobažījies par savu reputāciju.

Mēģināju kaut ko sacīt, bet vārdi iestrēga rīklē, un atskanēja tikai sauss kliksts. Noriju siekalas un mēģināju vēlreiz.

-    Lūdzu, man jāzina! Viņi nogalināja manus vecākus.

-    Un tu gribi nogalināt čandriānus? Balss izklausījās ieinteresēta, gandrīz izbrīnīta. Gribi viens pats viņus sameklēt un iznīcināt? Pasaulīt, kā tu to izdarīsi? Haliakss dzīvo jau piectūkstoš gadu. Piectūkstoš gadu un ne mirkli nav gulējis miegā. Bet es teiktu, ka tu rīkojies gudri, meklēdams Amiru. Pat tik lepnam puikam kā tu jāsaprot, ka bez palīdzības neiztikt. Ordenis varētu tev palīdzēt. Diemžēl to ir tikpat grūti atrast kā Septiņus. Ak vai, ak vai! Ko lai tāds jauns drosminieks iesāk?

-    Stāsti! Gribēju iekliegties, taču tas izskanēja kā lūgums.

-    Varu iedomāties, cik tas ir nomācoši, Ktehs bezkaislīgi turpināja.

Tie nedaudzie, kuri tic čandriāniem, baidās runāt, bet visi pārējie par

tādu jautājumu tevi tikai izsmies. Viņš izdvesa dramatisku nopūtu, kas šķita atskanam no vairākām lapotnes vietām reizē. Bet tāda ir maksa par civilizāciju.

-    Kāda maksa? es jautāju.

-     Augstprātība, Ktehs atbildēja. Tu domā, ka visu zini. Tu smējies par fejām un pasaku būtnēm, līdz vienu tādu ieraudzīji pats savām acīm. Kāds brīnums, ja tavi civilizētie līdzcilvēki netic čandriāniem? Lai atrastu kādu, kurš varētu ņemt tevi par pilnu, tev jāatstāj savi dārgie Civilizācijas Stūri tālu aizmugurē. Tev nebūs ne mazāko cerību, kamēr nebūsi aizgājis līdz Negaisa kalniem.

Kādu bridi valdīja klusums, tad lejā atkal riņķodami nokrita divi violeti spārni. Es krampjaini noriju siekalas sausajā rīklē, pūlēdamies izdomāt jautājumu, kas man palīdzētu kaut ko noskaidrot.

-     Saproti pats, nebūs daudz tādu, kas ņems nopietni tavus Amira meklējumus, Ktehs rāmi turpināja. Tomēr maers ir diezgan neparasts tips. Viņš tiem ir ticis jau pavisam tuvu, kaut ari pats to nezina. Turies kopā ar maeru, un viņš aizvedīs tevi pie amiriešu durvīm.

Ktehs sekli, sausi pasmējās. Asinis, ērgļpapardes un kauli, es vēlē- (

tos, kaut jums, nelgām, pietiktu saprašanas mani novērtēt! Lai ko tu aizmirstu, atceries to, ko nupat teicu! Beigu beigās tu sapratīsi šo jociņu.

To es tev apsolu. Pienāks laiks, un tu smiesies.

-    Ko tu vari man pastāstīt par čandriāniem? es jautāju.

-    lā kā tu tik sirsnīgi taujā, tad zini: tev vajadzīgs Ogle. Atceries?

Balti mati. Melnas acis. Skarbi izrīkojās ar tavu māti. Briesmīgi. Bet viņa turējās varonīgi. Loriana vienmēr bija klaidoņu trupas cienīga, piedod par izteicienu! Daudz brašāka nekā tavs tēvs ar visu savu lūgšanos un īdēšanu.

Manā prātā uzzibēja ainas, kuras es gadiem ilgi biju centies aizmirst.

Mana māte ar slapjiem, asiņainiem matiem, nedabiski izgrieztām rokām, atlauztām plaukstām un elkoņiem. Mans tēvs ar uzšķērstu vēderu, un

aiz viņa zemē gara asiņu sliede. Viņš bija centies aizrāpties pie mātes. Mēģināju runāt, bet mute bija pilnīgi sausa. Kāpēc? ar mokām izdabūju pār lūpām.

-    Kāpēc? Ktehs pārjautāja. Labs jautājums. Es zinu daudzus tādus “kāpēc”. Kāpēc viņi tik nelāgi izrīkojās ar tavu nabaga ģimeni? Nu, tāpēc, ka viņi to gribēja, tāpēc, ka viņi to varēja, un tāpēc, ka viņiem bija iemesls. Kāpēc viņi atstāja tevi dzīvu? Nu, tāpēc, ka bija neizdarīgi, tāpēc, ka tev paveicās, un tāpēc, ka viņus kaut kas aizbiedēja projām.

“Kas viņus aizbiedēja?" es truli nodomāju. Bet pārdzīvojums bija pārāk smags. Atmiņas, dīvainās būtnes vārdi… Manas lūpas kustējās bez skaņas, nespēdamas izrunāt jautājumu.

-   Ko? Ktehs noprasīja. Vai tu meklē citu “kāpēc”? Vai brīnies, kāpēc es to visu tev stāstu? Kāds no tā labums? Varbūt šis Ogle man kādreiz ir nodarījis pāri. Varbūt man patīk uzrīdīt viņam tādu jaunu kucēnu kā tu. Varbūt tavu kauliņu knaksti, kad tu sažņaudz plaukstas dūrēs, ir salda simfonija manām ausīm. 0 jā, tā tas ir! Par to vari nešaubīties!

Kāpēc tu nevari atrast šo Ogli? Jā, tas ir interesants jautājums. Varētu domāt, ka tik izteiksmīga izskata vīrietis ar ogļmelnām acīm tiks ievērots jebkurā vietā, kur apstāsies nopirkt dzeramo. Kā tas iespējams, ka visu šo laiku tu neesi ticis viņam uz pēdām?

Es papurināju galvu, cenzdamies atvairīt asiņu un degošu matu smaku.

Ktehs to acīmredzot uzlūkoja par sava veida atbildi. Pareizi, man nav tev jāstāsta, kāds viņš izskatās. Tu viņu redzēji pirms trim vai četrām dienām.

Manī spēji atplaiksnīja skaidrība. Bandītu vadonis! Staltais vīrietis bruņukreklā! Ogle! Tieši viņš bija runājis ar mani toreiz, kad biju vēl bērns. Vīrietis ar baiso smaidu un zobenu kā ziemas ledus.

-     Žēl, ka viņš tika projām, Ktehs turpināja. Tomēr jāatzīst, ka tev ļoti veicās. Es teiktu, ka tā bija ļoti reta izdevība tikties ar viņu vēlreiz. Žēl, ka tu to neizmantoji. Nepārdzīvo, ka nepazini viņu. Šitiem ir liela pieredze, kā noslēpt savas raksturīgākās zīmes. Tā nav tava vaina. H tas ir bijis ilgi. Daudzus gadus. Turklāt tu biji ļoti aizņemts, izdabādams citiem, vārtīdamies spilvenos ar spīganu, apmierinādams savas zemākās dziņas.

Lapotnē vienlaikus noraustījās trīs zaļi tauriņi. To atrautie spārni plīvoja lejup kā krītošas lapas.

-Ja runājam par dziņām, ko teiktu tava Denna? Ak vai, ak vai! Iedomājies, ja viņa tevi šeit redzētu! Tevi un tavu spīganu, saķērušos kopā un pārojamies kā trušus! Starp citu, tas vīrietis viņu sit. Viņas patrons. Ne visu laiku, bet diezgan bieži. Reizēm tad, kad noskaišas, bet visbiežāk izklaidēšanās pēc. Cik daudz jāpūlas, lai viņa iekliegtos? Cik daudz var atļauties, pirms viņa mēģina aizbēgt un šim viņa atkal jāvilina atpakaļ? Bet pēdas nepaliek. Nav redzamu ievainojumu, nav apdegumu. Nav nekādu rētu. Pagaidām nav.

Pirms divām dienām viņš laida darbā savu spieķi. Tas bija jaunums. Pušumi zem drēbēm lielāki par tavu īkšķi. Zilumi līdz kaulam. Viņa guļ uz grīdas un dreb, mute pilna asiņu, un vai zini, par ko viņa domā, pirms noģībst? Par tevi. Viņa domā par tevi. Droši vien arī tu esi par viņu domājis. Pa vidu starp peldēšanos, zemeņu ēšanu un citiem jaukumiem.

Ktehs izdvesa nopūtai līdzīgu skaņu. Nabaga meitene, viņa ir tam neglābjami piesaistīta. Iedomājusies, ka neko citu nav pelnījusi. Neietu projām no viņa pat tad, ja tu lūgtu. Bet tu jau nelūgsi. Tu esi pārāk uzmanīgs. Vienmēr sargies, lai viņu neaizbaidītu. Un pareizi vien ir. Viņa prot bēgt. Tagad, kad viņa ir projām no Severenas, kā tu ceri viņu atrast?

Cik apkaunojoši, ka tu aizgāji, nepateicis ne vārda! Tieši tad, kad viņa sāka tev uzticēties. Pirms jūs sastrīdējāties. Pirms tu aizbēgi. Tāpat kā visi vīrieši viņas dzīvē. Tāpat kā visi vīrieši. Tīkoji pēc viņas, runāji saldus vārdus un pēc tam vienkārši aizgāji. Atstāji viņu vienu. Labi vismaz, ka viņa jau ir pie tā pieradusi, vai ne? Citādi tu viņu pārāk sāpinātu. Citādi tu varētu salauzt nabaga meitenes sirdi.

Ilgāk es vairs nespēju izturēt. Pagriezos un metos bēgt, neprātīgi joņodams atpakaļ pa ceļu, pa kuru biju atnācis šurp. Atpakaļ uz Felurianas klusā mijkrēšļa klajumu. Projām. Projām. Projām.

Un skriedams es joprojām aiz muguras dzirdēju Kteha balsi. Sausā, rāmā skaņa sekoja man ilgāk, nekā es būtu varējis iedomāties. Nāc atpakaļ! Nāc atpakaļ! Man ir vēl, ko tev stāstīt. Man ir vēl daudz, ko tev stāstīt, paliec pie manis!

*    * *

Tikai pēc vairākām stundām es atgriezos Felurianas klajumā. Nezinu, kā atradu ceļu. Atceros tikai, cik izbrīnījies jutos, kad ieraudzīju starp kokiem viņas mājokli. Pazīstamais skats pamazām pieklusināja trako virpuli manā galvā, līdz es atkal biju spējīgs domāt.

Piegāju pie ezera un iedzēru lielu malku ūdens, tad saslapināju seju, lai noskaidrotu domas un slēptu asaru pēdas. Vēl kādu brīdi kavējies pārdomās, piecēlos un devos uz mājokļa pusi. Tikai tad pamanīju kādu dīvainību: šeit vairs nebija tauriņu. Tie gandrīz vienmēr lielākos vai mazākos bariņos lidinājās apkārt, taču šobrīd es neredzēju nevienu.

Feluriana bija turpat, taču viņas izskats manī viesa vēl lielāku nemieru. Pirmo reizi es neredzēju viņā pilnīgu un nevainojamu skaistumu.

Viņa gulēja spilvenos pagurusi un nomākta. It kā es būtu bijis projām nevis dažas stundas, bet dienas, un viņa kopš tā laika nebūtu ne gulējusi, ne ēdusi.

Dzirdēdama mani tuvojamies, Feluriana gurdi pacēla galvu. tas ir izdarīts, viņa teica un, paskatījusies uz mani, pārsteigumā iepleta acis.

Paraudzījies lejup, redzēju, ka esmu viscaur saskrāpējies un asiņains. Mans kreisais sāns visā garumā bija notriepts ar dubļiem un zāles traipiem. Acīmredzot izmisumā bēgdams no Kteha, kādā brīdī biju pakritis.

Feluriana izslējās sēdus. kas tev noticis?

Izklaidīgi notraucu no elkoņa sakaltušas asinis. To pašu es varētu jautāt tev. Mana balss izklausījās raupja un piesmakusi, it kā es būtu kliedzis. Paskatījies uz Felurianu, redzēju viņas acīs patiesas bažas.

-    Gāju pastaigāties uz Dienas pusi. Kādā kokā atradu neparastu radījumu. Tas sevi nosauca par Ktehu.

Dzirdēdama šo vārdu, Feluriana sastinga. Ktehu? vai jūs sarunājāties?

Es pamāju ar galvu.

-    vai tu viņam jautāji par to? Taču es vēl nepaguvu atbildēt, kad viņa izdvesa klusu, izmisušu saucienu un metās man pretī. Viņas rokas slīdēja pār manu augumu, it kā meklēdamas ievainojumus. Pēc brīža viņa saņēma manu seju plaukstās un izbiedēta ieskatījās man acīs, šķiet, baiļodamās par to, kas tajās būs jāierauga. vai tev nekas nekait?

Viņas bažas izraisīja man nevilšu smaidu. Sāku mierinoši stāstīt, ka viss ir labākajā kārtībā… bet tad atcerējos Kteha vārdus. Atcerējos uguni un vīrieti ar ogļmelnajām acīm. Domās redzēju Dennu guļam uz grīdas ar asinīm mutē. Man acīs sakāpa asaras un kaklā iestrēga kamols. Aizgriezos un papurināju galvu, aizmiedzis acis un nespēdams parunāt.

Viņa noglāstīja man pakausi un teica: viss ir labi, viss pāries, viņš nav tev iekodis, un tavas acis ir skaidras, tātad viss ir labi.

Es atstūmu viņu mazliet nostāk, lai ieskatītos viņai sejā. Manas acis?

-    tas, ko Ktehs saka, var sadragāt vīru prātus, bet, ja tas būtu noticis, es to redzētu, tu joprojām esi mans kvouts, mans saldais dzejnieks! Viņa paliecās uz priekšu, neparasti vilcinādamās, tad noskūpstīja mani uz pieres.

-    Vai viņš melo un tāpēc cilvēki sajūk prātā?

Feluriana lēni papurināja galvu. Ktehs nemelo, viņam ir spēja visu redzēt, bet viņš saka tikai to, kas cilvēkus ievaino, ar Ktehu sarunājas tikai dennerlingi. Viņa pieskārās manam vaigam, lai mīkstinātu vārdu skarbumu.

Es sapratu, ka viņa saka taisnību. Un sāku raudāt.

SIMT PIEKTĀ NODAĻA . starpspēle — zināms saldums

KVOUTS PAMĀJA, lai Hronists pārstāj rakstīt. Vai tev kaut kas kait, Bast? Viņš veltīja savam audzēknim raižpilnu skatienu. Tu izskaties l.ids, it kā būtu norijis dzelzs gabalu!

Basts patiešām izskatījās satriekts. Viņa seja bija bāla, gandrīz līdzīga vaskam. Ierasto jautro izteiksmi bija nomainījušas šausmas. Reši, viņš teica, un balss skanēja kā sakaltušas rudens lapas, tu man nekad netiki stāstījis, ka esi sarunājies ar Ktehu!

-    Es tev daudz ko neesmu stāstījis, Bast, Kvouts nevērīgi atmeta.

Tieši tāpēc tev manas dzīves pretīgākie sīkumi šķiet tik aizraujoši.

Basts izspieda nevarīgu smaidu, un viņa pleci atvieglojumā noslīga lejup. Tātad patiesībā tas nemaz nenotika. Tu nesarunājies ar viņu, vai ne? Tu to tikai iepini stāstā, lai tas būtu krāsaināks?

-              Lūdzu, izbeidz, Bast! Kvouts, acīmredzami aizskarts, attrauca.

-      Mans stāsts ir pietiekami krāsains bez jebkādiem papildinājumiem.

-    Nemelo! Basts spēji iekliedzās, pa pusei pielēkdams kājās. Nemelo man par to! Neuzdrīksties! Basts sparīgi trieca plaukstu pret galdu, apgāzdams savu krūzi, un Hronista tintnīca grabēdama aizslīdēja pāri galdam.

Hronists zibenīgi paķēra pusaprakstīto papīra lapu un ar kājām atgrūda savu krēslu tālāk no galda, sargādams papīru no negaidītajām tintes un alus šļakatām.

Basts saliecās uz priekšu un izstiepa pirkstu pret Kvoutu. Viņa seja bija līķa bālumā. Man vienalga, kādus citus sūdus tu sagrūd pa vidu zeltam! Bet par šo tu nedrīksti melot, Reši! Tikai ne man!

Kvouts pamāja uz Hronistu, kas sēdēja, ar abām rokām cieši turēdams tīro papīra lapu. Bast, viņš teica, šī ir mana izdevība godīgi un atklāti izstāstīt visu savas dzīves stāstu. Viss ir…

Basts aizvēra acis un ar dūrēm sāka dauzīt pa galdu kā bērns, ko sagrābusi niknuma lēkme. Apklusti! Apklusti! APKLUSTI!

Tad viņš izstiepa pirkstu pret Hronistu. Man nošķaudīties par to, ko tu stāsti viņam, Reši! Viņš rakstīs to, ko es teikšu, vai arī es izraušu un aprišu viņa sirdi tirgus laukuma vidū! Basts pavērsa pirkstu pret viesnīcnieku, neganti kratīdams roku. Bet man tu stāstīsi patiesību un stāstīsi to tūlīt!

Kvouts uzlūkoja savu audzēkni, un sākotnējais uzjautrinājums pagaisa no viņa sejas. Bast, mēs abi zinām, ka es nemēdzu iebilst pret dažiem izskaistinājumiem. Tomēr šis ir citāds stāsts. ŠI ir mana izdevība iemūžināt patiesību. ŠI ir patiesība, kas slēpjas aiz visiem stāstiem.

Tumsnējais jauneklis saguma savā krēslā un ar plaukstu aizsedza acis.

Kvouts uzlūkoja viņu ar norūpējušos skatienu. Vai viss kārtībā?

Basts papurināja galvu, neatvilkdams roku no acīm.

-     Bast, Kvouts saudzīgi teica, tev asiņo roka. Krietnu brīdi nogaidījis, viņš jautāja vēlreiz: Bast, kas noticis?

-   Tieši tā! Basts iekliedzās, izplezdams rokas, un viņa balss skanēja spalgi un histēriski. Laikam beidzot es saprotu, kas noticis!

Tad viņš iesmējās, taču smiekli skanēja skaļi un saspringti un aizslāpstot pārtapa šņukstā. Viņš mirgojošām acīm paskatījās augšup uz zāles griestu sijām, tad samirkšķināja acis, it kā cenzdamies atvairīt asaras.

Kvouts paliecās uz priekšu un uzlika roku uz jaunā vīrieša pleca.

-    Bast, lūdzu…

-    Nelaime ir tā, ka tu pārāk daudz zini! Basts teica. Tu zini daudz ko tādu, ko tev nevajag zināt. Tu zini par berentalthu. TU zini par baltajām māsām un smieklu ceļu. Kā tu vari nezināt par Ktehu? Tas irtas ir briesmonis!

Kvouts acīmredzami nomierinājās. Augstais Dievs, Bast, un tas ir viss? Es pilnīgi nosvīdu! Esmu sastapies ar daudz ļaunākiem rēgiem nekā…

-     Nav nekā ļaunāka par Ktehu! Basts iesaucās un vēlreiz trieca sažņaugto dūri pret galdu. Šoreiz atskanēja spalgs lūstoša koka kraksts, ieplaisājot vienam no biezajiem virsmas dēļiem. Reši, apklusti un paklausies! Patiešām paklausies! Basts brīdi raudzījās lejup, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus. Vai tu zini, kas ir sithi?

Kvouts paraustīja plecus. Fae valstībā ir tāds grupējums. Viņi ir vareni, viņiem ir labi nodomi…

Basts savicināja abas rokas. Tu viņus nesaproti, ja lieto vārdus “labi nodomi”. Bet, ja par kādu Fae valstībā var teikt, ka tas dara labu, tad tie ir viņi. Vissenākais un svarīgākais viņu uzdevums ir atturēt Ktehu no saskares ar jebkuru būtni. Ar jebkuru.

-    Es nekādus sargus neredzēju, Kvouts sacīja tādā tonī, kādā varētu labināt tramīgu dzīvnieku.

Basts izlaida plaukstas caur matiem, atstādams tos izspūrušā ērkulī.

-     Es nekādi nespēju iedomāties, kā tu aizslīdēji viņiem garām, Reši. Ja

kādam izdodas nonākt saskarē ar Ktehu, sithi to nogalina. Nogalina no pusjūdzes attāluma ar saviem garajiem raga šaujamlokiem. Pēc tam .itstāj līķi sapūt. Ja uz tā nometas vārna, viņi nogalina ari to.

Piesardzīgi nokremšļojies, ierunājās Hronists. Ja tā ir patiesība, ko l u stāsti, viņš teica, kāpēc tad lai kāds mēģinātu tuvoties Kteham?

Brīdi izskatījās, ka Basts ir gatavs uzklupt Hronistam, tomēr viņš tikai drūmi nopūtās. Ja runājam godīgi, manas pasaules būtnes neizceļas ar saprātīgiem lēmumiem, viņš teica. Katrs Fae zēns un meitene zina, kāda ir Kteha daba, bet vienmēr atrodas kāds, kurš grib iet viņu meklēt. Lai saņemtu atbildes uz jautājumiem, lai ieskatītos nākotnē. Vai arī cer aiziet no viņa ar puķi.

-    Ar puķi? Kvouts pārjautāja.

Basts vēlreiz uzmeta viņam izbiedētu skatienu. Rhinna! Kad viesnīcnieka sejā nekas neliecināja, ka viņam šis vārds ir pazīstams, viņš izmisis papurināja galvu. Tās puķes ir brīnumlīdzeklis, Reši! Ārstē jebkuru slimību. Darbojas pret jebkuru indi. Dziedē jebkādus ievainojumus.

Kvouts savilka augšup uzacis. Ak tāl viņš teica, lūkodamies lejup uz kopā saņemtajām rokām. Saprotu. Varu iedomāties, kā tas vilina visus turp, pat tad, ja tie zina, kas viņiem draud.

Viesnīcnieks pacēla skatienu. Atzīšos, ka neredzu iemeslu uztraukumam, viņš itin kā atvainodamies teica. Es esmu redzējis briesmoņus,

Bast. Ktehu par tādu grūti nosaukt.

-    Tas nebija īstais vārds, Reši, Basts atzina. Bet labāku es nevaru iedomāties. Ja zinātu vārdu, kas apzīmē zemiskumu, ļaunumu un nejaucību, es izvēlētos to.

Basts dziļi ievilka elpu un saliecās krēslā uz priekšu. Reši, Ktehs spēj redzēt nākotni. Ne jau kaut kādā miglainā, pravietiskā veidā. Viņš |

redz visu nākotni. Skaidri. Precīzi. Visu, kas vien var notikt, visu, kas no pašreizējā brīža stiepjas uz priekšu un bezgalīgi sazarojas.

Kvouts izbrīnījies sarauca pieri. Viņš tiešām to spēj?

-   Jā, Basts drūmi atbildēja. Un viņš ir viscaur zemisks un ļaundabīgs. Parasti tas nenes postu, jo šis radījums nespēj aiziet no koka.

Bet ja kāds atnāk…

Kvouta skatiens aizklīda tālumā, un viņš domīgi pamāja ar galvu.

-    Ja tas precīzi zina nākotni, viņš lēni teica, tad tam precīzi jāzina arī tas, kā katrs uzņems viņa teikto.

Basts piekrītoši pamāja. Un viņš ir ļoti ļauns, Reši.

Kvouts domīgi turpināja: Tas nozīmē, ka ikviens, kuru Ktehs ietekmē, kļūst par bultu, kas izšauta nākotnē.

-    Bulta trāpa tikai vienam, Reši. Basta tumšo acu skatiens bija tukšs un bezcerīgs. Ikviens, kuru Ktehs ietekmējis, kļūst par kuģi, kas tuvojas ostai ar sērgas kravu. Basts norādīja uz pusaprakstīto lapu Hronista klēpi. Ja sithi zinātu, ka pastāv tāds papīrs, viņi nežēlotu pūles, lai to iznicinātu. Viņi mūs nogalinātu, jo mēs esam dzirdējuši, ko Ktehs teicis.

-    Tāpēc, ka viss, kas aiznes Kteha ietekmi projām no koka… Kvouts sacīja, lūkodamies uz savām plaukstām. Bridi viņš sēdēja klusēdams un vēlreiz domīgi pamāja ar galvu. Tātad pieņemsim, ka jauns cilvēks, meklēdams laimi, aiziet pie Kteha un dodas projām ar puķi. Karaļa meita ir bezcerīgi slima, viņš aiznes tai puķi, un viņa izveseļojas. Abi iemīlas viens otrā, kaut gan viņa ir saderināta ar kaimiņzemes princi…

Basts truli skatījās uz Kvoutu, klausīdamies viņā.

-    Abi pārgalvīgi mēģina mēnesgaismā bēgt, Kvouts turpināja. Bet viņš nokrīt no jumta, un abi tiek notverti. Princesi apprecina pret viņas gribu, un kāzu naktī viņa nodur kaimiņzemes princi. Princis ir miris. Sākas karš. Laukus izposta uguns un sāls. Bads. Sērga…

-    Tas ir stāsts par Fastingsvejas karu, Basts tikko dzirdami teica.

Kvouts pamāja ar galvu. Tas ir viens no Felurianas stāstiem. Līdz šim

es nebiju sapratis, kāda ir puķes loma. Viņa nekad nepieminēja Ktehu.

-     Noteikti ne, Reši. To uzskata par ļaunu zīmi. Viņš papurināja galvu. Nē, par ļaunu zīmi ne. Tas ir tikpat kā iespļaut otram ausī indi. To vienkārši nedara.

Daudzmaz atguvis savaldīšanos, Hronists pievilka krēslu atpakaļ pie galda, joprojām uzmanīgi turēdams lapu rokā. Viņš paskatījās uz galda virsmu, kas bija ielauzta un nošļakstīta ar alu un tinti. Šķiet, ka tam radījumam ir tālejoša slava, viņš teica. Tomēr man grūti ticēt, ka viņš ir tik ļoti bīstams…

Basts neizpratnē paskatījās uz Hronistu. Dzelzs un žults! viņš iesaucās. Vai tu uzskati mani par bērnu? Domā, ka es nezinu atšķirību starp nometnes vakara pasaku un patiesību?

Hronists samierinoši atmeta ar roku. Ne jau to es gribēju teikt…

Nenovērsdams skatienu no Hronista, Basts uzlika asiņaino plaukstu uz galda virsmas. Koks iečīkstējās, un ielauztais dēlis ar piepešu krakstu atlēca atpakaļ vietā. Basts pacēla roku, tad spēji nolaida to uz galda, un tumšās alus un tintes straumītes strauji savērpās un pārvērtās piķa melnā vārnā, kas pacēlās spārnos un apmeta loku ēdamzālei.

Basts to notvēra abās rokās un nevērīgi pārplēsa uz pusēm, tad pasvieda abus gabalus gaisā, kur tie ar sprādzienu pārtapa lielās asins krāsas liesmās.

Tas viss notika elpas vilciena ātrumā. Visu, ko tu zini par Fae, varētu sabāzt uzpirksteni. Basts teica, skatīdamies uz pierakstitāju ar neizteiksmīgu seju un runādams vienmuļā, neizteiksmīgā balsi. Kā tu uzdrīksties apšaubīt manus vārdus? Tev nav ne jausmas, kas es esmu!

Hronists sēdēja klusi un nekustīgi, taču nenovērsa skatienu no viņa.

-    Zvēru pie savas mēles un zobiem! Basts skarbi teica. Zvēru pie akmens durvīm! Saku tev trīstūkstoš reižu! Ne manā, ne jūsu pasaulē nav nekā bīstamāka par Ktehu!

-    Nevajag, Bast! Kvouts klusi sacīja. Es tev ticu.

Basts pagriezās pret Kvoutu, tad nožēlojami saguma krēslā. Kaut labāk tu neticētu, Reši!

Kvouts sāji pasmaidīja. Tātad pēc tam, kad cilvēks satiek Ktehu, visas viņa turpmākās izvēles ir nepareizas.

Basts papurināja galvu, un viņa seja izskatījās bāla un izmocīta.

-    Nevis nepareizas, Reši, bet katastrofālas. Aiakss runāja ar Ktehu, pirms nozaga mēnesi, un tas izraisīja visu radīšanas karu. Lanre runāja ar Ktehu, pirms izplānoja Miras Tarinielas nodevību. Bezvārdis un tā radīšana. Skendini. Tas viss sākās ar Ktehu.

Kvouts neizteiksmīgi lūkojās tālumā. Tad jau es tiešām esmu nokļuvis interesantā sabiedrībā, vai ne? viņš sausi noteica.

-    Tas ir maigi teikts, Reši, Basts atbildēja. Ja mūsu lugās kaut kur tālu fonā ir redzams Kteha koks, tūlīt ir skaidrs, ka izrāde būs visdrūmākā traģēdija. To ietver tādēļ, lai skatītāji zinātu, kas gaidāms. Lai zinātu, ka beigas būs ļoti drūmas.

Kvouts ilgi lūkojās uz savu audzēkni. Ai, Bast! viņš beidzot nopūtās. Viņa smaids bija sirsnīgs un skumjš. Es zinu, kādu stāstu esmu uzsācis. Šī nav komēdija.

Basts palūkojās uz viņu ar tukšu, bezcerīgu skatienu. Bet, Reši… Viņa lūpas kustējās, taču meklētie vārdi neatradās.

Sarkanmatainais viesnīcnieks aplaida roku tukšajai zālei. Šis ir stāsta beigas, Bast. Mēs visi to zinām. Kvouta balss skanēja lietišķi un nevērīgi, it kā viņš runātu par vakardienas laika apstākļiem. Man ir bijusi interesanta dzīve, un šīm atmiņām piemīt zināms saldums. Bet…

Kvouts dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. …bet tas nav žilbinošs romāns. Tā nav pasaka, kurā cilvēki pieceļas no mirušajiem. H nav episka poēma, kas aizrauj un saviļņo. Nē. Mēs visi zinām, kāds ir šis stāsts.

Bridi šķita, ka viņš turpinās, taču sekoja klusums, un viņa skatiens nesteidzīgi slīdēja pāri tukšajai zālei. Viesnīcnieka seja bija mierīga, un tajā nebija jaušamas ne dusmas, ne sarūgtinājums.

Basts uzmeta skatienu Hronistam, taču šoreiz viņa acīs nebija uguns. Tajās nebija naida. Nebija dusmu vai pavēles. Basta acis pauda izmisīgu lūgumu.

-     Šis stāsts nav beidzies, jo tu esi šeit, Hronists teica. Tā nav traģēdija, jo tu joprojām esi dzīvs.

Basts dedzīgi pamāja uz galvu un atkal paskatījās uz Kvoutu.

Kvouts brīdi raudzījās viņos abos, tad pasmaidīja un klusi pie sevis iesmējās. Ak vai! viņš sirsnīgi noteica. Cik jūs abi esat jauni!

SIMT SESTĀ NODAĻA . atgriešanās

PĒC MANAS sastapšanās ar Ktehu pagāja ilgs laiks, līdz es atkal spēju justies kā agrāk.

Es daudz gulēju, bet mans miegs bija drudžains un saraustīts, jo mani bez mitas vajāja ļauni sapņi. Daži no tiem bija ļoti spilgti un neizgāja no atmiņas. Galvenokārt tie saistījās ar manu māti, tēvu un mūsu trupu. Vēl ļaunāki bija tie, kurus es neatcerējos, tikai pamodos raudādams, ar trulām sāpēm krūtīs un tukšumu galvā kā asiņainu bedri izrauta zoba vietā.

Pirmoreiz tā pamozdamies, es ieraudzīju, ka Feluriana mani uzmanīgi vēro. Viņas seja bija ļoti maiga un norūpējusies, un es gaidīju, ka viņa mani čukstot mierinās un glāstīs manus matus, kā pirms vairākiem mēnešiem manā istabā bija darījusi Auri.

Taču Feluriana neko tādu nedarīja. vai tev kaut kas kait? viņa jautāja.

Man nebija atbildes. Bija tikai miglainas atmiņas, apjukums un bēdas. Neuzdrīkstēdamies runāt, lai atkal nepadotos asaru lēkmei, es tikai papurināju galvu.

Feluriana noliecās un noskūpstīja man mutes kaktiņu, tad ilgi nolūkojās manī un piecēlās sēdus. Pēc tam viņa aizgāja līdz ezeram un atnesa man saujās ūdeni, lai es padzertos.

Turpmākajās dienās Feluriana man neuzmācās ar jautājumiem un necentās neko uzzināt. Reizēm viņa mēģināja mani izklaidēt ar stāstiem, taču es nespēju koncentrēt uzmanību, tāpēc saprast tos man bija vēl grūtāk nekā agrāk. Dažviet es ļāvos neapvaldītām raudām, kaut gan stāstā tobrīd nebija nekā skumja.

Reiz, kad es pamodos, Feluriana bija aizgājusi un atgriezās tikai pēc vairākām stundām, nesdama līdzi savādu, zaļu augli, kas bija lielāks par manu galvu. Kautri smaidīdama, viņa pasniedza to man un parādīja, kā nolobīt plāno, šķiedraino mizu, lai piekļūtu oranžajam mīkstumam. Tas bija gaļīgs un skābens un sastāvēja no spirālveida daļiņām.

Mēs klusēdami tās ēdām, līdz pāri palika tikai apaļš, ciets, slidens kauliņš. Tas bija tumši brūns un tik liels, ka es to nevarēju paslēpt dūrē. Feluriana ar izteiksmīgu kustību pārsita to pret akmeni un parādīja, ka iekšpuse tam ir sausa kā grauzdēts rieksts. Mēs izēdām ari to. Tai bija savāda, piparota garša, kas mazliet atgādināja kūpinātu lasi.

Tajā slēpās vēl viens kauliņš marmora bumbiņas lielumā, balts kā sniegs. To Feluriana atdeva man. Tas bija salds kā konfekte un drusku lipīgs kā karamele.

Reiz viņa atstāja mani vienu uz daudzām stundām un atgriezās, nesdama divus brūnus putnus, uzmanīgi tos satvērusi katru savā plaukstā. Tie bija mazāki par zvirbuļiem, ar izteiksmīgām zaļām acīm. Feluriana nolika tos man blakus uz spilveniem, un, kad viņa sāka svilpot, putni dziedāja līdzi. Tā nebija parasta putnu čivināšana, bet īsta dziesma. Četri panti un pēc katra panta piedziedājums. Vispirms tie dziedāja vienā tonī, pēc tam divbalsīgi.

Reiz es pamodos, un viņa man pasniedza dzērienu ādas krūzē. Tas smaržoja pēc vijolītēm un bija pilnīgi bez garšas, bet malks bija dzidrs, silts un tīrs, un man šķita, ka es dzeru vasaras saules gaismu.

Citreiz viņa man iedeva gludu, sarkanu oli, kas plaukstā kļuva silts. Pēc dažām stundām tas pārsprāga kā ola, un no tā izšķīlās sīks, vāverei līdzīgs radījums, kas dusmīgi iečiepstējās un aizskrēja projām.

Reiz es pamodos un neredzēju viņu sev blakus. Paskatījies apkārt, ieraudzīju Felurianu sēžam ūdensmalā. Viņa bija apvijusi rokas ap ceļgaliem, un es tikko jaušami dzirdēju klusus šņukstus, kas izklausījās pēc tālīnas dziesmas.

Brīžiem gulēju, brīžiem pamodos. Viņa iedeva man gredzenu, kas darināts no lapas, zelta ogu ķekaru, puķi, kas atvērās un aizvērās, kad tai pārvilka pirkstu.

Un reiz, kad es pamodos izbiedēts, slapju seju un smeldzošām krūtīm, viņa pasniedzās un uzlika plaukstu uz manējās. ŠI kustība bija tik nedroša, un Felurianas seja izskatījās tik bažīga, it kā viņa nekad mūžā nebūtu pieskārusies vīrietim. It kā viņa baidītos, ka es varētu saplīst, sadegt vai iedzelt. Maiga kā naktstauriņš, vēsā plauksta kādu laiku gulēja uz manējās. Viņa viegli saspieda manu roku, bridi gaidīja un tad atrāvās.

Tobrīd tāda izturēšanās man šķita dīvaina. Taču es biju pārlieku apjucis un nelaimīgs, lai spētu skaidri domāt. Tikai tagad, atskatīdamies pagātnē, esmu aptvēris patiesību. Kā neveikla iesācēja mīlestībā viņa mēģināja mani mierināt, taču viņai nebija ne mazākās nojausmas, kā to darīt.

*    * *

Tomēr laiks dziedē visas kaites. Mani ļaunie sapņi pamazām atkāpās. Atgriezās ēstgriba. Domas noskaidrojās tiktāl, ka paretam es atkal spēju draiski sarunāties ar Felurianu. Vēl pēc neilga laika atsāku flirtēt. Kad tas notika, Felurianas atvieglojums bija acīmredzams, it kā viņa neprastu uzturēt attiecības ar radījumu, kas nevēlas viņu skūpstīt.

Visbeidzot atdzīvojās mana ziņkāre, un tā bija droša zīme, ka es atkal esmu tas pats cilvēks, kas agrāk. Neesmu pavaicājis, kā tev pēdējā laikā ir veicies ar ēnsega šūšanu, es teicu.

Felurianas seja iemirdzējās. tas ir gatavs! Viņas acīs dzirkstīja lepnums. Satvērusi mani aiz rokas, viņa aizvilka mani līdz sava mājokļa malai. ar dzelzi negāja viegli, bet viss ir izdarīts. Viņa paspēra soli uz priekšu, tad apstājās. vai vari to atrast?

Labu brīdi es uzmanīgi lūkojos apkārt. Kaut gan viņa bija jau atklājusi, kas man jāmeklē, tikai pēc krietna laika es pamanīju tuvējā koka pustumsā tikko jaušamus apveidus ar atšķirīgu krāsas niansi. Pastiepis roku, izvilku ēnsegu no lapotnes krēslas.

Feluriana pieskrēja man blakus, līksmi smiedamās, it kā es nupat būtu uzvarējis kādā spēlē. Apvijusi rokas man ap kaklu, viņa skūpstīja mani ar neapvaldītu bērna dedzību.

Līdz šim viņa nekad man nebija ļāvusi pielaikot ēnsegu, un es sajūsmināts lūkojos, kā viņa to uzliek uz maniem kailajiem pleciem. Tas bija viegls, gandrīz nejūtams, un mīkstāks par vislabāko samtu. Jutos gluži kā ietērpies siltā vēja pūsmā, tādā pašā vēsmiņā, kāda bija man pieskārusies krēslainajā meža klajumā, kur Feluriana bija aizvedusi mani vākt ēnas.

Gribēju aiziet līdz ezeram, lai ūdens spogulī redzētu savu atspulgu, taču Feluriana ieslēdza mani apskāvienos. Noguldījusi mani zemē, viņa jāteniski uzsēdās man virsū, un ēnsegs pletās zem mums kā mīksts, biezs paklājs. Feluriana sakļāva tā malas mums apkārt un sāka skūpstīt manas krūtis un kaklu. Viņas mēle dedzināja manu ādu.

-    atceries! viņa čukstēja man ausī. katru reizi, kad shaed ieskaus tevi, tu domāsi par mani. katrs tā pieskāriens tev šķitīs mans pieskāriens. Viņa lēni kustējās virs manis, cieši piespiedusies ar visu kailo augumu. lai kādas sievietes būtu tavā dzīvē, tu vienmēr atcerēsies Felurianu, un tu atgriezīsies.

*    * *

Pēc tam es sapratu, ka mans laiks Fae valstībā tuvojas beigām. Kteha vārdi urbās man atmiņā kā iesmi, skubinādami doties atpakaļ pasaulē. Doma, ka esmu atradies akmens sviediena attālumā no cilvēka, kurš nonāvējis manus vecākus, bet neesmu to zinājis, atstāja mutē rūgtu garšu, ko nespēja gaisināt pat Felurianas skūpsti. Un galvā man atkal un atkal atbalsojās Kteha vārdi par Dennu.

Beidzot kādu ritu es pamodos un sapratu, ka šis bridis ir pienācis. Piecēlos, sakravāju ceļamaisu un pirmo reizi kopš daudzām dienām saģērbos. Drēbju pieskāriens ādai pēc visa šī laika radīja dīvainu jutoņu. Cik ilgi es biju kavējies projām? Pārlaidu pirkstus bārdai un nokratīju šo domu. Nebija jēgas minēt, jo pavisam drīz es uzzināšu patiesību.

Pagriezies ieraudzīju mājokļa vidū stāvam Felurianu. Viņas seja bija skumja. Bridi man šķita, ka viņa iebildīs pret manu promiešanu, taču tas nenotika. Pienākusi klāt, viņa aplika ēnsegu man ap pleciem gluži kā gādīga māte, kas rūpējas, lai bērnam būtu silti. Pat tauriņi, kas lidinājās viņai apkārt, izskatījās noskumuši.

Vairākas stundas viņa veda mani caur mežu, līdz mēs nonācām pie diviem augstiem pelēkakmeņiem. Feluriana uzvilka man uz galvas apmetņa kapuci un lika aizvērt acis. Tad, vezdama mani aiz rokas, viņa apmeta nelielu loku, un es jutu, ka gaiss tikko jaušami mainās. Kad atkal atvēru acis, redzēju, ka atrodos citā mežā, nevis tajā, pa kuru biju gājis pirms īsa brīža. Savādais spriegums gaisā bija pazudis. Šī bija mirstīgo cilvēku pasaule.

Es pagriezos pret Felurianu. Mana kundze! es teicu. Man nav nekā, ko es pirms šķiršanās varētu tev dāvāt.

-    tikai solījums atgriezties. Viņas balss bija maiga kā lilijas zieds, un tajā slēpās brīdinošs čuksts.

Es pasmaidīju. Gribēju teikt, ka man nav nekā, ko tev atstāt, mana kundze.

-    tikai atmiņas. Viņa pieliecās man tuvāk.

Aizvēris acis, es atvadījos no viņas ar nedaudziem vārdiem un daudziem skūpstiem.

Tad devos projām. Labprāt sacītu, ka neatskatījos atpakaļ, taču tā nebūtu patiesība. Redzot viņu, man šķita, ka sirds tūlīt lūzīs. Blakus lielajiem pelēkakmeņiem viņa izskatījās apbrīnojami maza. Tik tikko noturējos, negriezies atpakaļ, lai sniegtu viņai pēdējo skūpstu, lai sacītu pēdējos atvadu vārdus.

Taču es zināju: ja atgriezīšos, nekad vairs nespēšu aiziet. Un apņēmīgi devos tālāk.

Kad atskatījos vēlreiz, Feluriana bija pazudusi.

SIMT SEPTĪTĀ NODAĻA . uguns

“PENIJA” VIESNĪCU es sasniedzu krietnu laiku pēc saules rieta. Viesnīcas lielajos logos mirdzēja lampu gaisma, un ārpusē redzēju duci piesietu zirgu, kas čāpstināja purnus ēdiena maisos. Durvis bija atvērtas, un tumšo ielu apspīdēja ieslīps gaismas četrstūris.

Tomēr kaut kas nebija gluži kā parasti. Mājas iekšienē nebija dzirdama neviena skaņa no patīkami ierastās, pacilājošās kņadas, kas ir rosīgas viesnīcas neatņemama daļa. Neatskanēja pat neviens čuksts. Neviens vārds.

Noraizējies piegāju tuvāk. Domās uznira visi dzirdētie feju stāsti. Vai mana prombūtne bija ilgusi vairākus gadus? Varbūt pat gadu desmitus?

Bet varbūt iemesls bija daudz vienkāršāks? Varbūt mūsu tvarstīto bandītu skaits ir bijis daudz lielāks, nekā mēs toreiz domājām? Varbūt pārējie bija atgriezušies, atraduši izpostīto nometni un atnākuši šurp ar ļauniem nodomiem?

Pielavījos pie loga, ieskatījos iekšā un sapratu patiesību.

Viesnīcas ēdamzālē kavējās četrdesmit vai piecdesmit cilvēku. Viņi sēdēja pie galdiņiem, uz soliem un gar bāra leti. Visu skatieni bija piekalti kamīnam.

Tur sēdēja Martens, malkodams lielu dzēriena kausu. Es nespēju novērsties, viņš turpināja iesāktu stāstu. Un nemaz to negribēju. Tad Kvouts aizgāja man priekšā un aizsedza skatu, un uz mirkli es atbrīvojos no viņas burvības. Biju viscaur izmircis aukstos sviedros, it kā mani kāds būtu aplējis no spaiņa. Mēģināju vilkt viņu atpakaļ, bet viņš izrāvās un aizskrēja turp. Martena sejas izteiksme pauda dziļu nožēlu.

-     Kā tas nākas, ka viņa neapbūra ne jūsu ademu, ne to milzeni? jautāja vīrietis ar asiem vanaga vaibstiem, kurš sēdēja netālu no kamīna. Viņš pabungoja ar pirkstiem pa apbružādu vijoles futrāli. Ja jūs patiešām būtu viņu redzējuši, jūs visi būtu aiztraukušies pie viņas!

Istabai pāršalca piekrītoša balsu murdoņa.

Tad ierunājās Tempi, kas sēdēja netālu no galdiņa, viegli pamanāms savā asinssarkanajā apģērbā. Kad es augu, mani mācīja savaldīties. Viņš pacēla roku un, savilcis plaukstu dūrē, centās skaidrāk paust savu domu. Sāpes. Izsalkums. Slāpes. Nogurums. Pēc katra vārda viņš sparīgi sakratīja dūri, apliecinādams, ka spēj minēto pārvaldīt. Sievietes. Viņa sejā pazibēja tikko jaušams smaids, un viņš pakratīja dūri, taču darīja to ar daudz mazāku sparu nekā iepriekš. Ēdamzālei pāršalca smiekli. Tā es saku. Ja Kvouts neietu, varbūt ietu es.

Martens piekrītoši pamāja ar galvu. Ja runa ir par otru mūsu biedru… Viņš noklepojās un pamāja pāri istabai. Hespe pierunāja viņu palikt. Smiekli uzbangoja skaļāk. Pēc brīža es pamanīju apmeklētāju vidū Dedanu un Hespi. Dedans, šķiet, pūlējās apspiest tumšu pietvīkumu. Hespe īpašnieciski uzlika plaukstu viņam uz ceļgala. Viņas sejā parādījās kluss, apmierināts smaids.

-     Nākamajā dienā mēs devāmies viņu meklēt, Martens turpināja, atguvis klātesošo uzmanību. Gājām pa viņa atstāto taku cauri mežam. Pusjūdzi no ezera atradām viņa zobenu. Skaidrs, ka Kvouts to pazaudēja, dzīdamies viņai pakaļ. Netālu kokā karājās viņa apmetnis.

Martens pacēla nodriskāto apmetni, ko biju nopircis no ceļojošā skārdnieka. Tas izskatījās tāds, it kā būtu cietis no traka suņa zobiem. Tas bija aizķēries aiz zara. Acīmredzot viņš drīzāk bija gatavs to pārplēst nekā pazaudēt viņu no skatiena. Martens domīgi pārlaida roku skrandainajai malai. Ja tas būtu šūts no izturīgāka auduma, varbūt viņš šovakar būtu kopā ar mums.

Es protu izmantot īsto brīdi, ja tas skaidri tiek norādīts. Iegāju pa durvīm, un visu skatieni pavērsās pret mani. Kopš tā laika esmu ieguvis labāku apmetni, es teicu. Tas ir darināts Felurianas pašas rokām. Un man ir ko pastāstīt. Tādu stāstu jūs stāstīsiet saviem bērnu bērniem! Es pasmaidīju.

Iestājās neilgs klusums, un pēc tam telpu satricināja dārdoņa: visi sāka runāt vienlaikus.

Mani ceļabiedri raudzījās manī apstulbušām, neticīgām sejām. Pirmais atguvās Dedans, kurš atsteidzās pie durvīm un sagādāja man pārsteigumu, skarbi apskaudams mani ar vienu roku. Tikai tad es pamanīju, ka otra roka viņam ir pakārta kaklā un piesaitēta pie dēļa gabala.

Es pārlaidu tai jautājošu skatienu. Vai tev bija kāda sadursme? es jautāju cauri zāles trokšņainajam haosam.

Dedans papurināja galvu. Hespe, viņš vienkārši atbildēja. Viņa nebija sajūsmā par to, ka es gribēju skriet pakaļ tai feju sievietei. Viņa… piedabūja mani palikt uz vietas.

-    Viņa tev salauza roku? Atcerējos skatu, ko biju redzējis, pēdējo reizi paskatīdamies atpakaļ: Hespe turēja Dedanu, cieši piespiestu pie zemes.

Lielais, lācīgais vīrs nodūra skatienu. Tā iznāk. Turēja mani ciet, un es centos izlocīties. Viņš kaunīgi pasmaidīja. Laikam varētu teikt, ka mēs salauzām to par abiem.

Uzsitu viņam pa veselo plecu un iesmējos. Tas ir jauki. Nudien aizkustinoši! Būtu turpinājis, bet zāle bija pieklususi. Visi skatījās uz mums, uz mani.

Raudzīdamies uz daudzajiem apmeklētājiem, es pēkšņi jutos ļoti samulsis. Kā lai es paskaidroju…?

Kā jau teicu, es nezināju, cik ilgu laiku esmu pavadījis Fae valstībā. Bet tas bija ļoti, ļoti ilgs laiks. Biju tur nodzīvojis tik ilgi, ka tāda vieta man vairs nešķita savāda. Biju paguvis tur gluži ērti iejusties.

Tagad, kad biju atgriezies mirstīgo pasaulē, šī pārpildītā kroga zāle man likās svešāda. Cik savādi bija atrasties slēgtā telpā, nevis zem klajām debesīm! Masīvie koka soli un galdi izskatījās ļoti primitīvi un rupji. Lampu gaisma šķita nedabiski spoža un durstīja acis.

Ilgu laiku Feluriana bija bijusi mana vienīgā sabiedrība, un salīdzinājumā ar viņu apkārtējie cilvēki manās acīs izskatījās savādi. Viņu acu baltumi nedabiski izcēlās sejā. Viņi sīvi oda pēc sviedriem, zirgiem un dzelzs. Viņu balsis skanēja skarbi un spalgi. Viņu izturēšanās bija stīva un neveikla.

Tomēr tā bija tikai virskārta. Es jutos neomulīgi pats savā ādā. Mani kaitināja apģērbs, kas kļāvās pie miesas, un par visu vairāk es vēlējos izjust kailuma labsajūtu. Zābaki kājās bija visīstākais cietums. Garajā ceļā uz “Penija” viesnīcu biju vairākkārt cīnījies ar vēlmi tos novilkt.

Pētīdams apkārtējo sejas, es pūlī ievēroju jaunu sievieti, kurai nevarēja būt vairāk kā divdesmit gadu. Viņai bija glīta seja un dzidri zilas acis. Viņas lūpas izskatījās kā radītas skūpstiem. Es paspēru pussoli uz priekšu, apņēmīgi grasīdamies satvert viņu, ieslēgt skaujās un….

Kad biju jau gandrīz pastiepis roku, lai noglāstītu viņas kaklu, es piepeši apstājos, un man galvā sagriezās reibonim līdzīgs virpulis. Šeit viss bija citādi. Vīrietis, kas sēdēja viņai blakus, acīmredzot bija viņas vīrs. Tas bija svarīgi, vai ne? Šīs patiesības šķita tālas un miglainas. Kāpēc es neskūpstu šo sievieti? Kāpēc es neesmu kails, neēdu vijolītes un nespēlēju melodijas zem klajām debesīm?

Kad vēlreiz pārlaidu skatienu telpai, viss apkārtējais šķita bezgala smieklīgs. Visi šie cilvēki, kas sēdēja uz soliem, ievīstījušies neskaitāmās drānas kārtās, un ēda ar nazi un dakšiņu… Cik bezmērķīgi un samāksloti! Un nepārspējami komiski. Gluži tā, it kā viņi spēlētu kādu spēli un paši to neapzinātos. Tas likās kā joks, ko es nekad agrāk nebiju sapratis.

Un tad es ļāvu vaļu smiekliem. Tie nebija nedz pārlieku skaļi, nedz ilgi, bet spalgi, neapvaldīti un dīvainas līksmes piesātināti. Tie nebija cilvēkiem raksturīgi smiekli. Tie ielauzās pūlī kā vējš kviešu laukā. Tie, kuri sēdēja pietiekami tuvu, lai tos dzirdētu, nemierīgi sagrozījās savās sēdvietās. Daži uzlūkoja mani ar ziņkārību, citi ar bailēm. Vēl citi nodrebēja un centās vairīties no mana skatiena.

Juzdamies satriekts par viņu reakciju, es pūlējos saņemties un atgūt savaldību. Dziļi ievilku elpu un aizvēru acis. Dīvainais dezorientācijas bridis pagāja, tomēr zābaki joprojām cieti un smagi spieda pēdas.

Kad atkal atvēru acis, es sastapu Hespes skatienu. Kvout, viņa mazliet stomīgi sacīja, tu izskaties… labi.

Es plati pasmaidīju. Tā es jūtos.

-    Mēs domājām, ka tu esi… pazudis.

-    Jūs domājāt, ka es esmu pagalam, es saudzīgi izlaboju un devos pie kamīna, kur stāvēja Martens. Nomiris Felurianas rokās vai, jucis un kaisles plosīts, klejoju pa mežu. Paraudzījos uz visiem pēc kārtas.

-    Vai man nav taisnība?

Jutu sev pievērstus visu skatienus un nolēmu izmantot situāciju līdz galam. Beidziet niekoties, es taču esmu Kvouts! Esmu nācis no Edema Rū cilts. Esmu mācījies Universitātē un spēju izsaukt zibeni kā Taborlins Lielais. Vai tiešām jūs domājāt, ka Feluriana būs mana nāve?

-    Būtu, atskanēja skarba balss no kamīna puses, ja vien tu būtu redzējis kaut vai viņas ēnu.

Es pagriezos un paskatījos uz vijolnieku ar vanaga vaibstiem. Atvainojiet, cienītais?

-    Atvainoties tev pieklātos visiem, kas šeit atrodas, viņš teica ar dziļu nicinājumu balsī. Nezinu, kādu labumu tu ceri ar to sev izsist, bet es ne mirkli neticu, ka tu un tavējie esat redzējuši Felurianu.

Paskatījos viņam acīs. Es viņu ne tikai redzēju, draugs.

-    Ja tā būtu patiesība, tu tagad būtu jucis vai miris. Protams, es nesteigšos noliegt, ka tu varbūt tiešām esi jucis, bet tas noteikti nav feju burvestības dēļ. Apkārt atskanēja uzjautrināta ķiķināšana. Gadus divdesmit neviens viņu nav redzējis. Burvju radības jau sen ir pametušas to vietu, un tu neesi nekāds Taborlins, lai ko stāstītu tavi draugi! Es teiktu, ka tu esi tikai izmanīgs stāstnieks, kam ļoti gribas iemantot slavu.

Tas bija neomulīgi tuvu patiesībai, un es ievēroju, ka daļa no apmeklētājiem uzlūko mani ar neticīgiem skatieniem.

Pirms paguvu atbildēt, iejaucās Dedans. Un ko tu tādā gadījumā teiksi par viņa bārdu? Kad viņš pirms trim dienām aizskrēja no mums, viņa seja bija gluda kā bērna dibens!

-   To saki tu! vijolnieks atcirta. Es biju nolēmis paklusēt, kaut ari neticēju ne pusei no tava stāsta par bandītiem un par to, kā viņš izsaucis zibeni. Bet klusībā es domāju: “Viņu draugs droši vien ir miris, un viņi ar iespaidīgu stāstu grib panākt, lai ļaudis patur to zēnu labā atmiņā.”

Viņš paskatījās turp, kur sēdēja Dedans. Bet tagad jūs esat aizgājuši par tālu! Nav prātīgi stāstīt melus par burvju radībām. Man nepatīk, ka šurp nāk svešinieki un piebāž manu draugu galvas ar blēņām. Prolieties beidzot kaunu un palieciet klusu! Šovakar mēs esam dzirdējuši pietiekami daudz.

Pateicis savu sakāmo, vijolnieks atvēra apbružāto futrāli, kas gulēja viņam blakus, un izņēma savu instrumentu. Līdz šim brīdim istabas gaisotne bija kļuvusi manāmi ledaināka, un vairāki apmeklētāji uzlūkoja mani ar neslēptu nepatiku.

-    Nu, vai zini, tu… Dedans nikni izgrūda, celdamies kājās. Hespe viņam kaut ko sacīja un mēģināja viņu ievilkt atpakaļ sēdeklī, bet Dedans nokratīja viņas roku. Nē! Es nevienam neļaušu saukt mani par meli!

Mūs šurp atsūtīja pats Alverons šito lielceļa laupītāju dēļ! Un mēs izdarījām, kas bija jādara. Mēs negaidām slavas dziesmas, bet es nepieļaušu, ka mani nosauc par meli! Mēs nogalinājām tos bandītus. Un pēc tam redzējām Felurianu. Un šis te Kvouts patiešām aizskrēja viņai pakaļ!

Dedans pārlaida zālei kareivīgu skatienu, visilgāk kavēdamies pie vijolnieka. la ir patiesība, un es to zvēru pie savas veselās labās rokas! Ja kāds grib nosaukt mani par meli, lai tūlīt panāk šurp, un mēs noskaidrosim visu uz vietas!

Vijolnieks paņēma lociņu un paskatījās Dedanam acīs. Viņš pārvilka lociņu stīgām, izvilinot griezīgu skaņu. Melis!

Dedans ar lēcienu metās pāri istabai, un tuvāk sēdošie steidzās atbīdīt krēslus, lai atbrīvotu vietu kautiņam. Vijolnieks lēni piecēlās kājās. Viņš bija garāks, nekā iepriekš varēja domāt, ar īsiem, iesirmiem matiem, un <

noskrambātie pirkstu kauliņi liecināja, ka viņš pazīst dūru cīņas.

Es paguvu aizsteigties Dedanam priekšā un, pieliecies viņam klāt, iečukstēju ausī: Vai tiešām tu gribi kauties ar salauztu roku? Ja viņš to sagrābs, tu iebļausies un apčurāsies Hespes acu priekšā! Jutu, ka Dedans mazliet atslābst, un saudzīgi pastūmu viņu atpakaļ uz agrāko vietu. Dedans paklausīja, tomēr neizskatījās laimīgs.

-    …šeit nenotiks! Dzirdēju sev aiz muguras sievietes balsi. Ja gribi kauties, ej ārā un nepūlies vairs nākt atpakaļ! Te tev nemaksā par to, lai tu kautos ar apmeklētājiem! Saprati?

-    Nu, nu, Penij, vijolnieks labinoši sacīja. Es tikai gribēju parādīt viņam zobus. Viņš pats līda meklēt kašķi. Neviens man nevar pārmest, ja es pazobojos par tādiem stāstiem, ko šitie mums mēģina iesmērēt.

Pagriezies redzēju, ka vijolnieks to saka dusmīgai sievietei pusmūža gados. Viņa bija augumā krietni mazāka, un viņai vajadzēja pastiepties uz augšu, lai ar pirkstu iebadītu vīrietim krūtīs.

Tajā brīdī es netālu no sevis izdzirdēju saucienu: Dieva māte, Seb! Vai tu to redzi? Paskaties! Tas kustas pats no sevis!

-    Tu esi galīgi piedzēries! Tas ir nieka vējiņš.

-    Te iekšā nekāda vēja nav! Tas kustas pats no sevis. Ieskaties!

Runa, protams, bija par apmetni, par manu ēnsegu. Tagad jau vairāki cilvēki bija pamanījuši, ka tas viegli šūpojas vēja pūsmā, kaut gan vēja šeit nebija. Man šķita, ka tas izskatās ļoti pievilcīgi, bet apkārtējo ieplestās acis liecināja, ka tos pārņem bailes. Viens otrs jau neveikli centās atbīdīt krēslu tālāk no manis.

Penija nenovērsdamās lūkojās, kā viļņo mans ēnsegs, un, pienākusi klāt, nostājās man tieši pretī. Kas tas ir? viņa jautāja ar tikko jaušamu izbīli balsī.

-   Nekas tāds, par ko būtu jāuztraucas, es bezrūpīgi atbildēju, pacēlis apmetņa malu tā, lai viņa to varētu apskatīt. Mans ēnu apmetnis. To man pašuva Feluriana.

Vijolnieks pikti nosēcās.

Penija uzmeta viņam īsu skatienu un vilcinādamās pārlaida roku manam apmetnim. Mīksts, viņa nomurmināja un pacēla acis pret mani. Kad mūsu skatieni sastapās, viņa mirkli izskatījās pārsteigta un tad iesaucās: Tu tak esi tas Losijas zēns!

Pirms paguvu noprasīt, ko viņa ar to grib teikt, izdzirdēju sievietes balsi: Ko? Pagriezies ieraudzīju, ka mums tuvojas sarkanmatainā viesu apkalpotāja. Tā pati, kura tik ļoti bija mani samulsinājusi mūsu pirmajā “Penija” apmeklējuma reizē.

Penija norādīja uz mani. Tas ir tavs jauniņais sarkanmatainais draugs, kas bija šeit pirms trim dienkopām! Atceries, tu man viņu rādīji. Bārdas dēļ es viņu nepazinu.

Losija pienāca un nostājās man pretī. Koši sarkanās cirtas spilgti iezīmējās uz kailās, baltās plecu ādas. Bīstami zaļās acis pārskrēja manam apmetnim un lēni apstājās pie manas sejas. Jā, patiešām viņš! Losija apstiprināja. Tas pats, kaut arī ar bārdu.

Viņa paspēra soli tuvāk, gandrīz piespiezdamās man klāt. Zēni vienmēr cenšas staigāt ar bārdu, jo cer, ka tā viņus padarīs par vīriešiem. Dzirkstošās smaragda acis pārgalvīgi ieskatījās manējās, un viņa acīmredzami gaidīja, ka es sarkšu un neveikli minstināšos tāpat kā iepriekšējā reizē.

Atcerējos visu, ko biju iemācījies Felurianas skaujās, un jutu, ka mani atkal laužas augšup savādie, neapvaldītie smiekli. Cik spēdams, es tos apspiedu, tomēr jutu, kā tie bango man krūtis, un smaidīdams ieskatījos viņai acīs.

Losija satrūkusies atkāpās pussoli atpakaļ, un viņas bālā āda pietvīka koši sarkana.

Penija izstiepa roku, lai viņu atbalstītu. Ak mūžs, meitēn, kas tev notika?

Losija novērsa skatienu no manis. Paskaties uz viņu, Penij, paskaties uzmanīgi! Viņam ir Fae būtnes izskats. Ieskaties viņam acīs!

Penija ziņkārīgi paskatījās man sejā, un tad pietvīka arī viņa. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, sieviete lūkojās mani tā, it kā es būtu redzējis viņu kailu. Žēlīgais tētīt! viņa aizrautu elpu iesaucās. Tātad tas viss bija patiesība! Vai ne?

-    Ikviens vārds, es apstiprināju.

-    Kā tu tiki no viņas projām? Penija jautāja.

-   Beidz muļķoties, Penij! vijolnieks nicīgi iesaucās. Tu taču nedomā ticēt tā zaļknābja pasakām?

Losija pagriezās pret viņu. Ja vīrietis zina, kā jāizturas pret sievieti, viņam ir īpašs izskats, Ben Kreiton! Protams, tu to nevari zināt. Kad šis zēns pirms neilga laika bija šeit, man iepatikās viņa seja un es nolēmu padraiskoties ar viņu. Bet kad mēģināju viņu pavedināt… Losija apklusa, acīmredzot neprazdama atrast piemērotus vārdus.

-     Es atceros! iesaucās kāds vīrietis pie bāra letes. Tas tik bija smieklīgi! Man likās, ka viņš apmīzlsies. Nebija spējīgs izdvest nevienu vārdu!

Vijolnieks paraustīja plecus. Tātad pēc tam viņš ir atradis sev kādu zemnieku skuķi. Tas nenozīmē…

-     Apklusti, Ben! Penija rāmi, bet pavēloši viņu pārtrauca. Te ir lielākas pārmaiņas nekā bārda uz zoda. Viņas skatiens pārslīdēja manai sejai. Kungs augstais, tev nudien ir taisnība, meitēn! Viņam ir Fae būtnes izskats. Vijolnieks vēlreiz mēģināja kaut ko sacīt, bet Penija ar skarbu skatienu viņu apklusināja. Apklusti vai pazūdi! Es šovakar negribu šeit nekādas ķildas!

Vijolnieks pārlaida skatienu pārējiem apmeklētājiem un redzēja, ka tie vairs nav viņa pusē. Dusmās pietvīkušu seju viņš paķēra savu vijoli un izmetās pa durvīm.

Losija atmeta matus atpakaļ un atkal pienāca man klāt. Vai tā sieviete patiešām bija tik skaista, kā stāsta? Viņa lepni izslēja zodu.

-     Skaistāka par mani?

Bridi vilcinājies, es klusi teicu: Viņa bija Feluriana, skaistāka par visām. Pastiepis roku, noglāstīju viņas kaklu blakus sarkano matu vilnim, kas krita pār plecu, tad paliecos uz priekšu un iečukstēju viņai ausī septiņus vārdus: Un tomēr tai sievietei pietrūka tavas uguns. Par šiem septiņiem vārdiem viņa mani iemīlēja, un viņas lepnums bija glābts.

Tad ierunājās Penija: Kā tu tiki projām?

Pārlaidis skatienu zālei, redzēju, ka visi ar lielu uzmanību gaida atbildi. Manī atkal uzbangoja nevaldāmie Fae smiekli. Es laiski pasmaidīju. Mans ēnsegs joprojām viegli viļņojās.

Tad es aizgāju zāles priekšā, apsēdos pie kamīna un izstāstīju viņiem savu stāstu.

Pareizāk sakot, nevis savu, bet vienkārši stāstu. Ja es būtu izstāstījis visu patiesību, viņi nekad tai neticētu. Feluriana ļāvusi man aiziet tāpēc, ka man ķīlā bija dziesma? Tas nekādi neiederējās stāstu klasiskajos modeļos.

Tāpēc mans stāstītais bija krietni tuvāks tam, ko viņi vēlējās dzirdēt un ko bija gatavi pieņemt. Šajā stāstā es traucos pakaļ Felurianai un nokļuvu Fae valstībā. Viņas mijkrēšļa klajumā mūsu augumi cieši savijās kopā. Vēlāk, kad atpūtāmies, es viņai spēlēju mūziku tik vieglu, lai viņa smietos, tik dramatisku, lai viņai aizrautos elpa, tik maigu, lai viņa apraudātos.

Bet, kad es vēlējos aiziet no Fae valstības, viņa man to neļāva. Viņai pārlieku patika mans… mākslinieka talants.

Es nepūlējos būt klīrīgi kautrs. Diezgan nepārprotami ļāvu saprast, ka Feluriana mani augstu vērtēja kā mīlētāju. Negrasos par to atvainoties, varu vienīgi piebilst, ka biju sešpadsmitgadīgs jauneklis, kas lepojas ar savām jauniegūtajām prasmēm un nelaiž garām iespēju drusku padižoties.

Pastāstīju viņiem, kā Feluriana centās sagūstīt un paturēt mani Fae valstībā un kā mēs mērojāmies spēkiem maģijas mākslā. Šeit es mazliet aizņēmos no Taborlina Lielā. Mazliet uguns un zibens.

Beigu beigās es pārspēju Felurianu, tomēr saudzēju viņas dzīvību. Pateicībā par to viņa man noauda brinumapmetni, iemācīja man slepenas maģijas prasmes un par labvēlības zīmi uzdāvināja man sudraba lapu. Lapa, protams, bija pilnīgs izdomājums. Taču stāsts nebūtu īsts, ja viņa nebūtu pasniegusi man trīs dāvanas.

Visā visumā stāsts izdevās labs. Un, ja arī tas nebija viscaur patiess… nu, tajā tomēr bija krietna tiesa patiesības. Sev par aizstāvību gribu sacīt, ka varēju iztikt vispār bez patiesības un stāsts būtu izdevies daudz labāks. Meli ir vienkāršāki un nereti ari daudz sakarīgāki.

Losija vēroja mani visu stāsta laiku un, šķiet, uztvēra notikušo kā izaicinājumu mirstīgo sieviešu spējām. Kad stāsts bija galā, viņa pieteica savas tiesības un uzveda mani augšstāvā, savā mazajā “Penija” viesnīcas istabiņā.

Tonakt es gulēju ļoti maz un man šķita, ka Losija spētu mani nogalināt daudz veiksmīgāk nekā Feluriana. Viņa bija brīnišķīga partnere un ne par mata tiesu neatpalika no Felurianas.

Es dzirdu jūsu jautājumu: bet kā tas iespējams? Kā iespējams mirstīgu sievieti salīdzināt ar Felurianu?

Vieglāk to ir saprast, ja runājam mūzikas valodā. Dažreiz cilvēkam patīk simfonija. Citreiz viņš jūt, ka piemērotāka ir džiga. Līdzīgi notiek mīlas mākslās. Viens sievietes tips var būt atbilstošs krēslainam meža klajumam un mīkstiem zīda spilveniem. Cits tips dabiski iederas viesnīcas augšstāva istabas šaurajā gultā. Katra sieviete ir kā instruments, kas gaida, lai to iepazīst, iemīl un spēlē ar izsmalcinātu eleganci, un tikai tad tā spēj radīt pati savu skaistāko mūziku.

Varbūt dažiem tāds skatījums liksies aizskarošs, jo viņi nespēj saprast trupas aktiera mūzikas izjūtu. Varbūt viņi domā, ka tāda attieksme pazemo sievieti. Varbūt viņi uzskata mani par virspusēju, trulu vai primitīvu radījumu.

Bet tie ir cilvēki, kas nesaprot mīlestību, mūziku un mani.

SIMT ASTOTĀ NODAĻA . ašs

“PENIJA” VIESNĪCĀ mēs pavadījām vairākas dienas, baudīdami laipnu un draudzīgu izturēšanos. Mums bez maksas piešķīra istabas un maltītes. Laupītāju likvidēšana nozīmēja drošākus ceļus un lielāku apmeklētāju skaitu, un Penija zināja, ka mūsu klātbūtne ik vakaru piesaistīs vairāk cilvēku nekā vijolnieka priekšnesumi.

Mēs lietderīgi izmantojām sev atvēlēto laiku, siltās maltītes un mīkstās gultas. Mums visiem vajadzēja zināmu laiku, lai atkoptos. Hespi joprojām apgrūtināja bultas cauršautā kāja, Dedanu lauztā roka. Mani niecīgie ievainojumi, ko biju ieguvis cīņā ar bandītiem, sen bija sadzijuši, toties to vietā bija radušies citi, galvenokārt dziļas skrāpējumu rievas mugurā.

Es mācīju vecajam draugam Tempi lautas spēles pamatus, savukārt viņš atsāka mācīt man cīņas prasmi. Mani vingrināšanās periodi sastāvēja galvenokārt no īsiem, kodolīgiem pārspriedumiem par lethani un gariem, nogurdinošiem ketana treniņiem.

Turklāt es sacerēju dziesmu par saviem piedzīvojumiem Felurianas valstībā. Sākumā es to nosaucu par “Mijkrēšļa pantiem”, un jūs droši vien piekritīsiet, ka tas nav necik veiksmīgs nosaukums. Par laimi, tas nekļuva populārs, un šodien cilvēki to pazīst galvenokārt ar nosaukumu “Nepabeigtā dziesma”.

Tas nebija mans labākais sacerējums, bet melodiju bija viegli atcerēties. Viesnīcas apmeklētājiem tā acīmredzot patika, un, kad dzirdēju Losiju to svilpojam dzērienu iznēsāšanas laikā, es sapratu, ka tā izplatīsies kā uguns ogļu iegulā.

Tā kā klausītāji pieprasīja arvien jaunus stāstus, es tiem izstāstīju dažādus citus notikumus no savas dzīves. Pastāstīju, kā biju panācis savu uzņemšanu Universitātē, būdams tikko piecpadsmit gadu vecs. Pastāstīju, kā nieka trijās dienās kļuvu par Arkanuma locekli. Pastāstīju, kā niknuma lēkmē izsaucu vēju, kad Ambrozs bija salauzis manu lautu.

Diemžēl līdz trešajam vakaram man patiesu stāstu nepietika. Un, tā kā klausītāji joprojām gribēja dzirdēt kaut ko jaunu, es vienkārši nočiepu kādu no stāstiem par Iljenu un ieliku viņa vietā sevi, pie viena nozagdams arī šo to no Taborlina stāstiem.

Ar to es nelepojos un savai aizstāvībai gribētu sacīt, ka biju patērējis diezgan daudz stipra dzeramā. Turklāt manu klausītāju vidū bija arī dažas glītas sievietes. Pacilātības dzirkstīm jaunas sievietes acīs piemīt ļoti spēcīgs valdzinājums. No jauna nejēgas tas var izvilkt visas iespējamās muļķības, un es šajā ziņā nebiju izņēmums.

Dedans un Hespe tikmēr dzīvoja savā īpašā noslēgtā pasaulē, kādu jauni mīlnieki sev mēdz radīt. Uz viņiem varēja raudzīties ar prieku. Dedans bija kļuvis klusāks un maigāks. Hespes sejā bija izgaisusi krietna daļa agrākā skarbuma. Viņi daudz laika pavadīja savā istabā. Droši vien centās atgūt iekavēto miegu.

Martens neapvaldīti flirtēja ar Peniju, izdzēra tik daudz, ka varētu piepildīt dīķi, un savā visnotaļ vērienīgajā izklaidē varēja sekmīgi mēroties ar trim vīriem.

Pēc trijām dienām mēs aizgājām no “Penija” viesnīcas, jo nevēlējāmies pārmēru izmantot saimnieku labvēlību. Es priecājos, ka varam doties projām. Tempi treniņu un Losijas uzmanības rezultātā jutos nokausēts līdz bezspēkam.

*    * *

Mūsu atpakaļceļš uz Severenu bija diezgan lēns. Daļēji tāpēc, ka mēs centāmies saudzēt Hespes ievainoto kāju, un daļēji tāpēc, ka apzinājāmies: mūsu kopīgais laiks tuvojas beigām. Par spīti visām grūtībām, mēs bijām ievērojami sadraudzējušies, un to nav viegli atstāt pagātnē.

Ziņas par mūsu piedzīvojumiem bija aizsteigušās mums priekšā. Tāpēc visur, kur apstājāmies pavadīt nakti, mūs gaidīja ēdiens un gultas par lētu maksu vai vispār par brīvu.

Trešajā dienā pēc aiziešanas no “Penija” viesnīcas mēs sastapām nelielu ceļojošu aktieru pulciņu. Tie nebija Edema Rū ļaudis un izskatījās diezgan paputējuši. Viņi bija tikai četri: viens pavecāks vīrietis, divi jaunekļi mazliet virs divdesmit un astoņus deviņus gadus vecs zēns. Kad apstājāmies, lai ļautu Hespei atpūtināt kāju, viņi kravāja savu mantību ļodzīgos ratos.

-    Sveiciens aktieru trupai! es uzsaucu.

Viņi bažīgi paskatījās uz mums, tomēr manāmi nomierinājās, ieraudzījuši man plecā pakārto lautu. Sveiciens bardam!

Es iesmējos un piegāju sarokoties. Barda šeit nav, ir tikai dziesminieks.

-    Sveiciens tik un tā! vecākais vīrietis smaidīdams atbildēja. Kādu ceļu iedami?

-    No ziemeļiem uz dienvidiem. Un jūs?

Uzzinājuši, ka ejam katrs uz savu pusi, viņi nomierinājās vēl vairāk.

-    No austrumiem uz rietumiem, vīrietis atbildēja.

-    Kā jums veicas?

Viņš paraustīja plecus. Pēdējā laikā ne visai. Bet mēs esam dzirdējuši par lēdiju Čokeru, kura dzīvo divu dienu gājiena attālumā. Stāsta, ka viņa neraidot projām nevienu, kurš daudzmaz protot čīgāt vijoli vai izrādīt mīmu spēli. Ceram nopelnīt tur kādu peniju.

-     Labāk mums veicās, kad bija lācis! sacīja viens no jaunajiem vīriešiem. Cilvēki ir gatavi maksāt, lai redzētu lāču dīdīšanu.

-     Mūsu lācis saslima pēc suņa koduma, otrs vīrietis paskaidroja.

-    Pirms gada nobeidzās.

-    Žēl gan, es teicu. Pie lāčiem tikt nav viegli. Vīri bez vārdiem piekrītoši pamāja. Es varu piedāvāt jums jaunu dziesmu! Ko par to dosiet pretī?

Vecākais vīrietis piesardzīgi paskatījās uz mani. Kas zina, varbūt tev tā ir jauna, bet mums veca, viņš atbildēja. Un jauna dziesma vēl nenozīmē, ka tā noteikti ir laba dziesma.

-    Spried pats! es teicu un izņēmu no futrāļa lautu. Biju sacerējis šo dziesmu ar domu, lai to būtu viegli atcerēties un tikpat viegli nodziedāt, tomēr man vajadzēja atkārtot divreiz, lai viņš spētu uztvert visu melodiju. Kā jau teicu, šie cilvēki nebija no Edema Rū cilts.

-     Tīri laba dziesma, vīrietis negribīgi atzina. Feluriana visiem patīk, bet es nezinu, ko mēs varētu dot tev pretī.

Tad ierunājās mazais zēns: Es esmu sacerējis vēl vienu pantiņu “Skārdniekam bodniekam”.

Pārējie mēģināja viņu apklusināt, bet es pasmaidīju. Ļoti labprāt to noklausītos!

Zēns lepni izslējās un spalgā balsī nodziedāja:

“Pie upes, tālu no vīriešu skatiem,

Mazgājās meiča dzelteniem matiem.

Gribēju pieiet un sarunu sākt,

Bet viņa teica, ka nedrīkstot nākt,

Jo tad viņa nezināšot, kur dēties.

Un lēnām atsāka saziepēties.”

Es iesmējos. Nav slikti! paslavēju viņu. Bet kā tev patīk tāds pants?

“Pie upes, tālu no vīriešu skatiem,

Mazgājās meiča dzelteniem matiem.

Kad tvēru to ciet, kā pieklājas vīram,

Tā teica, ka nejūtoties vairs tīra.

Vai man patiešām nemaz neesot kauna?

Un steidza mazgāties atkal no jauna.”

Zēns domīgi klusēja. Manējais bija labāks! viņš teica pēc neilgas prātošanas.

Uzsitu viņam pa plecu. Kārtīgs virs turas pie saviem pantiem! Atkal pievērsos mazā pulciņa vadonim: Varbūt pēdējā laikā ir dzirdētas kādas baumas?

Viņš bridi domāja. Ziemeļu pusē, Eldas mežā, ir iemitinājušies laupītāji.

Es pamāju ar galvu. Cik man zināms, tagad viņi ir izkvēpināti.

Vīrietis prātoja vēl kādu bridi. Dzirdēju, ka Alverons esot apprecējis to sievieti, kuru sauc par Laklesu.

-     Es zinu dzejoli par Laklesu! mazais zēns atkal iestarpināja un sāka skandēt:

“Septiņas lietas, kam līdzīgu nav,

Durvīs uz Laklesas istabu stāv…"

-    Kuš! Vecākais virs viņu viegli iepļaukāja un paskatījās uz mani ar tādu kā vainīgu izteiksmi sejā. Puikam ir laba dzirde, bet uzvesties viņš galīgi nemāk.

-    Patiesībā es labprāt to noklausītos, es teicu.

Vīrietis paraustīja plecus un ļāva zēnam runāt. Nikni pablenzis uz viņu, zēns noskaitīja:

“Septiņas lietas, kam līdzīgu nav,

Durvīs uz Laklesas istabu stāv.

Gredzens, kam valkātāja nav bijis,

Vārds, kuru zvērests sasaistījis,

Mūžam pareiza laika tece,

Tumša bez liesmas kvēluma svece,

Dēls, kurš savas asinis devis,

Durvis, kas attur straumi no sevis,

Septītā lieta dziļdziļi slēpta,

Sapņu segā un burvībā tērpta."

-   Tas ir viens no miklu pantiņiem, vecākais virs kā aizbildinādamies paskaidroja. Dievs vien zina, kur viņš tos saklausās, bet vajadzētu tak saprast, ka visas dzirdētās neķītrības nav jārunā tālāk!

-    Kur tu to dzirdēji? es jautāju.

Zēns mēģināja atcerēties, bet tad paraustīja plecus un sāka kasīt kāju. Nezinu. No kaut kādiem sīkajiem.

-    Mums laiks doties tālāk! vecākais vīrietis teica, pārlaidis skatienu debesim. Es pameklējos makā un iedevu viņam sudraba noblu. Kāpēc tad tā? viņš noprasīja, uzmezdams tam aizdomīgu skatienu.

-     Lai jūs drīzāk tiktu pie jauna lāča, es atbildēju. Pats esmu pieredzējis grūtus laikus, bet tagad man klājas labi.

Daudzkārt man pateikušies, viņi devās tālāk. Nabaga ļautiņi! Neviena cienījama Edema Rū aktieru trupa nenolaistos līdz lāču dīdīšanai. Tas neprasa nekādas prasmes un nedod iemeslu lepoties.

Tomēr nebūtu taisnīgi vainot cilvēkus par to, ka viņos nerit īstenas Rū asinis, un mums, ceļojošu trupu aktieriem, jārūpējas citam par citu. Neviens no malas to nedarīs.

*    * *

Mēs ar Tempi izmantojām ceļā pavadītās stundas, lai pārrunātu lethani, un vakara stundas, lai vingrinātos ketani mākslā. Pamazām man tas kļuva vieglāk, un dažreiz es tiku pat līdz Lietus Ķeršanai, pirms Tempi pamanīja kādu sīku kļūdu un lika man sākt visu no gala.

Blakus viesnīcai, kurā bijām apstājušies, mēs atradām piemērotu, savrupu vietu savām nodarbībām. Dedans, Hespe un Martens tikmēr iekšā cilāja dzērienu kausus. Es cītīgi praktizēju ketanu, bet Tempi sēdēja, atspiedis muguru pret koku, un izpildīja vienu no pamata pirkstu vingrinājumiem, ko biju viņam iemācījis, darīdams to ar nesaudzīgu apņēmību. Vēl un vēlreiz. Vēl un vēlreiz.

Brīdī, kad beidzu izpildīt Plaukstu Apļošanu, ar acs kaktiņu iesāņus pamanīju kādu zibošu kustību. Es nepārtraucu treniņu, jo Tempi bija piekodinājis ketana vingrinājumu laikā ne mirkli nenovērst uzmanību. Ja es pagrieztu galvu un paskatītos, viss atkal būtu jāsāk no sākuma.

Mokoši lēnām kustībām es sāku izpildīt Atmugurisko Deju. Taču, līdzko atbalstīju papēdi, jutu, ka neesmu panācis vajadzīgo līdzsvaru. Gaidīju, ka Tempi ar saucienu mani apturēs, bet tas nenotika.

Pārtraucu ketana vingrinājumu un pagriezies ieraudzīju, ka mums vieglā, elastīgā solī tuvojas četri ademu algotņi. Tempi bija jau piecēlies un gāja tiem pretī. Mana lauta bija ielikta futrāli un atbalstīta pret koka stumbru.

Drīz visi pieci stāvēja ciešā pulciņā tik tuvu cits citam, ka pleci gandrīz saskārās. Tik tuvu, ka es nedzirdēju nevienu čukstu un pat neredzēju viņu rokas. Tomēr Tempi pleci liecināja, ka viņš jūtas neveikli un atrodas tadā kā aizsardzības pozīcijā.

Zināju, ka uzrunāt Tempi nebūtu pieklājīgi, tāpēc devos uz viņu pusi. Taču nebiju vēl paguvis pieiet klāt, kad viens no svešajiem algotņiem izstiepa roku un atgrūda mani, stingri atspiezdams man pret krūtīm izplestus pirkstus.

Neko nedomādams, es izpildīju Uzvarēto Lauvu: satvēru viņa īkšķi un pagriezu plaukstu projām no sevis. Viņš bez jebkādas redzamas piepūles atbrīvoja roku un vērsās pret mani ar Medību Akmeni. Es izpildīju Atmugurisko Deju, un šoreiz līdzsvars izdevās atbilstošs, bet viņš ar otru roku iesita man pa deniņiem. Sitiens bija viegls un pat nesāpēja, tomēr uz pussekundi tas mani apdullināja.

Mans lepnums bija ievainots. Šis bija tāds pats sitiens, kādus es biju saņēmis no Tempi līdz ar mēmu pārmetumu par aplami izpildītu ketanu.

-     Ašs! algotnis klusi sacīja aturiešu valodā. Tikai tagad, dzirdot šo balsi, es sapratu, ka tā ir sieviete. Nevar teikt, ka viņas āriene būtu īpaši vīrišķīga; gluži vienkārši viņa izskatījās ļoti līdzīga Tempi. Tldi paši smilškrāsas mati, bāli pelēkas acis, rāma sejas izteiksme, asinssarkanas drēbes. Viņa bija pāris collu garāka par Tempi, un viņai bija platāki pleci. Bet, kaut gan viņa bija tieva kā pātagas aukla, sarkanais, piegulošais apģērbs tomēr atklāja gumu un krūšu izliekumus.

Ieskatījies uzmanīgāk, es tūlīt pārliecinājos, ka arī pārējās četras algotnes ir sievietes. Manai plecīgajai pretiniecei pār uzaci stiepās tieva rēta un vēl viena rēta rēgojās blakus zodam. Tās bija tādas pašas sudrabainas rētas, kādas biju redzējis uz Tempi rokām un muguras. Un, kaut gan tās neizskatījās īpaši baisas, tās piešķīra viņas bezkaislīgajai sejai dīvainu bargumu.

“Ašs!” viņa bija teikusi. Pirmajā brīdī to varētu noturēt par atzinību, taču es savā neilgajā mūžā biju dzirdējis pietiekami daudz izsmiekla, lai to pazītu neatkarīgi no valodas.

Vēl bēdīgāk bija tas, ka viņas labā roka aizslīdēja aiz muguras un palika guļam mazajā iedobē ar delnu uz āru. Pat manas niecīgās ademu žestu valodas zināšanas ļāva man saprast, ko tas nozīmē. Sievietes roka atradās iespējami tālu no zobena spala. Vienlaikus viņa pagrieza pret mani plecu un novērsa skatienu. Es biju ne tikai atzīts par nenozīmīgu pretinieku; šī kustība pauda nepārprotami nievājošu noniecinājumu.

Visiem spēkiem pūlējos saglabāt mierīgu sejas izteiksmi, jo zināju, ka jebkāda jūtu izpausme tikai vēl vairāk pazeminātu mani viņas acīs.

Tempi pastiepa roku turp, no kurienes biju pienācis. Ej! viņš teica. Nopietni. Oficiāli.

Nevēlēdamies ķildu, es negribīgi paklausīju.

Ademi stāvēja ciešā pulciņā apmēram stundas ceturksni, un es tikmēr turpināju ketana vingrinājumus. Kaut gan no viņu sarunas es nedzirdēju nevienu skaņu, starp viņiem nepārprotami norisinājās strīds. Kustības bija asas un dusmīgas, kāju novietojums pauda agresivitāti.

Beidzot četras svešās algotnes devās projām lielceļa virzienā. Tempi atgriezās pie manis, kamēr es pūlējos izpildīt Kviešu Kulšanu.

-     Par platu. Aizkaitinājums. Viņš viegli uzsita man pa kājas aizmuguri un pagrūda aiz pleca, lai parādītu, ka man nav vajadzīgā līdzsvara.

Pavirzīju pēdu un mēģināju vēlreiz. Kas tās tādas bija, Tempi?

-     Ademi, viņš vienkārši atbildēja, apsēzdamies vecajā vietā zem koka.

-    Vai tu viņas pazini?

-Jā. Tempi paskatījās apkārt, tad izvilka no futrāļa manu lautu. Ar aizņemtām rokām viņš bija divtik mēms. Atsāku ketana vingrinājumus, jo zināju, ka jebkāda uzstājība, mēģinot panākt atbildi, būtu līdzvērtīga zobu raušanai.

Pagāja divas stundas, un saule sāka slīdēt aiz rietumpuses kokiem.

-    Rīt es eju prom, Tempi teica. Tā kā viņa rokas joprojām bija aizņemtas, es varēju tikai minēt, kāds ir viņa noskaņojums.

-    Uz kurieni?

-     Haerta. Šehinni.

-    Vai tās ir pilsētas?

-    Haerta ir pilsēta. Šehinni ir mana skolotāja.

Man bija radusies nojausma par to, kas noticis. Vai tev radušās nepatikšanas tāpēc, ka esi mani mācījis?

Tempi ielika lautu atpakaļ futrālī un aizspieda ciet vāku. Varbūt. Jā.

-     Vai tas ir aizliegts?

-    Ļoti aizliegts, viņš atbildēja.

Tempi piecēlās un uzsāka ketanu. Es darīju to pašu, un kādu laiku mēs abi klusējām.

-    Lielas nepatikšanas? es beidzot jautāju.

-     Ļoti lielas, Tempi atbildēja, un es dzirdēju viņa balsī neierastu emociju izpausmi, bažas. Varbūt tas nebija gudri.

Mēs klusēdami kustējāmies tikpat lēni kā rietošā saule.

Es domāju par to, ko bija teicis Ktehs. Par sīko noderīgas informācijas drumstalu, ko tas mūsu sarunā bija izmetis. Tu smējies par fejām un pasaku būtnēm, līdz vienu tādu ieraudzīji pats savām acīm. Kāds brīnums, ja tavi civilizētie līdzcilvēki netic čandriāniem? Lai atrastu kādu, kurš varētu

ņemt tevi pārpilnu, tev jāatstāj savi dārgie Civilizācijas Stūri tālu aizmugurē. Tev nebūs ne mazāko cerību, kamēr nebūsi aizgājis līdz Negaisa kalniem. Feluriana bija teikusi, ka Ktehs vienmēr runājot tikai patiesību.

-    Vai es varētu tevi pavadīt? es jautāju.

-     Pavadīt? Tempi pārjautāja, ar plaukstām izdarīdams graciozas apļveida kustības, kuru mērķis bija pārlauzt lielos roku kaulus.

-     Ceļot kopā. Sekot. Uz Haertu.

-Jā-

-    Vai tas tev palīdzētu mazināt nepatikšanas?

-Jā-

-     Es iešu.

-     Es tev pateicos.

SIMT DEVĪTĀ NODAĻA . barbari un ārprātīgie

GODĪGI SAKOT, vairāk par visu es vēlējos doties atpakaļ uz Severenu. Gribēju atkal gulēt gultā un baudīt maera labvēlību, kamēr mani darbi vēl viņam ir svaigā atmiņā. Gribēju uzmeklēt Dennu un izlīdzināt mūsu nesaprašanos.

Bet Tempi bija iekļuvis nepatikšanās tāpēc, ka mācījis mani. Es nedrīkstēju vienkārši aizbēgt un atstāt viņu ķibelē vienu. Turklāt Ktehs bija teicis, ka Denna jau esot aizceļojusi no Severenas. Tiesa, tādai ziņai man pasaku valstības pareģis nebija vajadzīgs. Es biju projām jau veselu mēnesi, un Denna nemēdza ilgstoši uzturēties vienā vietā.

Tā nu nākamajā rītā mūsu pulciņa ceļi šķīrās. Dedans, Hespe un Martens devās uz dienvidiem, uz Severenu pie maera, lai ziņotu par notikušo un saņemtu maksu par padarīto darbu. Mēs ar Tempi griezāmies ziemeļaustrumu virzienā uz Negaisa kalniem un Ademri.

-     Vai tu noteikti negribi, lai es aiznesu maeram to lādi? Dedans jautāja man jau piekto reizi.

-    Es apsolīju maeram, ka jebkādu naudu nodošu viņam personiski, es meloju. Tomēr man vajadzēs, lai tu aiznes viņam šo te! Iedevu lācīgajam algotnim vēstuli, ko biju uzrakstījis iepriekšējā vakarā. Tur ir paskaidrots, kāpēc man vajadzēja iecelt tevi par grupas vadoni. Es pasmīnēju. Varbūt viņš tev par to kaut ko piemaksās.

Dedans lepnumā piepūtās un paņēma vēstuli.

Martens, stāvēdams blakus, izdvesa piesmakušu skaņu. Varbūt tas bija klepus.

*    * *

Kamēr mēs ar Tempi mērojām ceļu, man izdevās šo to no viņa uzzināt. Pamazām es noskaidroju, ka paraža prasa, lai cilvēks ar viņa sociālo stāvokli saņemtu atļauju, pirms sāk kādu apmācīt.

Situāciju sarežģīja tas apstāklis, ka es biju cilvēks no ārpuses. Barbars. Mācīdams tādu cilvēku kā es. Tempi, šķiet, bija nogrēkojies vairāk nekā tikai pret paražu. Viņš bija lauzis uzticību savam skolotājam un saviem ļaudīm.

-    Vai paredzams, ka notiks kaut kāda tiesa? es jautāju.

Tempi papurināja galvu. Tiesa nē. Šehinni uzdos man jautājumus. Es teikšu: “Redzēju Kvoutā labu kaļamu dzelzi. Viņš pieder pie lethani. Viņam vajag, lai lethani viņu vadītu.”

Viņš pamāja ar roku uz manu pusi. Šehinni tev jautās par lethani, lai noskaidrotu, vai es esmu redzējis pareizi. Šehinni izlems, vai tu esi dzelzs, ko vērts kalt. Viņš izdarīja apļveida kustību, kas pauda: neomulīgi.

-    Un kas notiks, ja neesmu? es jautāju.

-    Ar tevi? Nenoteiktība. Ar mani? Nogriezīs.

-    Nogriezīs? es pārjautāju, cerēdams, ka esmu pārpratis.

Tempi pacēla plaukstu un pakustināja pirkstus. Ademi. Viņš savilka tos dūrē un pakratīja. Ademre. Tad viņš atvēra plaukstu un pieskārās mazajam pirkstiņam. Tempi. Viņš pēc kārtas pieskārās pārējiem pirkstiem. Draugs. Brālis. Māte. Viņš pieskārās īkšķim.

-     Šehinni. Pēc tam viņš izdarīja tādu kustību, it kā nogrieztu mazo pirkstiņu un aizmestu to projām. Nogriezīs, viņš teica.

Tātad nenogalinās, bet izraidīs no pārējo vidus. Es uzelpoju vieglāk, bet tikai līdz brīdim, kad ieskatījos Tempi bālajās acīs. īsu mirkli nevainojami rāmā maska pazuda, un aiz tās es ieraudzīju patiesību. Nāve būtu vieglāks sods nekā izraidīšana. Tempi bija tik izmisis un pārbiedēts, kādu es viņu nekad nebiju redzējis.

*    * *

Mēs vienojāmies, ka visvairāk cerēt varam tad, ja ceļojumā uz Haertu es pilnīgi nodošu sevi Tempi rokās. Manā rīcībā bija aptuveni piecpadsmit dienu, lai piedienīgi uzspodrinātu savas zināšanas. Galvenā cerība bija tāda, ka es atstāšu labu iespaidu uz tiem, kuru rokās ir Tempi liktenis.

Jau pirmās dienas sākumā Tempi lika man novilkt un noglabāt manu ēnsegu. Es negribīgi paklausīju. Apmetnis pārtapa apbrīnojami mazā paciņā, ko bez grūtībām varēju ievietot savā ceļamaisā.

Tempi diktētā intensitāte bija ļoti nogurdinoša. Vispirms mēs abi izpildījām dejotāja stiepšanos, ko biju vērojis jau daudz reižu. Pēc tam mēs nevis enerģiski soļojām kā citkārt, bet veselu stundu skrējām. Tad izpildījām ketanu, un Tempi laboja manas nebeidzamās kļūdas. Tad nogājām vienu jūdzi.

Beidzot apsēdāmies un pārrunājām lethani. Tā kā pārrunas notika ademu valodā, tas nebūt nebija viegli, tomēr mēs nolēmām, ka līdz nokļūšanai Haertā man pēc iespējas labāk jāapgūst valoda, lai tur es varētu runāt kā civilizēta būtne.

-    Kāds ir lethani mērķis? Tempi jautāja.

-    Rādīt mums taku, pa kuru jāiet? es minēju.

-    Nē, Tempi bargi atbildēja. Lethani nav taka.

-    Kāds ir lethani mērķis, Tempi?

-    Vadīt mūsu rīcību. Ja tu seko lethani, tad rīkosies pareizi.

-    Vai tā nav taka?

-    Nē. Lethani ir tas, kas palīdz izvēlēties taku.

Pēc tam sākām atkal visu no gala. Stundu skrējām, izpildījām ketanu, nogājām jūdzi, pārspriedām lethani. Pilns aplis prasīja divas stundas, un, kad neilgās pārrunas bija galā, darījām atkal visu no sākuma.

Kādā no lethani pārrunu reizēm es gribēju izdarīt kustību, kas nozīmēja mīkstināts izteikums. Bet Tempi uzlika roku uz manas plaukstas un to apturēja.

-     Kad mēs runājam par lethani, tā nevajag darīt. Ar kreiso roku viņš ātri izdarīja kustības satraukums, noliegums un vēl dažus žestus, kurus es nesapratu.

-    Kāpēc?

Tempi bridi domāja. Kad runā par lethani, tam nav jānāk no šejienes. Viņš piesita pirkstus man pie galvas. Vai no šejienes. Viņš piesita man pie krūtīm virs sirds un nolaida pirkstus lejup līdz manai kreisajai plaukstai. īstas lethani zināšanas dzīvo dziļāk. Dzīvo šeit. Viņš iebakstīja man vēderā zem nabas. Jārunā ir no turienes, bez domāšanas.

Turpmākajā gaitā es pamazām apjautu mūsu sarunu nerakstītos likumus. To mērķis bija ne tikai mācīt man lethani, bet arī noskaidrot, cik dziļi manī ir iesakņojusies izpratne par lethani.

Tas nozīmēja, ka uz jautājumiem ir jāatbild ātri, bez ademu sarunai raksturīgajām garajām pauzēm. Atbildēm nevajadzēja būt pārdomātām; tām vajadzēja būt dziļām. Ja cilvēkam bija patiesa lethani izpratne, šīs zināšanas atspoguļojās atbildēs.

Skrējiens. Ketans. Gājiens. Pārrunas. Līdz pusdienlaika pārtraukumam mēs izgājām šos apļus trīs reizes. Tas prasīja sešas stundas. Es pludoju sviedros un domāju, ka miršu. Pēc stundu ilgas maltītes un atpūtas sākām visu no gala. Līdz nakšņošanas laikam izgājām vēlreiz visus trīs apļus.

Naktsvietu iekārtojām ceļa malā. Pa pusei aizmidzis, notiesāju vakariņas, izklāju segu un ietinos savā ēnsegā. Lielajā pagurumā man tas šķita mīksts un silts kā dūnu pēlis.

Nakts vidū Tempi mani uzmodināja. Lai gan kāda dzīvnieciska daļa no manas būtības viņu ienīda, es jau no pirmā brīža sapratu, ka tas ir nepieciešams. Mans ķermenis bija stīvs un sāpēja, bet lēnās, pazīstamās ketana kustības palīdzēja atslābināt saspringtos muskuļus. Tempi lika man izstaipīties un padzerties ūdeni, un atlikušo nakts daļu es nogulēju ka baļķis.

Otrā diena bija krietni grūtāka. Kaut gan lauta bija cieši piesaitēta man pie muguras, tā kļuva par mokošu nastu. Zobens, ko es pat nepratu lietot, smagi karājās pie sāna. Ceļamaiss bija kļuvis par smagu dzirnakmeni, un es nožēloju, ka neesmu ļāvis Dedanam paņemt maera naudas lādi. Mani muskuļi bija kā gumija un negribēja klausīt, un skrējiena laikā elpa dzeļoši svilināja kaklu.

Periodi, kad mēs ar Tempi pārrunājām lethani, bija vienīgie īstenie atelpas brīži, taču tie bija nožēlojami īsi. Manas pagurušās domas virmoja nekārtīgā juceklī, un vajadzēja lielu piespiešanos, lai tās sakopotu un censtos pareizi atbildēt. Tomēr manas atbildes viņu tikai kaitināja. Ik pa brīdim viņš purināja galvu un skaidroja, cik ļoti esmu maldījies.

Beidzot es atmetu ar roku un vairs nepūlējos atbildēt pareizi. Pagurums radīja vienaldzību, un es vairs necentos sakārtot domas, tikai priecājos par iespēju dažas minūtes mierīgi pasēdēt. Jutos pārāk noguris, lai atcerētos, ko pats esmu teicis, bet dīvainā kārtā tieši šīs atbildes Tempi biežāk bija pa prātam. Tas bija ļoti iepriecinoši. Ja manas atbildes viņu apmierināja, mūsu sarunas ievilkās ilgāk un es ilgāk varēju atpūsties.

Trešajā dienā jutos ievērojami labāk. Muskuļi vairs tik ļoti nesāpēja. Elpošana kļuva vieglāka. Galva šķita skaidra un viegla kā lapa, kas lidinās vējā. Tādā noskaņojumā atbildes uz Tempi jautājumiem raisījās viegli un vienkārši, gluži kā dziesma.

Skrējiens. Ketans. Gājiens. Pārrunas. Trīs apļi. Un tad kādā brīdī, kad ceļa malā izpildījām ketana vingrinājumu, es pēkšņi sabruku.

Tempi bija mani uzmanīgi vērojis un paguva satvert mani, pirms atsitos pret zemi. Vairākas minūtes man galvā valdīja reibonis un migla, un atguvies redzēju, ka guļu koka ēnā netālu no ceļa. Acīmredzot Tempi bija mani turp aiznesis.

Viņš pastiepa man ādas blašķi ar ūdeni. Dzer!

Man negribējās par to pat domāt, tomēr es saņēmos un iedzēru malku. Piedod, Tempi!

Viņš papurināja galvu. Tu izdarīji daudz, pirms kriti. Tu nežēlojies. Tu parādīji, ka tavs prāts ir stiprāks par ķermeni. Tas ir labi. Kad prāts valda pār ķermeni, tas pieder pie lethani. Bet zināt savas robežas arī pieder pie lethani. Labāk ir apstāties, kad vajadzīgs, nevis skriet līdz krišanai.

-   Ja vien lethani neprasa arī krišanu, es nedomādams sacīju. Mana galva joprojām bija viegla kā vēja nesta lapa.

Viņš pasmaidīja, un tas bija rets notikums. Jā. Tu sāc saprast.

Es atbildēju viņa smaidam. Tu arvien labāk runā aturiešu valodā, Tempi.

Viņš samirkšķināja acis. Bažas. Mēs runājam manā valodā, nevis tavējā.

-    Es nerunāju… iesāku protestēt, bet tad ieklausījos savos izrunātajos vārdos. Sceopa teyas. Man galvā atkal sagriezās virpulis.

-    Dzer vēl! Tempi teica, un, par spīti apvaldītajai balsij un sejai, es jutu, ka viņš ir noraizējies.

Lai nomierinātu viņu, noriju vēl vienu malku. Tad piepeši mans ķermenis itin kā aptvēra, ka tam vajadzīgs ūdens, un, piepeši sajutis milzīgas slāpes, es iedzēru vairākus lielus malkus. Tomēr laikus mitējos, lai neizdzertu par daudz un māgā nesāktos krampji. Tempi pamāja ar galvu: atzinība.

-     Tātad es runāju labi? jautāju, lai novērstu domas no slāpēm.

-    Tu runā labi, ja salīdzina ar bērnu. Kā barbars pat ļoti labi.

-    Tikai labi? Vai es lietoju nepareizus vārdus?

-     Tu pārāk daudz iesaisti acis. Viņš iepleta pats savas acis un nemirkšķinādams skatījās tieši manējās. Un tavi vārdi ir labi, bet vienkārši.

-    Tad tev jāiemāca man vairāk vārdu.

Viņš papurināja galvu. Nopietnība. Tu jau tagad zini pārāk daudz vārdu.

-    Pārāk daudz? Tempi, es zinu ļoti maz vārdu!

-    Svarīgi nav vārdi, bet lietojums. Ademiem runa ir māksla. Ir tādi, kuri spēj pasacīt daudz ar vienu teicienu. Piemēram, Šehinni. Viņi pasaka kaut ko vienā elpas vilcienā, un citi tur meklē nozīmi veselu gadu. Viegls pārmetums. Tu pārāk bieži saki vairāk, nekā vajadzīgs. Nevajag ademu valodā runāt tā, kā tu dziedi Aturas valodā. Slavini sievieti simt vārdos. Tas ir pārāk daudz. Mūsu sarunas ir īsākas.

-    Tātad, ja es tiekos ar sievieti, man jāsaka tikai: “Tu esi skaista”?

Tempi papurināja galvu. Nē. Tev vienkārši jāsaka: “Skaista,” un

jāļauj sievietei pašai nospriest, ko esi gribējis teikt.

-    Vai tas nav pārāk… Es nezināju, kā pateikt “neskaidri” vai “nekonkrēti”, un biju spiests sākt teikumu no jauna, lai paskaidrotu savu domu.

-    Vai tas neveicina pārpratumus?

-    Tas veicina domāšanu, Tempi noteikti atbildēja. Domas smalkumu. Runājot tas vienmēr jāpatur prātā. Pārāk daudz runāt ir… Viņš papurināja galvu. Neatzinība. Brīdi viņš klusēja, meklēdams piemērotu vārdu.

-    Rupji?

Noliegums. Neapmierinātība. Es aizeju uz Severenu, un tur ir cilvēki, kas smird. Un ir cilvēki, kas nesmird. Kā vieni, tā otri ir cilvēki, bet tie, kuri nesmird, ir laba līmeņa cilvēki. Viņš spēcīgi iebakstīja man krūtīs divus pirkstus. Tu neesi kazu gans. Tu esi lethani audzēknis. Mans audzēknis. Tev jārunā kā laba līmeņa cilvēkam.

-     Bet kur tad paliek skaidrība? Ja nu tu būvē tiltu? Tur ir daudz svarīgu apstākļu. Un visi tie jāpasaka skaidri.

-    Protams, Tempi atbildēja. Piekrišana. Bet parasti arī svarīgās lietās labāks ir domas smalkums. Jo mazāk, jo labāk.

Tempi pastiepa roku un stingri satvēra manu plecu. Tad viņš ieskatījās man acīs un ilgāku laiku nenovērsās. Tas bija rets gadījums. Viņa sejā atmirdzēja kluss, skops smaids.

-    Lepns, viņš teica.

*    * *

Atlikusī dienas daļa pagāja, man atgūstot spēkus. Mēs nogājām dažas jūdzes, izpildījām ketanu, pārrunājām lethani un gājām atkal. Tovakar apmetāmies ceļmalas viesnīcā, kur es vakariņās notiesāju triju vīru porciju un iekritu gultā pirms saules rieta.

Nākamajā dienā mēs atsākām agrākos ciklus, bet gan pirms, gan pēc pusdienlaika atkārtojām tos tikai divas reizes. Mans ķermenis dega un smeldza, taču paguruma reibonis vairs nemocīja. Par laimi, ar nelielu garīgu piepūli man izdevās atgūt tikpat neparasti vieglu un skaidru galvu kā todien, kad biju brīvi atbildējis uz Tempi jautājumiem.

Turpmākajās dienās es sāku domās dēvēt šo dīvaino garīgo stāvokli par Virpuļojošo Lapu.

Tas šķita kā attāls radinieks Akmens Sirdij, garīgajam vingrinājumam, kuru biju apguvis jau sen. Tomēr tūlīt jāpiebilst, ka līdzības abiem šiem stāvokļiem bija maz. Akmens Sirds bija praktisks paņēmiens: tas izdzēsa emocijas un koncentrēja prātu. Tas ļāva vieglāk sadalīt prātu atsevišķās daļās vai saglabāt ļoti svarīgo Alaru.

Virpuļojošā Lapa turpretī šķita diezgan nelietderīga. Tā bija atslābināšanās, kas ļāva prātam noskaidroties un iztukšoties un pēc tam viegli peldēt un virpuļot no vienas domas uz nākamo. Bet šis paņēmiens palīdzēja tikai no zila gaisa izvilkt atbildes uz Tempi jautājumiem; citas praktiskas vērtības tam, šķiet, nebija. Tas bija kāršu trika garīgais ekvivalents.

Astotajā ceļojuma dienā mans ķermenis pastāvīgi vairs nesāpēja. Tad Tempi pievienoja kaut ko jaunu. Pēc ketana vingrinājumiem mums abiem vajadzēja cīnīties. Tas bija grūti, turklāt tas notika tieši tad, kad

es jutu vislielāko nogurumu. Bet pēc cīnīšanās mēs vienmēr apsēdāmies, atpūtāmies un pārrunājām lethani.

-    Kāpēc tu šodien smaidīji, kad mēs cīnījāmies? Tempi jautāja.

-    lāpēc, ka jutos labi.

-    Vai tev patika cīnīties?

-Jā-

Tempi pauda neapmierinātību. Tas nepieder pie lethani.

Brīdi pārdomāju savu nākamo jautājumu. Vai par cīņu nav jājūt prieks?

-    Nē. Prieks jājūt par pareizu rīcību un lethani ievērošanu.

-    Bet ja lethani prasa, lai es cīnītos? Vai man par to nav jājūt prieks?

-    Nē. Prieks jājūt par lethani ievērošanu. Ja tu cīnies labi, tev jājūt lepnums par to, ka labi dari to, kas jādara. Par pašu cīņu jājūt tikai pienākums un skumjas. Tikai barbari un ārprātīgie priecājas par kaujām. Kas mīl pašu cīņu, tas ir aizgājis no lethani.

*    * *

Vienpadsmitajā dienā Tempi man mācīja iesaistīt ketanā zobenu. Pirmais, ko apguvu, bija atklājums, cik ātri zobens kļūst svina smags, ja to tur izstieptas rokas attālumā.

Tagad, kad mūsu treniņiem pievienojās cīņas un zobens, katrs aplis prasīja gandrīz divarpus stundas. Tomēr mēs katru dienu cieši ievērojām iesākto kārtību. Trīs apļi pirms pusdienlaika, trīs apļi pēc pusdienlaika. Kopā piecpadsmit stundu. Es jutu, ka mans ķermenis norūdās un augums top izveicīgs un kalsns kā manam skolotājam.

SIMT DESMITĀ NODAĻA . skaistums un zars

PILSĒTĀM CEĻOJUMA laikā mēs ātri izgājām cauri un uzkavējāmies tajas tikai tik daudz, lai papildinātu ēdamo un ūdeni. Lauku apkaime saplūda vienā miglainā ainā. Manas domas saistījās ar ketanu, lethani un valodu, kuru mācījos.

Kad nokļuvām līdz Negaisa kalnu pakājei, ceļš manāmi sašaurinājās. Apkārtne kļuva arvien akmeņaināka un nelīdzenāka, un taka locījās kā čūska, vairīdamās no dziļām ieplakām, stāvām kraujām un juku jukām sakritušiem klintsbluķiem. Gaiss mainījās un kļuva vēsāks, nekā vasarā varētu gaidīt.

Mūsu ceļojums beidzās pēc piecpadsmit dienām. Varu tikai minēt, taču domāju, ka tajā laikā mēs nogājām gandrīz trīssimt jūdžu.

Haerta bija pirmā ademu pilsēta, ko skatīju savām acīm, un pieredzes trūkuma dēļ man šķita, ka to grūti saukt par pilsētu. Tajā nebija galvenās ielas, gar kuru rindojas mājas un veikali. Ēkas, kuras redzēju, atradās attālu cita no citas, tām bija dīvaini apveidi, un tās bija būvētas tā, lai pēc iespējas saplūstu ar dabisko apkārtnes ainavu, it kā vēlētos palikt nepamanītas.

Es nezināju, ka spēcīgie negaisi, kas bija devuši kalnu grēdai nosaukumu, šeit ir pavisam ierasta parādība. Piepešie, mainīgie vēji sagrautu jebkādas stateniskas un stūrainas būves, ko pierasts redzēt zemākajos līdzenumos.

Tāpēc ademi cēla mājas saprātīgi, slēpdami tās no untumainā laika. Dzīvojamie nami bija iebūvēti kalnu sienās vai klinšu patvēruma aizvēja pusē. Dažas mītnes bija ieraktas zemē. Citas bija iekaltas klints akmeņainajos sānos. Dažas mājas palika gandrīz neredzamas, ja tām nenostājās gluži blakus.

Atšķirīgs no tām bija tikai kāds zemu, tuvu sabūvētu akmens ēku puduris netālu no ceļa.

Mēs apstājāmies pie lielākās no šīm ēkām. Tempi pagriezās pret mani, nervozi raustīdams ādas saites, ar kurām algotņa sarkanais ietērps bija cieši piesaitēts rokām. Man jāiet pie Šehinni. Tas var prasīt laiku. Bažas. Nožēla. Tev jāgaida šeit. Varbūt ilgi. Viņa ķermeņa valoda man pateica vairāk nekā vārdi. Nevaru vest tevi iekšā, jo tu esi barbars.

-    Es pagaidīšu, mierinoši apgalvoju.

Tempi pamāja ar galvu un iegāja ēkā, vēlreiz atskatīdamies uz mani, pirms aizvēra durvis.

Skatījos apkārt un vēroju cilvēkus, kas rāmi gāja savās ikdienas gaitās: sieviete nesa grozu, mazs zēns veda saitē piesietu kazu. Ēkas bija celtas no tāda paša neapstrādāta akmens, kādi veidoja ainavu, un tās dabiski saplūda ar apkārtni. Debesis bija apmākušās, papildinot pasauli ar vēl vienu pelēku nokrāsu.

Visam pāri pūta vējš, svelpdams gar māju stūriem un zīmēdams zālē mainīgus rakstus. Brīdi domāju, ka derētu aplikt savu ēnsegu, tomēr nolēmu to nedarīt. Gaiss šeit bija retāks un vēsāks. Bet joprojām vēl turpinājās vasara, un saule patīkami sildīja.

Es jutos neparasti mierīgs šajā vietā, kur nebija lielākai pilsētai raksturīgās kņadas un smaku. Nebija pakavu klaboņas pret bruģi. Nebija ratu un pārdevēju, kas klaigājot daudzinātu savas preces. Varēju iztēloties, kā šādā vietā uzaug Tempi vai viņam līdzīgs cilvēks, uzsūcot sevī apkārtnes mieru, piepildoties ar to līdz malām un pēc tam aiznesot to līdzi, lai kurp dotos tālāk.

kā man nebija daudz, ko apskatīt, es pagriezos pret tuvāko ēku. Tā bija būvēta no nevienādiem akmeņiem, kas salikti kopā kā mozaīkas gabaliņi. Ieskatījies tuvāk, izbrīnījies ievēroju, ka tos nesatur nekāda java. Pieklaudzināju pie sienas, brīdi iedomājies, ka tas varētu būt liels viengabala akmens, kas apstrādāts tā, lai izskatītos pēc daudziem salipinātiem akmeņiem.

Aiz muguras izdzirdēju balsi, kas ademu valodā jautāja: Ko tu domā par mūsu sienu?

Pagriezos un ieraudzīju pavecu sievieti ar ademiem raksturīgām bāli pelēkām acīm. Viņas seja bija neizteiksmīga, bet vaibsti pauda mātišķu labsirdību. Galvā viņai bija pār ausīm uzvilkta vilnas cepure. Tā bija rupji adīta, un no apakšas spraucās smilškrāsas šķipsnas, kas bija sākušas sirmot. Pēc ilgā ceļojuma kopā ar Tempi man šķita savādi redzēt ademieti, kas nevalkā sarkanās algotņa drānas un nenēsā zobenu. Sieviete bija ģērbusies vaļīgā, baltā kreklā un lina biksēs.

-   Mūsu sienu ir vērts apskatīt, vai ne? viņa teica, ar vienu roku izdarīdama kustības: viegls uzjautrinājums, ziņkārība. Ko tu par to domā?

-     Domāju, ka tā ir skaista, es atbildēju ademu valodā, uzmanīgi atļaudamies tikai pavisam īsu acu kontaktu.

Viņas roka saliecās žestā, ko es nepazinu. Skaista?

Es pēc iespējas neuzkrītoši paraustīju plecus. Tas ir skaistums, kas piemīt vienkāršām, praktiskām lietām.

-    Varbūt tu nepareizi saproti šo vārdu, viņa teica. Saudzīga atvainošanās. Skaistums ir puķe, sieviete vai dārgakmens. Varbūt tu gribēji teikt “noderīga”. Siena ir noderīga.

-    Noderīga, bet ari skaista.

-    Varbūt lieta kļūst skaista, kad to lieto.

-    Varbūt to lieto atbilstoši skaistumam, es atbildēju, klusībā prātodams, vai šis varētu būt ademu ekvivalents virspusējai tērzēšanai. Ja tā, man tas patika labāk nekā pliekanās valodas maera galmā.

-    Un mana cepure? viņa jautāja, pieskardamās tai ar roku. Vai tā ir skaista tāpēc, ka to lieto?

Cepure bija adīta no biezas, rupjas dzijas un nokrāsota koši dzeltena kā kukurūzas matiņi, la bija drusku greiza, un adījums vietām izskatījās nevienāds. Tā šķiet ļoti silta, es piesardzīgi sacīju.

Sievietes kustība pauda vieglu uzjautrinājumu, un viņas acis tikko jaušami iedzirkstījās. Tā tas ir, viņa teica. Un man tā ir skaista, jo man to noadīja meitas meita.

-    Tad tā ir ari skaista. Piekrišana.

Sieviete ar rokas kustību man uzsmaidīja. Viņas plauksta izliecās citādi nekā Tempi plauksta, izdarot šo žestu, un es nolēmu uztvert to kā mīlošas mātes smaidu. Saglabādams neizteiksmīgu seju, atbildēju viņai ar smaida kustību un centos, lai tā izdotos gan sirsnīga, gan pieklājīga.

-    Kā barbars tu runā labi, viņa teica un, pastiepusi rokas, saspieda manējās draudzīgā žestā. Ciemiņi te ir reti un tik pieklājīgi vēl retāk. Nāc līdzi, un es tev parādīšu skaistumu, un tu man pateiksi, kādam derīgumam tas kalpo.

Es nolaidu skatienu. Nožēla. Nevaru. Es gaidu.

-    To, kas iekšā?

Es pamāju ar galvu.

-   Ja viņš iegāja iekšā, tev labu laiku būs jāgaida. Viņam noteikti patiks, ka tu esi gājis man līdzi. Tas varētu būt interesantāk nekā skatīties uz sienu. Pavecā sieviete pacēla roku un pievērsa kāda zēna uzmanību. Zēns pieskrēja klāt un gaidoši paskatījās uz viņu, un ziņkārīgās acis aši pārskrēja maniem matiem.

Sieviete izdarīja vairākas kustības, domātas zēnam, bet es sapratu tikai klusi. Pasaki tam, kas ir iekšā, ka es aizvedu šo vīrieti līdzi, lai viņš nestāv viens vējā. Drīz atvedīšu viņu atpakaļ.

Viņa pieklaudzināja pa manu lautas futrāli, pēc tam pa ceļamaisu un pa zobenu man pie sāniem. Atdod šos zēnam, un viņš tos ienesīs iekšā!

Nenogaidījusi atbildi, viņa sāka vilkt manu ceļamaisu lejā no pleca, un es neattapos izdomāt elegantu veidu, kā atteikties, lai neizdarītu

nepiedodamu nepieklājību. Katra kultūra ir atšķirīga, bet visām ir kopēja iezīme: drošākais ceļš, kā cilvēku apvainot, ir atraidīt mājinieku viesmīlību.

Zēns aizskrēja projām ar manām mantām, un vecā sieviete, satvērusi mani aiz rokas, veda sev līdzi. Es itin pateicīgi pieņēmu viņas sabiedrību, un mēs klusēdami gājām, līdz nokļuvām pie dziļas ielejas, kas negaidot pavērās mūsu priekšā. Tā bija zaļa, un pa to tecēja upīte. Ielejas sienas deva patvērumu no uzstājīgā vēja.

-    Ko tu teiksi par šādu vietu? sieviete jautāja, norādīdama uz apslēpto ieleju.

-    Tā ir ļoti līdzīga Ademrei.

Viņa draudzīgi paplikšķināja man pa roku. Tev ir dotības pateikt bez teikšanas. Tādiem kā tu tas ir retums. Viņa sāka kāpt lejup pa šauru, līkumotu, akmeņainu taciņu ielejas sānā, turēdamās pie mana elkoņa. Netālu pamanīju zēnu, kas ganīja aitas. Viņš mums pamāja ar roku, bet neiesaucās.

Nokāpām līdz pašai ielejai, kur pāri akmeņiem, balti putodama, plūda upe. Vietām tā veidoja dzidrus ūdens laukumus, kuros es redzēju šaudāmies zivis.

-     Vai šo tu sauktu par skaistu? viņa jautāja, kad brīdi bijām vērojuši upi.

-Jā-

-     Kāpēc?

Nenoteiktība. Varbūt kustības dēļ.

-      Akmens nekustējās nemaz, bet arī to tu nosauci par skaistu. Jautājums.

-    Kustība nav akmens dabā. Varbūt skaistums nozīmē kustību atbilstoši katra dabai.

Viņa pamāja ar galvu, it kā mana atbilde viņai būtu patikusi. Kādu laiku mēs atkal vērojām ūdeni.

-    Vai tu esi dzirdējis par latanthu?

-     Nē. Nožēla. Bet varbūt es vienkārši nezinu šo vārdu.

Viņa pagriezās un veda mani tālāk pa ieleju, līdz mēs nonācām pie plašāka klajuma, kas izskatījās apkopts kā dārzs. Tā vidū slējās liels koks, kam līdzīgu es nekad nebiju redzējis.

Mēs apstājāmies klajuma malā. Tas ir zobena koks, sieviete teica un paberzēja plaukstas virspusi pret vaigu: tāda kustība man nebija pazīstama. Latantha. Vai tu teiktu, ka tas ir skaists?

Es brīdi to vēroju. Ziņkārība. Man patiktu aplūkot to tuvāk.

-    Tas nav atļauts. Uzsvērums.

Pamāju ar galvu un pētīju koku, cik iespējams, no attāluma. Tam bija augsti, izliekti zari kā ozolam, bet lapas bija platas un gludām malām. Kad uzpūta vējš, tās meta savādus apļus. Jā, es pēc ilgāka laika atbildēju.

-    Kāpēc tev tik ilgi bija jādomā?

-    Mēģināju izdibināt skaistuma cēloni, es atzinos.

-    Un?

-    Es varētu teikt, ka koks gan kustas, gan nekustas atbilstoši savai dabai, un tas nosaka tā skaistumu. Bet es nedomāju, ka tas ir īstais cēlonis.

-    Kas tad?

Veltīju kokam vēl vienu ilgu skatienu. Es nezinu. Kāds tas varētu būt?

-    Tas vienkārši ir, viņa teica. Ar to pietiek.

Es pamāju ar galvu, juzdamies mazliet muļķīgi par savām agrākajām pārsmalcinātajām atbildēm.

-    Vai tu zini par ketanu? Viņas jautājums mani pārsteidza.

Tagad es jau zināju, cik svarīga ademiem ir šī dzīves daļa. Tāpēc

vilcinājos dot skaidru atbildi. Tomēr ari melot es negribēju. Varbūt. i4tvainošanās.

Viņa pamāja ar galvu. Tu esi piesardzīgs.

-    Jā. Vai tu esi Šehinni?

Šehinni pamāja ar galvu. Kad tev radās aizdomas, kas es esmu?

-    Kad tu jautāji par ketanu, es atbildēju. Un kad tev radās aizdomas, ka es zinu vairāk, nekā barbaram jāzina?

-    Kad redzēju, kā tu esi novietojis kājas.

Atkal iestājās klusums.

-    Šehinni, kāpēc tu nevalkā sarkanu apģērbu kā pārējie ademu karotāji?

Viņa izdarīja vairākas nepazīstamas kustības. Vai tavs skolotājs tev ir stāstījis, kāpēc ademi valkā sarkanu apģērbu?

-    Es neiedomājos pajautāt, atbildēju, negribēdams radīt iespaidu, it kā Tempi nebūtu mācījis mani pietiekami rūpīgi.

-    Tad jautāšu es.

Bridi kavējos domās. Tādēļ, lai ienaidnieks neredzētu viņus asiņojam?

Atzinība. Bet kāpēc es valkāju baltas drēbes?

Vienīgā atbilde, ko varēju iedomāties, lika man sastingt. Tāpēc, ka tu neasiņo.

Viņas galvas mājiens pauda daļēju piekrišanu. Un ari tāpēc, ka ienaidnieks, ja tam tomēr izdotos ievainot mani līdz asinīm, būtu pelnījis tās redzēt.

Nodrebēju sevī, visiem spēkiem cenzdamies saglabāt ademu ārējo savaldību. Pēc atbilstoši pieklājīgas pauzes jautāju: Kas notiks ar Tempi?

-    To vēl redzēsim. Sievietes kustība pauda kaut ko diezgan tuvu aizkaitinājumam, un pēc tam viņa noprasīja: Vai par sevi tu neraizējies?

-    Es vairāk raizējos par Tempi.

Zobena koks vējā zīmēja rakstus. Tie gluži hipnotiski saistīja skatienu.

-    Cik tālu tu esi ticis ar treniņiem? Šehinni jautāja.

-    Ketanu esmu mācījies vienu mēnesi.

Viņa pagriezās pret mani un pacēla rokas. Vai esi gatavs?

Nespēju nokratīt domu, ka viņa ir sešas collas mazāka par mani un pietiekami veca, lai būtu mana vecmāmiņa. Arī greizā, dzeltenā cepure nepiešķīra viņai īpaši biedējošu izskatu. Varbūt, es teicu un arī pacēlu rokas.

Šehinni lēni man tuvojās, izpildīdama Nažiem Līdzīgas Plaukstas. Es atbildēju ar Lietus Ķeršanu. Tad turpināju ar Dzelzs Kāpienu un Straujo Iegriezienu, tomēr man neizdevās viņai pieskarties. Šehinni kustības kļuva mazliet straujākas, un viņa vienlaikus izdarīja Mainīgo Elpu un Trieciensitienu. Vienu es apturēju ar Ūdens Vēdām, taču otru nespēju atvairīt. Viņas roka skāra mani zem ribām, tad piedūrās deniņiem, un kustība bija tik viegla, it kā viņa klusinādama piespiestu man pie lūpām pirkstu.

Lai ko es mēģinātu, uz viņu tas neatstāja nekādu iespaidu. Es izpildīju Mesto Zibeni, bet viņa tikai atkāpās, pat necenzdamās izdarīt pretsitienu. Reizi vai divas tiku pietiekami tuvu, lai skartu viņas balto kreklu, un pat sajutu auduma pieskārienu plaukstai, taču tas bija viss. Jutos tā, it kā censtos iesist vējā pakārtai auklai.

Sakodu zobus un uzsāku Kviešu Kulšanu, Sidra Spiešanu un Māti pie Upes, bez pārtraukuma pāriedams no katra paņēmiena uz nākamo un nemazinādams sitienu sparu.

Tādas kustības kā viņai es nekad vēl nebiju redzējis. Izšķirošais tajās nebija ātrums: kaut gan viņa kustējās ātri, galvenā būtība bija cita. Šehinni kustības bija nevainojami precīzas, viņa nekad nepaspēra divus soļus, ja pietika ar vienu. Viņa nepavirzījās par četru collu tiesu, ja pietika ar trim. Viņa kustējās gluži kā pasaku būtne, līganāka un graciozāka par Felurianu dejā.

Cerēdams pārsteigt viņu negaidot un pierādīt savas spējas, es kāpināju ātrumu, cik vien tas bija manos spēkos. Izpildīju Dejojošo Jaunavu, Zvirbuļu Ķeršanu, Piecpadsmit Vilkus…

Šehinni paspēra vienu precīzu soli.

-     Kāpēc tu raudi? Šehinni jautāja, izpildīdama Krītošo Gārni. Vai t(*v kauns? Vai tev bail?

Samirkšķināju acis, lai noskaidrotu skatienu. Mana balss bija aizsmakusi no piepūles un emociju pārpilnības. Tu esi skaista, Šehinni. Jo tevi apvienojas mūra akmens, upes ūdens un koka kustība.

Šehinni pārsteigta samirkšķināja acis, un es izmantoju īso acumirkli, lai satvertu viņu aiz pleca. Izpildīju Augšupskrejošo Pērkonu, tomēr Šehinni nepakrita, bet palika stāvam nesatricināma un stingra kā akmens.

Gandrīz izklaidīgi viņa atbrīvojās ar Uzvarēto Lauvu un izdarīja Kviešu Kulšanu. Es aizlidoju sešas pēdas atpakaļ un atsitos pret zemi.

Zibenīgi pielēcu kājās: kritiens neko man nebija nodarījis, tas bija viegls, velēna mīksta, un Tempi man bija iemācījis krist tā, lai nesasistos.

Taču, pirms paguvu atkal doties uzbrukumā, Šehinni ar rokas mājienu mani apturēja.

-     Tempi gan ir tevi mācījis, gan nav tevi mācījis, viņa teica ar neizdibināmu sejas izteiksmi. Es atkal piespiedu sevi novērst skatienu sānis. Nav viegli mainīt mūža gaitā izveidojušos ieradumus. Tas ir gan slikti, gan labi. Nāc! viņa pagriezās un devās uz koka pusi.

Tas bija lielāks, nekā man bija izskatījies no attāluma. Brāzmas šūpoja mazākos zarus, un tie zīmēja gaisā līkumotus, trauksmainus vēja rakstus.

Šehinni pacēla nokritušu lapu un iedeva to man. Tā bija plata un gluda, liela kā apakštase un apbrīnojami smaga. Man iesāpējās plauksta, un es ieraudzīju, ka pār īkšķi lejup tek asinis.

Uzmanīgāk nopētījis lapas malu, redzēju, ka tā ir cieta un asa kā savvaļas zāles stiebrs. Patiešām zobena koks. Paskatījos augšup uz virmojošo lapotni. Ja kāds stāvētu tuvu kokam spēcīgā vējā, lapas viņu sagraizītu strēmelēs. I

-Ja tu gribētu uzbrukt šim kokam, Šehinni teica, kā tu to darītu?

Sistu pa saknēm? Nē. Pārāk stipras. Sistu pa lapām? Nē. Pārāk kustīgas.

Kur tu sistu?

-    Pa zaru.

-    Pa zaru. Piekrišana. Viņa pagriezās pret mani. To Tempi tev nav iemācījis. Būtu nepareizi, ja viņš tev to mācītu. Tomēr tu tāpēc dabūji ciest.

-    Es nesaprotu.

Viņa ar rokas mājienu norādīja, lai es sāku ketanu. Es automātiski izpildīju Zvirbuļu Ķeršanu.

-    Stāt! viņa mani apturēja, un es sastingu cīņas stāvoklī. Ja man būtu tev jāuzbrūk, kur tas notiktu? Šeit, saknēs? Viņa pagrūda manu

kāju, un es jutu, ka tā neizkustas no vietas. Šeit, lapā? Viņa pagrūda manu pacelto plaukstu un bez pūlēm to sakustināja, taču nekas vairāk nenotika. Šeit. Zarā. Viņa viegli pagrūda manu plecu, un mans stāvoklis mainījās. Un šeit. Viņa pagrūda manu gurnu, piespiezdama mani pagriezties. Redzi? Vai nu tu atrodi vietu, kur izlietot spēku, vai ari izšķied to velti. Spēka šķiešana nepieder pie lethani.

-    Jā, Šehinni.

Viņa pacēla rokas, ieņemdama stāvokli, kurā man bija izdevies viņai trāpīt Krītošā Gārņa vidū. Izpildi Augšupskrejošo Pērkonu! Kur ir manas saknes?

Norādīju uz viņas pēdām, kas stingri balstījās zemē.

-    Kur ir lapas?

Norādīju uz viņas plaukstām.

-     Nē. Lapa ir no šejienes līdz šejienei. Šehinni norādīja uz roku visā garumā un nodemonstrēja, kā var brīvi izdarīt sitienu ar plaukstām, elkoņiem vai pleciem. Kur ir zars?

Krietnu brīdi domājis, piesitu viņai pie ceļgala.

Jutu, ka Šehinni ir pārsteigta, kaut gan ārēji viņa to neizrādīja. Un?

Piesitu viņai pa vietu zem paduses, pēc tam pa plecu.

-    Parādi!

Pievirzījos tuvāk, atspiedu vienu kāju pret viņas ceļgalu un izpildīju Augšupskrejošo Pērkonu, sviezdams viņu uz sāniem. Biju pārsteigts, cik maz spēka tam vajadzīgs.

Tomēr Šehinni nevis uzlidoja gaisā, lai pēc tam nokūleņotu zemē, bet sagrāba manu augšdelmu. Sajutu spēcīgu rāvienu un sagrīļodamies pakāpos soli sānis. Šehinni izvairījās no sviediena, izmantojot tvērienu kā sviras atbalsta punktu, lai noturētos kājās. Viņa paspēra vienu nevainojami precīzu soli un bija atguvusi līdzsvaru.

Šehinni ieskatījās tieši man acīs un pēc ilga, dompilna brīža pagriezās un devās atpakaļ, ar rokas kustību aicinādama mani sekot.

SIMT VIENPADSMITĀ NODAĻA . melis un zaglis

MĒS AR Šehinni atgriezāmies pie akmens ēku pudura, kur stāvēja Tempi, nervozi mīņādamies no vienas kājas uz otru. Tas apstiprināja manas aizdomas. Viņš nebija sūtījis Šehinni mani pārbaudīt. Viņa bija atradusi mani pati.

Kad pienācām pietiekami tuvu, Tempi pacēla labajā rokā zobenu ar lejup vērstu smaili. Ar kreiso roku viņš izdarīja kustību dziļa cieņa.

-    Šehinni, viņš teica, es…

Šehinni pamāja, lai viņš tai seko, un iegāja zemajā akmens ēkā. Ar skatienu sameklējusi kādu zēnu, viņa teica: Atved šurp Karseretu! Zēns skriešus aizsteidzās projām.

Ziņkārība, es ar kustību vēstīju Tempi.

Viņš neskatījās uz mani. Dziļa nopietnība. Saglabā uzmanību. Mani nenomierināja tas, ka tādas pašas kustības viņš bija izdarījis ceļā uz Krosonu, kad šķita, ka esam uzskrējuši slēpnim. Ievēroju, ka viņa rokas viegli trīc.

Šehinni aizveda mani līdz atvērtām durvīm, kur mums pievienojās vēl kāda sieviete sarkanās algotņu drānās. Pamanīju viņai virs uzacīm un zoda tievas rētas. Tā bija Karsereta, tā pati sieviete, kuru bijām sastapuši ceļā uz Severenu un kura bija mani pagrūdusi.

Šehinni ar rokas mājienu raidīja abus algotņus tālāk, bet mani apturēja turpat. Gaidi šeit. Tas, ko darīja Tempi, nebija labi. Es paklausīšos. Pēc tam nolemšu, kas darāms.

Es paliku stāvam, un viņa aizvēra durvis aiz sevis.

*    * *

Nogaidīju stundu, tad divas. Sasprindzināju dzirdi, taču neviena skaņa no durvju otras puses nesasniedza manas ausis. Garām pa gaiteni pagāja daži cilvēki: divi ģērbušies sarkanajā algotņu apģērbā, viens pašaustās pelēkās drānās. Visi tie pārlaida skatienu maniem matiem, tomēr atturējās no uzbāzīgas vērošanas.

Mēs nepārmijām smaidus un galvas mājienus, kā pieņemts barbaru vidū; es saglabāju neizteiksmīgu seju, atbildēju uz atturīgajām sveicienu kustībām un vairījos no acu kontakta.

Kad bija pagājušas mazliet vairāk nekā trīs stundas, durvis atvērās un Šehinni aicināja mani iekšā.

Iegāju labi apgaismotā istabā ar apstrādāta akmens sienām. Tā bija apmēram tik liela kā prāva viesnīcas guļamistaba, bet izskatījās vēl plašāka, jo tajā nebija gandrīz nekādu vērā ņemamu mēbeļu. Pie vienas sienas stāvēja maza dzelzs krāsniņa, kas izstaroja tīkamu siltumu, un vidū cits pret citu aptuvenā aplī bija salikti četri krēsli. Trijos no tiem sēdēja Tempi, Šehinni un Karsereta. Pēc Šehinni mājiena es apsēdos ceturtajā.

-    Cik daudzus tu esi nogalinājis? Šehinni jautāja. Viņas tonis bija citāds nekā iepriekš. Valdonīgs. Tāds pats tonis, kādā bija runājis Tempi, kad mēs apspriedām lethani.

-    Daudzus, es nevilcinādamies atbildēju. Reizēm varbūt esmu neattapīgs, tomēr zinu, kad mani pārbauda.

-     Cik daudzi ir daudzi? Tas nebija aicinājums paskaidrot tuvāk. Tas bija jauns jautājums.

-    Ja nogalina cilvēku, arī viens ir daudz.

Viņa tikko jaušami pamāja ar galvu. Vai tu esi nogalinājis cilvēkus ārpus lethani?

-    Varbūt.

-    Kāpēc tu nesaki “jā” vai “nē”?

-    Tāpēc, ka neesmu vienmēr skaidri izpratis lethani.

-    Un kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka lethani mācība vienmēr nav skaidra.

-    Kas dara lethani skaidru?

Bridi vilcinājos, kaut gan zināju, ka tas nav vēlams. Skolotāja vārdi.

^ Vai lethani var iemācīt?

Sāku izdarīt kustību nenoteiktība, bet tad atcerējos, ka šeit roku valoda nav vietā. Varbūt, es atbildēju. Es to nevaru.

Tempi mazliet sakustējās savā krēslā. Kaut kas negāja labi. Tā kā neko labāku nevarēju iedomāties, es dziļi ievilku elpu, atslābinājos un uzmanīgi ievirzīju prātu Virpuļojošā Lapā.

-    Kurš zina lethani? Šehinni jautāja.

-    Vēja nesta lapa, es atbildēju, kaut gan, godīgi sakot, nevaru paskaidrot, ko ar to biju domājis.

-    No kurienes nāk lethani?

-    No turienes, kur dzimst smiekli.

Brīdi vilcinājusies, Šehinni jautāja: Kā cilvēks seko lethani?

-    Kā cilvēks seko mēnesim?

Kopā ar Tempi pavadītais laiks man bija iemācījis novērtēt dažādu veidu pauzes, ar kurām var akcentēt sarunu. Ademu valodā ar klusumu var pateikt tikpat daudz, cik ar vārdiem. Ir piesātināta pauze. Pieklājības pauze. Apjukuma pauze. Ir pauze, kas pasaka nepateikto, pauze, ar kuru atvainojas, pauze, kas piešķir uzsvaru…

Šī pauze bija piepešs tukšums sarunas vidū. Tas bija ievilktas elpas tukšums. Es nojautu, ka esmu pateicis kaut ko ļoti gudru vai kaut ko ļoti muļķīgu.

Šehinni sakustējās krēslā, un oficiālā gaisotne izzuda. Juzdams, ka ejam tālāk, es ļāvu prātam iziet no Virpuļojošās Lapas.

Šehinni pagriezās pret Karseretu. Ko tu teiksi?

Karsereta visu laiku bija sēdējusi kā statuja neizteiksmīga, mēma un nekustīga. Es saku to pašu, ko iepriekš. Tempi ir netinad mūs visus. Viņš ir jāizslēdz. Tāpēc mums ir savi likumi. Neievērot likumu nozīmē to dzēst.

-    Akli sekot likumam nozīmē būt vergam, Tempi ātri sacīja.

Šehinni ar kustību pauda ass pārmetums, un Tempi samulsis pietvīka.

-    Bet tas tur, Karsereta pamāja uz mani, viņš nav no Ademres. Labākajā gadījumā viņš ir muļķis. Sliktākajā gadījumā melis un zaglis.

-    Un tas, ko viņš šodien teica? Šehinni jautāja.

-    Suns spēj riet trīs reizes, nemācēdams skaitīt.

Šehinni pagriezās pret Tempi. Izteikdamies ārpus kārtas, tu zaudēji savu iespēju izteikties. Tempi atkal pietvīka, viņa lūpas nobāla, un viņš visiem spēkiem centās saglabāt savaldību.

Šehinni dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. Ketans un lethani ir tas, kas mūs dara par Ademres cilti, viņa teica. Barbars nedrīkst zināt par ketanu. Gan Tempi, gan Karsereta sakustējās, bet Šehinni pacēla roku. Tajā pašā laikā iznīcināt cilvēku, kurš izprot lethani, ir nepareizi. Lethani sevi neiznīcina.

“Iznīcināt” viņas mutē skanēja ļoti nevērīgi. Cerēju, ka varbūt esmu nepareizi sapratis šī ademu vārda dziļāko būtību.

Šehinni turpināja: Daži varētu teikt: “Šim pietiek! Nemāciet viņam lethani, jo tas, kam ir zināšanas par lethani, spēj pārvarēt visu.”

Šehinni bargi paskatījās uz Karseretu. Bet es neesmu no tiem, kuri tā teiktu. Manuprāt, pasaule būtu labāka, ja tajā būtu vairāk no lethani. Jo lethani dod ne tikai varu; lethani dod viedu prātu, kā šo varu izmantot.

Sekoja ilgs klusums. Kamols man māgā savilkās arvien ciešāks, un es visiem spēkiem pūlējos saglabāt mierīgu ārieni. Es domāju, Šehinni beidzot teica, ka varbūt Tempi tomēr nav maldījies.

Tas izklausījās tālu no atklātas atzinības, bet Karseretas spēji sastingusī mugura un Tempi lēnā, atvieglotā izelpa ļāva man domāt, ka tieši tāda ir bijusi mūsu cerība.

-    Es nodošu viņu Vašetai, Šehinni teica.

Tempi sastinga. Karseretas žests bija plašs un izteiksmīgs kā plānprātīgā smaids: atzinība.

Tempi balss skanēja saspringti. Tu nodosi viņu Kalvei? Viņa roka ziboši sakustējās. Cieņa. Noliegums. Cieņa.

Šehinni piecēlās kājās, apliecinādama, ka saruna beigusies. Kurš būtu vēl labāks? Kalve pārliecināsies, vai viņš ir dzelzs, ko vērts kalt.

To teikusi, Šehinni pavilka Tempi sānis un īsu bridi runāja ar viņu divatā. Viņa viegli pārlaida plaukstas Tempi rokām. Viņas balss bija pārāk klusa pat manām labi trenētajām noklausītāja ausīm.

Es stāvēju blakus savam krēslam, pieklājīgi gaidīdams turpmāko. Tempi šķita zaudējis visu agrāko cīņas sparu, un viņa kustības vienmuļā ritmā pauda vienu un to pašu: piekrišana un cieņa.

Karsereta stāvēja attālāk un cieši skatījās uz mani. Viņas seja bija rāma un bezkaislīga, bet acīs gailēja dusmas. Paslepšus no pārējiem diviem viņa ar nolaisto roku izdarīja vairākas neuzkrītošas kustības. Vienīgā, ko es sapratu, nozīmēja riebums, bet es gluži labi varēju atminēt pārējās.

Par atbildi izdarīju kustību, kas nepiederēja pie ademu ķermeņa valodas. Taču, redzēdams, kā samiedzas Karseretas acis, es nojautu, ka viņa ir gluži labi sapratusi tās nozīmi.

Trīs reizes spalgi noskanēja zvans. Pēc brīža Tempi noskūpstīja Šehinni rokas, pieri un muti. Tad viņš pagriezās un ar rokas mājienu aicināja mani sekot.

Mēs kopā aizgājām līdz lielai istabai ar zemiem griestiem. Tajā bija daudz cilvēku, un gaisā valdīja ēdiena smarža. Tā bija ēdamzāle ar gariem galdiem un tumša koka soliem, kas laika gaitā ieguvuši gludu spīdumu.

Es gāju līdzi Tempi un uzliku ēdienu uz gluda koka šķīvja. Tikai tad aptvēru, cik ļoti man gribas ēst.

Pretēji gaidītajam šī ēdamzāle nepavisam nelīdzinājās Universitātes “Ēstūzim”. Tā bija krietni klusāka, un ēdiens bija daudz labāks. Baudījām svaigu pienu un liesu galu; es spriedu, ka tā varētu būt kazas gaļa. Galdā bija ciets, pikants siers un mīksts, krēmīgs siers, un divu veidu maize, vēl silta pēc cepšanas. Bija dabūjami āboli un zemenes. Uz visiem galdiem brīvi stāvēja sālnīcas, un katrs varēja lietot sāli, cik vēlējās.

Savādi bija atrasties istabā, kurā visapkārt skanēja ademu valoda. Cilvēki sarunājās tik klusi, ka es nespēju izšķirt atsevišķus vārdus, taču redzēju viņu roku zibošās kustības. Kaut gan saprast es spēju tikai vienu no katriem desmit žestiem, neparasti bija vērot dažādās, mainīgās emocijas sev apkārt: uzjautrinājums. Dusmas. Samulsums. Noliegums. Riebums.

Sevī prātoju, cik daudz no tā visa varētu attiekties uz mani, barbaru viņu vidū.

Apkārtējo pulkā bija vairāk sieviešu un nepieaugušu bērnu, nekā biju gaidījis. Dažām mugurā bija pazīstamās asinssarkanās algotņu drēbes, tomēr vairāk bija tādu, kas ģērbušās vienkāršās, pelēkās drānās, kādas biju redzējis pastaigas laikā ar Šehinni. Pārējo vidū pamanīju arī baltu kreklu un pārsteigts attapos, ka tā ir pati Šehinni, kas ēd kopā ar visiem pārējiem.

Neviens atklāti neblenza uz mani, taču visi skatījās. Liela uzmanība tika veltīta maniem matiem, un tas bija gluži saprotami. Istabā bija piecdesmit galvu ar smilškrāsas matiem: dažas tumšākas, dažas gaišākas, citas nosirmojušas. Es vienīgais izcēlos to vidū kā degoša svece.

Mēģināju ievilkt Tempi sarunā, taču viņš atturējās un visu uzmanību veltīja ēdienam. Tempi nebija piekrāvis šķīvi tik pilnu kā es un apēda tikai nelielu daļu no paņemtā ēdiena.

Tā kā laiku neaizpildīja sarunas, es paēdu ātri. Kad mans šķīvis bija tukšs, Tempi beidza izlikties ēdam un mēs devāmies projām. Iziedams no istabas, jutu, ka man mugurā urbjas vairāki duči skatienu.

Tempi izveda mani pa vairākiem gaiteņiem, līdz nonācām pie kādām durvīm. Viņš tās atvēra, un es ieraudzīju mazu istabiņu ar logu un gultu. Turpat atradās mana lauta un ceļamaiss. Zobena nebija.

-   Tev būs cits skolotājs, Tempi beidzot teica. Dari, ko vari. Izturies pieklājīgi. Tavs skolotājs izlems svarīgus jautājumus. Nožēla. Mani tu neredzēsi.

Viņš bija acīmredzami noraizējies, bet es nezināju, ko sacīt, lai viņu nomierinātu. Tāpēc tikai īsi apskāvu viņu, un šķita, ka viņš to uztver labvēlīgi. Tad viņš pagriezās un, neteicis ne vārda, izgāja ārā.

Palicis istabā viens, es noģērbos un likos gulēt. Šķiet, atbilstoši būtu sacīt, ka es mētājos un vārtījos, neziņā raizēdamies par to, kas gaidāms. Tomēr vienkāršā patiesība ir tāda, ka es biju pārguris un gulēju ciešā miegā kā jaunpiedzimis bērns pie mātes krūts.

SIMT DIVPADSMITĀ NODAĻA . kalve

SĒDĒJU NELIELĀ parkā, ko veidoja tikai divi līdzeni akmens soli, daži koki un maza taciņa, kas līkumoja cauri garai zālei. No vienas malas līdz otrai varēja aizstaigāt minūtes laikā. Divās pusēs slējās klintis, kas deva patvērumu no vēja. Bet tikai niecīgu, daļēju patvērumu, to lieciet vērā. Visā Haertā, šķiet, nebija tādas vietas, kas ļautu pilnīgi patverties no vēja.

Kad redzēju tuvojamies Vašetu, es visupirms ievēroju, ka viņai pie sāniem nav zobena. To viņa bija pārsviedusi pār plecu, apmēram tā kā es savu ceļamaisu. Viņas gaitā jautās izsmalcināta, stingra pašpaļāvība, tāda kā apziņa, ka viņai ir, ar ko padižoties, bet nav vērts tērēt tam laiku.

Viņai bija tāda pati vidusmēra miesasbūve, kādu biju jau pieradis redzēt ademu vidū, tāda pati bāli krēmīga ādas krāsa un pelēkas acis. Viņas mati bija mazlietiņ gaišāki nekā Tempi mati, un viņa tos nēsāja, sasietus zirgastē. Kad Vašeta pienāca tuvāk, es ievēroju, ka viņai kādreiz ir lauzts deguns, un, kaut gan tas nebija greizs, nelielais izcilnis smalkajā sejā izskatījās dīvaini neiederīgs.

Vašeta man uzsmaidīja, sārtajām lūpām plati atsedzot baltus zobus.

-     Nu tā! viņa sacīja brīvā aturiešu valodā. Tagad tu esi mans.

-    Tu proti aturiešu valodu, es apstulbis teicu.

-    To prot lielākā daļa no mums, viņa atbildēja. Ap muti un acu kaktiņos viņai stiepās dažas rieviņas, tāpēc es spriedu, ka viņa varētu būt gadus desmit vecāka par mani. Bez labām valodu prasmēm ir grūti ir izlauzt pasaulē ceļu. Grūti veikt lietišķus darījumus.

Es attapos pārāk vēlu. Oficiāla izturēšanās. Cieņa. Ja pareizi saprotu, tu esi Vašeta?

Smaids viņas lūpās itin kā atkāpās. Vašeta atbildēja uz manu žestu tik plaši un pārspīlēti, ka es neglābjami jutu tam cauri izsmieklu. Esmu gan. Es būšu tava skolotāja.

-    Un Šehinni? Es sapratu, ka skolotāja šeit ir viņa?

Vašeta paskatījās uz mani, savilkusi augšup uzacis, un mani gluži vai iztrūcināja spilgtā izteiksme ademietes sejā. Vispārējā nozīmē jā. Bet praktiskā nozīmē Šehinni ir pārāk nozīmīga, lai tērētu laiku ar tādiem kā tu.

Izdarīju kustību pieklājība. Es biju itin apmierināts ar Tempi.

-    Ja mūsu mērķis būtu tava apmierinātība, to varētu ņemt vērā, viņa atbildēja. Bet Tempi drīzāk ir buru laiva, nevis skolotājs.

To dzirdot, es drusku saspurojos. Tev jāzina, ka viņš ir mans draugs.

Vašetas acis savilkās šaurāk. Būdams viņa draugs, tu vari neredzēt viņa trūkumus. Viņš ir prasmīgs karotājs, bet tas ir viss. Tavā valodā viņš runā ļoti trūcīgi, viņam ir maz pieredzes reālajā pasaulē, un, ja runājam pavisam atklāti, viņš nav sevišķi attapīgs.

-    Piedod! es teicu. Nožēla. Negribēju tevi apvainot.

-    Netēlo pazemību, ja to nejūti! viņa atmeta, joprojām skatīdamās uz mani piemiegtām acīm. Kaut gan tu uzklāj sejai masku, tavas acis ir kā dzidri spoguļi.

-    Piedod! es atkārtoju, domādams to no sirds. Atvainošanās. Biju cerējis atstāt labu pirmo iespaidu.

-    Kāpēc? viņa noprasīja.

-    Man gribētos, lai tu esi labās domās par mani.

-    Man gribētos, lai man būtu iemesls būt labās domās par tevi.

Nolēmu iet citu ceļu, cerēdams ievadīt sarunu drošākos ūdeņos.

-    Tempi nosauca tevi par Kalvi. Kāpēc tā?

-    Tā mani sauc. Vašeta. Kalve. Māls. Vērptuve. Viņa izrunāja savus vārdus trīs dažādos veidos, katrreiz ar citādu intonāciju. Es esmu tā, kas piešķir apveidus: kaļ, asina vai iznīcina.

-    Un kāpēc māls?

-     Es esmu arī māls, Vašeta atbildēja. Mācīt spēj tikai tas, kurš ir lokans.

Klausoties viņā, es jutu, ka mans satraukums pieaug. Neliegšos, ka būtu patīkami, ja man būtu kopīga valoda ar savu skolotāju, es teicu.

-       Man ir tūkstošiem jautājumu, kurus neesmu uzdevis, jo zināju, ka Tempi tos nesapratīs. Pat ja saprastu, viņa atbildes man nedotu skaidrību.

Vašeta pamāja ar galvu un apsēdās uz viena no akmens soliem. Ari sazināšanās prasme skolotājam ir svarīga īpašība, viņa teica. Tagad ej un atnes man garu koka zaru! Pēc tam sāksim nodarbību.

Es aizsteidzos koku virzienā. Viņas lūgums izklausījās kā daļa no rituāla, tāpēc es negribēju atgriezties ar pirmo žagaru, ko gadītos ieraudzīt zemē. Sameklēju vītolu un nolauzu kuplu zaru, kas bija garāks par manu roku un tik resns kā mans mazais pirkstiņš.

Atgriezos pie sola, kur sēdēja Vašeta. Iedevu viņai vītola zaru, un viņa, noņēmusi no pleca zobenu, sāka atdalīt no tā sīkos zariņus.

-    Tu teici: mācīt spēj tikai tas, kurš ir lokans, es sacīju. Tāpēc šis zars man likās piemērots.

-    Šodienas stundai tas noderēs, viņa teica un noplēsa pēdējo mizas gabalu, atstādama tikai slaidu, baltu vicu. Noslaucījusi zobenu kreklā, viņa to iebāza makstī un piecēlās kājās.

Turēdama vītola zaru vienā rokā, Vašeta pavicināja to turp un atpakaļ, un gaisā atskanēja kluss švīksts.

Tagad, tuvumā būdams, es ievēroju, ka Vašetas apģērbs gan bija sarkans, kā pieņemts algotņu karotājiem, taču atšķirībā no Tempi un daudziem citiem tas nebija piesaitēts augumam ar ādas sloksnēm. Viņas kreklu un bikses cieši pie rokām, kājām un krūtīm saistīja asinssarkanas zīda lentes.

Vašeta ieskatījās man acīs. Tagad es tev sitīšu, viņa nopietni teica. Stāvi un nekusties!

Viņa sāka lēni iet man apkārt, joprojām vēzēdama vītola vicu. Švīks, švīks. Viņa aizgāja man aiz muguras, un tagad, kad nevarēju viņu redzēt, es jutos krietni sliktāk. Švīks, švīks. Viņa vicināja zaru arvien ātrāk, un skaņa mainījās. Šmiukt, šmiukt! Es nepakustējos.

Viņa vēlreiz apgāja man apkārt, vēlreiz nostājās aiz muguras un divas reizes man iesita. Vienreiz pa katru roku mazliet zem pleca. Šmiukt, šmiukt! Pirmajā brīdī tie šķita pavisam viegli sitieni, bet tad rokās uzliesmoja sāpes kā skaudra liesma.

Vēl nebiju paguvis reaģēt, kad viņa man iesita pa muguru, un sitiens bija tik stiprs, ka es sajutu to līdz pat zobiem. Rīkste nesalūza tikai tāpēc, ka tā bija zaļš vītola zars.

Es neiekliedzos, bet vienīgi tāpēc, ka tas notika tūlīt pēc izelpas. Tomēr es ieelsojos un ierāvu gaisu tik ātri, ka aizrijos un sāku klepot. Mana mugura sāpēs svila kā ugunī.

Vašeta atkal nostājās man pretī un uzlūkoja mani ar to pašu nopietno skatienu kā iepriekš. Šī ir tava mācību stunda, viņa lietišķi teica. Es neesmu labās domās par tevi. Tu esi barbars. Tu neesi gudrs. Tu neesi gaidīts. Tu šeit neesi piederīgs. Tu esi mūsu noslēpumu zaglis. Tava klātbūtne ir neērtība un sarežģījums, kas mūsu skolai nav vajadzīgs.

Vašeta aplūkoja vītola vicas galu un atkal pievērsa skatienu man.

-    Nākamreiz mēs šeit tiksimies stundu pēc pusdienām. Tu sameklēsi citu zaru, un es vēlreiz atkārtošu šo mācību stundu. Viņas acis izteiksmīgi ieurbās manējās. Ja tavs atnestais zars man nebūs pa prātam, es pati sameklēšu citu. To pašu mēs atkārtosim pēc vakariņām. Un nākamajā dienā tāpat. H ir vienīgā mācība, kas man tev jānodod. Kad būsi to apguvis, tu atstāsi Haertu un nekad vairs neatgriezīsies. Viņa uzlūkoja mani ar vēsu skatienu. Vai saprati?

-    Kas notiks… Vašetas roka pazibēja gaisā, un vicas gals atsitās man pret vaigu. Šoreiz nupat biju ievilcis elpu, un man izlauzās spalgs, i/.biedēts kliedziens.

Vašeta paskatījās uz mani. Nekad nebiju domājis, ka tik vienkārša izpausme kā acu kontakts var būt tik biedējoša. Bet viņas bāli pelēkās acis bija cietas kā ledus. Saki: “Jā, Vašeta, es sapratu.”

Manas acis dusmās liesmoja. Jā, Vašeta, es sapratu. Mana augšlūpa labajā pusē šķita piepampusi un traucēja runāt.

Viņa pētīja manu seju, it kā kaut ko apsvērdama, tad paraustīja plecus un aizsvieda zaru projām.

Tikai pēc tam es uzdrošinājos atkal ierunāties. Kas notiks ar Tempi, ja es aiziešu no šejienes?

-     Kad tu aiziesi, viņa atbildēja, uzsvērdama pirmo vārdu, tie nedaudzie, kuri šaubījās, skaidri sapratis, ka viņš smagi kļūdījās, tevi mācīdams. Un divkārt kļūdījās, atvezdams tevi šurp.

-    Un kas notiks… Es apklusu un atkāpos atpakaļ. Kas tādā gadījumā notiks ar viņu?

Vašeta paraustīja plecus un aizgriezās. To nelemšu es, viņa atbildēja un devās projām.

Pataustīju vaigu un lūpu, tad paskatījos uz savu plaukstu. Asiņu nebija, tomēr es jutu, ka sejā ir pietūkusi sarkana švīka kā iededzināta zīme, ko ikviens varēja redzēt.

*    * *

Nesaprazdams, ko citu lai daru, pusdienlaikā devos atpakaļ uz skolu. Iegājis ēdamzālē, paskatījos apkārt, bet asinssarkano karotāju vidū Tempi nebija redzams. Par to es priecājos. Kaut gan labprāt būtu vēlējies bridi pabūt draudzīgā sabiedrībā, es nepavisam negribēju, lai viņš redzētu, cik bēdīgi man gājis. Tas nebūtu pat jāstāsta. Pēdas manā sejā bija skaidri redzamas ikvienam, kurš atradās ēdamzālē.

Kamēr stāvēju rindā un piepildīju savu šķīvi, centos saglabāt vienaldzīgu seju. Tad sameklēju nomaļu vietu pie galda, negribēdams nevienam uzspiest savu klātbūtni.

Esmu bijis vientuļš savas lielāko dzīves daļu. Tomēr reti kad esmu juties tik vientuļš kā tobrīd. Četrsimt jūdžu apkaimē es pazinu tikai vienu cilvēku, un šim vienīgajam cilvēkam bija pavēlēts turēties no manis pa gabalu. Es nepazinu šejienes kultūru, tik tikko pratu valodu, un svelošās sāpes mugurā un sejā man nemitīgi atgādināja, cik esmu šeit nevēlams.

Taču ēdiens bija labs. Cepta vista, kraukšķīgas pākšu pupiņas un salds sīrupa pudiņš. Daudz gardāka maltīte, nekā parasti biju varējis atļauties

Universitātē, un siltāks ēdiens, nekā biju baudījis maera muižā. Nejutos īpaši izsalcis, bet savā jaunajā mūžā biju tik bieži cietis izsalkumu, ka nespēju atteikties no viegli pieejamas maltītes.

Redzeslauka malā manīju tikko jaušamu kustību: kāds apsēdās pie galda man pretī. Brīdi jutos mazliet labāk. Vismaz vienam cilvēkam bija drosme tuvoties barbaram. Kāds šeit bija pietiekami labsirdīgs, lai mani mierinātu vai vismaz izrādītu ziņkāri un vēlētos parunāt.

Pacēlis galvu, ieraudzīju Karseretas kalsno, rētaino seju. Viņa nolika lielo koka šķīvi pretī manējam.

-    Kā tev patīk mūsu pilsēta? viņa klusi jautāja, uzlikusi kreiso roku uz galda. Sēžot viņas žesti bija mazliet citādi, tomēr es pazinu kustības ziņkārība un laipnība. Jebkuram no malas izskatītos, ka mūsu starpā notiek patīkama saruna. Kā tev patīk tava jaunā skolotāja? Viņa domā tāpat kā es. Ka tu neesi šeit piederīgs.

Sakošļāju mutē iebāzto vistas gabalu un mehāniski to noriju, nepaceldams skatienu.

Bažas. Es dzirdēju, kā tu iekliedzies, Karsereta klusi turpināja. Tagad viņa runāja lēnāk, it kā sarunātos ar bērnu. Nezināju, vai viņa tā dara, gribēdama mani apvainot, vai tādēļ, lai es labāk saprastu teikto.

-     Kā sīks putnēns.

Iedzēru malku silta kazas piena un noslaucīju muti. Paceldams roku, sakustināju kreklu virs mugurā iecirstās švīkas, un es sajutu ādā simtiem lapseņu dzēlienu.

-    Vai tas bija mīlestības kliedziens? viņa jautāja un izdarīja man nepazīstamu rokas kustību. Vai Vašeta tevi apskāva? Vai viņas mēle atstāja pēdas uz tava vaiga?

Iebāzu mutē karoti pudiņa. Tas nelikās tik salds, kā biju iedomājies.

Ari Karsereta nogaršoja savu pudiņu. Visi slēdz derības par to, kad tu aizbēgsi no šejienes, viņa turpināja, joprojām runādama lēni un klusi, lai dzirdētu vienīgi es. Es liku divus talantus uz to, ka otru dienu tu neizturēsi. Ja aiziesi naktī, kā es ceru, es vinnēšu sudrabu. Ja maldīšos un tu paliksi, mans ieguvums būs tavi zilumi un kliedziens. Lūgums. Paliec!

Es paskatījos uz viņu. Tava valoda ir kā suņa rejas, es teicu. Bez nobeiguma. Bez jēgas.

Sacīju to pietiekami klusi, lai saglabātu pieklājību. Tomēr ne tik klusi, lai mana balss nesasniegtu tuvāk sēdošo ausis. Es protu raidīt balsi, cik tālu vēlos, arī tad, ja runāju klusi. Mēs, Edema Rū ļaudis, radījām skatuves čukstu.

Redzēju, ka viņas seja pietvīkst, spilgtāk izceļot bālās rētas uz zoda un pieres.

Pievērsu skatienu šķīvim un turpināju ēst, izturēdamies rāmi un vienaldzīgi. Nav vienkārši apvainot cilvēku no citas kultūrvides. Tomēr es biju rūpīgi izvēlējies vārdus, vadīdamies pēc tā, ko biju dzirdējis no Tempi. Ja viņa izrādīs kādu reakciju, tas tikai apstiprinās, ka mana izvēle bijusi pareiza.

Nesteidzīgi un apdomīgi pabeidzu maltīti, iztēlodamies, kā no Karseretas plūst dusmas līdzīgi karstuma viļņiem. Vismaz šajā mazajā cīņā es biju spējīgs uzvarēt. Protams, tā bija tukša uzvara. Bet reizēm ir jāņem tas, kas pieejams.

*    * *

Kad Vašeta atkal atnāca uz mazo parku, es jau sēdēju uz akmens sola, gaidīdams viņu.

Viņa nostājās man pretī un skaļi nopūtās. Jauki! Tu mācies lēni, viņa teica nevainojamā aturiešu valodā. Nu tad ej un sameklē zaru! Paskatīsimies, vai šoreiz man labāk izdosies tev kaut ko iemācīt.

-    Esmu to jau sameklējis, es teicu un, pasniedzies aiz sola, pacēlu koka mācību zobenu, ko biju aizņēmies skolā.

Tas bija veca, eļļota koka zobens, ko nogludinājušas neskaitāmas plaukstas, ciets un smags kā dzelzs stienis. Ja viņa ar to sitīs man pa pleciem tāpat kā ar vītola vicu, tas salauzīs kaulus. Ja viņa sitīs man pa seju, tas sadragās man žokli.

Noliku zobenu sev blakus uz sola. Koks nenoklaudzēja, atsizdamies pret akmeni. Tas bija tik smags, ka troksnis drīzāk atgādināja dobju zvana skaņu.

Nolicis mācību zobenu, sāku vilkt kreklu pāri galvai, caur zobiem ieraudams elpu, kad audums pārslīdēja karstajai muguras švīkai.

-   Vai tu ceri mani aizkustināt, piedāvājot savu maigo, jauno miesu? Vašeta noprasīja. Tu esi glīts, bet ne gluži tik glīts.

Es rūpīgi novietoju kreklu uz sola. Domāju, ka būs labāk, ja es tev kaut ko parādīšu. Pagriezu viņai muguru.

-    Tu esi pērts, viņa teica. Par to es nebrīnos. Tāpat jau zināju, ka tu esi zaglis.

-    Tam nav sakara ar zagšanu, es atbildēju. To es iemantoju Universitātē. Pret mani izvirzīja apsūdzību un piesprieda pērienu. Kad tā notiek, daudzi studenti aiziet no Universitātes un turpina mācības citur. Es nolēmu palikt. Galu galā tie bija tikai trīs pletnes sitieni.

Bridi nogaidīju, joprojām skatīdamies uz citu pusi. Tad viņa norija ēsmu. Tev ir vairāk rētu, nekā varēja atstāt trīs sitieni.

-    Pēc kāda laika mani apsūdzēja vēlreiz, es teicu. Un piesprieda sešus sitienus. Es tomēr paliku turpat. Pagriezos viņai pretī. Paliku tāpēc, ka nekur citur nevarēju iemācīties to, ko vēlējos. Nieka pēršana mani no tā nespēja atturēt.

Pacēlu no sola smago koka zobenu. Man likās, ka būs godīgi, ja tu to uzzināsi. Mani nevar aizbaidīt projām ar sāpju draudiem. Es nepametīšu Tempi pēc tam, kad viņš man ir dāvājis uzticību. Es vēlos iemācīties to, ko varu iemācīties tikai šeit.

Pasniedzu viņai cieto, tumšo koka gabalu. Ja gribi, lai es aizeju, tev man jānodara vairāk par zara švīkām.

Atkāpos atpakaļ un nolaidu rokas gar sāniem. Aizvēru acis.

SIMT TRĪSPADSMITĀ NODAĻA . barbara mēle

ES LABPRĀT teiktu, ka turēju acis ciet visu laiku, bet tā nebūtu patiesība. Izdzirdējis zemes čirkstoņu zem Vašetas apavu zolēm, nenocietos un atvēru acis.

Es necentos paslepeni lūrēt. Tas mani tikai darītu bērnišķīgu. Vienkārši atvēru acis un paskatījos uz viņu. Vašeta skatījās man pretī, un tādu acu kontaktu ar Tempi es diez vai piedzīvotu veselas dienkopas laikā. Bāli pelēkās acis cieti un salti spīdēja smalki veidotajā sejā. Lauztais deguns vairs neizskatījās nevietā. Tas bija drūms brīdinājums pasaulei.

Starp mums sagriezās vēja brāzma, pārklādama manas kailās rokas ar zosādu.

Vašeta rezignēti ievilka elpu un paraustīja plecus, tad pasvieda koka zobenu tā, lai satvertu rokturi. Viņa to domīgi pacilāja abās rokās, pārbaudīdama svaru. Pēc tam viņa to pacēla virs pleca un atvēzējās.

Taču sitiens nesekoja.

-   Brīnišķīgi! viņa aizkaitināta iesaucās. Tu sīkais, kaulainais ņerga! Brīnišķīgi! Kaut tu izputētu! Velc atpakaļ kreklu! Man salst, uz tevi skatoties.

Es noslīgu atpakaļ uz sola. Paldies Dievam! noteicu un sāku vilkt mugurā kreklu, taču tas negāja viegli, jo man trīcēja rokas. Bet ne jau no aukstuma.

Vašeta to pamanīja. Es zināju! viņa triumfējoši iesaucās, pastiepusi pirkstu pret mani. Tu stāvēji, it kā būtu gatavs, lai tevi pakar. Bet es zināju, ka tu drebi kā trusis un gribi bēgt! Viņa pikti piecirta kāju pie zemes. Es zināju, ka vajadzēja tev zvelt!

-    Priecājos, ka tu to nedarīji, es teicu. Kad biju kaut kā uzdabūjis mugurā kreklu, pamanīju, ka tas uzvilkts otrādi. Nolēmu atstāt to tāpat, lai nevajadzētu vēlreiz vilkt drēbi pāri ievainotajai vietai.

-    Ar ko es sevi nodevu? viņa noprasīja.

-    Ne ar ko, es atbildēju. Tas bija teicams priekšnesums.

-    Kā tad tu varēji zināt, ka es tev nesašķaidīšu pauri?

-    Es visu pārdomāju, es atbildēju. Ja Šehinni būtu gribējusi mani padzīt, viņa to būtu izdarījusi. Ja viņa gribētu, lai esmu miris, arī to viņa būtu varējusi izdarīt.

Notrinu gar biksēm sasvīdušās plaukstas. Tas nozimē, ka tev patiešām bija paredzēts kļūt par manu skolotāju. Tātad bija tikai tris saprātīgas iespējas. Es pacēlu pirkstu. Šis bija iesvētīšanas rituāls. Pacēlu otru. Tā bija manas apņēmības pārbaude…

-    Vai arī es patiešām gribēju panākt, lai tu laidies projām, Vašeta pabeidza, apsēzdamās uz sola man pretī. Un ja nu es būtu runājusi patiesību un patiešām notēsusi tevi asiņainu?

Es paraustīju plecus. Nu tad es vismaz zinātu, kas un kā. Tomēr man šķita maz ticams, ka Šehinni izraudzītos šim nolūkam tādu kā tu. Ja viņa būtu gribējusi, lai mani sasit, viņa drīzāk būtu uzdevusi to Karseretai. Es izslēju galvu. Tīrās ziņkāres labad: kurš minējums bija pareizs? Iesvētīšana vai apņēmības pārbaude? Vai tāda ir paredzēta katram?

Vašeta papurināja galvu. Tā bija apņēmības pārbaude. Man vajadzēja justies drošai par tevi. Negrasījos tērēt laiku, lai apmācītu gļēvuli vai tādu, kas nespēj izturēt pāris belzienu. Man bija jāzina, ka tu esi uzticams.

Es pamāju ar galvu. Arī man šī iespēja šķita ticamākā. Gribēju ietaupīt dažas sitienu dienas un pasteidzināt notikumus.

Vašeta veltīja man ilgu skatienu, un viņas seja nepārprotami pauda ziņkārību. Atzīšos, ka līdz šim neviens mans audzēknis nav piedāvājis sevi pamatīgam kāvienam, lai pierādītu, ka ir mana laika vērts.

-     Tas nav nekas sevišķs, es nevērīgi atmetu. Reiz es nolēcu no jumta.

*    * *

Mēs stundu pavadījām sarunās, tērzējot par nenozīmīgām lietām un ļaujot sasprindzinājumam starp mums lēnām atkāpties. Vašeta mani sīkāk iztaujāja par to, kāpēc esmu pērts, un es viņai to galvenos vilcienos izstāstīju, priecādamies par iespēju izskaidroties. Negribēju, lai viņa uzskatītu mani par noziedznieku.

Vēlāk Vašeta nopētīja manas rētas uzmanīgāk. Tas, kurš tev tās apkopa, neapšaubāmi prata savu darbu, viņa atzinīgi teica. Ļoti rūpīgi nostrādāts. Labāk, nekā es jebkad esmu redzējusi.

-    Nodošu tavu atzinību tālāk, es teicu.

Viņas plauksta saudzīgi pārslīdēja karstajai švīkai, kas stiepās man pār muguru. Starp citu, man žēl.

-    Atzīšos, ka tas sāpēja vairāk nekā pēršana.

-    Pēc dažām dienām tas pāries, viņa teica. Protams, šonakt tev būs jāguļ uz vēdera. Viņa palīdzēja man uzvilkt kreklu un tad pārsēdās uz otra sola man pretī.

Bridi vilcinājies, es teicu: Neapvainojies, Vašeta, bet tu man izskaties citāda nekā pārējie ademi, kurus esmu saticis. Tiesa, to nav bijis daudz.

-    Tev vienkārši gribas redzēt ierasto ķermeņa valodu, Vašeta sacīja.

-   Taisnība, es piekritu. Bet man šķiet, ka tu esi… nu, izteiksmīgāka nekā citi ademi, kurus man gadījies sastapt. Norādīju uz savu seju.

Vašeta paraustīja plecus. Tur, kur es uzaugu, cilvēki runā jūsu valodā. Un četrus gadus es kalpoju par miesassardzi un pārzini kādam Mazo Karajvalstu dzejniekam, kurš gadījuma pēc bija arī karalis. Domāju, ka aturiešu valodā es runāju labāk nekā jebkurš cits šajā pilsētā, tevi ieskaitot.

Pēdējiem vārdiem nolēmu nepievērst uzmanību. Tātad tu neuzaugi šeit?

Viņa papurināja galvu. Es esmu no Feantas pilsētas tālāk uz ziemeļiem. Mēs esam vairāk tādi kā… kosmopolīti. Haertā ir tikai viena skola, un visi ir cieši tai piesaistīti. Arī zobena koks ir viena no senajām takām, la ir diezgan formāla. Es uzaugu, sekodama prieka takai.

-    Vai ir vēl citas skolas?

Vašeta apstiprinoši pamāja. Šī ir viena no daudzajām skolām, kas turas pie latanthas zobena koka takas. Viena no senākajām skolām pēc Aethes un Aratanas. Ir vēl citas takas, kopā varbūt trīs duči. Bet dažas no tām ir ļoti mazas, un tikai pāris skolās māca ketanu.

-     Vai tāpēc tavs zobens ir citāds? es jautāju. Vai tu atnesi to līdzi no citas skolas?

Vašeta vērīgi paskatījās uz mani. Ko tu zini par manu zobenu?

-    Tu to izvilki, lai apgraizītu vītola zaru, es teicu. Tempi zobens bija labi pagatavots, bet tavējais ir citāds. Rokturis ir nodeldēts, bet asmens izskatās jauns.

Viņa ziņkārīgi paskatījās uz mani. Tu patiešām turi acis vaļā, vai ne?

Es paraustīju plecus.

-    Precīzi runājot, tas nav mans zobens, Vašeta teica. Tas ir tikai nodots man glabāšanā. Šis zobens ir vecs, un asmens ir pati vecākā daļa. To man iedeva pati Šehinni.

-    Vai tāpēc tu pārnāci uz šo skolu?

Vašeta papurināja galvu. Nē. Zobenu Šehinni man iedeva daudz vēlāk. Viņa pastiepa roku un maigi noglāstīja spalu. Es atnācu šurp tāpēc, ka šejienieši prot izcili rīkoties ar zobenu, kaut ari latantha ir diezgan formāla taka. No prieka takas es visu iespējamo biju jau iemācījusies. Trīs citas skolas mani atraidīja, bet Šehinni pieņēma. Viņa ir gudra sieviete un saprata, ka manis apmācīšana būs ieguvums.

-     Šķiet, mums abiem ir laimējies, ka viņai ir tik progresīva domāšana, es teicu.

-    Tev ir laimējies vairāk nekā man, Vašeta sacīja. Starp visām dažādajām takām notiek zināma sāncensība. Kad es pievienojos latanthai, tas bija sava veida pušķis pie Šehinni cepures.

-    Tas droši vien bija grūti, es teicu. Ierasties šeit un justies kā svešiniecei…

Vašeta paraustīja plecus, izteiksmīgi sakratīdama zobenu. Sākumā jā, viņa atzinās. Bet šejienieši prot cilvēkā saskatīt spējas, un to man netrūkst. Starp tiem, kuri apguva prieka taku, mani uzlūkoja par diezgan stīvu un smagnēju. Bet šeit es pārējo acīs esmu gandrīz vai nevaldāma būtne. Viņa pasmīnēja. Tas ir patīkami, gluži kā uzvilkt jaunu drēbju kārtu.

-    Vai prieka taka māca arī lethani? es jautāju?

Vašeta iesmējās. Par to varētu daudz un pamatīgi diskutēt. Vienkāršā atbilde ir “jā”. Visi ademi kaut kādā mērā apgūst lethani. It sevišķi tie, kuri mācās skolās. Bet lethani ir mācība, kas paver ceļu plašām interpretācijām. Ko vienas skolas ar sajūsmu pieņem, to citas atraida.

Viņa pārlaida man domīgu skatienu. Vai tu patiešām teici, ka lethani nāk no turienes, kur dzimst smiekli?

Es pamāju ar galvu.

-     Tā ir laba atbilde, Vašeta atzina. Mans prieka ceļa skolotājs reiz man teica to pašu. Vašeta sarauca pieri. Kad es to saku, tu rādi domīgu seju. Kāpēc?

-    To es tev varētu pateikt, es teicu. Tikai negribētos, lai tu tāpēc domātu sliktu par mani.

-     Sliktu par tevi es domāšu tad, ja tu kaut ko slēpsi no savas skolotājas, viņa nopietni sacīja. Mūsu starpā vajadzīga uzticēšanās.

Es nopūtos. Priecājos, ka tev patīk mana atbilde. Bet, godīgi sakot, es nezinu, ko nozīmē lethani.

-    Es tev nejautāju, ko tas nozīmē! viņa nepiespiesti attrauca.

-    Tā bija tukšvārdu atbilde, es teicu. Zinu, ka jūs visi ļoti augstu vērtējat lethani, taču es to īsti nesaprotu. Esmu tikai atradis veidu, kā tēlot.

Vašeta iecietīgi pasmaidīja. Lethani izpratni nav iespējams tēlot, viņa pārliecināti sacīja. Tai ir līdzība ar peldēšanu. Jebkurš, kas skatās uz tevi, tūlīt redz, vai tu to proti vai ne.

-    Arī peldēšanas prasmi var notēlot, es iebildu. Varbūt es tikai vēzēju rokas, bet īstenībā eju pa upes dibenu.

Viņa uzmeta man ziņkārīgu skatienu. Nu labi! Kā tev izdevās mūs piemānīt?

Izstāstīju viņai par Virpuļojošo Lapu. Izstāstīju, kā iemācījos pārcelt savas domas vieglā, tukšā, peldošā vietā, kur atbildes uz jautājumiem rodas viegli un ātri.

-   Tātad tu esi nozadzis atbildes pats sev, Vašeta teica ar izsmejošu nopietnību balsī. Tu esi mūs viltīgi piemānījis, izvilkdams atbildes pats no sava prāta dziļumiem.

-    Tu nesaproti, es teicu, kļūdams nepacietīgs. Man nav ne mazākās jausmas par to, kas īsti ir lethani! Tā nav taka, bet palīdz izvēlēties taku. Tas ir vienkāršākais ceļš, bet to nav viegli ieraudzīt. Godīgi sakot, jūs visi izklausāties pēc piedzērušiem kartogrāfiem.

Es nožēloju teikto, līdzko vārdi bija izskanējuši man pār lūpām, taču Vašeta tikai iesmējās. Netrūkst dzērāju, kas spēj teicami čalot par lethani, viņa teica. Daži ir kļuvuši pat leģendāri.

Redzēdama, ka es joprojām esmu satraucies, viņa izdarīja nomierinošu rokas kustību. Arī es nesaprotu lethani, vismaz ne tā, lai spētu to paskaidrot citiem. Lethani mācīšana ir māksla, kas nav man pa spēkam. Ja Tempi ir pratis ielikt tevī kaut ko no lethani, tas ir nozīmīgs punkts viņa labā.

Vašeta nopietnu seju paliecās uz priekšu. Liels apgrūtinājums ir tava valoda, viņa teica. Aturiešu valoda ir ļoti skaidra. Tā ir precīza un tieša. Mūsu valodā liela nozīme ir zemtekstiem, tāpēc mums ir vieglāk pieņemt to, ko nav iespējams izskaidrot. Lethani ir galvenais no tādiem jēdzieniem.

-   Vai vari minēt vēl kādu līdzīgu piemēru? es jautāju. Un, lūdzama, nesaki “ārprāts”, citādi es varu sajukt prātā tepat uz vietas.

Vašeta brīdi domāja. Kaut vai mīlestība. Tu zini, kas tas ir, bet nespēj izskaidrot vārdos.

-    Mīlestība ir smalks un sarežģīts jēdziens, es piekritu. Izvairīga kā taisnība, tomēr to ir iespējams izskaidrot.

Vašetas acis iedzirkstījās. Nu tad dari to, mans gudrais audzēkni! Stāsti man par mīlestību!

Domāju īsu bridi, pēc tam ilgu brīdi.

Vašeta pasmīnēja. Redzi nu, cik viegli man būs atrast plaisas jebkurā tavā definīcijā!

-    Mīlestība ir gatavība darīt jebko otra cilvēka labā, es sacīju. Pat tad, ja tas nozīmētu darīt pāri sev pašam.

-    Tādā gadījumā saki, Vašeta teica, ar ko mīlestība atšķiras no pienākuma vai lojalitātes?

-    Tā ir saistīta arī ar fizisko valdzinājumu, es atbildēju.

-    Pat mātes mīlestība? Vašeta jautāja.

-    Tad, ja tā apvienojas ar sevišķu pieķeršanos, es teicu.

-    Un ko tieši tu domā ar “pieķeršanos”? Vašeta tracinošā mierā noprasīja.

-Tā ir… es nepabeidzu iesākto, lauzīdams galvu, kā aprakstīt mīlestību, netveroties pie citiem, tikpat miglainiem apzīmējumiem.

-    Tāda ir mīlestības daba, Vašeta teica. Ja mēģināsi to aprakstīt, sieviete tikai noskaitīsies. Tieši tāpēc dzejnieki bez gala raksta un raksta savas rīmes. Ja kādam izdotos to skaidri un gaiši izklāstīt uz papīra, pārējiem nāktos nolikt spalvas malā. Bet to nav iespējams izdarīt.

Viņa pacēla pirkstu. Taču tikai muļķis var apgalvot, ka mīlestības vispār nav. Kad redzi, kā divi jauni cilvēki raugās viens otrā ar aizplīvurotām acīm, tu saproti, ka tā ir. Tā ir tik piesātināta, ka vari kaut ziest uz maizes un ēst. Kad redzi māti kopā ar bērnu, tu redzi mīlestību. Kad jūti, kā vārās zem ribām, tu saproti, ko tas nozīmē. Pat tad, ja nespēj to izsacīt vārdos.

Vašeta pacēla roku triumfējošā žestā. To pašu var teikt par lethani. Tomēr tas ir plašāks kopums, tāpēc to ir grūtāk ielikt rāmjos. Tieši tāds ir jautājumu mērķis. Uzdot tos ir tas pats, kas iztaujāt jaunu meiteni par zēnu, kas viņai iekritis sirdī. Varbūt viņas atbildēs nebūs attiecīgu vārdu, bet tās atklās mīlestību viņas sirdī vai arī tās neesamību.

-    Kā manas atbildes var atklāt zināšanas par lethani, ja es patiesībā nezinu, kas tas ir? es jautāju.

-   Tu acīmredzami izproti lethani būtību, Vašeta teica. Tā sakņojas dziļi tevī. Pārāk dziļi, lai tu spētu to redzēt. Reizēm tāpat ir ar mīlestību.

Vašeta pastiepa roku un viegli iesita man pa pieri. Un vēlreiz par tavu Virpuļojošo Lapu. Esmu dzirdējusi, ka līdzīgus vingrinājumus izdara arī citas takas. Es nezinu, kā to varētu nosaukt aturiešu valodā. Tas ir kaut kas līdzīgs ketanam prāta līmenī. Kustība, ko tu izdari ar savām domām, tās vingrinādams.

Viņa nevērīgi atmeta ar roku. Lai nu kā, tur nav nekādas mānīšanās. Tas tikai atklāj to, kas slēpjas tava prāta dziļākajā dzelmē. Tas, ka tu pats to atradi, ir ievērības cienīgs apstāklis.

Es paklanījos pret viņu. Noliecu galvu tavas gudrības priekšā, Vašeta!

-    Tu noliec galvu tā fakta priekšā, ka es esmu neapstrīdami nemaldīga.

Vašeta sasita plaukstas. Bet tagad man ir daudz, ko tev mācīt! Tā kā tavi ievainojumi vēl liek sevi manīt, ketanu mēs izlaidīsim. Tikmēr parādi man savu ademu valodas prasmi! Gribu dzirdēt, kā tu skandēsi manu jauko valodu ar savu barbara mēli.

Dažās nākamajās stundās es uzzināju daudz jauna par ademu valodu. Neparasti patīkami bija uzdot sīkus jautājumus un saņemt pretī skaidras un konkrētas atbildes. Pēc mēnesi ilgas līkumošanas un minstināšanās svešajā valodā mācības kopā ar Vašetu šķita gandrīz vai nepiedienīgi vieglas.

Tomēr Vašeta pavisam atklāti pateica, ka mana roku valoda esot satriecoši primitīva. Jā, es varot atklāt gribēto domu, tomēr manas kustības labākajā gadījumā līdzinoties bērna šļupstiem. Sliktākajā gadījumā tie esot plānprātīga maniaka murgi.

-    Pašlaik tu runā, lūk, tā! Viņa piecēlās kājās, pavēcināja rokas virs galvas un norādīja uz sevi ar abiem īkšķiem. Es gribu labi cīnīties! Viņa uzklāja sejai platu, pliekanu smaidu. Ar zobenu! Viņa ar abām dūrēm iesita sev pa krūtīm, tad palēcās gaisā kā aizrautīgs bērns.

-    Izbeidz! es samulsis teicu. Tik slikts jau nu es neesmu.

-    Bet tālu no tā neesi, Vašeta nopietni teica, apsēzdamās atpakaļ uz sola. Ja tu būtu mans dēls, es tevi nelaistu ārā no mājas. Kā savu audzēkni varu tevi paciest tikai tāpēc, ka tu esi barbars. It kā Tempi būtu atnesis mājās suni, kurš prot svilpot. Tas, ka meldija iet galīgi šķērsām, nav svarīgi.

Vašeta sakustējās, it kā gribēdama celties. Vari pieņemt to zināšanai. Protams, ja tu jūties labi, runādams kā vientiesis, tad saki, un mēs varam pāriet pie citām gudrībām.

Es pārliecināju viņu, ka gribu mācīties.

-    Pirmkārt, tu saki pārāk daudz un runā pārāk skaļi, Vašeta teica.

-     Ademu būtība ir miers un klusums. Tas atspoguļojas mūsu valodā.

-     Otrkārt, tev jābūt daudz uzmanīgākam ar žestiem, viņa turpināja, ar kustību precīzo vietu un laiku. Tādas nianses var mainīt vārda un domas konkrēto nozīmi. Ne vienmēr tās pastiprina to, ko tu saki; reizēm tās pauž tieši pretējo tam, kas šķietami pateikts vārdos.

Vašeta ātrā secībā izdarīja septiņas vai astoņas dažādas kustības. Visas tās teica: uzjautrinājums, taču katrs žests bija mazliet atšķirīgs.

-    Tev jāiemācās saprast ari nozīmju smalkākās nianses. Atšķirību starp “slaids” un “slaiks”, kā mēdza sacīt mans karaliskais dzejnieks. Pašlaik tev ir tikai viens smaids, un tas gribot negribot liek cilvēkam izskatīties pēc nejēgas.

Mēs strādājām vairākas stundas, un Vašeta atklāja man to, ko Tempi bija ļāvis tikai nojaust. Aturiešu valoda bija kā plašs, sekls dīķis; tajā bija daudz vārdu, un visiem bija ļoti konkrēta un precīza nozīme. Ademu valoda bija kā dziļa aka. Tajā bija mazāk vārdu, bet katram no tiem

bija daudzas nozīmes. Labi veidots teikums aturiešu valodā ir taisna vienvirziena līnija. Labi veidots teikums ademu valodā ir kā zirnekļa tīkls, kur katram pavedienam ir sava nozīme, un tas ir daļa no plašāka, komplicētāka kopuma.

*    * *

Ēdamzālē uz vakariņām es ierados krietni labākā noskaņojumā nekā iepriekš. Ievainotās vietas joprojām smeldza, tomēr pirksti ļāva nojaust, ka pietūkums uz vaiga ir manāmi saplacis. Arī tagad es sēdēju viens, tomēr necentos nodurt galvu kā iepriekšējā ēdienreizē. Vēroju apkārtsēdošo rokas un centos ielāgot tikko jaušamās atšķirības starp jēdzieniem pacilātība un interese, noliegums un atraidījums.

Pēc vakariņām Vašeta atnesa līdzi mazu trauciņu ar ziedi, ko bagātīgi uzzieda man uz muguras un roku augšdelmiem, pēc tam vēl bagātīgāk uz sejas. Sākumā tā izraisīja kņudoņu, tad sāka dedzināt un visbeidzot pārtapa trulā, karstā smeldzē. Tikai pēc tam, kad sāpes mugurā atkāpās, es aptvēru, cik saspringts visu laiku bijis mans ķermenis.

-    Tā! Vašeta noteica, aizskrūvēdama ziedes trauciņu. Kāda tagad ir jušana?

-    Es varētu tevi noskūpstīt, pateicīgi atbildēju.

-    Varētu gan, viņa teica, bet tev ir piepampusi lūpa, tāpēc nekas prātīgs neiznāktu. Labāk parādi man, ko tu proti no ketana!

Nebiju izpildījis stiepšanās vingrinājumus, taču negribēju atrunāties un sāku ar Atklātajām Plaukstām, pēc tam lēnām kustībām pārgāju pie nākamajām daļām.

Kā jau teicu, Tempi ikreiz mani apturēja, tiklīdz es ketanā pieļāvu kaut mazāko kļūdu. Tāpēc, ticis bez pārtraukuma līdz divpadsmitajai pozīcijai, es jutos diezgan pašapmierināts. Tad, izpildīdams Vecāsmātes Lindrakus, rupji kļūdījos pēdas novietojumā. Kad Vašeta neko neteic?., es sapratu, ka viņa tikai skatās un vērtējumu patur pie sevis. Viscaur nosvīdis, turpināju ketanu bez pārtraukuma un pēc desmit minūtēm biju galā.

Kad biju beidzis, Vašeta brīdi stāvēja, domīgi berzēdama zodu. Nūjā, viņa lēni sacīja, protams, varēja būt sliktāk… Mani uzzibsnīja lepnuma stariņš, kas apdzisa, kad viņa turpināja: Piemēram, tev varētu nebūt vienas kājas.

Pēc tam viņa apgāja man apkārt, nopētīdama mani no galvas līdz papēžiem. Pastiepusi roku, viņa pabakstīja man krūtis un vēderu. Viņa aptaustīja manu augšdelmu un lielo augšstilba muskuli. Es jutos kā pārdošanai piedāvāts sivēns.

Visbeidzot Vašeta satvēra manas plaukstas un pētīdama pagrieza tas augšup. Viņa izskatījās patīkami pārsteigta. Tātad tu nekad agrāk nebiji cīnījies, pirms Tempi sāka tevi mācīt?

Es papurināju galvu.

-    Tev ir labi veidotas plaukstas, viņa teica un pārlaida pirkstus maniem apakšdelmiem, taustīdama muskuļus. Pusei no jums, barbariem, ir mīkstas, vārgas rokas no bezdarbības. Otrai pusei tās ir stipras un cietas no malkas skaldīšanas vai arkla turēšanas. Viņa vēlreiz apgrieza otrādi manas plaukstas, turēdama tās savējās. Bet tev ir stipras, prasmīgas rokas un attīstītas plaukstu locītavas. Vašeta jautājoši paskatījās uz mani. Ar ko tu nodarbojies?

-    Es mācos Universitātē, kur darbojos ar smalkiem darbarīkiem, apstrādājot metālu un akmeni, es paskaidroju. Bet esmu ari mūziķis. Es spēlēju lautu.

Vašeta itin kā satrūkās, tad skaļi iesmējās. Palaidusi vaļā manas rokas, viņa satriekta papurināja galvu. Piedevām visam vēl arī mūziķis! viņa izmeta. Lieliski. Vai to kāds zina?

-     Kāda tam nozīme? es jautāju. Es nekaunos par to, kas esmu.

-    Nē, protams, ne, Vašeta sacīja. Tieši tā ir puse no problēmas. Viņa dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. Nu labi! Tev tas jāuzzina pēc iespējas drīzāk. Tas mums laika gaitā aiztaupīs daudz nepatikšanu. Viņa ieskatījās man acīs. Tu esi palaistuve.

Es samirkšķināju acis. Kā, lūdzu?

-   Klausies un iegaumē! Tu neesi stulbs. Līdz šim tu noteikti esi sapratis, ka starp šejieni un vietu, kur esi uzaudzis, pastāv milzīgas kultūras atšķirības. Tu esi no…

-     Kopvalstības, es paskaidroju. Jā, tev taisnība. Starp mani un Tempi bija milzīga kultūras plaisa, ja salīdzinu viņu ar pārējiem Vintasas algotņiem.

Vašeta pamāja ar galvu. Daļēji tas bija tāpēc, ka Tempi prātiņš ir īsāks nekā kaut kas cits, viņa teica. Un izlauzt ceļu pasaulē viņam padodas grūtāk nekā bērnam. Vašeta atmeta ar roku. Bet pārējais ir taisnība. Atšķirības ir ļoti lielas.

-   Piemēram, es esmu ievērojis, ka jums nepastāv kailuma aizliegums, es teicu. Vai arī Tempi ir ekshibicionists.

-     Interesanti būtu zināt, kā tu to atklāji! viņa ieķiķinājās. Bet tev taisnība. Lai cik dīvaini tev tas liktos, mums nav īpašu baiļu no kaila ķermeņa.

Bridi Vašeta izskatījās domīga, tad, šķiet, kaut ko izlēma. Pagaidi! Vienkāršāk būs tev parādīt. Skaties!

Redzēju, kā viņas vaibstos iegulst pazīstamā ademu vienaldzība un seja kļūst neizteiksmīga kā balta papīra lapa. Balss intonācija kļuva vienmuļa, un līdz ar to zuda tās emocionālais lādiņš. Pasaki, ko es domāju, ja daru tā! viņa teica.

Vašeta pienāca man tuvu, neskatīdamās acīs. Viņas plauksta teica: ciena. Tu cīnies kā tīģeris. Viņas seja bija neizteiksmīga, balss rāma un vienmuļa. Ar vienu roku viņa satvēra manu plecu, ar otru saņēma un cieši saspieda elkoni.

-    Tas ir kompliments, es sacīju.

Vašeta pamāja ar galvu un atkāpās atpakaļ. Tad viņa pārvērtās. Viņas seja atdzīvojās. Viņa pasmaidīja, paskatījās man acīs un pienāca tuvāk.

-     Tu cīnies kā tīģeris! viņa teica, un balsī skanēja jūsmīga apbrīna. Viena plauksta uzgula man uz pleca, bet otra saņēma rokas muskuli. Viņa to saspieda.

Piepeši samulsu, aptvēris, cik tuvu mēs stāvam viens otram. Tā ir seksuāla tuvošanās, es teicu.

Vašeta pamāja ar galvu un atkāpās. Jūsu cilvēki dažiem rīcības veidiem piešķir intīmu nozīmi. Kaila miesa. Fizisks kontakts. Ķermeņa tuvums. Mīlas spēle. Ademiem tas nav nekas nozīmīgs.

Viņa ieskatījās man acīs. Vai tu atceries kaut reizi, kad būtu dzirdējis kādu no mums kliedzam? Paceļam balsi? Kaut vai runājam tik skaļi, lai apkārtējie mūs varētu dzirdēt?

Brīdi domājis, papurināju galvu.

-     Tas ir tāpēc, ka saruna mums ir privāta izpausme. Tā ir intīma. Tāpat kā sejas izteiksme. Un tas… Viņa piespieda pirkstus pie kakla.

-     Siltums, ko iespējams ielikt balsī. Emocijas, ko tā atklāj. Tas ir kaut kas ļoti privāts.

-     Un nekas neietver tik daudz emociju kā mūzika, es teicu, sākdams saprast. Tāda doma man bija pārlieku svešāda, lai es uzreiz spētu to pieņemt.

Vašeta nopietni pamāja ar galvu. Ja ģimeni vieno ciešas saites, tā var kopīgi dziedāt. Māte var dziedāt savam bērnam. Sieviete var dziedāt savam vīrietim. Te Vašetas vaigus pārklāja tikko jaušams sārtums.

-    Bet tikai tad, ja viņi ir ļoti iemīlējušies un pilnīgi vieni.

-    Bet tu? Viņa pamāja uz mani. Mūziķis? Tu to dari veselai istabai, daudziem cilvēkiem! Visiem reizē. Un kāpēc? Dažu peniju dēļ? Brīvas maltītes dēļ? Viņas seja bija drūmi nopietna. Un tu dari to atkal un atkal no jauna. Katru vakaru. Jebkuram.

Vašeta satriekta papurināja galvu un viegli nodrebēja, un viņas kreisā roka neapzināti savilkās, veidojot vairākas skarbas kustības. Šausmas, riebums, pārmetums. Diezgan biedējoši bija saņemt no viņas abus šos emocionālo signālu veidus vienlaikus.

Es atvairīju iztēles ainu, kurā stāvu uz “Eolijas” skatuves kails un pēc tam eju cauri klausītāju pūlim, piespiezdamies katram ar visu augumu, ļauniem un veciem. Resniem un tieviem. Bagātiem aristokrātiem un trūcīgiem vienkāršiem ļaudīm. Tas lika padomāt.

-    Bet Lautas Spēle ir trīsdesmit astotā pozīcija ketanā, es iebildu. Mēģināju ķerties pie salmiņa un pats to apzinājos.

-   Un Guļošais Lācis ir divpadsmitā. Vašeta paraustīja plecus. Taču tu tur neatradīsi ne lāčus, ne lauvas, ne lautas. Dažkārt vārdi atklāj patiesību. Bet vārdi ketanā ir domāti patiesības apslēpšanai lai mēs varētu runāt par ketanu, neizlaižot noslēpumus no rokām.

-   Saprotu, es beidzot teicu. Bet daudzi no jums ir bijuši ārpasaulē. Tu teicami runā aturiešu valodā un ieliec balsī daudz siltuma. Tāpēc tev būtu jāzina, ka cilvēka dziedāšana pēc būtības nav nekas slikts.

-    Arī tu esi bijis ārpasaulē, viņa mierīgi atbildēja. Un noteikti zini, ka pēc būtības nekas slikts nav arī sekss ar trim partneriem pēc kārtas uz liela kamīna ļaužu pilnā viesnīcā. Viņa izteiksmīgi ieskatījās man acīs.

-    Man šķiet, akmens pamats būtu pārāk ciets… es teicu.

Vašeta iesmējās. Labi, pieņemsim, ka viņi var izmantot segu. Kā

tu tādus cilvēkus sauktu?

Ja viņa man to būtu jautājusi pirms divām dienkopām, kad biju tikko izgājis no Fae valstības, varbūt es nebūtu viņu sapratis. Ja es vēl ilgāk būtu palicis kopā ar Felurianu, pilnīgi iespējams, ka sekss uz kamīna man nebūtu šķitis nekas dīvains. Bet tagad es jau ilgāku laiku biju pavadījis mirstīgo pasaulē…

Palaistuve, es pie sevis nodomāju. Un piedevām lēta un bezkaunīga palaistuve. Nopriecājos, ka nevienam nebiju teicis par Tempi vēlēšanos mācīties lautas spēli. Viņš noteikti jutās ļoti nokaunējies par tādu nevainīgu impulsu. Iztēlojos Tempi zēnībā, kad viņš droši vien gribēja mācīties mūziku, bet nevienam to neteica, jo zināja, ka mūzika ir neķītra. No tādām domām man sažņaudzās sirds.

Acīmredzot seja nodeva manas izjūtas, jo Vašeta pasniedzās un mierinoši paspieda manu plaukstu. Es saprotu, ka jūsu cilvēkiem ir grūti to pieņemt. Jo grūtāk tāpēc, ka jūs nekad neesat pat apsvēruši iespēju domāt citādi. Piesardzība.

Centos aptvert visu, kas ar to tika pateikts. Kā jūs saņemat ziņas? es jautāju. Ja no pilsētas uz pilsētu nestaigā ceļojošu aktieru trupas, kā jūs uzturat sakarus ar pārējo pasauli?

Par to Vašeta viegli pasmīnēja un ar žestu norādīja apkārt uz vēju caurstaigāto apkārtni. Vai šī tev izskatās pēc vietas, kam sevišķi rūp ārējās pasaules notikumi? Viņa nolaida roku. Tomēr nav tik bēdīgi, kā tu domā. Ceļojoši tirgotāji šeit ir vairāk gaidīti nekā daudzās citās vietās. Tāpat kā ceļojoši skārdnieki. Un ari mēs paši mēdzam ceļot. Tie, kuri tērpjas sarkanās drānās, ik pa laikam aizceļo un atgriežas, nesdami līdzi ziņas.

Viņa mierinoši uzlika roku man uz pleca. Un gadās pat, ka šeit ieklīst kāds ceļojošs dziedonis vai mūziķis. Bet viņi nespēlē visai pilsētai reizē. Viņi apmeklē atsevišķu ģimeni. Un pat tad viņi spēlē, sēdēdami aiz aizslietņa, lai nebūtu redzami. Ademu mūziķi no citiem var atšķirt pēc tā, ka viņi nes uz muguras savus lielos aizslietņus. Vašeta viegli savilka lūpas. Tomēr pat tos nemēdz uzlūkot ar īpašu labvēlību. Tā ir vērtīga nodarbošanās, taču nepelna cieņu.

Es mazliet nomierinājos. Doma par vietu, kurā nav vēlami nekādi izpildītāji, man šķita pilnīgi ačgārna, pat šķebinoša. Tomēr es spēju saprast, ka pastāv vietas ar atšķirīgām paražām. Pielāgošanās savai publikai Edema Rū pārstāvim ir tikpat ierasta parādība kā skatuves tērpu maiņa.

Vašeta turpināja: Tā tas vienkārši ir, un labāk būs, ja tu pēc iespējas drīzāk to pieņemsi. To es saku kā sieviete, kura ir daudz ceļojusi. Esmu pavadījusi astoņus gadus barbaru vidū. Esmu pat kopā ar lielāku cilvēku grupu klausījusies mūziku. To viņa sacīja lepni, ar izaicinoši atmestu galvu. Esmu to darījusi vairāk nekā vienu reizi.

-    Vai tu kādreiz esi dziedājusi publikas priekšā? es jautāju.

Vašetas seja pārakmeņojās. Tādu jautājumu uzdot ir nepieklājīgi, -

viņa stīvi atbildēja. Šeit tu ar to neiemantosi labvēlību.

-    Gribēju teikt tikai vienu, es steigšus paskaidroju. Ja tu to mēģinātu, varbūt saprastu, ka tur nav nekā apkaunojoša. Tas visiem sagādā lielu prieku.

Vašeta veltīja man bargu skatienu un izdarīja žestu, kas skarbi pauda: noraidījums. Pabeigtība. Kvout, es esmu daudz ceļojusi un daudz redzējusi. Daudzi ademi šeit ir ar pasaulīgām vēlmēm. Mēs zinām, kas ir mūziķi. Un, ja runājam pilnīgi atklāti, daudzi no mums jūt pret viņiem slepenu, vainīgu vilinājumu. Tāpat kā daudzi jūsu vīrieši apjūsmo Modegas kurtizāņu prasmes.

Viņa bargi paskatījās uz mani. Bet, par spīti tam, es negribētu, lai mana meita ienestu mājās tādus tikumus, ja tu spēj to saprast. Un neviens nejustu lielāku labvēlību pret Tempi, ja uzzinātu, ka viņš ir mācījis ketanu tādam kā tu. Paturi to pie sevis! Tev tāpat būs jāpārvar pietiekami daudz grūtību, un visai Ademrei nav nekādas vajadzības uzzināt, ka tu piedevām visam pārējam esi arī mūziķis.

SIMT ČETRPADSMITĀ NODAĻA . viņa asā un vienīgā bulta

ES NEGRIBĪGI ievēroju Vašetas padomu. Un, kaut gan pirksti man niezēt niezēja, es tovakar neizvilku lautu un nepiepildīju savu mazo skolas kaktiņu ar mūziku. Vēl vairāk es pabīdīju lautas futrāli zem gultas, lai skats uz to neizraisītu skolā nevajadzīgas baumas.

Vairākas dienas aizvadīju, gandrīz vienīgi mācoties Vašetas vadībā. Edu vienatnē un nemēģināju uzsākt sarunas ar citiem, jo tagad jutos daudz neveiklāk savas valodas prasmes dēļ. Karsereta turējās pa gabalu, bet vienmēr bija turpat un vēroja mani ar saltām, naidīgām čūskas acīm.

Izmantoju Vašetas teicamās aturiešu valodas zināšanas un uzdevu tūkstošiem jautājumu, kas bija pārāk sarežģīti, lai tos būtu sapratis Tempi.

Nogaidīju trīs pilnas dienas un tad pajautāju to, kas klusībā gruzdēja manī kopš brīža, kad nokļuvu Negaisa kalnu pakājē. Man pašam šķita, ka esmu bijis izcili savaldīgs.

-    Vašeta, es teicu, vai jūsu cilvēki zina stāstus par čandriāniem?

Vašeta paskatījās uz mani, un viņas allaž izteiksmīgā seja spēji kļuva

neizdibināma un vienaldzīga. Un kāds tam sakars ar roku valodu? Viņas plauksta izdarīja vairākas ašas variācijas žestam, kas pauda neatzinību un pārmetumu.

-    Nekāds, es atbildēju.

-    Tad varbūt tam ir kāds sakars ar tavu cīņas prasmi? viņa jautāja.

-    Nē, es atzinos. Bet…

-    Tātad tas ir saistīts ar ketanu? Vašeta nerimās. Vai ar lethani? Vai varbūt tas attiecas uz kādu izsmalcinātu nozīmes niansi ademu valodā, ko tu nevari saprast?

-    Jautāju tikai aiz ziņkārības.

Vašeta nopūtās. Tad varbūt es varu pierunāt tevi pārcelt savu ziņkārību uz svarīgākiem jautājumiem? viņa jautāja, un žests teica: aizkaitinājums. Skarbs pārmetums.

Es sapratu un neturpināju. Vašeta bija ne tikai mana skolotāja; viņa bija arī mana vienīgā sarunu biedre. Nepavisam nevēlējos viņu aizkaitināt vai radīt iespaidu, it kā es nepievērstu nodarbībai vajadzīgo uzmanību.

Ja neņem vērā šo vienīgo reizi, Vašeta bija dzirkstošs ziņu avots. Viņa atbildēja uz maniem neskaitāmajiem jautājumiem ātri un skaidri. Šī iemesla dēļ es nespēju atvairīt pārliecību, ka mana runāšanas un cīņas prasme virzās uz priekšu straujiem lēcieniem.

Vašeta neatbalstīja manu sajūsmu un nekautrējās to pateikt. Skaidri un izteiksmīgi. Divās valodās.

*    * *

Mēs ar Vašetu bijām nokāpuši slēptajā ielejā, kurā auga zobena koks. Apmēram stundu bijām vingrinājuši plaukstu cīņas paņēmienus un tagad sēdējām garajā zālē, atgūdami elpu.

Pareizāk būtu sacīt, ka elpu atguvu es. Vašeta ne drusciņas nebija aizelsusies. Cīņa ar mani viņai bija tīrais nieks, un nebija tādas reizes, kad viņa nepamanītos sodīt mani par neuzmanību, nesteidzīgi pārvarot manu aizsardzību un iedunkājot man pa galvu.

-    Vašeta, es teicu, sakopodams drosmi, lai uzdotu jautājumu, kas man kādu laiku nedeva mieru, vai es drīkstu uzdot jautājumu, kurš tev var izklausīties pārāk pašpārliecināts?

-    Pašpārliecināti audzēkņi man patīk labāk, viņa atbildēja. Cerēju, ka esam tikuši pāri stadijai, kad par to jāraizējas.

-     Kāds visam šim ir mērķis? es jautāju, ar žestu norādīdams uz mums abiem.

-    Mērķis ir viens, viņa atkārtoja manu žestu. Iemācīt tev pietiekami daudz, lai tu necīnītos kā mazs puišelis, kas sadzēries mātes vīnu.

Šodien viņas smilškrāsas mati bija sapīti divās īsās bizēs, kas abās pusēs bija atsviestas pāri mugurai. Tās piešķīra viņai dīvaini meitenīgu izskatu un pēdējās stundas laikā nebija uzlabojušas manu pašvērtējumu, jo viņa bija atkārtoti nogāzusi mani zemē, piespiedusi padoties un apstrādājusi mēreniem, bet neskaitāmiem belzieniem un spērieniem.

Un vienreiz viņa smiedamās un bez piepūles bija atkāpusies man aizmugurē un iesitusi man pa dibenu spēcīgu pliķi, it kā viņa būtu baudkārs kroga dzērājs, bet es jauna apkalpotāja ar dziļu ņiebura izgriezumu.

-    Bet kāpēc? es jautāju. Kādam nolūkam tu mani māci? Ja Tempi darīja nepareizi, mani mācīdams, kāpēc tas vispār jāturpina?

Vašeta atzinīgi pamāja ar galvu. Es jau domāju, kad tu beidzot to pajautāsi, viņa teica. Tam vajadzēja būt vienam no pirmajiem jautājumiem.

-             Man ir sacīts, ka es uzdodot pārāk daudz jautājumu, es atbildēju.

-     Cenšos šajos apstākļos būt uzmanīgāks.

Vašeta sēdēdama izslējās taisni un pēkšņi kļuva lietišķa. Tu zini to, kas tev nebūtu jāzina. Šehinni nav iebildumu, ka tu zini par lethani, kaut gan daudzi domā citādi. Bet attiecībā uz ketanu mums ir vienprātība. Tas nav domāts barbariem. Tas paredzēts tikai ademiem un tikai tiem, kuri ievēro zobena taku.

Vašeta turpināja: Šehinni doma ir tāda: ja tu iesaistītos skolā, tu kļūtu par daļu no Ademres. Ja tu esi daļa no Ademres, tu vairs neesi barbars. Un, ja tu neesi barbars, nav nekāda nelaime, ja zini to, ko zini.

Tur bija zināma, kaut samezglota, loģika. Tas nozīmētu arī to, ka Tempi nav rīkojies nepareizi, mani mācīdams.

Viņa apstiprinoši pamāja. Tieši tā. Viņš nav atnesis mājās nevēlamu kucēnu, drīzāk atgriezies kopā ar jēru, kurš aizmaldījies no aploka.

-    Vai man noteikti jābūt jēram vai kucēnam? es nopūtos. Tas skan necienīgi.

-    Cīņā tu esi kā kucēns, Vašeta atbildēja. Aizrautīgs un neveikls.

-    Bet vai tad es jau neesmu iesaistījies skolā? es jautāju. Tu taču mani māci.

Vašeta papurināja galvu. Tu guli skolas telpās un ēd kopā ar mums, bet tas vēl nepadara tevi par audzēkni. Daudzi bērni mācās ketanu, cerēdami iestāties skolā un kādreiz valkāt sarkanas drēbes. Viņi dzīvo un trenējas kopā ar mums. Viņi ir skolā, bet nepieder pie skolas, ja tu saproti manu domu.

-     Es brīnos, ka tik daudzi grib kļūt par algotņiem, pēc iespējas uzmanīgi teicu.

-     Šķiet, arī tu gribi to pašu, viņa attrauca ar nelielu asuma pieskaņu balsī.

-    Es gribu mācīties, es teicu, nevis dzīvot algotņa dzīvi. Bet tas nav domāts kā apvainojums.

Vašeta izstaipīja kaklu, atbrīvodamās no sasprindzinājuma. Traucēklis ir tava valoda. Barbaru zemēs algotņi atrodas uz sabiedrības zemākā pakāpiena. Lai cik kurš būtu neaptēsts vai neprasmīgs, viņš spēj nest rungu un nopelnīt puspeniju dienā, apsargādams karavānu. Vai tā nav?

-   Tāds dzīvesveids tiešām tiecas piesaistīt primitīvākos cilvēkus, es atbildēju.

-   Mēs neesam tādi algotņi. Mēs saņemam maksu, bet paši izvēlamies, kādu darbu pieņemt. Viņa bridi klusēja. Ja tu karo naudas dēļ, tad tu esi algotnis. Kā sauc to, kurš karo aiz pienākuma pret savu zemi?

-    Karavīrs.

-    Un ja cīnās likuma vārdā?

-    Konstebls vai tiesu izpildītājs.

-    Ja cīnās sava goda un labās slavas dēļ?

Man bija brīdi jāpadomā. Varbūt duelants?

-    Ja cīnās citu labuma dēļ?

-    Amira bruņinieks, es nedomādams atbildēju.

Viņa pagriezās pret mani. Tā ir interesanta izvēle.

Vašeta pacēla roku, lepni demonstrēdama sarkano piedurkni. Mēs, ademi, saņemam algu par sargāšanu, aizstāvēšanu, ienaidnieka tvarstīšanu. Mēs karojam savas zemes vārdā, savas skolas un labās slavas vārdā. Un mēs karojam par lethani. Kopā ar lethani. Tajā iekšā. Tas viss ir saistīts. Ademu vārds cilvēkam, kurš iegūst sarkano apģērbu, ir Cethan. Viņa pacēla skatienu pret mani. Un tas ir liels gods un lepnums.

-    Tātad kļūt par algotni nozīmē ieņemt augstu pakāpienu uz ademu sabiedriskajām kāpnēm, es teicu.

-    Jā, Vašeta apstiprināja. Bet barbari nezina šo vārdu un nesaprastu pat tad, ja zinātu. Tāpēc jāiztiek ar “algotni”.

Vašeta noplūca divas garas zāles šķipsnas un sāka vīt no tām pavedienu. Tāpēc Šehinni nav viegli pieņemt lēmumu. Viņai jāatrod līdzsvars starp to, kas ir pareizi, un to, kas ir vēlams viņas skolai. Un visu laiku jāņem vērā, kas nāk par labu visai zobena koka takai. Viņa negrib izdarīt pārsteidzīgu lēmumu, bet spēlē pacietības spēli. Manuprāt, viņa cer, ka tava problēma atrisināsies pati.

-    Kā tā var atrisināties pati? es nesapratu.

-    Tu būtu varējis aizbēgt, Vašeta vienkārši teica. Daudzi domāja, ka tu tā darīsi. Arī tad, ja es nolemtu, ka tu neesi apmācīšanas vērts, viņai par to vairs nebūtu jādomā. Vai tu varētu, teiksim, treniņa laikā iet bojā vai kļūt par kropli.

Es stīvi skatījos uz viņu.

-     Nelaimes gadījumi ir iespējami, Vašeta sacīja. Tas nav bieži, bet gadās. Ja tava skolotāja būtu Karsereta…

Es saviebos. Bet kā cilvēks oficiāli iestājas skolā? Vai pirms tam ir kāds pārbaudījums?

Vašeta papurināja galvu. Vispirms kādam jādod par tevi laba atsauksme, jāapgalvo, ka tu esi cienīgs iestāties skolā.

-    Tempi? es jautājoši teicu.

-    Tam jābūt pietiekami nozīmīgam cilvēkam, viņa paskaidroja.

-    Tātad tā varētu būt tu, es lēni sacīju.

Vašeta pasmīnēja, viegli piesita ar pirkstu pie nelīdzenā deguna, tad norādīja uz mani. Tikai divi minējumi! Ja kādreiz sasniegsi tādu līmeni, lai es būtu droša, ka tu mani neapkaunosi, es tevi atbalstīšu un tu varēsi kārtot pārbaudījumu.

Viņa turpināja vīt zāles stiebrus citu pie cita, pirkstiem kustoties vienmērīgā, sarežģītā rakstā. Nekad nebiju redzējis ademu, kurš sarunas laikā nevērīgi darbotos ar kaut ko citu. Protams, viņi to nevarēja. Viena roka bija jāpatur brīva sarunai. Ja nokārtosi pārbaudījumu, tu vairs nebūsi barbars. Tempi būs attaisnots, un visi jutīsies apmierināti. Protams, izņemot tos, kuri tā nejutīsies.

-     Un ja es nenokārtošu pārbaudījumu? es jautāju. Vai arī tu nolemsi, ka neesmu tik spējīgs, lai to kārtotu?

-    Tad viss būs sarežģītāk. Viņa piecēlās kājās. Ejam, jo Šehinni šodien grib runāt ar tevi. Būtu nepiedienīgi, ja mēs nokavētos.

*    * *

Vašeta aizveda mani atpakaļ līdz mazajam zemo akmens ēku pudurim. Redzēdams to pirmajā reizē, biju nospriedis, ka tā ir pati pilsēta. Tagad zināju, ka tā ir skola. Ēku kopa bija līdzīga mazai Universitātei, tikai tajā nebija noteiktas, plānotas darba kārtības, pie kādas es biju pieradis.

Tajā nebija arī oficiālas hierarhijas sistēmas. Pret tiem, kuri valkāja sarkanas drēbes, citi izturējās ar bijību, un Šehinni nepārprotami bija visu vadone. Bet citādā ziņā katra sociālo stāvokli varēja tikai neskaidri nojaust. Tempi acīmredzot atradās uz diezgan zemas pakāpes, un pat citi par viņu nebija cildinošās domās. Vašetas stāvoklis bija samērā augsts, un pret viņu izturējās ar cieņu.

Kad ieradāmies uz tikšanos, Šehinni bija sākusi ketana vingrinājumus un tikusi apmēram līdz pusei. Klusēdams noskatījos, un viņas lēnās kustības man atgādināja medu, kas izplūst pa galda virsmu. Jo lēnāk izpilda ketanu, jo tas kļūst grūtāks, taču Šehinni sniegums bija nekļūdīgi precīzs.

Pēc pusstundas viņa bija beigusi un atvēra logu. Vēja pūsma ienesa vasaras zāles saldo smaržu un lapu šalkas.

Šehinni apsēdās. Viņa nebija aizelsusies, kaut gan viņas ādu klāja plāna sviedru kārtiņa. Vai Tempi tev ir minējis deviņdesmit deviņus stāstus? viņa bez ievada jautāja. Vai viņš tev ir stāstījis par Aethi un ademu pirmsākumiem?

Es papurināju galvu.

-     Tas ir labi, Šehinni sacīja. Viņš nav tas, kuram pieklātos to darīt, un viņš to neprastu izstāstīt tā, kā pienākas. Viņa paskatījās uz Vašetu. Kā veicas ar valodu?

-    Ņemot vērā visus apstākļus, tīri labi, Vašeta atbildēja. Un tomēr.

-    Ļoti labi. Šehinni pārgāja uz aturiešu valodu, runādama precīzi, ar tikko jaušamu akcentu. Es to stāstīšu šajā valodā, lai tu mani mazāk pārtrauktu un nerastos lieki pārpratumi.

Kā prazdams izdarīju kustību godbijīga pateicība.

-     Šis ir stāsts par seniem laikiem, Šehinni oficiālā tonī iesāka.

-     Par laikiem, kad vēl nebija šīs skolas. Kad vēl nebija zobena koka takas. Kad neviens adems vēl nebija dzirdējis par lethani. Šis ir stāsts par visa pirmsākumiem.

Pirmā ademu skola nebija skola, kurā mācīja darboties ar zobenu. Lai cik neparasti liktos, to nodibināja vīrs, vārdā Aethe, kurš centās sasniegt meistarību ar loku un bultu.

Šehinni pārtrauca stāstu un paskaidroja: Tev jāzina, ka tajos laikos loka šaušana bija ļoti izplatīta. Prasmi tajā jomā vērtēja ļoti augstu. Mēs bijām ganu tauta, mūs bieži apdraudēja ienaidnieki, un loks bija vislabākais aizstāvēšanās līdzeklis.

Šehinni atlaidās dziļāk krēslā un turpināja: Aethe nebija domājis dibināt skolu. Tajos laikos skolu nebija. Viņš tikai gribēja uzlabot savu prasmi. Tam viņš veltīja visu gribasspēku un pūles, līdz spēja ar bultu notriekt no zara ābolu no simt pēdu attāluma. Pēc tam viņš trenējās, līdz spēja trāpīt degošas sveces deglī. Drīz vienīgais izaicinājums viņam palika vējā pakārta zīda lente. Aethe vingrinājās, līdz iemācījās paredzēt vēja virzienu, un, kad tas bija apgūts, trāpījums vairs nesagādāja grūtības.

Stāsti par Aethes prasmi izplatījās tālu, un pie viņa sāka nākt citi, kas vēlējās mācīties. To vidū bija jauna sieviete, vārdā Rethe. Sākumā Aethe šaubījās, vai viņai pietiks spēka atvilkt loka stiegru. Taču drīz vien viņa kļuva par Aethes labāko audzēkni.

Kā jau teicu, tas bija pirms daudziem, daudziem gadiem un tālu no vietas, kur mēs sēžam pašlaik. Tolaik ademiem nebija lethani, kas viņus vadītu, tāpēc tas bija skarbs un asiņains laiks. Tajās dienās nebija nekas neparasts, ja adems nogalināja otru ademu tīrās lepnības vai strīda dēļ vai tādēļ, lai apliecinātu savu prasmi.

Tā kā Aethe bija izcilākais loka šāvējs, daudzi gribēja cīnīties ar viņu divkaujā. Taču cilvēka augums nav nopietns mērķis vīram, kurš spēj trāpīt vējā plīvojošai zīda lentei. Aethe noguldīja viņus tik viegli, kā pļaudams kviešu kūļus. Divkaujā līdzi viņš ņēma tikai vienu pašu bultu un apgalvoja: ja ar vienu bultu nepietikšot, viņš būšot pelnījis, lai viņu notriec.

Aethe kļuva vecāks, un viņa slava izplatījās arvien tālāk. Viņš apmetās pastāvīgā vietā un izveidoja pirmo ademu skolu. Gāja gadi, un viņš izaudzināja daudzus neuzvaramus ademu karotājus. Apkaimē izplatījās ziņa: ja iedosi Aethes audzēknim trīs bultas un trīs naudas gabalus, trīs tavi ļaunākie ienaidnieki tevi nekad vairs netraucēs.

Skola kļuva arvien bagātāka, slavenāka un lepnāka. Un Aethe tāpat.

Reiz pie viņa atnāca Rethe. Rethe, viņa labākā audzēkne. Rethe, kas bija vistuvāk viņa ausij un vistuvāk viņa sirdij.

Rethe runāja ar Aethi, un viņi nesapratās. Tad viņi sāka strīdēties. Viņi kliedza tik skaļi, ka to dzirdēja visa skola cauri biezajām akmens sienām.

Un beidzot Rethe izaicināja Aethi uz divkauju. Aethe pieņēma izaicinājumu, un kļuva zināms, ka uzvarētājs no tās dienas vadīs un pārvaldīs skolu.

Būdams izaicinātais, Aethe pirmais izvēlējās sev vietu. Viņš nolēma stāvēt birzī starp jauniem kokiem, kas šūpodamies dotu viņam aizsegu. Parasti viņš par tādiem piesardzības soļiem nedomāja, bet Rethe bija viņa prasmīgākā audzēkne un prata lasīt vēju tikpat labi kā viņš. Aethe ņēma līdzi savu raga loku. Viņš ņēma līdzi savu aso un vienīgo bultu.

Tad savu vietu izvēlējās Rethe. Viņa uzkāpa augsta kalna virsotnē, kur viņas siluets skaidri iezīmējās uz klajo debesu fona. Viņa neņēma līdzi ne loku, ne bultu. Un, sasniegusi kalna virsotni, viņa mierīgi apsēdās zemē. Varbūt tas bija pats dīvainākais, jo visi zināja, ka Aethe dažkārt cenšas iešaut pretiniekam kājā, nevis to nogalināt.

Aethe redzēja, ko dara viņa audzēkne, un tas viņu ļoti sadusmoja. Aethe paņēma savu vienīgo bultu un iestiprināja to lokā. Aethe atvilka stiegru līdz ausij. Stiegru, ko viņam bija pagatavojusi Rethe, savīdama to no savām garajām, stingrajām matu šķipsnām.

Šehinni paskatījās man acīs. Dusmu pārņemts, Aethe izšāva bultu. Tā trāpīja Rethei kā zibens šautra. Šeit. Viņa piespieda divus pirkstus pie kreisās krūts iekšējā izliekuma.

-    Joprojām sēdēdama, bultai slejoties no krūtīm, Rethe izvilka no krekla apakšas garu, baltu zīda lenti. Viņa izvilka no bultas spārniņiem baltu spalvu, iemērca to savās asinīs un uzrakstīja četras dzejas rindas.

Tad Rethe pacēla lenti gaisā un ilgi turēja, kamēr vējš plivināja to turp un atpakaļ. Pēc tam Rethe to palaida vaļā, un zīda lente aizvijās gaisā, viļņodama augšup un lejup līdzi vēja pūsmai. Brāzmas nesta, lente izvijās cauri kokiem un cieši piekļāvās Aethem pie krūtīm.

Uz tās bija rakstīts:

“Aethe, cieši pie sirds.

Lente bez greznības.

Vējš bez prasības.

Uzvara, nelejot asinis."

Izdzirdēju neskaidru skaņu un paskatījos uz Vašetu, kas klusi raudāja. Viņa bija nokārusi galvu, un asaras ritēja viņai pār seju, iekrāsojot tumšus plankumus uz sarkanā krekla.

Šehinni turpināja: Tikai pēc tam, kad Aethe bija izlasījis šīs rindas, viņš aptvēra dziļo viedumu, kas piemita viņa audzēknei. Viņš steidzās aprūpēt Rethes ievainojumu, taču bultas uzgalis bija iestrēdzis pārāk tuvu sirdij, un to nevarēja izvilkt.

Pēc tam Rethe nodzīvoja tikai trīs dienas, un bēdu pārņemtais Aethe viņu kopa. Viņš nodeva skolas vadību Rethes ziņā un uzklausīja viņas vārdus, un visu šo laiku bultas uzgalis mita cieši blakus viņas sirdij.

Šajās tris dienās Rethe nodiktēja viņam deviņdesmit deviņus stāstus un Aethe tos pierakstīja. Šie stāsti bija sākums mūsu izpratnei par lethani. Tie sakņojas Ademres pašos pamatos.

Trešās dienas vakarā Rethe pabeidza stāstīt deviņdesmit devīto stāstu Aethem, kurš tagad bija savas audzēknes audzēknis. Kad Aethe bija beidzis rakstīt, Rethe viņam teica: “Ir vēl pēdējais stāsts, svarīgāks par visiem pārējiem, un tas kļūs zināms pēc tam, kad es pamodīšos.”

Tad Rethe aizvēra acis un aizmiga. Un miegā viņa nomira.

Aethe pēc tam nodzīvoja četrdesmit gadus, un stāsta, ka viņš nekad vairs netika nevienu nogalinājis. Turpmākajos gados viņu bieži dzirdēja sakām: “Es uzvarēju vienīgajā divkaujā, kuru jebkad esmu zaudējis.”

Viņš turpināja vadīt skolu un mācīja audzēkņiem loka šaušanas meistarību. Bet tagad Aethe turklāt mācīja viņus būt viediem. Viņš izstāstīja tiem deviņdesmit deviņus stāstus, un tādā ceļā lethani iepazina visa Ademre. Un tādējādi mēs kļuvām par tiem, kas esam.

Iestājās ilgs klusums.

-     Paldies, Šehinni, es teicu, cenzdamies pēc iespējas veiksmīgāk izdarīt žestu godbijīga pateicība. Es ļoti gribētu dzirdēt šos deviņdesmit deviņus stāstus.

-   Tie nav domāti barbariem, Šehinni atbildēja. Tomēr šķita, ka mans lūgums viņu nav aizvainojis, kaut gan roku kustības teica: pārmetums un nožēla. Viņa mainīja tematu. Kā tev veicas ar ketanu?

-    Es pūlos to uzlabot, Šehinni.

Viņa pievērsās Vašetai: Vai tā ir?

-    Pūlēties jau pūlas, Vašeta atbildēja. Viņas acis joprojām bija piesarkušas no asarām. Sājš uzjautrinājums. Bet ir ari uzlabojums.

Šehinni pamāja ar galvu. Atturīga atzinība. Rīt mums būs vairākas cīņas. Varbūt atved viņu paskatīties!

Vašeta izdarīja elegantu kustību, kas lika man saprast, cik vāji es pārvaldu roku valodas nianses: pieklājīga pateicīga mazliet padevīga piekrišana.

*    * *

-    Tev jājūtas glaimotam, Vašeta mundri sacīja. Saruna ar Šehinni un aicinājums skatīties, kā viņa cīnās, kaut ko nozīmē.

Mēs gājām atpakaļ uz ielejas patvērumu, kur viņa parasti mācīja man ketanu un plaukstu cīņas.

Tomēr man prātā visu laiku riņķoja dažas neatvairāmas un nepatīkamas domas. Es domāju par noslēpumiem un par to, kā cilvēki cenšas tos glabāt. Prātoju, ko darītu Kilvins, ja es atvestu kādu uz “Frakciju” un izklāstītu tam asiņu, matu un kaulu sigaldriju.

Iztēlodamies lācīgā artefakcijas meistara dusmas, es viscaur nodrebēju. Zināju, kādas nepatikšanas mani sagaidītu. Tās bija skaidri aprakstītas Universitātes noteikumos. Bet ko viņš darītu ar cilvēku, kuram esmu iemācījis šīs gudrības?

Vašeta ar plaukstas virspusi uzsita man pa krūtīm, lai piesaistītu manu uzmanību. Es teicu, ka tev jājūtas glaimotam! viņa atkārtoja.

-    Es tā jūtos, pieklājīgi atbildēju.

Viņa satvēra mani aiz pleca un pagrieza pret sevi. Tu esi iegrimis dziļās domās.

-    Kas notiks ar Tempi, ja viss beigsies neveiksmīgi? es bez aplinkiem noprasīju.

Vašetas mundrā sejas izteiksme izgaisa. Viņam atņems sarkanās drēbes, zobenu un vārdu, un viņu izraidīs no lathantas. Vašeta lēni ievilka elpu. Maz ticams, ka pēc tam viņu pieņems jebkāda cita skola, tāpēc būtībā viņš tiks izraidīts no Ademres.

-    Bet uz mani izraidīšana nevar attiekties, es teicu. Aizsūtīt mani atpakaļ ārpasaulē nozīmētu tikai saasināt problēmas, vai ne?

Vašeta neatbildēja.

-    Kad tas viss sākās, es teicu, tu mudināji mani bēgt. Ja es būtu to darījis, vai jūs pieļautu, lai man tas izdodas?

Viņa ilgi klusēja, un klusums lika man saprast patiesību. Tomēr pēc tam viņa sacīja skaļi: Nē.

Man patika, ka viņa necenšas melot. Un kāds sods man ir paredzams? es jautāju. Ieslodzījums? Tad papurināju galvu. Nē. Nebūtu praktiska labuma gadiem turēt mani šeit ieslēgtu. Es paskatījos uz viņu. Kāds tas būtu?

-     Sodi mums nerūp, Vašeta teica. Tu galu galā esi barbars. Tu nezināji, ka dari kaut ko sliktu. Galvenais mums ir nepieļaut, lai tu mācītu citiem to, ko esi nozadzis. Nepieļaut, lai tu izmantotu to savam ieguvumam.

Viņa nebija atbildējusi uz manu jautājumu. Es nenovērsdamies raudzījos viņai acīs.

-              Daži domā, ka vislabāk būtu tevi nogalināt, viņa atklāti sacīja.

-    Tomēr lielākā daļa uzskata, ka nogalināšana nav savienojama ar lethani. Arī Šehinni ir tādās domās. Un es tāpat.

Mazliet nomierinājos: tātad vismaz niecīga cerība. Un laikam jau mans solījums nevienu nepārliecinātu?

Vašeta līdzcietīgi pasmaidīja. Tas, ka tu nāci šurp kopā ar Tempi, liecina labu par tevi. Un tu paliki uz vietas, kad es centos piedabūt tevi bēgt. Tomēr barbara solījumam šeit nav lielas vērtības.

-    Kas tad atliek? es jautāju, nojauzdams atbildi un nebūdams par to iepriecināts.

Viņa dziļi ieelpoja. Tev varētu atņemt iespēju mācīt citus, izgriežot mēli vai izdurot acis, viņa bez aplinkiem atbildēja. Lai neļautu tev mācīt ketanu, varētu padarīt tevi klibu. Pārgriezt potītes cīpslu vai sakropļot stingrākās kājas celi. Viņa paraustīja plecus. Taču arī ar ievainotu kāju iespējams labi cīnīties. Tāpēc iedarbīgāk būtu nocirst tev divus labās plaukstas mazākos pirkstus. Tas būtu…

Vašeta turpināja runāt lietišķā, bezkaislīgā tonī. Šķiet, viņa ar to cerēja atstāt nomierinošu, rāmu iespaidu. Taču tas iedarbojās gluži pretēji. Iztēlē redzēju, kā viņa nocērt man pirkstus ar tādu pašu mieru, it kā nogrieztu ābola šķēli. Mana redzeslauka malās sāka zibēt dīvains spožums, un pakrūtē sagriezās nelabums. Brīdi baidījos, vai nesākšu vemt.

Tad reibonis un nelabums pārgāja. Atguvies redzēju, ka Vašeta ir beigusi runāt un cieši lūkojas manī.

Pirms paguvu kaut ko sacīt, viņa bezcerīgi atmeta ar roku. Es redzu, ka šodien man no tevis vairs nebūs jēgas. Izmanto vakaru pēc savas patikas! Sakārto domas vai patrenējies ketanā. Ej un apskati zobena koku. Mēs turpināsim rit.

*    * *

Kādu laiku es klīdu bez mērķa, cenzdamies nedomāt par nogrieztiem pirkstiem. Tad, iedams pāri kalna virsotnei, koku puduri burtiski uzskrēju virsū kailam ademu pārim.

Kad es parādījos starp kokiem, viņi necentās tvert pēc drēbēm, savukārt es biju pārāk apjucis, lai mēģinātu atvainoties savā neveiklajā valodā, tāpēc vienkārši pagriezos un, apmulsumā pietvīcis, devos projām.

Mēģināju vingrināt ketanu, taču nespēju koncentrēt domas. Aizgāju pavērot zobena koku, un īsu bridi mani nomierināja līganās zaru kustības vējā. Bet tad manas domas atkal aizklīda sānis, un es acu priekšā redzēju Vašetu, kas cērt manus pirkstus.

Trīsreiz nodimdēja zvans, un es devos pusdienās. Stāvēju rindā, gluži apdullis piepūlē padzīt no iztēles pirkstu kropļošanas ainu, un pēkšņi attapos, ka tuvāk stāvošie ademi skatās uz mani ieplestām acīm. Gadus desmit vecas meitenes seja pauda neslēptu pārsteigumu, un sarkanās algotņa drānās tērpies vīrietis raudzījās manī tā, it kā es būtu atslaucījis dibenu ar maizes gabalu un pēc tam to apēdis.

Tikai pēc tam es aptvēru, ka esmu neviļus dungojis. Nedarīju to skaļi, tomēr pietiekami dzirdami, lai tas sasniegtu tuvāk stāvošo ausis. Tas nevarēja būt turpinājies ilgi, jo biju ticis tikai līdz sestajai rindai dziesmā “Ej projām no pilsētas, skārdniek!”.

Apklusu, nodūru acis, paņēmu ēdienu un desmit minūtes mēģināju ēst. Tomēr man izdevās pieveikt tikai dažus kumosus. Beidzot metu mieru un steidzos projām uz savu istabu.

Gulēju gultā, pārcilādams prātā savas izvēles iespējas. Cik tālu man izdotos aizbēgt? Vai es varētu apmaldīties svešajā apkārtnē? Vai varētu nozagt zirgu? Vai kopš ierašanās Haertā es vispār esmu redzējis kādu zirgu?

Izvilku lautu un kādu laiku vingrinājos spēlēt akordus, ļaudams visiem pieciem veiklajiem pirkstiem zibēt pār lautas slaido grifu. Bet mana labā roka smeldza un nespēja izvilināt no stīgām skaņas. Tas bija tikpat nožēlojami kā censties kādu skūpstīt ar vienu lūpu, un drīz es padevos.

Visbeidzot es izvilku savu ēnsegu un apliku to sev apkārt. Tas bija silts un mierinošs. Pārvilku kapuci pāri galvai, cik tālu iespējams, un domāju par tumšo Fae nostūri, kurā Feluriana bija vākusi ēnas.

Domāju par Universitāti, par Vilemu un Simmonu. Par Auri, Devi un Felu. Es nebiju Universitātē īpaši iemīļots, un mans draugu loks nebija nekāds lielais. Taču patiesībā es vienkārši biju aizmirsis, ko nozīmē justies pilnīgi vienam.

Pēc tam es domāju par savu ģimeni. Domāju par čandriāniem un par Ogli. Par viņa eleganto vieglumu. Zobens bija gulējis viņa plaukstā tik brīvi kā ziemīgs ledus gabals. Domāju, kā viņu varētu nogalināt.

Domāju par Dennu un par to, ko bija sacījis Ktehs. Domāju par viņas patronu un par to, ko biju sarunājis mūsu strīda laikā. Domāju par atgadījumu uz ceļa, kad viņa bija paslīdējusi un es biju viņu notvēris, un par sajūtu, kad mana plauksta bija skārusi viņas maigo guma izliekumu. Domāju par viņas lūpu apveidiem, par viņas balss skaņu un par viņas matu smaržu.

Un beidzot nemanāmi pārkāpu miega durvju slieksni.

SIMT PIECPADSMITĀ NODAĻA . vētra un akmens

NAKAMAJĀ RĪTĀ es pamodos, zinādams patiesību. Mana vienīgā izeja no šī stāvokļa veda caur skolu. Man bija sevi jāapliecina. Tas nozīmēja, ka man pēc iespējas drīzāk jāapgūst viss, ko Vašeta spēja iemācīt.

Tāpēc nākamajā rītā es piecēlos līdz ar pirmo zilgano ausmas bālumu. Kad Vašeta iznāca no sava nelielā akmens namiņa, es viņu jau gaidīju. Nejutu īpašu aizrautību un degsmi, jo nakti biju mocījies ar sliktiem sapņiem, taču biju gatavs mācīties.

*    * *

Tagad sāku saprast, ka esmu radījis neatbilstošu iespaidu par Haertu.

Skaidrs, ka tā nebija plaukstoša lielpilsēta. Un pat ar sakāpinātu iztēli to grūti būtu nosaukt par pilsētu. Savā ziņā tā pat lāgā nelīdzinājās mazpilsētai.

To es nesaku niecinošā nozīmē. Lielāko daļu no saviem zēna gadiem esmu pavadījis, allaž ceļodams kopā ar trupu no vienas mazas pilsētiņas uz nākamo. Puse pasaules sastāv no mazām cilvēku apmetnēm, kas pakāpeniski izaugušas ap krustceļu tirgus laukumu, labu māla karjeru vai upes līkumu, kurā straume ir pietiekami stipra, lai grieztu dzimu ratu.

Reizēm šis pilsētiņas ir labi pārtikušas. Dažās ir auglīga zeme un labvēlīgi laika apstākļi. Dažas plaukst no tirdzniecības sakariem. Tādu vietu pārticība ir labi redzama. Mājas ir lielas un sakoptas. Bērni ir apvēlušies un laimīgi. Pārdevēji piedāvā preces, kas liecina par labklājību: piparus, kanēli, šokolādi. Vietējā viesnīcā var dabūt kafiju un labu vīnu un klausīties mūziku.

Ir ari citādas mazpilsētas. Tādas, kurās zeme ir liesa un neauglīga. Dažās ir nodegušas dzirnavas, citās māla atradnes iztukšotas jau pirms ilgāka laika. Tādās vietās mājas ir mazas un nolaistas. Cilvēki ir noliesējuši un aizdomu pilni, un bagātības mērs ir sīkas, praktiskas vienības. Malkas daudzums. Otra cūka. Piecas kazeņu ievārījuma burkas.

No pirmā skatiena Haertu varēja noturēt tieši par tādu pilsētu. Tajā bija mazas mājas, neapstrādāti akmeņi un dažā aplokā pa kazai.

Lielākajā Kopvalstības daļā patiesībā jebkurā Četru Stūru apvidū ģimeni, kas dzīvo mazā namiņā un iztiek ar ļoti nedaudzām mēbelēm, uzlūkotu par nožēlojamu. Par tādu, kas atrodas tikai soli no pilnīgas nabadzības.

Bet, kaut gan vairākums ademu māju, kuras biju redzējis, bija samērā mazas, tās nelīdzinājās tām, ko varētu ieraudzīt panīkušā Aturas pilsētā, saslietas no velēnām un baļķiem, kas salipināti kopā ar mālu.

Ademu mājas visas bija celtas no akmeņiem, kas apbrīnojami cieši piegulēja cits citam. Sienās nebija plaisu, kas ļautu iekļūt nemitīgajam vējam. Jumti netecēja. Durvīs nebija čerkstošu ādas viru. Logu ailas nesedza ietaukotas aitādas vai koka slēģi. Tajās bija precīzi pielāgotas stikla rūtis, kas iekļāvās vietā tikpat nevainojami, it kā greznotu baņķiera savrupnama logus.

Visā Haertā pavadītajā laikā es neredzēju nevienu kamīnu. Protams, kamīni ir labs līdzeklis pret mokošu aukstumu. Bet lielākā daļa primitīvu kamīnu, ko cilvēki var uzbūvēt paši no rupjiem laukakmeņiem vai plēnes blokiem, laiž cauri gaisu, ir netīri un dod maz labuma. Tie piesārņo māju ar kvēpiem un plaušas ar dūmiem.

Kamīna vietā katram ademu mājoklim bija sava dzelzs plīts. Tāda plīts, kas sver simtiem mārciņu. Plīts no masīvas dzelzs, kas ļauj to sakurināt līdz sarkankvēlei. Plīts, kas kalpo gadsimtu un maksā vairāk, nekā zemnieks spēj nopelnīt veselā grūta darba gadā. Dažas no šīm plītīm bija mazas, piemērotas apsildīšanai un ēdiena gatavošanai. Taču es redzēju arī tādas, kurās varēja cept maizi. Viena no tādām atradās zemā akmens mājā, kurā bija tikai trīs istabas.

Paklāji ademu mājās visbiežāk bija vienkārši, bet darināti no biezas, mīkstas vilnas sulīgos krāsu toņos. Zem šiem paklājiem bija nevis klons, bet gludi noslīpēta koka grīda. Istabas apgaismoja nevis notecējušas tauku sveces vai niedru gaismekļi, bet vaska sveces vai lampas, kurās bija iepildīta dzidra, balta eļļa. Un vienu reizi es attālā logā pamanīju nekustīgo, sarkano simpātijas lampas gaismu.

Tieši šis pēdējais atklājums ļāva man saprast patiesību. Šejienes iedzīvotāji nebija nožēlojamu ļautiņu kopa, kas kailā kalna nogāzē cīnās par trūcīgu eksistenci. Šie cilvēki nedzīvoja no rokas mutē un ziemu neaizvadīja bailēs, pārtikdami no kāpostlapu zupas. Šajā kopienā valdīja ērta, neuzkrītoša labklājība.

Vēl vairāk. Kaut gan šajās mājās nebija krāšņu svinību telpu, greznu tērpu, skulptūru un sulaiņu, katra no tām bija līdzīga mazai savrupmājai. Visas tās bija pārtikušas neuzbāzīgā, praktiskā nozīmē.

*    * *

-    Un kā tu domāji? Vašeta iesmējās. Ka neliela saujiņa no mums iegūst sarkanos tērpus un aizlaižas dzīvot bezjēdzīgā greznībā, bet mūsu ģimenes tikmēr dzer netīru ūdeni un mirst no cingas?

-     Patiesībā es nebiju par to domājis, es atbildēju, paskatīdamies apkārt. Vašeta bija sākusi man mācīt, kā rīkoties ar zobenu. Bijām nodevušies tam divas stundas, un šajā laikā viņa bija man gandrīz tikai skaidrojusi dažādos veidus, kā to turēt. It kā tas būtu nevis tērauda gabals, bet jaundzimis bērns.

Tagad, kad skatījos ar prasmīgāku aci, es redzēju, ka daudzas ademu mājas ir meistarīgi iestrādātas apkārtējā ainavā. Stāvās klinšu sienās bija iebūvētas smagas koka durvis. Dažas ēkas izskatījās gandrīz pēc nelieliem akmeņu krāvumiem. Dažām uz jumta auga zāle, un tās ļāva pamanīt tikai gaisā izslietie dūmeņi. Uz kāda no šiem jumtiem ganījās labi barota kaza, un pilnais tesmenis šūpojās, kad tā skrubinādama cilāja galvu virs zaļajiem ceriem.

-    Pavēro zemi sev apkārt! Vašeta teica, lēni aplaizdama roku apkaimes ainavai. Zemes kārtiņa šeit ir pārāk plāna aršanai, pārāk nelīdzena zirgiem. Vasara ir pārāk slapja kviešiem, pārāk skarba augļiem. Reizēm kalnos ir atrodamas dzelzs, ogļu vai zelta krājumi. Bet mūsu kalnos tādu nav. Ziemā sniega kārta pārsniedz cilvēka augumu. Pavasarī negaiss viegli nogāž no kājām.

Viņa atkal paskatījās uz mani. Šī ir mūsu zeme, jo neviens cits to negrib. Pareizāk sakot, šī iemesla dēļ tā ir kļuvusi par mūsējo.

Vašeta sakārtoja zobenu uz pleca un pārlaida man vērtējošu skatienu.

-    Apsēdies un klausies! viņa oficiālā tonī pavēlēja. Es tev pastāstīšu stāstu no seniem laikiem.

Es apsēdos garajā zālē, un Vašeta iekārtojās man pretī uz akmens.

-     Sensenos laikos mēs, ademi, tikām izraidīti no savas likumīgās mājvietas, viņa teica. Kāds spēks, kuru mēs neatceramies, mūs padzina no mūsu zemes. Kāds to nozaga vai izpostīja un piespieda mūs bailēs bēgt. Mēs bijām lemti nemitīgiem klejojumiem. Mūsu tauta nonāca ubagu stāvoklī. Palaikam mēs atradām kādu vietu, kur apmetāmies un nometinājām savus ganāmpulkus. Bet tie, kas dzīvoja tuvumā, aizdzina mūs no turienes.

Tolaik ademi bija neganti un kareivīgi. Ja mēs tādi nebūtu bijuši, neviens no mums vairs nebūtu dzīvs. Bet mūsu bija maz, tāpēc mūs vienmēr padzina. Visbeidzot mēs atradām šo lieso un vējaino vietu, kuru pārējā pasaule negribēja. Mēs ielaidām saknes dziļi akmenī un padarījām šo zemi par savējo.

Vašetas skatiens pārslīdēja apkārtnei. Bet šī vieta mums varēja piedāvāt maz: ganības lopiem, akmeni un nebeidzamu vēju. Mēs neatradām veidu, kā pārdot vēju, tāpēc pārdevām pasaulei savu kareivīgumu. Tā mēs dzīvojām un izveidojām sevi par tiem, kas esam šodien. Tagad mēs esam ne tikai neganti un kareivīgi, bet arī bīstami un lepni. Nerimtīgi kā vējš un stipri kā akmens.

Brīdi nogaidīju, lai pārliecinātos, vai viņa ir beigusi. Arī mani ļaudis ir klejotāji, es teicu. Tas ir mūsu dzīvesveids. Mēs mājojam visur un nekur.

Vašeta pasmaidīja un paraustīja plecus. Atceries, ka tas ir tikai stāsts. Turklāt ļoti sens. Vari paņemt no tā, ko vēlies.

-    Man patīk stāsti, es teicu.

-    Stāsts ir līdzīgs riekstam, Vašeta sacīja. Muļķis to norij veselu un aizrijas. Muļķis to aizmet projām, domādams, ka tam nav nekādas vērtības. Viņa pasmaidīja. Bet gudra sieviete atradīs veidu, kā to pāršķelt un apēst kodolu.

Es piecēlos kājās un aizgāju līdz akmenim, uz kura viņa sēdēja. Noskūpstīju viņas rokas, pieri un muti. Vašeta, es teicu, ļoti priecājos, ka Šehinni atsūtīja mani pie tevis.

-   Tu esi muļķa zēns. Vašeta skatījās lejup, tomēr es pamanīju viņas sejā tikko jaušamu tvīkumu. Ejam! Ir laiks. Tev ir izdevība redzēt, kā Šehinni cīnās, un tu nedrīksti palaist to garām.

*    * *

Vašeta aizveda mani līdz kādam pļavas klajumam, kur biezā zāle bija noskrubināta līdz zemei. Tuvumā jau stāvēja un gaidīja vairāki citi ademi. Daži bija atnesuši līdzi nelielus soliņus vai baļķēnus, ko izmantot sēdēšanai. Vašeta vienkārši apsēdās zemē. Es darīju to pašu.

Pamazām sapulcējās arvien vairāk skatītāju. Varbūt to nebija vairāk par trīsdesmit, taču es pirmoreiz redzēju tik daudz ademu vienkopus, ja neņem vērā pulcēšanos ēdamzālē. Viņi ieradās pa divi vai trīs, risinādami dažādas sarunas. Tikai retumis kopā apmetās piecu cilvēku pulciņš.

Kaut gan apkārt pavisam nelielā attālumā skanēja daudz sarunu, manas ausis sasniedza tikai neskaidra murdoņa. Runātāji stāvēja tuvu cits citam, un vējš zālē šalkoja skaļāk par viņu balsīm.

Tomēr no savas vietas es varēju noteikt katras sarunas toni. Pirms diviem mēnešiem man šīs pulcēšanās gaisotne būtu likusies dīvaini nomākta. Visus sanākušos es būtu uzskatījis par nervozi nemierīgiem, pa pusei mēmiem dīvaiņiem, kam emocijas ir svešas. Turpretī tagad, raudzīdamies uz diviem ademiem, es sapratu, ka tie ir skolotājs un audzēkne, un uzminēju to pēc attāluma, kādā viņi stāvēja viens no otra, un pēc jaunās sievietes godbijīgajām roku kustībām. Trīs vīrieši sarkanos tērpos nepārprotami bija draugi, kas izturējās brīvi un jokoja, viegli grūstīdami cits citu. Un tur tas vīrietis un sieviete strīdējās. Viņa bija dusmīga. Viņš centās paskaidrot.

Neizpratnē brīnījos, kā es jebkad esmu varējis uzskatīt šos cilvēkus par nemierīgiem vai nervoziem. Ikvienai viņu kustībai bija noteikts mērķis un nozīme. Ikviena kāju stāvokļa pārmaiņa nozīmēja attieksmes pārmaiņu. Ikviens žests izteica veselu izjūtu gammu.

Mēs ar Vašetu sēdējām viens otram blakus un pieklusinātās balsis turpinājām sarunu aturiešu valodā. Vašeta paskaidroja, ka katrai skolai esot savs rēķins keldiešu augļotāju reģistros. Tas nozīmēja, ka algotņi, atrazdamies tālumā, varēja noguldīt skolai atdodamo daļu no saviem ienākumiem visās zemēs, kur cilvēki lietoja keldiešu naudu, un tas būtībā nozīmēja visu civilizēto pasauli. Šo naudu pēc tam ieskaitīja atbilstošajā rēķinā, lai skola to varētu izmantot.

-    Kādu naudas daļu algotnis nosūta skolai? es jautāju.

-    Astoņdesmit procentus, Vašeta atbildēja.

-     Astoņus procentus? es pārjautāju, paceldams astoņus pirkstus, jo biju pārliecināts, ka esmu pārklausījies.

-    Astoņdesmit! Vašeta atkārtoja. Tā ir vispārpieņemtā daļa, kaut gan daudzi lepojas ar to, ka atdod vairāk. Tas pats attiektos uz tevi, viņa nevērīgi piebilda, ja tev būtu kaut niecīga izdevība tikt pie sarkanajām drānām.

Redzēdama manu izbrīnu, Vašeta paskaidroja: Ja paskatās dziļāk, tas nemaz nav tik daudz. Skola gadiem ilgi nodrošina audzēknim apģērbu un ēdienu. Tā piešķir naktsmītni. Tā dod zobenu un gādā par treniņiem. Pēc tam algotnis attiecīgi atbalsta skolu. Skola atbalsta ciematu. Ciematā aug bērni, kuri cer kādu dienu iemantot sarkanās drānas. Viņa ar pirkstu uzzīmēja gaisā apli. Tā aug un zeļ visa Ademre.

Vašeta nopietni paskatījās uz mani. Tagad, kad to zini, varbūt tu sāc aptvert, ko esi nozadzis! viņa teica. Nevis tikai noslēpumu, bet ademu galveno eksporta preci. Tu esi nozadzis visas šīs pilsētas izdzīvošanas atslēgu.

Tur bija ko padomāt. Pēkšņi Karseretas naids man šķita daudz saprotamāks.

Pamanīju pūlī Šehinni balto kreklu un rupji adīto dzelteno cepuri. Atsevišķās sarunas apklusa, un visi sastājās lielā, izplūdušā aplī.

Acīmredzot šodien bija paredzama ne tikai Šehinni ciņa. Pirmais cīņas pāris bija divi zēni, dažus gadus jaunāki par mani; neviens no abiem nevalkāja sarkanu apģērbu. Kādu laiku uzmanīgi apļojuši viens otram apkārt, viņi metās uzbrukumā, raidīdami viens otram sitienu krusu.

Tas notika pārāk strauji, lai es spētu izsekot, un es ievēroju tikai atsevišķus daļējus ketana paņēmienus. Cīņa beidzās, kad viens zēns satvēra otra plaukstas locītavu un plecu ar Guļošā Lāča paņēmienu. Tikai lad, kad redzēju, kā zēns izgriež pretinieka roku un piespiež viņu pie zemes, es pazinu satvērienu, kuru Tempi bija izmantojis kroga cīniņā Krosonā.

Zēni izšķīrās, un pie viņiem piegāja divi algotņi sarkanos kreklos, acimredzot viņu skolotāji.

Vašeta pieliecās man tuvāk. Kā tev likās?

-    Viņi bija ļoti ātri, es teicu.

Vašeta paskatījās uz mani. Bet…

-    Viņi šķita diezgan pavirši, es teicu, piesardzīgi cenzdamies runāt klusi. Sākumā ne, bet mazliet vēlāk. Es parādīju uz vienu no zēniem.

-    Viņš turēja kājas pārāk cieši kopā. Un otrs par daudz liecās uz priekšu un nesaglabāja vajadzīgo līdzsvaru. Tāpēc pretinieks tika viņam klāt ar Guļošo Lāci.

Vašeta apmierināta pamāja ar galvu. Viņi cīnās kā kucēni. Zēni, turklāt vēl jauni. Daudz dusmu un nepacietības. Sievietēm tādu problēmu ir mazāk. Tas lielā mērā ir iemesls, kāpēc mēs esam labākas karotājas.

Jutos diezgan izbrīnījies, to dzirdot. Sievietes ir labākas karotājas? uzmanīgi pavaicāju, negribēdams atklāti iebilst.

-   Visumā jā, Vašeta atbildēja. Protams, ir izņēmumi, bet kopumā sievietes ir labākas.

-    Bet vīrieši ir stiprāki, es teicu. Lielāki. Viņiem ir garāks rokas atvēziens.

Vašeta uzmeta man mazliet uzjautrinātu skatienu. Tātad tu esi lielāks un stiprāks par mani?

Es pasmaidīju. Acīmredzot ne. Tomēr tev jāatzīst, ka kopumā vīrieši ir lielāki un stiprāki.

Vašeta paraustīja plecus. Tam būtu nozīme tad, ja cīnīšanās būtu līdzīga malkas skaldīšanai vai siena kraušanai. Tikpat labi varētu teikt, ka zobens ir labāks, ja tas ir garāks un smagāks. Muļķības! Varbūt tā tas ir bandītiem. Bet tiem, kuri ieguvuši sarkanās drānas, noteicošais ir zināšanas, kad cīnīties. Vīrieši ir dusmu pilni, tāpēc viņiem šajā ziņā ir grūtības. Sievietēm tas izpaužas mazāk.

Pavēru muti, lai kaut ko sacītu, bet tad atcerējos Dedanu un apklusu.

Pār mums iezīmējās ēna, un, paskatījies augšup, es ieraudzīju pieklājīgā attālumā stāvam garu vīrieti sarkanā apģērbā. Viņš turēja plaukstu netālu no zobena spala. Aicinājums.

Vašeta izdarīja atbildes kustību. Viegla nožēla un atteikums.

Noskatījos pakaļ aizejošajam vīrietim. Vai atteikšanās cīnīties tevi nepazeminās pārējo acīs?

Vašeta nicīgi nosēcās. Viņš negribēja cīnīties. Tas tikai nostādītu viņu muļķīgā stāvoklī un lieki atņemtu man laiku. Viņš tikai gribēja parādīt, ka ir pietiekami drosmīgs, lai cīnītos ar mani. Viņa nopūtās un izteiksmīgi paskatījās uz mani. Tieši šādas muļķības attālina vīriešus no lethani.

Nākamie sacentās divi algotņi sarkanos kreklos, un atšķirība bija uzkrītoša. Viss noritēja daudz tīrāk un gludāk. Abu zēnu drudžainās kustības bija atgādinājušas zvirbuļus, kas peras smiltīs, bet turpmākās divcīņas bija elegantas kā dejas.

Liela daļa no sacīkstēm bija plaukstu cīņas. Hs turpinājās, līdz viens no dalībniekiem padevās vai saņēma acīmredzami uzvarošu sitienu.

Kāda cīņa beidzās tūlīt, līdzko viens dalībnieks pārsita pretiniecei degunu. Vašeta pikti pablisināja acis, bet es nevarēju pateikt, vai viņas nepatika vēršas pret sievieti, kura ļāvusi sev trāpīt, vai pret vīrieti, kurš sitis tik pārgalvīgi, ka viņu ievainojis.

Notika arī vairākas cīņas ar koka zobeniem. Tās visumā bija īsākas, jo pat viegls pieskāriens pretiniekam nozīmēja uzvaru.

-     Kura šoreiz uzvarēja? es jautāju. Īslaicīga zobenu klaudzoņa, sitoties vienam pret otru, beidzās ar abu sieviešu vienlaicīgiem trāpījumiem.

-    Neviena, Vašeta atbildēja, saraukusi pieri.

-Ja iznākums ir neizšķirts, kāpēc viņas necīnās vēlreiz? es jautāju.

Vašeta nepacietīgi paskatījās uz mani. Precīzi runājot, tas nebija neizšķirts. Drenna būtu nomirusi dažu minūšu laikā, jo viņai būtu pārdurta plauša. Lasrela pēc ievainojuma vēderā būtu nodzīvojusi vēl vairākas dienas.

-    Tātad Lasrela uzvarēja?

Uzmetusi man nevērīgi nicinošu skatienu, Vašeta pievērsa uzmanību nākamajai cīņai.

Garais ademu vīrietis, kurš bija aicinājis Vašetu cīnīties, sacentās ar sīku, kalsnu sievieti. Dīvainā kārtā viņš cīnījās ar koka zobenu, bet sieviete ar kailām rokām. Vīrietis uzvarēja ar niecīgu pārsvaru, iepriekš saņēmis vairākus precīzus spērienus pa ribām.

-    Kurš uzvarēja šoreiz? Vašeta man jautāja.

Redzēju, ka viņa negaida acīmredzamo atbildi. Tā nebija nekāda dižā uzvara, es teicu. Sievietei pat nebija zobena.

-    Viņa ir no trešā akmens un daudz labāka karotāja nekā viņš. Šis bija vienīgais veids, kā līdzsvarot spēkus, ja vien viņš neņemtu talkā vēl vienu dalībnieku, Vašeta uzsvērti teica. Tāpēc es jautāju vēlreiz: kurš uzvarēja?

-    Sacensībā uzvarēja viņš, es atbildēju. Bet rīt viņam būs vairāki pamatīgi zilumi. Turklāt viņš diezgan pārgalvīgi vēzēja zobenu.

Vašeta pagriezās pret mani. Nu tad kurš uzvarēja?

Es brīdi domāju, tad izlēmu. Neviens.

Viņa pamāja ar galvu. Oficiāla atzinība. Šis žests mani iepriecināja, jo to varēja redzēt visi, kas atradās mums pretī.

Pēc krietna laika sacīkšu laukumā izgāja Šehinni. Viņa bija noņēmusi savu greizo, dzelteno cepuri, un viņas iesirmie mati plīvoja vējā. Redzēdams viņu pārējo ademu vidū, es ievēroju, cik viņa patiesībā ir maza. Šehinni allaž izturējās tik pašpaļāvīgi, ka man bija radies iespaids, it kā viņa būtu garāka, taču dažiem garākajiem ademiem viņa sniedzās tikko līdz pleciem.

Šehinni turēja rokā taisnu koka zobenu. Ierocis bija vienkāršs un neizsmalcināts, bet tam bija skaidri izgrebts asmens un spals. Daudzi treniņu zobeni, ko man bija gadījies redzēt, drīzāk atgādināja nogludinātas nūjas ar ļoti aptuveniem zobena apveidiem. Viņas baltais krekls un bikses bija cieši piesaitēti pie auguma ar tievām, baltām auklām.

Kopā ar Šehinni laukumā iznāca daudz jaunāka sieviete. Viņa bija apmēram collu īsāka nekā Šehinni. Arī viņas augums bija daudz trauslāks, un sīkie vaibsti un šaurie pleci piešķīra viņai gandrīz bērnišķīgu izskatu. Tomēr augsto krūšu un apaļo gurnu izliekums zem piegulošā algotnes apģērba nepārprotami liecināja, ka viņa ir pieaugusi sieviete.

Arī viņas koka zobens bija izgrebts līdzīgi Šehinni ierocim, turklāt atšķirībā no citiem biežāk redzētajiem zobeniem tas bija mazliet izliekts. Viņas smilškrāsas mati bija sapīti garā, tievā bizē, kas aizmugurē sniedzās gandrīz līdz viduklim.

Abas sievietes pacēla zobenus un sāka aplī virzīties viena otrai apkārt.

Jaunā sieviete bija apbrīnojama. Viņas sitieni bija tik aši, ka es tik tikko spēju pamanīt rokas kustības un vēl jo mazāk spēju izsekot zobena vēzieniem. Taču Šehinni nevērīgi atvairīja uzbrukumu ar Sniega Kupenu, pussoli atkāpdamās atpakaļ. Tad, pirms Šehinni paguva atbildēt ar pretuzbrukumu, jaunā sieviete apsviedās apkārt, garajai bizei plīvojot gaisā.

-    Kas viņa ir? es jautāju.

-     Penthe, Vašeta atbildēja ar apbrīnu balsī. Vai viņa nav īsta fūrija? Gluži kā viena no mūsu četriem senajiem priekštečiem.

Penthe atkal tuvojās Šehinni, izdarīdama vēzienus un māņu kustības. Viņa traucās uz priekšu, pieliekusies tuvu zemei. Neiespējami zemu. Līdzsvara dēļ viņa mazliet atvirzīja tālāko kāju, pat nepieskardamās zemei.

Roka ar zobenu zibēja viņai priekšā, un celis bija tik stipri ieliekts, ka viss viņas augums atradās zemāk par manas galvas līmeni, kaut gan es sakrustotām kājām sēdēju zemē.

Visas šīs līčloču kustības Penthe izdarīja tik ātri, kā noklakstinādama pirkstus. Viņas zobena gals pašāvās zem Šehinni aizsardzības joslas un tiecās pretī viņas ceļgalam.

-     Kas tad tas? es klusi jautāju, negaidīdams atbildi. Neko tādu tu man neesi rādījusi! Taču tā bija tikai pārsteiguma izpausme. Mans augums uz kaut ko tamlīdzīgu nebūtu spējīgs pat pēc simt gadu treniņiem.

Tomēr Šehinni prasmīgi izvairījās. Viņa neizdarīja strauju lēcienu atpakaļ. Viņa neatrāvās sānis. Viņa kustējās ātri, taču tā nebija kustību būtība. Galvenais bija mērķtiecība un precizitāte. Kad Penthes zobens vērsās pret viņas kāju, viņa jau bija pa pusei atkāpusies. Penthes zobena gals, šķiet, tikai par collu atpalika no Šehinni kājas. Tomēr tas nebija gandrīz panākts trāpījums. Šehinni bija pakustējusies tikai tik, cik vajadzīgs, un ne vairāk.

Šoreiz Šehinni paspēja izdarīt pretuzbrukumu, pakāpdamās uz priekšu ar Zvirbuļa Cirtienu Vanagam. Penthe pasviedās sānis, viņas augums īsu mirkli skāra zāli, un viņa atkal pielēca kājās. Nē, viņa atrāvās no zemes, izmantodama tikai kreiso roku. Viņas augums iztaisnojās kā tērauda atspere, tad lokā atliecās atpakaļ, un viņa vienlaikus izdarīja divus zobena vēzienus, lai atvairītu Šehinni atpakaļ.

Penthe bija negantas kvēles un trauksmes pilna. Šehinni bija rāma un nosvērta. Penthe bija vētra. Šehinni bija akmens. Penthe bija tīģeris, Šehinni bija putns. Penthe neprātīgi dejoja un virpuļoja. Šehinni pagriezās un izdarīja vienu nevainojami precīzu soli.

Penthe cirta, vēzēja, griezās, riņķoja un trieca, trieca, trieca…

Un tad viņas apstājās: Penthes koka zobena gals bija piespiests pie Šehinni baltā krekla.

Es ieelsojos, kaut gan ne tik skaļi, lai pievērstu pārējo uzmanību. Tikai tad sajutu, cik man nevaldāmi dauzās sirds. Visu manu augumu klāja sviedri.

Šehinni nolaida zobenu, ar žestu teikdama aizkaitinājums, apbrina un vēl citas emocijas, ko es nepratu noteikt. Viņa saviebās, mazliet atsegdama zobus, un ar plaukstu paberzēja ribas trāpījuma vietā. Apmēram tā, kā mēdz paberzēt kāju, kad tā atsitusies pret krēslu.

Es satriekts pagriezos pret Vašetu. Vai tagad viņa kļūs par skolas vadoni? es jautāju.

Vašeta neizpratnē paskatījās uz mani.

Es pamāju uz laukumu mūsu priekšā, kur abas sievietes stāvēja un sarunājās. ŠI Penthe. Viņa ir uzvarējusi Šehinni…

Vašeta brīdi raudzījās manī, it kā nesaprazdama jautājumu, tad jautri iesmējās. Šehinni ir veca! viņa teica. Šehinni ir vecmāmiņa. Nevar gaidīt, lai viņa katru reizi uzvarētu jaunāku un lokanāku pretinieku, tādu kā Penthe, kas ir versmojoša uguns un vējš.

-    Ā! es noteicu. Saprotu. Biju domājis, ka…

Vašeta bija tik lādzīga, ka vairs nesmējās par mani. Šehinni ir skolas vadone ne jau tāpēc, ka neviens viņu nespēj uzvarēt. Ļoti dīvaina iedoma! Kāds haoss izceltos, ja vadību noteiktu ar tādiem paņēmieniem un visu izšķirtu viena vai otra dalībnieka veiksme!

Viņa papurināja galvu. Šehinni vada skolu tāpēc, ka ir lieliska skolotāja ar dziju lethani izpratni. Viņa vada skolu tāpēc, ka viņai ir vieds pasaules skatījums, un tāpēc, ka viņa gudri prot risināt apgrūtinošus jautājumus. Vašeta ar diviem pirkstiem iebakstīja man krūtīs.

Pēc tam viņa izdarīja draudzīgi samierinošu kustību. Protams, Šehinni ir ari teicama karotāja. Mūs nevarētu vadīt cilvēks, kurš neprot cīnīties. Ar Šehinni ketana prasmi neviens nespēj mēroties. Tomēr vadonis nenozīmē muskuļus. Vadonis nozīmē prātu.

Pacēlis skatienu, ieraudzīju Šehinni nākam uz mūsu pusi. Viena no saitēm ap viņas piedurkni cīņas laikā bija atraisījusies, un audums plivinājās kā vēja raustīta bura. Viņa atkal bija uzlikusi galvā greizo, dzelteno cepuri un izdarīja pret mums kustību oficiāla sasveicināšanās.

Tad Šehinni pievērsās man. Kāpēc viņa beigās man trāpīja? Ziņkārība.

Es domās drudžaini pārskrēju sacensības pēdējiem brīžiem, cenzdamies vēlreiz iztēloties acu priekšā redzēto ainu.

Mēģināju izdarīt kustību ar Vašetas mācīto izsmalcinātību: godbijīga nenoteiktība. Tu mazliet neveiksmīgi pavirzīji papēdi, es teicu. Kreisās kājas papēdi.

Šehinni pamāja ar galvu. Labi! Viņa izdarīja kustību apmierināta atzinība, un žests bija tik plašs, ka to varēja redzēt ikviens vērotājs. Un skaidrs, ka vērotāji bija visi.

Uzslavas apskurbināts, tomēr apzinādamies, ka mani vēro, es saglabāju piedienīgi neizteiksmīgu seju. Šehinni devās projām, un viņai sekoja Penthe.

Es pieliecos tuvāk Vašetai. Man patīk Šehinni mazā cepurīte, es teicu.

Vašeta pašūpoja galvu un nopūtās. Ejam! Piegrūdusi plecu manējam, viņa piecēlās kājās. Mums jāiet projām, kamēr tu neesi sabojājis labo iespaidu, ko šodien radīji par sevi!

Vakariņu laikā es apsēdos savā ierastajā vietā galda galā pie sienas, vistālāk no ēdiena saņemšanas vietas. Tā kā neviens nevēlējās sēdēt man tuvāk par desmit pēdu attālumu, nebija jēgas aizņemt vietu, kur varbūt vēlētos apsēsties kāds cits.

Labais noskaņojums joprojām valdīja pār mani, un es nesatraucos, kad redzēju galda pretējā pusē pazibam sarkanu krāsu. Atkal Karsereta! Reizi vai divas dienā viņa centās pienākt man pietiekami tuvu, lai izmestu pāris indīgu vārdu. Šoreiz viņa bija kavējusies ilgāk nekā citkārt.

Bet, pacēlis skatienu, es piedzīvoju pārsteigumu. Man pretī sēdēja Vašeta. Viņa palocīja galvu, ar bezkaislīgu skatienu lūkodamās manā izbrīnītajā sejā. Tad es saņēmos, atbildēju ar galvas mājienu, un kādu laiku mēs ēdām draudzīgā klusumā. Kad bijām paēduši, klusi pārmijām dažus nenozīmīgus teikumus.

Mēs kopā izgājām no ēdamzāles, un, kad mūs ieskāva vakarīgais āra gaiss, es pārgāju uz aturiešu valodu, lai varētu skaidrāk pasacīt to, par ko biju domājis vairākas stundas.

-    Vašeta, es teicu, man šķiet, nebūtu slikti, ja es varētu cīnīties ar kādu, kura spējas ir tuvākas manējām.

Vašeta iesmējās un papurināja galvu. Tas būtu tas pats, kas iemest gultā divus iesācējus mīlas mākslā. Pacilātība, kvēle un neprasme nav laba kombinācija. Vienam vai otram nāktos ciest.

-     Diez vai ir taisnīgi saukt mani par iesācēju cīņas mākslā, es teicu. Es esmu tālu no tava līmeņa, bet tu pati teici, ka mana ketana prasme esot apbrīnojami laba.

-    Es teicu, ka tava ketana prasme ir apbrīnojami laba, ja ņem vērā, cik neilgi tu esi mācījies, viņa izlaboja. Un mācījies tu esi mazāk par diviem mēnešiem. Tik īss laiks vispār nav nopietni ņemams.

-     Es jūtos nožēlojami, ja trāpu tev tāpēc, ka tu man to ļauj, es atzinos. Tādam trāpījumam nav jēgas. Tu man to esi uzdāvinājusi. Neesmu to nopelnījis pats saviem spēkiem.

-              Tu esi nopelnījis katru savu sitienu un trāpījumu, Vašeta teica.

-    Arī tad, ja es tev to uzdāvinu. Bet es tevi saprotu. Godīgai sacensībai nenoliedzami ir savas tīkamās puses.

Sāku sacīt vēl kaut ko, bet viņa uzlika man plaukstu uz mutes. Es teicu, ka saprotu. Beidz cīnīties pēc tam, kad esi uzvarējis! Joprojām neatvilkdama plaukstu no manas mutes, viņa domīgi pakustināja pirkstu. Nu labi. Turpini kā līdz šim, un es atradīšu tev kādu, ar ko cīnīties tavā līmenī.

SIMT SEŠPADSMITĀ NODAĻA . augstums

BIJU GANDRĪZ vai ērti iejuties Haertas apstākļos. Mana valodas prasme arvien vairāk uzlabojās, un es vairs nejutos tik nošķirts no pārējiem, kopš spēju pārmīt ar tiem īsas laipnību izpausmes. Vašeta reizēm ēda kopā ar mani, palīdzēdama man nejusties gluži kā izraidītajam.

Šo rītu bijām pavadījuši treniņos ar zobenu, un tas nozīmēja vieglu dienas sākumu. Vašeta joprojām skaidroja man, kā zobens iekļaujas ketanā, un pašas cīņas vingrinājumi bija samērā īsi un reti. Dažas stundas vēlāk pievērsāmies ademu valodas mācībām un pēc tam atgriezāmies pie zobenu cīņām.

Pēc pusdienām atsākām plaukstu treniņus. Es nespēju atvairīt pārliecību, ka vismaz šajā jomā man ir diezgan labi panākumi. Pēc pusstundas Vašeta ne vien smagi elpoja, bet sāka arī svīst. Skaidrs, ka es joprojām nebiju viņai nopietns pretinieks, tomēr pēc daudzām pazemojošas nevērības dienām viņa beidzot bija spiesta drusciņ piepūlēties, lai saglabātu savu pārākumu.

Tā nu mēs turpinājām cīnīties, un pēkšņi es pamanīju, ka viņa… kā lai to izsmalcināti pasaka? Viņa brīnumjauki smaržoja. Nevis pēc mākslīgām smaržām vai puķēm, vai kaut kā tamlīdzīga. Viņa smaržoja pēc tīriem sviedriem, eļļota metāla un samīdītas zāles, kurā es viņu pirms kāda laika biju nosviedis. Ta bija patīkama smarža. Viņa…

Laikam jau neizdosies to izsmalcināti aprakstīt. Patiesībā es gribēju sacīt, ka viņa smaržoja pēc seksa. Nevis tādā nozīmē, it kā nupat būtu ar to nodarbojusies, bet it kā tā būtu pati viņas esība. Kad viņa pienāca man saķeršanās tuvumā, viņas smarža līdz ar augumu, kas spiedās pret manējo… īsu mirkli es jutos tā, it kā man galvā būtu noklikšķējis kāds slēdzis. Spēju domāt tikai par to, kā skūpstu viņas muti, iekožos viņas kakla maigajā ādā, rauju nost viņas drēbes un laizu viņas sviedrus…

Protams, neko tādu es nedarīju. Taču tajā brīdi gribēju to par visu vairāk pasaulē. Atskatoties atpakaļ, tas šķiet mulsinoši, tomēr es nepūlēšos aizbildināties; varu atgādināt tikai to, ka biju spēcīgs un veselīgs puisis pašā jaunības briedumā. Un viņa bija pievilcīga sieviete, kaut arī gadus desmit vecāka par mani.

Turklāt vēl jāatceras vienkāršais fakts, ka no Felurianas mīlošajiem skāvieniem un pēc tam no Losijas kaislīgajiem skāvieniem biju nokļuvis Tempi ilgajos, skarbajos treniņos ceļojumā uz Haertu. Tas nozimēja, ka trīs dienkopas biju nemitīgi juties pārguris, noraizējies, apmulsis un izbiedēts pēc kārtas vai vienlaikus.

Tagad nekā tamlīdzīga nebija. Vašeta bija laba skolotāja un rūpējās, lai es būtu atpūties un justos pēc iespējas ērti. Mana pašpārliecība par savām spējām auga, un kopā ar viņu es jutos arvien brīvāk.

Ja ņem vērā visus šos apstākļus, par manu reakciju nav jābrīnās.

Tomēr tobrīd es jutos tik iztrūcies un samulsis, kā var justies tikai jauns cilvēks. Pietvīcis un murminādams atvainošanos, atkāpos no Vašetas tālāk. Centos noslēpt savu acīmredzamo uzbudinājumu un tādējādi tikai pievērsu tam vēl lielāku uzmanību.

Vašeta paskatījās lejup uz to, ko manas rokas veltīgi pūlējās aizsegt.

-     Labi, es uzskatīšu to par komplimentu, nevis par jaunu, savdabīgu uzbrukuma paņēmienu.

Ja no kauna varētu nomirt, tas ar mani būtu noticis.

-    Vai tu vēlies tikt ar to galā pats? Vašeta nepiespiesti noprasīja.

-    Vai labāk gribētu partneri?

-    Kā, lūdzu? es apstulbis atjautāju.

-     Beidz! Viņa pamāja uz manām rokām. Pat tad, ja tev izdotos novērst domas no tā, tas tik un tā izsitīs tevi no līdzsvara. Viņa klusi, guldzoši pasmējās. Tev vajadzēs par to parūpēties, pirms mēs turpinām mācības. Varu atstāt to tevis paša ziņā, vai arī mēs varam atrast ērtu vietu un divatā noskaidrot, kurš par kuru ir pārāks.

Nevērīgais tonis pārliecināja mani, ka esmu viņu pārpratis. Tad viņa paskatījās uz mani ar viszinīgu smīnu, un es aptvēru, ka esmu sapratis pilnīgi pareizi.

-    Tur, no kurienes es nāku, audzēknis ar skolotāju nekad… Sastomījos, meklēdams pieklājīgus vārdus, lai izlīdzinātu radušos situāciju.

Vašeta pabolīja acis, un aizkaitinātā izteiksme izskatījās dīvaini neiederīga ademietes sejā. Vai jūsu skolotāji un audzēkņi nekad necīnās? Nesarunājas? Nekad neēd kopā?

-    Bet tas… es mēģināju sacīt, tas…

Viņa nopūtās. Kvout, tev kaut kas jāatceras! Tu nāc no barbaru zemes. Liela daļa no uzskatiem, ar kuriem tu esi uzaudzis, ir pilnīgi bezjēdzīgi un ačgārni. Un jo īpaši tās dīvainās paražas, ko jūs, barbari, esat uzbūvējuši ap seksu.

-    Vašeta, es…

Viņa ar asu kustību mani pārtrauca. Lai ko tu teiktu, es visu to neapšaubāmi esmu dzirdējusi agrāk no sava karaliskā dzejnieka. Bet dienai ir tikai noteikts gaismas stundu daudzums. Tāpēc es tev jautāju: vai tu vēlies seksu?

Bezpalīdzīgi paraustīju plecus, zinādams, ka nav jēgas to noliegt.

-    Vai tu vēlies seksu ar mani?

Es joprojām jutu viņas smaržu. Tajā brīdī es to vēlējos vairāk nekā jebko citu. Jā.

-    Vai tu esi brīvs no slimībām? viņa nopietni jautāja.

Pamāju ar galvu, juzdamies pārāk izsists no sliedēm, lai atklātais jautājums mani iztrūcinātu.

-     Ļoti labi. Ja pareizi atceros, tepat netālu ir ērts, sūnām apaudzis aizvēja klajums. Viņa devās augšup tuvējā paugurā, pirkstiem darbojoties ap sprādzi, kas turēja zobena maksti pie pleca. Nāc līdzi!

Atmiņa viņu nebija vīlusi. Zem divu koku nolīkušajiem zariem, blakus nelielai klintij, pletās mīksta sūnu gulta, ko biezi krūmi aizsargāja no vēja.

Tūlīt kļuva skaidrs, ka Vašeta nebūt nav iecerējusi dīku pēcpusdienas gulšņāšanu koku paēnā. Netaisni būtu sacīt, ka viņa bija auksti lietišķa, jo Vašetas smiekli allaž skanēja brīvi un nepiespiesti. Taču viņā nebija nekādas koķetērijas vai kautrības.

Bez jebkādas valšķības viņa novilka sarkano algotnes apģērbu, atsegdama vairākas rētas un rūdītu, kalsnu ķermeni ar stiegrainiem muskuļiem. Taču tas nenozīmē, ka viņas augumam trūktu pievilcīgo sievietes apaļumu. Tad viņa pazobojās, ka es blenžot tā, it kā nekad nebūtu redzējis kailu sievieti, kaut gan vienkāršā patiesība bija tāda, ka es nekad nebiju redzējis sievieti stāvam kailu spožā dienasgaismā.

Kad es, pēc Vašetas domām, izģērbos pārāk lēni, viņa atkal iesmējās un pazobojās par manu biklumu. Pienākusi klāt, viņa izģērba mani kailu kā noplūktu cāli, tad noskūpstīja manas lūpas, un siltais augums cieši piekļāvās pie manējā.

-     Es nekad neesmu skūpstījis sievieti, kas būtu vienā augstumā ar mani, nomurmināju, kad pārtraucām skūpstu, lai atvilktu elpu. Tas ir citāds pārdzīvojums.

-               Redzi nu, es esmu tava skolotāja arī citās jomās, viņa teica.

-   Nākamā mācība, kas tev jāielāgo, ir tāda: visām sievietēm guļus stāvoklī ir vienāds augstums. Protams, par jūsu dzimumu to pašu nevar sacīt. Ļoti svarīgs ir vīrieša noskaņojums un dabas dāvanas.

Vašeta pavilka mani aiz rokas, un mēs abi apgūlāmies mīkstajās sūnās. Redzi nu! viņa teica. Tā jau es domāju. Tagad tu esi augstāk par mani. Ceru, ka tas tev ļauj justies brīvāk.

*    * *

Kad mēs ar Vašetu atgriezāmies no koku pudura treniņu vietā, biju sagatavojies, ka mūsu attiecībās būs ienākusi zināma neveiklība, un jutos izbrīnījies, ka nekā tamlīdzīga nebija. Vašetas izturēšanās nebija pēkšņi kļuvusi koķetāka, un labi, ka tā, jo es nebūtu zinājis, kā uz to atbildēt. Viņa neizrādīja arī nekādu tieksmi izturēties pret mani ar jaunatklātu maigumu. To es pilnīgi sapratu pēc tam, kad viņa piekto reizi bija pamanījusies novērst manu uzmanību no aizsardzības, trāpīt man ar Augšupskrejošo Pērkonu un sparīgi nosviest mani zemē.

Visā visumā viņa izturējās tā, it kā nekas neikdienišķs nebūtu noticis. Tas nozīmēja vai nu to, ka nekas neikdienišķs patiešām nebija noticis, vai ari bija noticis kaut kas ārkārtīgi neikdienišķs un viņa to uzsvērti ignorēja.

Tas savukārt nozīmēja, ka vai nu viss ir labi, vai ari viss ir sagājis pilnīgi greizi.

Vēlāk, vienatnē ēzdams vakariņas, domās pārcilāju to, ko zināju par ademiem. Viņiem nebija barjeru attiecībā uz kailumu. Fizisku saskaršanos viņi neuzlūkoja par īpaši intīmu parādību. Vašeta bija izturējusies ļoti nevērīgi gan pirms, gan pēc mūsu saskarsmes, gan arī tās laikā.

Atcerējos kailo ademu pāri, kam pirms dažām dienām biju nejauši uzskrējis virsū. Viņi bija satrūkušies, bet nebija jutušies neveikli.

Acīmredzot seksu šeit uzlūkoja citādi. Tomēr konkrētās atšķirības es nezināju. Tas nozīmēja, ka nezināju ari to, kā pieklājas izturēties. Un tas savukārt nozīmēja, ka darīt to, ko es daru, ir tikpat bīstami kā staigāt aizsietām acīm. Vai, precīzāk izsakoties, skriet aizsietām acīm.

Parasti savus nezināmos jautājumus par ademu kultūru es uzdevu Vašetai. Viņa bija mans pārbaudes akmens un izziņas avots. Taču šoreiz es jutu, ka tāda saruna pārāk viegli var aiziet nevēlamā virzienā, un Vašetas labvēlība bija vienīgais, kas varēja glābt mani no pirkstu zaudēšanas.

Līdz maltītes beigām es biju izprātojis, ka pats prātīgākais būtu vienkārši sekot Vašetas norādījumiem. Viņa taču bija mana skolotāja.

SIMT SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA . barbara viltība

DIENAS PAGĀJA ātri, kā allaž mēdz notikt, ja tās ir ar ko piepildīt. Vašeta turpināja mani mācīt, un es, cik spēdams, centos būt gudrs un uzmanīgs audzēknis.

Turpinājās arī mūsu mīlas saskarsmes treniņu pārtraukumos. Es nekad pirmais neizrādīju iniciatīvu, bet Vašeta vienmēr nemaldīgi pamanīja, kad kļūstu nelietderīgi izklaidīgs, un aši aizvilka mani uz krūmāju.

-    Lai atvēsinātu tavu muļķīgo barbara galvu, viņa mēdza sacīt.

Pirms un pēc šīm reizēm es joprojām jutos neomulīgi. Taču tajā brīdī jebkādas raizes atkāpās nesasniedzamā tālumā. Šķita, ka arī Vašetai tas gluži labi patīk.

Tomēr viņa nejuta nekādu interesi par lielāko daļu no tā, ko man bija iemācījusi Feluriana. Vašetai nebija nekādas vēlēšanās spēlēt efeju, un, kaut gan tūkstoš plaukstas viņai patika itin labi, viņai tām nepietika pacietības, un parasti mēs netikām tālāk par septiņdesmit piecām plaukstām. īsāk sakot, līdzko mēs bijām atguvuši elpu, Vašeta nekavējoties vilka mugurā savu sarkano algotnes apģērbu un atgādināja: ja es pastāvīgi aizmirsīšot pagriezt uz āru papēdi, mans sitiens nekad neizdošoties spēcīgāks kā sešgadīgam zēnam.

*    * *

Nebūtu pareizi sacīt, ka viss mans laiks pagāja treniņos kopā ar Vašetu. Palaikam viņa bija aizņemta un lika man patstāvīgi vingrināties ketanā, pārdomāt lethani vai vērot citu audzēkņu cīņas.

Gadījās arī dažas pēcpusdienas vai vakari, kad Vašeta vienkārši aizsūtīja mani brīvsolī. Tad es staigāju, iepazīdamies ar pilsētiņu, un pārliecinājos, ka Haerta ir daudz lielāka, nekā man sākumā bija licies. Visi nami un veikali šeit nebija sabūvēti vienuviet. Tie bija izkaisīti pa klinšainu kalna nogāzi vairāku kvadrātjūdžu apkaimē.

Es jau agri atradu pirtis. Pareizāk sakot, mani uz tām aizsūtīja Vašeta, pieteikdama nomazgāt manu barbara smaku.

Tās bija apbrīnojamas. Virs vietas, kur acīmredzot atradās vai nu dabisks karstais avots, vai arī kāds inženiertehnikas meistardarbs, bija uzbūvēta plaša akmens ēka. Tajā bija lielas telpas, pilnas ar ūdeni, un mazas telpas, pilnas ar tvaiku. Telpas ar dziļiem baseiniem, kuros mērcēties, un telpas ar lielām misiņa bļodām, kurās mazgāties. Vienā telpā bija pat tik liels baseins, ka tajā varēja peldēt.

Ademi brīvi apgrozījās visās telpās neatkarīgi no vecuma, dzimuma vai kailuma pakāpes. Par to es vairs nebrīnījos tā, kā būtu brīnījies pirms mēneša, tomēr pie tā man joprojām vajadzēja pierast.

Sākumā man bija grūti neblenzt uz kailu sieviešu krūtīm. Vēlāk, kad tas vairs nebija jaunums, man tikpat grūti bija neblenzt uz rētām, kas izraibināja algotņu augumus. Pat tad, kad viņi bija bez drēbēm, varēju viegli uzminēt, kuri ir nopelnijuši sarkanās drānas.

Lai nebūtu jācīnās ar vēlmi blenzt uz citiem, es sāku apmeklēt pirtis agri no rīta vai vēlu vakarā, kad tās bija samērā tukšas. Nākt un iet visdažādākajos laikos šeit bija vienkārši, jo durvis nebija aizslēgtas. Ēka bija pieejama apmeklētājiem jebkurā diennakts stundā. Tajā vienmēr varēja dabūt dvieļus, sveces un ziepes. Pirtis, kā man paskaidroja Vašeta, uzturēja skola par saviem līdzekļiem.

Smēdi es atradu, vadīdamies pēc apstrādājamas dzelzs trokšņa. Vīrietis, kurš tajā strādāja, bija patīkami valodīgs. Viņš labprāt izrādīja man savus darbarīkus un pateica to nosaukumus ademu valodā.

Tagad, kad zināju, kurp skatīties, es redzēju virs veikalu durvīm izkārtnes. Izgrebti vai apgleznoti koka gabali darīja zināmu, kas katrā vietā ir nopērkams: maize, garšaugi, mucu stīpas… Ne uz vienas izkārtnes nebija uzrakstu, un man tas bija ērti, jo lasīt ademu valodā es nepratu nemaz.

Aizgāju uz aptieku, kur man pateica, ka es te neesot vēlams, un uz drēbnieka darbnīcu, kur mani uzņēma draudzīgi. Iztērēju trīs nozagtos rojālus, lai nopirktu divas jaunas apģērba kārtas, jo manas līdzšinējās drēbes nepārprotami vēstīja, cik ilgi kalpojušas un cik tālu ceļojušas. Krekliem un biksēm izvēlējos atturīgas krāsas, atbilstošas vietējām paražām, jo cerēju, ka tā mazliet labāk iederēšos šajā vidē.

Turklāt es daudz stundu pavadīju, vērodams zobena koku. Sākumā darīju to pēc Vašetas norādījuma, bet drīz vien jutu, ka brīvajos brīžos kaut kas mani atkal vilina turp. Lapotnes kustības bija hipnotiskas, mierinošas. Brīžiem šķita, ka zari debesīs kaut ko raksta varbūt vēja vārdu.

*    * *

Kā jau solījusi, Vašeta atrada man cīņas partneri.

-     Viņu sauc Seleana, Vašeta pie brokastgalda man paskaidroja.

-    Jūsu pirmā tikšanās būs dienas vidū pie zobena koka. Šārīta cēliens tev jāizmanto, lai sagatavotos cīņai tā, kā tev šķiet vislabāk.

Beidzot! Beidzot man būs izdevība sevi apliecināt. Izdevība mēroties spēkiem ar kādu, kas ir man līdzīgā līmenī. Tās būs īstas sacensības.

Pie zobena koka es, protams, ierados agri, un, kad redzēju viņas tuvojamies, mani īsu brīdi pārņēma panika un apjukums: man šķita, ka sīkais stāvs blakus Vašetai ir Penthe sieviete, kura bija uzvarējusi Šehinni.

Tad es sapratu, ka tā nevar būt Penthe. Nācēja blakus Vašetai bija augumā maza, bet vējš atklāja taisnas, stūrainas auguma līnijas bez Penthei raksturīgajiem izliekumiem. Turklāt mugurā viņai bija koši dzeltens krekls, nevis sarkanais algotnes ietērps.

Apspiedu savu vilšanos, kaut gan sapratu, cik muļķīgas ir tādas izjūtas. Vašeta bija teikusi, ka ir atradusi man līdzvērtīgu pretinieku. Skaidrs, ka tas nevarēja būt cilvēks, kurš jau nopelnījis sarkanās drānas.

Kad viņas pienāca tuvāk, mana pacilātība noplaka un apdzisa.

Tā bija maza meitene. Tā nebija pat pusaudze ap gadiem četrpadsmit. Tā bija maza meitene, kurai nevarēja būt vairāk par desmit gadiem. Viņa bija kalsna kā žagars un tik sīka, ka viņas galva sniedzās man tikko līdz krūšu kaulam. Pelēkās acis mazajā sejā izskatījās neparasti lielas.

Jutos bezgala pazemots. No protesta izsaucieniem mani atturēja vienīgi apziņa, ka Vašeta uzskatītu to par nepiedodamu rupjību.

-    Seleana, tas ir Kvouts, Vašeta teica ademu valodā.

Meitene pārlaida man vērtējošu skatienu un neapzināti paspēra pussoli uz priekšu. Kompliments. Tātad viņa uzskatīja mani par pietiekami draudīgu, lai gribētu būt pietiekami tuvu, ja vajadzēs izdarīt sitienu. Tuvāk, nekā stāvētu pieaugušais, jo viņa bija augumā mazāka.

Es izdarīju kustību pieklājīgs sveiciens.

Seleana atbildēja ar tādu pašu žestu. Varbūt tā bija tikai mana iztēle, taču man šķita, ka viņas plaukstu leņķis pauž mazliet vairāk: pieklājīgs sveiciens bez pakļautības.

Ja Vašeta to redzēja, viņa neko neteica. Es vēlos, lai jūs cīnītos viens ar otru.

Seleana vēlreiz nomēroja mani ar skatienu, un viņas seja pauda ademiem raksturīgo bezkaislību. Vējš sapurināja meitenes matus, un es pamanīju, ka viņai no uzacs līdz matu līnijai stiepjas daļēji sadzijusi brūce.

-    Kāpēc? meitene rāmi jautāja. Viņa neizskatījās nobijusies. Drīzāk balss tonis lika domāt, ka viņa nespēj iedomāties nekādu iemeslu, kālab lai gribētu ar mani cīnīties.

-             Tāpēc, ka jūs viens no otra varat šo to mācīties, Vašeta atbildēja.

-    Un tāpēc, ka tāds ir mans norādījums.

Vašeta pagriezās pret mani un izdarīja kustību ieklausies. Seleanas ketana prasme ir izcilā līmenī. Viņai ir vairāku gadu pieredze, un viņa viegli spēj pieveikt vienlaikus divas augumā līdzvērtīgas meitenes.

Vašeta divas reizes iesita Seleanai pa plecu. Piesardzība. Kvouts turpretī ir iesācējs ketana mākslā, un viņam vēl daudz jāmācās. Toties viņš ir stiprāks un lielāks par tevi, ar garāku rokas atvēzienu. Un viņam piemīt barbara viltība.

Paskatījos uz Vašetu, nesaprazdams, vai viņa cenšas mani izzobot vai runā nopietni.

-   Turklāt ir pamats domāt, Vašeta turpināja stāstīt Seleanai, ka tu arī vēlāk būsi augumā tikpat maza kā tava māte, tāpēc tev jāvingrinās cīnīties ar pretiniekiem, kuri ir lielāki par tevi. Ieklausies. Un visbeidzot viņš mūsu valodā ir iesācējs, un tu par to nedrīksti viņu izsmiet.

Meitene pamāja ar galvu. Es ievēroju, ka Vašeta nebija pieteikusi neizsmiet mani citu iemeslu dēļ.

Vašeta izslējās taisni un oficiālā tonī paziņoja: Neko nedrīkst darīt ar nolūku ievainot! Viņa pacēla pirkstus un sāka uzskaitīt noteikumus, kurus bija man mācījusi, kad uzsākām plaukstu cīņas. Sitiens drīkst būt spēcīgs, bet nedrīkst būt ļaundabīgs. Jābūt uzmanīgiem, tēmējot pret galvu un kaklu, un nedrīkst sist acu tuvumā. Jūs esat atbildīgi viens par otra drošību. Ja viens gūst redzamu pārsvaru pret otru, nemēģiniet iet tālāk! Dodiet godīgu signālu un uzskatiet, ka sacensība beigusies!

-    Es to zinu, Seleana teica. Aizkaitinājums.

-     Tas ir jāatkārto, Vašeta atbildēja. Stingrs pārmetums. Zaudēt cīņu ir pieļaujami. Zaudēt savaldību ne. Tieši tāpēc es atvedu šurp tevi, nevis kādu no mazajiem zēniem. Vai tā bija nepareiza izvēle?

Seleana nodūra skatienu. Vainīga nožēla. Neveikla piekrišana.

Vašeta uzrunāja mūs abus: Ievainot vienam otru neuzmanības dēļ nav lethani sekotāja cienīgi.

Nespēju saprast, kā sist mazai meitenei var būt lethani sekotāja cienīgi, tomēr gluži labi zināju, ka tas jāpatur pie sevis.

Visu to pateikusi, Vašeta atstāja mūs divatā un aizgāja apsēsties uz akmens sola pēdas četrdesmit attālāk, kur jau sēdēja cita sieviete sarkanajā algotnes apģērbā. Seleana izdarīja sarežģītu žestu pret promejošās Vašetas muguru, bet es to nesapratu.

Tad meitene pagriezās man pretī un nopētīja mani no galvas līdz kājām. Tu esi pirmais barbars, ar ko es cīnīšos! pēc krietna brīža viņa teica. Vai jūs visi esat sarkani? Viņa pacēla roku sev pie matiem, lai paskaidrotu, ko gribējusi teikt.

Es papurināju galvu. Tikai nedaudzi.

Viņa bridi vilcinājās, tad pastiepa roku. Vai drīkstu aptaustīt?

Es gandrīz pasmaidīju, tomēr laikus savaldījos. Mazliet pieliecu galvu, lai viņa to varētu aizsniegt.

Seleana pārlaida plaukstu maniem matiem, tad saberzēja šķipsnu starp īkšķi un rādītājpirkstu. Mīksti! Viņa īsi iesmējās. Bet izskatās pēc metāla.

Viņa atlaida manus matus un atkāpās, atkal nostādamās pieņemtajā attālumā. Pēc kustības pieklājīga pateicība viņa pacēla rokas. Vai esi gatavs?

Es nenoteikti pamāju ar galvu un arī pacēlu rokas.

Bet es nebiju gatavs. Seleana metās uz priekšu, pārsteigdama mani neatbilstošā stājā. Viņas roka šāvās pret manu cirksni. Kails instinkts lika man pietupties, tāpēc es saņēmu sitienu vēderā.

Par laimi, pašreizējā līmenī es jau zināju, kā jāsaņem belziens, un mēnesi ilgie, grūtie treniņi bija padarījuši manu vēderu par stingru muskuļu slāni. Tomēr sajūta bija tāda, it kā to būtu ķēris sparīgi mests akmens, un es zināju, ka līdz vakaram tajā vietā būs izpleties violets plankums.

Atguvu pēdu atbalstu un raidīju viņas virzienā izmēģinājuma kājas spērienu. Gribēju redzēt, cik viņa ir tramīga, un cerēju atvairīt viņu atpakaļ, lai pats iegūtu līdzsvarotāku stāvokli un varētu veiksmīgāk izmantot savu garāko rokas atvēzienu.

Izrādījās, ka Seleana nemaz nav tramīga. Viņa neatkāpās. Viņa pieslīdēja tuvāk manai kājai un iesita man pa biezo muskuļu kamolu tieši virs ceļgala.

Šī iemesla dēļ es nespēju izvairīties no salīgošanās, nolaižot kāju atpakaļ zemē, un tas laupīja man līdzsvaru, bet Seleana tikmēr pievirzījās man tik tuvu, ka varētu uzrāpties manī, ja vien to vēlētos. Viņa sakļāva plaukstas, stingri atbalstījās uz kājām un iesita man ar Kviešu Kulšanu. Trieciena spēks mani atmuguriski nogāza zemē.

Tā kā zāle bija bieza un mīksta, kritiens nebija sāpīgs. Es pavēlos sānis, lai panāktu zināmu attālumu, un atkal pielēcu kājās. Seleana nāca uzbrukumā, laizdama darbā Mesto Zibeni. Viņa bija aša, taču man bija garākas kājas, tāpēc izdevās atkāpties vai atvairīt viņas sitienus. Viņa izdarīja māņu spērienu, un es uzķēros, līdz ar to dodams viņai izdevību iesist man tieši virs ceļgala tajā pašā vietā, kur iepriekš.

Tas bija sāpīgi, tomēr šoreiz es nesagriļojos, tikai sāniski pakāpos projām. Viņa man sekoja ar nežēlīgu un pārcentīgu pacilātību. Un lielajā steigā atbrīvoja man vietu sitienam.

Tomēr, par spīti jau saņemtajiem zilumiem un kritienam, es nespēju saņemties, lai raidītu spēcīgu belzienu tik mazai meitenei. Zināju, cik stipri varu sist Tempi vai Vašetai. Bet Seleana bija mulsinoši sīka un tieva. Baidījos, ka nodarīšu viņai pāri. Vai tad Vašeta nebija teikusi, ka mēs esam atbildīgi viens par otra drošību?

Tāpēc es nesitu, bet centos viņu satvert ar Dzelzs Kāpienu. Ar kreiso roku kļūdījos, bet manas labās plaukstas garie, stiprie pirksti stingri sakļāvās ap viņas tievo plaukstas locītavu. Nebiju panācis viņas pilnīgu padošanos, tomēr tagad visu izšķīra spēks, tāpēc uzvara bija manā pusē. Viņas roka jau bija manā varā, un tagad atlika tikai sagrābt viņas plecu, lai īstenotu Guļošo Lāci, un tad…

Seleana izpildīja Uzvarēto Lauvu. Taču tas nebija tieši tāds paņēmiens, kādu biju mācījies es. Viņa savā variantā izmantoja abas rokas, sizdama un locīdamās ar tādu ašumu, ka mana plauksta asi iesmeldzās un atlaida viņu vaļā, pirms paguvu apzināti domāt. Tad viņa sagrāba manu plaukstas locītavu un rāva, vienlaikus ar līganu kustību iesperot man pa kāju. Es saliecos, sakņupu, un viņa visā garumā noguldīja mani zemē.

Šis kritiens nebija maigs tas bija skarbs atsitiens pret zemi. Nevaru teikt, ka tas mani būtu apdullinājis, taču tam nebija nozīmes, jo Seleana gluži vienkārši pastiepās un divreiz viegli iesita man pa galvu. Ar to viņa pauda, ka viegli būtu varējusi notriekt mani bezsamaņā, ja vien būtu to gribējusi.

Paveldamies sānis, es uzslējos sēdus. Man sāpīgi smeldza vairākas vietas un ievainotais lepnums. Tomēr tas nebija bezcerīgi ievainots. Kopā ar Tempi un Vašetu pavadītais laiks bija man iemācījis novērtēt pretinieka prasmi, un Seleanas ketana prasme patiešām bija apbrīnojama.

-    Tādu Uzvarēto Lauvu es agrāk nebiju redzējis, es teicu.

Seleana pasmaidīja. Tas bija pavisam skops smaidiņš, tomēr mazliet

atsedza viņas baltos zobus. Ademu neizteiksmības pasaulē tas bija kā saules stars, kas izspraucies cauri mākonim. Tas ir mans paņēmiens, viņa teica. Sevišķs lepnums. Es pati to izveidoju. Neesmu pietiekami stipra, lai ar Uzvarēto Lauvu stātos pretī savai mātei vai tava auguma cilvēkam.

-    Vai tu varētu man to parādīt? es jautāju.

Seleana brīdi vilcinājās, tad pamāja ar galvu un panācās uz priekšu, paceldama roku. Satver plaukstas locītavu! viņa man teica.

Es to satvēru stingri, bet ne mežonīgi.

Viņa izpildīja paņēmienu vēlreiz, gluži kā burvju triku. Abas plaukstas izdarīja ziboši straujas kustības, un es atkal paliku ar tukšu, sāpošu roku.

Es pastiepos vēlreiz. Uzjautrinājums. Man ir lēnas barbara acis, es teicu. Vai tev nav iebildumu atkārtot to vēlreiz, lai es varu iemācīties?

Seleana atkāpās un paraustīja plecus. Vienaldzība. Vai es esmu tava skolotāja? Vai man jāatdod sava prasme barbaram, kurš pat nespēj man cīņā iesist? Viņa izslēja zodu un pievērsa skatienu kustīgajam zobena kokam, tomēr rotaļīgi pazibinādama acis uz manu pusi.

Es uzjautrināts uzslējos kājās un vēlreiz pacēlu rokas.

Viņa iesmējās un pagriezās man pretī. Aiziet!

Šoreiz es biju gatavs un zināju, uz ko Seleana ir spējīga. Viņa nebija vārs ziediņš. Viņa bija aša, bezbailīga un agresīva.

Tā nu es devos uzbrukumā, izmantodams savu garo roku un kāju priekšrocību. Izpildīju sitienu ar Dejojošo Jaunavu, bet viņa veikli izvairījās. Nē. Pareizāk būtu teikt, ka viņa aizslīdēja no manis, līgani pārvietodama pēdas garajā zālē un ne mazākā mērā nezaudēdama līdzsvaru.

Tad Seleana piepeši mainīja virzienu un notvēra mani starp soļiem, izmantodama tikko jaušamo ritma maiņu. Viņa izdarīja māņu sitienu pret manu cirksni, tad mazliet satricināja manu līdzsvaru ar Dzirnakmens Pagriezienu. Es sagrīļojos, tomēr noturējos kājās.

Centos atgūt līdzsvaru, taču viņa vēlreiz nāca man virsū ar Dzirnakmens Pagriezienu un pēc tam atkārtoja to vēl. Un vēlreiz. Katru reizi viņa atbīdīja mani tikai par pāris collām, tomēr man tas nozīmēja bezpalīdzīgu, neveiklu atkāpšanos, līdz viņa pamanījās aizlikt kāju aiz manējās, paklupināt mani un nosviest augšpēdus zemē.

Pirms biju paguvis atsisties pret zemi, viņa jau bija saķērusi manu plaukstas locītavu un drīz vien bija cieši sasaistījusi manu roku ar Efeju Ozolā. Tas nozīmēja, ka mana seja bija iespiesta zālē, bet plaukstas locītavu un plecu žņaudza nepatīkams tvēriens.

Bridi prātoju, vai mēģināt atbrīvoties, tomēr ātri atmetu šo domu. Es biju stiprāks par Seleanu, bet tādiem stāvokļiem kā Efeja Ozolā un Guļošais Lācis galvenā būtība ir spiediens uz vārīgākajām ķermeņa daļām. Lai tiktu galā ar zaru, nav vajadzīgs liels spēks.

-    Padodos! es teicu. To ir vieglāk pateikt ademu valodā: Veh. Viegli izdvešams vārds, ja ir aizcirsta elpa, ja virsroku ņem pagurums vai sāpes. Pēdējā laikā biju gluži pieradis to izrunāt.

Seleana palaida mani vaļā, atkāpās un noskatījās, kā es uzslejos sēdus.

-    Tu patiešām neesi nekāds labais cīnītājs, viņa teica ar brutālu tiešumu.

-    Neesmu pieradis sist jaunām meitenēm, es atbildēju.

-    Kā tu pie tā varētu pierast? Seleana iesmējās. Lai pie kaut kā pierastu, tas jādara daudz un bieži. Manuprāt, tu nekad neesi pat reizi iesitis sievietei.

Viņa pastiepa roku. Es to satvēru, cerams, itin eleganti, un viņa palīdzēja man piecelties kājās.

-    Tur, no kurienes es nāku, nav pieņemts cīnīties ar sievietēm.

-     Es nesaprotu, Seleana teica. Vai jums tur neļauj cīnīties pēc vienādiem noteikumiem?

-    Mūsu sievietes parasti vispār necīnās, es paskaidroju.

Seleana pagrieza plaukstu, sakļaudama to un atvērdama ar tādu kustību, it kā saujā būtu netīrumi, ko viņa izklaidīgi censtos nopurināt. Roku valodā tas nozīmēja apmēram to pašu, ko neizpratne, tādu kā neapmierinātu samulsumu. Kā tad viņas apgūst ketanu, ja nevingrinās? viņa jautāja.

-    Tur, no kurienes es nāku, sievietes vispār nenodarbojas ar ketanu.

Meitenes acis savilkās šaurākas, tad iemirdzējās. Tu gribi teikt, ka

viņām ir savs slepenais ketans! viņa teica, vārdu “slepenais” izrunādama aturiešu valodā. Kaut gan viņas sejas izteiksme bija apvaldīta, sīkais augums vibrēja pacilātībā. Tāds ketans, ko zina tikai viņas, bet vīrieši nedrīkst redzēt!

Seleana norādīja uz solu, kur sēdēja mūsu skolotājas, nepievērsdamas mums uzmanību. Vašetai tāds ir. Es viņai daudz reižu esmu lūgusi man to parādīt, bet viņa nav ar mieru.

-    Vašeta prot citu ketanu? es jautāju.

Seleana pamāja ar galvu. Viņa savā skolā mācījās prieka taku un tikai vēlāk atnāca pie mums. Meitene cieši lūkojās uz Vašetu. Un viņas seja bija ļoti nopietna, it kā viņa gribētu izvilkt noslēpumu no vecākās sievietes ar tīro gribasspēku. Kādu dienu es arī došos turp un to iemācīšos. Es došos uz visām vietām un iemācīšos visus ketanus, kādi ir pasaulē. Iemācīšos slēptās gudrības, ko glabā lente, ķēde un kustīgais dīķis. Iemācīšos prieka taku, kaislību taku un savaldības taku. Es zināšu tās visas.

Seleana to neteica bērnišķas iegribas tonī, it kā sapņotu, cik jauki būtu apēst veselu, lielu torti. Viņas balsī nebija arī lielības, it kā viņa klāstītu pašas izdomātus plānus un iedomātos sevi par ļoti gudru.

Seleana to teica ar klusu, apvaldītu kvēli. It kā gribētu vienkārši paskaidrot, kas viņa ir. Un ne jau man. Viņa to stāstīja pati sev.

Tad viņa atkal pagriezās pret mani. Es došos arī uz tavu zemi, viņa teica. Pilnīga pārliecība. Un iemācīšos barbaru ketanu, ko jūsu sievietes glabā noslēpumā no jums.

-    Tu piedzīvosi vilšanos, jutos spiests sacīt. Es nepārteicos. Es zinu, kas ir noslēpums. Gribēju teikt, ka tur, no kurienes es nāku, lielākā daļa sieviešu nekādās cīņās neiesaistās.

Seleana atkal neziņā pagrozīja plaukstu, un es sapratu, ka jāpaskaidro tuvāk. Tur, no kurienes es nāku, lielākā daļa sieviešu aizvada dzīvi, nekad neņemot rokā zobenu. Lielākā daļa uzaug, nezinādamas, kā jāsit ar dūri vai plaukstu. Viņas neko nezina ne par kādu ketanu. Viņas vispār necīnās. Uzsvēru pēdējos vārdus ar rokas kustību stingrs noliegums.

Šķiet, Seleana beidzot saprata, ko gribu teikt. Biju gandrīz gaidījis, ka viņa izskatīsies satriekta, taču viņa tikai stāvēja ar neizteiksmīgu seju un nekustīgām rokām, it kā nesaprazdama, ko domāt. It kā es būtu viņai atklājis, ka tur, no kurienes nāku, sievietēm nav galvu.

-    Viņas necīnās? Seleana šaubīdamās pārjautāja. Ne ar vīriešiem, ne savā starpā, ne vispār ar kādu?

Es to apstiprināju.

Iestājās ilgs, ilgs klusums. Meitenes piere bija savilkta, un es redzēju, ka viņa pūlas aptvert dzirdēto jaunumu. Apjukums. Mulsums. Ko tad viņas dara? Seleana beidzot jautāja.

Atmiņā uznira sievietes, kuras pazinu: Mola, Fela, Devi. Daudz ko, es atbildēju, cenzdamies atrast aizstājējus vārdiem, kurus nezināju.

-     Darina no akmeņiem tēlus. Pērk un pārdod naudu. Raksta grāmatas.

Klausīdamās manu uzskaitījumu, Seleana šķietami nomierinājās, it kā justos atvieglota, ka šīs svešās sievietes, kuras neko nezina par ketanu, nemētājas pa apkaimi, izkaisītas kā bezsaturīgi līķi.

-     Viņas ārstē slimniekus un dziedē ievainojumus. Viņas spēlē… Gandrīz pateicu “spēlē mūziku un dzied dziesmas”, tomēr laikus attapos.

-    Viņas spēlē spēles, sēj kviešus un cep maizi.

Seleana ilgi domāja. Man patiktu darīt gan to, par ko tu stāsti, gan arī cīnīties, viņa nešaubīdamās noteica.

-    Dažas tā dara, bet parasti to neuzskata par rīcību, kas pieder pie lethani. Izmantoju frāzi par lethani tāpēc, ka nepratu ademu valodā pateikt “piedienīga uzvedība".

Seleanas žests teica skarbs nicinājums un pārmetums. Brīnījos, kāpēc tas mani aizskar daudz vairāk, kad to saka maza meitene koši dzeltenā kreklā, nekā tad, kad to pašu biju dzirdējis no Tempi un Vašetas. Lethani visur ir vienāds, viņa noteikti sacīja. Tas nav vējš, kas mainās un katrā vietā pūš citādi.

-    Lethani ir kā ūdens, es nedomādams atbildēju. Pats sevī tas ir nemainīgs, bet pielāgo savus apveidus tā, lai derētu ikvienai vietai. Tas ir kā upe un kā lietus.

Viņa uzmeta man dusmīgu skatienu. Tas nebija ļauns vai naidīgs, bet ademu vidē darīja ļoti līdzīgu iespaidu. Kas tu esi, lai varētu apgalvot, ka lethani ir tāds un tāds, nevis citāds?

-    Un kas esi tu, lai darītu to pašu?

Seleana bridi skatījās uz mani, un starp bālajām uzacīm viņai iezīmējās maza, nopietna rieviņa. Tad viņa gaiši iesmējās un pacēla rokas.

-    Es esmu Seleana! viņa paziņoja. Mana māte ir no trešā akmens! Es esmu dzimusi ademu vidū un esmu tā, kas nosviedīs tevi zemē! Viņa turēja vārdu.

SIMT ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA . mērķis

MĒS AR Vašetu cīnījāmies, virzīdamies turp un atpakaļ gar Ademres kalnu pakāji.

Pēc visa aizvadītā laika es tikpat kā vairs nejutu vēju. Tas bija kļuvis par tādu pašu apkārtnes daļu kā nelīdzenā zeme zem kājām. Reizēm tas bija rāms un tikai zīmēja zālē rakstus vai meta man acis matu šķipsnas. Reizēm tas bija tik spēcīgs, ka raustīja apģērbu un sita plandošās daļas pa ādu. Tas varēja nākt no gluži negaidītas puses bez jebkāda brīdinājuma un pagrūst cilvēku tikpat stipri, it kā to darītu nezināma roka.

-     Kāpēc mēs tik daudz laika veltījam plaukstu cīņai? es jautāju Vašetai, izdarīdams Āboliņa Plūkšanu.

-    Tāpēc, ka tu to dari ļoti lempīgi, viņa atbildēja, apturēdama mani ar Ūdens Vēdām. Tāpēc, ka tu liec man justies neērti katrā cīņas reizē. Un tāpēc, ka trijās reizēs no četrām tu ļauj sevi uzvarēt bērnam, kas uz pusi mazāks par tevi.

-    Bet ar zobenu es cīnos vēl sliktāk, es teicu, apļodams viņai apkārt un mēģinādams atrast iespēju viņai piekļūt.

-    Sliktāk gan, Vašeta piekrita. Tāpēc es ļauju tev cīnīties tikai ar mani. Tu esi pārāk neapvaldīts. Vari kādu ievainot.

Es pasmaidīju. Biju domājis, ka tieši tāda ir cīņas jēga.

Vašeta sarauca pieri, tad nevērīgi pastiepa roku, sagrābdama manu plaukstas locītavu un plecu Guļošā Lāča tvērienā. Viņas labā roka turēja manu plaukstu man virs galvas, izstiepjot manu roku neveiklā leņķī, bet kreisā plauksta stingri spieda manu plecu. Biju spiests bezpalīdzīgi saliekties viduklī un blenzt zemē.

-    Jā, es pakļāvīgi izdvesu.

Bet Vašeta nelaida mani vaļā. Viņa pagriezās, un spiediens pret manu plecu kļuva stiprāks. Plaukstas pamatnes kauliņi iesmeldzās sāpēs.

-     Jā! iesaucos skaļāk, domādams, ka viņa nav mani dzirdējusi. Tomēr viņa neatlaida tvērienu, tikai pagrieza manu plaukstu vēl jūtamāk. Vašeta! Es mēģināju pagriezt galvu un paskatīties uz viņu, bet šādā stāvoklī varēju redzēt tikai viņas kāju.

-    Ja cīņas jēga ir ievainot otru, viņa teica, kāpēc lai es laistu tevi vaļā?

-   Tā es nebiju domājis… Vašeta piespieda vēl stiprāk, un es apklusu.

-    Kāds ir Guļošā Lāča mērķis? viņa rāmi noprasīja.

-    Padarīt pretinieku nevarīgu, es atbildēju.

-    Labi. Vašeta sāka spiest mani lejup ar šļūdoņa lēno, nesaudzīgo spēku. Manu plecu un plaukstas locītavu arvien vairāk pārņēma trulas sāpes. Drīz tava roka būs izgriezta no pleca. Tavas cīpslas izstiepsies un atrausies no kaula. Tavi muskuļi pārplīsīs, un roka karāsies tev gar sāniem kā slapja lupata. Vai tad Guļošais Lācis būs sasniedzis savu mērķi?

Mēģināju cīnīties pretī, tīri dzīvnieciska instinkta vadīts. Taču tas tikai padarīja trulās sāpes asākas, un es mitējos. Daudzo treniņu gaitā es ne vienreiz vien biju nokļuvis situācijā, no kuras nespēju izrauties. Bezpalīdzīgs biju juties katru reizi, taču šoreiz jutos bezpalīdzīgāks nekā jebkad.

-    Guļošā Lāča mērķis ir kontrole, Vašeta mierigi sacīja. Pašlaik tu esi manā varā, un es varu darīt ar tevi, ko gribu. Varu tevi grūstīt, lauzīt vai atlaist vaļā.

-    Man patiktu, ja tu mani atlaistu vaļā, es teicu, cenzdamies ielikt balsī cerību, nevis izmisumu.

Sekoja neilgs klusums. Tad Vašeta rāmi vaicāja: Kāds ir Guļošā Lāča mērķis?

-    Kontrole.

Jutu, ka viņas rokas atlaižas, un izslējos taisni, lēnām grozīdams plecus, lai mazinātu sāpes.

Vašeta stāvēja un sarauktu pieri raudzījās manī. Jebkuras cīņas jēga ir kontrole. Vispirms jāiemācās kontrole pār sevi pašu. Pēc tam varēsi iegūt kontroli pār to, kas tev apkārt. Tas ir lethani.

*    * *

Pēc Haertā pavadīta nepilna mēneša man arvien vairāk šķita, ka notikumi tiecas virzīties labvēlīgā gultnē. Vašeta atzina, ka mana valoda ir uzlabojusies, un paslavēja mani ar izteikumu, ka es runājot kā bērns, nevis kā plānprātiņš.

Es turpināju cīņas ar Seleanu zaļajā klajumā pie zobena koka. Šīs tikšanās es gaidīju ar nepacietību par spīti tam, ka viņa katru reizi mani sakāva ar bērna dzīvespriecīgo nežēlību. Tikai pēc trim dienām man beidzot izdevās viņu uzvarēt.

Tā ir interesanta rinda, ko pievienot manam garajam dzīvesstāstam, vai ne?

"Nu klausieties, es vēstīšu jums stāstu Par gudrību un drosmi neparastu:

Par Bezasiņu Kvouta brīnumdarbiem Un jauniegūtu cīņas meistarību,

Ko ademi ar paņēmieniem skarbiem Tam kaldināja, rūdot prasmi, gribu.

Viņš spēkiem mērojās ar karotāju sīku,

Kam ritēja vien vienpadsmitais gads,

Ar sitienu visnotaļ meistarīgu,

No kura apžilbst parasts prāts un acs,

To zemē notrieca kā stiebru vējā Un lepni staroja par savām spējām.”

Droši vien tas izklausās atbaidoši, bet es patiešām jutos lepns. Un ne jau bez iemesla. Pēc šī notikuma mani apsveica arī Seleana pati, izskatīdamās visai izbrīnījusies, ka man tas izdevies. Turpat zobena koka garajā ēnā viņa man pasniedza balvu: parādīja savu Uzvarētās Lauvas divu plaukstu variantu un paglaimoja ar familiāri draišķīgu smīnu.

Tajā dienā mēs samērā agri pabeidzām paredzētās cīņas. Es aizgāju un apsēdos uz netālā akmens, kas bija nogludināts līdzens kā ērta sēdvieta. Atpūtināju sāpīgās vietas, ko bija atstājušas cīņas, un nolēmu vērot zobena koku, līdz Vašeta atnāks man pakaļ.

Taču Seleana nebija būtne, kas spēj sēdēt un gaidīt. Viņa pieskrēja pie zobena koka un apstājās tikai dažus soļus no vietas, kur vējā sparīgi līgojās un šūpojās zemākie zari, apaļajām, griezīgi asajām lapām griežoties trakulīgā riņķa dejā.

Tad, saliekusi plecus, viņa zibenīgi paskrēja zem zaru vainaga, nostādamās pašā vidū starp neskaitāmām neganti virpuļojošām lapām.

Biju pārāk iztrūcies, lai iekliegtos, bet, tikko paguvu pielēkt kājās, izdzirdēju Seleanas smieklus. Apstulbis skatījos, kā viņa šaudās, griežas un virpuļo un sīkais stāvs izlokās starp vēja mētātajām lapām gluži kā “sunīšu” rotaļā. Viņa pieskrēja tuvu stumbram, bet pusceļā apstājās. Tad viņa nolieca galvu, izstiepa roku un pasita sānis lapu, kas būtu varējusi viņu ievainot.

Nē. Tā nebija parasta izvairīšanās. Viņa izpildīja Slīdošās Kupenas. Es skatījos, kā viņa virzās arvien tuvāk koka stumbram, līkumodama turp un atpakaļ un aizsargādama sevi. Vispirms viņa izmantoja Meiteni Sukājam Matus, tad Deju Atpakaļgaitā.

Pēc tam Seleana atlēca sānis un ketanu vairs neizmantoja. Viņa pietupās, izlēca cauri lapotnes spraugai un aizskrēja līdz pašam stumbram, viegli uzsitot tam ar plaukstu.

Pēc brīža viņa atkal atradās lapotnes vidū. Izpildījusi Sidra Spiešanu, viņa noliecās, apsviedās apkārt un metās skriet, līdz bija izkļuvusi ārā no lapotnes. Viņa neizkliedza nekādu triumfa saucienu, kā būtu darījis Kopvalstības bērns, bet palēcās gaisā, pacēlusi rokas uzvaras žestā. Pēc tam, joprojām smiedamās, viņa apmeta gaisā kūleni.

Elpu aizturējis, es skatījos, kā Seleana atkārto šo rotaļu vēl un vēlreiz, ieskriedama koka kustīgajā lapotnē un izskriedama ārā no tās. Ne katru reizi viņai izdevās tikt līdz stumbram. Divas reizes viņa atkāpās atpakaļ, vairīdamās no lapotnes pieskāriena, neaizskrējusi tālāk, un es pat no savas attālās vietas redzēju, ka tas viņu ir saniknojis. Vienu reizi viņa paslīdēja un bija spiesta izbēgt no lapotnes rāpus.

Tomēr četras reizes viņai izdevās aizskriet līdz stumbram un atpakaļ, un pēc katras veiksmīgās reizes viņa iegavilējās, paceldama rokas, smiedamās un pārmezdama gaisā kūleni.

Seleana to pārtrauca tikai tad, kad atgriezās Vašeta. Es pa gabalu noskatījos, kā Vašeta piesteidzas Seleanai klāt un skarbi aizraida viņu projām no koka. Pašu sarunu es nedzirdēju, taču ķermeņu valoda bija pietiekami izteiksmīga. Seleana nodūra acis un švīkāja kājas. Vašeta pakratīja pirkstu un viegli iesita meitenei vienā pusē pa galvu. Tas bija ikdienišķs bāriens, kādu palaikam saņem ikviens bērns. Nelien kaimiņa dārzā! Nekaitini Bentonu aitas! Nespēlējies ar savas tautas svētā koka tūkstoš virpuļojošiem nažiem!

SIMT DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. rokas

KAD VAŠETA bija nospriedusi, ka mana valoda ir tikai nedaudz mulsinoša, viņa iekārtoja man sarunas ar dažiem dīvainiem cilvēkiem, kuri dzīvoja dažādās Haertas malās.

Starp tiem bija pļāpīgs, vecs virs, kas runādams vērpa zīda diegu un stāstīja savādus, bezjēdzīgus, gandrīz murgainus stāstus. Viņš stāstīja par zēnu, kurš uzlicis uz galvas kurpes, lai pasargātu kaķi no bojāejas; par ģimeni, kas apņēmusies apēst kalnu pa vienam akmenim. Man nekad neizdevās viņa stāstos uztaustīt jēgu, tomēr es pieklājīgi klausījos un dzēru viņa piedāvāto alu.

Es iepazinos ar dvīņumāsām, kas gatavoja sveces un mācīja man dīvainus deju soļus. Pavadīju pēcpusdienu kopā ar mežcirtēju, kurš stundām ilgi runāja tikai un vienīgi par malkas skaldīšanu.

Sākumā iedomājos, ka tie ir sabiedrībā nozīmīgi cilvēki. Domāju, ka Vašeta cenšas mani tiem izrādīt, lai tos pārliecinātu, cik civilizēts esmu kļuvis.

Tikai tajā rītā, kuru pavadīju kopā ar Divpirksti, es sapratu, ka viņa sūta mani pie visiem šiem cilvēkiem ar cerību, ka es no tiem kaut ko iemācīšos.

Divpirkstis nebija viņa īstais vārds. Tā es viņu saucu tikai savās domās. Viņš bija skolas pavārs, un es viņu redzēju katrā ēdienreizē. Viņa kreisā roka bija vesela, bet labā nelāgi sakropļota: tai bija tikai īkšķis un rādītājpirksts.

Vašeta mani aizsūtīja pie viņa no rīta, un mēs kopīgi gatavojām pusdienas un sarunājāmies. Viņa vārds bija Nadens. Viņš man pastāstīja, ka desmit gadus esot nodzīvojis barbaru vidū. Vēl vairāk viņš esot nopelnījis skolai vairāk nekā divsimt trīsdesmit sudraba talantu, pirms zaudējis pirkstus un nevarējis vairs cīnīties. To viņš pieminēja vairākas reizes, un es redzēju, ka par to viņš jūt sevišķu lepnumu.

Nošķindēja zvans, un ēdamzāle pildījās cilvēkiem. Nadens lēja šķīvjos mūsu pagatavoto sautējumu, kas bija karsts un biezs, ar vēršgaļas gabaliem un burkāniem. Es griezu siltas baltmaizes šķēles tiem, kuri vēlējās. Pārmiju ar rindā stāvētājiem galvas mājienus un reizēm pa pieklājigam žestam. Uzmanījos, lai mūsu acu kontakts būtu pēc iespējas īss, un centos sev iestāstīt, ka tikai sagadīšanās dēļ šodien pavisam nedaudzi vēlas maizi.

Karsereta savu attieksmi nodemonstrēja pavisam atklāti. Vispirms viņa aizgāja rindas priekšgalā, tad izdarīja plašu, visiem redzamu žestu sevišķs riebums un aizgāja projām, atstājusi savu koka šķīvi turpat.

Vēlāk mēs ar Nadenu mazgājām traukus. Vašeta teica, ka zobenu cīņās tu necik veiklāks nekļūstot, viņš bez jebkāda ievada teica. Tu pārāk sargājot savas rokas un tāpēc rīkojoties nedroši. Stingrs pārmetums.

Strupais izteikums mani sastindzināja, un es centos neskatīties uz viņa sakropļoto plaukstu. Pamāju ar galvu, neuzdrošinādamies runāt.

Nadens aizgriezās no dzelzs poda, ko tobrīd berza, un pacēla roku sev priekšā, la bija izaicinoša kustība, un viņa seja izskatījās barga. Tad es paskatījos uz viņu, jo izlikties to neredzam būtu apvainojoši. Ar īkšķi un rādītājpirkstu Nadens varēja satvert un pārvietot lietas, taču sarežģītākiem darbiem tie nebija izmantojami. Atlikusī plaukstas daļa bija rētains, krunkains veidojums.

Centos saglabāt neizteiksmīgu seju, bet tas nebija viegli. Savā ziņā es lūkojos pats uz savām bailēm. Jutos neveikli par to, ka manas rokas ir veselas, un atvairīju tieksmi sažņaugt plaukstas dūrēs vai paslēpt aiz muguras.

-    Būs vairāk nekā desmit gadu, kopš šī roka turēja zobenu, Nadens teica. Lepnas dusmas. Nožēla. Daudz esmu domājis par kauju, kurā zaudēju pirkstus. Es tos nezaudēju pat veikla pretinieka dēļ. Tos nocirta barbars, kura rokas bija drīzāk piemērotas lāpstai nekā zobenam.

Viņš palocīja abus atlikušos pirkstus. Dažā ziņā Nadens bija veiksminieks. Haertā dzīvoja ademi, kuri bija zaudējuši plaukstas, acis, roku līdz elkonim vai kāju līdz celim.

-    Esmu domājis daudz un ilgi. Kā es būtu varējis glābt savu plaukstu? Esmu domājis par līgumu, kas paredzēja aizsargāt baronu, kad viņa zemēs bija sācies dumpis. Es domāju: ja nu es toreiz nebūtu pieņēmis šo līgumu? Es domāju: ja nu es būtu zaudējis kreiso plaukstu? Es nevarētu sarunāties, bet varētu turēt zobenu. Viņš nolaida roku gar sāniem. Bet turēt zobenu ir par maz. īstam algotnim vajadzīgas divas veselas rokas. Ar vienu es nevarētu izpildīt Mīlnieku Aiz Loga vai Guļošo Lāci…

Viņš paraustīja plecus. Skatīties pagātnē ir greznība. To var darīt mūžīgi, un no tā nav nekāda labuma. Es lepojos, kad ieguvu sarkanās drānas. Es nopelnīju skolai vairāk nekā divsimt trīsdesmit talantu. Es biju no otrā akmens un ar laiku būtu nonācis līdz trešajam.

Nadens vēlreiz pacēla sakropļoto plaukstu. Neko tādu es nebūtu spējis, ja būtu dzīvojis bailēs, ka varu zaudēt roku. Ja es būtu raustījies un vairījies, es nekad nebūtu pieņemts latantha takas skolā. Nekad nebūtu ticis līdz otrajam akmenim. Es būtu vesels, bet nevērtīgāks nekā pašlaik.

Viņš aizgriezās un atkal sāka berzt podus. Pēc brīža es viņam pievienojos.

-    Vai tas ir grūti? nespēdams nociesties, es klusi jautāju.

Nadens krietnu brīdi neatbildēja. Kad tas notika, pirmajā brīdī es

domāju, ka nav tik ļauni. Citiem ir smagāki ievainojumi. Citi ir gājuši bojā. Es biju veiksmīgāks par viņiem.

Viņš dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. Es centos domāt, ka tas nav nekas briesmīgs. Mana dzīve turpināsies. Bet tā nav. Dzīve apstājas. Zaudēts ir daudz. Zaudēts ir viss.

Pēc brīža viņš piebilda: Sapņos es redzu sevi ar veselām rokām.

Mēs klusēdami pabeidzām mazgāt traukus. Dažreiz klusēšana ir vienīgais, ko iespējams darīt otra labā.

*    * *

Arī Seleana man iemācīja šo to jaunu. Piemēram, to, ka daži pretinieki nekautrējas sist, spert vai triekt ar elkoni tieši pa vīrieša dzimumorgāniem.

Tiesa, tas nebija tik stipri, lai atstātu paliekošas sekas. Viņa bija cīnījusies jau kopš bērnu dienām un apguvusi kontroli, ko Vašeta vērtēja sevišķi augstu. Bet tas nozīmēja, ka viņa precīzi zina, cik stipri var sist, lai es apdullis sagrīļotos un viņas uzvara būtu pilnīgi neapšaubāma.

Tāpēc es apsēdos zālē, juzdams mokošu nelabumu. Kad Seleana bija salauzusi manu pretošanās spēju, viņa bija mierinoši uzsitusi man pa plecu un līksmi aizskrējusi projām. Droši vien atkal dejot starp vēja šūpotajiem zobena koka zariem.

-    Tu turējies labi līdz pat beigām, Vašeta teica, apsēzdamās zemē man pretī.

Es neko neatbildēju. Kā bērns, kas spēlē paslēpes, gribēju ticēt: ja aizvēršu acis un palikšu pilnīgi nekustīgs, sāpes mani neatradīs.

-               Beidz, es taču redzēju viņas spērienu! Vašeta nevērīgi teica.

-    Tik briesmīgi stiprs jau tas nebija. Dzirdēju viņu nopūšamies. Bet, ja tu domā, ka kādam vajadzētu tevi apskatīt, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā…

Es klusi ieķiķinājos. Tā bija kļūda. Cirksnī iedzēla neticami asas sāpes, kas izstaroja lejup līdz celim un augšup līdz krūšu kaulam. Visu manu ķermeni sagrāba mokošs nelabums, un es atvēru acis, lai atgūtu stabilitāti.

-    Kad viņa paaugsies, tas mainīsies, Vašeta teica.

-   la gribētos cerēt, izgrūdu caur sakostiem zobiem. Tas ir nejauks paradums.

-    Es domāju par citu, Vašeta paskaidroja. Proti, viņa izaugs lielāka. Var cerēt, ka tad viņa vienmērīgāk sadalīs uzmanību pār pretinieka ķermeni. Pašlaik viņa pārāk bieži uzbrūk cirksnim. Līdz ar to ir vieglāk paredzēt viņas gājienus un aizsargāties pret tiem. Vašeta izteiksmīgi paskatījās uz mani. Vismaz tam, kurš ir kaut cik attapīgs.

Es atkal aizvēru acis. Pagaidām atliksim mācības, Vašeta! es lūdzoši teicu. Kuru katru brīdi varu izvemt vakardienas brokastis.

Viņa piecēlās kājās. Izklausās, ka šis ir pats labākais brīdis mācībām. Celies! Tev jāmācās cīnīties tad, kad esi ievainots. Tā ir izcili vērtīga prasme, ko Seleana devusi tev iespēju vingrināt. Tev būtu jāsaka viņai paldies.

Zinādams, ka pretoties nav jēgas, es uzslējos kājās un grīļīgi devos paņemt savu treniņu zobenu.

Vašeta satvēra mani aiz pleca. Nē. Tikai ar rokām.

Es nopūtos. Vai tas ir vajadzīgs, Vašeta?

Savilkusi uzacis, viņa paskatījās uz mani. Kas vajadzīgs?

-     Vai mums vajadzīgs vienmēr veltīt galveno uzmanīgu plaukstu cīņām? es jautāju. Mana zobenu cīņas prasme arvien tikai atpaliek.

-    Vai es esmu vai neesmu tava skolotāja? Vašeta noprasīja. Kas tu esi, lai mācītu man, kas vajadzīgs?

-   Es esmu tas, kam šīs prasmes būs jālieto vēlāk pasaulē, es uzsvērti atbildēju. Un vēlāk pasaulē es labprātāk cīnītos ar zobenu nekā ar dūri.

Vašeta nolaida rokas, lūkodamās manī ar neizteiksmīgu seju. Un kāpēc tā?

-     Tāpēc, ka citiem cilvēkiem ir zobeni, es atbildēju. Un, ja es cīnos, tad gribu uzvarēt.

-    Vai uzvarēt cīņā ir vieglāk ar zobenu? viņa jautāja.

Vašetas ārējam mieram būtu vajadzējis mani brīdināt, ka esmu spēris soli uz plāna ledus, taču manu uzmanību notrulināja sāpes, kas izstaroja no cirkšņa. Tomēr, godīgi sakot, arī tad, ja mana uzmanība nebūtu novērsta, es to droši vien nebūtu pamanījis. Biju pieradis ar Vašetu justies brīvi pārāk brīvi, lai ievērotu vajadzīgo piesardzību.

-    Protams! es atbildēju. Kāpēc tad cilvēki nēsā zobenu?

-    Tas ir labs jautājums, Vašeta teica. Kāpēc cilvēki nēsā zobenu?

-    Kāpēc cilvēki nēsā vispār jebko? Tādēļ, lai to lietotu.

Vašeta paskatījās uz mani ar klaju nepatiku. Kāpēc mēs tādā gadījumā pūlamies strādāt ar tavu valodu? viņa dusmīgi noprasīja un pastiepusies sagrāba manu žokli, ieurbās ar pirkstiem vaigos un atspieda vaļā muti, it kā es būtu “Medikas” pacients, kas atsakās dzert zāles.

Kāpēc tev ir vajadzīga šī mēle, ja pietiek ar zobenu? Pasaki man to!

Centos izrauties, taču viņa bija stiprāka. Mēģināju viņu atgrūst, bet viņa nokratīja manas plaukstas tā, it kā es būtu bērns, kas nevarīgi vicina rokas.

Vašeta atlaida manu seju, tad satvēra manu plaukstu un uzrāva to augšup pretī sejai. Kāpēc tev vispār ir plaukstas, nevis naži roku galos?

Pēc tam viņa atlaida manu plaukstu un ar delnas virspusi spēcīgi iesita man pa seju.

Ja es teiktu, ka viņa mani iepļaukāja, jums rastos nepareizs priekšstats. Tā nebija dramatiskā pļauka, ko nereti gadās redzēt uz skatuves. Tā nebija arī kaprīzā pļauka, ar ko aizvainota galma dāma aplaimo pārlieku familiāra augstmaņa gludo ādu. H nebija pat ietrenētā pļauka, ar ko kroga apkalpotāja atbild uz piedauzīga dzērāja uzmanības izpausmēm.

Nē. Tā pat nebija pļauka vispārpieņemtajā nozīmē. Pļauku sit ar pirkstiem vai delnu. Tā iedzeļ vai iztrūcina. Vašeta man iesita ar atvērtu plaukstu, bet aiz tās bija visas rokas spēks. Aiz tās bija plecs. Aiz tās bija viss sarežģītais gurnu kustību mehānisms, spēcīgās kājas, kas balstījās pret zemi, un pati zeme zem viņas kājām. Bija gluži tā, it kā visa radības pasaule raidītu man sitienu caur viņas izplesto plaukstu, un vienīgais iemesls, kāpēc tas mani nesakropļoja, bija tāds, ka Vašeta pat dusmu uzliesmojumā vienmēr teicami saglabāja paškontroli.

Šī iemesla dēļ Vašeta neizmežģīja man žokli un nenotrieca mani zemē bez samaņas. Tomēr man nograbēja zobi un ausīs iedzinkstējās zvaniņi. Manas acis šķita apgriežamies redzokļos otrādi, un kājas kļuva nevarīgas un ļenganas. Ja Vašeta neturētu mani aiz pleca, es būtu saļimis zemē.

-    Vai tu domā, ka es mācu tev zobena noslēpumus tādēļ, lai tu varētu iet un tos izmantot? viņa noprasīja. Kā caur miglu es aptvēru, ka viņa kliedz. Šī bija pirmā reize, kad es dzirdēju kādu no ademiem paceļam balsi. Vai tu domā, ka tāds ir mūsu darbošanās mērķis?

Kamēr es apstulbis līgojos Vašetas tvērienā, viņa man iesita vēlreiz. Šoreiz viņas plauksta daļēji trāpīja man pa degunu. Sāpes bija neticami asas, it kā man kāds būtu izdūris ledus adatu tieši caur smadzenēm. Tas mani izrāva no apdulluma, un es biju pilnīgi atguvies, kad viņa man iesita trešo reizi.

Vašeta brīdi mani turēja, kamēr pasaule virpuļoja man apkārt, tad palaida vaļā. Es paspēru vienu nedrošu soli un sabruku zemē kā lelle, kurai pārgrieztas raustāmās aukliņas. Nebiju zaudējis samaņu, bet pamatīgi apdullis.

Pagāja krietns laiks, līdz es atguvos. Kad beidzot spēju uzslieties sēdus, viss ķermenis šķita ļengans un nevarīgs, it kā to kāds būtu izjaucis pa daļām un salicis kopā mazliet citādi nekā iepriekš.

Kad mans prāts bija pietiekami noskaidrojies, lai es paskatītos apkārt, redzēju, ka esmu palicis viens.

SIMT DIVDESMITĀ NODAĻA . labvēlība

DIVAS STUNDAS vēlāk es viens sēdēju ēdamzālē. Man sāpēja galva, un sejas puse bija karsta un pietūkusi. Kādā bridi biju iekodis mēlē, tāpēc ēšana sagādāja sāpes un visam bija asiņu piegarša. Mans noskaņojums bija tieši tāds, kā varat iedomāties, tikai vēl sliktāks.

Kad pretējā sēdvietā ieslīdēja stāvs sarkanās drēbēs, es baidījos paskatīties augšup. Ja tur apsēdusies Karsereta, tad ir slikti. Bet, ja tā ir Vašeta, tad vēl sliktāk. Biju atnācis uz ēdamzāli pēc iespējas vēlu, kad tā jau tukšojās, un cerēju izvairīties no viņām abām.

Bet, pacēlis galvu, es redzēju, ka tā ir Penthe ugunīgā jaunā sieviete, kas bija uzvarējusi Šehinni.

-    Sveiks! viņa teica aturiešu valodā ar nelielu akcentu.

Es izdarīju atbilstošu kustību: laipns oficiāls sveiciens. Ņemot vērā to, kā bija pagājusi šī diena, spriedu, ka jācenšas būt pēc iespējas uzmanīgam. Vašetas izteikumi lika man domāt, ka Penthe skolā ieņem augstu un attiecīgi godātu stāvokli.

Tomēr viņa neizskatījās sasniegusi atbilstošu vecumu. Varbūt iemesls bija viņas sīkā sirdsveida seja, bet viņai nevarēja dot daudz vairāk par divdesmit gadiem.

-     Vai mēs varētu sarunāties tavā valodā? viņa jautāja aturiešu mēlē. Tā būtu labvēlība. Man ļoti vajag vingrināties sarunu valodā.

-    Labprāt to atbalstīšu, es atbildēju aturiešu valodā. Tu runā ļoti labi. Tas mani dara greizsirdīgu. Kad es runāju ademu valodā, jūtos kā liels, lempīgs lācis, kas stampā pa apkārtni smagos zābakos.

Penthe skopi, atturīgi pasmaidīja, bet tad aizsedza muti ar roku un mazliet pietvīka. Vai smaidīt ir pareizi?

-     Smaidīt ir pareizi un laipni. Tāds smaids, ko nupat redzēju, pauž vieglu uzjautrinājumu. Un tas ir īsti vietā, jo es nupat pateicu mazu joku.

Penthe atvilka roku no sejas un atkārtoja biklo smaidu. Viņa bija apburoša kā pavasara puķe. Lūkojoties viņā, es jutu sirdī iegulstam patīkamu mieru.

-              Citā situācijā es atbildētu uz tavu smaidu ar savējo, es teicu.

-     Bet šajos apstākļos baidos, ka citi to uztvers par nepieklājību.

-     Lūdzu! viņa teica, vienlaikus izdarīdama vairākus žestus, ko ikviens varēja redzēt. Drosmīgs aicinājums. Uzstājīgs lūgums. Draudzīga attieksme. Man jāvingrinās.

Es pasmaidīju, kaut gan neatļāvos tik platu smaidu kā citos apstākļos. Daļēji tas bija piesardzības dēļ un daļēji tāpēc, ka man joprojām sāpēja seja. Man ir patīkami atkal smaidīt, es teicu.

-    Man ir bažas par savu smaidu. Penthe sāka izdarīt roku kustības, bet tad tās pārtrauca. Viņas sejas izteiksme mainījās un acis savilkās mazliet šaurākas, it kā viņu kāds būtu aizkaitinājis.

-    Vai tā? Es jautāju, ar žestu pauzdams nelielas bažas.

Viņa pamāja ar galvu. Kā to pasaka ar seju?

-              Apmēram tā. Es viegli saraucu uzacis, tuvinot tās vienu otrai.

-    Un sieviete turklāt darītu tā! Es mazliet uzmetu lūpu. la kā esmu vīrietis, es darītu tā. Savilku lūpas lejupvērstā lokā, atdarinādams mazu neapmierinātību.

Penthe meizteiksmīgi raudzījās manī. Izbīlis. Sievietēm un vīriešiem tas atšķiras? viņa jautāja ar neticību balsī.

-    Tikai dažreiz, es mierinoši atbildēju. Un tikai sīkumos.

-     Ir tik daudz tāda… viņa teica, un balsī jautās gandrīz vai izmisums. Savā ģimenē visi zina, ko nozīmē katra sīka sejas kustība. Cilvēks uzaug vērodams. Pazīst visu, kas ir citos. Zina visu par draugiem, kuri ir blakus no bērna gadiem. Ar tiem ir viegli. Bet citur… Viņa papurināja galvu. Kā var atcerēties, kad ir pareizi rādīt zobus? Cik bieži pieklājas pieskarties acīm?

-    Es saprotu, kā tas ir, domīgi teicu. Es ļoti labi protu runāt savā valodā. Varu ielikt vārdos visgudrākās nozīmes. Bet šeit tas neko nedod. Es nopūtos. Saglabāt nekustīgu seju ir ļoti grūti. Ir tāda sajūta, it kā es pastāvīgi aizturētu elpu.

-       Vienmēr tā nevajag, Penthe sacīja. Mēs vienmēr nedzīvojam ar nekustīgu seju. Kad esi kopā ar… Viņa aprāvās, tad izdarīja ātru kustību atvainošanās.

-     Man neviena tik tuva nav, es teicu. Viegla nožēla. Cerēju, ka esmu tuvāk sadraudzējies ar Vašetu, bet šodien pats to izputināju.

Penthe pamāja ar galvu. Es redzēju. Pastiepusi roku, viņa pārvilka īkšķi manai sejai. Pietūkušajai vietai pieskārās tīkams vēsums. Acīmredzot tu viņu ļoti sadusmoji.

-    To saka arī džinkstoņa manās ausīs, es teicu.

Penthe papurināja galvu. Nē. To saka zīmes tavā sejā. Šoreiz viņa pieskārās pati savai sejai. Citam tā varētu būt kļūda, bet Vašeta nekad tādas neatstātu, ja negribētu, lai visi to redz.

Māgā man kaut kas sagriezās, un es neapzināti pacēlu roku pie sejas. Protams. Tas nebija vienkārši sods. Tas bija vēstījums visai Ademrei.

-    Kāds es esmu muļķis! es klusi nopūtos. Neaptvēru to līdz pat šim brīdim.

Kādu bridi mēs ēdām klusēdami, un tad es pajautāju: Kāpēc tu šodien atnāci apsēsties pie manis?

-    Kad šodien tevi ieraudzīju, nodomāju, ka esmu daudzus dzirdējusi runājam par tevi. Bet neko nebiju uzzinājusi no tevis paša. Neilgs klusums.

Tad viņa ar pirkstu galiem pieskārās manam lūpu kaktiņam. Ko nozīmē šāds greizs smaids?

Viegls izsmiekls, es paskaidrodams atbildēju ar žestu. Bet tas attiecas uz mani, nevis uz tevi. Varu iedomāties, ko citi runā.

-    Ne tikai sliktu, Penthe saudzīgi atbildēja.

Tad, pacēlusi skatienu, viņa ielūkojās man tieši acīs. Viņas acis mazajā sejā izskatījās ļoti lielas, mazliet tumšākas nekā citiem ademiem. Kad viņa pasmaidīja, tās bija tik dzidras un mirdzošas, ka man spēji sažņaudzās sirds. Jutu acīs kāpjam asaras un aši nodūru galvu, lai slēptu savu neveiklību.

-     Ai! viņa klusi iesaucās un steigšus izdarīja kustību nelaimīga atvainošanās. Nē. Mani smaidi un pieskārieni acīm bieži ir nepareizi. Biju domājusi ko citu. Labvēlīgs uzmundrinājums.

-    Tavs smaids ir pareizs, es teicu, nepaceldams skatienu un nikni mirkšķinādams acis, lai aizdzītu asaras. Tā ir negaidīta labvēlība tādā dienā, kad neesmu to pelnījis. Tu esi pirmā, kas ar mani sarunājas pati pēc savas vēlēšanās. Un tavā sejā ir maigums, no kura man sāp sirds. Ar kreiso roku izdarīju kustību pateicība, priecādamies, ka nav jāskatās viņai acīs un jāatklāj, kā es jūtos.

Penthes kreisā roka pasniedzās pāri galdam un saņēma manējo. Tad viņa pagrieza manu plaukstu augšup un maigi iespieda tajā pirkstus, izdarīdama kustību mierinājums.

Paskatījos augšup un veltīju viņai smaidu, kas, cerams, pauda mundrumu.

Viņa to gandrīz precīzi atkārtoja, bet tad aizsedza muti ar plaukstu.

-    Es joprojām raizējos par saviem smaidiem.

-    Tam nav iemesla. Tava mute ir izcili piemērota smaidiem.

Penthe atkal paskatījās uz mani, īsu mirkli ielūkojās man acīs un

tikpat strauji novērsās. Patiešām?

Es pamāju ar galvu. Manā valodā tā ir mute, par kuru es gribētu uzrakstīt… Spēji aprāvos un nosvīdu, attapdamies, ka gandrīz esmu pateicis “dziesmu”.

-    Dzejoli? viņa izpalīdzīgi ieminējās.

-    Jā, es ātri piekritu. Tavs smaids ir tā vērts.

-    Tad uzraksti tādu! viņa teica. Manā valodā.

-     Nē, es nevilcinādamies iebildu. Tas būtu lāča dzejolis. Pārāk lempīgs tādai kā tu.

Tas viņu, šķiet, tikai paskubināja, un viņas acis dedzīgi iemirdzējās.

-    Dari to! Ja tas būs lempīgs, es jutīšos labāk pati savu neveiklību dēļ.

-    Ja es to darīšu, es brīdināju, tad tas būs jādara arī tev. Manā valodā.

Biju domājis, ka tas viņu atturēs, taču Penthe vilcinājās pavisam īsu bridi un tad piekrītoši pamāja.

Atsaucu atmiņā vienīgo ademu dzeju, ko biju dzirdējis: pāris drumstalu no zīda vērpēja runām un daļu no Šehinni stāsta par loka šāvēju. Tas nebija daudz.

Pārdomāju vārdus, kurus zināju, iztēlojos to skanējumu. Šajā brīdī es skaudri izjutu lautas trūkumu. Tieši tāpēc jau mums ir mūzika. Vārdi vieni paši bieži vien nespēj paveikt to, ko mēs vēlamies. Kad ar vārdiem nepietiek, talkā nāk mūzika.

Beidzot es nervozi paskatījos apkārt, apmierināts, ka ēdamzālē palikusi vairs tikai neliela saujiņa cilvēku. Paliecos uz priekšu un sāku runāt:

“Neuzvaramā Penthe Nenēsā zobenu rokā.

Ziedam līdzīgā mute Sirdis pa gabalu cērt."

Viņa vēlreiz pasmaidīja, un smaids bija tieši tāds, kā teicu. Tas smeldzoši iestrāvoja man krūtīs. Felurianas smaids bija skaists, taču tas bija sens un visgudrs. Penthes smaids bija mirdzošs kā jauns penijs. Tas bija kā vēss ūdens manai izkaltušajai, pagurušajai sirdij.

Tas bija jaunas sievietes piemīlīgais smaids. Pasaulē nav nekā jaukāka. Tas ir vērtīgāks par sāli. Ja tā pietrūkst, mūsos kaut kas sirgst un mirst. Esmu par to pārliecināts. Kaut kas tik vienkāršs! Tas ir savādi. Brīnumaini un savādi.

Penthe uz brīdi aizvēra acis, un viņas lūpas kustējās bez skaņas, meklējot vārdus savām dzejas rindām.

Tad viņa atvēra acis un ierunājās aturiešu valodā:

“Kā liesmojošs zars Kvouts raisa vārdus.

Bet mute ir brīdinājums:

Tā ir lācis, kas dejo. ”

Es pasmaidīju tik plati, ka iesāpējās seja. Ļoti jauks dzejolis, sacīju no sirds. Pirmais, ko man kāds veltījis.

*    * *

Pēc sarunas ar Penthi es jutos ievērojami labāk. Netiku īsti skaidrībā, vai esam flirtējuši, bet tam nebija lielas nozīmes. Man pietika ar apziņu, ka Haertā ir vismaz viens cilvēks, kurš nevēlas manu nāvi.

Kā allaž pēc ēšanas, devos uz Vašetas māju. Mani gruzdēja sīka cerība, ka viņa mani apsveiks ar zobgalīgu smaidu un šārīta nepatīkamais starpgadījums bez vārdiem būs atbīdīts malā. Taču kaut kas cits manī bažīgi čukstēja, ka viņa ar mani vispār vairs nevēlēsies runāt.

Uzkāpis paugurā, ieraudzīju viņu sēžam uz koka sola savas mājas priekšā. Viņa bija atspiedusies pret ēkas raupjo akmens sienu, it kā vienkārši priecātos par pēcpusdienas sauli. Es dziļi ieelpoju un izelpoju, un mans sasprindzinājums mazliet atslāba.

Taču, pienācis tuvāk, es redzēju viņas seju. Vašeta nesmaidīja. Viņa nebija arī uzklājusi sejai ademu vienaldzības masku. Viņa vēroja mani tuvojamies ar bendes drūmo seju.

Sāku runāt, līdzko biju pienācis pietiekami tuvu. Vašeta, nopietni teicu, es…

Joprojām sēdēdama, Vašeta pacēla roku, un es apklusu tik aši, it kā viņa būtu iesitusi man pa muti. Atvainoties šobrīd nav nozīmes! viņa teica, un viņas balss bija salta un nedzīva kā akmens plātne. Šobrīd nekam, ko tu teiktu, nevar uzticēties. Tu zini, ka esmu patiesi sadusmota, un tevī runā bailes. Tas nozīmē, ka es nevaru ticēt nevienam tavam vārdam, jo tos diktē bailes. Tu esi gudrs, pievilcīgs un melis. Es zinu, ka tu ar saviem vārdiem spēj tīt pasauli ap pirkstu. Tāpēc es neklausīšos tevī.

Mazliet pārvietojusies uz sola, viņa turpināja: Jau no paša sākuma es pamanīju, ka tev piemīt maigums. Tik jaunam cilvēkam tas ir retums, un lielā mērā tieši tas mani pārliecināja, ka tevi ir vērts mācīt. Bet dienu gaitā es pamanīju vēl kaut ko citu. Citu seju, kas nepavisam nav maiga. Es atmetu šos novērojumus kā maldīgus zibšņus, uzskatīdama tādas izpausmes par jauna cilvēka bravūru vai dīvainiem barbara jokiem. Taču šodien, dzirdot tavus vārdus, es sapratu, ka tavs maigums ir maska. Un šī otra, retumis redzamā seja, šī tumšā un nežēlīgā iedaba, ir tava patiesā seja, kas slēpjas zem maskas.

Vašeta nomēroja mani ar ilgu skatienu. Tevi mīt kaut kas tāds, kas mums dara raizes. Šehinni to ir novērojusi sarunās ar tevi. Tas nav lethani trūkums. Taču tas manas bažas pastiprina, nevis kliedē. Tas nozīmē, ka tevī ir kaut kas dziļāks par lethani. Kaut kas tāds, ko lethani nespēj novērst.

Viņa ieskatījās man acis. Ja tāda ir patiesība, tad esmu darījusi nepareizi, mācīdama tevi. Ja tu biji tik gudrs, ka visu šo laiku prati rādīt man neīsto seju, tad tu esi drauds ne tikai skolai vien. Ja tāda ir patiesība, tad Karseretai ir taisnība, un tevi pēc iespējas drīzāk jānogalina visu pārējo drošības dēļ.

Vašeta piecēlās, kustēdamās tā, it kā būtu ļoti nogurusi. Tadas ir manas šodienas pārdomas. Un es turpināšu domāt vēl daudzas nakts stundas. Līdz rītdienai būšu pieņēmusi lēmumu. Izmanto šo laiku, lai sakārtotu savas domas un sagatavotos tā, kā tev šķiet vislabāk!

Tad, vairs nepaskatīdamās uz mani, viņa piecēlās un iegāja mājā, klusi aizvērdama durvis aiz sevis.

*    * *

Kādu laiku es bezmērķīgi klaiņoju apkārt. Aizgāju pavērot zobena koku, cerēdams, ka satikšu tur Seleanu, taču viņa nekur nebija redzama. Koka vērošana pati par sevi man nedeva nekādu mierinājumu. Šodien ne.

Tad devos uz pirtīm, kur bez jebkāda prieka gremdējos ūdenī. Vēlāk kādā no spoguļiem, kas bija izvietoti mazākajās telpās, pirmoreiz ieraudzīju savu seju, kopš Vašeta bija man iesitusi. Puse sejas bija sarkana un pietūkusi, vienā pusē ap deniņiem un gar zoda līniju veidojās zili un dzelteni izplūdumi. Redzēju arī pamatīgi nozilinātas acs pirmos aizsākumus.

Skatīdamies savā spoguļattēlā, jutu, ka dziļi manī iekvēlojas un sāk zibēt apspiestas dusmu liesmas. Sapratu, ka esmu noguris, bezpalīdzīgi gaidot, kad citi izlems manu likteni. Biju spēlējis pēc viņu noteikumiem, iemācījies viņu valodu, izturējies nevainojami pieklājīgi, bet pretī biju saņēmis izturēšanos, kādu nav pelnījis pat suns. Biju saņēmis sitienus, izsmieklu, nāves draudus un vēl ļaunākus mājienus. Beidzot man bija diezgan.

Devos lēni apstaigāt Haertu. Apciemoju dvīņumāsas, valodīgo kalēju un drēbnieku, pie kura biju pircis sev apģērbu. Draudzīgi aprunājāmies, patīkami pavadījām laiku, un es uzdevu jautājumus, izlikdamies, ka nebūt neizskatos pēc tāda, kas pirms dažām stundām sasists līdz nemaņai.

Mana gatavošanās prasīja ilgu laiku. Es neaizgāju pusdienās, un debesis jau krēsloja, kad atgriezos skolā. Devos taisnā ceļā uz savu istabu un cieši aizvēru durvis aiz sevis.

Pēc tam es izbēru gultā savu kabatu saturu, kas bija pa daļai nopirkts, pa daļai nozagts. Divas smalki veidotas bišu vaska sveces. Gara, trausla tērauda šķēpele no neveiksmīgi kaldināta zobena. Asinssarkana diega spole. Maza, aizkorķēta pudelīte ar ūdeni no pirts ēkas.

Cieši saņēmu pudelīti saujā. Cilvēki parasti neaptver, kādu siltuma daudzumu ūdens glabā sevī. Tieši tāpēc vajadzīgs tik ilgs laiks, lai to uzvārītu. Par spīti tam, ka dedzinoši karstais baseins, kurā biju to pasmēlis, atradās vairāk nekā pusjūdzes attālumā, tas, ko es turēju plaukstā, simpātistam bija noderīgāks par kvēlojošām oglēm. Šajā ūdeni mājoja uguns.

Iedomājos par Penthi, un sirdi iedūrās nožēlas adatiņa. Tad paņēmu sveci un sāku grozīt to rokās, sildīdams pie ādas, mīkstinādams vasku un palēnām sākdams veidot no tā lelli.

Sēdēju savā istabā, domādams tumšas domas, līdz debesīs nodzisa pēdējā gaismas blāzma. Pārlaidu skatienu savāktajiem darbarīkiem un sirds dziļumos sapratu, ka reizēm apstākļi var tā samezgloties, ka vārdi zaudē jēgu. Kāda izvēle man atlika tagad, kad vārdi bija zaudējuši jēgu?

Kas atliek jebkuram no mums, kad vārdi ir zaudējuši jēgu?

SIMT DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA . kad vārdi zaudē jēgu

BIJA VĒLA nakts stunda, kad es tuvojos Vašetas mājai, taču viņas logā joprojām plīvoja sveces gaisma. Es nešaubījos, ka viņa būtu gatava mani nogalināt vai sakropļot Ademres labuma vārdā, tomēr Vašeta nekad nezaudēja apdomību. Pirms šāda soļa viņa noteikti veltīs visu nakti pārdomām.

Manas rokas bija tukšas, un es klusi pieklauvēju pie viņas durvīm. Pēc brīža Vašeta tās atvēra. Viņai mugurā joprojām bija sarkanais algotnes ietērps, bet viņa bija atraisījusi lielāko daļu no zīda saitēm, kas cieši turēja to pie auguma. Viņas acis bija gurdas.

Kad Vašeta ieraudzīja aiz durvīm mani, viņas mute sakniebās tievā svītrā, un es zināju: ja sākšu runāt, viņa atteiksies klausīties. Tāpēc es izdarīju kustību liels lūgums un atkāpos no sveču gaismas loka pustumsā. Līdz šim laikam biju Vašetu pietiekami labi iepazinis, lai droši paredzētu, ka virsroku ņems viņas ziņkārība. Kad es atkāpos, viņas aizdomu pilnās acis savilkās šaurāk, tomēr pēc neilgas vilcināšanās viņa panācās uz manu pusi, gatava man sekot. Viņai nebija zobena.

Nakts bija skaidra, un mēness apgaismoja mūsu ceļu. Es devos augšup kalnā, projām no skolas, projām no Haertas izkaisītajām mājām un veikaliem.

Mēs nogājām vairāk par jūdzi, līdz sasniedzām vietu, kuru biju izvēlējies. Tā bija neliela koku audze blakus augstam akmeņu krāvumam, kas norobežotu jebkādu troksni no aizmigušās pilsētiņas.

Cauri kokiem slīpi spraucās mēness stari, atsegdami tumšus apveidus mazajā laukumiņā starp kokiem un akmeņiem. Tur bija divi nelieli koka soli. Saudzīgi satvēris Vašetas elkoni, es aizvedu viņu turp un apsēdināju uz viena no soliem.

Lēnām kustībām es atkāpos tuvākā koka ēnā un izvilku savu ēnsegu. Uzmanīgi pakāru to uz zema zara tā, lai tas veidotu aizkaru starp mums.

Pēc tam es apsēdos uz otra koka sola un atdarīju lautas futrāļa sprādzes. Katrai aizdarei atveroties, instruments pazīstami ietrinkšķējās, it kā gribēdams izlauzties brīvībā.

Izņēmu lautu un sāku klusi spēlēt.

Lautas korpusā biju ielicis auduma gabalu, lai klusinātu skaņu un tā neaizplūstu pāri klinšainajiem kalniem. Starp stigām biju ievijis dažus sarkanus pavedienus. Daļēji tādēļ, lai tās neskanētu pārāk dzirkstoši, un daļēji izmisīgā cerībā, ka tie nesīs man veiksmi.

Sāku ar “Ciemata kalvi”. Atturējos dziedāt, jo baidījos, ka Vašeta apvainotos, ja es ietu tik tālu. Taču šī dziesma pat bez vārdiem izklausās pēc raudām. Tā ir mūzika, kas vēsta par tukšām istabām, saltu gultu un zudušu mīlestību.

Nepārtraucis spēlēt, es pārgāju pie “Violetas gaidām”, pēc tam sāku “Rietumvēja mājupceļu”. Tā bija manas mātes mīļākā dziesma, un spēlēdams es domāju par viņu, līdz padevos asarām.

Pēc tam uzsāku dziesmu, kas mājoja dziļi manī. Tā bija bezvārdu melodija, kas skāra manas sirds slepenākos nostūrus. Spēlēju uzmanīgi, klusi strinkšķinādams stīgas un raidīdams mūziku nakts melnajā klusumā. Labprāt sacītu, ka tā ir laimīga, jauka un dzirkstoša dziesma, bet tā nebūtu patiesība.

Beidzot es mitējos. Mani pirkstgali svila un smeldza. Jau veselu mēnesi nebiju spēlējis tik ilgi no vietas, un pirkstu āda bija kļuvusi pārāk maiga.

Pacēlis galvu, es redzēju, ka Vašeta ir atvilkusi sānis manu ēnsegu un lūkojas manī. Aiz muguras viņai spīdēja mēness, un es neredzēju viņas sejas izteiksmi.

-     Lūk, kāpēc man plaukstu vietā nav naži, Vašeta, es klusi teicu.

-    Tagad tu redzi, kas es esmu.

SIMT DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA . aiziešana

NĀKAMAJĀ RĪTĀ es pamodos agri, aši paēdu un atgriezos savā istabā, kamēr lielākā daļa skolas apmeklētāju vēl atradās savās gultās.

Uzliku plecā lautu un ceļamaisu. Apliku ap pleciem savu ēnsegu un pārbaudīju, vai viss vajadzīgais ir ielikts kabatās: sarkanā aukla, vaska lelle, trauslā dzelzs, ūdens pudelīte. Tad uzliku galvā apmetņa kapuci un, izgājis no skolas, devos uz Vašetas māju.

Vašeta atvēra durvis starp manu otro un trešo klauvējienu. Viņa stāvēja durvīs bez krekla, kailām krūtīm. Viņa pārlaida man izteiksmīgu skatienu, īpaši nopētīdama manu apmetni, ceļamaisu un lautu.

-    Šis nudien ir apmeklētāju rīts! Vašeta teica. Nāc iekšā! Vējš šajā laikā ir auksts.

Devos iekšā, bet uz sliekšņa paklupu, un man vajadzēja atbalstīties pret Vašetas plecu, lai noturētu līdzsvaru. To darīdams, es neveikli ieķēros viņai matos.

Vašeta pašūpoja galvu un aizvēra durvis. Nelikdamās zinis par to, ka ir puskaila, viņa pacēla abas rokas aiz galvas un sāka pīt pusi no matiem īsā, ciešā bizē.

-     Šorīt vēl nebija uzlēkusi saule, kad pie manām durvīm klauvēja Penthe, Vašeta nevērīgi teica. Viņa zināja, ka esmu dusmīga uz tevi. Un, kaut gan viņa nezināja, ko tu esi izdarījis, viņa nāca aizlikt vārdu tavā labā.

Turēdama bizi vienā rokā, Vašeta pastiepās, paņēma sarkanas auklas gabalu un sasēja bizes galu. Pēc tam kad es tikko biju paguvusi aizvērt durvis, šeit ieradās Karsereta. Viņa gribēja mani apsveikt ar to, ka es beidzot esmu izturējusies pret tevi tā, kā tu esi pelnījis.

Vašeta vēlreiz pasniedzās atpakaļ un, pirkstiem izveicīgi zibot, sāka pīt otru bizi. Viņas abas mani nokaitināja. Viņām nebija nekādu tiesību nākt un runāt par manu audzēkni.

Vašeta sasēja otru bizi. Un tad es sev jautāju: kuras sievietes domas es vērtēju augstāk? Viņa paskatījās uz mani, it kā man būtu jāatbild uz šo jautājumu.

-    Visaugstāk tu vērtē pati savas domas, es teicu.

Vašeta plati pasmaidīja. Tev ir pilnīga taisnība. Bet arī Penthe nav muļķe. Un Karsereta spēj būt nikna kā vīrietis, ja ir attiecīgā noskaņojumā.

Viņa paņēma garu, tumšu zīda lenti un aptina to sev ap rumpi, pār pleciem un šķērsām pāri kailajām krūtīm, pieturēdama un piespiezdama tās cieši sev klāt. Tad viņa saņēma lentes galus kopā un kaut kā neizprotami nostiprināja. Biju jau agrāk vairākas reizes redzējis viņu to darām, bet joprojām nesapratu, kā viņai tas izdodas.

-    Un ko tu esi nolēmusi? es jautāju.

Viņa pārvilka pār galvu asinssarkano kreklu. Tu joprojām esi man mīkla, viņa atbildēja. Maigs un netīkams, gudrs un dumjš. Viņas galva iznira no krekla, un viņa nopietni paskatījās uz mani. Bet tas, kurš iznīcina mīklu tāpēc, ka nespēj to atrisināt, ir atkāpies no lethani. Es tāda neesmu.

-    Par to es priecājos, es teicu. Man nepatiktu aiziet no Haertas.

Vašeta sarauca uzacis. Droši vien ne. Viņa pamāja uz lautas futrāli, kas karājās man pār plecu. Atstāj to šeit, citādi ļaudis sāks runāt. Un atstāj arī savu maisu. Vari aiznest tos uz savu istabu kaut kad vēlāk.

Viņa domīgi paskatījās uz mani. Bet apmetni atstāj! Es tev parādīšu, kā tas jānēsā, kad tu cīnies. Tādas lietas var būt noderīgas, bet tikai tad, ja pār tām nav jāklūp.

*    * *

Mēs atsākām nodarbību gandrīz tā, it kā nekas nebūtu noticis. Vašeta man parādīja, kā izvairīties no paklupšanas, aizķeroties aiz sava apmetņa. Parādīja, kā apmetni izmantot, lai sasaistītu ieroci vai atņemtu to neuzmanīgam pretiniekam. Viņa piebilda, ka tas esot glīts, stiprs un izturīgs, bet acīmredzot nesaskatīja tajā neko neparastu.

Pagāja vairākas dienas. Es turpināju sacensties ar Seleanu un beidzot iemācījos aizsargāt savu dārgo vīrietību pret dažādiem negaidītiem uzbrukumiem. Palēnām uzlaboju savu prasmi tiktāl, ka mēs cīņās kļuvām gandrīz līdzvērtīgi un uzvarējām reizēm viens, reizēm otrs.

Ēdienreizēs vairākkārt sēdējām kopā ar Penthi un sarunājāmies, un es priecājos, ka vismaz viens cilvēks ir gatavs man uzsmaidīt.

Taču Haertā es vairs nejutos brīvi. Biju piegājis pārāk tuvu bezdibeņa malai. Ikreiz, kad sarunājos ar Vašetu, divkārt pārdomāju katru savu vārdu. Dažus vārdus pārdomāju trīsreiz.

Un, kaut gan Vašeta šķita atsākusi pazīstamo, mundri zobgalīgo izturēšanos, es laiku pa laikam pamanīju, ka viņa mani vēro ar drūmu seju un saspringtu skatienu.

Dienām ritot, sasprindzinājums starp mums pamazām atslāba un pazuda tikpat lēni kā sitienu pēdas uz manas sejas. Man gribējās domāt.

ka beigu beigās tas būtu izgaisis pavisam. Taču tik daudz laika mums nebija dots.

*    * *

Tas nāca kā zibens no skaidrām debesim.

Vašeta pēc mana klauvējiena atvēra durvis. Taču šoreiz viņa nenāca ārā, bet palika stāvam uz sliekšņa. Rit būs tava pārbaude, viņa teica.

Pirmajā mirkli es nesapratu, par ko viņa runā. Biju tik ļoti koncentrējis uzmanību uz zobenu cīņām, uz sacensībām ar Seleanu, uz valodas apguvi un lethani, ka biju gluži aizmirsis, kāds tam visam ir mērķis.

Man krūtīs uzbangoja spējš satraukuma vilnis un pēc tam pakrūtē sažņaudzās salts kamols. Rit? es apstulbis pārjautāju.

Viņa pamāja ar galvu, tikko jaušami smaidīdama par manu sejas izteiksmi.

Vašetas rāmā izturēšanās mani neuzmundrināja. Tik drīz?

-     Šehinni domā, ka tā būtu vislabāk. Ja gaidīsim vēl vienu mēnesi, var uznākt sniegs, un tu vairs nevarēsi tik viegli aiziet no šejienes.

Brīdi vilcinājies, es teicu: Tu man nestāsti visu patiesību, Vašeta.

Viņa vēlreiz viegli pasmaidīja un paraustīja plecus. Tur tev taisnība, kaut gan Šehinni tiešām domā, ka ilgāk gaidīt nav gudri. Tev piemīt savdabīga, lempīga barbara pievilcība. Jo ilgāk tu būsi šeit, jo vairāk cilvēku sāks just labvēlību pret tevi…

Aukstais kamols man pakrūtē savilkās vēl ciešāk. Un, ja mani nolems sakropļot, tad labāk lai mazāk ir tādu, kuri sapratuši, ka es esmu reāls cilvēks, nevis kaut kāds bezsejas barbars, es skarbi teicu, kaut gan ne tik skarbi, kā būtu vēlējies.

Vašeta nolaida skatienu, tad pamāja ar galvu. Tu droši vien par to neesi dzirdējis, bet Penthe pirms divām dienām nozilināja Karseretai aci, strīdoties par tevi. Arī Seleanai tu esi iepaticies, un viņa stāsta par tevi pārējiem bērniem. Viņi nāk caur kokiem skatīties, kā tu trenējies. Vašeta brīdi klusēja. Un ir vēl citi.

Līdz šim laikam biju pietiekami iepazinis Vašetu, lai saprastu, ko nozīmē viņas īsie klusuma brīži. Piepeši viņas atturīgais noskaņojums un klusēšana ieguva daudz skaidrāku nozīmi.

-    Šehinni jārūpējas par skolas interesēm, Vašeta teica. Viņai jāpieņem vispiemērotākais lēmums. Viņa nedrīkst vadīties pēc tā, ka tu esi dažiem iepaticies. Tomēr, ja viņa pieņems pareizo lēmumu, bet daudziem tas nepatiks, arī tas nebūs labi. Vašeta vēlreiz paraustīja plecus.

-    Lūk, tā!

-    Vai es esmu gatavs?

Vašeta ilgi klusēja. Tas ir grūts jautājums, viņa teica. Uzņemšanu skolā nosaka ne tikai prasmes. Tā ir atbilstības, piemērotības pārbaude. Ja to nenokārto kāds no mūsējiem, viņš var mēģināt vēlreiz. Tempi to darīja četras reizes, pirms veiksmīgi izturēja pārbaudījumu. Bet tev būs tikai viena izdevība. Viņa paskatījās uz mani. Vienalga, esi gatavs vai ne, ir pienācis laiks to darīt.

SIMT DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA . virpuļojošā lapa

NAKAMAJĀ RĪTĀ Vašeta atnāca man pakaļ tajā brīdi, kad es beidzu ēst brokastis. Nāc! viņa teica. Karsereta visu nakti lūdza, kaut būtu vētra, bet ir tikai brāzmains vējš.

Nezināju, ko tas nozīmē, bet nejutu vēlēšanos jautāt. Aiznesu atpakaļ savu koka šķīvi un pagriezies ieraudzīju līdzās Penthi, kam uz zoda pletās gaišs, iedzeltens zilums.

Penthe neko neteica, tikai saņēma manas rokas, atklāti izrādot atbalstu. Pēc tam viņa mani cieši apskāva. Jutos pārsteigts, ka viņas galva sniedzas man tikai līdz krūtīm. Biju piemirsis, cik viņa ir maza. Ēdamzāle bija vēl klusāka nekā parasti, un, kaut gan neviens atklāti neblenza, visi mani vēroja.

Vašeta aizveda mani līdz mazajam parkam, kurā mēs pirmoreiz bijām tikušies, un sāka mūsu parasto stiepšanās vingrinājumu. Ierastā norise ļāva man mazliet atslābināties, notrulinot raižu skaudrumu. Kad bijām beiguši, Vašeta noveda mani lejā uz paslēpto zobena koka ieleju. Tas mani nepārsteidza. Kur gan citur tāda pārbaude varētu notikt?

Klajumā blakus kokam bija sanākuši apmēram ducis cilvēku. Lielākā daļa bija ģērbušies algotņu sarkanajās drānās, bet es ievēroju trīs klātesošos gaišākā apģērbā. Spriedu, ka tie droši vien ir ievērojamākie kopienas cilvēki vai varbūt atvaļināti algotņi, kas joprojām piesaistīti skolai.

Vašeta norādīja uz zobena koku. Pirmajā brīdī es nodomāju, ka viņa grib piesaistīt manu uzmanību tā kustībām. Kā jau viņa bija teikusi, diena bija diezgan brāzmaina, un zari sparīgi kapāja tukšo gaisu. Pēc tam pamanīju pie stumbra metālisku spīdumu. Ieskatīdamies ciešāk, redzēju, ka tas ir pie koka piesiets zobens.

Atcerējos Seleanu, kas dejoja starp asajām lapām, cenzdamās sasniegt koka stumbru. Protams.

-   Pie stumbra zemē atrodas vairāki priekšmeti, Vašeta teica. Tava pārbaude ir tāda: jāaiziet līdz kokam, jāizvēlas viens no tiem un jāatnāk atpakaļ.

-    Tā ir pārbaude? es noprasīju. Tas izskanēja mazliet asāk, nekā biju gribējis. Kāpēc tu man neteici?

-     Kāpēc tu nejautāji? viņa sausi atjautāja, tad saudzīgi uzlika plaukstu uz manas rokas. Es būtu pateikusi, viņa teica, tikai vēlāk. Bet es zināju: ja pateikšu to pārāk agri, tu gribēsi izmēģināt spēkus un savainosi sevi.

-     Nu, paldies Dievam, ka atstājām to uz šodienu, es sacīju un nopūtos. Gurda atvainošanās. Kas notiks, ja es tur ieiešu un koks mani sagraizīs lupatās?

-    Sagraizīšanās parasti ir neizbēgama, Vašeta atbildēja un pavilka sānis krekla apkakli, atsegdama uz pleca divas pazīstamas, bālas, tievas rētas. Noteicošais ir tas, cik pamatīgi un kurā vietā tevi ievaino un kāda ir tava izturēšanās. Viņa sakārtoja kreklu. Lapas neiegriežas dziļi, tomēr uzmani seju un kaklu! Un vietas, kur asinsvadi un cīpslas ir tuvu ādai. Ievainojumus uz krūtīm un rokām var ātri sadziedēt. Nogrieztu ausi ne.

Skatījos, kā vēja brāzma purina koku, neganti vicinot zarus. Un kas liedz palīst zem zariem četrrāpus?

-     Lepnums, viņa atbildēja, pētoši raudzīdamās man sejā. Vai tu gribētu, lai tevi atceras kā tādu, kurš pārbaudījumu kārtojis rāpus?

Es sapratu. Man tas bija sevišķi svarīgi. Tā kā es biju barbars, man vajadzēja divtik labi apliecināt savas spējas.

Vēlreiz paskatījos uz koku. Attālums no zaru galiem līdz stumbram bija apmēram trīsdesmit pēdu. Atcerējos rētas, ko biju redzējis uz Tempi ķermeņa un Karseretas sejā. Tātad tā ir aukstasinības pārbaude, es teicu. Lepnuma pārbaude.

-    Tā ir pārbaude daudzējādā ziņā, Vašeta sacīja. Izturēšanās atklāj ļoti daudz. Tu vari aizsegt seju ar rokām un mesties uz priekšu. Taisnākais ceļš galu galā ir visātrākais. Bet ko tas liecinās par tevi? Vai tu esi bullis, kas akli joņo uz mērķi? Dzīvnieks, kam trūkst smalkākas attapības un izveicības? Viņa sarauca pieri un papurināja galvu. No sava audzēkņa es gaidītu kaut ko vairāk.

Piemiedzu acis, cenzdamies saskatīt, kādas lietas vēl novietotas ap stumbru. Laikam jau man nepienākas jautāt, kāda ir pareizā izvēle.

-    Pareizās izvēles var būt daudzas tāpat kā nepareizās. Tās katram ir citādas. Atnestais priekšmets atklāj daudz. Tas, ko tu pēc tam ar to dari, atklāj daudz. Tava izturēšanās atklāj daudz. Viņa paraustīja plecus. To visu Šehinni rūpīgi pārdomās, pirms izlems, vai uzņemt tevi skolā.

-    Ja lēmēja ir Šehinni, kāpēc šeit atrodas visi pārējie?

Vašeta piespiesti pasmaidīja, un es redzēju viņas acīsļslēptas bažas.

-     Šehinni viena nepārstāv visu skolu. Viņa norādīja už attālākajiem

ademiem, kas stāvēja ap zobena koku. Un vēl jo mazāk visu kopējo latantha taku.

Paskatījies turp, ievēroju, ka nedaudzajiem, kuri nebija ģērbušies sarkanās, bet gaišās drēbēs, apģērbi īstenībā ir balti. Tie bija citu skolu vadoņi. Viņi bija atceļojuši šurp, lai noskatītos, kā barbars kārto pārbaudi.

-    Vai tā ir vienmēr? es jautāju.

Vašeta papurināja galvu. Es varētu izlikties, ka neko nezinu. Bet man ir aizdomas, ka Karsereta padevusi viņiem ziņu.

-    Vai viņi var apstrīdēt Šehinni lēmumu? es jautāju.

Vašeta papurināja galvu. Nē. ŠI ir viņas skola un viņas lēmums. Neviens neapstrīdētu viņas tiesības. Roka pie sāniem izdarīja kustību. Un tomēr.

-    Nu labi, es teicu.

Vašeta pasniedzās, satvēra manu plaukstu abās savējās, cieši paspieda, tad ļāva tai nokrist.

Es piegāju pie zobena koka. īsu brīdi vējš pierima, un biezais nokareno zaru vainags man atgādināja koku, pie kura es biju sastapis Ktehu. Tā nebija mierinoša doma.

Vēroju virpuļojošās lapas, cenzdamies nedomāt par to, cik tās asas. Kā tās iegriezīsies manā miesā. Kā tās pārslīdēs manu plaukstu plānajai ādai un sagriezīs smalkās cīpslas zem tās.

No lapotnes malas līdz stumbra drošajam patvērumam nevarēja būt vairāk par trīsdesmit pēdām. Savā ziņā nebūt ne daudz…

Atcerējos Seleanu, kas sparīgi šaudījās starp lapām. Atcerējos, kā viņa lēkāja un atvairīja zarus. Ja to spēja viņa, tad noteikti spēju ari es.

Bet jau tajā brīdī, kad sev to teicu, es zināju, ka tā nav patiesība. Seleana šeit bija draiskojusies kopš mazām dienām. Viņa bija tieva kā žagars, aša kā circenis un divreiz mazāka par mani. Salīdzinājumā ar viņu es biju lempīgs lācis.

Attālākajā malā pie koka redzēju pulciņu ademu algotņu. Turpat vidēja divi balti krekli, kas iedvesa lielākas bailes. Jutu viņu pievērstos skatienus, un dīvainā, neizprotamā kārtā tie mani viesa prieku.

Vienatnē baidīties ir viegli. Viegli ir iztēloties, kas uzglūn melnajā tumsā pie pagraba zemākajiem pakāpieniem. Viegli ir ļauties bezjēdzīgu, nereālu baiļu apsēstībai, piemēram, domājot, kā būtu nokļūt virpuļojošu nažu vētrā. Ja esi viens, viegli ir krist panikā, svīst baiļu sviedrus, sabrukt…

Bet es nebiju viens. Un mani vēroja ne tikai Vašeta un Šehinni. Tepat bija citi algotņi un citu skolu vadoņi. Man bija skatītāju publika. Es stāvēju uz skatuves. Un nekur pasaulē nav tādas vietas, kur es justos tik ērti kā uz skatuves.

Stāvēju pie garāko zaru galotnēm, gaidīdams brīdi, kad tie pārtrauks šūpoties. Cerēju, ka to neregulārā mētāšanās kaut uz īsu brīdi pavērs taku, pa kuru es varētu aizskriet, atgrūzdams dažas nejaušas lapas, kas stātos ceļā. Es varētu ar Ūdens Vēdām atvairīt tās no sejas.

Stāvēju lapotnes malā, vēroju to un gaidīju izdevīgu mirkli, cenzdamies paredzēt vēja veidoto rakstu. Koka kustības mani mierinoši ieaijāja, kā tas daudzkārt bija noticis iepriekš. Hs bija skaistas, visi šie loki un apļi…

Kamēr es skatījos, mazliet apskurbis no koka kustībām, jutu, ka mans prāts viegli ieslīd brīvajā, tukšajā Virpuļojošās Lapas plūdumā. Aptvēru, ka koka kustības patiesībā nepavisam nav nejaušas. Īstenībā tas bija raksts, kas veidojās no daudziem, bezgalīgi mainīgiem rakstiem.

Un tad, kamēr mans prāts bija atvērts un nepiepildīts, es ieraudzīju, kā vējš klāj man priekšā savu rakstu. Kā sala kārtiņu, kas izaug uz kailas loga rūts. Vienā brīdī nebija nekā. Nākamajā brīdī es varēju izlasīt vēja vārdu tikpat skaidri, it kā tas būtu uzrakstīts man uz plaukstas.

īsu brīdi paskatījos apkārt, izjuzdams tā burvību. Izgaršoju tā apveidus uz mēles un zināju: ja vēlētos, es varētu pārvērst to vētrā. Varētu apslāpēt to līdz čukstam, atstājot zobena koku tukšu un nekustīgu, nokārtiem zariem.

Tomēr man šķita, ka tas būtu nepareizi. Tāpēc es tikai plati atvēru acis pretī vējam, raudzīdamies, kurā vietā tas izvēlēsies pašķirt zarus. Raudzīdamies, kurā vietā tas savirpinās lapas.

Pēc tam spēru soli zem lapu un zaru vainaga, darīdams to tikpat mierīgi, kā varētu iziet pa savas mājas durvīm. Paspēru divus soļus un apstājos, jo dažas lapas traucās šķelt gaisu tieši man priekšā. Pakāpos sānis, tad gāju tālāk, jo vējš man aiz muguras sašūpoja citu zaru.

Virzījos uz priekšu starp zobena koka dejojošajiem zariem. Es neskrēju, necentos ar rokām tos drudžaini atsist sānis. Gāju uzmanīgi un apdomīgi. Aptvēru, ka tieši tādas ir Šehinni kustības cīņas laikā. Tās nebija ātras, kaut gan brīžiem viņa kustējās pat ļoti ātri. Taču galvenais bija tas, ka viņa kustējās ar nevainojamu precizitāti un vienmēr atradās tieši tur, kur vajadzēja būt.

Pat lāgā to neaptvēris, es stāvēju uz tumšās zemes pie zobena koka resnā stumbra. Šo vietu virpuļojošās lapas nespēja aizsniegt. Uz brīdi es biju drošībā, ļāvu sasprindzinājumam atslābt un sakopoju uzmanību tam, kas mani šeit gaidīja.

Zobens, ko biju redzējis no klajuma malas, bija piesiets pie stumbra ar baltu zīda auklu, kas stiepās kokam apkārt. Zobens bija pa pusei izvilkts no maksts, un es redzēju, ka asmens ir līdzīgs Vašetas zobena asmenim. Metāls bija neparasts, spodri pelēks, bez švīkām vai bojājumu pēdām.

Blakus stumbram uz maza galdiņa gulēja pazīstamais sarkanais krekls, rūpīgi pārlocīts uz pusēm. Turpat bija bulta ar koši baltiem spāmiņiem un nospodrinātu koka cilindru, kurā varētu ievietot papīra tīstokli.

Tad manu skatienu piesaistīja spožs zibsnis, un pagriezdamies es ieraudzīju masīvu zelta stieni, kas rēgojās ārā no tumšās zemes starp koka saknēm. Vai patiešām tas bija zelts? Noliecos un aizskāru to ar roku. Pirksti sajuta saltumu, un stienis bija pārāk smags, lai es ar vienu roku to izvilktu no zemes. Cik tas varētu svērt? Četrdesmit mārciņas? Piecdesmit? Pietiekami daudz zelta, lai es vienmēr varētu palikt Universitātē, lai cik neciešami augstu viņi paceltu manu mācību maksu.

Lēni apgāju apkārt zobena koka stumbram un ieraudzīju plīvojošu zīda lenti, kas karājās zemā zarā. Tai blakus līdzīgā baltā auklā karājās vēl viens, pēc izskata ikdienišķāks zobens. Turpat bija trīs zilas puķes, sasietas ar zilu lenti. Apsūbējis vintiešu puspenijs. Gara, plakana galoda, tumša no uzziestās eļļas.

Un tad, aizgājis koka otrā pusē, es ieraudzīju pret stumbru nevērīgi atslietu manas lautas futrāli.

Redzēdams to tur, zinādams, ka kāds ir iegājis manā istabā un izvilcis to no gultas apakšas, es aizsvilos spējās, negantās dusmās. Stāvokli vēl jo ļaunāku darīja ademu pazīstamā attieksme pret mūziķiem. Tātad viņi zina, ka es esmu ne tikai barbars, bet turklāt vēl pielīdzināms lētai zema līmeņa palaistuvei. Lauta bija nolikta šeit, lai par mani pasmietos.

Reiz es briesmīgu dusmu lēkmē biju izsaucis vēja vārdu. Tas notika Imrē, kad Ambrozs bija salauzis manu lautu. Otrreiz biju to izsaucis bailēs un dusmās, gribēdams aizstāvēties pret Felurianu. Taču šoreiz šis vārds nebija atlidojis pie manis piepešas spēcīgas emocijas uzplūdā. Biju to satvēris maigi un saudzīgi, kā mēdz pastiepties un satvert lēni lidojošu dadža pūku.

Un, kad ieraudzīju savu lautu, kvēlo emociju vilnis ar joni izgrūda mani no Virpuļojošās Lapas kā zvirbuli, kam trāpījis akmens. Vēja vārds saplīsa gabalos, atstādams mani tukšu un aklu. Skatīdamies apkārt uz trakulīgo lapu deju, es vairs neredzēju tajā nekādu rakstu. Redzēju tikai tūkstošiem vēja mētātu nažu, kas graizīja gaisu.

Lēni pabeidzu apli apkārt stumbram, un pakrūti man arvien ciešāk sažņaudza mokošas raizes. Tas, ka šeit atradās mana lauta, pavisam skaidri nozīmēja vienu. Jebkurš no šiem priekšmetiem varēja būt lamatas, ko kāds man izlicis tīši un apzināti.

Vašeta bija teikusi, ka pārbaude ietverot vairāk nekā to, ko es atnesīšot no koka. Svarīgi būšot gan tas, kā es to atnesīšot, gan tas, ko es pēc tam ar šo priekšmetu darīšot. Ja es iznestu smago zelta stieni un pēc tam nodotu to Šehinni rokās, vai tas nozīmētu, ka esmu gatavs pelnīt skolai naudu? Vai arī tas liecinātu, ka tiecos alkatīgi satvert kaut ko smagu un neērtu, kaut arī tas man radītu lielākas briesmas?

Līdzīgi varēju spriest par jebkuru no šīm lietām. Ja es paņemtu sarkano kreklu, to varētu iztulkot gan kā cēlu vēlmi nopelnīt tiesības to valkāt, gan kā augstprātīgu iedomu, ka esmu gana labs, lai pievienotos viņu rindām. Vēl jo vairāk tas attiecās uz seno zobenu, kas karājās zarā. Nešaubījos, ka ademiem tas ir dārgs kā pašu bērns.

Vēlreiz lēni apgāju apkārt stumbram, izlikdamies, ka apsveru savu izvēli, taču patiesībā es tikai centos iegūt laiku. Nervozi pārskatīju visus priekšmetus otrreiz. Starp tiem bija maza grāmatiņa ar misiņa slēdzi. Vārpstiņa ar pelēku vilnas dziju. Gluds, apaļš akmens uz tīras, baltas drānas.

Pētīdams šīs lietas, skaidri sapratu, ka jebkuru manu izvēli varētu iztulkot daudzos un dažādos veidos. Es pārāk maz zināju par ademu kultūru, lai uzminētu, ko var simbolizēt manis izvēlētais priekšmets.

Un pat tad, ja es izdarītu pareizu izvēli, bez vēja vārda, kas izvadītu mani atpakaļ caur zobena koka zariem, es atgrieztos malā, nožēlojami sagraizīts. Varbūt ne tik stipri, lai paliktu kroplis, bet pietiekami, lai mani atzītu par neveiklu barbaru, kuram nav vietas viņu vidū.

Vēlreiz paskatījos uz zelta stieni. Ja izvēlētos to, manai neveiklībai vismaz būtu aizbildinājums lielā smaguma dēļ. Varbūt izdotos iznest to gana iespaidīgi…

Nervozi apgāju kokam apkārt trešo reizi. Jutu, ka vējš ceļas un brāzmas mētā zarus negantāk nekā iepriekš. Tās nožāvēja man sviedrus, un mani pārņēma saltas tirpas.

Un pēkšņi šajā raižpilnajā brīdī es spēcīgāk par visu sajutu piepešu, neatliekamu spiedienu urīnpūslī. Manai bioloģiskajai vajadzībai nebija nekādas daļas gar situācijas nopietnību, un mani sagrāba neatvairāma vajadzība atviegloties.

Tāpēc notika tā, ka asmeņu vētras vidū un savas pārbaudes vidū turklāt tā vienlaikus bija arī mana tiesas prāva es stāvēju un iztēlojos, ka urinēju pret svēto zobena koku, kamēr mani vēro divi duči lepnu un nežēlīgu algotņu.

Tā bija tik satriecoša un nepiedienīga doma, ka man izlauzās skaļi smiekli. Un izlauzdamies tie gaisināja sasprindzinājumu, kas žņaudza manu pakrūti un spīlēja muskuļus. Lai ko es izvēlētos, tas būs labāk nekā apčurāt latantha koku.

Tajā brīdī, kad manī vairs neversmoja dusmas, kad mani vairs nežņaudza bailes, es pārlaidu skatienu ņirbošajām lapām visapkārt. Agrāk katru reizi, kad vēja vārds mani bija atstājis, tas bija pazudis kā sapnis pirms nomoda, neatsaucams kā atbalss vai gaistoša nopūta.

Taču šoreiz notika citādi. Biju pavadījis daudz stundu, vērodams kustīgo lapu rakstus. Paskatījos cauri koka zariem un atcerējos Seleanu, kas lēkāja un virpuļoja, skraidīja un smējās.

Un tad tas atnāca vēlreiz. Kā sena drauga vārds, kas tikai uz bridi pagaisis no atmiņas. Es skatījos cauri zariem un redzēju vēju. Izrunāju tā garo vārdu klusi un maigi, un vējš kļuva kluss un maigs. Izdvesu to kā čukstu, un pirmo reizi kopš manas ierašanās Haertā vējš pilnīgi norima un apklusa.

Šajā nebeidzamo vēju mājvietā iespaids bija tāds, it kā pasaule pēkšņi būtu aizturējusi elpu. Nemitīgā zobenu koka deja kļuva arvien lēnāka, līdz pilnīgi apstājās. Gluži tā, it kā koks vēlētos atpūsties. It kā tas būtu nolēmis ļaut man iziet ārā.

Atkāpos no stumbra un lēni devos cauri lapotnei uz Šehinni pusi, nenesdams līdzi nevienu priekšmetu. Iedams pacēlu kreiso roku un pārvilku plaukstu pāri nokarenas lapas asajai malai.

Aizgāju un nostājos piedienīgā attālumā no Šehinni. Mana seja bija neizteiksmīga maska. Stāvēju pilnīgi klusi, pilnīgi nekustīgi.

Izstiepu kreiso roku, pavērsis augšup asiņaino plaukstu, un savilku to dūrē. Žests teica gatavība. Asinis plūda vairāk, nekā biju gaidījis, tās sūcās starp pirkstiem un pilēja lejup pār plaukstu.

Pēc krietna brīža Šehinni pamāja ar galvu. Es atbrīvojos no stinguma, un tikai pēc tam atgriezās vējš.

SIMT DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA . par vārdiem

-    ZINI, kas tu esi? Vašeta teica, kad mēs gājām pāri kalniem. Neciešami lecīgs, teatrāls plātīzeris!

Es mazliet pieliecu galvu uz viņas pusi, graciozi izdarīdams kustību padevīga piekrišana.

Viņa iešāva man pa vaigu. Izej no lomas, melodramatiskais ēzeli! Tu vari piemuļķot viņus, bet ne jau mani.

Vašeta pacēla roku pie krūtīm, atdarinādama baumošanu. Vai dzirdējāt, ko Kvouts atnesa no zobena koka? To, ko barbars vispār nespēj saprast: klusumu un nekustību. Ademres sirdi. Un ko viņš piedāvāja Šehinni? Gatavību asiņot skolas labā!

Vašeta paskatījās uz mani, un viņas sejā sašutums jaucās ar uzjautrinājumu. Nudien, varētu domāt, ka tu esi izkāpis no pasaku grāmatas!

Izdarīju kustību aizkustināta glaimojoša klusināta sirsnīga piekrišana.

Vašeta pastiepās un spēcīgi iesita man knipi pa ausi.

-     Ā! Es skaļi iesmējos. Lai tā būtu! Bet neuzdrošinies apvainot mani par melodrāmu. Jūs, šejienieši, paši esat viens milzīgs, bezgalīgs dramatisks žests. Klusums. Asinssarkanas drēbes. Maskēta valoda. Noslēpumi un mīklas. It kā visa jūsu dzīve būtu viena liela mīmu spēle! Paskatījos viņai acīs. Un to es saku pilnīgi nopietni, ar visām daudzajām pārgudrajām niansēm.

-    Jā, uz Šehinni tev izdevās atstāt iespaidu, Vašeta teica. Tas ir pats svarīgākais. Un tu to izdarīji tā, ka pārējo skolu vadoņi neatļausies daudz kurnēt. Un tas ir otrs ļoti svarīgs apstāklis.

Mēs sasniedzām savu galamērķi zemu ēku ar trijām istabām blakus nelielam, no dēļiem sasistam kazu aplokam. Te ir cilvēks, kas apkops tavu plaukstu, Vašeta teica.

-    Kāpēc tu nevedi mani uz aptieku? es jautāju.

-    Zāļu tirgotāja ir tuvos draugos ar Karseretas māti, Vašeta atbildēja. Tai es neļautu tevi aprūpēt ne par kādu naudu. Viņa pamāja uz tuvējo māju. Turpretī Daelns ir cilvēks, pie kura es nāktu pati, ja man vajadzētu palīdzību.

Viņa pieklauvēja pie durvīm. Kaut arī tagad tu esi skolas pārstāvis, neaizmirsti, ka es joprojām esmu tava skolotāja! Es vienmēr zināšu, kā ir labāk.

Vēlāk, kad mana plauksta bija pārsieta, Vašeta un es sēdējām kopā ar Šehinni kādā telpā, kurā es vēl nekad nebiju iegājis. Tā bija mazāka par visām istabām, kurās mēs bijām pārrunājuši lethani. Tajā bija mazs, nekārtīgs rakstāmgalds, vāze ar dažām puķēm un vairāki ērti, mīksti krēsli. Attēls pie vienas sienas atainoja trīs lidojošus putnus uz saulrieta debesu fona; tā nebija glezna, bet salikums no daudziem spožiem pulētu flīžu gabaliņiem. Nospriedu, ka šis laikam ir kaut kas līdzīgs Šehinni kabinetam.

-    Kā jūtas roka? Šehinni jautāja.

-    Ļoti labi, es atbildēju. Griezums ir sekls. Daelns uzlika tik sīkas šuves, kādas es vēl nebiju redzējis. īsts meistars!

Šehinni pamāja ar galvu. Atzinība.

Pacēlu kreiso plaukstu, kas bija ievīstīta tīrā, baltā drānā. Pats grūtākais būs četras dienas turēt šo roku mierā. Jau tagad man ir tāda sajūta, it kā sagriezta būtu mēle, nevis plauksta.

Šehinni skopi pasmaidīja, to dzirdēdama, un viņas smaids mani pārsteidza. Tuviem cilvēkiem pieļaujamā sejas izteiksme bija liels kompliments. Tu šodien sevi parādīji itin labi. Visi par to vien runā.

-     Manuprāt, tiem nedaudzajiem, kuri to redzēja, pietiek svarīgāku jautājumu, ko pārrunāt, es pieticīgi sacīju.

Uzjautrināta neticība. Tā varbūt ir, taču tie, kuri skatījās no paslēptuvēm, neapšaubāmi stāsta redzēto tālāk. Seleana, ja gauži nekļūdos, noteikti ir to izstāstījusi jau vismaz simtam. Rīt visi gaidīs, ka tavs solis tricinās zemi tā, it kā tu būtu pats Aethe, kas atgriezies mūs apciemot.

Nesapratu, ko uz to atbildēt, tāpēc cietu klusu. Tas man nebija raksturīgi. Bet, kā jau esmu teicis, es allaž mācos.

-     Esmu gaidījusi, kad radīsies iespēja aprunāties ar tevi par vienu jautājumu, Šehinni teica. Piesardzīga ziņkāre. Kad Tempi atveda tevi šurp, viņš man gari un plaši stāstīja par jūsu kopā pavadīto laiku. Par to, kā jūs meklējāt bandītus.

Es apstiprinoši pamāju.

-    Vai tā ir patiesība, ka tu ar asins maģiju iznīcināji vairākus vīrus un pēc tam izsauci zibeni, lai nogalinātu pārējos?

Vašeta, to dzirdēdama, pacēla skatienu un pēc kārtas aši palūkojās uz mums. Biju tik ilgi sarunājies ar viņu aturiešu valodā, ka tagad šķita neparasti redzēt viņas sejā bezkaislīgo ademu izteiksmi. Tomēr es nojautu, ka viņa ir pārsteigta. Viņa to nebija zinājusi.

Prātoju, vai man vajadzētu mēģināt izskaidrot savu rīcību, tomēr nolēmu to nedarīt. Jā.

-    Tātad tu esi varens.

Tādos vārdos es par to nebiju domājis. Zināmā mērā. Citi ir varenāki.

-    Vai tāpēc tu gribēji apgūt ketanu? Lai iegūtu varu?

-    Nē. Manas vēlmes nosaka zinātkāre. Es meklēju zināšanas.

-     Zināšanas ir varas veids, Šehinni uzsvērti sacīja, tad šķietami mainīja tematu. Tempi man teica, ka starp bandītiem bijis kāds rhinta, viņu vadonis.

-    Rhinta? es bijīgi pārjautāju.

-    Slikts radījums. Cilvēks, kurš ir vairāk nekā cilvēks, tomēr mazāk nekā cilvēks.

-    Dēmons? es jautāju, nedomājot lietodams aturiešu vārdu.

-    Tas nav dēmons, Šehinni atbildēja, viegli pāriedama uz aturiešu valodu. Tādu radījumu kā dēmoni nav. Jūsu priesteri runā par dēmoniem, lai iebaidītu cilvēkus. Viņa īsi paskatījās man acīs un augstsirdīgi izdarīja kustību godīgums un atvainošanās un svarīgs apstāklis. Bet pasaulē ir daudz slikta. Seni radījumi cilvēku izskatā. Un daži ir ļaunāki par pārējiem. Tie brīvi staigā pa pasauli un dara briesmu darbus.

Jutu sevī mostamies cerību. Esmu dzirdējis, ka tos sauc arī par čandriāniem, es teicu.

Šehinni pamāja ar galvu. Arī es to esmu dzirdējusi. Bet rhinta ir labāks vārds. Viņa ilgi lūkojās manī, tad atgriezās pie ademu valodas.

-     Spriežot pēc tā, ko Tempi man stāstīja par tavu reakciju, es domāju, ka tu kaut ko tādu esi sastapis jau agrāk.

-Jā-

-    Vai esi gatavs sastapt tādu radījumu vēlreiz?

-    Jā. Apņēmība manā balsī pārsteidza mani pašu.

-    Ar noteiktu mērķi?

-Jā-

-    Ar kādu mērķi?

-    Nonāvēt viņu.

-    Tādas būtnes nav viegli nonāvēt.

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

-    Vai tu tādam mērķim izmantosi to, ko tev iemācījis Tempi?

-   Tādam mērķim es izmantošu visu iespējamo. Neapzināti biju sācis kustību neierobežoti, bet plaukstas pārsējs to neļāva. Es pikti saraucu pieri.

-    Tas ir labi, Šehinni teica. Ar tavu ketana prasmi nepietiks. Tava vecuma cilvēkam tā ir bēdīga. Barbaram tā ir laba. Tā ir laba tādam, kurš trenējies tik ilgi kā tu, tomēr kopumā bēdīga.

Man bija pamatīgi jāpiespiežas, lai apslāpētu dedzību balsī, un es vēlējos, kaut varētu ar rokas kustību darīt zināmu, cik šis jautājums man ir svarīgs. Šehinni, es ļoti vēlētos uzzināt vairāk par šiem rhintām.

Šehinni krietnu bridi klusēja. Es par to padomāšu, viņa beidzot teica, izdarīdama kustību, kuras nozīme varēja būt satraukums. Neko tādu nedrīkst izlemt ar vieglu roku.

Saglabāju neizteiksmīgu seju un papūlējos ar pārsieto roku paust attieksmi dziļa godbijīga vēlme. Paldies, ka esi gatava to pārdomāt, Šehinni. Jebkas, ko tu par viņiem varētu pateikt, man būtu vērtīgāks par zeltu.

Vašeta izdarīja kustību nepārprotama neveiklība, pēc tam pieklājīga vēlme, pārmaiņa. Pirms divām dienkopām es viņu nebūtu sapratis, bet tagad aptvēru, ka viņa vēlas pavērst sarunu citā virzienā.

Tāpēc iekodu mēlē un vairs neturpināju šo tematu. Līdz šim laikam biju pietiekami daudz uzzinājis par ademiem, lai saprastu, ka uzstājība ir pats nevēlamākais ceļš, ja gribi kaut ko izdibināt. Kopvalstībā es būtu varējis uzstāt, izvilināt ziņas no cilvēka ar ķircināšanu un glaimiem. Šeit tādi paņēmieni bija bezspēcīgi. Šeit darbojās vienīgi miers un klusums. Vajadzēja apbruņoties ar pacietību un ļaut Šehinni pašai atgriezties pie iesāktā temata, ja viņa tā vēlētos.

-    Teikšu to vēlreiz, Šehinni turpināja. Negribīga atzīšanās. Tava ketana prasme ir nožēlojama. Bet, ja tu gadu pienācīgi trenētos tā, kā līdz šim, tu varētu sasniegt Tempi līmeni.

-   Tu man glaimo.

-    Es neglaimoju. Es norādu uz tavām vājībām. Tu spēj ātri mācīties. Tas rosina pārsteidzīgu uzvedību, un pārsteidzība nepieder pie lethani. Vašeta nav vienīgā, kura domā, ka tavā dabā mīt kaut kas satraucošs.

Šehinni ilgi lūkojās manī. Viņas acis pētīja mani ilgāk par minūti. Tad viņa izteiksmīgi paraustīja plecus un paskatījās uz Vašetu, pagodinādama to ar tikko jaušamu smaidu. Tomēr jāatzīst, -dīvains domīgums,ja es jebkad esmu redzējusi cilvēku, kura sirdi nav nevienas ēnas, tas noteikti ir bijis bērns, kurš vēl neprot runāt. Viņa piecēlās no krēsla un ar abām rokām nogludināja kreklu. Ejam! Mums jāiet izvēlēties tev vārdu.

*    * *

Šehinni gāja mūsu trijotnes priekšgalā, un mēs kāpām stāvā, klinšainā kalnā.

Pēc aiziešanas no skolas telpām neviens no mums nebija teicis ne vārda. Es nezināju, ka notiks turpmāk, tomēr jutu, ka nevajag jautāt. Tas būtu izklausījies negodbijīgi, it kā līgavainis kāzu norises vidū iesauktos: “Kas tagad jādara?”

Mēs apstājāmies pie zālēm apaugušas dzegas, virs kuras slējās līks koks, ar saknēm cieši iekrampējies kailajā klints plātnē. Blakus kokam redzēju biezas koka durvis tātad šī bija viena no slēptajām ademu mājām.

Šehinni pieklauvēja un pati atvēra durvis. Mājokļa iekšpuse nepavisam neatgādināja alu. Akmens sienas bija noslīpētas, un grīda bija no pulēta koka. Telpa bija daudz lielāka, nekā es būtu gaidījis, tai bija augsti griesti, un sešas durvis veda dziļāk klinti.

Pie zema galda sēdēja sieviete, kaut ko pārrakstīdama no vienas grāmatas otrā. Viņas mati bija balti un seja krunkaina kā sažuvis ābols. Tajā bridi es atskārtu, ka visā Haertā pavadītajā laikā pirmo reizi redzu kādu cilvēku lasām vai rakstām.

Vecā sieviete pamāja Šehinni sveicienu, tad pagriezās pret Vašetu, un viņas acu kaktiņi savilkās krunkās. Prieks. Vašeta, viņa teica, es nezināju, ka tu esi atgriezusies.

-   Mēs atnācām pēc vārda, Magvina, Šehinni sacīja. Pieklājīgs oficiāls lūgums.

-   Pēc vārda? Magvina neizpratnē atjautāja. Viņas skatiens pārslīdēja no Šehinni uz Vašetu, pēc tam uz mani viņām aiz muguras. Uz maniem koši sarkanajiem matiem un pārsieto roku. Ā! viņa teica, un viņas seja spēji sadrūma.

Magvina aizvēra grāmatas un piecēlās. Viņai bija līka mugura, un viņa gāja maziem, šļūcošiem soļiem. Ar rokas mājienu paaicinājusi mani iznākt priekšā, viņa lēni apgāja man apkārt, uzmanīgi pētīdama mani no galvas līdz kājām. Skatīties man sejā viņa vairījās, bet saņēma manu nepārsieto plaukstu, pagrieza to augšup un aplūkoja delnu un pirkstgalus.

-    Es gribētu dzirdēt tevi kaut ko sakām, viņa teica, joprojām pētīdama manu plaukstu.

-    Kā vēlies, godājamā vārdu devēja, es sacīju.

Magvina paskatījās uz Šehinni. Vai viņš mani izsmej?

-    Nedomāju vis.

Magvina vēlreiz apgāja man apkārt un pārlaida rokas pār maniem pleciem, augšdelmiem, skaustu. Pašķirstījusi manus matus, viņa nostājās man pretī un ieskatījās tieši acīs.

Viņai bija tādas pašas acis kā Elodinam. Ne jau detaļās. Elodina acis bija zaļas, asas un izsmejošas. Magvinas acis bija pazīstamajā ademu pelēkajā tonī, mazliet ūdeņainas un malās apsārtušas. Nē, līdzība bija pašā skatienā. Līdz šim nebiju sastapis nevienu citu, kas spētu skatīties otrā cilvēkā tā, kā to darīja Elodins, kā raudzīdamies nesteidzīgi šķirstītā grāmatā.

Kad Magvina pirmoreiz ieskatījās man acīs, es jutos tā, it kā no manis būtu izvilkta visa dvaša. īsu brīdi man šķita, ka viņu ir iztrūcinājis redzētais, bet tā varbūt bija raižu radīta iedoma. Pēdējā laikā es pārāk bieži biju nokļuvis bezdibeņa malā, un, par spīti veiksmīgi nokārtotajai pārbaudei, kaut kas manī joprojām gaidīja kārtējo sitienu.

-    Maedre, viņa teica, joprojām nenovērsdama acis no manis. Pēc tam viņa nolaida skatienu un devās atpakaļ pie savām grāmatām.

-     Maedre? Vašeta pārjautāja, un viņas balsī jautās mulss izbīlis. Šķiet, viņa gribēja sacīt vēl kaut ko, bet Šehinni pacēla roku un iesita viņai pa vaigu.

Tā bija tieši tāda kustība, ar kādu pēdējā mēneša laikā Vašeta neskaitāmas reizes bija sodījusi mani. Nespēju savaldīties. Es iesmējos.

Vašeta un Šehinni paskatījās uz mani ar zvērojošu skatienu. Zvērojošu vārda tiešā nozīmē.

Magvina pagriezās un palūkojās uz mani. Viņa neizskatījās satraukta.

-    Vai tu smejies par vārdu, ko es tev iedevu?

-    Nepavisam, Magvina, es atbildēju un ar pārsieto roku centos pēc iespējas veiksmīgi pateikt cieņa. Vārdi ir ļoti svarīgi.

Viņa joprojām lūkojās manī. Un ko barbars var zināt par vārdiem?

-     Šo to var gan, es atbildēju, atkal neveikli sakustinādams pārsieto roku. Bez tās es nespēju ielikt vārdos smalkākās nozīmju nokrāsas.

-    Savā tālajā zemē es esmu par tiem mācījies. Zinu vairāk nekā daudzi citi, un tomēr tas ir ļoti maz.

Magvina ilgi nenovērsa skatienu no manis. Tādā gadījumā tev jāzina, ka nevienam nav jāstāsta par savu jauno vārdu, viņa teica.

-    Vārds ir ļoti privāts, un atklāt to citiem ir bīstami.

Es pamāju ar galvu.

Tas Magvinu, šķiet, apmierināja, un viņa atkal apsēdās savā krēslā un atvēra grāmatu. Vašeta, mans mazais trusīti, tev drīz jāatnāk mani apciemot! Viegli pārmetoša sirsnība.

-    Es atnākšu, vecmāmiņ, Vašeta apsolīja.

-    Paldies, Magvina! Šehinni teica. Godbijīga pateicība.

Vecā sieviete izklaidīgi pamāja ar galvu, un Šehinni izveda mūs no alas.

*    * *

Vēlāk vakarā es aizgāju uz Vašetas māju. Viņa sēdēja ārā uz soliņa un raudzījās, kā saule debesīs tuvojas rietam.

Vašeta uzsita pa solu seV blakus, un es apsēdos. Kā tu jūties tagad, kad vairs neesi barbars? viņa jautāja.

-    Apmēram tāpat, es atbildēju. Tikai drusku apreibis.

Pēc pusdienām Penthe bija aizvedusi mani uz savu māju, kur notika kaut kas līdzīgs viesībām. Varbūt piemērotāks vārds būtu pulcēšanās, jo nebija ne mūzikas, ne deju. Tomēr es jutos pagodināts, ka Penthe ir papūlējusies atrast vēl piecus ademus, kuri labprāt vēlējās nosvinēt manu uzņemšanu skolā.

Ar labpatiku pārliecinājos, ka ademu pasivitāte itin viegli pazūd pēc dažiem dzēriena kausiem, un drīz vien mēs visi smaidījām kā īsteni barbari. Tas ļāva man atbrīvoties no sasprindzinājuma, turklāt savu valodas neveiklību es tagad varēju aizbildināt ar pārsieto roku.

-    Šodien Šehinni teica, es piesardzīgi sacīju, ka viņa zinot stāstu par rhintām.

Vašeta pagriezās un neizteiksmīgi paskatījās uz mani. Vilcināšanās.

-    Es šīs ziņas esmu meklējis pa visu pasauli, es teicu. Tās es vērtētu augstāk par visu. Neviltots patiesīgums. Un baidos, ka nepratu to īsti labi paskaidrot Šehinni. Jautājums. Dedzīgs lūgums.

Vašeta brīdi lūkojās manī, it kā gaidīdama, ka es turpināšu. Tad viņa izdarīja kustību nelabprāt. Es viņai par to ieminēšos, viņa teica. Mierinājums. Pabeigtība.

Es pamāju ar galvu un vairs par to nerunāju.

Kādu laiku mēs abi sēdējām draudzīgā klusumā, kamēr saule lēni slīdēja aiz pamales. Vašeta dziļi ievilka elpu un dzirdami nopūtās. Es aptvēru, ka mēs nekad neesam tā darījuši, ja neņem vērā brīžus, kad viņa gaidīja mani atgūstam elpu vai pieceļamies pēc kritiena. Līdz šim katrs kopā pavadītais brīdis bija veltīts maniem treniņiem.

-    Šovakar Penthe man sacīja, es beidzot teicu, ka man esot skaistas dusmas, un ari viņa sev labprāt tādas gribētu.

Vašeta paklusi iesmējās. Daudz laika tam nevajadzēja! Viņa zinoši paskatījās uz mani. Kā tas notika?

Es mazliet nosarku. Ā… Viņa man atgādināja, ka ademi fizisku kontaktu neuzskatot par kaut ko intīmu.

Vašetas smaids kļuva gandrīz vai neķītrs. Grāba tevi ciet, vai ne?

-    Gandrīz, es atbildēju. Tagad es kustos ātrāk nekā pirms mēneša.

-              Diez vai tu kusties tik ātri, lai izvairītos no Penthes, Vašeta teica.

-    Viņa tikai gribēja seksuālu spēlīti. Tur nav nekā slikta.

-    Tieši tāpēc es tev to jautāju, es lēni sacīju. Lai zinātu, vai tas ir slikti.

Vašeta savilka uzacis, vienlaikus izdarot kustību viegla neizpratne.

-     Penthe ir loti jauka, es uzmanīgi sacīju. Tomēr mēs ar tevi esam… meklēju piemērotu vārdu, …bijuši intīmi.

Vašetas sejā atplauka atskārsme, un viņa atkal iesmējās. Tu gribēji teikt, ka mums ir bijis sekss. Intimitāte starp skolotāju un audzēkni nozīmē daudz vairāk.

-     Ak tā! es teicu, mazliet atslābinādamies. Man jau bija tādas aizdomas. Bet vienmēr ir labāk zināt skaidri.

Vašeta papurināja galvu. Biju aizmirsusi, kā tas ir jums, barbariem, viņa teica, un balsī skanēja draudzīga, smagnēja iecietība. Pagājuši jau daudzi gadi, kopš man vajadzēja skaidrot tādas lietas savam karaliskajam dzejniekam.

-    Tātad tu neņemtu ļaunā, ja es… Bez vārdiem izdarīju žestu ar pārsieto roku.

-    Tu esi jauns un enerģisks, viņa teica. Tev tas ir veselīgi. Kāpēc lai es ņemtu ļaunā? Vai tad tava seksualitāte pēkšņi ir kļuvusi par manu īpašumu, ka man jāraizējas, lai tā neaizietu citur?

Vašeta apklusa, it kā viņai kaut kas būtu piepeši ienācis prātā. Viņa pagriezās un paskatījās uz mani. Vai tevi apvaino tas, ka man visu šo laiku ir bijis sekss ar citiem? Viņa uzmanīgi vēroja manu seju.

-    Redzu, ka tu esi satriekts.

-    Tā ir, es atzinos. Tad, iedziļinādamies savās izjūtās, pārsteigts secināju, ka tomēr neesmu par to pārliecināts. Es jūtu, ka tam vajadzētu mani apvainot, beidzot teicu. Bet šķiet, ka tā nav.

Vašeta atzinīgi pamāja ar galvu. Tā ir laba zīme. Tas liecina, ka tu kļūsti civilizēts. Pretējās izjūtas rada uzskati, ar kādiem tu tiki audzināts. Tās ir kā vecs krekls, kas tev vairs neder. Un tagad, kad esi apskatījis to tuvāk, tu redzi, ka tas vienmēr ir bijis neglīts.

Es brīdi vilcinājos. Tīrās ziņkārības pēc, es teicu, cik partneru tev ir bijis, kopš mēs esam kopā?

Vašeta šķita izbrīnījusies par tādu jautājumu. Savilkusi lūpas, viņa krietnu bridi raudzījās debesīs, tad paraustīja plecus. Ar cik cilvēkiem es kopš tā laika esmu runājusi? Ar cik daudziem esmu sacentusies? Cik reižu esmu ēdusi vai izpildījusi ketana vingrinājumus? Kurš tad to skaita?

-    Un tā domā visi ademi? es jautāju, priecādamies, ka beidzot ir iespēja atklāti uzdot tādus jautājumus. Ka sekss nav nekas intīms?

-    Protams, tas ir intīms, Vašeta atbildēja. Viss, kas saista divus cilvēkus, ir intīms. Saruna, skūpsts, čuksts. Pat cīņa ir intīma. Bet mēs neesam dīvaiņi attiecībā uz seksu. Mēs no tā nekautrējamies. Mums nav svarīgi paturēt otra cilvēka seksualitāti tikai sev kā skopulim, kas sēž uz dārgumu maisa. Viņa papurināja galvu. Tāda domāšanas dīvainība vairāk par visu pārējo nošķir jūs, barbarus, citu no cita.

-    Bet kur tad paliek romantika? es, mazliet sašutis, jautāju. Kur paliek mīlestība?

Vašeta atkal iesmējās, un viņas smiekli skanēja skaļi, ilgi un ļoti uzjautrināti. Tos noteikti dzirdēja puse Haertas, un tie atbalsojās attālajos kalnos.

-     Ak jūs, barbari! viņa teica, slaucīdama acīs saskrējušās asaras.

-     Biju aizmirsusi, kādi jūs esat tumsoņi. Mans dzejnieks un karalis bija tāds pats. Pagāja ilgs, nožēlojams laiks, līdz viņš aptvēra dzīves patiesību: starp dzimumlocekli un sirdi ir milzīga atšķirība.

SIMT DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . cezūra

NĀKAMAJĀ RĪTĀ es pamodos diezgan apdullis. Nebiju pārāk daudz dzēris, taču mans organisms no tā bija atradinājies, tāpēc katru izdzerto kausu tajā rītā izjutu trīskārt stiprāk. Aizsteberēju līdz pirtīm, iegremdējos viskarstākajā baseinā, kādu spēju paciest, un pēc tam centos pēc iespējas noberzt nepatīkamās sajūtas.

Kad devos uz ēdamzāli, gaiteni mani notvēra Vašeta un Šehinni. Vašeta pamāja, lai sekoju, un es devos viņām līdzi. Nemaz nejutos noskaņots treniņam vai oficiālai sarunai, taču atteikties, šķiet, nebūtu bijis reāli.

Izllkumojuši cauri vairākiem gaiteņiem, mēs beidzot izgājām ārā skolas vidienē. Šķērsojām nelielu pagalmu un nokļuvām pie nelielas, četrstūrainas ēkas, ko Šehinni atslēdza ar mazu dzelzs atslēgu: tās bija pirmās aizslēgtās durvis, ko man bija gadījies redzēt visā Haertā.

Trijatā iegājām šaurā priekštelpā bez logiem. Vašeta aizvēra ārdurvis, un telpa iegrima melnā tumsā, apslāpējot nebeidzamo vēja troksni. Tad Šehinni atvēra iekšējās durvis. Mūs apsveica silta sveču gaisma, ko izstaroja pusducis degošu sveču. Pirmajā brīdī šķita savādi, ka tās atstātas degam tukšā istabā…

Tad es ieraudzīju, kas karājas pie sienām. Sveču gaismā mirdzēja vairāki desmiti zobenu. Tie visi bija kaili, un to makstis bija izvietotas zemāk.

Te nebija ceremoniālu greznojumu, kādus varētu ieraudzīt tehliešu baznīcā. Nebija gobelēnu, nebija gleznu. Tikai zobeni. Tomēr nepārprotami varēja redzēt, ka šī ir nozīmīga vieta. Gaisā jautās spraigums, kādu iespējams sajust Arhīvos vai senā kapsētā.

Šehinni pagriezās pret Vašetu. Izvēlies!

Vašetu tas, šķiet, pārsteidza, gandrīz vai satrieca. Viņa mēģināja izdarīt rokas kustību, bet Šehinni pacēla roku, pirms viņa paguva iebilst.

-     Viņš ir tavs audzēknis, Šehinni teica. Noraidījums. Tu viņu ievedi skolā. Šī ir tava izvēle.

Vašeta paskatījās no Šehinni uz mani, tad pārlaida skatienu mirdzošo zobenu klāstam. Tie visi bija slaidi un biedējoši, un katrs mazliet atšķīrās no pārējiem. Daži bija izliekti, daži garāki vai biezāki par citiem. Daži izskatījās pamatīgi nolietoti, citi bija līdzīgi Vašetas zobenam, ar apdilušiem rokturiem un spožiem, nesaskrambātiem pelēka metāla asmeņiem.

Vašeta lēni aizgāja līdz sienai labajā pusē. Viņa paņēma kādu zobenu, pacilāja to un pakāra atpakaļ. Pēc tam viņa nocēla no sienas citu zobenu, stingri satvēra to rokā un sniedza man.

Es to paņēmu. Tas bija plāns un viegls kā čuksts.

-    Meitene Sukā Matus, Vašeta teica.

Es paklausīju, juzdamies mazliet neveikli, jo mani vēroja Šehinni. Bet nebiju paguvis izdarīt slīdošo kustību līdz pusei, kad Vašeta jau purināja galvu. Paņēmusi zobenu atpakaļ, viņa aiznesa un pakāra to agrākajā vietā.

Pēc brīža viņa sniedza man citu zobenu. Tam pār asmeni kā vijīga efeja stiepās apdilis gravējums. Pēc Vašetas aicinājuma es izpildīju Krītošo Gārni. Metālam zibot, augstu atvēzējos un izdarīju zemu tēmējumu. Vašeta jautājoši savilka uzacis.

Es papurināju galvu. Gals man ir par smagu.

Vašeta neizskatījās īpaši izbrīnījusies un aiznesa zobenu vietā.

Tā tas turpinājās vēl kādu laiku. Vašeta deva man zobenus un lielāko daļu bez vārdiem aiznesa atpakaļ. Izmēģināju trīs citus, izpildīdams viņas norādītos ketana paņēmienus, un viņa pakāra tos pie sienas, nejautājusi manas domas.

Gar nākamo sienu Vašeta virzījās lēnāk. Viņa iedeva man zobenu, kas bija viegli izliekts kā Penthes ierocis, un es aizturēju elpu, redzēdams, ka asmens tam ir tikpat nesaskrambāts un spodri pelēks kā Vašetas zobenam. Paņēmu to, bet satvēriens maniem pirkstiem nebija ērts. Kad atdevu to atpakaļ, redzēju Vašetas sejā nepārprotamu atvieglojumu.

Iedama gar sienu, Vašeta paretam pameta īsu skatienu uz Šehinni. Tajos brīžos viņa nepavisam neatgādināja manu pašpārliecināto, bravūrīgo skolotāju un izskatījās pēc jaunas sievietes, kas izmisīgi cer saņemt padomu. Šehinni seja palika nemainīga.

Beidzot Vašeta nonāca pie trešās sienas, un viņas kustības kļuva arvien lēnākas. Tagad viņa izmēģināja gandrīz katru zobenu un nolika tos atpakaļ tikai pēc ilgas vilcināšanās.

Tad viņa lēni uzlika plaukstu uz kāda zobena pelēki pulētā asmens. Viņa noņēma ieroci no sienas, cieši satvēra to rokās un piepeši izskatījās par desmit gadiem vecāka.

Vairīdamās paskatīties uz Šehinni, Vašeta pasniedza zobenu man. Pie roktura tam bija izcilnis, kas varētu mazliet pasargāt plaukstu. Tas nebija īsts rokas aizsargs. Tāds būtu pārāk masīvs un ievērojami mazinātu ketana paņēmienu efektu. Tomēr izskatījās, ka tas varētu drusku pasargāt pirkstus, un tas man šķita pievilcīgi.

Spals iegula man plaukstā ērti kā lautas grifs.

Pirms Vašeta paguva kaut ko sacīt, es izpildīju paņēmienu Meitene Sukā Matus. Tas šķita kā izstaipīšanās pēc ilgas gulēšanas stivuma. Pārgāju pie Divpadsmit Akmeņiem un īsu mirkli jutos tikpat graciozs, kāda cīņas laikā izskatījās Penthe. Izpildīju Krītošo Gārni, un tas padevās viegli un tīkami kā skūpsts.

Vašeta pastiepa roku, lai paņemtu zobenu. Es negribēju to atdot, tomēr paklausīju. Sapratu, ka šī nepavisam nav vieta, kurā varētu atļauties scēnu.

Turēdama zobenu, Vašeta pagriezās pret Šehinni. Šis ir viņa zobens, viņa teica, un pirmoreiz, kopš biju iepazinies ar savu skolotāju, viņas balss skanēja tā, it kā tajā būtu apdzēstas visas smieklu dzirkstis. Tā bija neskanīga un sausa.

Šehinni pamāja ar galvu. Es piekrītu. Tu veiksmīgi prati to atrast.

Vašetas atvieglojums bija acīm redzams, kaut gan viņas seja joprojām izskatījās pārakmeņojusies. Varbūt tas atlīdzinās par viņa vārdu, Vašeta teica. Viņa sniedza zobenu vecākajai sievietei.

Šehinni atbildēja ar kustību noraidījums. Nē. Tavs audzēknis. Tava izvēle. Tava atbildība.

Vašeta noņēma no sienas zobena maksti un ielika tajā zobenu. Tad viņa pagriezās un sniedza to man. To sauc Saicere.

-    Cezūra? es pārjautāju, jo vārds mani pārsteidza. Vai tad tā Simmons nebija nosaucis dalījumu eldvintiešu dzejas rindas vidū? Vai man tiek piešķirts dzejnieka zobens?

-    Saicere, ~ Vašeta klusi atkārtoja, kā izrunādama Dieva vārdu. Viņa atkāpās, un es jutu iegulstam rokās zobena svaru.

Juzdams, ka man kaut kas jādara, izvilku zobenu no maksts. Niecīgais ādas un metāla gredzens šķita kā zobena vārda čuksts: Saicere. Tas viegli iegula manā plaukstā. Uz asmens tam nebija nevienas skrambas. Ieslidināju to atpakaļ maksti, un skaņa bija citāda. la atgādināja dalījuma pauzi dzejas rindā. Tā teica: Caesura.

Šehinni atvēra istabas durvis, un mēs devāmies atpakaļ, godbijīgi klusēdami.

*    * *

Pārējo dienas daļu atšķirībā no rīta cēliena nevarēja saukt par emocionāli aizraujošu. Ar stūrgalvīgu un drūmu neatlaidību Vašeta mācīja mani, kā zobenu kopt un glabāt. Kā zobenu tīrīt un eļļot. Kā zobenu izjaukt un salikt kopā. Kā piestiprināt zobena maksti pie pleca vai gurna. Kā mazliet palielinātais aizsargs var ietekmēt dažas ketana kustības un satvērienus.

Zobens nebija mans. Zobens piederēja skolai. Ademrei. Kad vairs nebūšu spējīgs cīnīties, man tas jāatdod atpakaļ.

Kaut gan parasti man trūkst pacietības daudz reižu klausīties vienu un to pašu, es ļāvu Vašetai runāt. Tas bija mazākais, ko varēju darīt viņas labā, jo viņa bija acīm redzami satraukta un pūlējās sakārtot domas.

Pēc piecpadsmitās atkārtošanās es pajautāju, kas man jādara, ja zobens salūztu. Nevis spals vai aizsargs, bet pats asmens. Vai man tomēr jānes tas atpakaļ?

Vašetas skatiens bija tik satriekts, ka robežojās gandrīz vai ar šausmām. Viņa neatbildēja, un es centos vairs neko nejautāt.

*    * *

Pēc pusdienām Vašeta atkal aizveda mani uz Magvinas alu. Manas skolotājas noskaņojums šķita mazliet uzlabojies, tomēr viņa joprojām bija tālu no savas allaž atraisītās dabas.

-     Magvina tev izstāstīs Saicere stāstu, viņa paskaidroja. Tev tas jāatceras.

-    Zobena stāstu? es atjautāju.

Vašeta paraustīja plecus. Ademu valodā to sauc Atas. Ta ir tava zobena vēsture. Par katru, kas ir to nēsājis. Par visu, kas ar to darīts. Tas tev noteikti jāzina.

Mēs nonācām takas galā un apstājāmies pie Magvinas durvīm. Vašeta nopietni paskatījās uz mani. Tev jāuzvedas, cik piedienīgi vien iespējams, un jābūt laipnam.

VCentīšos, es atbildēju.

-     Magvina ir svarīga persona, un tev uzmanīgi jāuzklausa viss, ko viņa saka.

-    Centīšos, es atkārtoju.

Vašeta pieklauvēja un ieveda mani iekšā.

Magvina sēdēja pie tā paša galda, kur iepriekš. Cik varēju spriest, viņa pārrakstīja to pašu grāmatu. Ieraudzījusi Vašetu, viņa pasmaidīja, tad pamanīja mani un uzklāja sejai ierasto ademu pasivitātes masku.

-     Magvina, Vašeta sacīja. Izcili pieklājīgs lūgums. Šim cilvēkam vajadzīgs sava zobena Atas.

-     Kuru zobenu tu viņam izvēlējies? Magvina jautāja, cenzdamās saskatīt to, ko gribēja zināt, un viņas seja savilkās vēl sīkākās krokās.

-    Saicere, Vašeta atbildēja.

Magvina iesmējās, un viņas smiekli skanēja kā klukstēšana. Viņa piecēlās no krēsla. Neteikšu, ka esmu pārsteigta, viņa sacīja un pazuda aiz durvīm, kuras veda dziļāk klintī.

Vašeta izgāja ārā, un es paliku neveikli stāvam, juzdamies tā, kā palaikam notiek sliktā sapni, kad stāvu uz skatuves un nespēju atcerēties, kas jāsaka un pat kāda loma man jāspēlē.

Magvina atgriezās, nesdama biezu grāmatu brūnos ādas vākos. Viņa pamāja, un mēs apsēdāmies krēslos viens otram pretī. Viņai bija mīksti polsterēts ādas krēsls. Manējais tāds nebija. Sēdēju, turēdams Cezūru klēpī. Daļēji tāpēc, ka tā šķita pareizi, un daļēji tāpēc, ka man patika izjust zobena klātesamību.

Magvina atvēra grāmatu, un sējuma ādas vāki nokrakstēja viņai klēpī. Brīdi viņa šķirstīja lapas, līdz atrada meklēto vietu. “Pirmais bija Haels,” viņa sāka lasīt, “kas ugunī piešķīra man apveidus nezināmam mērķim. Viņš mani nēsāja, līdz nolika malā.”

Magvina paskatījās augšup, nespēdama izdarīt žestus, jo abas rokas viņai aizņēma lielā grāmata. Nu? viņa noprasīja.

-    Ko jūs vēlaties, lai es darītu? pieklājīgi pavaicāju. Pārsēji neļāva man izdarīt vajadzīgos žestus. Mēs abi bijām teicams mēmo pāris.

-    Atkārto! viņa aizkaitinātā balsī teica. Tev tas viss ir jāiemācās.

-   Pirmais bija Haels, es atkārtoju, kas ugunī piešķīra man apveidus nezināmam mērķim. Viņš mani nēsāja, līdz nolika malā.

Magvina pamāja ar galvu un turpināja lasīt: “Pēc tam nāca Etēns…”

Es atkārtoju. Tā mēs turpinājām apmēram pusstundu. īpašnieks pēc īpašnieka. Vārds pēc vārda. Zvērēta uzticība un nonāvēti ienaidnieki.

Sākumā daudzie vārdi un vietas tikai kaitināja. Pēc tam, sarakstam turpinoties, mani arvien vairāk pārņēma grūtsirdība, jo gandrīz katra epizode beidzās ar īpašnieka nāvi. Un tās nebija mierīgas nāves. Daži krita karā, citi ņēma galu divkaujās. Daudzi vienkārši tika “nonāvēti” vai “nokauti”, nepieminot nekādus tuvākus apstākļus. Pēc trīsdesmit zobena nesēju uzskaitījuma es vēl ne reizi nebiju dzirdējis kaut ko līdzīgu frāzei “mierīgi šķīrās no šīs pasaules miegā, labi paēdušu mazbērnu pavadīts”.

Pēc tam saraksts vairs neviesa grūtsirdību, bet vienu vienīgu garlaicību.

-    Nākamais bija Finols ar skaidru un mirdzošu skatienu, es paklausīgi atkārtoju. Lielais Dulsenas mīlulis. Viņa pati nonāvēja divus darunas, un pēc tam viņu nogalināja gremmeni pie Drosenas vārtiem.

Pirms Magvina paguva nolasīt nākamo rindkopu, es skaļi nokremšļojos. Vai drīkstu vaicāt, es uzdrošinājos bilst, cik cilvēku visu šo gadu gaitā ir nēsājuši Cezūru?

-   Saicere, Magvina skarbi izlaboja. Neuzdrošinies mainīt šo vārdu! Tas nozīmē lauzt, tvert un lidot.

Paskatījos lejup uz makstī ielikto zobenu sev klēpi. Jutu tā svaru un salto metālu zem pirkstiem. Virs maksts augšdaļas bija redzama šaura gludā, pelēkā asmens svītriņa.

Kā gan to pasacīt, lai jūs varētu saprast? Saicere bija skaists vārds. Tas bija plāns, spožs un draudīgs. Tas derēja zobenam kā cimds rokai.

Bet tas nebija īstais vārds. ŠI zobena vārds bija Cezūra. Šis zobens bija krass šķēlums nevainojamas dzejas rindā. Tas bija pārtraukta elpa. Tas bija gluds, ātrs, ass un biedējošs. Šis vārds nepiekļāvās plaukstai kā cimds. Tas piekļāvās kā āda. Vēl vairāk. Tas bija kauls, muskulis un kustība. Tas, kas veidoja plaukstu. Un Cezūra bija zobens. Tas bija gan vārds, gan ierocis pats.

Nevaru jums pateikt, kā es to zināju. Bet es zināju pavisam skaidri.

Turklāt es spriedu: ja man lemts kļūt par vārdu meistaru, tad es taču varu pats izvēlēties sava zobena vārdu!

Paskatījos uz Magvinu. Tas ir labs vārds, es pieklājīgi sacīju, nolēmis paturēt savas domas pie sevis līdz brīdim, kad būšu tālu projām no Ademres. Es tikai gribēju noskaidrot, cik īpašnieku šim zobenam pavisam ir bijis. Arī to man vajadzētu zināt.

Magvina greizi paskatījās uz mani, un es redzēju, ka viņa saskata manu pārākuma attieksmi. Tomēr viņa pāršķīra vēl dažas grāmatas lapas. Un pēc tam vēl dažas.

Un vēl dažas.

-   Divsimt trīsdesmit seši, viņa teica. Tu būsi divsimt trīsdesmit septītais. Tad Magvina atgriezās saraksta sākumā. Ņemsim vēlreiz visu no gala! Viņa ievilka elpu un teica: “Pirmais bija Haels, kas ugunī piešķīra man apveidus nezināmam mērķim. Viņš mani nēsāja, līdz nolika malā.”

Apspiedu vēlmi smagi nopūsties. Pat ar visu manu aktiera spēju ātri iemācīties teksta rindas vajadzēs daudz nogurdinošu dienu, lai visu to iesēdinātu atmiņā.

Tad sapratu, ko tas viss patiesībā nozīmē. Ja katrs īpašnieks bija lietojis Cezūru desmit gadus un zobens nekad nebija stāvējis dīkā ilgāk par pāris dienām, tad Cezūra pat pēc ļoti aptuvena aprēķina bija vairāk nekā divtūkstoš gadu vecs.

*    * *

Nākamo pārsteigumu es piedzīvoju pēc trim stundām, kad mēģināju aizbildināties ar vakariņu laiku. Kad piecēlos, lai dotos projām, Magvina paskaidroja, ka man jāpaliekot pie viņas, līdz es būšot iemācījies visu Cezūras stāstu no galvas. Kāds atnesīšot mums ēdamo, un tepat blakus esot istabiņa, kurā es varēšot pārgulēt.

“Pirmais bija Haels…”

SIMT DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA . pirmais akmens

NĀKAMĀS TRĪS dienas es pavadīju kopā ar Magvinu. Tas nebija slikti, it ipaši tāpēc, ka mana kreisā roka vēl nebija gluži sadzijusi, tāpēc manas sarunas un cīņas spējas bija samērā ierobežotas.

Man gribas domāt, ka parādīju sevi itin labi. Vieglāk man būtu bijis iegaumēt veselu lugu nekā šo te. Luga sakļaujas vienkop kā bilžu mīkla. Dialogi plūst mērķtiecīgi un skaidri. Sižetam ir pārredzami apveidi.

Turpretī tas, ko es dzirdēju no Magvinas, bija tikai gara nepazīstamu vārdu un nesaistītu notikumu virkne. Tas bija uzskaitījums, kas slēpās aiz stāsta vārda.

Tomēr es visu to iemācījos no galvas. Vēlu trešās dienas vakarā es to nekļūdīgi noskaitīju Magvinai. Pats grūtākais bija atturēties no dziedāšanas, skandējot nebeidzamo tekstu. Mūzika aiznes vārdus daudzu jūdžu tālumā un iegulda tos sirdī un atmiņā. Atcerēties Cezūras vēsturi kļuva daudz vieglāk, kad domās sāku to pielāgot senas vintiešu balādes melodijai.

Nākamajā rītā Magvina lika man visu to noskaitīt vēlreiz. Kad biju to izdarījis otru reizi, viņa uzrakstīja Šehinni domātu zīmīti, aizzīmogoja to ar vasku un aizsūtīja mani projām no alas.

*    * *

-    Mēs nebijām gaidījušas, ka Magvina tiks galā ar tevi agrāk kā pēc vairākām dienām, Šehinni teica, lasīdama zīmīti. Vašeta ir aizceļojusi uz Feantu un būs projām vēl vismaz divas dienas.

Tas nozīmēja, ka esmu iegaumējis Atas divreiz īsākā laikā, nekā viņas paredzējušas. Nenoliegšu, ka jutos lepns.

Šehinni paskatījās uz manu kreiso roku un mazliet sarauca pieri.

-    Kad tu noņēmi pārsēju? viņa jautāja.

-     Sākumā nevarēju tevi atrast, es atbildēju, tāpēc aizgāju pie Daelna. Viņš teica, ka ievainojums esot labi sadzijis. Palocīju kreiso plaukstu, kas tagad bija bez pārsēja, un izdarīju kustību priecīgs atvieglojums. Nav gandrīz nekāda stīvuma, un Daelns teica, ka arī tas mazumiņš, kas vēl jūtams, drīz pāriešot.

Paskatījos uz Šehinni, gaidīdams kādu atzinības vai apmierinājuma žestu. Taču redzēju pavisam ko citu: neiecietīgs aizkaitinājums.

-    Vai esmu izdarījis kaut ko nepareizi? es jautāju. Neizpratne un nožēla. Atvainošanās.

Šehinni norādīja uz manu plaukstu. Tas būtu bijis ērts aizbildinājums, lai atliktu tavu akmens pārbaudījumu uz vēlāku laiku, viņa teica. Bezcerīgs aizkaitinājums. Tagad tas būs jādara šodien, kaut arī Vašeta vēl nav atgriezusies.

Jutu, ka mani pārņem pazīstamais nervozais nemiers, it kā tumšs putns būtu dziļi ielaidis nagus manos plecos un skaustā. Biju cerējis, ka nogurdinošā mācīšanās no galvas ir pēdējais apgrūtinājums, taču acīmredzot viss vēl nebija galā. Un “akmens pārbaudījums” manai ausij neizklausījās patīkami.

-              Pēc pusdienām atgriezies šeit! Šehinni teica. Saruna beigusies.

-    Ej! Man pirms tam jāveic vēl daudzi sagatavošanās darbi.

Devos meklēt Penthi. Tā kā Vašeta bija projām, viņa bija vienīgais cilvēks, ko varēju iztaujāt par gaidāmo pārbaudījumu.

Taču Penthes nebija ne mājās, ne skolā, ne pirtīs. Beidzot atmetu ar roku, izpildīju stiepšanās vingrinājumus, atkārtoju ketanu vispirms ar Cezūru, tad bez tā. Pēc tam aizgāju uz pirtīm un noberzu triju dienu sēdēšanas un bezdarbības sārņus.

Kad pēc pusdienām atgriezos pie Šehinni, viņa mani jau gaidīja, turēdama savu izliekto zobenu. Paskatījusies uz manām tukšajām rokām, viņa izdarīja neiecietīgu kustību. Kur ir tavs divkauju zobens?

-    Manā istabā, es atbildēju. Nezināju, ka tas būs vajadzīgs.

-    Skrien tam pakal! viņa teica. Pēc tam satiksimies akmeņu kalnā.

X Šehinni, es teicu. Dedzīgs lūgums. Es nezinu, kur ir akmeņu

kalns. Es neko nezinu par akmens pārbaudījumu.

Izbrīns. Vašeta nav tev to stāstījusi? Neticība.

Es papurināju galvu. Patiesa atvainošanās. Mēs veltījām uzmanību citām lietām.

Aizkaitināta nepatika. Tas ir diezgan vienkārši, viņa teica. Vispirms tu visiem sanākušajiem noskaitīsi sava zobena Atas. Pēc tam kāpsi kalnā. Pie pirmā akmens tu cīnīsies ar kādu skolas pārstāvi, kura pakāpe atbilst pirmajam akmenim. Ja uzvarēsi, kāpsi tālāk un cīnīsies ar kādu no otrā akmens.

Šehinni vērīgi paskatījās uz mani. Tavā gadījumā tā ir tikai formalitāte. Reizēm skolā iestājas audzēknis ar sevišķām dotībām. Tāda bija Vašeta, un viņa jau pirmajā pārbaudījumā nopelnīja otro akmeni. Skarba atklātība. Tu tāds neesi. Ketanu tu joprojām pārvaldi slikti un diez vai iegūsi pat pirmo akmeni. Akmeņu kalns atrodas uz austrumiem no pirtīm. Viņa pazibināja roku. Pasteidzies.

Kad ierados akmeņu kalna pakājē, tur jau gaidīja liels pūlis, šķiet, vairāk nekā simt cilvēku. Pelēkas pašaustas drānas un neuzkrītošas krāsas ievērojami dominēja pār algotņu sarkanajiem apģērbiem, un klusā sarunu murdoņa bija dzirdama jau no attāluma.

Pats kalns nebija ne sevišķi augsts, ne stāvs. Taču taka uz virsotni veda līču ločiem un asiem pagriezieniem. Pie katra pagrieziena pletās līdzens laukums, kurā gulēja liels, pelēks akmens. Četri pagriezieni, četri akmeņi un četri algotņi sarkanās drānās. Kalna virsotnē slējās augsts pelēkakmens, pazīstams kā sens draugs. Tam blakus vīdēja sīks stāvs žilbinoši baltā apģērbā.

Piegājis tuvāk, sajutu vēja pūsmā patīkamu smaržu: grauzdēti kastaņi. Tikai tad mans nemiers mazliet atslāba. Šī bija savdabīga izrāde. Kaut gan “akmens pārbaudījums” skanēja biedējoši, es šaubījos, vai vietā, kur apgrozās liels ļaužu pūlis un kāds tirgo grauzdētus kastaņus, man varētu draudēt brutāla apiešanās.

Iegāju pūlī un tuvojos kalnam. Ar acs kaktiņu pamanīju, ka man steigšus tuvojas nācējs asinssarkanās drēbēs. Satraukts pagriezos turp un redzēju, ka tas ir Tempi. Viņš steidzās pie manis, vienlaikus izdarīdams plašu žestu: jūsmīgs sveiciens.

Apspiedu vēlmi pasmaidīt un skaļi uzrunāt viņu vārdā un aprobežojos ar kustību priecīgs satraukums.

Viņš apstājās tieši man pretī, satvēra manu plecu un draudzīgi sapurināja, it kā gribēdams mani apsveikt. Taču viņa acis bija nopietnas. Piespiedis plaukstu pie krūtīm, lai to redzētu tikai es, viņš izdarīja kustību blēdība. Paklausies! viņš ātri un klusi pačukstēja. Šo cīņu tu neuzvarēsi.

-     Neraizējies! Mierinājums. Šehinni domā tāpat, bet varbūt es sagādāšu jums pārsteigumu.

Tempi roka sāpīgi ieurbās man plecā. Paklausies! viņš iešņācās.

-    Paskaties, kas stāv pie pirmā akmens!

Paskatījos viņam pār plecu. Tā bija Karsereta. Viņas acis bija kā naži.

-     Viņa vārās naidā, Tempi klusi teica, izdarīdams kustību sirsnīga patika, kas bija domāta pūļa acīm. Tu esi ne tikai uzņemts skolā, bet turklāt vēl dabūjis viņas mātes zobenu.

Tāds jaunums mani jūtami satricināja. Zibenīgi atcerējos Atas pēdējo daļu. Larela bija Karseretas māte? es jautāju.

Tempi draudzīgi pārlaida labo roku maniem matiem. Jā. Un Karsereta ir neprātīgi nikna. Baidos, ka viņa ar prieku var tevi sakropļot, pat tad, ja viņu pēc tam izmestu no skolas.

Es nopietni pamāju ar galvu.

-Viņa centīsies tevi atbruņot. Esi uzmanīgs. Neielaidies plaukstu cīņā. Ja viņa sagrābj tevi ar Guļošo Lāci vai Plaukstu Apļošanu, tūlīt padodies. Izkliedz to skaļi, ja vajag. Ja vilcināsies vai mēģināsi atbrīvoties, viņa tev salauzīs roku vai izgriezīs to no pleca. Pirms nepilnas stundas dzirdēju, ka viņa tā teica savai māsai.

Viņš piepeši atkāpās no manis un izdarīja kustību godbijīga cieņa.

Man kāds piesita pie pleca, un pagriezdamies es ieraudzīju Magvinas krunkaino seju. Ejam! viņa rāmi, bet valdonīgi teica. Ir laiks.

Devos viņai līdzi. Visi, kam gājām garām, ar dažādiem žestiem pauda viņai cieņas apliecinājumus. Magvina aizveda mani līdz takas sākumam. Tur gulēja pelēks akmens, mazliet augstāks par manu ceļgalu un tieši tāds pats, kādi atradās visos takas pagriezienos.

Vecā sieviete pamāja, lai es uzkāpju uz akmens. Pārlaidu skatienu ademu pulkam, un mani pārņēma agrāk nepieredzēts lampu drudzis.

Es pieliecos Magvinai mazliet tuvāk. Vai būs piedienīgi, ja runāšu paceltā balsī? es nervozi jautāju. Negribu nevienu apvainot, bet, ja runāšu klusi, aizmugurē stāvošie nevarēs dzirdēt.

Magvina man pirmoreiz uzsmaidīja, un viņas krunkainā seja pēkšņi izskatījās ļoti piemīlīga. Viņa paplikšķināja man pa roku. Šeit neviens par skaļu balsi neapvainosies, viņa teica un izdarīja kustību saprātīga mērenība. Dod!

Es atsprādzēju zobenu un iedevu to viņai. Tad Magvina mudināja mani kāpt uz akmens.

Sāku skaitīt Atas, un Magvina mani vēroja. Kaut gan uz savu atmiņu es varēju paļauties, jutos ļoti nervozs. Domāju, kas notiktu, ja es izlaistu kādu zobena lietotāju vai sajauktu vārdus.

Tas prasīja gandrīz veselu stundu, un ademu pulks klausījās gluži vai pārdabiskā klusumā. Kad biju beidzis, Magvina pasniedza man roku, lai palīdzētu nokāpt no akmens, it kā es būtu dāma, kas kāpj ārā no karietes. Pēc tam viņa pamāja, lai dodos kalnā.

Noslaucīju sasvīdušo plaukstu un, satvēris zobena koka rokturi, sāku kāpt augšup. Karseretas sarkanās drānas bija cieši piesaitētas pie viņas garajām rokām un platajiem pleciem. Ādas saites viņas apģērbā bija platākas un biezākas nekā tās, ko lietoja Tempi. Šķiet, tās bija arī košāk sarkanas, un es nodomāju, ka viņa tās varbūt īpaši nokrāsojusi šai dienai. Pienācis tuvāk, redzēju, ka ap viņas aci vēl plešas pabālējis zilums.

Redzēdama, ka es skatos uz viņu, Karsereta ar lēnu, izteiksmīgu kustību aizmeta projām savu koka zobenu. Viņa izdarīja kustību nicinājums ar uzsvērti plašu žestu, lai to varētu redzēt ikviens līdz pat pūļa aizmugures lētajām sēdvietām.

Skatītāju pulkam pāršalca murdoņa, un es apstājos, nesaprazdams, ko darīt. Bridi padomājis, noliku savu zobenu takas malā un devos tālāk.

Karsereta gaidīja, stāvēdama līdzenā, ar zāli apaugušā laukumā, kas varēja būt trīsdesmit pēdu plats. Pamats šeit bija mīksts, un parastos apstākļos es neraizētos par to, ka mani nosviedis zemē. Parastos apstākļos. Vašeta man bija iemācījusi atšķirību starp to, ko nozīmē nosviest kādu zemē un sviest kādu pret zemi. Pirmais bija draudzīgas sacensības paņēmiens. Otrais bija paņēmiens, kādu izmantotu īstā cīņā, kuras mērķis ir sakropļot vai nogalināt pretinieku.

Nepiegājis pārāk tuvu, es pietupos tagad jau pazīstamajā cīnītāja pozā. Pacēlu rokas, saliecu ceļgalus un pārvarēju vēlmi atspiesties uz papēžiem, zinādams, ka tādā gadījumā jutīšos veiklāks, bet nevēlami ietekmēšu līdzsvaru. Dziļi ieelpojis, lai saglabātu mieru, es lēni virzījos viņai pretī.

Karsereta izdarīja līdzīgu pietupienu un brīdī, kad biju nokļuvis līdz viņas tvēriena ārējai robežai, izdarīja pret mani māņu kustību. H bija tikai īsa plaukstas un pleca pazibināšana, bet, juzdamies nervozs, es pilnībā uzķēros un atrāvos atpakaļ kā izbiedēts trusis.

Karsereta nolaida rokas un izslējās taisni, atmezdama cīnītājas pietupienu. Uzjautrinājums, viņa teica ar plašu žestu, aicinājums. Tad viņa aicinoši pamāja ar abām rokām. Dzirdēju šur tur pūlī atskanam smieklus.

Kaut gan viņas attieksme bija pazemojoša, es tiecos izmantot viņas vājināto aizsardzību. Virzīdamies uz priekšu, piesardzīgi izmēģināju Nažiem Līdzīgas Plaukstas. Pārāk piesardzīgi, jo viņa atkāpās, pat nepakustinādama rokas.

Zināju, ka cīņas mākslā esmu pārspēts. Tas nozīmēja, ka mana vienīgā cerība ir izmantot viņas nokaitētās emocijas. Ja man izdotos satracināt viņu vēl vairāk, viņa varētu pieļaut kļūdas. Ja viņa pieļautu kļūdas, man būtu iespēja uzvarēt. Pirmais bija Haels, es teicu, veltīdams viņai platu barbara smaidu.

Karsereta paspēra pussoli tuvāk. Es sadragāšu tavas daiļās plaukstas! viņa iešņācās nevainojamā aturiešu valodā. To teikdama, viņa pastiepās un izdarīja saniknotu tvēriena kustību pret mani.

Viņa centās mani nobiedēt, piespiest mani atkāpties un zaudēt līdzsvaru. Un godīgi jāatzīstas, ka inde viņas balsī vedināja mani tieši tā darīt.

Taču es biju sagatavojies. Apspiedu instinktīvo tieksmi atrauties atpakaļ. Tas lika man īsu mirkli sastingt uz vietas, nevirzoties ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Protams, tieši to Karsereta patiesībā bija gaidījusi acumirklīgu vilcināšanos, kamēr es apspiedu vēlmi bēgt. Viņa uzbruka man, pasperot tikai vienu vieglu soli, un sagrāba manu plaukstas locītavu kā dzelzs spīlēs.

Es nedomādams atbildēju ar Seleanas savdabīgo Uzvarētās Lauvas abu plaukstu variantu. Tas bija teicami piemērots mazai meitenei, kas cīnās ar pieaugušu vīrieti, tāpat kā bezcerīgi neprasmīgam mūziķim, kas cenšas tik vaļā no ademu karotājas.

Atguvu kontroli pār savu roku, un mana netradicionālā kustība Karseretu tikko jaušami iztrūcināja. Izmantoju šo mirkli un izdarīju uzbrukumu ar Miežu Sēšanu, spēcīgi atsizdams pirkstu kauliņus pret viņas bicepsa mīksto iekšpusi.

Sitiens nebija stiprs: es atrados pārāk tuvu. Bet, ja būtu trāpījis precīzi pa nervu, viņas rokai vajadzētu notirpt. Tas gan nepadarītu viņas kreiso pusi nevarīgu, tomēr visas ketana abu roku kustības kļūtu grūtākas. Tā būtu ievērojama priekšrocība.

Tā kā biju viņai ļoti tuvu, tūlīt pēc Miežu Sēšanas izpildīju Dzirnakmens Pagriezienu, lai ar īsu, spēcīgu grūdienu izsistu viņu no līdzsvara. Man izdevās piekļūt viņai ar abām rokām un pat atgrūst viņu par dažām collām atpakaļ, tomēr Karsereta nepavisam nezaudēja līdzsvaru.

Tad es ieraudzīju viņas acis. Biju domājis, ka viņa ir dusmīga jau iepriekš, taču tas bija nieks salīdzinājumā ar šo brīdi. Tagad man bija izdevies viņai reāli iesist. Nevis vienu, bet divas reizes. Barbars pēc nepilnu divu mēnešu treniņiem bija iesitis viņai divas reizes, un to bija redzējusi gandrīz visa skola!

Nevaru aprakstīt, kāda viņa izskatījās. Un, pat ja varētu, tas jums neatklātu īsteno patiesību, jo viņas seja bija pilnīgi neizteiksmīga. Varu pateikt ko citu. Tik saniknotu cilvēku es nekad mūžā vēl nebiju redzējis. Ne Ambrozu. Ne Hemmi. Ne Dennu, kad kritizēju viņas dziesmu, ne maeru, kad stājos pretī viņa gribai. Tās dusmas visas bija bālas sveces salīdzinājumā ar ēzes uguni, kas dega Karseretas acīs.

Tomēr pat skaudrākajā dusmu uzliesmojumā Karsereta teicami saglabāja kontroli. Viņa nemetās man virsū, rūkdama un akla naida pārņemta. Vārdus viņa paturēja sevī, un tie dega viņā ar biedējošu kvēli.

Šajā cīņā man nebija iespējams uzvarēt. Tomēr manas rokas, norūdītas neskaitāmās treniņu stundās, darbojās automātiski, cenšoties izmantot pretinieces tuvuma priekšrocības. Paspēru soli uz priekšu un mēģināju izdarīt tvērienu ar Augšupskrejošo Pērkonu. Viņa pagrūda priekšā plaukstas, atvairīdama uzbrukumu. Tad viņa metās man virsū ar Laivinieku Ostā.

Diez vai viņa cerēja, ka izdosies man trāpīt. Prasmīgāks pretinieks būtu izvairījies vai to aizturējis. Taču es biju mazliet neveiksmīgi novietojis pēdu, tāpēc zaudējis vēlamo līdzsvaru, un manas kustības kļuva lēnākas. Viņas kāja atsitās man pret vēderu un grūda.

Laivinieks Ostā nav ašs spēriens, ar kuru var salauzt kaulus. Tas ir spēriens, kas izsit pretinieku no līdzsvara. Tā kā biju to mazliet jau zaudējis, tas mani nogāza no kājām. Es sāpīgi atsitos pret zemi, tad pavēlos sānis un paliku guļam juceklīgā kaudzē.

Tagad dažs varētu teikt, ka kritiens acīmredzot bija pārāk apdullinošs, un pēc tā es vairs nespēju celties un turpināt cīņu. Cits varētu teikt, ka kritiens, lai cik neveiksmīgs, tomēr nebija tik ļauns un es noteikti esmu spējis piecelties pēc vēl sliktākiem kritieniem.

Es pats domāju, ka robeža starp apdullumu un viedumu reizēm ir ļoti smalka. Cik smalka, to es atstāšu jūsu vērtējumam.

SIMT DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . dusmas

-    KO tu domāji? Tempi noprasīja. Vilšanās. Dusmīgs pārmetums. Kurš nejēga noliek malā savu zobenu?

-    Viņa pirmā aizmeta savējo! es iebildu.

-    Tikai tādēļ, lai tevi iegāztu! Tempi teica. Tās bija lamatas.

Es darbojos ap Cezūras maksti, un zobena spals karājās man pār plecu. Pēc mana zaudējuma nebija notikusi nekāda īpaša ceremonija. Magvina vienkārši atdeva man zobenu, pasmaidīja un mierinoši paplikšķināja man pa roku.

Skatījos lejup, kā pūlis pamazām izklīst, un atbildēju Tempi ar žestu pieklājīga neticība. Vai man vajadzēja paturēt zobenu pēc tam, kad viņa bija neapbruņota?

-Jā! Nešaubīgs apstiprinājums. Viņa ir piecreiz prasmīgāka cīnītāja par tevi. Ja tu būtu paturējis zobenu, tev būtu kaut vai niecīga iespēja!

-    Tempi saka patiesību, es dzirdēju aiz muguras Šehinni balsi, ja vien zini, ka tavs pretinieks ievēro lethani. Ja cīņa ir neizbēgama, gudrs cīnītājs izmanto ikvienu izdevību. Pagriezies ieraudzīju Šehinni nākam augšup pa taku. Penthe gāja viņai blakus.

Izdarīju kustību pieklājīga noteiktība. Ja es būtu paturējis zobenu un uzvarējis, cilvēki uzskatītu, ka Karsereta bijusi muļķe, un ņemtu ļaunā, ka esmu ieguvis nepelnītu pakāpi. Un, ja es būtu paturējis zobenu un zaudējis, tas būtu ļoti pazemojoši. Man nepatiktu ne viens, ne otrs. Pēc kārtas paskatījos uz Šehinni un uz Tempi. Vai tur man nav taisnība?

-     Tur tev ir taisnība, Šehinni teica. Bet arī Tempi ir taisnība.

-     Pēc uzvaras ir jācenšas vienmēr, Tempi apgalvoja. Noteiktība.

Šehinni pagriezās pret viņu. Galvenais ir panākumi, viņa teica.

-    Lai gūtu panākumus, ne vienmēr vajadzīga uzvara.

Tempi atbildēja ar kustību godbijīgs iebildums un atvēra muti, lai atbildētu, bet Penthe ierunājās pirmā: Kvout, cik daudz kritiens tev nodarīja?

-      Neko lielu, es atbildēju, piesardzīgi pagrozīdams muguru. Būs varbūt daži zilumi.

-    Vai tev ir kaut kas, ko uz tiem uzlikt?

Es papurināju galvu.

Penthe panācās uz priekšu un satvēra manu roku. Man mājās ir šis tas noderīgs. Lai viņi abi paliek un pārrunā lethani. Kādam jāaprūpē tavi ievainojumi. Viņa turēja manu elkoni ar kreiso roku, nepiepildīdama vārdus ar emocionālu saturu.

-    Protams, Šehinni pēc brīža teica, un Tempi steigšus izdarīja piekrītošu kustību. Bet Penthe jau apņēmīgi veda mani lejā no kalna.

Mēs nogājām apmēram ceturtdaļjūdzi, un Penthe saudzīgi turēja manu elkoni.

Beidzot viņa ierunājās aturiešu valodā ar vieglu akcentu. Vai tavi zilumi ir tik pamatīgi, ka tiem vajadzīga ziede? viņa jautāja.

-    Īstenībā nē, es atzinos.

-    H jau es domāju, Penthe teica. Bet, ja es zaudēju cīņu, man parasti nav vēlēšanās klausīties citus stāstām, kāpēc esmu zaudējusi. Viņa man atturīgi, sazvērnieciski uzsmaidīja.

Es pasmaidīju pretī.

Mēs turpinājām iet, un Penthe, turēdama manu roku, neuzkrītoši izvadīja mani cauri koku audzei, pēc tam uzveda augšup pa stāvu taku starp zemiem klintsbluķiem. Beidzot nonācām savrupā ieplakā ar zāles paklāju, kurā bagātīgi auga savvaļas magones. To asinssarkanās ziedlapas bija gandrīz tādā pašā krāsā kā Penthes algotnes drānas.

-    Vašeta man sacīja, ka jums, barbariem, esot dīvaini seksa rituāli, Penthe sacīja. Viņa teica: ja es gribot ar tevi gulēt, man esot jāaizved tevi kaut kur pie puķēm. Viņa pamāja visapkārt. Šajā gadalaikā šīs ir labākās, ko varēju atrast. Viņa gaidoši paskatījās uz mani.

-    Ā! Es pasmaidīju. Izskatās, ka Vašeta ir gribējusi tevi izjokot. Vai varbūt izjokot mani. Penthe sarauca pieri, un es steigšus turpināju:

-    Tomēr tā ir taisnība, ka barbaru vidū ir daudz rituālu, kas beidzas ar seksu. Tur tas notiek daudz komplicētāk.

Penthe izdarīja kustību drūms aizkaitinājums. Par to es nebrīnos, viņa teica. Par barbariem bieži dzird dīvainus stāstus. Vajadzīgs zināms treniņš, lai varētu starp jums brīvi apgrozīties. Sāja iecietība. Tā kā es vēl neesmu dzīvojusi starp viņiem, citi man reizēm stāsta blēņu stāstus, lai mani paķircinātu.

-   Kādus stāstus? es jautāju, atsaukdams atmiņā to, ko biju dzirdējis par ademiem un lethani, pirms iepazinos ar Tempi.

Viņa paraustīja plecus, neliels mulsums. Tīrās muļķības. Stāsta, ka visi barbaru vīrieši esot milzīgi. Penthe pacēla roku augstu virs galvas, attēlodama vairāk nekā septiņu pēdu augstumu. Nadens man stāstīja, ka bijis pilsētā, kur barbari ēduši zupu no dubļiem. Un runā, ka barbari nekad nemazgājoties. Ka barbari dzerot savu urīnu un ticot, ka tas ļaus ilgāk dzīvot. Viņa papurināja galvu, iesmējās un izdarīja žestu šausmas un uzjautrinājums.

-    Vai tu gribi teikt, es lēni jautāju, ka jūs savējo nedzerat?

Penthe smieklu vidū sastinga un paskatījās uz mani, un viņas roku

kustības pauda kaut ko starp vainīgu apjukumu, neveiklību, pretīgumu un neticību. Tas bija tik dīvains emociju juceklis, ka es nenovaldlju smieklus, un viņa acīmredzami atslāba, aptverdama, ka tas bijis joks.

-    Saprotu, es teicu. Starp mums klīst līdzīgi stāsti par ademiem.

Penthes acis iemirdzējās. Pastāsti, tāpat kā es stāstīju tev! Tas

būtu taisnīgi.

Atcerēdamies Tempi reakciju, kad biju pastāstījis viņam par vārdu uguni un lethani, nolēmu runāt par kaut ko citu. Stāsta, ka tie, kuri valkājot sarkanas drēbes, nekad nenodarbojoties ar seksu. Viņi uzkrājot attiecīgo enerģiju un ieliekot to ketanā, tāpēc jūsējie esot tik labi karotāji.

Tas Penthei izraisīja sevišķi jautrus smieklus. Ja tā būtu patiesība, es nekad nebūtu tikusi līdz trešajam akmenim, viņa teica. Sājš uzjautrinājums. Ja atturēšanās no seksa būtu saistīta ar cīņas spējām, būtu dienas, kad es nespētu pat savilkt dūri.

Pēc šiem vārdiem mans pulss kļuva straujāks.

-              Tomēr varu iedomāties, kāpēc tāds stāsts radies, Penthe sacīja.

-    Jūsējie domā, ka mums nav seksa tāpēc, ka neviens adems negulētu ar barbaru.

-    Ā, mazliet vīlies, es novilku. Kāpēc tad tu mani atvedi pie šīm puķēm?

-    Tagad tu piederi pie Ademres, viņa nepiespiesti atbildēja. Paredzu, ka tagad tev tuvosies daudzas. Tev ir pievilcīga seja, un tavas dusmas nevar neizraisīt interesi.

Penthe apklusa un zīmīgi paskatījās lejup. Tas ir, protams, ja tev nav nekādu slimību.

Es pietvīku. Ko? Nē! Protams, nav!

-    Vai tu to droši zini?

-   Esmu studējis “Medikā”, es diezgan stīvi atbildēju. Tā ir pasaules izcilākā medicīnas skola. Zinu visu par slimībām, kādas var draudēt, kā tās pazīt un kā ārstēt.

Penthe uzmeta man neticīgu skatienu. Nav tā, ka es šaubītos tieši par sevi. Bet visiem ir zināms, ka barbariem bieži ir slimības seksa jomā.

Es papurināju galvu. Tas ir vēl viens blēņu stāsts. Varu tev droši apgalvot, ka barbariem slimību nav vairāk kā ademiem. Patiesībā es pat domāju, ka mums to ir mazāk.

Penthes acis bija ļoti nopietnas. Nē. Šeit tu maldies. Kā tu domā, cik tādu slimnieku ir starp simt barbariem?

Tā bija vienkārša statistika, ko es atcerējos no “Medikas” laikiem. Uz katru simtu? Varbūt pieci. Protams, starp tiem, kuri strādā priekanamos vai tos apmeklē, tādu ir vairāk.

Penthes seja pauda neslēptu pretīgumu, un viņa noskurinājās. Starp simt ademiem tu neatradīsi nevienu ar tādu slimību! viņa nešaubīdamās teica. Pilnīga pārliecība.

-    Nu, nu! Es pacēlu roku un ar pirkstiem uzvilku gaisā apli. Nevienu?

-     Nevienu, viņa drūmā noteiktībā atkārtoja. Tādu slimību mēs varētu dabūt tikai no barbariem, un tie, kuri dodas projām no šejienes, vienmēr tiek brīdināti.

-    Un ja dabū slimību no kāda adema, kurš ceļojumu laikā nav bijis piesardzīgs? es jautāju.

Penthes mazā sirdsveida seja sadrūma un nāsis iepletās. No savējā? Pamatīgas dusmas. Ja kāds no Ademres pielaistu man tādu slimibu, es šausmīgi pārskaistos. Kliegtu skaļā balsi no klints virsotnes, ko viņš ir izdarījis. Padarītu viņa dzīvi sāpīgāku par lauztu kaulu.

Viņa izdarīja žestu pretīgums, pārvilkdama plaukstu krekla priekšpusei: tā bija pirmā ademu roku valodas kustība, kuru biju iemācījies no Tempi. Pēc tam es dotos garajā ceļā uz Tālu, lai to izārstētu. Pat tad, ja ceļojums ilgtu divus gadus un neienestu skolai nekādu naudu. Un neviens par to mani nenicinātu.

Šķiet, es sapratu. Tas bija loģiski. Ja tādas attieksmes nebūtu, ademu seksuālie paradumi veicinātu šo slimību izplatīšanos satriecošā ātrumā.

Redzēju, ka Penthe gaidoši lūkojas manī. Paldies tev par puķēm! es teicu.

Viņa pamāja ar galvu un pienāca tuvāk, skatīdamās man acīs. Biklais smaids kontrastēja ar skatienā jaušamo pacilātību. Tad viņas seja kļuva nopietna. Vai ar tām ir diezgan, lai apmierinātu jūsu barbariskos rituālus, vai man jādara vēl kaut kas?

Pasniedzos un noglāstīju viņas kakla maigo ādu, laizdams pirkstgalus tālāk uz aizmuguri zem garās bizes. Viņa aizvēra acis un pavērsa seju augšup pret manējo.

-     Puķes ir ļoti jaukas, un ar tām ir vairāk nekā diezgan, es teicu un noliecos viņu noskūpstīt.

*    * *

-    Man bija taisnība, Penthe teica ar apmierinātu nopūtu, kad gulējām kaili starp sarkanajām puķēm. Tev ir skaistas dusmas. Es gulēju uz muguras, un viņas sīkais augums bija saritinājies man padusē, sirdsveida sejai maigi balstoties pret manām krūtīm.

-    Ko tu ar to domā? es jautāju. Diezin vai “dusmas” ir īstais vārds.

-    Es domāju Vaevin, viņa atbildēja, lietodama ademu vārdu. Vai tas nozīmē to pašu?

-    Tādu vārdu es nezinu, es atklāti atzinos.

-    Man šķiet, ka “dusmas” ir īstais vārds, Penthe teica. Es esmu sarunājusies ar Vašetu jūsu valodā, un viņa to neizlaboja.

-    Bet ko tu īsti domā ar dusmām? es jautāju. Es taču nepavisam nejūtos dusmīgs.

Penthe pacēla galvu virs manām krūtīm un veltīja man laisku, apmierinātu smaidu. Protams, ne, viņa teica. Es esmu paņēmusi tavas dusmas. Kāpēc lai tu tā justos?

-    Vai… vai tas nozīmē, ka tu esi dusmīga? es jautāju, juzdams, ka neesmu sapratis viņas vārdu būtību.

Penthe iesmējās un papurināja galvu. Viņa bija atraisījusi garo bizi, ļaudama medus krāsas matiem brīvi izplūst pār vienu sejas pusi. Tas pilnīgi pārvērta viņas izskatu. Tāpat kā tas, ka viņai nebija sarkanā algotnes apģērba. Tās nav tādas dusmas. Es priecājos, ka man tās ir.

-    Tik un tā es nesaprotu, es teicu. Varbūt tas ir kaut kas tāds, ko barbari nespēj saprast. Paskaidro man tā, it kā es būtu bērns!

Brīdi viņa lūkojās manī ļoti nopietnu skatienu, tad apvēlās uz vēdera, lai būtu tuvāk manai sejai. Šīs dusmas nav jūtas. Tās ir… Viņa sastomījās, pievilcīgi raukdama uzacis. Tās ir vēlme. Tās ir radīšana. Tās ir dzīves alkas.

Penthe palūkojās apkārt, tad pievērsa skatienu zālei ap mums. Dusmas ir tas spēks, kas liek zālei lauzties cauri zemei, lai ieraudzītu sauli, viņa teica. Visam dzīvajam piemīt dusmas. Tā ir uguns, kas rada vēlmi kustēties, augt, darīt un radīt. Viņa atlieca galvu atpakaļ. Vai tu saproti, ko gribu sacīt?

-     Domāju, ka jā, es teicu. Un sievietes seksā pārņem vīriešu dusmas?

Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu. Tāpēc vīrietis pēc tam ir tik noguris. Viņš ir atdevis daļu no sevis. Viņš sabrūk. Viņš guļ. Penthe paskatījās lejup. Vai vismaz daļa no viņa guļ.

-    Bet ne jau ilgi, es teicu.

-              Tāpēc, ka tavas dusmas ir stipras un skaistas, viņa lepni sacīja.

-     Kā jau es teicu. Es varu to pateikt, jo esmu paņēmusi daļu no tām. Varu pateikt, ka tevī to ir vēl daudz vairāk.

-    Jā, ir, es piekritu. Bet ko sievietes dara ar šīm dusmām?

-    Mēs tās izmantojam, Penthe vienkārši atbildēja. Tāpēc sieviete pēc tam parasti neaizmieg kā vīrietis. Viņa daudz vairāk jūtas nomodā.

Pilna vēlmes kustēties. Bieži vien pilna vēlmes dabūt vēl un vēl to, kas viņai devis šis dusmas. Viņa nolaida galvu uz manām krūtīm un rotaļīgi man iekoda, cieši piekļaudamās ar savu kailo augumu.

Tas patīkami novirzīja domas uz citu pusi. Vai tas nozīmē, ka sievietēm nav pašām savu dusmu?

Penthe atkal iesmējās. Nē, tas to nenozīmē. Visam dzīvajam ir dusmas. Bet sievietes savas dusmas prot daudz un dažādi izmantot. Un vīriešiem ir vairāk dusmu, nekā viņi spēj izlietot, pārāk daudz, lai tās nāktu viņiem par labu.

-    Kā var būt pārāk daudz vēlmes dzīvot, augt un radīt? es jautāju.

-    Šķiet, vajadzētu būt tā: jo vairāk, jo labāk.

Penthe papurināja galvu, ar vienu roku atmezdama atpakaļ matus.

-     Nē. Tas ir tāpat kā ar ēdienu. Viena maltīte ir laba. Divas nav labākas. Viņa sarauca pieri. Nē. Drīzāk tas ir kā ar vīnu. Viens kauss vīna ir labs, divi reizēm ir labāki, bet desmit… Viņa nopietni pakratīja galvu. Tieši tāpat kā ar dusmām. Pārmērīgs vīna daudzums vīrietim kļūst par indi. Viņš sāk gribēt pārāk daudz. Viņš grib visu. Viņš kļūst dīvains, neprātīgs, mežonīgs.

Viņa pamāja pati pie sevis. Jā. Tāpēc, man šķiet, dusmas ir īstais vārds. Vīrieti, kurš visas dusmas glabā pie sevis, var viegli pazīt. Tās viņā sarūgst. Tās vēršas pašas pret sevi un liek viņam ārdīt, nevis radīt.

-   Par vīriešiem es varu to iedomāties, es teicu. Bet par sievietēm ari.

-   Visam dzīvajam ir dusmas, Penthe atkārtoja un paraustīja plecus.

-     Akmeni nevar salīdzināt ar plaukstošu koku. Tāpat ir ar cilvēkiem. Dažiem to ir vairāk, citiem mazāk. Daži tās izmanto gudri. Citi ne. Viņa man plati uzsmaidīja. Man to ir daudz, un tāpēc man ļoti patīk sekss un es esmu neganta karotāja. Viņa vēlreiz iekoda man krūtīs, šoreiz jau mazāk rotaļīgi, un virzīja muti pa manu kaklu augšup.

-    Bet, ja tu seksā paņem vīrieša dusmas, es teicu, cenzdamies koncentrēties, vai tas nenozīmē vēl kaut ko: jo vairāk seksa tu dabū, jo vairāk to gribi?

-   Tas ir kā ūdens, kas sūknī vienmēr jāuzpilda, viņa atbildēja, karsti elpodama man ausī. Nāc, un es ņemšu to visu, kaut arī tas prasītu mums veselu dienu un pusi nakts!

*    * *

No puķainā laukuma mēs vēlāk aizgājām uz pirtīm, pēc tam uz Penthes māju, ko veidoja divas ērtas istabas, iebūvētas klints sānā. Mēness, kas spīdēja debesīs, cītīgi vēroja mūs pa logu, bet es šaubos, vai tas redzēja kaut ko tādu, ko nebūtu redzējis agrāk.

-   Vai tagad tev pietiek? es aizelsies jautāju. Mēs, viscaur nosvīduši, gulējām blakus viņas ērtajā, platajā gultā. Ja tu ņemsi tās vēl vairāk, man vairs nepietiks dusmu, lai runātu vai elpotu.

Mana plauksta gulēja uz viņas plakanā vēdera. Penthes āda bija maiga un samtaina, bet, kad viņa smējās, es jutu, kā kustas un raustās viņas tēraudcietie vēdera muskuļi.

-     Pagaidām pietiek, viņa teica manāmi pagurušā balsī. Vašeta dusmotos, ja es tevi atstātu tukšu kā izspiestu augli.

Par spīti garajai dienai, es jutos neparasti spirgts, un manas domas bija možas un skaidras. Atcerējos, ko viņa pirms neilga laika bija teikusi. TU sacīji, ka sievietes daudz un dažādi izmantojot savas dusmas. Kādos veidos viņas tās izmanto, un kas tie par veidiem, kas vīriešiem nav pieejami?

-     Mēs mācām citus, Penthe atbildēja. Mēs dodam vārdus. Mēs sekojam dienu ritumam un gādājam, lai tas būtu gluds. Mēs stādām. Mēs radām bērnus. Viņa paraustīja plecus. Mēs darām daudz ko.

-    Arī vīrietis to visu var darīt, es teicu.

Penthe pasmējās. Aplam. Vīrietis nevar radīt bērnu, viņa sacīja, paberzēdama manu zodu. Vīrietis var radīt bārdu. Bērns ir pavisam kas cits, un ar to jums nav sakara.

-     Mēs neiznēsājam bērnu, mazliet aizskarts, es teicu. Tomēr mums ir sava loma tā radīšanā.

Penthe pagriezās un smaidīdama paskatījās uz mani, it kā es būtu pateicis joku. Tad viņas smaids apdzisa. Viņa atbalstījās uz elkoņa un raudzījās manī vēl krietnu brīdi. Vai tu runā nopietni?

Redzēdama manu apmulsušo sejas izteiksmi, viņa pārsteigta iepleta acis un piecēlās gultā sēdus. Tā patiešām ir taisnība! viņa iesaucās. -Jūs ticat vīriešmātēm! Penthe ieķiķinājās un ar abām plaukstām aizsedza muti. Es nekad nedomāju, ka tā ir patiesība! Nolaidusi kreiso roku lejup, viņa atsedza izbrīnītu smaidu un izdarīja kustību uzjautrinošs pārsteigums.

Jutu, ka man vajadzētu justies aizkaitinātam, taču nespēju sakopot pietiekami daudz enerģijas. Varbūt Penthes skaidrojumā par dusmu atdošanu bija zināma patiesība. Kas tas ir: vīriešmātes? es jautāju.

-    Vai tu nejoko? viņa jautāja, joprojām turēdama plaukstu priekšā mutei. Vai tu patiešām tici, ka bērnu sievietē ieliek vīrietis?

-     Nu… jā, es mazliet neveikli teicu. Tā varētu teikt. Lai rastos bērns, ir vajadzīga gan sieviete, gan vīrietis. Māte un tēvs.

-    Jums tam ir pat vārds! Penthe jautri iesaucās. Jā, arī to man ir stāstījuši. Tāpat kā stāstus par dubļu zupu. Bet es nekad neticēju, ka tā ir īstenība!

Es piecēlos sēdus, tagad jau gluži nobažījies. Tu taču zini, kā rodas bērni, vai ne? es jautāju, ar žestu pauzdams patiesa nopietnība. Tas, ko mēs šodien darījām gandrīz visu dienu, ir ceļš uz bērna radīšanu.

Penthe skatījās uz mani kā sastingusi un ilgi klusēja, bet tad ļāva vaļu nevaldāmiem smiekliem. Brīžiem viņa mēģināja kaut ko sacīt, bet tad, redzēdama manu sejas izteiksmi, atkal padevās jaunai smieklu lēkmei.

Penthe uzlika rokas uz vēdera un izlikās to pētoši taustām. Kur ir mans bērns? viņa jautāja, skatīdamās uz savu plakano vēderu. Varbūt mans sekss visus šos gadus ir bijis nepareizs? Smieklu raustītie vēdera muskuļi veidoja rakstu, kas atgādināja bruņrupuča bruņas. Ja tā būtu patiesība, ko tu saki, man vajadzētu būt simt bērniem! Piecsimt bērniem!

-   Tas nenotiek katrā seksa reizē, es teicu. Ir tikai noteikti periodi, kad sieviete ir gatava ieņemt bērnu.

-    Un tu esi to darījis? viņa jautāja, skatīdamās uz mani ar tēlotu nopietnību, tomēr mutes kaktiņi vilkās smīnā. Vai tu esi ar sievieti radījis bērnu?

-     Esmu ievērojis piesardzību, lai tas nenotiktu, es atbildēju. Ir tāds augs, ko sauc par silfiju. Es to košļāju katru dienu, un tas neļauj man ielikt sievietē bērnu.

Penthe papurināja galvu. Vēl viens barbaru seksa rituāls, viņa noteica. Vai atvest vīrieti pie puķēm jūsu zemē arī nozīmē radīt bērnu?

Nolēmu izmantot citādu taktiku. Ja vīrieši nepiedalās bērnu radīšanā, kā tad tu izskaidro to, ka bērni izskatās līdzīgi tēviem?

-     Bērni izskatās līdzīgi dusmīgiem vecīšiem, Penthe teica. Plikām galvām un … Viņa brīdi meklēja vārdu, pieskardamās vaigam.

-     …krunkainām sejām. Tad jau varbūt tikai veci vīrieši spēj radīt bērnus? Viņa pasmīnēja.

-   Un kaķēni? es jautāju. Tu taču esi redzējusi jaundzimušu kaķēnu metienu. Kad starp baltu un melnu kaķi notiek sekss, piedzimst gan balti, gan melni kaķēni. Un kaķēni divās krāsās.

-    Vienmēr? Penthe jautāja.

-    Vienmēr ne, es atzinu. Bet parasti jā.

-    Un ja piedzimst dzeltens kaķēns? viņa jautāja.

Pirms es paguvu atbildēt, viņa atmeta ar roku. Kaķēniem ar to nav nekāda sakara! viņa teica. Mēs neesam dzīvnieki. Mums nav pārošanās laika. Mēs nedējam olas. Mēs neradām kokonus, augļus vai sēklas. Mēs neesam suņi, vardes vai koki.

Penthe nopietni paskatījās uz mani. Tev ir aplama domāšana. Tikpat labi tu varētu teikt, ka divi akmeņi, sasizdamies kopā, atšķeļ gabalu un rada akmens bērnu. Un cilvēki tādā pašā veidā rada cilvēku bērnus.

Es sadusmojos, tomēr viņai bija taisniba. Biju izvēlējies kļūdainu analoģiju. Tā bija kļūdaina loģika.

Kādu laiku mūsu saruna turpinājās tādā pašā garā. Es jautāju, vai viņa jebkad ir pazinusi sievieti, kas nes sevi bērnu, ja viņai iepriekšējos mēnešos nav bijis seksa. Penthe atbildēja, ka nepazīstot nevienu sievieti, kura trīs mēnešus labprātīgi iztiktu bez seksa, ja neņem vērā vecās, slimās un tās, kuras ceļo pa barbaru zemēm.

Beidzot Penthe ar rokas mājienu mēģināja mani apturēt, ar žestu pavēstīdama, ka ir zaudējusi pacietību. Vai tu pats nedzirdi, cik tavi pamatojumi ir bezjēdzīgi? Sekss rada bērnus, bet ne vienmēr. Bērni izskatās pēc vlriešmātēm, bet ne vienmēr. Lai radītu bērnu, seksam jānotiek īstajā brīdi, bet ne vienmēr. Ir augi, kas tādu iespēju veicina un tādu iespēju mazina. Viņa papurināja galvu. Tev taču jāsaprot, ka tavi apgalvojumi ir plāni kā tīkls. Tu turpini aust tajā jaunus diegus un ceri, ka tajā varēs nest ūdeni. Bet cerības nerada patiesību.

Redzēdama manu saraukto pieri, viņa satvēra manu plaukstu un izdarīja tajā kustību mierinājums, tāpat kā iepriekš bija darījusi ēdamzālē, un viņas sejā vairs nebija smieklu. Es redzu, ka tu patiešām tam tici. Varu saprast, kāpēc barbaru vīrieši grib tam ticēt. Jums noteikti ir patīkami uzskatīt sevi par svarīgiem šajā jomā. Bet tā tas vienkārši nav!

Penthe paskatījās uz mani gandrīz vai ar žēlumu sejā. Reizēm sieviete nogatavojas. Tas ir dabiski, un vīriešiem ar to nav nekāda sakara. Tāpēc visvairāk sieviešu nogatavojas rudenī tāpat kā augļi. Tāpēc visvairāk sieviešu nogatavojas šeit, Haertā, jo bērniem te ir labāka dzīve.

Mēģināju izdomāt citu pārliecinošu argumentu, taču nekas nenāca prātā. Tas bija bezcerīgi.

Redzēdama manu sejas izteiksmi, Penthe saspieda manu plaukstu un izdarīja kustību pieļāvums. Varbūt barbaru sievietēm ir citādi, viņa teica.

-    To tu saki tikai tādēļ, lai es justos labāk, es drūmi sacīju un negaidīti plati nožāvājos.

-    Taisniba, viņa atzinās. Tad viņa mani maigi noskūpstīja un pastūma aiz pleciem, mudinādama atlaisties guļus.

Es apgūlos, un viņa atkal ieritinājās man padusē, atbalstīdama galvu uz mana pleca. Laikam ir grūti būt vīrietim, viņa klusi teica. Sieviete zina, ka ir daļa no pasaules. Mēs esam dzīvības pilnas. Sieviete ir puķe un auglis. Mēs virzāmies cauri laikiem kā daļa no bērniem. Bet vīrietis… Viņa pagrieza galvu un paskatījās uz mani ar maigu žēlumu acis. Jūs esat tukši zari. Jūs zināt, ka nomirsiet un pēc sevis neko nozīmīgu neatstāsiet.

Penthe maigi noglāstīja man krūtis. Es domāju, ka tieši tāpēc jūsos ir tik daudz dusmu. Varbūt jums to nav vairāk kā sievietēm. Varbūt jūsu dusmām vienkārši nav, kur palikt. Varbūt tās izmisīgi vēlas par sevi atgādināt. Sit pa pasauli kā āmura vēzieni. Vedina jūs uz pārsteidzīgu rīcību. Velk uz ķildām. Uzkurina naidu. Jūs krāsojat, būvējat, karojat un izdomājat stāstus, kas ir tālu no patiesības.

Viņa apmierināti nopūtās un nolaida galvu man uz pleca, omulīgi ieritinādamās manā rokas līkumā. Man žēl tev to sacīt. Tu esi labs cilvēks un glīts vīrietis. Un tomēr tu esi tikai vīrietis. Vienīgais, ko tu vari piedāvāt pasaulei, ir tavas dusmas.

SIMT DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . vārdi

Šī BIJA diena, kurā man vajadzēja vai nu palikt, vai aiziet. Sēdējām kopā ar Vašetu zaļā pakalnā un raudzījāmies, kā austrumu pusē no mākoņiem augšup kāpj saule.

-    Saicere nozīmē lidot, tvert, lauzt, Vašeta klusi atkārtoja jau simto reizi. Tev jāatceras visas rokas, kuras to turējušas. Daudzas rokas, un visas tās ir bijušas daļa no lethani. Tu nekad nedrīksti to lietot nepiedienīgā veidā.

-    Es apsolu, atkārtoju jau simto reizi un pēc neilgas vilcināšanās ierunājos par to, kas mani kādu laiku bija mulsinājis. Bet, Vašeta, tu izmantoji savu zobenu, lai apdarinātu vītola zaru, ar kuru man siti. Reiz es redzēju, kā tu ar zobena palīdzību atvēri logu. Tu ar to apgriez nagus…

Vašeta neizpratnē paskatījās uz mani. Jā?

-    Vai tas nav nepiedienīgi? es jautāju.

Viņa atmeta galvu atpakaļ un iesmējās. Vai tu gribi teikt, ka man vajadzētu to lietot tikai cīņās?

Es izdarīju kustību acīmredzams secinājums.

-    Zobens ir ass, viņa teica. Tas ir rīks. Es to pastāvīgi nēsāju līdzi. Kāpēc lai to lietot būtu nepiedienīgi?

-    Man tas šķiet necienīgi, es paskaidroju.

-     Cieņu lietai izrāda, to saprātīgi izmantojot, Vašeta teica. Var paiet gadi, iekams es atkal došos uz barbaru zemēm un cīnīšos. Kā manam zobenam var kaitēt tas, ka es starplaikos ar to griežu burkānus un plēšu skalus? Vašetas acis kļuva nopietnas. Nēsāt zobenu visu mūžu, zinot, ka tas domāts tikai nogalināšanai… Viņa papurināja galvu.

-    Ko tas nodarītu cilvēka prātam? Tas būtu briesmīgi.

Vašeta iepriekšējā vakarā bija atgriezusies Haertā un jutusies ļoti neapmierināta, ka nav bijusi klāt manā akmens pārbaudījumā. Viņa teica, ka es esot darījis pareizi, nolikdams zobenu pēc tam, kad Karsereta aizmeta savējo, un ka viņa ar mani lepojoties.

Vakar Šehinni bija oficiāli uzaicinājusi mani palikt un trenēties skolā. Teorētiski es šīs tiesības biju jau ieguvis, bet visi zināja, ka tā ir tīrā formalitāte. Šāds piedāvājums bija pagodinošs, tas nozīmēja izdevību, kāda diez vai jebkad vēl varētu rasties.

Mēs noskatījāmies, kā zēns dzen lejup pa nogāzi kazu baru. Vašeta, vai tā ir patiesība, ka ademiem nepastāv tēva jēdziens?

Vašeta bezrūpīgi pamāja ar galvu un bridi klusēja. Ceru, ka tu nenostādīji mūs abus neveiklā stāvoklī, runādams par to ar visiem pēc kārtas, kamēr es biju projām, viņa nopūzdamās teica.

-     Es runāju tikai ar Penthi, es atbildēju. Viņai tas šķita jocīgākais, ko viņa pēdējo desmit mēnešu laikā dzirdējusi.

-    Tas patiešām ir uzjautrinoši, Vašeta teica, viegli izliecot lūpas.

-    Tātad tā ir taisnība? es jautāju. Un pat tu tam tici? Tu taču esi…

Vašeta pacēla roku, un es apklusu. Miers! viņa teica. Domā

par savām vīriešmātēm, ko gribi! Man tas ir pilnīgi vienalga. Viņa viegli pasmaidīja, kavēdamās atmiņās. Mans karaliskais dzejnieks visā nopietnībā uzskatīja, ka sieviete nav nekas vairāk kā zeme, kurā vīrietis var iestādīt bērnu.

Vašeta uzjautrināti nosēcās, taču tie nebija īsti smiekli. Viņš bija pilnīgi pārliecināts par savu taisnību. Nekas nespēja mainīt viņa domas. Es jau pirms daudziem gadiem sapratu, ka strīdēties par tādiem jautājumiem ar barbaru nozīmē tikai ilgi un bezjēdzīgi tērēt savu laiku. Viņa paraustīja plecus. Domā par bērnu radīšanu, ko vēlies! Tici dēmoniem. Skaiti lūgšanas kazai. Kāpēc lai es uztrauktos, kamēr tas mani neskar?

Es brīdi pārdomāju viņas vārdus. Tur ir sava gudrība, es atzinu.

Viņa pamāja ar galvu.

-     Bet neatkarīgi no tā, vai vīrietim ir nozīme bērna radīšanā vai ne, es teicu, par konkrētu jautājumu var būt dažādas domas, tomēr patiesība ir tikai viena.

Vašeta laiski pasmaidīja. Tādā gadījumā man tas varētu rūpēt tad, ja mans mērķis būtu patiesības meklējumi. Viņa gari nožāvājās, izstaipīdamās kā apmierināta kaķene. Bet es labāk domāju par prieku manā sirdī, par skolas labklājību un lethani izpratni. Ja pēc tam vēl atliks laiks, varbūt es to izmantošu centieniem izdibināt patiesību.

Kādu laiku mēs klusēdami vērojām saullēktu. Es aptvēru, ka Vašeta ir pavisam citāda būtne, kad necenšas pēc iespējas drīzāk iedzīt man galvā ketanu un visas ademu gudrības.

-   Un vēl es tev varu dot padomu, Vašeta piebilda. Ja tu katrā ziņā gribi turēties pie savas barbaru ticības par vīriešmātēm, es tev ieteiktu par to klusēt. Labākajā gadījumā tu sastapsies ar uzjautrinājumu. Lielākā daļa cilvēku tādu iedomu dēļ vienkārši uzskatīs tevi par idiotu.

Es pamāju ar galvu. Pēc laba brīža beidzot uzdrošinājos uzdot jautājumu, ko daudzas dienas biju glabājis sevī. Magvina deva man vārdu Maedre. Ko tas nozīmē?

-    Tas ir tavs vārds, Vašeta atbildēja. Nesaki to nevienam!

-    Vai tas ir noslēpums? es jautāju.

Viņa pamāja ar galvu. Tas domāts tikai tev, taviem skolotājiem un Magvinai. Darīt to zināmu citiem būtu bīstami.

-    Kā tas var būt bīstami?

Vašeta paskatījās uz mani tā, it kā es nebūtu pie pilna prāta. Ja tu zini vārdu, tev pār to ir vara. Tas taču tev ir zināms?

-    Bet es zinu tavu vārdu, Šehinni un Tempi vārdus. Kas tur bīstams?

Viņa atmeta ar roku. Ne jau par tādiem vārdiem ir runa. Tie ir

dziļie, iekšējie vārdi. Tempi nav vārds, ko viņam deva Magvina. Tāpat kā tavs vārds nav Kvouts. Dziļajiem vārdiem ir nozīmes.

Es jau zināju, ko nozīmē Vašetas vārds. Ko nozīmē Tempi?

-   Tempi nozīmē “maza dzelzs”. “Tempa” ir dzelzs, un tas nozīmē sist dzelzi, tas nozīmē dusmas. Šehinni deva viņam šo vārdu pirms daudziem gadiem. Viņš bija ļoti apgrūtinošs audzēknis.

-    Aturiešu valodā dusmas ir temper, es satraukts sacīju, izbrīnījies par sakritību. Un tas nozīmē arī dzelzs rūdīšanu, kad to pārvērš par tēraudu.

Vašeta vienaldzīgi paraustīja plecus. Tā ar vārdiem mēdz būt. Tempi ir mazs vārds, bet ietver daudz. Tāpēc tev nevajag runāt par savu vārdu pat ar mani.

-    Bet es pietiekami labi nezinu tavu valodu, lai pats saprastu, ko tas nozīmē, es iebildu. Cilvēkam taču jāzina sava vārda nozīme.

Brīdi vilcinājusies, Vašeta piekāpās. Tas nozīmē “liesma, pērkons un nolauzts koks”.

Brīdi padomāju un nolēmu, ka man tas patīk. Kad Magvina man deva šo vārdu, tu izskatījies pārsteigta. Kāpēc?

-     Man nepieklātos izteikties par otra cilvēka vārdu. Pilnīgs noraidījums. Viņas žests bija tik skarbs, ka gandrīz vai sāpīgi bija to redzēt. Vašeta piecēlās un noberzēja plaukstas gar biksēm. Nāc, tev ir laiks doties pie Šehinni un dot viņai atbildi!

*    * *

Kad iegājām Šehinni istabā, viņa ar rokas mājienu aicināja mūs apsēsties. Pēc tam viņa apsēdās pati un pārsteidza mani ar ļoti atturīgu smaidu. Tas bija ārkārtīgi glaimojošs intimitātes apliecinājums. Vai esi izlēmis? viņa jautāja.

Es pamāju ar galvu. Pateicos tev, Šehinni, bet es nevaru palikt. Man jāatgriežas Severenā un jātiekas ar maeru. Tempi savu pienākumu izpildīja, kad ceļiem tika atdota drošība, bet man ir jāatgriežas un viss jāizstāsta. Es domāju arī par Dennu, tomēr viņu nepieminēju.

Šehinni izdarīja žestu, kurā eleganti apvienojās atzinība un nožēla.

Pildīt pienākumu ir saskaņā ar lethani. Viņa nopietni paskatījās uz mani. Atceries, tev ir zobens un vārds, bet tu nedrīksti piedāvāt savus pakalpojumus par maksu, it kā būtu ieguvis sarkanās drānas.

-     Vašeta man visu paskaidroja, es teicu. Atkārtots apliecinājums.

-     Nokārtošu visu vajadzīgo, lai manas nāves gadījumā zobens tiktu nogādāts atpakaļ uz Haertu. Es nemācīšu citiem ketanu un nevalkāšu sarkanas drānas. Piesardzīga, uzmanīga ziņkāre. Bet vai man ir atļauts stāstīt citiem, ka esmu mācījies pie jums cīņas prasmi?

Atturīga piekrišana. Tu drīksti teikt, ka esi mācījies pie mums. Bet nedrīksti stāstīt, ka esi viens no mums.

-    Protams, es sacīju. Un ka esmu jums līdzvērtīgs.

Šehinni izdarīja kustību rāms apmierinājums. Tad viņa pārvietoja rokas un atturīgi pavēstīja mulsa atzīšanās. Tā nav gluži dāvana, viņa teica. Tu būsi labāks karotājs par daudziem barbariem. Ja tu cīnīsies un uzvarēsi, barbari domās: Kvouts tikai mazliet ir pamācījies ademu cīņas mākslu un jau tagad ir izcils karotājs. Cik prasmīgiem tad jābūt viņiem? Un tomēr. Ja tu cīnīsies un zaudēsi, viņi domās: Kvouts ir iemācījies tikai daļu no tā, ko prot ademi.

Vecās sievietes acis tikko jaušami iedzirkstījās. Viņa izdarīja kustību uzjautrinājums. Kā vienā, tā otrā gadījumā mūsu labā slava ies plašumā. Tā ir kalpošana Ademrei.

Es pamāju ar galvu. Labprātīga piekrišana. Tas nekaitēs ari manai labajai slavai, es teicu. Mīkstināts izteikums.

Pēc garāka klusuma brīža Šehinni izdarīja kustību svinīga nopietnība.

-     Mūsu nesenajā sarunā tu jautāji par rhintām. Vai atceries? viņa jautāja. Ar acs kaktiņu redzēju, ka Vašeta neveikli sagrozās savā krēslā.

Piepešā satraukumā es pamāju ar galvu.

-     Es atcerējos vienu no šiem stāstiem. Vai tu gribētu to dzirdēt?

Es atbildēju ar kustību ļoti dedzīga interese.

-              Tas ir sens stāsts, tik sens kā Ademre. To vienmēr stāsta vienādi. Vai esi gatavs klausīties? Pilnīga formalitāte. Šehinni balsij bija rituāla pieskaņa.

Es vēlreiz pamāju ar galvu. Dedzīgs lūgums.

-              Tāpat kā visur, te ir savi noteikumi. Es izstāstīšu šo stāstu vienu reizi. Pēc tam tu nedrīksti par to runāt. Pēc tam tu nedrīksti uzdot jautājumus. Šehinni skatiens pārslīdēja no manis pie Vašetas un atpakaļ. Dziļa nopietnība. Tu nedrīksti par to runāt, iekams nebūsi nogulējis tūkstoš naktis. Tu nedrīksti uzdot jautājumus, iekams nebūsi noceļojis tūkstoš jūdzes. Tagad, kad to zini, vai gribi to dzirdēt?

Es trešoreiz pamāju ar galvu, un mans satraukums auga augumā.

Šehinni sāka runāt ļoti oficiālā balsi:

-    Reiz bija izcila zeme, kuru apdzīvoja izcili cilvēki. H nebija Ademre. Tas bija Ademres pirmsākums, kad mēs vēl nebijām kļuvuši tie, kas esam.

Bet tajos laikos cilvēki bija tie, kas bija, skaisti un stipri vīrieši un sievietes. Viņi dziedāja dziesmas par varu un cīnījās tikpat labi kā Ademres cilts.

Šiem cilvēkiem bija dižena valsts. Tās vārds ir aizmirsts. Tas nav svarīgs, jo valsts ir gājusi bojā, un kopš tā laika zeme ir saplaisājusi un debesis pārvērtušās.

Šajā valsti bija septiņas pilsētas un viena pilsēta. Septiņu pilsētu vārdi ir aizmirsti, jo tās ir pazudinājusi nodevība un izputinājis laiks. Ari viena pilsēta gāja bojā, bet tās vārds ir palicis dzīvs. To sauca Tariniela.

Valstij bija ienaidnieks, jo spēks izaicina spēku. Bet ienaidnieks nebija tik varens, lai nopostītu valsti. Ienaidnieks nebija tik stiprs, lai sadragātu to triecienā vai uzbrukumā. Ienaidnieka vārds nav aizmirsts, taču tam vēl jāpagaida.

Tā kā ar spēku ienaidnieks nespēja uzvarēt, tas virzījās uz priekšu kā auglī ieēdies tārps. Ienaidnieks nepazina lethani. Viņš saindēja septiņus citus prātus pret valsti, un tie aizmirsa lethani. Seši no tiem nodeva pilsētas, kuras bija tiem uzticējušās. Sešas pilsētas krita, un to vārdi ir aizmirsti.

Viens no septiņiem atcerējās lethani un nenodeva pilsētu. Viņa pilsēta negāja bojā. Viens no septiņiem atcerējās lethani, un valstij palika cerība. Vienas nesagrautas pilsētas cerība. Taču pat tās pilsētas vārds ir aizmirsts, un to ir apracis laiks.

Bet septiņi vārdi ir dzīvi. Viens vārds un seši vārdi, kas nāk tam līdzi. Septiņi vārdi ir izdzīvojuši cauri sabrukušai valstij, saplaisājušai zemei un pārvērstām debesīm. Septiņi vārdi ir saglabājušies atmiņā cauri ilgajiem Ademres laika lokiem. Septiņi vārdi ir saglabājušies atmiņā, un tie ir septiņu nodevēju vārdi. Atceries tos un iegaumē viņu septiņas zīmes:

“Saifu pavada zila liesma,

Sterkus dzelzij pakļāvīgs vergs.

Ferula acis saltas kā ledus,

Usnea rūsa un sairums.

Pelēkais Dalcenti allaž mēms,

Bālā Alenta sērgu dveš.

Un vispēdējais Septiņu valdnieks,

Alaksels, visu nievāts un nīsts,

Mūžīgās ēnas sagūstīts. ”

SIMT DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . starpspēle — Čukstu dimdoņa

-     REŠI! Basts satriektu seju iekliedzās. Nē! Beidz! Viņš izstiepa rokas, itin kā gribēdams aizspiest viesnīcniekam muti. Tu nedrīksti par to runāt!

Kvouts drūmi pasmaidīja. Bast, kurš tev pirmais mācīja vārdu zinības?

-    Ne jau tu, Reši. Basts papurināja galvu. Ir lietas, ko Fae valstībā zina katrs bērns. Neko tādu nevajag izrunāt skaļi. Nekad.

-    Un kāpēc tā? Kvouts jautāja skolotāja cienīgā balsī.

-    Tāpēc, ka dažas būtnes zina, ja kāds izrunā viņu vārdus! Basts krampjaini norija siekalas. Tās zina, kur šis vārds tiek izrunāts.

Kvouts mazliet neiecietīgi nopūtās. Ja vārdu izrunā vienreiz, nekas ļauns nenotiek, Bast. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. Kā tu domā, kāpēc ademi cieši ievēro tradīciju tieši šajā konkrētajā stāstā? Stāstīt tikai vienreiz un pēc tam neuzdot jautājumus?

Basta acis savilkās mazliet šaurākas, un Kvouts veltīja viņam skopu, saspringtu smaidu. Tieši tā. Mēģināt atrast to, kurš vienreiz izrunājis tavu vārdu, ir tikpat kā meklēt kādu mežā pēc viena vienīga pēdas nospieduma.

Stomīgi, it kā baidīdamies viņus pārtraukt, ierunājās Hronists: Vai kaut kas tāds patiešām ir iespējams? viņš jautāja. Visā nopietnībā?

Kvouts drūmi pamāja ar galvu. Domāju, ka tieši tā viņi atrada manu trupu, kad es vēl biju zēns.

Hronists nervozi paskatījās apkārt, tad sarauca pieri un apklusa, taču tas viņam prasīja acīmredzamu piepūli. Bridi viņš sēdēja ļoti nekustīgi un izskatījās tikpat satraukts kā iepriekš. Vai tas nozīmē, ka viņi var ierasties šeit? Tu taču par viņiem esi runājis ļoti daudz…

Kvouts noraidoši atmeta ar roku. Nē. Galvenais ir vārdi. īstie vārdi. Dziļie, iekšējie vārdi. Un tieši šī iemesla dēļ es no tiem esmu izvairījies. Mans tēvs mēdza iedziļināties visos sīkumos. Viņš gadiem ilgi bija uzdevis jautājumus un vācis senus stāstus par čandriāniem. Domāju, ka tēvs uzdūrās dažiem viņu senajiem vārdiem un iekļāva tos savā dziesmā…

Hronista sejā uzzibēja atskārsme. …un pēc tam atkārtoja un izmēģināja to daudzas reizes.

Viesnīcnieks tikko jaušami, maigi pasmaidīja. Neskaitāmas reizes, ja kaut cik varu spriest par savu tēvu. Nešaubos, ka viņi abi ar māti ļoti daudz strādāja, lai novērstu katru sīko trūkumu, pirms izpildīs dziesmu publiski. Viņi bija augstu prasību cilvēki. Kvouts gurdi nopūtās. Čandriāniem tas varēja nozīmēt to pašu, ko daudzkārt aizdedzināta signāluguns. Manuprāt, vecākiem izdevās tik ilgi izvairīties tikai tāpēc, ka viņi pastāvīgi ceļoja.

Basts iejaucās vēlreiz. Un tieši tāpēc tev nevajag par to runāt, Reši!

Kvouts sarauca pieri. Bast, kopš tā laika es esmu aizvadījis noteiktās tūkstoš naktis un noceļojis vairākus tūkstošus jūdžu. Vienu reizi minēt šos vārdus ir droši. Šodien, kad pasaule gāžas ārā no rāmjiem, vari ticēt, ka cilvēki arvien biežāk pārcilā senos stāstus. Ja čandriāni cenšas saklausīt savus vārdus, esmu pārliecināts, ka viņu ausis sasniedz nerimtīga čukstu dimdoņa no Erues līdz Apļa jūrai.

Basta sejas izteiksme liecināja, ka viņš nebūt nejūtas pārliecināts.

-    Un vēl kas, Kvouts teica ar gurdumu balsī. Ir vēlams šos vārdus pierakstīt. Kādreiz tie kādam var izrādīties noderīgi.

-    Un tomēr, Reši, tev vajadzētu būt uzmanīgākam.

-    Vai tad visus šos pēdējos gadus es neesmu bijis gana uzmanīgs, Bast? Kvouts noprasīja, un viņa aizkaitinājums beidzot sāka lauzties uz āru. Un kāds no tā bijis labums? Turklāt, ja tas, ko tu saki par Ktehu, ir patiesība, viss beigsies asarās, lai ko es darītu vai nedarītu. Vai tā nav?

Basts pavēra muti, tad atkal to aizvēra, acīmredzot nesaprazdams, ko sacīt. Tad viņš uzmeta ašu skatienu Hronistam, ar acīm pauzdams lūgumu pēc atbalsta.

To redzēdams, ari Kvouts pagriezās pret Hronistu un ziņkāri savilka uzacis.

-     Man uz to nav nekādas atbildes, Hronists teica, pievērsdams skatienu somai un izvilkdams ar tinti notrieptu lupatiņu. Jūs abi esat redzējuši, cik niecīgas ir manas vārdnieka prasmes: tās sākas un beidzas ar dzelzi. Un pat tā ir tikai laimīga nejaušība. Vārdu maģistrs atzina mani par veltīgu laika šķiedēju.

-    Tas ir kaut kas pazīstams, Kvouts nomurmināja.

Hronists paraustīja plecus. Lai nu kā, es viņam ticēju.

-    Vai tu atceries, kā viņš to pamatoja?

-     Daudzos un gluži konkrētos veidos: es zinot pārāk daudz ārējo vārdu. Es nekad neesot bijis izsalcis. Es esot pārāk gļēvs… Hronists cītīgi tīrīja spalvas galu. Man šķiet, viņš savu galīgo vērtējumu nepārprotami izteica vārdos: “Kurš būtu domājis, ka tādam nīkulīgam skribelētājam kā tu vispār iekšā varētu būt kāda dzelzs?”

Kvouta lūpas savilkās līdzcietīgā smaidā. Viņš tiešām tā teica?

Hronists paraustīja plecus. Patiesībā viņš nosauca mani par nožēlojamu sūdu. Man negribējās aizskart tava jaunā drauga nesamaitātās jūtas. Viņš pamāja uz Bastu. Pēc visa spriežot, viņam ir bijusi grūta diena.

Kvouta smaids kļuva platāks. Žēl gan, ka mēs nebijām Universitātē vienā laikā.

Hronists pēdējo reizi pārvilka miksto lupatiņu spalvas uzgalim un pacēla to pret dziestošo vakara gaismu viesnīcas logā. Diez vai! viņš teica. Es tev nebūtu paticis. Es tiešām biju nožēlojams sūds. Turklāt izlutināts. Pārņemts pats ar sevi.

-    Un kas kopš tā laika ir mainījies? Kvouts jautāja.

Hronists paskatījās pāri galdam, šķiet, izbrīnījies par tādu jautājumu.

-     Kas mainījies? viņš pārjautāja. Esmu atnācis šurp ne jau tāpēc, lai stāstītu stāstu. Viņš iebāza slaukāmo lupatiņu atpakaļ somā. īsi sakot, mani parāva dusmas, un es aizgāju no Universitātes meklēt zaļākus laukus. Tas ir labākais, ko esmu izdarījis. Ceļodams es mēneša laikā iemācījos vairāk nekā trijos studiju gados.

Kvouts pamāja ar galvu. Tekams teica to pašu: tas nav drosmīgs vīrs, kurš nav nostaigājis simt jūdžu kājām. Ja gribi zināt, kas tu esi, ej tik ilgi, līdz neviens nezina tavu vārdu. Ceļojums ir lielais izlīdzinātājs un izcilākais skolotājs, rūgts kā zāles un cietsirdīgāks nekā spogulis. Tāls ceļš tev iemācīs vairāk par sevi nekā pašanalīze simt gadu garumā.

SIMT TRĪSDESMITĀ NODAĻA . vīns un ūdens

ATVADĪŠANĀS N0 Haertas man prasīja veselu dienu. Paēdu kopīgu maltīti ar Vašetu un Tempi un ļāvu abiem dot man vairāk padomu, nekā gribēju dzirdēt un jutu vajadzību saņemt. Seleana drusku paraudāja un apsolīja mani apciemot, kad būšot ieguvusi sarkanās drānas. Mēs pēdējo reizi izmēģinājām spēkus divcīņā, un šķiet, ka viņa tīšām ļāva man uzvarēt.

Visbeidzot pavadīju patīkamu vakaru kopā ar Penthi. Patīkamais vakars ieilga līdz vēlai stundai un pārtapa patīkamā naktī. Bālajās stundās pirms rītausmas es tomēr pamanījos notvert dažas miega stundas.

Esmu uzaudzis Edema Rū cilts vidū, tāpēc nebeidzu brīnīties, cik ātri cilvēks spēj iesakņoties vienā vietā. Kaut gan biju pavadījis Haertā tikai nepilnus divus mēnešus, man bija grūti aiziet.

Tomēr ari ceļš zem kājām viesa patīkamas izjūtas, un es pacilāts devos pretī Alveronam un Dennai. Bija laiks saņemt atalgojumu par labi padarītu darbu un izteikt patiesu, kaut arī novēlotu atvainošanos.

*    * *

Piecas dienas vēlāk es mēroju vienu no garajiem, vientulīgajiem ceļa posmiem, kādi atrodami tikai austrumu Vintasas zemajās piekalnēs. Biju nokļuvis, kā mēdza sacīt mans tēvs, kartes malā.

Visas dienas gaitā biju saticis tikai pāris ceļotāju un nebiju redzējis nevienu viesnīcu. Doma par nakšņošanu zem klajas debess mani pārlieku neuztrauca, bet jau vairākas dienas es biju ēdis tikai to, kas kabatās, un labprāt būtu vēlējies siltu maltīti.

Strauji biezēja krēsla, un es biju jau atmetis domu par vēdera izpriecām, bet tad pēkšņi pamanīju priekšā cauri mijkrēslim vijamies baltu dūmu strūklu. Pirmajā brīdī noturēju to par lauku māju. Tad līdz manām ausīm atplūda mūzikas skaņas, un mani atkal modās cerība uz gultu un karstām vakariņām.

Taču aiz ceļa līkuma mani gaidīja vēl lielāks pārsteigums nekā ceļmalas viesnīca. Starp kokiem redzēju plandāmies lielu apmetnes ugunskuru, un abās pusēs tam stāvēja apjumti rati līdz sāpēm pazīstama aina. Apkārt tiem sarunādamies staigāja sievietes un vīrieši. Kāds uzskaņoja lautu, cits izklaidīgi sita pret gurnu mazas bungas. Citi starp diviem kokiem slēja telti, un vecāka sieviete lika virs uguns trijkāji.

Ceļojoša trupa. Vēl vairāk uz vienas no ratu kulbām es redzēju pazīstamas zīmes. Tās manās acīs izcēlās spilgtāk par uguns liesmām. Šīs zīmes liecināja, ka tie ir īsti ceļojoši aktieri. Mana dzimta, Edema Rū.

Kad izgāju caur kokiem, viens no vīriešiem skaļi iesaucās, un es pat nepaguvu attapties, kad man pretī pavērsās trīs zobeni. Piepešais klusums pēc mūzikas un sarunu čalām šķita gluži biedējošs.

Izskatīgs vīrietis ar melnu bārdu un sudraba auskaru lēni paspēra soli man pretī, neizkustinādams zobena smaili, kas rēgojās tieši man acīs. Oto! viņš uzsauca kādam aiz muguras mežā. Ja tu tur guli, zvēru pie mātes piena, ka uzšķērdīšu tev iekšas! Sasodīts, kas tu tāds esi?

Pēdējais teikums bija domāts man. Taču es nepaguvu atbildēt, jo kokos atskanēja balss: Es esmu tepat, Alleg, es… Kas tad tas? Dieva dēļ, kā viņš tika man garām?

Redzēdams, ka pret mani vēršas zobeni, es biju pacēlis rokas. Tas ir prātīgs paradums, ja kāds tuvojas ar kaut ko asu. Tomēr es smaidīdams atbildēju: Piedod, ka tevi sabiedēju, Alleg.

-    Aiztaupi atvainošanos! vīrietis auksti attrauca. Vispirms paskaidro, kāpēc tu ložņāji ap mūsu nometni!

Skaidroties es nevēlējos, tāpēc vienkārši pagriezos tā, lai visi ugunskura tuvumā esošie redzētu manu plecā pakārto lautas futrāli.

Allega izturēšanās strauji mainījās. Viņš nomierinājās un iebāza zobenu atpakaļ makstī. Pārējie darīja to pašu. Allegs smaidīdams pienāca man tuvāk un iesmējās.

Ari es iesmējos. Viena ģimene!

-    Viena ģimene! Viņš paspieda man roku un, pagriezdamies pret ugunskuru, iesaucās: Lūdzu visus uzvesties, kā pieklājas! Mums šovakar ir viesis! Atskanēja klusi atzinības saucieni, un katrs atsāka darīt, ko bija uzsācis pirms manas ierašanās.

No kokiem iznira drukns, masīvs vīrietis ar zobenu rokā. Viņš nekādi nevarēja tikt man garām, Alleg. Droši vien viņš ir no…

-    Viņš ir no mūsējiem, Allegs pārtrauca biedru.

-    Ā! Oto novilka, acīmredzami pārsteigts. Viņš paskatījās uz manu lautu. Nu tad sveicināts!

-    Īstenībā es nepagāju garām, es meloju. Tumsā manu ēnsegu bija ļoti grūti ieraudzīt. Bet tā nebija Oto vaina, un es negribēju sagādāt viņam nepatikšanas. Dzirdēju mūziku un gribēju apiet nometnei apkārt.

Oto izteiksmīgi paskatījās uz Allegu, tad pagriezās un aizgāja atpakaļ mežā.

Allegs aplika man roku ap pleciem. Vai varu tev piedāvāt kaut ko dzeramu?

-    Mazliet ūdens, ja jums ir pietiekami krājumi.

-    Pie mūsu ugunskura neviens viesis nedzer ūdeni! Allegs protestēja. Tavām lūpām jābauda vislabākais vīns!

-   Tiem, kuri pazīst dzīvi uz ceļa, edemiešu ūdens ir saldāks par vīnu, es smaidīdams atbildēju.

-     Tādā gadījumā tu dabūsi gan ūdeni, gan vīnu un vari dzert pēc vēlēšanās! Viņš aizveda mani pie viena no vezumiem, kam blakus stāvēja ūdens muca.

Ievērodams tradīciju, kas ir mūžsena kā laiks, es izdzēru kausu ūdens un ar nākamo noskaloju seju un rokas. Nosusinājis seju krekla piedurknē, es paskatījos uz viņu un pasmaidīju. Labi ir atkal būt mājās!

Viņš paplikšķināja man pa muguru. Nāc! Iepazīstināšu tevi ar pārējo ģimeni.

Pirmos sastapu divus vīriešus ap gadiem divdesmit. Abiem bija pinkainas bārdas. Frens un Džošs ir mūsu labākie dziedātāji, protams, ja neņem vērā mani. Paspiedu abiem roku.

Pēc tam iepazinos ar diviem vīriešiem, kas pie ugunskura spēlēja instrumentus. Gaskins spēlē lautu. Larens pūš dūdas un sit mazās bungas. Abi man uzsmaidīja. Larens ar īkšķi uzsita pa bungām, un atskanēja sulīgs trumm.

-    Un tas ir Tims! Allegs norādīja pāri ugunskuram uz garu drūma izskatā vīrieti, kurš eļļoja zobenu. Ar Oto tu jau iepazinies. Viņi sargā mūs no briesmām uz ceļa. Tims īsi pamāja sveicienu, brīdi pacēlis galvu no darāmā.

-     Šī ir Anna, Allegs norādīja uz vecāku sievieti ar kalsnu seju un sirmiem, pakausī savītiem matiem. Viņa mūs baro un ir apņēmusies būt mums visiem par māti. Anna turpināja griezt burkānus, nepievērsdama mums nekādu uzmanību.

-     Un visbeidzot te ir mūsu jaukā Keta, kas tur saujā atslēgas uz visām mūsu sirdīm! Ketai bija skarbas acis un šaura mutes līnija, bet viņas sejas izteiksme mazliet atmaiga, kad es noskūpstīju viņai roku.

-     Tas būtu viss, Allegs teica, pasmaidīdams un viegli paklanīdamies. Un kāds ir tavs vārds?

-    Kvouts.

-    Esi sveicināts, Kvout! Atpūties un jūties kā mājās! Vai varam kaut ko darīt tavā labā?

-   Kā būtu ar drusciņu vīna, kuru tu iepriekš pieminēji? Es pasmaidīju.

Viņš piesita plaukstu pie pieres. Protams! Vai varbūt labāk alu?

Es piekrītoši pamāju, un viņš atnesa man kausu.

-    Lielisks, es nogaršojis teicu un iekārtojos uz ērta celma.

Viņš pieskārās pie iedomātas cepures malas. Paldies! Mums laimējās to nospert pirms pāris dienām, kad gājām caur Levinšlru. Kā tev pēdējā laikā klājies uz ceļiem?

Izstaipījos un nopūtos. Kā vientuļam dziedonim gluži labi. Izmantoju visas izdevības, kas ceļā gadās. Tā kā esmu viens, man jābūt uzmanīgam.

Allegs visgudri pamāja ar galvu. Droši mēs varam justies tikai pulkā, viņš atzina, tad paskatījās uz manu lautu. Varbūt tu aplaimosi mūs ar kādu dziesmu, kamēr Anna pabeidz gatavot vakariņas?

-     Labprāt! es teicu, nolikdams dzēriena kausu. Ko jūs gribētu dzirdēt?

-    Vai tu proti “Ej projām no pilsētas, skārdniek”?

-    Vai protu? Neapcel mani! Izņēmu lautu no futrāļa un sāku spēlēt. Visi kā viens pārtrauca iesāktos darbus. Pamanīju pat Oto, kas bija atstājis sargposteni un, iznācis meža malā, lūkojās uz ugunskuru.

Kad biju beidzis, visi jūsmīgi aplaudēja. Jā, tu to proti! Allegs iesmējās. Tad viņa seja kļuva nopietna, un viņš piesita pirkstu pie lūpām.

-     Kā būtu, ja tu kādu laiku paceļotu kopā ar mums? pēc brīža viņš jautāja. Vēl viens spēlmanis mums nenāktu par ļaunu.

Es bridi domāju. Uz kuru pusi jūs ejat?

-    Uz austrumiem, viņš atbildēja.

-    Man jāiet uz Severenu, es teicu.

Allegs paraustīja plecus. Mēs arī varam doties uz Severenu, viņš sacīja, ja vien tev nav iebildumu apmest lielāku likumu.

-    Es ilgi esmu bijis projām no savas ģimenes, atzinos, lūkodamies pazīstamajās ainās ap ugunskuru. 4

-     Edema Rū pārstāvim nav labi uz ceļa atrasties vienam, Allegs neatlaidās, vilkdams pirkstu pār tumšo bārdu.

Es nopūtos. Pajautā vēlreiz no rīta!

Viņš smīnēdams uzsita man pa ceļgalu. Labi! Tas nozīmē, ka mēs vēl visu nakti varēsim nodarboties ar pierunāšanu.

Ieliku lautu atpakaļ futrāli un piecēlos, aizbildinādamies ar dabiskajām vajadzībām. Nākdams atpakaļ, notupos pie ugunskura blakus Annai.

-    Ko tu mums gatavo, māt? es jautāju.

-     Sautējumu, viņa strupi atbildēja.

Es pasmaidīju. Kas tajā ir iekšā?

Anna uzmeta man iesāņus skatienu. Jērgaļa, viņa atbildēja, gluži kā mezdama man izaicinājumu.

-    Es ļoti sen neesmu ēdis jērgaļu, māt. Vai drīkstu pagaršot?

-    Pagaidīsi kā visi citi! viņa skarbi atmeta.

-    Pat mazdrusciņ ne? es pielabinādamies veltīju viņai vislaipnāko smaidu.

Vecā sieviete nopūtās un atmeta ar roku. Nu labi! viņa teica.

-     Bet nevaino mani, ja tev sasāpēsies vēders!

Es iesmējos. Nē, māt, es tevi nevainošu. Pasniedzos pēc garas koka karotes un iesmēlu ēdamo. Mazliet papūtis, nogaršoju kumosu.

-    Māt! es iesaucos. Tas ir gardākais, ko es pēdējā gada laikā esmu ēdis!

-    Ha! viņa izmeta, īsi paskatīdamās uz mani.

-     Tā ir svēta patiesība, māt, es nopietni apgalvoju. Ja kādam šis sautējums neiet pie sirds, tad es saku, ka tas nav īstens Edema Rū.

Anna aizgriezās, lai apmaisītu katlu, un ar rokas mājienu raidīja mani projām, tomēr viņas seja vairs nebija tik barga kā iepriekš.

Brīdi apstājies pie muciņas, lai vēlreiz piepildītu kausu, es atgriezos agrākajā vietā. Gaskins paliecās uz priekšu. Tu mums nodziedāji dziesmu. Varbūt tu kaut ko vēlies dzirdēt?

-    Kā būtu ar “Gudro stabulnieku”? es jautāju.

Viņš sarauca pieri. Tādu es nezinu.

-    Tā stāsta par Edema Rū gudrinieku, kas viltībā pārspēj zemnieku.

Gaskins papurināja galvu. Diemžēl nezinu.

Noliecos, lai paceltu savu lautu. Ļauj man to nodziedāt. Tā ir dziesma, kas mums visiem jāzina.

-     Izvēlies kaut ko citu! Larens iebilda. Un es spēlēšu līdzi uz dūdām. Šovakar tu mums jau izpildīji vienu priekšnesumu.

Es pasmaidīju. Piemirsu, ka tu spēlē dūdas. Tad tev šī patiks. Galvenais varonis ir stabulnieks. Turklāt, ja jūs priecējat manu vēderu, man pienākas priecēt jūsu ausis. Pirms viņi paguva protestēt, es sāku spēlēt vieglu, raitu melodiju.

Klausīdamies visi sirsnīgi smējās. Sākot no vietas, kur stabulnieks nogalina zemnieku, līdz pat beigām, kur viņš paved mirušā vīra sievu un meitu. Atstāju nenodziedātus pēdējos divus pantus, kuros ciemata ļaudis nogalina stabulnieku.

Kad biju beidzis, Larens noslaucīja acis. He, he! Tev bija taisnība, Kvout. Man nekaitētu to mācēt. Turklāt… Viņš pameta skatienu pāri ugunskuram uz Ketu. Tā ir godīga dziesma. Sievietes nespēj turēties pretī stabulniekam.

Keta nicinoši nosēcās un pablisināja acis.

Patērzējām par šo un to, līdz Anna paziņoja, ka sautējums esot gatavs. Visi ķērās pie ēšanas un palaikam to pārtrauca tikai tādēļ, lai izteiktu Annai komplimentu par gardo ēdienu.

-   Saki godīgi, Anna, Allegs pēc otrās bļodiņas teica, vai tu Levinširā nočiepi kādu piparu sauju?

Anna rādija pašapmierinātu seju. Mums katram ir savi noslēpumi, mīļais, viņa teica. Neuzstāj, kad runā ar dāmu!

-   Vai tev un pārējiem pēdējā laikā ir klājies labi? es vaicāju Allegam.

-    Ā, un kā vēl! viņš ar pilnu muti atbildēja. Sevišķi labi mums klājās Levinšīrā pirms trim dienām. Viņš pamirkšķināja ar aci. Vēlāk tu redzēsi, cik labi!

-    Par to man prieks.

-     Patiesību sakot, viņš ar sazvērniecisku skatienu paliecās uz priekšu, mums klājās tik labi, ka es jūtos ļoti devīgs. Pietiekami devīgs, lai piedāvātu tev visu, ko vēlies. Pilnīgi visu. Prasi, un tas būs tavs! Pieliecies vēl tuvāk, viņš skatuves čukstā teica: Gribu, lai tu zini, ka tas ir klajš mēģinājums tevi uzpirkt un paturēt pie mums. Ar tavu lielisko balsi mēs vareni piepildītu makus.

-    Un kur tad vēl dziesmas, ko viņš varētu mums iemācīt! Gaskins iestarpināja.

Allegs tēlotā sašutumā nosēcās. Nepalīdzi viņam kaulēties, puis! Jūtu, ka šis darījums mums tāpat nebūs viegls.

Es brīdi domāju. Var jau būt, ka es varētu palikt… Ļāvu balsij nenoteikti apklust.

Allegs viszinīgi pasmaidīja. Bet…

-    Bet man ir trīs vēlēšanās.

-     Hm, trīs vēlēšanās. Viņš pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām. Gluži kā pasakā.

-    Tas būtu tikai taisnīgi, es neatlaidos.

Brīdi vilcinājies, Allegs piekrītoši pamāja. Laikam gan. Un cik ilgi tu būtu gatavs ceļot kopā ar mums?

-    Līdz brīdim, kad nevienam nebūs iebildumu pret manu aiziešanu.

-    Vai kādam šajā ziņā ir bijušas grūtības? Allegs paskatījās apkārt.

-    Un ja viņš pieprasīs sev vienus ratus? noprasīja Tims. Viņa balss mani iztrūcināja: tā bija skarba un čerkstoša kā divi ķieģeļi, ko trin vienu pret otru.

-    Tam nebūs nozīmes, ja viņš ceļos kopā ar mums, Allegs atspēkoja. Rati tikpat pieder mums visiem kopā. Un, ja viņš nekur nevar aiziet, kamēr mēs nepiekrītam…

Iebildumu nebija. Mēs ar Allegu paspiedām viens otram roku, un pārējie īsi aplaudēja.

Keta pacēla kausu. Par Kvoutu un viņa dziesmām! viņa uzsauca tostu. Man šķiet, viņš būs jebkādu tēriņu vērts.

Visi iedzēra pa malkam, un es pacēlu savu glāzi. Zvēru pie mātes piena, ka šīvakara darījums būs labākais, kādu jūs jebkad esat noslēguši! Tam sekoja vēl jūsmīgākas gaviles, un visi iedzēra vēlreiz.

Allegs noslaucīja muti un paskatījās man acis. Nu tad saki, kāda ir tava pirmā vēlēšanās!

Es noliecu galvu. Patiesībā tīrais sīkums. Man nav pašam savas telts. Ja es turpmāk ceļošu kopā ar savu ģimeni…

-    Vari neturpināt! Allegs pavicināja koka kausu ar tādu žestu, it kā viņš būtu karalis, kas piešķir apbalvojumu. Tu dabūsi manu personīgo telti ar kažokādām un segām pēdas biezumā! Viņš pamāja Frenam un Džošam, kas sēdēja ugunskura pretējā pusē. Ejiet un uzceliet!

-    Nevajag! es iebildu. To es varu izdarīt pats.

-     Esi mierīgs, viņiem tas nāks par labu. Jutīsies noderīgāki. Jā, un vēl… Allegs pamāja Timām. Atved viņas šurp, labi?

Tims piecēlās un piespieda roku pie vēdera. Pēc maza brīža! Drīz būšu atpakaļ. Viņš pagriezās un devās uz meža pusi. Es nejūtos īsti labi.

-    Tā iet, ja rij kā pie siles! Oto nokliedza viņam pakaļ. Tad viņš pagriezās pret mums. Gan viņš kādreiz sapratis, ka nevar ēst vairāk par mani un gribēt, lai neuznāk vēmiens.

-    Tā kā Tims ir aizņemts ar stumbra krāsošanu, es varu aiziet viņa vietā, Larens pieteicās ar vāji slēptu dedzību balsī.

-    Šovakar ir mana dežūra, sacīja Oto, tāpēc es izdarīšu to pats.

-    Nē, iešu es! Keta aizkaitinātā balsī iesaucās. Ar skatienu piespiedusi abus vīriešus atgriezties vietā, viņa aizgāja un pazuda aiz ratu kulbas kreisajā pusē.

No otriem ratiem izkāpa Frens un Džošs, nesdami telti, virves un mietus. Kur tu to gribi? Džošs jautāja.

-    Vīrietim parasti tādu jautājumu neuzdod, Džoš! Frens zobgalīgi iebuksnīja draugam ar elkoni.

-     Reizēm es krācu, es viņus brīdināju. Droši vien jums labāk patiks, ja būšu mazliet tālāk no pārējiem. Es pastiepu roku. Laba vieta būtu tur, starp tiem diviem kokiem.

-    Par vīrieti taču tāpat ir skaidrs, kur viņš to gribēs, vai ne, Džoš? Frens turpināja zoboties, un abi aizgāja sliet telti.

Pēc īsa brīža atgriezās Keta, vezdama līdzi divas glītas, jaunas meitenes. Vienai bija šaura seja, kalsns augums un taisni, melni mati, apgriezti īsi kā zēnam. Otra bija apaļīgāka, ar garām, zeltainām cirtām. Abām varēja būt apmēram sešpadsmit gadu, un viņu sejas pauda drūmu bezcerību.

-    Iepazīsties ar Krinu un Elliju! Keta teica, norādīdama uz meitenēm.

Allegs plati smaidīja. ŠI ir daļa no Levinširas labumiem. Šonakt viena no viņām gādās, lai tev būtu silti. Tā ir mana dāvana tev kā mūsu jaunajam ģimenes loceklim. Viņš izteiksmīgi aplūkoja abas meitenes no galvas līdz kājām. Kuru tu vēlies?

Es pārlaidu skatienu abām. Tā nav viegla izvēle. Ļauj man brīdi padomāt!

Keta apsēdināja abas meitenes pie ugunskura un ielika katrai rokās bļodiņu ar sautējumu. Zeltmatainā meitene Ellija stīvi apēda dažus kumosus, tad viņas kustības kļuva arvien lēnākas, līdz apstājās kā uzvelkamai rotaļlietai, kam iztecējusi atspere. Viņas acis izskatījās gandrīz aklas, it kā viņa vērotu kaut ko tādu, ko citi nespēj redzēt. Krinas skatiens turpretī pauda niknu kvēli, un viņa nenovērsa acis no ugunskura. Viņa nekustīgi sēdēja ar ēdiena bļodu klēpī.

-     Meitenes! Allegs pārmetoši aizrādīja. Vai jūs nesaprotat, ka pašām būs labāk, ja būsiet pretimnākošas? Ellija lēni nokoda vēl vienu kumosu un atkal palika nekustīgi sēžam. Krina stīvi raudzījās ugunī ar skarbu izteiksmi sejā.

Anna iebakstīja viņām ar savu koka karoti. Ēdiet! Meiteņu izturēšanās nemainījās. Lēni apēsts kumoss. Dumpīgs sasprindzinājums. Anna piktu skatienu pastiepās un satvēra tumšmataino meiteni aiz zoda, ar otru roku paņemdama sautējuma bļodu.

-    Nevajag! es iejaucos. Gan viņas ēdīs, kad būs pietiekami izsalkušas. Allegs ziņkārīgi paskatījās uz mani. Es zinu, ko runāju. Labāk iedodiet viņām kaut ko dzeramu!

Vecā sieviete uzmeta man īsu skatienu, it kā negribēdama piekāpties, tad paraustīja plecus un atlaida Krinas zodu. Manis pēc! Man ir apriebies barot šito ar varu. No viņas ir tikai nepatikšanas.

Keta piekrītoši pavīpsnāja. Tā draņķe man uzklupa, kad es ģērbu viņu nost, lai nomazgātu, viņa teica un atglauda matus no sejas, atsegdama skrāpējumu švīkas. Gandrīz izplēsa man aci, nolādētā!

-    Un mēģināja aizlaisties, Anna piebilda, joprojām naidīgi skatīdamās uz meiteni. Bija jāsāk pa vakariem viņu zāļot. Lai badojas, ja grib! Viņa pikti atmeta ar roku.

Larens atgriezās pie ugunskura ar divām krūzēm un ielika tās meiteņu nekustīgajās rokās.

-    Ūdens? es jautāju.

-    Alus, viņš atbildēja. Tas būs labāks, ja neko negrib ēst.

Es apspiedu vēlmi iebilst. Ellija izdzēra krūzi tikpat trulā vienaldzībā, kā bija ēdusi. Krinas skatiens pārslīdēja no uguns pie krūzes un pēc tam pie manis. Es sajutu gandrīz fizisku satricinājumu: viņa bija apbrīnojami līdzīga Dennaī. Joprojām skatīdamās uz manī, meitene iztukšoja krūzi. Cietais skatiens neļāva nojaust, kas notiek viņas prātā.

-   Nosēdiniet viņas man blakus! es teicu. Tas man palīdzēs izvēlēties. Keta atveda meitenes pie manis. Ellija padevīgi paklausīja, Krina bija

kokaini saspringusi.

-    No tās tu uzmanies! Keta teica, pamādama uz tumšmataino meiteni. Viņai patīk skrāpēties.

Tims atgriezās, izskatīdamies gluži bāls. Viņš apsēdās pie ugunskura, un Oto iebikstīja viņam ar elkoni. Gribi vēl sautējumu? viņš ļauni pazobojās.

-    Turi muti! Tims nevarīgi atrūca.

-    Mazliet alus varētu atvieglot māgu, es ierosināju.

Viņš pamāja ar galvu, izskatīdamies gatavs pieņemt visu, kas varētu palīdzēt. Keta iedeva viņam alus kausu.

Meitenes tagad sēdēja man katrā pusē un skatījās ugunī. Tuvumā ievēroju šo to, kas man bija paslīdējis garām. Krinai aizmugurē uz kakla bija tumšs zilums. Gaišmatainās meitenes plaukstu locītavas bija tikai noberztas, acīmredzot no saitēm, bet Krinai tās klāja kreveles un jēlumi. Tomēr no viņām vēdīja tīra smarža. Mati abām bija sasukāti, un drēbes nesen izmazgātas. Keta bija rūpējusies par viņām.

Tuvumā meitenes izskatījās vēl daudz jaukākas. Es apliku rokas viņām ap pleciem. Krina sarāvās un sastinga, Ellija palika tikpat apātiska kā bijusi.

No koku pudura atskanēja Frena balss: Kārtībā! Vai gribi, lai mēs tev iededzam lampu?

-Jā, lūdzu! es atsaucos. Paskatījos uz abām meitenēm pēc kārtas, tad pievērsos Allegam. Nevaru izlemt, es atklāti atzinos. Tāpēc ņemšu abas.

Allegs neticīgi iesmējās. Tad, redzēdams, ka es runāju nopietni, viņš iebilda: Liecies mierā! Tas nav taisnīgi pret citiem. Un tu taču nevari… Es izteiksmīgi paskatījos uz viņu.

-    Nu, pat ja vari, viņš pieļāva, tas nebūtu…

-    Tā ir mana otrā vēlēšanās, es oficiālā tonī paziņoju. Abas!

Oto skaļi protestēja, un tādu pašu iebildumu es redzēju Gaskina un

Larena sejās.

Veltīju viņiem mierinošu smaidu. Tikai šonakt!

Frens un Džošs atgriezās no uzceltās telts. Priecājies, ka viņš neizvēlējās tevi, Oto! Frens teica masīvajam vīram. Džošs tieši tā būtu darījis, vai ne, Džoš?

-    Aizveries, Fren! Oto aizkaitināts atcirta. Tagad man ir nelabi. Piecēlos un uzmetu plecā lautu. Tad aizvedu abas jaukās meitenes, zeltmataino un tumšmati, uz savu telti.

SIMT TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA . melnas ēnas mēnesgaismā

FRENS UN Džošs bija labi paveikuši savu darbu. Telts bija pietiekami augsta, lai tās vidū varētu stāvēt kājās, bet trijatā stāvēt tomēr bija neērti. Pastūmu zeltmataino Elliju uz guļvietu, ko klāja biezas segas.

-    Apsēdies! es saudzīgi teicu.

Kad viņa nekustējās, es saņēmu viņu aiz pleciem un apsēdināju. Viņa to ļāva, bet zilās, plati ieplestās acis raudzījās truli un tukši. Apskatīju viņas galvu, lai pārliecinātos, ka tā nav ievainota. Nekādas traumas neredzēdams, spriedu, ka meitene ir dziļā šokā.

Pameklējies ceļamaisā, izvilku un iebēru savā krūzē pulveri saberztas lapas un piepildīju to ar ūdeni no ādas blašķes. Ieliku krūzi Ellijai rokās, un viņa to mehāniski paņēma. Dzer! es mudināju, cenzdamies panākt tādu balss toni, kādā ar mani bija runājusi Feluriana, kad laiku pa laikam vēlējās panākt bezierunu padevību.

Varbūt tas palīdzēja, bet varbūt viņa vienkārši bija izslāpusi. Lai nu kā, Ellija iztukšoja krūzi līdz dibenam. Viņas acis joprojām truli raudzījās tukšumā.

Iebēru krūzē vēl vienu devu lapu pulvera, piepildīju to ar ūdeni un sniedzu tumšmatainajai meitenei.

Pagāja vairākas minūtes: es stāvēju ar izstieptu roku, bet viņas rokas nekustīgi karājās gar sāniem. Beidzot meitene šauri samiedza acis un paskatījās uz mani. Ko tu viņai iedevi? Krina noprasīja.

-    Velijas pulveri, es saudzīgi atbildēju. Tā ir pretinde. Sautējumā bija inde.

No Krinas skatiena redzēju, ka viņa man netic. Es neesmu ēdusi sautējumu.

-    Tā bija arī alū. Es redzēju, ka tu to dzēri.

-    Tad viss kārtībā, viņa teica. Es gribu nomirt.

Es smagi nopūtos. Tā tevi nenogalinās. Tikai padarīs vēl nožēlojamāku. Tu vairākas dienas vemsi, mocīsies ar krampjiem un būsi nevarīga. Enerģiskāk pastiepu krūzi viņai pretī.

-    Vai tev nav vienalga? meitene neskanīgi noprasīja. Ja nenogalinās mani tagad, tad izdarīs to vēlāk. Es labāk gribu mirt… Viņa sakoda zobus un nepabeidza iesākto.

-    Viņi to neizdarīja. Tas biju es, kas saindēja alu, un tev gadījās to iedzert. Piedod, bet šis tev palīdzēs tikt pāri smagākajām sekām.

Krinas skatiens bridi šķita svārstīgs, bet tad atkal kļuva ciets un skarbs. Viņa paskatījās uz krūzi un pēc tam uz mani. Ja tas ir nekaitīgs, dzer pirmais!

-    Nevaru, es atbildēju. Tad es aizmigtu, bet man šovakar vēl ir darāms šis tas svarīgs.

Krinas acis pārskrēja kažokādu guļvietai, kas gaidīja uz grīdas.

Es skumji, iecietīgi pasmaidīju. Ne jau tas!

Viņa joprojām nekustējās. Tā mēs stāvējām krietnu brīdi. Dzirdēju mežā apslāpētu ristīšanās troksni. Nopūtos un nolaidu roku ar krūzi. Paskatījies lejup, redzēju, ka Ellija jau ir saritinājusies un aizmigusi. Viņas seja izskatījās gandrīz mierīga.

Es dziļi ievilku elpu un paskatījos uz Krinu. Pēc visa, kas ar tevi noticis, tev nav iemesla man uzticēties, es teicu, ieskatīdamies viņai acīs. Tomēr ceru, ka tu paklausīsi. Es vēlreiz pastiepu krūzi viņai pretī.

Krina brīdi nenovērsdamās lūkojās manī, tad paņēma krūzi. Iztukšojusi to vienā paņēmienā, viņa mazliet aizrijās, ieklepojās un apsēdās. Viņas skatiens, ciets kā marmors, pievērsās telts sienai. Es apsēdos gabaliņu tālāk no viņas.

Pēc piecpadsmit minūtēm Krina bija aizmigusi. Uzklāju abām meitenēm segu un kādu brīdi vēroju viņu sejas. Miegā viņas izskatījās vēl skaistākas nekā nomodā. Pastiepu roku, lai atglaustu matu šķipsnu no Krinas vaiga. Man par pārsteigumu, viņa atvēra acis un paskatījās uz mani. Šoreiz tas nebija marmorcietais skatiens; viņa lūkojās manī ar Dennas jaunības acīm.

Sastingu, neatrāvis plaukstu no viņas vaiga. Brīdi mēs vērojām viens otru. Tad viņas acis atkal aizvērās. Nezināju, vai tas ir zāļu dzēriena iespaids vai viņas pašas vēlme pēc miega.

Iekārtojos pie telts ieejas un noliku Cezūru šķērsām pār ceļiem. Jutu, ka niknums plosās manī kā uguns, un skats uz abām guļošajām meitenēm bija kā vējš oglēs. Sakodu zobus un piespiedu sevi pārdomāt notikušo, ļaudams ugunij brāzmaini degt un piepildīt mani ar karstumu. Palaikam dziļi ievilku elpu, gatavodamies tam, kam jānotiek.

*    * *

Nogaidīju trīs stundas, uzmanīgi klausīdamies nometnes skaņās. Līdz manai teltij atplūda apslāpētas sarunas, teikumu daļas, kurās es neizšķīru atsevišķus vārdus. Tās pamazām pieklusa, jaukdamās ar lamām un nelabuma izraisītiem trokšņiem. Centos ieelpot lēni un ilgi, kā bija mācījusi Vašeta, atslābināju visu ķermeni un skaitīju izelpas.

Tad, atvēris acis, paskatījos zvaigznēs un spriedu, ka pienācis īstais laiks. Lēnām uzslējos kājās un gari, lēni izstaipījos. Debesīs spīdēja prāvs pusmēness, un apkārtne šķita itin gaiša.

Lēni tuvojos nometnes ugunskuram. Tas bija noplacis līdz patumšām oglēm, kas vairs lāgā neizgaismoja telpu starp abām ratu kulbām. Turpat stāvēja Oto, ar masīvo stāvu ļengani atslējies pret vienu no ratu riteņiem. Saodu vēmekļu smaku. Vai tas esi tu, Kvout? viņš nošļupstēja.

-    Jā. Es turpināju lēni iet viņam pretī.

-   Anna, vecā ragana, nav ļāvusi jēram kārtīgi izvārīties, viņš nostenējās. Zvēru pie Dieva, nekad vēl neesmu tik draņķīgi juties! Viņš paskatījās augšup uz mani. Un kā tev?

Cezūra palēcās, asmens mēnesgaismā īsi iezibējās un pārgrieza viņam rīkli. Oto sabruka uz viena ceļgala, tad nokrita uz sāniem, sagrābis kaklu plaukstās, kas pustumsā krāsojās melnas. Atstāju viņu guļam tumšā, mēness apspīdētā peļķē, un viņš mira, nespēdams iekliegties.

Iemetu trauslās dzelzs gabalu ugunskura oglēs un devos pie pārējām teltīm.

Kad apgāju apkārt ratiem, mani pārsteidza Larens. Redzēdams mani parādāmies ap stūri ar kailu zobenu rokā, viņš izdvesa pārsteiguma saucienu. Tomēr inde bija padarījusi viņu šļauganu, un viņš pat nepaguva pacelt rokas, kad Cezūra pāršķēla viņa krūtis. Viņš izgrūda aizsmakušu brēcienu un, atmuguriski nokritis zemē, palika krampjaini lokāmies.

Indes dēļ neviens no viņiem nebija aizmidzis ciešā miegā, un pēc Larena kliedziena pārējie iztrausās no ratiem un teltīm un grīļodamies izmisīgi skatījās apkārt. No tuvākās ratu kulbas vaļējās aizmugures izvēlās divi neskaidri stāvi, kuros es sazīmēju Džošu un Frenu. Vienam es iecirtu acī, pirms tas nokrita zemē, otram zobens trāpīja vēderā.

Visi to redzēja, un tūlīt sacēlās īsti panikas kliedzieni. Lielākā daļa streipuļodami bēga uz meža pusi, un daži nokrita, to nesasnieguši. Bet Tima garais stāvs metās tieši man pretī. Smagais zobens, ko viņš visu vakaru bija asinājis, sudrabaini mirdzēja mēness staros.

Bet es biju gatavs. Satvēru plaukstā otru iegareno zobena dzelzs gabalu un nomurmināju sasaisti. Kad Tims bija pietiekami tuvu, lai izdarītu cirtienu, es strauji pārlauzu trauslo dzelzi uz pusēm. Viņa zobens sašķēlās ar dimdošu troksni kā saplaisājis zvans, un krītošās skambas pazuda tumšajā zālē.

Tims bija stiprāks par mani, vairāk pieredzējis un ar garāku rokas atvēzienu. Par spīti indei un nolauztajam zobenam, viņš cīnījās ar atzīstamu prasmi. Pagāja gandrīz pusminūte, iekams man izdevās piekļūt viņam ar Mīlētāju Aiz Loga un pārcirst plaukstas locītavu.

Ar piesmakušu kaucienu viņš sabruka uz ceļiem, tverdams rokas stumbeni. Iecirtu viņam krūtis un metos uz meža pusi. Ciņa bija ilgusi tikai mazu bridi, bet svarīga bija katra sekunde, jo pārējie jau izklīda starp kokiem.

Steidzos turp, kur biju redzējis aizstreipuļojam vienu no tumšajiem stāviem. Biju ļāvies neuzmanībai, jo Allegs, izlēkdams no koku ēnas, pārsteidza mani negaidot. Viņam nebija zobena, un mēnesgaismā iemirdzējās tikai īss nazis, ar kuru viņš metās man virsū. Bet nogalināt var arī ar nazi. Allegs iedūra man vēderā, un mēs nokritām zemē. Mana galva atsitās pret sakni, un es sajutu mutē asiņu garšu.

Uzslējos kājās ātrāk nekā viņš un pārcirtu viņa paceles cīpslu. Tad iegrūdu zobenu viņam vēderā un steidzos panākt pārējos, gulošā pretinieka lāstu pavadīts. Skrēju, cieši piespiedis plaukstu pie vēdera. Zināju, ka drīz sāksies sāpes un pēc tam varbūt vairs nebūs lemts ilgi dzīvot.

* * *

Nakts bija gara, un es neapgrūtināšu jūs ar sīkāku izklāstu. Atradu visus pārējos, kas bija mēģinājuši paslēpties mežā. Anna neprātīgā skrējienā bija lauzusi kāju, un Tims, par spīti zaudētajai plaukstai un brūcei krūtīs, bija aizkūlies pusjūdzi no notikuma vietas. Viņi kliedza, lādējās un lūdza žēlastību, bet mani nekas nespēja apturēt.

Tā bija baisa nakts, bet es tiku galā ar visiem. Tāda uzvara nedara godu un nenes slavu. Bet tā bija taisna tiesa un asiņains izpirkums, un pēc cīņas es aiznesu līķus atpakaļ uz nometni.

*    * *

Atgriezos pie telts, kad debesis sāka izgaismot pazīstamais ausmas zilgums. Pāris collu zem nabas dega sveloša sāpju liesma, un nepatīkami stiepjošā sajūta ļāva nojaust, ka krekls līdz ar asinīm ir piekaltis pie brūces. Centos pēc iespējas nepievērst tam uzmanību, jo zināju, ka pagaidām neko nevaru līdzēt: manas rokas drebēja un gaisma bija pārāk trūcīga. Lai pārliecinātos, cik ievainojums ir nopietns, vajadzēja sagaidīt ritu.

Centos nedomāt par to, ko biju iemācījies “Medikas” darbā: ikviena dziļa brūce, kas skārusi zarnas, nozīmē lēnu un mokošu ceļu pretī nāvei. Prasmīgs ārsts ar atbilstošiem instrumentiem varētu labot stāvokli, taču es atrados tālu no civilizācijas. Tikpat labi varētu vēlēties mēnesi no debesīm.

Noslaucīju zobenu, apsēdos slapjajā zālē pie telts un iegrimu domās.

SIMT TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA . pārtrauktais aplis

BIJU CĪTĪGI darbojies ilgāk par stundu, kad virs koku galotnēm beidzot iznira saule un sāka žāvēt rasu zālē. Biju atradis plakanu akmeni un izmantoju to laktas vietā, lai ar āmuru mainītu nokrituša pakava apveidus. Katlā virs uguns vārījās auzu putra.

Kad beidzu pielabot pakavu, ar acs kaktiņu pamanīju netālu zibošu kustību. Tā bija Krina, kas piesardzīgi skatījās šurp, slēpdamās aiz ratu kulbas. Droši vien viņu bija pamodinājuši āmura klaudzieni.

-     Ak Dievs! Piespiedusi plaukstu pie mutes, viņa paspēra dažus apdullušus soļus ārā no paslēptuves. Tu viņus nogalināji!

-    Jā, es vienkārši atbildēju, un mana balss paša ausīs izklausījās nedzīva.

Krinas acis pārskrēja manam saplēstajam, asiņainajam kreklam. Vai…

-     Balss iestrēga viņai kaklā, un viņa krampjaini norija siekalas. Vai tev nekas nekait?

Es klusēdams papurināju galvu. Kad beidzot biju saņēmis dūšu un apskatījis savu ievainojumu, pārliecinājos, ka Felurianas ēnu apmetnis ir izglābis man dzīvību. Allega nazis nebija pāršķēlis man iekšas, bet atstājis tikai garu, seklu griezumu vēdera virspusē. Viņš turklāt bija sabojājis pavisam labu kreklu, bet pašreizējā situācijā man tas pārlieku nerūpēja.

Apskatīju pakavu un pēc tam ar mitru ādas sloksni cieši piesaitēju to gara, taisna zara galā. Noņēmu auzu katlu no uguns un iebāzu pakavu oglēs.

Šķiet, daļēji atguvusies no trieciena, Krina lēni nāca uz manu pusi, pārlaizdama skatienu līķu rindai ugunskura otrā pusē. Biju tos tikai saguldījis nekārtīgā rindā, neko vairāk nebiju darījis. Līķi bija asiņaini, un brūces skaidri redzamas. Krina skatījās gluži kā baidīdamās, vai tie nesāks atkal kustēties.

-    Ko tu dari? viņa beidzot jautāja.

Atbildes vietā es izvilku sakarsušo pakavu no oglēm un piegāju pie tuvāk guļošā liķa. Tas bija Tims. Piespiedu karsto dzelzi viņa rokas stumbenim. Āda sāka kūpēt, šņākt un pielipa pie metāla. Pēc brīža es atvilku to nost, un baltajā ādā rēgojās melna deguma vieta. Pārtraukts aplis. Atgriezos pie ugunskura un sāku vēlreiz karsēt dzelzi.

Krina stāvēja mēma, pārāk apstulbusi, lai spētu reaģēt. Tiesa gan, šādā situācijā normāla reakcija diez vai būtu iespējama. Tomēr viņa nekliedza un nemetās projām, kā es būtu gaidījis. Viņa tikai skatījās uz pārtraukto apli un atkārtoja: Ko tu dari?

Kad es beidzot ierunājos, pašam sava balss man izklausījās sveša un savāda. Visi Edema Rū ir viena ģimene, es teicu. Kā savienots aplis. Nav svarīgi, ja mēs visi nepazīstam cits citu, mēs tik un tā esam ģimene, esam vienoti. Mums tādiem ir jābūt, jo visur, kurp ejam, mēs esam svešinieki. Mēs esam izkaisīti daždažādās malās, un cilvēki mūs neieredz.

Mums ir savi likumi. Likumi, kurus mēs ievērojam. Ja kāds no mums izdara to, ko nav iespējams piedot vai labot, ja viņš apdraud Edema Rū cilts godu vai drošību, viņš tiek nogalināts un apzīmogots ar pārtrauktu apli, kas parāda, ka viņš vairs nav viens no mums. Tas notiek reti. Parasti tāda vajadzība nerodas.

Es izvilku dzelzi no uguns un aizgāju pie nākamā līķa. Tas bija Oto. Piespiedu pakavu viņam pie plaukstas virspuses un klausījos šņākoņā.

-     Šie cilvēki nebija Edema Rū. Bet viņi par tādiem izlikās. Viņi darīja to, ko Edema Rū nekad nedarītu, tāpēc es gādāju, lai pasaule zinātu, ka viņi nav daļa no mūsu ģimenes. Edema Rū nedara to, ko darīja viņi.

-    Bet rati? meitene iebilda. Un mūzikas instrumenti?

-     Viņi nebija Edema Rū, es noteikti atkārtoju. Visticamāk, viņi vispār nebija īsta aktieru trupa, bet zagļu banda, kas nogalināja Edema Rū trupu un gribēja ieņemt viņu vietu.

Krina stingi raudzījās uz gulošajiem augumiem, un tad viņas skatiens atgriezās pie manis. Tātad tu viņus nogalināji tāpēc, ka viņi izlikās par Edema Rū ļaudīm?

-    Tāpēc, ka viņi izlikās par Edema Rū ļaudīm? Nē. Es ieliku dzelzi atpakaļ ugunī. Tāpēc, ka viņi nogalināja Edema Rū grupu un piesavinājās tās ratus? Jā. Par to, ko viņi nodarīja tev? Jā.

-    Bet, ja viņi nav Edema Rū… Krina paskatījās uz koši izkrāsotajām ratu kulbām. Kā tad…?

-    Arī man to gribētos zināt, es teicu. Izvilcis pārtraukto apli no uguns, es aizgāju līdz Allegam un piespiedu to viņam pie plaukstas.

Viltus aktieris sarāvās un iekliegdamies atguva samaņu.

-    Viņš nav miris! Krina spalgi iesaucās.

Es jau iepriekš biju pārbaudījis Allega ievainojumu. Viņš ir miris, es salti atteicu. Viņš tikai vēl nav beidzis kustēties. Pagriezos un ieskatījos viņam acīs. Ko tu teiksi, Alleg? Kā jūs tikāt pie Edema trupas ratiem?

-     Nolādētais Rū! Neskaidri izgrūstajā lāstā skanēja izaicinājums.

-    Jā, es teicu. Es esmu no Edema Rū cilts. Bet tu neesi. Kā tu uzzināji manas ģimenes zīmes un paražas?

-     Kā tu nojauti? viņš noprasīja. Mēs zinājām īstos vārdus un rokasspiedienus. Zinājām par ūdeni un vīnu, un par dziedāšanu pirms vakariņām. Kā tu varēji nojaust?

-   Jūs iedomājāties, ka varēsiet mani piemuļķot? es atjautāju, juzdams, ka manī atkal savelkas dusmu kamols. H ir mana ģimene! Kā es būtu varējis neredzēt? Edema Rū nedara to, ko darījāt jūs! Edema Rū nezog un nelaupa meitenes!

Allegs izsmejoši pasmīnēja un papurināja galvu. Uz zobiem viņam rēgojās asinis. Visi zina, ko jūsējie dara!

Manas dusmas kļuva nevaldāmas. Visi iedomājas, ka zina! Baumas uzskata par īstenību! Rū nekad tā nedara! Cilvēki tā domā tādu neliešu dēļ kā tu un tavējie! Es vairs nespēju valdīt versmojošo naidu un jutu, ka skaļi kliedzu. Tagad stāsti to, ko es gribu zināt, citādi Dievs raudās, uzzinot, ko esmu ar tevi izdarījis!

Allegs nobālēja un krampjaini norija kamolu, pirms spēja parunāt.

-    Bija vecs virs ar sievu un vēl daži spēlmaņi. Es pusgadu ceļoju kopā ar viņiem par sargu. Beidzot viņi mani uzņēma savā vidū. Viņam pietrūka elpas, un viņš elsodams pūlējās to atgūt.

Viņš bija pateicis pietiekami daudz. Tātad tu viņus nogalināji.

Allegs enerģiski papurināja galvu. Nē… Viņiem uzbruka lielceļa laupītāji. Viņš nevarīgi pameta ar roku uz pārējo pusi. Mūs pārsteidza negaidot. Pārējos nogalināja, bet mani… tikai apdullināja.

Paskatījos uz līķu rindu, un manī atkal uzliesmoja niknums, kaut gan es to jau biju sapratis. Tas bija vienīgais ceļš, kādā šie cilvēki varēja iegūt divus Edema Rū ratus ar atbilstošajām zīmēm.

Allegs atkal sāka runāt: Pēc tam es viņiem izstāstīju… kā trupai jāizturas. Viņš saviebās sāpju lēkmē. Mums bija laba dzīve.

Es riebumā novērsos. Savā ziņā viņš tomēr bija viens no mūsējiem. Pieņemtais bērns mūsu ģimenē. Šī apziņa darīja visu daudzkārt smagāku. Es atkal iegrūdu pakavu oglēs un, kamēr tas karsa, paskatījos uz meiteni. Vērojot Allegu, viņas acis bija atkal kļuvušas cietas kā krams.

īsti nesaprazdams, vai tā vajadzētu darīt, es pastiepu zaru ar pakavu viņai. Ar nocietinātu sejas izteiksmi viņa to paņēma.

Allegs, šķiet, nesaprata, kas notiks, līdz karstā dzelzs atdūrās pret viņa krūtīm. Viņš iekliedzās un noraustījās, taču viņam nebija spēka tikt projām. Viņš nevarīgi pretojās, kamēr Krina spieda pakavu viņam klāt, un acīs viņai kāpa dusmu asaras.

Pēc krietna brīža viņa atvilka dzelzi nost un palika stāvam, klusi raudādama. Nolēmu likt viņu mierā.

Allegs paskatījās uz meiteni un uz brīdi atguva balsi. Hā, skuķi, mums tak gāja vareni, vai ne? Krina mitējās raudāt un paskatījās uz viņu. Nevajag tikai…

Iespēru viņam pa sāniem, iekams viņš paguva pateikt vēl kaut ko. Allegs sastinga mēmās sāpēs un izspļāva asinis uz manu pusi. Spēru vēlreiz, un viņš palika ļengani guļam.

Nezinādams, ko citu darīt, paņēmu pakavu un ieliku to atkal oglēs.

Krietnu brīdi valdīja klusums. Vai Ellija vēl ir aizmigusi? es jautāju.

Krina pamāja ar galvu.

-    Kā tev šķiet, vai viņai šis skats nāktu par labu?

Krina brīdi domāja, ar plaukstu slaucīdama seju. Drīzāk ne, viņa beidzot teica. Man šķiet, viņa to pašlaik nemaz nevarētu redzēt. Viņai ir aptumšojies prāts.

-    Vai jūs abas esat no Levinšīras? es jautāju, lai aizpildītu klusumu.

-    Manai ģimenei ir lauku mājas uz ziemeļiem no Levinšīras, Krina atbildēja. Ellijas tēvs ir mērs.

-     Kad šie cilvēki ieradās jūsu pilsētā? es jautāju, piespiezdams dzelzi nākamajai rokai. Gaisu arvien jūtamāk piesātināja degošas miesas smaka.

-    Kas šodien par dienu?

Es paskaitīju galvā. Savaldīšanas diena.

-    Viņi atnāca Tredenā. Meitene brīdi klusēja. Pirms piecām dienām? Viņas balsī skanēja neticība. Mēs priecājāmies par iespēju noskatīties lugu un uzzināt jaunumus. Paklausīties mūziku. Krina nolaida acis. Viņi bija apmetušies pilsētas austrumu malā. Kad es aizgāju pie viņiem, lai man pazīlē, viņi teica, lai vakarā atnākot atkal. Bija tādi draudzīgi, tādi interesanti…

Krina paskatījās uz ratiem. Kad aizgāju, viņi visi sēdēja ap ugunskuru. Dziedāja dziesmas. Vecā sieviete pacienāja mani ar tēju. Man nenāca ne prātā… viņa izskatījās līdzīga manai vecmāmiņai. Meitenes acis mirkli apstājās pie vecās sievas līķa, tad novērsās. Neatceros, kas notika pēc tam. Pamodos tumsā ratos. Biju sasieta un… Krinas balss mazliet aizlūza, un viņa izklaidīgi paberzēja plaukstu locītavas. Tad viņa paskatījās atpakaļ uz telti. Cik saprotu, viņi uzaicināja turp arī Elliju.

Es pabeidzu zīmes iededzināšanu uz plaukstām. Gribēju iededzināt to arī sejās, bet dzelzs karsa lēni, un man drīz no šī darba kļuva nelabi. Visu nakti nebiju gulējis, un dusmas, kas manī ilgu laiku bija karsti kvēlojušas, tagad sāka izplēnēt, un mani pamazām pārņēma stindzinošs trulums.

Norādīju uz auzu putras katlu, ko biju noņēmis no uguns. Vai gribi ēst?

-    Jā, viņa atbildēja, bet tad pameta skatienu uz līķiem. Nē.

-    Es ari ne. Ej un pamodini Elliju, lai varam doties mājās.

Krina aizsteidzās uz telti. Kad viņa bija iegājusi tajā, es pagriezos pret mirušajiem. Vai kādam ir iebildumi, ja aizeju no trupas? es noprasīju. Neviens neiebilda. Un tā es devos projām.

SIMT TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA . sapņi

PAGĀJA APMĒRAM stunda, kamēr aizvedu abus ratus uz mežu un paslēpu biezā koku pudurī. Iznīcināju Edema apzīmējumus un izjūdzu zirgus. Segli bija tikai vieni, tāpēc pārējos abus zirgus apkrāvu ar ēdamo un citām noderīgām lietām, ko varēju atrast.

Kad atvedu zirgus atpakaļ, Krina un Ellija mani jau gaidīja. Pareizāk sakot, gaidīja Krina. Ellija tikai stāvēja blakus, ar nedzīvu seju raudzīdamās tukšumā.

-    Vai tu proti jāt? es jautāju Krinai.

Viņa pamāja ar galvu, un es iedevu viņai apseglotā zirga pavadas. Krina ielika vienu kāju kāpslī, bet tad apstājās un papurināja galvu. Viņa lēni nolaida kāju lejā. Es iešu kājām.

-    Vai tu domā, ka Ellija noturēsies zirgā?

Krina paskatījās uz gaišmataino meiteni. Viens no zirgiem ziņkārīgi pabadīja Elliju ar purnu, bet meitene nereaģēja. Droši vien jā. Bet diez vai tas būtu vēlams. Pēc tā visa…

Es sapratu. Tādā gadījumā iesim kājām.

*    * *

V-,

-Kāda ir lethani būtība? es jautāju Vašetai.

-    Panākumi un pareiza rīcība

-    Kas ir svarīgāks: panākumi vai pareiza rīcība?

-    Tie ir līdzvērtīgi. Ja rīkosies pareizi, gūsi panākumus.

-    Bet daži gūst panākumus, rīkodamies nepareizi, es iebildu.

-Nepareiza rīcība nekad neved pie panākumiem, Vašeta noteikti apgalvoja. -Ja cilvēks rīkojas nepareizi un gūst panākumus, tas nav īstais ceļš. Bez lethani nevar būt patiesu panākumu.

-    Ser? atskanēja balss. Ser?

Es paskatījos uz Krinu. Viņas mati bija izjukuši vējā, un jaunā seja izskatījās ļoti nogurusi. Viņa bikli paskatījās uz mani. Ser? Drīz būs tumšs.

Paskatījos apkārt un redzēju, ka austrumu pusē biezē krēsla. Biju bezgala pārguris, un pēc pusdienu maltītes atpūtas biju soļodams iesnaudies.

-   Sauc mani vienkārši par Kvoutu, Krina. Paldies, ka man piebikstīji. Biju domās aizgājis pavisam citur.

Krina savāca malku un sāka kurt ugunskuru. Es izjūdzu zirgus, pabaroju tos un notīrīju spalvu. Atvēlēju laiku ari telts celšanai. Parasti es ar to nenodarbojos, taču zirga mugurā bija pieticis vietas ari teltij, un es spriedu, ka meitenes nav pieradušas gulēt zem klajas debess.

Kad biju uzslējis telti, attapos, ka esmu paņēmis tikai vienu segu no viltus trupas krājumiem. Ja laika paredzēšanas prasme mani nevīla, bija gaidāma auksta nakts.

-    Vakariņas gatavas! atskanēja Krinas sauciens. Iemetu savu un līdzpaņemto segu teltī un devos pie ugunskura. Ar to mazumiņu, kas bija mūsu rīcībā, maltīte bija nevainojama kartupeļu zupa ar speķi un grauzdēta maize. Oglēs bija ierušināti ari vairāki vasaras kabači.

Es raizējos par Elliju. Dienas gaitā viņa nebija mainījusies, tikai gurdi gājusi uz priekšu, nerunādama un neatbildēdama uz Krinas vai maniem vārdiem. Viņa itin kā redzēja apkārtni, taču aiz skatiena nebija domu. Abi ar Krinu bijām ievērojuši: ja atstājām Elliju savā ziņā, viņa drīz vien apstājās vai ari, kaut ko pamanījusi, akli devās projām no ceļa.

Es apsēdos, un Krina man iedeva bļodiņu un karoti. Smaržo lieliski! es viņu paslavēju.

Krina tikko jaušami pasmaidīja un paņēma otru bļodiņu sev. Viņa sāka likt ēdienu trešajā bļodā, bet tad apstājās, saprazdama, ka Ellija nespēs patstāvīgi paēst.

-    Vai gribi zupu, Ellij? es jautāju ikdienišķā tonī. Ta jauki smaržo.

Meitene truli skatījās ugunī un neatbildēja.

-   Varbūt tu gribi ēst kopā ar mani? es jautāju, it kā tas būtu dabiski un pašsaprotami. Pievirzījos viņai tuvāk, iesmēlu karotē zupu un papūtu, lai tā atdziest. Lūdzu, pagaršo!

Ellija ēda mehāniski, mazliet pagriezusi galvu uz manu pusi pretī karotei. Viņas acis dejoja liesmu kustīgie atspulgi. Tie atgādināja tukšas mājas logus.

Iesmēlu nākamo karoti un pacēlu to uz zeltmatainās meitenes pusi. Viņa atvēra muti tikai tad, kad karote pieskārās viņas lūpām. Centos ieskatīties viņas acīs dziļāk, izmisīgi cerēdams ieraudzīt kaut ko aiz ņirbošajiem uguns atspulgiem. Jebko.

-     Tevi droši vien sauc par Ellu, es bezrūpīgi teicu. Paskatījos uz Krinu. Tas varētu būt saīsinājums no Ellijas.

Krina bezcerīgi paraustīja plecus. Mēs nebijām draudzenes. Zinu tikai, ka viņa ir Ellija Anvotera. Mēra meita.

-     Šodien mēs nostaigājām pamatīgu gabalu, es turpināju runāt tikpat ikdienišķā tonī. Kā jūtas tavas kājas, Krina?

Krina vēroja mani nopietnām, tumšām acīm. Drusku smeldz.

-     Manējās ari. Nevaru sagaidīt, kad varēšu nomest kurpes. Vai tev ari ir noberztas kājas, Ellij?

Atbildes nebija. Iebaroju viņai vēl vienu karoti zupas.

-     Turklāt diena bija diezgan karsta. Bet nakts būs krietni vēsāka. Piemērota gulēšanai. Tas būs patīkami, Ellij, vai ne?

Klusums. Krina joprojām vēroja mani no ugunskura pretējās puses. Iebāzu karoti pats sev mutē. Patiešām lieliska zupa, Krina, es no sirds sacīju, tad atkal pievērsos sastingušajai meitenei. Cik labi, ka mums ir Krina, kas prot teicami vārīt, Ellij! Manis gatavotais ēdiens vienmēr garšo pēc zirgu mēsliem.

Krina mums pretī iesmējās, neiztukšojusi muti, un iznākums bija tāds, kādu varēja paredzēt. Man šķita, ka esmu pamanījis Ellas acīs īsu dzīvības zibsni. Ja man būtu zirgāboli, es varētu pagatavot saldajā ēdienā zirgābolu pudiņu, es piedāvājos. Kaut vai šovakar, ja tu vēlētos…? Izrunāju nepabeigto teikumu kā jautājumu.

Ella tikko jaušami sarauca pieri, un tajā ievilkās sīka rieviņa.

-    Laikam tev taisnība, es teicu. Tur nekas jēdzīgs nesanāktu. Vai tu labāk gribētu vēl zupu?

Tikko jaušams galvas mājiens. Iedevu viņai karoti zupas.

-    Bet tā ir pasāļa. Tu droši vien gribi padzerties.

Vēl viens galvas mājiens. Pasniedzu viņai ādas blašķi ar ūdeni, un viņa pati pacēla to pie lūpām. Ella dzēra ilgi, ilgi. Droši vien viņa bija izslāpusi pēc šodienas garā gājiena. Rit vajadzēs viņu vairāk uzmanīt un gādāt, lai viņa pietiekami bieži padzeras.

-    Vai tu gribi dzert, Krina?

-    Jā, lūdzu, Krina atbildēja, nenovērsdama acis no Ellas sejas.

Ella mehāniskām kustībām pastiepa ādas blašķi uz Krinas pusi, turēdama to tieši virs ugunskura un ļaudama plecu siksnai iekrist oglēs. Krina to aši sagrāba un ar mazu nokavēšanos piebilda: Paldies, Ella!

Centos uzturēt lēnu, neuzkrītošu sarunu visā vakariņu laikā. Uz beigām Ella sāka ēst pati, un, kaut gan viņas skatiens kļuva mazliet skaidrāks, šķita, ka viņa raugās uz pasauli caur ledus sienu redzēdama un reizē neredzēdama. Tomēr tas bija neliels uzlabojums.

Kad Ella bija iztukšojusi divas bļodiņas zupas un apēdusi pusi no maizes klaipa, viņas plakstiņi sāka slīdēt lejup. Vai gribi likties gulēt, Ella? es jautāju.

Enerģiskāks galvas mājiens.

-    Vai gribi, lai aiznesu tevi uz telti?

Meitenes acis tūlīt plati atvērās, un viņa noteikti papurināja galvu.

-    Ja tu palūgtu Krinu, viņa droši vien palīdzētu tev apgulties.

Ella pagriezās uz Krinas pusi. Viņas lūpas bez skaņas sakustējās. Krina uzmeta man ašu skatienu, un es pamāju ar galvu.

-    Nu tad ejam un liekamies gulēt! Krina teica priekšzīmīgas vecākās māsas tonī. Viņa pienāca klāt un, satvērusi Ellas roku, palīdzēja tai piecelties kājās. Kad meitenes nozuda teltī, es pabeidzu ēst zupu un apēdu maizes gabalu, kas bija pārāk apdedzis, lai piedāvātu to meitenēm.

Krina drīz atgriezās pie ugunskura. Vai viņa aizmiga? es jautāju.

-     Pirms nolika galvu uz spilvena. Kā tev šķiet, vai viņa atgūsies?

Ella bija dziļā šokā. Viņas saprāts bija izgājis pa ārprāta durvīm, lai

pasargātu sevi no notiekošā. Domāju, ka tas ir laika jautājums, es teicu, cerēdams, ka tā ir patiesība. Jaunībā veselība atgriežas ātri. Drūmi pasmējos pie sevis, aptverdams, ka meitene droši vien ir tikai gadu jaunāka par mani. Šovakar es jutos tā, it kā katrs mana mūža gads būtu divu, varbūt pat triju gadu garumā.

Kaut gan jutos sastindzis un smags kā svins, piespiedu sevi piecelties un palīdzēju Krinai nomazgāt traukus. Kamēr beidzām nokopšanu un aizvedām zirgus uz jaunu vietu skrubināt zāli, es jutu, ka viņa arvien vairāk saspringst. Kad tuvojāmies teltij, sasprindzinājums kļuva arvien jūtamāks. Apstājos un pacēlu telts ieejas atloku. Es šonakt gulēšu tepat ārā.

Krinas atvieglojums bija acīmredzams. Patiešām?

Es pamāju ar galvu. Viņa pazuda telti, un es ļāvu audekla atlokam nokrist. Gandrīz tūlīt ieejas spraugā parādījās viņas galva un roka, kas sniedza man vienu no segām.

Es papurināju galvu. Jums vajadzēs abas. Nakts būs auksta. Savilku ciešāk savu ēnsegu un apgūlos tieši telts priekšā. Negribēju pieļaut, lai Ella naktī sāktu klīst apkārt un apmaldītos vai iekļūtu nelaimē.

-    Vai tev nesals?

-     Viss būs kārtībā, es atbildēju. Jutos tik noguris, ka spētu aizmigt pat uz auļojoša zirga. Jutos tik noguris, ka spētu aizmigt pat zem auļojoša zirga.

Krinas galva ienira atpakaļ teltī. Drīz dzirdēju viņu ieritināmies segās. Tad iestājās klusums.

Atcerējos Oto pārsteigto skatienu brīdī, kad pārgriezu viņam rīkli. Dzirdēju, kā Allegs lādē mani, vārgi pretodamies, kad stiepu viņu atpakaļ uz nometnes vietu. Atcerējos asinis. Lipīgo sajūtu plaukstās. Lipīgo, biezo kārtu.

Es nekad nevienu tā nebiju nogalinājis. Aukstasinīgi, no tuva attāluma. Atcerējos, cik viņu asinis bija siltas. Atcerējos, kā Keta bija kliegusi, kad caur mežu dzinos viņai pakaļ. “Man nebija izvēles!” viņa bija histēriski kliegusi. “Viņi vai es! Man nebija izvēles!”

Ilgi gulēju nomodā. Kad beidzot aizmigu, sapņi bija vēl ļaunāki par atmiņu ainām.

SIMT TRĪSDESMIT ceturtā nodaļa . ceĻš uz Levinsīru

NĀKAMĀ DIENA nebija viegla, jo mēs ar Krinu bijām spiesti vest gan trīs zirgus, gan Ellu. Par laimi, zirgi bija paklausīgi, kādi mēdz būt Edema Rū cilts audzētie un pieradinātie zirgi. Ja tie būtu tikpat nesaprātīgi kā nelaimīgā mēra meita, mēs droši vien nekad netiktu līdz Levinšlrai.

Bet zirgi tik un tā sagādāja gandrīz vairāk grūtību nekā ieguvuma. It sevišķi spīdīgais sainis vairākkārt centās nogriezties pamežā, meklējot ēdamo. Trīs reizes biju vilcis viņu ārā uz ceļa, un mēs dusmojāmies viens uz otru. Acīmredzamu iemeslu dēļ es viņu nosaucu par Tiepšu.

Kad man ceturto reizi bija jāvelk viņš ārā no krūmāja, es visā nopietnībā apsvēru iespēju palaist viņu savvaļā, lai aiztaupītu sev pūles. Protams, es to neizdarīju. Labs zirgs ir tas pats, kas nauda kabatā. Un atgriezties Severenā man vieglāk būtu jāšus nekā iet visu ceļu kājām.

Gan Krina, gan es centāmies gājiena laikā pēc iespējas iesaistīt Ellu sarunā. Šķita, ka tas mazliet palīdz. Un, kad pienāca pusdienu maltītes laiks, viņa jau gandrīz saprata, kas notiek apkārt. Gandrīz.

Kad pēc pusdienām grasījāmies atkal doties ceļā, man ienāca prātā kāda doma. Aizvedu pie Ellas mūsu pelēkraibo ķēvi. Ellas zeltainie mati bija savēlušies ērkulī, un viņa centās izlaist tiem cauri plaukstu, bet viņas skatiens izklaidīgi klīda apkārt, it kā viņa nesaprastu, kur atrodas.

-    Ella! Viņa pagriezās un paskatījās uz mani. Vai tu esi iepazinusies ar Pelēci? Norādīju uz ķēvi.

Viņa tikko jaušami, mulsi papurināja galvu.

-    Man vajadzētu, lai tu palīdzi to vest. Vai tu esi kādreiz vedusi zirgu?

Galvas mājiens.

-     Viņai vajag, lai kāds par viņu rūpētos. Vai tu to varēsi? Pelēce paskatījās uz mani ar vienu lielo aci, it kā gribēdama man sacīt, ka viņai pavadas turētājs vajadzīgs tikpat daudz, cik man riteņi. Bet tad ķēve nolaida galvu mazliet zemāk un mātišķi pieglauda Ellai pumu. Meitene pastiepa roku un gandrīz mehāniski noglauda ķēves degunu, tad paņēma manis dotās pavadas.

-    Vai tu domā, ka tas bija prātīgi? Krina jautāja, kad es atgriezos pie pārējiem zirgiem.

-    Pelēce ir rāma kā jērs.

-    Un Ella ir nesaprātīga kā aita! Krina attrauca. Diez vai tas ir labs apvienojums.

Es pasmaidīju. Kādu stundu paturēsim viņas cieši acīs. Ja tas nepalīdzēs, tad neko darīt. Bet dažreiz vislabākais veids, kā cilvēkam palīdzēt, ir uzdot tam rūpes par kādu citu.

*    * *

Tā kā naktī biju slikti gulējis, šī diena man bija divtik nogurdinoša. Māgā kņudēja nelabums, un āda šķita gluži kā noberzta ar smilšpapīru. Jutu lielu kārdinājumu sēsties seglos un nosnausties, bet sirdsapziņa man neļāva ceļot jāšus, kamēr meitenes iet kājām.

Tā nu es smagi gāju uz priekšu, vezdams zirgu un brīžiem klanīdams galvu. Tomēr šodien man neizdevās ieslīgt ērtajā pussnaudā, kā citkārt notika iešanas laikā. Mani mocīja domas par Allegu, un es jautāju sev, vai viņš joprojām ir dzīvs.

No “Medikas” laikiem es zināju, ka dūriens, ko iegrūdu viņam vēderā, ir nāvējošs. Zināju ari, ka tā ir lēna nāve. Lēna un mokoša. Ja viņš saņemtu atbilstošu aprūpi, tādā stāvoklī varētu paiet vesela dienkopa. Pat vientulībā viņš ar tādu brūci varētu nodzīvot vairākas dienas.

Protams, tās būtu nepatīkamas dienas. Iespējams, sāktos infekcija un drudža murgi. Katra kustība atrautu brūci vaļā. Ar pārcirsto paceles cīpslu viņš nespētu ari paiet. Tātad pārvietoties viņš varētu tikai līšus. Pašlaik viņu noteikti moka bada krampji un dedzinošas slāpes.

Tomēr no slāpēm viņš nevarētu nomirt. Nē. Promiedams biju atstājis viņam tuvumā ādas blašķi, pilnu ar ūdeni. Ne jau aiz labsirdības. Ne tādēļ, lai atvieglotu viņa pēdējās stundas. Biju to atstājis tāpēc, ka zināju: ja būs pieejams ūdens, viņš dzīvos ilgāk un cietīs ilgāk.

Atstāt viņam ūdeni bija ļoti cietsirdīga rīcība, kādu es nekad mūžā nebiju atļāvies, un tagad, kad dusmas bija atdzisušas, es nožēloju šo soli. Par cik dienām ādas blašķe varētu pagarināt viņa mūžu? Par vienu dienu? Par divām? Centos nedomāt par to, ko viņam nozīmētu šīs dienas.

Taču pat tad, kad izdevās atvairīt domas par Allegu, man bija jācīnās ar citiem rēgiem. Atcerējos baisās nakts brīžus un epizodes, atcerējos, ko viltus aktieri bija teikuši, pirms es viņus nogalināju. Atcerējos skaņas, ar kādām zobens bija ieurbies viņu miesā. Ādas smaku, kad iededzināju viņos pārtraukto apli. Biju nonāvējis divas sievietes. Ko par tādu rīcību domātu Vašeta? Ko domātu jebkurš cits?

Noguruma un negulētās nakts iespaidā šīs domas riņķoja un atkārtojās visu atlikušo dienas daļu. Iekārtoju apmetni mehāniski, ieradumu vadīts, un ar tīro gribasspēku uzturēju sarunu ar Ellu. Gulētiešanas laiks pienāca agrāk, nekā biju tam gatavs, un es atkal apgūlos meiteņu telts priekšā, ietinies savā ēnsegā. Neskaidri manīju, ka Krina palaikam uzmet man tādu pašu bažīgu skatienu, ar kādu pēdējās divas dienas bija uzlūkojusi Ellu.

Pirms aizmigšanas es stundu gulēju nomodā, plati ieplestām acīm, un domāju par Allegu.

Miegā sapņoju, ka atkal viņus nogalinu. Sapnī es gāju caur mežu kā drūms un nepielūdzams nāves rēgs.

Tomēr šoreiz sapnis bija citāds. Es nogalināju Oto, un viņa asinis uzšļācās man uz plaukstām kā karsti tauki. Pēc tam nonāvēju Larenu, Džošu un Timu. Viņi kliedza un vaidēja, locīdamies uz zemes. Viņu ievainojumi bija briesmīgi, bet novērsties es nespēju.

Tad sejas mainījās. Es nogalināju mūsu trupas bārdaino Tarenu, bijušo algotni. Pēc tam es nogalināju Tripu. Tad dzinos pa mežu, vajādams Šandi un vicinādams rokā kailu zobenu. Viņa bailēs kliedza un raudāja. Kad beidzot es viņu panācu, viņa izmisīgi pieķērās man klāt, norāva mani zemē un šņukstēdama paslēpa seju pie manām krūtīm. Nē, nē, nē! viņa lūdzās. Nē, nē, nē!

Es pamodos. Gulēju uz muguras, bailēs trīcēdams un nesaprazdams, kur beidzas sapnis un sākas reālā pasaule. Pēc īsa brīža es aptvēru patiesību. Ella bija izrāpusies no telts un gulēja, piespiedusies man klāt. Viņas seja spiedās man pie krūtīm, un pirksti bija cieši iekrampējušies man rokā.

-     Nē, nē! viņa aizsmakusi elsoja. Nē, nē, nē, nē, nē! Kad viņa vairs nespēja parunāt, viņas augums raustījās bezpalīdzīgās raudās. Mans krekls bija slapjš no karstām asarām. Roka viņas tvēriena vietā asiņoja.

Kaut ko mierinoši dudinādams, noglāstīju viņas matus. Pēc krietna laika viņa apklusa un ieslīga pārguruma miegā, joprojām cieši piespiedusies man pie krūtīm.

Gulēju ļoti mierīgi, negribēdams ar pakustēšanos viņu iztraucēt. Cieši sakodis zobus, domāju par Allegu, Oto un pārējiem. Atcerējos asinis, kliedzienus un degošas ādas smaku. Atcerējos visu notikušo un iztēlojos vēl ļaunākus nodarījumus, ko būtu varējis viņiem sagādāt.

Mani nekad vairs nemocīja murgi. Reizēm esmu pat domājis par Allegu ar apmierinātu smaidu.

*    * *

Nākamajā dienā mēs sasniedzām Levinšīru. Ella bija atguvusi saprātu, taču palika klusa un noslēgusies sevī. Tomēr tagad ceļš ritēja raitāk, jo vairāk tāpēc, ka meitenes jutās pietiekami atlabušas, lai pēc kārtas varētu jāt ar Pelēci.

Nogājuši sešas jūdzes, mēs apstājāmies paēst un atpūsties, un līdz ar zināmajām apkārtnes ainām meiteņu pacilātība manāmi pieauga. Pazīstami kalnu apveidi pamalē. Līks koks ceļa malā.

Bet, tuvojoties Levinšīrai, abas kļuva arvien klusākas.

-    Tas ir tur, aiz tā pakalna, Krina teica, nokāpdama no zirga. Tālāk jāj tu, Ella!

Ella paskatījās uz viņu, tad uz mani un nodūra skatienu. Viņa papurināja galvu.

Es vēroju abas meitenes. Kas jums kait?

-    Tēvs mani nositīs. Krinas balss bija vārgs čuksts, un seja pauda patiesas bailes.

-    Tavs tēvs šodien būs viens no laimīgākajiem cilvēkiem pasaulē, es teicu, bet tad nolēmu, ka labāk būt godīgam. Jā, varbūt viņš arī dusmosies. Bet tikai tāpēc, ka pēdējās astoņas dienas viņš ir bijis bez prāta aiz bailēm.

Krina šķita mazliet nomierināmies, bet Ella sāka skaļi šņukstēt. Krina aplika roku viņai ap pleciem un maigi kaut ko čukstēja.

-    Neviens mani neprecēs! Ella šņukstēja. Es gribēju precēties ar Džeisonu Votersonu un palīdzēt viņam vadīt veikalu. Tagad viņš mani neprecēs. Neviens mani neprecēs!

Paskatījos uz Krinu un redzēju tādas pašas bailes arī viņas acīs. Taču Krinas acis bija dusmīgas, turpretī Ellas skatienā jautās vienīgi izmisums.

-     Ikviens vīrietis ar tādu nostāju ir stulbenis! es teicu, ielikdams balsī visu pārliecību, ko spēju sakopot. Un jūs abas esat pārāk gudras un skaistas, lai precētu stulbeņus!

Šķita, ka Ellu tas drusku nomierina, un viņa raudzījās manī, it kā meklēdama kaut ko tādu, kam varētu ticēt.

-     Tā ir patiesība! es teicu. Notikušais nekādā ziņā nebija jūsu vaina. Paturiet to cieši prātā visas nākamās dienas!

-    Es viņus ienīstu! Ella izgrūda, un mani pārsteidza viņas piepešais niknums. Es ienīstu vīriešus! Viņas plauksta žņaudza Pelēces pavadu, un pirkstu kauliņi bija gluži balti. Ellas seja bija pārtapusi naida maskā. Krina apskāva Ellu ar abām rokām, bet, kad viņa paskatījās uz mani, ari viņas tumšajās acīs es redzēju kvēlojam tādas pašas izjūtas.

-    Jums ir pilnīgas tiesības viņus ienīst, es sacīju, juzdamies bezpalīdzīgāks un dusmīgāks nekā jebkad. Bet arī es esmu vīrietis. Visi mēs neesam tādi!

Kādu laiku mēs stāvējām turpat, būdami pusjūdzes attālumā no pilsētas. Padzērāmies ūdeni un apēdām dažus kumosus, lai nomierinātu nervus. Un tad es vedu viņas uz mājām.

SIMT TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . atgriešanās

LEVINŠĪRA NEBIJA liela pilsēta. Tajā dzīvoja aptuveni divsimt cilvēku, varbūt trīssimt, ja pieskaita tuvākās lauku saimniecības. Kad mēs tur ieradāmies, bija maltītes laiks, un zemesceļš, kas sadalīja pilsētiņu divās daļās, bija tukšs un kluss. Ella man pastāstīja, ka viņas māja atrodoties pilsētas tālākajā galā. Cerēju aizvest meitenes turp tā, lai citi mūs nepamanītu. Viņas bija pārgurušas un nomāktas. Viņām nepavisam nevajadzēja stāties pretī pļāpīgu kaimiņu baram.

Diemžēl tas nebija lemts. Apmēram pusceļā cauri pilsētai es ieraudzīju mājas logā pazibam kustību. Sievietes balss iesaucās: Ella! un nākamajā brīdī pa visām durvīm sāka plūst ārā cilvēki.

Sievietes bija ašākas, un minūtes laikā ap abām meitenēm izveidojās vesels aizsargmūris, tās runāja cita caur citu, raudāja, apskāvās. Šķita, ka meitenes tas nesatrauc. Varbūt tā bija labāk. Sirsnīga sagaidīšana varētu ļoti palīdzēt.

Vīrieši turējās attālāk, saprazdami, ka šādā situācijā no viņiem liela labuma nebūs. Lielākā daļa vēroja mūs no sliekšņiem un lieveņiem. Seši vai astoņi iznāca uz ielas un, lēni tuvodamies, centās novērtēt stāvokli. Tie bija piesardzīgi vīri, lauksaimnieki un viņu draugi. Viņi zināja, kā sauc ikvienu, kas dzīvo tuvāko desmit jūdžu apkārtnē. Tādā pilsētā kā Levinšīra nebija svešinieku; vienīgais svešinieks šeit biju es.

Šie vīrieši nebija meiteņu tuvākie radinieki. Pat ja būtu, viņi zināja, ka netiktu meiteņu tuvumā vismaz stundu vai pat veselu dienu. Tāpēc viņi ļāva rīkoties sievām un māsām. Neko labāku nezinādami, viņi pavirši aplūkoja zirgus un pievērsās man.

Es pamāju gadus desmit vecam zēnam. Ej un pastāsti mēram, ka viņa meita ir atgriezusies! Skrien! Zēns metās projām, ar kailajām, zibošajām kājām saceldams putekļu mākoni.

Vīrieši lēni virzījās man tuvāk. Pēdējā laika notikumi bija ievērojami pastiprinājuši viņu dabisko neuzticību pret svešiniekiem. Apmēram divpadsmit gadus vecs zēns, kas nebija tik piesardzīgs kā pārējie, pienāca man pavisam klāt un aplūkoja manu zobenu un apmetni.

-    Kā tevi sauc? es viņam jautāju.

-    Pīts.

-    Vai tu proti jāt, Pīt?

Viņš izskatījās aizskarts. Ha!

-    Vai tu zini, kur atrodas Vokeru saimniecība?

Zēns pamāja ar galvu. Apmēram divas jūdzes uz ziemeļiem pa dzirnavu ceļu.

Pakāpos sānis un iedevu viņam saļņa pavadas. Aizjāj turp un pastāsti, ka viņu meita ir atpakaļ mājās! Pēc tam lai viņi ar šo pašu zirgu atjāj uz pilsētu!

Pirms paguvu padot viņam roku, zēns jau sēdēja zirga mugurā. Paturēju pavadas, kamēr viņš pielāgoja kāpšļus, lai rikšodams nelauztu kaklu.

-Ja tiksi turp un atpakaļ sveiks un vesels, un zirgam visas kājas būs kārtībā, es tev iedošu peniju, es apsolīju.

-    Divus! viņš atsaucās.

Es iesmējos. Zēns strauji apgrieza zirgu un aizrikšoja.

Tikmēr vīrieši bija pienākuši tuvāk un sastājušies ap mani izplūdušā aplī.

Garš vīrietis ar puspliku galvu, sirmu bārdu un piktu seju izturējās kā pārējo vadonis. Nu, un kas tad tu esi? viņš noprasīja, un balss tonis pateica vairāk par vārdiem: Pie velna, kas tu tāds esi?

-     Kvouts, es laipni atbildēju. Un kas esi tu?

-    Tā nu nemaz nav tava darīšana! viņš atrūca. Ko tu šeit dari? Kāda velna pēc tu esi šeit kopā ar mūsu meitenēm?

-    Dieva māte, Set! iejaucās vecāks vīrietis. Tev nav ne tik prāta, cik Dievs devis sunim! Kā var tā runāt ar…

-    Tu mani nemācīsi, Bendžamin! dusmīgais vīrietis atcirta. Mums ir visas tiesības zināt, kas viņš tāds ir! Pagriezies pret mani, viņš panācās vairākus soļus uz priekšu. Vai tu esi viens no tiem trupas neliešiem, kas bija te ieklīduši?

Es papurināju galvu un centos izskatīties nekaitīgs. Nē.

-    Man tomēr liekas, ka esi. Dikti līdzīgs izskaties tiem Rū bandītiem! Tādas pašas acis! Tuvāk stāvošie vīrieši izstiepa kaklu, lai tuvāk ielūkotos man sejā.

-     Ak Dievs, Set! vecais vīrs iejaucās vēlreiz. Tur tak nevienam nebija sarkanu matu! Tādi mati paliek prātā. Viņš nav no tiem!

-     Kāpēc lai es vestu meitenes atpakaļ, ja pats būtu no tiem, kuri viņas nolaupīja? es uzsvērti noprasīju.

Seta seja satumsa vēl vairāk, un viņš lēni nāca uz priekšu. Gribi tēlot gudro, puika? Varbūt tu iedomājies, ka mēs visi šeit esam stulbeņi? Domā, ja atvedīsi viņas atpakaļ, mēs tevi apbalvosim un nesūtīsim nevienu jūs medīt? Tagad viņš stāvēja gandrīz rokas stiepiena attālumā, urbdamies manī ar satracinātu skatienu.

Paskatījos apkārt un redzēju tādas pašas dusmas pārējo apkārtstāvošo vīriešu sejās. Tādas dusmas mēdz lēni uzmutuļot krietnu vīru sirdīs, kad tie grib panākt taisnību, un, ja viņi pārliecinās, ka tas nav iespējams, ir gatavi remdēt sevi vismaz ar atriebību.

Pūlējos izdomāt, kā nomierināt uzbangojušās kaislības, taču nepaspēju vēl neko pateikt, kad aiz muguras atskanēja Krinas balss: Set, tūlīt pat atkāpies no viņa!

Sets palika stāvam paceltām rokām, ko bija izstiepis pret mani.

-    Bet tak…

Krina jau steidzās šurp. Sieviešu pulciņš pašķīrās, lai viņu palaistu, bet palika stāvam tuvumā. Viņš mūs izglāba, Set! Krina nikni iekliedzās. Tu apdauzītais murmuli, tas bija v/riš, kas mūs izglāba! Kur bijāt jūs, sasodītie nejēgas? Kāpēc nedzināties mums pakaļ?

Sets atkāpās, un dusmas viņa sejā cīnījās ar kaunu. Uzvarēja dusmas.

-     Mēs dzināmies pakaļ! viņš nikni iesaucās. Tiklīdz atklājām, kas noticis, tūlīt metāmies šiem pa pēdām! Viņi sašāva Bila zirgu, un Bils krizdams sagandēja kāju. Džimam sadūra roku, un vecais Kapers pēc viņu belziena vēl tagad nav nācis pie samaņas. Viņi mūs gandrīz nogalināja!

Vēlreiz pārlaidu skatienu viru sejām un redzēju tajās dusmas. Redzēju patieso dusmu iemeslu. Sapratu, cik bezpalīdzīgi viņi bija jutušies, nespēdami pasargāt savu pilsētu no viltus trupas nelietībām. Sapratu, kāds kauns viņus mocīja par to, ka nav izdevies izglābt savu draugu un kaimiņu meitas.

-     Bet jūs neko neizdarījāt! Krina atkliedza naidā degošām acīm.

-    Viņš atnāca un mūs izglāba, jo viņš ir īsts vīrietis! Nevis tāds kā jūs, kas atstājāt mūs nomirt!

Gadus septiņpadsmit vecs zemnieku puisis, kas stāvēja no manis pa kreisi, ļāva vaļu apslāpētām dusmām. Nekas tāds nebūtu noticis, ja jūs nebūtu skraidījušas apkārt kā Edema Rū palaistuves!

Pat neatjēdzies, ko daru, es pārlauzu viņam roku. Viņš kliegdams nokrita zemē.

Sagrābis puisi aiz apkakles, es viņu uzrāvu kājās. Kā tevi sauc? draudīgi noprasīju, pieliecies tuvu viņam pie sejas.

-     Roka, roka! viņš elsoja, zibinādams acu baltumus.

Sapurināju viņu kā lupatu lelli. Saki savu vārdu!

-     Džeisons! viņš izgrūda Dieva māte, mana roka…

Ar brīvo roku satvēru viņa zodu un pavērsu viņa seju pret Krinu un Ellu. Džeison! iešņācu viņam ausī. Es gribu, lai tu paskaties uz šīm meitenēm! Un gribu, lai tu padomā, kāda elle viņām bija jāizcieš visas šīs dienas, guļot sasietām rokām un kājām ratu kulbā! Un gribu, lai tu sev pajautā, kas ir ļaunāk! Pārlauzta roka vai svešu laupītāju gūsts un daudzkārtēja izvarošana?

Tad pagriezu viņa seju pret sevi un runāju tik klusi, ka pat tuvumā mani vārdi izklausījās kā čuksts. Un, kad būsi par to padomājis, gribu, lai tu lūdz Dievam piedošanu par to, ko nupat pateici! Un, ja tu lūgsi no sirds, Tehlu gādās, lai tava roka sadzītu ātri un labi! Puiša acis bija pārbiedētas un asaru pilnas. Un pēc tam, ja tu kaut reizi atļausies domāt par šīm meitenēm ko sliktu, tava roka sāpēs kā urdīta ar karstu dzelzi. Un, ja tu kaut reizi teiksi ļaunu vārdu, tā sāks svilt un lēni trūdēt, un to vajadzēs nogriezt, lai glābtu tev dzīvību! Sagrābu viņu vēl ciešāk un raudzījos, kā viņa acis ieplešas arvien platākas. Un, ja tu jebkad viņām nodarīsi pāri, es to zināšu! Es atnākšu šurp, nogalināšu tevi un atstāšu karājamies kokā!

Tagad puisim no acīm plūda asaras, bet grūti bija uzminēt, vai tās rit no kauna, bailēm vai sāpēm. Un tagad atvainojies par to, ko teici! Pārliecinājies, ka viņš turas uz kājām, es palaidu viņu vaļā un pastūmu uz Krinas un Ellas pusi. Sievietes stāvēja ap meitenēm kā sargājoša siena.

Puisis nevarīgi spieda sev klāt sāpošo roku. Man nevajadzēja tā teikt, Ellij, viņš izdvesa, un balss pauda vairāk nožēlas un izmisuma, nekā es būtu gaidījis, par spīti lauztajai rokai. Tas bija dēmons, kas runāja ar manu muti! Zvēru, ka biju bez prāta aiz bēdām! Tāpat kā mēs visi. Un mēs mēģinājām jūs izglābt, bet viņu bija daudz un viņi mums uzbruka, un tad vajadzēja vest Bilu mājās, lai viņš nenomirtu uz ceļa!

Kaut kas manā atmiņā sakustējās saistībā ar puiša vārdu. Džeisons? Pēkšņi man radās aizdomas, ka tikko esmu pārlauzis roku Ellas iecerētajam vīrietim. Tomēr šobrīd es to nespēju nožēlot. Tas viņam nenāca par ļaunu.

Skatīdamies apkārt, es redzēju, ka dusmas vīru sejās pamazām izgaist, it kā es vienā spējā, ugunīgā uzliesmojumā būtu izdedzinājis visus pilsētas naida krājumus. Viņi vēroja Džeisonu un izskatījās tādi kā samulsuši, it kā šis puisis izpirktu visu viņu kopīgo vainu.

Un tad es ieraudzīju pa ielu skrienam šurp lielu veselīga izskata vīrieti, kam sekoja ducis citu pilsētiņas iedzīvotāju. Pēc viņa sejas izteiksmes es uzminēju, ka tas ir Ellas tēvs, pilsētas mērs. Viņš ielauzās sieviešu pulkā, pacēla meitu uz rokām un apgrieza apkārt.

Šādās mazpilsētās ir sastopami divu veidu mēri. Pirmie ir paveci vīri pusplikām galvām un prāviem vēderiem, vīri, kas prot apieties ar naudu un izmisīgi lauza rokas katrā neparedzētā situācijā. Otrie ir gari, plecīgi vīrieši, kuru ģimenes pakāpeniski tikušas pie turības, jo viņi ir strādājuši kā zvēri un gājuši aiz arkla divdesmit paaudžu ilgumā. Ellas tēvs piederēja pie otrā tipa.

Viņš pienāca pie manis, ciešā skāvienā turēdams meitas plecus. Cik saprotu, man jāsaka tev paldies, ka esam atguvuši savas meitenes!

-     Viņš pasniedzās, lai sarokotos ar mani, un es ievēroju, ka viņam ir pārsieta roka. Tomēr viņa rokasspiediens bija ciešs. Viņš veltīja man tik platu smaidu, kādu es biju redzējis tikai Simmona sejā pirms aiziešanas no Universitātes.

-    Kā jūtas roka? es jautāju, neaptverdams, kā tas varētu izklausīties. Vīrieša smaids mazliet pieplaka, un es steigšus piebildu: Esmu mācījies šo to no ārstu zinībām. Un zinu, ka tādos gadījumos reizēm rodas sarežģījumi. It sevišķi, dzīvojot zemē, kur dzīvsudrabu uzskata par zālēm, es nodomāju.

Vīrietis atkal pasmaidīja un palocīja pirkstus. Drusku pastīva, bet citādi nekas. Trāpīja mīkstajā vietā. Viņi mūs pārsteidza negaidot. Es nogrābu vienu no viņiem, bet tas man iedūra un aizbēga. Kā tev izdevās atņemt meitenes tiem bezdievīgajiem Rū neliešiem? Viņš nospļāvās.

-    Viņi nebija Edema Rū ļaudis! es teicu, un mana balss skanēja saspringtāk, nekā es būtu vēlējies. Viņi pat nebija īsta aktieru trupa!

Mēra smaids atkal pagaisa. Kā lai to saprot?

-    Viņi nebija Edema Rū. Mēs nedarām to, ko darīja viņi.

-    Paklausies! mērs teica, un es redzēju, ka viņā uzbango dusmas.

-     Es labi zinu, ko viņi dara un ko nedara! Viņi atnāca šurp laipni un draudzīgi, drusku paspēlēja, pačlgāja, nopelnīja dažus penijus. Un tad sāka celt pilsētā nekārtības. Kad likām viņiem iet projām, viņi nolaupīja manu meiteni. Pēdējos vārdus izrunādams, viņš gandrīz spļāva uguni.

-     Mēs? es izdzirdēju klusu balsi sev aiz muguras. Džim, viņš teica mēs!

Sets izslīdēja no aizmugures, lai vēlreiz uzmestu man saniknotu skatienu. Es jau teicu, ka šis izskatās kā viens no viņiem! vīrietis triumfējoši iesaucās. Es šos pazīstu! Šos vienmēr var pazīt pēc acīm!

-     Pagaidi! mērs lēni un neticīgi teica. Vai tu gribi sacīt, ka esi viens no tiem? Viņa sejas izteiksme kļuva draudīga.

Pirms es paguvu paskaidrot, Ella sagrāba viņa roku. Ai, nevajag, nekaitini viņu, tēt! viņa teica, cieši ieķērusies tēva veselajā rokā, it kā gribēdama aizvilkt viņu projām no manis. Nesaki neko tādu, kas var viņu sadusmot! Viņš nebija no tiem! Viņš mani atveda atpakaļ, viņš mani izglāba!

Šķita, ka tas mēru mazliet nomierina, tomēr pirmītējā sirsnība bija pazudusi. Paskaidro! viņš drūmi teica.

Es iekšēji nopūtos, saprazdams, cik nepatīkamu situāciju esmu izraisījis. Tie cilvēki nebija ceļojoši aktieri, un viņi pavisam noteikti nebija Edema Rū ļaudis. Viņi bija bandīti, kas nogalināja daļu no manas ģimenes un nozaga tās ratus. Viņi tikai izlikās par aktieriem.

-    Kāpēc lai kāds gribētu izlikties par Edema Rū? mērs jautāja, it kā tāda doma viņam būtu pilnīgi nesaprotama.

-    Lai varētu darīt to, ko viņi izdarīja! es atcirtu. Jūs ielaidāt viņus savā pilsētā, un viņi ļaunprātīgi izmantoja jūsu uzticēšanos. Neko tādu Edema Rū ļaudis nemūžam nedarītu!

-   Bet tu neatbildēji uz manu jautājumu! viņš teica. Kā tev izdevās dabūt meitenes projām?

-    Es padarīju viņus nekaitīgus, izvairīgi atbildēju.

-   Viņš tos nogalināja! Krina paziņoja tik skaļi, ka ikviens klātesošais varēja dzirdēt. Nogalināja visus līdz pēdējam!

Jutu sev pievērstus neskaitāmus skatienus. Puse no klātesošajiem domāja: Visus? Viņš nogalināja septiņus cilvēkus? Otra puse domāja: Tur bija divas sievietes, vai viņš nogalināja arī tās?

-    Ak tā! Mērs ilgi un cieši raudzījās manī. Labi! viņš teica, it kā būtu pieņēmis lēmumu. Tas ir labi. Bez viņiem pasaule būs labāka.

Jutu, ka pūļa sasprindzinājums mazliet atslābst. Šie ir viņu zirgi. Norādīju uz abiem zirgiem, kas nesa mantu saiņus. Tagad tie pieder meitenēm. Apmēram četrdesmit jūdzes uz austrumiem jūs atradīsiet ratus. Krina var parādīt, kur es tos paslēpu. Ari tie tagad pieder meitenēm.

-   Temsfordā par tiem varēs dabūt labu naudu, mērs domīgi noteica.

-    Kopā ar instrumentiem, drēbēm un pārējām lietām tie ienesis pat ļoti labu naudu, es piekritu. Kad sadalīsiet to uz pusēm, katrai meitenei būs cienījams pūrs, piebildu balsī, kas nepieļāva iebildumus.

Mērs paskatījās man acīs un lēni, saprotoši pamāja ar galvu. Tā būs.

-    Bet tās lietas, ko viņi mums nozaga? iebilda korpulents vīrietis ar krodzinieka priekšautu. Viņi izpostīja manu krogu un nozaga divas mucas mana labākā alus!

-     Vai tev ir kāda meita? es rāmi noprasīju. Piepešais, satriektais skatiens vīrieša sejā apliecināja, ka ir. Es brīdi raudzījos viņam acis.

-    Tādā gadījumā es teiktu, ka tu esi viegli ticis cauri!

Beidzot mērs pamanīja Džeisonu, kurš spieda sev klāt salauzto roku.

, Kas tev noticis?

Džeisons nodūra skatienu, un Sets atbildēja viņa vietā: Viņš sarunāja, ko nevajag.

Mērs paskatījās apkārt un saprata, ka sīkāki paskaidrojumi sagādās tikai jaunus pārdzīvojumus. Viņš paraustīja plecus un vairāk netaujāja.

-    Es varētu uzlikt tev šinu, es bezrūpīgi ierosināju.

-    Nē! Džeisons strauji iesaucās, bet tūlīt mēģināja mīkstināt atteikumu. Es labāk iešu pie Granas.

Es paskatījos uz mēru. Pie Granas?

Viņš draudzīgi pasmaidīja. Ja kāds nobrāž ceļgalu, Grana to saved kārtībā.

-    Vai Bils ir pie viņas? es jautāju. Tas, kuram sadragāja kāju?

Mērs pamāja ar galvu. Cik es pazīstu Granu, viņa vēl vismaz dien-

kopu neizlaidīs Bilu no acīm.

-     Es tevi pavadīšu, sacīju nosvīdušajam puisim, kas sargādams spieda roku pie krūtīm. Labprāt paskatītos, kā viņa strādā.

*  * *

Tā kā mēs atradāmies tālu no civilizācijas, biju sagatavojies ieraudzīt Granu kā salīkušu večiņu, kas ārstē slimniekus ar dēlēm un koka spirtu.

Šīs domas mainījās, līdzko es iegāju viņas mājā. Pie sienām karājās kaltētu zāļu saišķi, un uz plauktiem rindojās mazas pudelītes ar rūpīgi uzlīmētām etiķetēm. Uz neliela rakstāmgalda gulēja trīs biezas grāmatas ādas vākos. Viena no tām bija atvērta, un es pazinu, ka tā ir Heroborica. Uz lappušu malām redzēju ar roku rakstītas piezīmes, un vairāki ieraksti bija laboti vai pat izsvītroti.

Grana neizskatījās tik veca, kā biju gaidījis, kaut gan viņas mati bija sākuši sirmot. Arī salīkusi viņa nebija, gluži otrādi viņa bija garāka par mani, stalta, platiem pleciem un apaļu, smaidošu seju.

Klusi dungodama pie sevis, Grana uzlika uz uguns vara tējkannu. Pēc tam viņa sameklēja lielas šķēres un, apsēdinājusi Džeisonu, uzmanīgi aptaustīja viņa roku. Bāls un nosvīdis, puisis bez mitas nervozi runāja, bet Grana tikmēr prasmīgi pārgrieza viņa krekla piedurkni. Kaut gan viņa nebija pat taujājusi, Džeisons dažu minūšu laikā bija itin precīzi, kaut arī saraustīti izstāstījis par Krinas un Ellas atgriešanos.

-     Lūzums ir tīrs un precīzs, Grana beidzot viņu pārtrauca. Kā tu pie tāda tiki?

Džeisona satrauktais skatiens aizzibēja pie manis un atpakaļ. Nekas, viņš aši attrauca, tad saprata, ka nav atbildējis uz jautājumu. Tas ir…

-   Es to salauzu, atbildēju viņa vietā. Nospriedu, ka pats mazumiņš, ko varu darīt, ir atnākt līdzi un paskatīties, vai varu palīdzēt to saārstēt.

Grana uzmanīgi paskatījās uz mani. Vai tu kādreiz esi ar to nodarbojies?

-    Esmu studējis medicīnu Universitātē, es paskaidroju.

Viņa paraustīja plecus. Tad tu varētu pieturēt šinas, kamēr es tās piesaitēju. Man ir meitene, kas palīdz, bet viņa izdzirdēja kņadu uz ielas un aizskrēja projām.

Džeisons nervozi skatījās uz mani, kamēr turēju koka šinas cieši pie viņa rokas, bet Grana tās prasmīgi piesaitēja nepilnās trijās minūtēs. Vērodams viņas ietrenēto darbošanos, es sapratu, ka viņa ir vairāk vērta nekā lielākā dala man pazīstamo “Medikas” studentu.

Pabeigusi darāmo, Grana paskatījās lejup uz Džeisonu. Tev ir veicies! viņa teica. Kauli pat nebija jāsaliek. Mēnesi pastaigā ar šo te, un lūzums sadzīs bez vainas.

Džeisons aizsteidzās, cik drīz vien varēja, un pēc neilgas pierunāšanas Grana ļāva man ieiet pie Bila, kas gulēja dziļākajā istabā.

Atšķirībā no Džeisona rokas lūzuma, ko varēja saukt par “tīru”, Bila gadījums bija daudz nopietnāks. Abi apakšstilba kauli bija lauzti vairākās vietās. Neredzēju, kas ir zem pārsējiem, bet kāja bija nepārprotami pietūkusi. Adu pārsēja malās izraibināja zilgani plankumi, un tā bija nostiepta tik cieši kā pārblīvēta desa.

Bils izskatījās bāls, bet modrs, un es spriedu, ka ir cerības kāju saglabāt. Cits jautājums bija, kā tā kalpos. Iespējams, ka vajadzēs tikai klibot, taču maz ticams, ka viņš jebkad varēs skriet.

-    Kas tie par cilvēkiem, kuri spēj nošaut otra zirgu? viņš sašutis iesaucās, un seju viņam klāja plāna sviedru kārtiņa. Tā taču nedrīkst!

Zirgs, protams, bija piederējis viņam pašam. Un zirgu šejieniešiem noteikti nebija vairāk, kā vajadzīgs. Bils bija jauns, nesen apprecējies vīrietis, viņam bija sava saimniecība, un varbūt viņš nekad vairs nestaigās tikai tāpēc, ka darījis to, kas jādara. Tā bija sāpīga doma.

Grana iedeva viņam divas karotes no brūnas pudelītes, un Bils drīz aizvēra acis. Izvadījusi mani no istabas, viņa aizvēra durvis.

-    Vai kauls pārplēsa ādu? es jautāju, kad durvis bija ciet.

Grana pamāja ar galvu, novietodama pudelīti atpakaļ plauktā.

-    Ko tu lieto antiseptikai? es painteresējos.

-    Tu domā, pret strutošanu? viņa atjautāja. Ramsberu.

-    Tiešām? es pārjautāju. Nevis marantu?

-   Marantu I viņa nicīgi izmeta, piemezdama ugunij malku un noceldama no liesmām kūpošo tējkannu. Vai tev kādreiz ir izdevies novērst strutošanu ar marantu?

-    Nē, es atzinos.

-     Nu tad es došu tev padomu, kā nenogalināt savus pacientus. Grana izņēma no plaukta divas koka krūzes. Marantai nav nekādas nozīmes. To var ēst, ja patīk, bet tas ir viss.

-    Bet pastāv uzskats, ka marantas un besami ziede šādos gadījumos ir ideāls līdzeklis!

-    Besami nav slikts, viņa atzina. Bet ramsbers ir labāks. Vēl labprātāk es lietotu sarkanzāli, bet tas, ko mēs gribam, ne vienmēr ir pieejams. Es izmantoju māteslapas un ramsbera maisījumu, un tu jau redzēji, ka viņam tas palīdz. Marantu ir viegli atrast un saberzt, bet tai nav nekādu vērtīgu īpašību.

Viņa papurināja galvu. Maranta un kampars. Maranta un besami. Maranta un sālsstlga. Marantai nav nekādu dziedniecisku īpašību. Tā noder tikai kā paligviela.

Atvēru muti, lai iebilstu, bet tad pārlaidu skatienu istabai un Herborica sējumam ar Granas piezīmēm. Aizvēru muti.

Grana ielēja no tējkannas abās krūzēs karstu ūdeni. Apsēdies uz brītiņu! viņa teica. Tu izskaties pavisam novārdzis.

Es ar ilgošanos paskatījos uz krēslu. Man laikam vajadzētu iet atpakaļ, es teicu.

-    Vienai krūzei tev laika pietiek! viņa teica, apņēmīgi saņemdama mani aiz rokas un apsēdinādama krēslā. Un dažiem kumosiem ari. Tu esi bāls kā izkaltis kauls, un man ir drusku aizķēries salds pudiņš, kam nav ēdāja.

Mēģināju atcerēties, vai esmu šodien ēdis pusdienas. Atcerējos, kā baroju meitenes… Negribu sagādāt vēl vairāk rūpju, es teicu. Manis dēļ tev tāpat jau iznāca pastrādāt.

-    Tas puisis bija pelnījis, lai viņam kāds pārlauž roku, Grana nevērīgi atteica. Mūždien atļaujas pārāk lielu muti! Viņa pasniedza man vienu no koka krūzēm. Dzer, un es atnesīšu tev pudiņu!

Garaiņi, kas cēlās no krūzes, brīnišķi smaržoja. Kas tas ir? es jautāju.

-     Mežrozītes augļi. Un pašas brūvēts ābolu brendijs. Grana plati pasmaidīja, un ap acīm viņai ievilkās sīkas krunciņas. Ja gribi, varu piemest klāt arī marantu.

Pasmaidīju un iedzēru malku. Krūtīs ieplūda siltums, un es sajutu patīkamu atslābumu. Tas bija savādi, jo iepriekš nebiju pamanījis, ka esmu sasprindzis.

Grana brīdi rosījās, tad nolika uz galda divus šķīvjus un atlaidās tuvākajā krēslā.

-   Tu patiešām nogalināji tos cilvēkus? viņa bez aplinkiem noprasīja. Balsī neskanēja pārmetums. Tas bija vienkārši jautājums.

Es pamāju ar galvu.

-    Diez vai tev vajadzēja to kādam stāstīt, viņa teica. Tas noteikti sacels vētru. Viņi pieprasīs prāvu, un vajadzēs vest šurp tiesasvīru no Temsfordas.

-    Es nestāstīju. To pateica Krina, es paskaidroju.

-    Ā! Grana nopūtās.

Saruna pieklusa. Izdzēru pēdējo malku no krūzes, bet, kad gribēju nolikt to atpakaļ uz galda, man tik ļoti drebēja rokas, ka koks grabēdams sitās pret koku, it kā pie durvīm klauvētu nepacietīgs apmeklētājs.

Grana rāmi malkoja savu dzērienu.

-    Man negribas par to runāt, es beidzot teicu. Tur nebija nekā laba.

-    Par to var strīdēties, viņa laipni sacīja. Es domāju, ka tu darīji pareizi.

Pēc šiem vārdiem man acis karsti iesmeldzās, it kā tajās kāptu asaras.

-    Neesmu par to pārliecināts, es teicu, un paša balss man izklausījās svešāda. Rokas drebēja arvien vairāk.

Šķiet, Granu tas nepārsteidza. Tev šīs dienas nav bijušas nekādas vieglās, vai ne? Viņas tonis ļāva saprast, ka tas nav jautājums. Es pazīstu tādu izskatu. Tu esi bijis ļoti aizņemts. Esi rūpējies par meitenēm. Maz gulējis. Un droši vien maz ēdis. Ēd pudiņu! Vismaz būs kaut kas vēderā.

Sāku ēst pudiņu. Bet nebiju ticis līdz beigām, kad mani pieveica asaras, un kumosi smacēdami spiedās rīklē.

Grana vēlreiz piepildīja manu krūzi ar tēju un pielēja tai mazliet brendija. Dzer! viņa atkārtoja.

Saņēmos un noriju malku. Nebiju domājis neko sacīt, tomēr attapos runājam. Man šķiet, ka ar mani kaut kas nav kārtībā, es klusi teicu.

-    Normālam cilvēkam nav tieksmes darīt to, ko daru es. Normāls cilvēks nekad nenogalinātu citus tā, kā to darīju es!

-    Iespējams, viņa pieļāva, malkodama tēju. Bet ko tu teiktu, ja es tev pastāstītu, ka Bila kāja zem pārsēja ir kļuvusi zaļgana un nepatīkami smako?

Es iztrūcies paskatījos uz viņu. Vai tā ir sākusi pūžņot?

Grana papurināja galvu. Nē. Es jau teicu, ka viņš atveseļojas veiksmīgi. Bet ja tā būtu?

-    Tad kāju vajadzētu noņemt, es atbildēju.

Grana nopietni pamāja ar galvu. Taisnība. Un tas būtu jādara ātri. Šodien pat. Nedrīkstētu gaidīt un cerēt, ka viņš kaut kā izķepurosies. Tas viņu nogalinātu. Viņa iedzēra malku, jautājoši vērodama mani pāri krūzes malai.

Es pamāju ar galvu. Zināju, ka viņai ir taisnība.

-    Tu šo to saproti no medicīnas, Grana teica. Tu zini, ka labam ārstam nereti ir jāizdara smaga izvēle. Viņa nenovērsdamās skatījās man acīs. Mēs neesam tādi kā pārējie cilvēki. Reizēm jādedzina miesa ar karstu dzelzi, lai apturētu asiņošanu. Jāizglābj māte un jāzaudē bērns. Tas ir grūti, un neviens par to nesaka paldies. Bet mēs esam tie, kuriem jāizvēlas.

Viņa lēni iedzēra vēl vienu malku. Dažas pirmās reizes ir grūtākās. Moka drebuļi, un naktīs nav miega. Bet tā ir cena, kas jāmaksā, ja dari to, kas jādara.

-    Tur bija arī sievietes, es teicu, un vārdi ķērās man rīklē.

Granas acis iezibējās. Tās bija pelnījušas divtik! viņa iesaucās, un spējās, neapvaldītās dusmas laipnajā sejā mani tik ļoti pārsteidza, ka visu ķermeni pārņēma baiļu tirpas. Vīrietis, kas kaut ko tādu nodara meitenei, ir tikpat kā traks suns. Viņš nav cilvēks, bet dzīvnieks, kas jāsavalda. Bet sieviete, kas viņam palīdz to darīt? Tas ir vēl ļaunāk! Viņa zina, ko dara! Viņa zina, ko tas nozīmē.

Grana uzmanīgi nolika krūzi atpakaļ uz galda, un pēc brīža viņas sejas izteiksme atkal kļuva mierīga. Ja kājā ir puve, tā jāgriež nost. Viņa izdarīja enerģisku kustību ar plaukstu, tad paņēma savu pudiņa šķēli pirkstos un atsāka ēst. Un daži cilvēki ir jānogalina. Tas ir viss.

*  * *

Līdz brīdim, kad atguvu savaldīšanos un devos atpakaļ, pūlis uz ielas bija daļēji izklīdis. Vietējais krodziņa īpašnieks bija iznesis mucu uz lieveņa, un gaisā valdīja saldena alus smarža.

Krinas tēvs un māte bija atjājuši uz pilsētu ar salni. Arī Pīts bija atskrējis atpakaļ. Viņš lepni nodemonstrēja, ka nav lauzis kaklu, un pieprasīja man divus penijus par sniegto pakalpojumu.

Krinas vecāki man sirsnīgi pateicās. Viņi šķita lādzīgi cilvēki. Tādi ir lielais vairākums cilvēku, ja vien viņiem tiek dota iespēja. Es satvēru saļņa pavadas un, izmantodams viņu par savdabīgu starpsienu, pamanījos notvert brīdi īsai, privātai sarunai ar Krinu.

Viņas tumšās acis bija mazliet apsarkušas, tomēr seja izskatījās moža un laimīga. Papūlies, lai tu dabūtu sev Rēgaini! es teicu, norādīdams uz vienu no zirgiem. Tā ķēve ir tava. Mēra meitai jebkurā gadījumā bija paredzams labs pūrs, tāpēc Krinai domātā zirga mugurā es biju sakrāvis vērtīgākās mantas un lielāko daļu no viltus trupas naudas.

Krina ļoti nopietni paskatījās man acīs un atkal atgādināja man Dennu jaunajos pusaudzes gados. Tu dosies projām, viņa teica.

Jā, laikam bija pienācis aizceļošanas laiks. Krina necentās pierunāt mani palikt, bet pārsteidza mani ar piepešu apskāvienu. Noskūpstījusi mani uz vaiga, viņa iečukstēja man ausī: Paldies!

Mēs atkāpāmies viens no otra, zinādami, ka piedienība neko vairāk neatļauj. Nepārdod sevi par lētu naudu un nepreci muļķi! es teicu, juzdams, ka man kaut kas jāsaka.

-    Un tu tāpat! Krina atsaucās, un tumšajās acīs pazibēja draudzīga zobgalība.

Satvēru Pelēces pavadas un aizvedu to turp, kur stāvēja mērs, ar saimnieka skatienu vērodams pūli. Man tuvojoties, viņš palocīja galvu.

Es dziļi ievilku elpu. Vai konstebls ir kaut kur tuvumā?

Mērs izbrīnījies savilka uzacis, tad paraustīja plecus un norādīja uz kādu pūlī. Viņš ir tur. Bet, kad tu atvedi mūsu meitenes, viņš bija pamatīgi piedzēries. Nezinu, vai tev no viņa arī pašlaik var būt kāds labums.

-     Hm, es neziņā novilku. Cik saprotu, kādam mani tagad kaut kur jāieslēdz līdz brīdim, kad padosiet ziņu Temsfordas tiesasvīram. Es pamāju uz nelielo akmens ēku pilsētas centrā.

Mērs sarauca pieri un uzmeta man iesāņus skatienu. Tu gribi, lai tevi ieslēdz?

-    īpaši nē, es atzinos.

-    Tādā gadījumā vari iet, kurp vēlies! viņš teica.

-   Tiesasvīrs nebūs laimīgs, kad visu šo uzzinās, es sacīju. Negribu, lai kāds cits stātos dzelzs likuma priekšā par to, ko esmu izdarījis. Par palīdzību bēgošam slepkavam var nopelnīt nāves spriedumu.

Plecīgais vīrietis ilgi raudzījās manī. Viņa skatiens brīdi kavējās pie mana zobena, tad pārslīdēja uz maniem novalkātajiem ādas zābakiem. Gandrīz skaidri sajutu viņa izbrīnu par to, ka man nav nekādu nopietnu ievainojumu, kaut gan nesen esmu nonāvējis pusduci apbruņotu cilvēku.

-    Tātad tu ļautu mums sevi ieslēgt? viņš jautāja. Tik vienkārši?

Es paraustīju plecus.

Mērs atkal sarauca pieri, tad papurināja galvu, it kā nespēdams mani saprast. Nudien tu izskaties rāms kā jērs! viņš izbrīnījies teica. Bet nē. Es nelikšu tevi aiz atslēgas. Tu neesi izdarījis neko nepieļaujamu.

-    Es salauzu tam puisim roku.

-    Hmm, viņš drūmi novilka. Aizmirsti to! Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka puspenija monētu un sniedza to man. Liels paldies!

Es pasmējos un ieliku to kabatā.

-     Es domāju, re, tā! mērs teica. Tagad es iešu un paskatīšos, vai varu kaut kur sameklēt konsteblu. Pēc tam paskaidrošu viņam, ka mums tevi jāapcietina. Ja tu pa vidu visai tai burzmai aizlaistos projām, mūs taču nevarētu apsūdzēt par palīdzību bēgošam slepkavam, vai ne?

-              To varētu uzskatīt par nevērību likuma īstenošanā, es teicu.

-    Par to konstebls varētu nopelnīt vairākus pletnes sitienus vai zaudēt savu vietu.

-    Tik tālu nenonāks! mērs apgalvoja. Bet pat tad, ja tā notiktu, viņš to pieņemtu ar prieku. Konstebls ir Ellijas tēvocis. Mērs pārlaida skatienu pūlim, kas joprojām kavējās uz ielas. Vai ar piecpadsmit minūtēm tev pietiks, lai tu tajā kņadā aizslīdētu projām?

-    ja vien tas nesagādā neērtības jums citiem, es atbildēju. Vai varētu teikt, ka es pazudu dīvainā un noslēpumainā veidā, kamēr tu biji pagriezis muguru?

Mērs iesmējās. Kāpēc ne? Vai noslēpumainai pazušanai vajag vairāk par piecpadsmit minūtēm?

-    Desmit būtu atlikām, es teicu, noņemdams lautas futrāli un ceļamaisu no Pelēces muguras un atdodams pavadas mēram. Es būtu ļoti pateicīgs, ja tu parūpētos par viņu, kamēr Bils tiek uz kājām.

-    Tu atstāj savu zirgu šeit? viņš jautāja.

-    Bils ir zaudējis savējo, es teicu. Un mēs, Edema Rū ļaudis, esam raduši staigāt kājām. Es pat lāgā nezinātu, ko darīt ar zirgu. Tas gan bija tikai pa pusei godīgi teikts.

Plecīgais vīrs satvēra pavadas un veltīja man ilgu skatienu, it kā nesaprazdams, ko par mani domāt. Vai mēs varam tev kaut kā citādi palīdzēt? viņš beidzot jautāja.

-    Atcerieties, ka meitenes nolaupīja bandīti! es teicu, pagriezdamies uz promiešanu. Un atcerieties, ka atpakaļ viņas atveda cilvēks no Edema Rū cilts!

SIMT TRĪSDESMIT sestā NODAĻA . starpspēle — Aizmiršanas sākums

KVOUTS PACĒLA roku, apturēdams Hronistu. Tagad uz bridi pārtrauksim stāstu! viņš teica un aplaida skatienu satumsušajai viesnīcai.

-    Jūtu, ka esmu pārāk aizrāvies. Pirms kļuvis pavisam vēls, man vēl šis tas jāpadara.

Viesnīcnieks stīvi piecēlās kājās un izstaipījās. Viņš aizdedzināja kamīnā sveci un apstaigāja ēdamzāli, citu pēc citas aizdedzinādams lampas un lēnām atbīdīdams tumsu attālāk kaktos.

-    Arī es biju diezgan aizrāvies, Hronists teica un piecēlies izstaipījās. Cik šobrīd ir pulkstenis?

-    Ir vēls, Basts atbildēja. Un man gribas ēst.

Hronists paskatījās pa logu uz tumšo ielu. Es būtu gaidījis, ka šajā laikā vismaz daži atnāks šurp vakariņās. Pusdienlaikā te saradās itin daudz ļaužu.

Kvouts pamāja ar galvu. Citkārt mani parastie apmeklētāji noteiktu būtu šeit, bet šodien ir atvadas no Šepa.

-   Ā! Hronists nolaida skatienu. Biju piemirsis. Vai jūs abi palikāt tepat manis dēļ?

Kvouts aizdedzināja lampu aiz bāra un nopūta sveci. Tā gluži nav, viņš teica. Mēs ar Bastu neesam šejienieši. Un te dzīvo praktiski cilvēki. Viņi zina, ka man jāuzrauga sava iestāde, lai kāda tā būtu.

-    Un tu neesi draugos ar Ebu Leodinu, Basts piebilda.

-   Un es neesmu draugos ar vietējo priesteri, Kvouts atzinās. Bet tev derētu tur parādīties, Bast! Izskatīsies dīvaini, ja tevis nebūs.

Basta skatiens nervozi apskrēja telpai. Es negribu iet projām, Reši.

Kvouts viņam sirsnīgi uzsmaidīja. Bet vajadzētu, Bast. Šeps bija krietns vīrs, tāpēc aizej un iedzer, viņu pavadot. Patiesībā… Viņš noliecās un brīdi meklēja kaut ko zem bāra letes, tad izslējās taisni ar pudeli rokā. Te būs! Laba veca šķirne. Labāka, nekā šejienieši parasti pieprasa. Ej un iztukšojiet to kopā! Kvouts ar cienīgu būkšķi nolika pudeli uz letes.

Basts negribīgi paspēra soli uz priekšu, un viņa sejā bija lasāma ' cīņa. Bet, Reši, es…

-    Skaistas meitenes dejo, Bast, Kvouts sacīja klusā, mierinošā balsī.

-    Kāds spēlē vijoli, un visi vienkārši priecājas, ka ir dzīvi. Meitenes mētā

svārkus mūzikas ritmā. Smejas un ir mazliet iereibušas. Sārti vaigi, kas gaida skūpstus… Kvouts pagrūda smago, brūno pudeli, un tā aizslīdēja pāri letei pie viņa audzēkņa. Tu esi mans sūtnis šajā pilsētiņā. Es esmu spiests palikt un uzraudzīt veikalu, bet tu vari būt tur un atvainoties manā vietā.

Basts satvēra plaukstā pudeles kaklu. Es izdzeršu vienu kausu, viņš teica ar ciešu apņēmību balsī. Un nodejošu vienu deju. Un vienreiz noskūpstīšu Ketiju Milleri. Un varbūt vienreiz arī atraitni Krīlu. Bet tas būs viss. Viņš paskatījās Kvoutam acīs. Būšu projām tikai pusstundu…

Kvouts silti pasmaidīja. Man ir savs darāmais, Bast. Es sarūpēšu vakariņas, un Jausim, lai mūsu draugs mazliet atpūtina roku.

Basts pasmīnēja un paņēma pudeli. Nu tad divas dejas! Aizsteidzies pie durvīm, viņš tās atvēra, un viņu ieskāva vēja brāzma, sparīgi sapurinot viņa matus. Atstāj man kaut ko ēdamu! Basts uzsauca pāri plecam.

Durvis ar troksni aizcirtās.

Hronists ziņkāri paskatījās uz viesnīcnieku.

Kvouts viegli paraustīja plecus. Viņš pārāk dziļi iepinās stāstā. Viņš neko nespēj uztvert ar mēru. Neilga prombūtne palīdzēs viņam atgūt līdzsvaru. Turklāt man tiešām jāiet gatavot vakariņas, kaut arī ēdīsim tikai trijatā.

Pierakstītājs izņēma no ādas somas notraipītu lupatu un ar nepatiku to nopētīja. Nez vai es varētu dabūt no tevis kādu tīru drāniņu? viņš jautāja.

Kvouts pamāja ar galvu un izvilka no letes apakšas baltu linaudekla gabalu. Vai tev vajadzēs vēl kaut ko?

Hronists piecēlās un aizgāja pie letes. Ja tev atrastos kāds stiprāks dzēriens, tas man ļoti noderētu, viņš sacīja, izklausīdamies mazliet samulsis. Man nepatīk lūgt, bet pēc aplaupīšanas…

Kvouts nevērīgi atmeta ar roku. Neesi smieklīgs! viņš teica.

-     Man jau vakar vajadzēja pajautāt, vai tev kaut kas nav vajadzīgs. Viņš izgāja no bāra un devās uz pagraba kāpņu pusi. Laikam vislabāk derētu koka spirts?

Hronists pamāja ar galvu, un Kvouts nozuda pagrabā. Pierakstītājs paņēma rūpīgi salocīto audekla gabalu un izklaidīgi paberzēja to pirkstos. Tad viņa skatiens pievērsās zobenam, kas karājās aiz letes augstu pie sienas. Asmens pelēkais metāls krasi iezīmējās virs tumšā pamatnes koka.

Kvouts atgriezās no pagraba, nesdams mazu, caurspīdīgu pudelīti.

-    Vai tev derētu vēl kaut kas? Man te ir arī pienācīgi papīra un tintes krājumi.

-    Tos varbūt ievāj adzēsies rīt, Hronists atbildēja. Esmu izlietojis lielāko daļu papīra. Bet šovakar varu saberzt jaunu tinti.

-    Aiztaupi pūles! Kvouts attrauca. Man ir vairākas pudeles labas kvalitātes tintes no Erues.

-    Īsta Erues tinte? Hronists izbrīnījies pārjautāja.

Kvouts plati pasmaidīja un pamāja ar galvu.

-   Tas ir ārkārtīgi laipni no tevis, Hronists teica un šķietami nomierinājās. Atzīšos, ka man nemaz negribējās šovakar veselu stundu noņemties ar beršanu. Viņš paņēma caurspīdīgo pudelīti un lupatiņu, tad apstājās. Vai drīkstu uzdot tev kādu jautājumu? Tā sakot, neoficiāli?

Kvouts lūpu kaktiņi savilkās vīpsnā. Labi, lai būtu neoficiāli!

-     Es gribot negribot ievēroju, ka tavs Cezūras apraksts nesaskan ar… Hronists sastomījās. Nu, tas īsti neatbilst pašam zobenam. Viņa skatiens uzzibēja augšup līdz pakārtajam zobenam aiz bāra letes.

-    Rokas aizsargs nav gluži tāds, kā tu stāstīji.

Kvouts plati, zobgalīgi pasmīnēja. Tu esi ļoti acīgs, vai ne?

-     Es negribēju teikt, ka… Hronists aši piebilda, šķiet, juzdamies neveikli.

Kvouts pasmējās draudzīgus, sulīgus smieklus. To skaņa aizvēlās pāri zālei, un īsu bridi viesnīca nemaz vairs nešķita tukša. Protams, ne. Tev ir pilnīga taisnība. Viņš pagriezās un paskatījās uz zobenu. Tas nav… Kā zēns to šorīt nodēvēja? Kvouta skatiens brīdi aizklīda tālumā, bet tad viņš atkal pasmaidīja. Kaisera. Dzejnieku kāvējs.

-    Es tikai gribēju pajautāt, Hronists kā atvainodamies teica.

-    Vai man būtu jāņem ļaunā, ka tu esi uzmanīgs? Kvouts vēlreiz iesmējās. Kāds prieks būtu stāstīt, ja neviens tevī neklausās? Viņš enerģiski saberzēja rokas. Nu labi. Vakariņas! Ko tu vēlētos? Siltu vai aukstu ēdienu? Zupu vai sautējumu? Man sanāk arī tīri labs pudiņš.

Abi vienojās par vienkāršu maltīti, lai virtuvē nevajadzētu vēlreiz kurt plīti. Kvouts rosīgi darbojās, vākdams kopā vajadzīgās lietas. Dungodams pie sevis, viņš uznesa no pagraba aukstu jērgaļu un pusi no cieta, pikanta siera rituļa.

-   Šis Bastam būs patīkams pārsteigums. Kvouts pasmīnēja, iznesdams no pieliekamā burciņu ar sālītām olīvām. Acīmredzot viņš nezina, ka tādas šeit ir, citādi būtu jau apēdis. Viņš atraisīja priekšautu un novilka to pāri galvai. Šķiet, mums dārzā vēl ir saglabājušies ari daži tomāti.

Pēc dažām minūtēm Kvouts atgriezās ar pauniņā savīstītu priekšautu rokās. Viņš bija mazliet salijis, un vējš bija savēlis viņa matus nekārtīgā ērkulī. Kvouta sejā vīdēja puicisks smīns, un šajā brīdī viņš nemaz neatgādināja drūmi nopietno, rāmo viesnīcnieku.

-    Nevaru saprast, vai negaiss atnāks līdz mums vai neatnāks, viņš teica, nolikdams priekšautu uz letes un uzmanīgi ņemdams ārā tomātus.

-    Bet, ja atnāks, tad būs tāds viesulis, kas gāž apkārt ratus. Izklaidīgi dungodams, viņš sāka griezt un likt ēdamo uz liela koka šķīvja.

“Ceļakmens” durvis atvērās, un sparīga vēja brāzma sadrebināja lampu liesmas. Viesnīcā ienāca divi karavīri, sakumpuši asajā vējā, un zobeni rēgojās tiem aiz muguras kā astes. Uz zili baltajām vestēm iezīmējās tumši lietus plankumi.

Viņi nometa smagos saiņus, un augumā mazākais ar plecu aizgrūda durvis, noslēgdams ceļu asajam vējam.

-    Pie Dieva zobiem! izmeta garākais, izlīdzinādams apģērbu. Tādā vakarā nudien nav patīkami būt zem klajas debess! Viņam bija kails galvvidus un bieza, melna bārda, līdzena kā lāpsta. Viņš paskatījās uz Kvoutu. Hei, zēn! viņš mundri uzsauca. Ļoti nopriecājāmies, kad ieraudzījām tavas ugunis. Skrien un pasauc saimnieku! Mums ar viņu jārunā.

Kvouts paņēma no letes priekšautu un uzmeta to pāri galvai. Tas esmu es! viņš teica un nokremšļojās, siedams ciet aizmugures lences. Tad viņš izlaida plaukstu caur izjukušajiem matiem, mazliet tos nogludinādams.

Bārdainais karavīrs ieskatījās viņā ciešāk, tad paraustīja plecus. Nu labi! Vai mēs varam te dabūt vakariņas?

Viesnīcnieks aplaida roku tukšajai telpai. Šovakar nebija vērts likt katlu uz uguns, viņš atbildēja. Bet tas, ko šeit redzat, ir dabūjams.

Karavīri aizsoļoja pie letes. Gaišmatis izlaida pirkstus caur sprogainajiem matiem, nopurinādams no tiem lietus lāses. Ši pilsēta izskatās nedzīva kā stāvošs ūdens, viņš teica. Šī bija vienīgā gaisma, ko mēs redzējām.

-     Visa diena pagāja, vācot ražu, viesnīcnieks paskaidroja. Un šovakar vienā no saimniecībām notiek atvadas no nelaiķa. Pašlaik mēs četri, šķiet, esam vienīgie cilvēki pilsētā. Viņš enerģiski saberzēja rokas.

-     Vai varu jums, lāga ļaudis, piedāvāt kaut ko dzeramu, lai padzītu aukstumu no kauliem? Kvouts izvilka pudeli vīna un ar dobju, tīkamu skaņu nolika to uz letes.

-     Mjā, tas ir sarežģīti, gaišmatainais karavīrs sacīja ar mazliet neveiklu smaidu. Es ļoti labprāt kaut ko iedzertu, bet mēs ar draugu tikai nupat iestājāmies armijā. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka spožu zelta monētu. Citas naudas man šobrīd nav. Diez vai tu varēsi samainīt veselu rojālu, ko?

-     Arī man ir tāpat, bārdainais vīrietis novilka. Lielāka nauda, nekā jebkad esmu nēsājis kabatā, bet izdot to gandrīz nav iespējams.

Pilsētās, caur kurām mēs gājām, tirgotāji lāgā nevarēja saskaldīt daļās pat puspenija monētu. Viņš apmierināti pasmējās par savu joku.

-    Domāju, ka varēšu jums palīdzēt, viesnīcnieks bez mulsuma atbildēja.

Abi karavīri saskatījās. Gaišmatis pamāja ar galvu,

-    Nu labi! Viņš iebāza monētu atpakaļ kabatā. Tad klausies patiesību! Mēs negrasāmies pavadīt šeit vakaru. Viņš paņēma no letes siera gabalu un nokoda prāvu kumosu. Un negrasāmies ne par ko maksāt.

-    Ak tā! viesnīcnieks noteica. Saprotu.

-    Un, ja tev makā ir tik daudz naudas, ka vari samainīt divus zelta rojālus, bārdainais žirgti teica, tad mēs savāksim arī to!

Gaišmainais karavīrs pacēla rokas nomierinošā žestā. Bet tāpēc nav jākļūst nejaukiem. Mēs neesam nekādi briesmoņi. Tu atdod mums savu maku, un mēs ejam savu ceļu. Neviens nebūs ievainots, nekas nebūs salauzts. Protams, tas mazliet kremt. Viņš izteiksmīgi savilka uzacis pret viesnīcnieku. Bet labāk lai kremt nekā lai guli beigts! Vai tā nav?

Bārdainais vīrietis paskatījās uz Hronistu, kas sēdēja netālu no kamīna. Un tev gar to nav nekādas daļas! viņš drūmi teica. No tevis mums neko nevajag. Tikai paliec, kur esi, un nemaisies vidū!

Hronists uzmeta ašu skatienu sarkanmatainajam vīrietim aiz letes, bet viesnīcnieka acis bija pievērstas abiem karavīriem.

Gaišmatis nokoda vēl vienu kumosu siera un pārlaida skatienu ēdamzālei. Tādam jaunam cilvēkam kā tu tik un tā neklājas slikti. Un tikpat labi klāsies arī pēc mūsu aiziešanas. Bet, ja tu sāksi lēkāt, mēs tev izsitīsim zobus, izdemolēsim tavu viesnīcu, un beigās tu tik un tā paliksi bez maka. Viņš nometa atlikušo sieru uz letes, moži sasita plaukstas un pasmaidīja. Nu, vai uzvedīsimies kā civilizēti ļaudis?

-    Tas būtu prātīgs risinājums, Kvouts atbildēja un iznāca no bāra. Viņa kustības bija lēnas un uzmanīgas, it kā viņš tuvotos tramīgam zirgam. Es neesmu nekāds barbars. Pameklējies kabatā, Kvouts izvilka naudas maku. Viņš pastiepa to uz priekšu, turēdams vienā rokā.

Gaišmatainais karavīrs mazliet plātīgā gaitā devās viņam pretī. Viņš paņēma maku un novērtēja plaukstā tā smagumu. Tad viņš pagriezās pret savu biedru un pasmaidīja. Redzi, es jau teicu…

Kvouts līdzeni paspēra soli uz priekšu un spēcīgi iesita vīrietim pa žokli. Karavīrs sagrīļojās un nokrita uz viena ceļgala. Naudas maks apmeta gaisā loku un ar smagu, metālisku troksni nokrita uz grīdas.

Pirms karavīrs paguva izdarīt nākamo kustību, Kvouts nesatricināmā mierā iespēra viņam pa plecu. Tas nebija ass, spēcīgs spēriens, kas salauž kaulus; tas tikai nogāza viņu atmuguriski zemē. Vīrietis smagi nokrita uz grīdas un pavēlās sānis, nevarīgi mētādams rokas un kājas.

Otrs karavīrs metās draugam garām, ļauni smīnēdams bārdā. Viņš bija garāks par Kvoutu, un viņa dūres bija masīvi rētu kamoli ar asiem kauliņu izciļņiem. Labi, lai notiek, stulbeni! viņš izgrūda ar drūmu apmierinājumu balsī. Tagad tu kļūsi par kotleti!

Viņš izdarīja zibenīgu sitienu, bet Kvouts pakāpās sānis un asi iespēra karavīram pa kāju mazliet virs ceļgala. Bārdainis pārsteigts nosēcās un brīdi sagrīļojās. Kvouts piesteidzās tuvāk, satvēra vīru aiz pleca, sagrāba viņa plaukstas locītavu un izgrieza pastiepto roku ačgārnā leņķī.

Masīvais pretinieks bija spiests saliekties, un viņa seja sašķiebās sāpēs. Tad viņš strauji izrāva roku no viesnīcnieka tvēriena. īsu mirkli Kvouts izskatījās pārsteigts, un tad karavīra elkonis ietriecās viņam deniņos.

Viesnīcnieks atstreipuļoja atpakaļ, cenzdamies iegūt nelielu attālumu un bridi skaidrības atgūšanai. Bet karavīrs viņam sekoja, pacēlis dūres un gaidīdams piemērotu brīdi nākamajam sitienam.

Pirms Kvouts paspēja atgūt līdzsvaru, karavīrs metās viņam virsū un ietrieca dūri vēderā. Kad viesnīcnieks sāpīgi ieelsojās un salīka, karavīrs vēlreiz ietrieca dūri viņam sejā. Kvouta galva pasitās sānis, un viņš grīļodamies atkāpās, tomēr paguva pieķerties pie tuvākā galda un noturēties kājās. Viņš raidīja aklu dūres vēzienu, cenzdamies nepielaist uzbrucēju tuvāk. Taču plecīgais vīrietis to viegli atvairīja un ar masīvo ķetnu sagrāba viesnīcnieka plaukstas locītavu tik viegli kā tēvs, kas uz ielas satver nepaklausīgu bērnu.

Kvoutam pār seju plūda asinis, un viņš pūlējās atbrīvot roku. Apdullis viņš izdarīja ašu kustību ar abām rokām un atkārtoja to, raudamies projām. Uzmetis miglainu, nenoteiktu skatienu sagrābtajai plaukstai, viņš izdarīja to pašu kustību vēlreiz, tomēr karavīra rētainā roka turēja viņu kā spīlēs.

Bārdainais karavīrs paskatījās uz apdullināto viesnīcnieku ar uzjautrinātu ziņkāri, tad pastiepa roku un spēcīgi iesita viņam pa galvu. Nekas, zēn, tu tīri labi proti kauties! viņš teica. Pamanījies pat vienreiz man trāpīt!

Gaišmatainais karavīrs viņiem aiz muguras lēni slējās kājās. Tas maitasgabals man ieblieza!

Plecīgais bārdainis parāva viesnīcnieka plaukstu, un tas klupdams paspēra soli uz priekšu. Un tagad atvainojies, stulbeni!

Viesnīcnieks nevarīgi pamirkšķināja acis, pavēra muti, it kā gribēdams runāt, bet tad sagrīļojās. Pareizāk sakot, šķita, ka viņš sagrīļojas. Piepeši viņa kustība kļuva apzināta un mērķtiecīga, un viesnīcnieks sparīgi spēra ar papēdi lejup, tēmēdams uz karavīra zābaku. Tajā pašā laikā viņš ar pieri triecās pret bārdaiņa degunu.

Tomēr bārdainis tikai pasmējās, pameta galvu sānis un vēlreiz parāva Kvouta sagrābto plaukstu, izsizdams viņu no līdzsvara. Tā vis nedari! viņš pārmetoši teica un ar plaukstas virspusi iesita viesnīcniekam pa seju.

Kvouts iesmilkstējās un pacēla brīvo plaukstu pie asiņojošā deguna. Karavīrs pasmīnēja un nevērīgi ietrieca celi viesnīcnieka cirksnī.

Kvouts saliecās čokurā un vispirms neskanīgi ieelsojās, tad sāka aizsmacis rīstīties.

Karavīrs piesardzīgām kustībām atlaida Kvouta plaukstu, tad pastiepās un paņēma no letes vīna pudeli. Satvēris to aiz kakla, viņš atvēzēja to kā rungu. Pudele atsitās pret viesnīcnieka galvu ar dobju, gandrīz metālisku skaņu.

Kvouts ļengani sabruka uz grīdas.

Lielais vīrs ziņkārīgi apskatīja pudeli, tad nolika to atpakaļ uz letes. Pēc tam viņš noliecās, sagrāba viesnīcnieku aiz krekla un aizvilka viņa nevarīgo ķermeni istabas vidū. Viņš ar pēdu bikstīja nesamaņā gulošo pretinieku, līdz tas nevarīgi sakustējās.

-    Es taču teicu, ka pataisīšu tevi par kotleti, zēn! bārdainis norūca un ar zābaku iespēra Kvoutam pa sāniem.

Gaišmatainais karavīrs, braucīdams seju, pienāca tuvāk. Gribēji mētāt gudro, ja? Viņš nospļāvās uz grīdas, tad atvēzējās ar kāju un raidīja Kvoutam vēl vienu spērienu. Viesnīcnieks izdvesa skarbu, sēcošu skaņu, bet neiekliedzās.

-    Un tu… Bārdainais karavīrs izstiepa pirkstu pret Hronistu. Neiedomājies, ka man ir tikai viens zābaks! Vai gribi redzēt otru? Dūres esmu jau notērējis. Bet man nebūs žēl, ja tu zaudēsi dažus zobus!

Hronists paskatījās apkārt un šķita patiesi pārsteigts, redzot, ka ir piecēlies kājās. Viņš lēni atslīga atpakaļ krēslā.

Gaišmatainais karavīrs aizkliboja līdz nokritušajam makam, bet bārdainis tikmēr palika stāvam blakus Kvoutam Laikam jau tu izdomāji, ka vismaz jāmēģina! viņš sacīja sabrukušajam augumam un vēlreiz iespēra tam pa sāniem. Nožēlojamais idiots! Bāls viesnīcnieks pret diviem karaļa vīriem! Viņš papurināja galvu un nospļāvās. Nē, nudien, par ko tu sevi iedomājies?

Gulēdams čokurā uz grīdas, Kvouts sāka dvest lēnas, ritmiskas skaņas. Tas bija sauss, kluss troksnis, kas šķita skrāpējam istabas sienas. Sekoja klusuma brīdis, kamēr viņš samocīti ievilka elpu.

Bārdainais karavīrs sarauca pieri un spēra vēlreiz. Es tev uzdevu jautājumu, stulbeni!

Viesnīcnieks izdvesa to pašu skaņu, tikai šoreiz tā bija skaļāka. Tikai tad kļuva skaidrs, ka viņš smejas. Katrs smējiens izklausījās tā, it kā viņš izklepotu stikla lauskas. Un tomēr tie bija īsti smiekli, tumša uzjautrinājuma piesātināti, it kā sarkanmatainais virs būtu dzirdējis joku, kas ir saprotams vienīgi viņam.

Kādu laiku tas turpinājās. Bārdainis paraustīja plecus un vēlreiz atvēzēja kāju.

Hronists noklepojās, un abi viri pagriezās pret viņu. Manās interesēs ir saglabāt civilizētas robežas, viņš teica, tāpēc man varbūt derētu piebilst, ka viesnīcnieks aizsūtīja savu palīgu nelielā uzdevumā. Viņš drīz varētu atgriezties…

Bārdainais karavīrs ar plaukstu iesita biedram pa krūtīm. Viņam taisnība! Pazūdam no šejienes!

-    Vienu mirkli! gaišmatainais atsaucās. Aizskrējis līdz bāra letei, viņš pakampa vīna pudeli. Labi, ejam!

Bārdainis pasmīnēja un aizgāja aiz letes, nepūlēdamies apiet apkārt gulošajam viesnīcniekam, bet uzkāpdams tam tieši virsū. Uz labu laimi paķēris vēl vienu pudeli, viņš apgāza pusduci citu, kas griezdamās aizripoja pāri galda virsmai starp abām lielajām mucām, un garākā safīra krāsas pudele lēni pārvēlās pāri malai, tad atsitās pret grīdu un sašķīda druskās.

Nākamajā brīdi abi karavīri jau bija savākuši mantas un pazuduši aiz durvīm.

Hronists piesteidzās pie Kvouta, kas gulēja uz koka grīdas. Sarkanmatainais viesnīcnieks jau centās uzslieties sēdus.

-Jā, tas bija neveikli, Kvouts teica. Viņš pieskārās asiņainajai sejai un tad aplūkoja savus pirkstus. Atkal nokrakstēja neskanīgie, saraustītie smiekli. Uz brīdi aizmirsu, kas es esmu.

-    Kā tu jūties? Hronists jautāja.

Kvouts domīgi pieskārās galvai. Laikam derētu dažas šuves.

-     Kā es varu palīdzēt? Hronists vaicāja, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

-    Nestāvi un neblenz uz mani! Kvouts neveikli uzslējās kājās un atkrita uz viena no augstajiem bāra soliņiem. Ja gribi, vari atnest man glāzi ūdens! Un slapju lupatu.

Hronists aizsteidzās uz virtuvi. No turienes atskanēja drudžains meklēšanas troksnis un daži būkšķi, vairākiem priekšmetiem nokrītot uz grīdas.

Kvouts aizvēra acis un smagi atspiedās pret bāra leti.

*  * *

-     Kāpēc durvis ir vaļā? iesaucās Basts, pārkāpdams pāri slieksnim. Istaba ir tik auksta kā raganas pupi! Viņš sastinga ar satriektu izteiksmi sejā. Reši! Kas noticis? Kas… es… Kas te notika?

-    Ai, Bast, Kvouts nopūtās, lūdzams, aizver durvis!

Basts sastingušu seju piesteidzās pie sava skolotāja. Kvouts sēdēja uz bāra soliņa pietūkušu un asiņainu seju. Hronists stāvēja viņam blakus, ar slapju audekla gabalu neveikli susinādams viesnīcnieka galvu.

-     Laikam vajadzēs, lai tu uzliec man dažas šuves, Bast, Kvouts teica, ja tas tevi pārāk neapgrūtina.

-    Reši! Basts atkārtoja. Kas šeit notika?

-   Mēs ar Devanu drusku sastrīdējāmies, Kvouts teica, pamādams uz Hronista pusi. Par pareizu vēlējuma izteiksmes lietojumu. Uz beigām drusku par daudz iekarsām.

Hronists paskatījās uz Bastu, tad nobālēja un paspēra dažus soļus atpakaļ. Viņš joko! pierakstītājs ātri iesaucās, paceldams rokas.

-    Šeit bija karavīri!

Kvouts klusi, sāpīgi iesmējās. Uz zobiem viņam rēgojās asinis.

Basts pārlaida skatienu tukšajai zālei. Ko tu ar viņiem izdarīji?

-    Neko lielu, Bast, viesnīcnieks atbildēja. Tagad viņi droši vien ir jau vairākas jūdzes no šejienes.

-    Vai viņi bija kaut kādā ziņā dīvaini, Reši? Kā tas radījums, kas te uzradās vakar? Basts noprasīja.

-    Parasti karavīri, Bast, Kvouts atbildēja. Divi karaļa armijas vīri.

Basta seja kļuva pelnu pelēka. Ko? viņš iesaucās. Reši, kāpēc

tu to pieļāvi?

Kvouts neticīgi paskatījās uz Bastu. Viņš īsi, rūgti iesmējās, tad saviebdamies apklusa un skaļi ierāva elpu caur zobiem. Bet viņi izskatījās tādi kārtīgi, tikumīgi zēni! viņš izsmejoši sacīja. Un es nodomāju: kāpēc gan neļaut tik jaukiem puišiem mani aplaupīt un sirsnīgi pietest?

Basta seja bija satriekta un izmisusi. Bet tu taču…

Kvouts noslaucīja asinis, kas draudēja ieplūst viņam acī, un paskatījās uz Bastu tā, it kā tas būtu dumjākais radījums, kādu viņš šajā pasaulē sastapis. Ko? viņš noprasīja. Ko tu gribi, lai es saku?

-    Divi karavīri, Reši?

-    Jā! Kvouts iekliedzās. Nevajag pat divus! Arī viens būdīgs bandīts ar smagām dūrēm spēj sasist mani gandrīz līdz nāvei! Viņš pacēla rokas un paskatījās uz Bastu ar zvērojošu skatienu. Kā lai es tevi apklusinu? Vai tev jādzird viss stāsts? Vai tev jāuzzina visas detaļas?

Ugunīgais dusmu versmojums lika Bastam atkāpties soli atpakaļ. Viņš kļuva vēl bālāks, un viņa seja pauda pilnīgu paniku.

Kvouts ļāva rokām smagi nokrist gar sāniem. Beidz gaidīt, lai es esmu tas, kas neesmu! viņš teica, joprojām smagi elpodams. Viņa pleci saguma, un viņš izberzēja acis, iztriepdams asinis pa seju. Viņa galva gurdi noslīga lejup. Dieva māte, kāpēc tu nevari vienkārši likt mani mierā?

Basts stāvēja nekustīgi kā izbiedēts briedis, plati iepletis acis.

Istabu piepildīja klusums, biezs un rūgts kā dūmi.

Kvouts lēni ievilka elpu. Tā bija vienīgā kustība sastingušajā telpā.

-    Piedod, Bast! viņš teica, nepaceldams skatienu. Man pašlaik drusku traucē sāpes. Tās ņēma virsroku. Ļauj man brīdi nomierināties un sakārtot visu pa vietām!

Joprojām skatīdamies lejup, Kvouts aizvēra acis un vairākas reizes lēni, sekli ieelpoja. Kad viņš paskatījās augšup, viņa seja pauda nožēlu. Piedod, Bast! viņš atkārtoja. Es negribēju būt nelaipns pret tevi.

Basta vaigos atgriezās niecīgs sārtums, saspringtie pleci mazliet atslāba, un viņš nervozi pasmaidīja.

Kvouts paņēma no Hronista slapjo lupatu un vēlreiz izslaucīja asinis no acs. Piedod, ka pirmīt tevi pārtraucu, Bast. Ko tu gribēji jautāt?

Brīdi vilcinājies, Basts teica: Pirms nepilnām trim dienām tu nogalināji piecus skraelus, Reši. Viņš pamāja uz durvju pusi. Kas salīdzinājumā ar tādiem ir divi laupītāji?

-    Skraeliem es diezgan rūpīgi izvēlējos laiku un vietu, Bast, Kvouts atbildēja. Un arī tad netiku cauri gluži neskarts.

Hronists izbrīnījies paskatījās uz viņu. Tu biji ievainots? viņš jautāja. Es nezināju! Tu tāds neizskatījies…

Kvouta lūpu kaktiņi savilkās skopā, sājā smaidā. Veci ieradumi tik viegli nemirst, viņš teica. Man jāsaglabā sava reputācija. Turklāt mūs, varoņus, mēdz ievainot tikai dramatiski iespaidīgos veidos. Tas sabojātu stāstu, ja tu uzzinātu, ka Bastam pēc cīņas vajadzēja iztērēt veselu diega rituli manām šuvēm.

Basta sejā atausa atskārsme kā saullēkts pēc tumsas. Protams! viņš iesaucās ar dziļu atvieglojumu balsī. Es aizmirsu! Tu vēl neesi atkopies pēc skraela ievainojumiem. Es zināju, ka ir jābūt iemeslam.

Kvouts atkal pievērsa skatienu grīdai, un viss viņa augums pauda nevarīgu gurdumu. Bast…

-     Es to zināju, Reši! Basts uzsvērti atkārtoja. Citādi neviens bandīts nebūtu ticis ar tevi galā.

Kvouts sekli ievilka elpu un strauji izelpoja. Skaidrs, ka tev taisnība, Bast, viņš bezrūpīgi sacīja. Ar svaigiem spēkiem es noteikti būtu viņus abus pieveicis.

Basta sejā atkal iezagās neziņa. Viņš pagriezās pret Hronistu. Kā tu to varēji pieļaut? viņš noprasīja.

-     Tā nebija viņa vaina, Bast, Kvouts izklaidīgi teica. Es pirmais uzsāku cīņu. Viņš taustīdams iebāza mutē pirkstus. Kad viņš tos izvilka, tie bija sarkani no asinīm. Laikam šis zobs man būs jāzaudē, viņš domīgi novilka.

-    Tu nezaudēsi zobu, Reši! Basts dedzīgi iesaucās. Tas nenotiks!

Kvouts tikko manāmi pagrozīja plecus, it kā mēģinātu tos paraustīt,

nepakustoties vairāk, nekā nepieciešams. Visā kopējā situācijā tam nav lielas nozīmes, Bast. Viņš piespieda audeklu pie galvas un to aplūkoja. Droši vien man nevajadzēs ari šuves. Kvouts izslējās uz soliņa taisni. Paēdīsim vakariņas un turpināsim stāstu! Viņš jautājoši paskatījās uz Hronistu. Protams, ja tu vēl esi tam gatavs.

Hronists raudzījās viņā ar pilnīgu neizpratni sejā.

-    Reši, Basts noraizējies teica, tu izskaties atbaidoši! Viņš pastiepa roku. Ļauj man paskatīties tev acīs!

-     Smadzeņu satricinājuma man nav, Bast, Kvouts nepacietīgi attrauca. Man ir četras lauztas ribas, troksnis ausīs un vaļīgs zobs. Ir daži ievainojumi galvā, bet tie šķiet nopietnāki, nekā ir īstenībā. Mans deguns asiņo, bet nav lauzts, un rit es būšu viscaur raibs no zilumiem.

Kvouts vēlreiz tikpat piesardzīgi paraustīja plecus. Man ir klājies ari ļaunāk. Turklāt tie vīri man atgādināja to, ko es gandrīz biju sācis aizmirst. Par to man laikam jāsaka viņiem paldies. Viņš vērtējoši aptaustīja zodu un aplaida mēli mutes iekšpusei. Tiesa, ne īpaši sirsnīgs paldies.

-     Reši, tev jāuzliek šuves! Basts teica. Un jāļauj man kaut ko darīt ar tavu zobu!

Kvouts nošļūca no soliņa. Dažas dienas es vienkārši košļāšu ar otru pusi.

Basts satvēra Kvouta elkoni. Viņa skatiens bija tumšs un ciets. Sēdi, Reši! Tas neizskanēja kā lūgums. Viņa balss bija klusa un stingra kā tālīns pērkona dārds. Sē-di!

Kvouts apsēdās.

Hronists atzinīgi pamāja un pievērsās Bastam: Ko es varētu palīdzēt?

-     Nemaisīties pa kājām! Basts skarbi atmeta. Un neļauj viņam , celties, līdz es atnāku atpakaļ! Viņš devās uz augšstāvu.

Kādu laiku valdīja klusums.

-     Skat, kā! Hronists noteica. Vēlējuma izteiksme!

-   Labākajā gadījumā tai nav nozīmes, Kvouts teica. Tā nevajadzīgi sarežģī valodu. Tā mani aizvaino.

-    Nu, beidz! Hronists iebilda tādā kā aizskartā toni. Vēlējuma izteiksme ir hipotētiska pieņēmuma pamats. Ja to pareizi lieto… Viņš aprāvās, jo no augšstāva atgriezās Basts ar nelielu koka kastīti rokās. Viņa skatiens bija drūms un bargs.

-   Atnes ūdeni! Basts valdonīgi izrīkoja Hronistu. Svaigu, no lietusūdens mucas, nevis no sūkņa! Vēl man vajadzēs pienu no ledus kastes, sasildītu medu un lielu bļodu. Pēc tam satīri šo nekārtību un nestāvi ceļā!

Basts nomazgāja Kvouta galvas ievainojumus, tad ievēra kaula adatā vienu no saviem matiem un uzlika viesnīcnieka galvai četras stingras šuves, gludākas, nekā spētu veidot prasmīga šuvēja.

-    Atver muti! Basts pavēlēja, tad ieskatījās tajā, saraucis pieri, un ar pirkstu pabakstīja kādu tālāku zobu. Viņš saprotoši pamāja ar galvu.

Basts iedeva Kvoutam glāzi ūdens. Izskalo muti, Reši! Dari to vairākas reizes un izspļauj turpat atpakaļ!

Kvouts paklausīja. Kad viņš beidza, ūdens bija sarkans kā vīns.

Hronists atgriezās, nesdams pudeli piena. Basts to paostīja, tad ielēja devu platā māla bļodā. Pievienojis drusciņu medus, viņš šūpojot samaisīja šķidrumu. Visbeidzot viņš iebāza pirkstu asiņainā ūdens glāzē, izvilka atpakaļ un ļāva vienam pilienam iekrist bļodā.

Tad Basts vēlreiz sašūpoja bļodu un iedeva to Kvoutam. Paņem mutē! viņš teica. Bet nerij nost! Turi mutē tik ilgi, cik es teikšu.

Kvouts ar ziņkāri sejā piešķieba bļodu un paņēma mutē malku piena.

Arī Basts paņēma mutē malku no bļodas. Tad viņš aizvēra acis un ilgi stāvēja ar saspringtu, koncentrētu sejas izteiksmi. Pēc tam viņš atvēra acis un, pielicis bļodu Kvoutam pie mutes, izdarīja pavēlošu rokas kustību.

Kvouts izspļāva mutē paņemto malku. Tas bija tīrs un krēmīgi balts.

Basts pacēla bļodu pats sev pie mutes un izspļāva pienu. Tas bija putains un sārts.

Kvouts iepleta acis. Bast, viņš sacīja, tā nevajag…

Basts izdarīja asu kustību, un viņa skatiens joprojām bija ciets un skarbs. Es neprasu tev padomu, Reši!

Viesnīcnieks neomulīgi pievērsa acis grīdai. Tas ir vairāk, nekā tev pienāktos darīt, Bast.

Jaunais, tumšmatainais vīrietis pacēla roku un saudzīgi pieskārās sava skolotāja sejai. Brīdi viņš izskatījās noguris, novārdzis līdz nespēkam. Basts lēni papurināja galvu, un viņa sejā jautās mulsas bailes. Tu esi idiots, Reši!

Basts atvilka roku atpakaļ, un gurdums bija izgaisis. Viņš pamāja Hronistam, kas stāvēja pie bāra letes. Nes šurp ēdamo! Pēc tam viņš pievērsās Kvoutam: Turpini stāstu!

Tad Basts apgriezās uz papēža, aizgāja atpakaļ pie galdiņa blakus kamīnam un atlaidās krēslā tik izteiksmīgi, it kā tas būtu tronis. Viņš divas reizes spēcīgi sasita plaukstas. Izklaidē mani! viņš teica ar platu, trakulīgu smaidu. Pat no attālās vietas pie bāra abi pārējie redzēja viņam uz zobiem asinis.

SIMT TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . jautājumi

KAUT GAN Levinšīras mērs, šķiet, atzinīgi novērtēja manu apiešanos ar viltus aktieriem, es zināju, ka stāvoklis nebūt nav tik vienkāršs. Saskaņā ar dzelzs likumu es biju vainojams vismaz trijos kliedzošos noziegumos, un katrs no tiem bija pietiekami smags, lai man piespriestu pakāršanu.

Diemžēl ikviens Levinšīras iedzīvotājs zināja manu vārdu un pazina mani pēc izskata, tāpēc es raizējos, ka stāsti par notikušo varētu būt mani apsteiguši. Ja tā būtu, es viegli varētu nokļūt kādā pilsētiņā, kuras vietējie konstebli pildītu savu pienākumu un ieliktu mani aiz atslēgas līdz brīdim, kad ieradīsies miertiesnesis un piespriedīs man sodu.

Tāpēc es steidzos uz Severenu, cik ātri vien iespējams. Divas dienas cītīgi gāju kājām, tad samaksāju par vietu karietē, kas brauca dienvidu virzienā. Baumas ceļo ātri, bet, labi saņemoties un taupot laiku uz miega rēķina, ir iespējams aizsteigties tām priekšā.

Pēc triju dienu mokošas kratīšanās karietē es ierados Severenā. Kariete iebrauca pilsētā pa austrumu vārtiem, un es pirmoreiz ieraudzīju karātavas, par kurām bija stāstījis Bredons. Redzot izbalējušos kaulus dzelzs krātiņā, man nekļuva vieglāk ap sirdi. Maers bija pavēlējis izlikt tur cilvēku par parastu likumpārkāpumu. Ko viņš darītu ar tādu, kurš nogalinājis deviņus ceļojošas trupas dalībniekus?

Jutu milzīgu vilinājumu doties taisnā ceļā uz “Četrām Svecēm”, kur cerēju atrast Dennu par spīti visam, ko bija sacījis Ktehs. Bet mani klāja vairāku dienu putekļu un sviedru kārta. Pirms runāju ar kādu, man vajadzēja nomazgāties un sasukāties.

Līdzko biju nokļuvis maera muižas teritorijā, aizsūtīju Steipsam gredzenu un zīmīti, zinādams, ka tā visdrīzāk izdosies sarunāt privātu tikšanos ar maeru. Ātri aizsteidzos uz savām istabām, kaut arī tas nozīmēja gaiteņos nepiedienīgi aizspraukties garām vairākiem galminiekiem. Tikko biju nometis ceļamaisu un aizsūtījis kalpotāju zēnus pēc karsta ūdens, durvīs parādījās Steipss.

-     Kvouta jaunskungs! viņš starodams iesaucās un satvēra manu roku, lai to sirsnīgi paspiestu. Cik labi, ka esat atpakaļ! Augstie kungi un dāmas, kā es par jums raizējos!

Viņa sajūsma izvilināja man gurdu smaidu. Ari es priecājos, ka esmu atpakaļ, Steips! Vai esmu daudz palaidis garām?

-    Daudz? Viņš iesmējās. Kaut vai kāzas.

-     Kāzas? es pārjautāju, taču atbildi zināju jau iepriekš. Maera kāzas?

Steipss pacilāti apstiprināja. Tās bija krāšņas dzīres! Žēl gan, ka jums vajadzēja būt projām. Ņemot vērā visus apstākļus… Viņš uzmeta man zinošu skatienu, tomēr vairāk neko neteica. Steipss prata būt ļoti diskrēts.

-    Viņi daudz nezaudēja laiku, vai ne?

-     Kopš saderināšanās pagāja divi mēneši, Steipss sacīja ar vieglu pārmetumu balsi. Tieši tik, cik prasa piedienība. Mazliet atraisījies, viņš pamirkšķināja man ar aci. Tiesa gan, abi bija diezgan nepacietīgi.

Pa atvērtajām durvīm iesteidzās izsūtāmie zēni ar kūpoša ūdens spaiņiem, un es tīksmi iesmējos. Ūdens šļaksti, vannai pildoties, manām ausim šķita gluži kā mūzika.

Virssulainis pagaidīja, līdz viņi aiziet, tad pieliecās tuvāk un klusi teica: Jums būs prieks uzzināt, ka otrs mūsu neatrisinātais jautājums tagad ir veiksmīgi nokārtojies.

Es neizpratnē paskatījos uz viņu, pārcilādams agrākās atmiņas un cenzdamies uzminēt, par ko viņš runā. Kopš manas aizceļošanas bija pagājis daudz laika…

Steipss ievēroja manu sejas izteiksmi. Kaudiks! viņš teica, un viņa lūpas savilkās rūgtā vaibstā, izrunājot šo vārdu. Dagons atveda viņu šurp jau divas dienas pēc jūsu aiziešanas. Viņš bija paslēpies nepilnas desmit jūdzes no pilsētas.

-    Tik tuvu? es izbrīnījies jautāju.

Steipss drūmi pamāja ar galvu. Viņš bija ielīdis kādā lauku saimniecībā kā āpsis alā. Nogalināja četrus maera privātās apsardzes vīrus un sagandēja Dagonam aci. Beigu beigās viņu saņēma ciet tikai tad, kad pielaida mājai uguni.

-     Un pēc tam? es jautāju. Tiesas prāva jau laikam nenotika?

-    Viss ir nokārtots, Steipss atkārtoja. Veiksmīgi nokārtots. Pēdējos vārdus viņš izrunāja ar smagu, drūmu pabeigtību. Allaž labsirdīgās acis bija savilkušās šauras un gailēja naidā. Tajā brīdi vīrelis ar apaļo seju nemaz vairs neizskatījās pēc bodnieka.

Atcerējos, kā Alverons bija aukstasinīgi teicis: “Nocērt viņam īkšķus!” Pazīdams Alverona ātrās un apņēmīgās dusmas, es šaubījos, vai Kaudiku kādam jebkad vairs būs lemts redzēt.

-    Vai maeram izdevās atklāt, kāpēc tā notika? Es runāju klusi un nepateicu visu līdz galam, jo zināju, ka Steipsam nepatiktu, ja es atklāti pieminētu indēšanu.

-    Man neklājas par to runāt, Steipss piesardzīgi teica. Viņa tonis izklausījās mazliet aizskarts, it kā man vajadzētu saprast, ka nevajag uzdot viņam tādus jautājumus.

Zinādams, ka neko vairāk no Steipsa uzzināt neizdosies, es vairs nemēģināju par to runāt. Tu man izdarītu pakalpojumu, ja kaut ko nodotu maeram no manis, es teicu un aizgāju pie sava nobružātā ceļamaisa. Parakņājos tajā, līdz dibenā atradu maeram domāto aizslēgto lādīti.

Pasniedzu to Steipsam. īsti nezinu, kas tajā iekšā, es teicu. Bet uz vāka ir viņa dzimtas zīme. Un lāde ir smaga. Iespējams, ka tajā ir daļa no nolaupītajiem nodokļiem. Es pasmaidīju. Saki viņam, ka tā ir kāzu dāvana!

Steipss smaidīdams paņēma lādīti. Viņš noteikti priecāsies.

Atskrēja vēl trīs izsūtāmie zēni, bet tikai divi aizsteidzās garām ar kūpošiem spaiņiem. Trešais piegāja pie Steipsa un iedeva viņam zīmīti. Blakusistabā atkal atskanēja šļaksti, un visi trīs puikas aizskrēja projām, uzmetuši man ziņkārus skatienus.

Steipss pārlaida skatienu zīmītei un paskatījās uz mani. Maers cer, ka jums būs ērti satikties ar viņu dārzā pēc piektā zvana, viņš teica.

Tikšanās dārzā nozīmēja pieklājības sarunu. Ja maers būtu gribējis aprunāties no sirds, viņš būtu aicinājis mani uz savām istabām vai arī pats devies šurp pa slepeno gaiteni, kas savienoja mūsu istabas.

Paskatījos uz pulksteni pie sienas. Tas nebija simpātijas pulkstenis, kādus biju pieradis redzēt Universitātē. Tas bija harmonijas pulkstenis ar kustīgu svārstu un visu pārējo. Skaists mehānisms, taču ar precizitāti tas nevarēja lepoties. Rādītāji vēstīja bez ceturkšņa pilnu stundu.

-     Vai tas pulkstenis steidzas, Steips? es ar cerībām jautāju. Ar piecpadsmit minūtēm tikko pietiktu, lai es nomestu ceļojuma drēbes un ietērptos atbilstoši piedienīgā galma apģērbā. Bet mani klāja netīrumu un sastāvējušos sviedru kārta, un vilkt tīras, skaistas drēbes būtu tikpat bezjēdzīgi kā siet zīda lenti ap kūpošu govs karašu.

Steipss paskatījās man pār plecu, tad pārbaudīja laiku pēc maza mehāniskā pulksteņa, ko nēsāja kabatā. Patiesībā tas piecas minūtes atpaliek.

Es paberzēju seju, pārdomādams iespējamās izvēles. Biju ne tikai nesakopies pēc dienas ceļojuma. Es biju atbaidoši netīrs. Biju ilgi un enerģiski soļojis pa ceļu vasaras saulē un pēc tam pavadījis vairākas dienas smacīgi karstā karietē. Kaut gan maers nemēdza vērtēt cilvēkus tikai pēc izskata, viņam tomēr rūpēja piedienība. Es neatstātu labu iespaidu, ja stātos viņa priekšā netīrs un smirdošs.

Man atmiņā nelūgts uznira dzelzs karātavu tēls, un es nolēmu, ka nedrīkstu riskēt un atstāt sliktu iespaidu. Arī atnesto ziņu dēļ. Steips, es būšu gatavs ne agrāk kā pēc stundas. Ja maers ir ar mieru, es varētu tikties ar viņu sestā zvana laikā.

Steipsa vaibsti pārakmeņojās un sejā parādījās aizvainota izteiksme. Viss bija skaidrs. Maeram Alveronam gluži vienkārši nebija pieņemts piedāvāt citu tikšanās laiku. Vēlamo stundu noteica viņš. la allaž tika ievērota. Tāda bija pieņemtā kārtība.

-   Steips, es teicu, cik laipni vien spēdams. Paskaties uz mani! Paod mani! Pēdējās dienkopas laikā es esmu nogājis trīssimt jūdžu. Es nevaru iet pastaigāties dārzā, netīrs no ceļa putekļiem un smirdošs kā barbars!

Steipss savilka muti neatzinīgā vaibstā. Es pateikšu, ka jūs pašlaik esat aizņemts.

Atnāca zēni ar jauniem karsta ūdens spaiņiem. Saki viņam patiesību, Steips! es teicu un sāku atpogāt kreklu. Esmu pārliecināts, ka viņš sapratīs.

*  * *

Kad biju nomazgājies, sasukājies un pienācīgi apģērbies, aizsūtīju maeram savu zelta gredzenu un kartīti ar uzrakstu: “Lūdzu privātu sarunu Jums piemērotā laikā, cik drīz iespējams.”

Pēc nepilnas stundas izsūtāmais zēns atgriezās ar kartīti no maera, kas vēstīja: “Gaidi manu uzaicinājumu!”

Es gaidīju. Aizsūtīju zēnu pēc vakariņām, tad nogaidīju visu atlikušo vakaru. Nākamā diena pagāja bez jaunām ziņām. Un, tā kā es nezināju, kad varētu pienākt maera uzaicinājums, atkal sēdēju kā gūsteknis savā istabā, gaidīdams viņa gredzenu.

Bija patīkami atgūt iekavēto miegu un vēlreiz ieiet vannā. Taču es raizējos par to, ka mani var apsteigt vēsts no Levinšīras. Pamatīgi kremta ari tas, ka nevaru doties uz Lejas Severenu meklēt Dennu.

Tas bija savdabīgs mēms pārmetums, kas visai raksturīgs galma paradumiem. Maera zemteksts bija skaidrs: “Tu nāksi tad, kad es teikšu! Noteikumus diktēju vienīgi es.”

Tā bija muļķīga bērnišķība, uz kādu spējīga tikai aristokrātija. Tomēr es neko nevarēju darīt. Tāpēc aizsūtīju savu sudraba gredzenu Bredonam. Viņš ieradās pietiekami agri, lai mēs paēstu kopīgas vakariņas, un pastāstīja man veselu gūzmu tenku, ko biju palaidis garām. Galma tenkas ir gauži pliekanas, tomēr Bredons pamanījās nosmelt un pasniegt man pašu krējumu.

Lielākā daļa valodu saistījās ar maera dedzīgo Laklesu mantinieces aplidošanu un steidzīgajām kāzām. Pēc visa spriežot, abi bija gluži apskurbuši. Daudzi pieļāva, ka varbūt jau gaidāms bērns. Reneres karaliskajā galmā ari netrūka jaunumu. Princis reģents Alaits bija gājis bojā divkaujā, izraisot pamatīgu haosu dienvidu apgabalā, jo dažādi galma grupējumi centās pēc iespējas izmantot savā labā tik augstas pakāpes aristokrāta nāvi.

Klejoja ari citas baumas. Maera viri esot attālā Eldas meža nostūri likvidējuši bandītus. Tie acīmredzot uzglūnējuši nodevu vācējiem. Ziemeļu pusē rūgstot nemiers, jo cilvēki tur jau otrreiz bijuši spiesti paciest maera nodevu vācēju ierašanos. Tomēr tagad vismaz ceļi esot brīvi un vainīgie nogalināti.

Vēl Bredons izstāstīja man interesantas baumas par kādu jaunu cilvēku, kas esot aizgājis pie Felurianas un atgriezies itin neskarts, tikai ar tādu kā aizpasaules pieskaņu. Šis gan nevarot saukt par galma tenkām. Tādus stāstus parasti gadoties dzirdēt krogu zālēs. Primitīvas baumas, ko neviena augstdzimusi persona nepūlēšoties uzklausīt. Bredona tumšajās pūces acis zibēja jautras uguntiņas.

Es piekritu, ka tādas valodas patiešām ir primitīvas un tik izsmalcinātiem cilvēkiem kā mēs neklātos pievērst tām uzmanību. Mans apmetnis? Diezgan elegants, vai ne? Nevarēju atcerēties, kur tas šūts. Laikam kādā neikdienišķā, svešā vietā. Starp citu, man nesen gadījies dzirdēt itin interesantu dziesmu par Felurianu. Vai viņš gribētu to dzirdēt?

Protams, mēs spēlējām arī taku. Kaut gan es ilgu laiku nebiju sēdies pie taka galdiņa, Bredons sacīja, ka es spēlējot ievērojami labāk. Laikam pamazām biju sācis apgūt skaistas spēles iemaņas.

*  * *

Lieki piebilst, ka pēc Alverona nākamā aicinājuma es nevilcinādamies devos uz norādīto vietu. Liels vilinājums bija dažas minūtes nokavēties, taču es zināju, ka tas man nenāktu par labu.

Kad satikāmies, maers staigāja pa dārzu viens. Viņš izskatījās garš un stalts, un grūti būtu ticēt, ka viņam jebkad vajadzējis balstīties uz manas rokas vai izmantot spieķi.

-     Kvout! viņš draudzīgi pasmaidīja. Priecājos, ka atradi laiku satikties ar mani!

-    Vienmēr jūtos pagodināts par tādu iespēju, jūsu gaišība.

-   Vai pastaigāsimies? maers jautāja. Šajā dienas laikā no dienvidu tiltiņa paveras pievilcīga aina.

Sāku iet viņam blakus, un kādu laiku mēs līkumojām gar rūpīgi apkoptajiem dzīvžogiem.

-    Es redzu, ka tu esi apbruņots, maers teica, un viņa balsī skanēja nepārprotams nosodījums.

Mana plauksta neviļus pārslīdēja Cezūrai. Pašlaik zobens karājās man pie sāniem, nevis uz pleca. Vai tas uzskatāms par nevēlamu, jūsu gaišība? Biju sapratis, ka Vintasā visiem vīriem ir tiesības nēsāt ieročus.

-    Tas nav piedienīgi. Pēdējo vārdu viņš izrunāja ar īpašu uzsvaru.

-     Biju dzirdējis, ka Reneres karaliskajā galmā neviens augstdzimis vīrietis neuzdrīkstētos parādīties sabiedrībā bez zobena.

-    Lai cik gludi tu proti runāt, tu neesi augstdzimis vīrietis! Alverons vēsi atbildēja. Un to tev derētu atcerēties.

Es neko nesacīju.

-     Turklāt tas ir barbarisks paradums, turklāt tāds, kas laika gaitā var nopietni sadusmot karali. Lai kādas paražas valdītu Renerē, manā pilsētā, manās mājās un manā dārzā tu nedrīksti stāties manā priekšā apbruņots! Viņš pievērsa man bargu skatienu.

-Ja esmu jūs aizvainojis, lūdzu piedošanu, jūsu gaišība! Es apstājos un paklanījos zemāk nekā iepriekš.

Mana padevīgā izturēšanās šķita viņu nomierinām. Viņš pasmaidīja un uzlika roku man uz pleca. Tas nav vajadzīgs. Paskaties uz košo ainavu! Lapkritis vairs nav tālu.

Mēs pastaigājāmies gandrīz stundu, sarunādamies par nenozīmīgiem sīkumiem. Es izturējos nevainojami pieklājīgi, un Alverona noskaņojums manāmi uzlabojās. Ja glaimošana maera patmīlībai palīdz man nodrošināt viņa labvēlību, tā nav pārlieku barga maksa par viņa aizgādību.

-    Man jāteic, ka apprecēšanās jūsu gaišībai ir nākusi par labu.

-    Paldies! viņš atturīgi palocīja galvu. Man tā ir ļoti pa prātam.

-    Un kā turas veselība? es jautāju, tuvodamies pieļaujamām saviesīgas sarunas robežām.

-    Izcili labi, viņš atbildēja. Nešaubos, ka tas ir vēl viens laulības dzīves ieguvums. Maers uzmeta man skatienu, kas nepārprotami teica, lai vairāk netaujāju vismaz tik publiskā vietā kā šī.

Turpinājām pastaigu, palaikam sasveicinādamies ar ceļā sastaptajiem augstmaņiem. Maers tērzēja par dažādiem niekiem, stāstīja galma baumas. Es centos pieskaņoties, sacīdams atbilstošus vārdus atbilstošās vietās. Taču patiesībā dedzīgi vēlējos, kaut tas drīzāk beigtos un mēs sāktu nopietnu sarunu privātā situācijā.

Tomēr es zināju arī to, ka Alveronu nedrīkst steidzināt. Mūsu sarunas mēdza notikt pēc zināma rituāla. Ja es to pārkāptu, tas maeru tikai aizkaitinātu. Tāpēc es gaidīju, jūsmoju par puķu smaržu un tēloju interesi par galma tenkām.

Pēc stundas ceturkšņa sarunu noslēdza pazīstama pauze. Zināju, ka tagad mēs bridi nodosimies strīdīgu domu apmaiņai. Pēc tam varbūt dosimies uz kādu savrupu vietu, lai pārrunātu svarīgākus jautājumus.

-    Es vienmēr esmu domājis, Alverons beidzot darīja zināmu gaidāmās diskusijas tematu, ka ikvienam cilvēkam ir jautājums, kas mīt viņa būtības centrā.

-    Kā to saprast, jūsu gaišība?

-    Es uzskatu, ka ikvienam ir kāds jautājums, kas virza viņu uz priekšu. Jautājums, kas urda bezmiega naktīs. Jautājums, kas kaitina gluži kā suni vecs kauls. Ja saproti cilvēka jautājumu, tu piekļūsti tuvāk viņa būtības izpratnei. Maers ar vieglu smaidu uzmeta man iesāņus skatienu.

-    Vismaz tā es vienmēr esmu uzskatījis.

Brīdi pārdomāju viņa vārdus. Es labprāt jums piekristu, jūsu gaišība.

Alverons izbrīnījies sarauca uzacis. Tik vienkārši? Šķita, ka viņš ir mazliet vīlies. Biju gaidījis, ka tu drusku pacīnīsies!

Es papurināju galvu, priecādamies par ērtu izdevību pamest pašam savu temata pavedienu. Mani kāds jautājums urda jau vairākus gadus, un es paredzu, ka tas urdīs mani vairākus gadus arī turpmāk. Tāpēc jūsu gaišības doma man ir pilnīgi saprotama.

-    Tiešām? viņš ieinteresēts atjautāja. Un kāds ir šis jautājums?

Apsvēru domu pastāstīt viņam patiesību. Par saviem čandriānu meklējumiem un par manas trupas bojāeju. Tomēr tūlīt sapratu, ka tas nav iespējams. Noslēpums joprojām gulēja man sirdī, smags kā liels, nogludināts akmens. Tas bija pārāk personīgs, lai to darītu zināmu tik gudram cilvēkam kā maers. Turklāt tas atklātu manas Edema Rū saknes, un līdz šim es maera galmā nevienam to nebiju teicis. Maers zināja, ka es neesmu aristokrāts, tomēr nezināja, ka man ir tik zema izcelsme.

-     Acīmredzot tas ir smags jautājums, ja liek tev tik ilgi domāt, Alverons pazobojās, redzēdams manu vilcināšanos. Bet es gribu, lai tu pasaki! Turklāt piedāvāju abpusēju darījumu: jautājums pretjautājumu. Varbūt mēs palīdzēsim viens otram atrast atbildi.

Tas bija nenoliedzami iedarbīgs pamudinājums. Es centos uzmanīgi izvēlēties vārdus. Kur atrodas Amirs?

-   Amirs ar asiņainajām rokām, Alverons klusi novilka pie sevis. Viņš sāniski uzmeta man skatienu. Laikam jau tu nejautā, kur ir apglabātas viņu mirstīgās atliekas.

-    Nē, jūsu gaišība, es atbildēju ar drūmu nopietnību.

Viņa seja kļuva domīga. Interesanti! Es atvieglots ievilku elpu. Biju pa pusei gaidījis, ka atbilde būs strupa un nevērīga: Amirs ir beidzis pastāvēt pirms vairākiem gadsimtiem! Taču Alverons teica: Zini, kad biju jaunāks, es daudz lasīju un pētīju par Amiru.

-    Tiešām, jūsu gaišība? es atjautāju, izbrīnījies par negaidīto veiksmi.

Maers paskatījās uz mani, un viņa lūpas izliecās tikko jaušamā smaidā. Tas vēl nebūtu nekas! Kad biju zēns, es gribēju būt viens no Amira bruņiniekiem. Mirkli es saklausīju viņā tādu kā mulsumu. Redzi, ne jau visi stāsti par Amira ordeni ir drūmi. Viņi darīja daudz ko svarīgu. Pieņēma grūtus lēmumus, ko neviens cits nevēlējās pieņemt. Tas cilvēkus biedē, tomēr es uzskatu, ka viņi bija nozīmīgs spēks cīņā par labo.

-     Arī es tā vienmēr esmu domājis, es atzinos. Tīrās ziņkāres labad: kurš bija jūsu mīļākais stāsts?

-     Par Atreionu, Alverons mazliet skumīgi atbildēja. Gadiem ilgi neesmu par to domājis. Astoņus Atreiona Zvērestus es laikam varētu noskaitīt no galvas. Viņš papurināja galvu un paskatījās uz manu pusi. Un tavējais?

-    Atreions man ir drusku par asiņainu, es atzinos.

Alverons izskatījās uzjautrināts. Ne jau bez pamata viņus iedēvēja par “asiņainajām plaukstām”, viņš teica. Kiridu tetovējumi nebija necik dekoratīvi!

-     Taisnība! es piekritu. Tomēr man labāk patīk sers Savjens.

-    Protams, maers saprotoši pamāja ar galvu. Tu esi romantiķis.

Kādu laiku staigājām klusēdami, tad nogriezāmies ap stūri un pagājām garām strūklakai. Bērnībā es biju ļoti aizrāvies ar viņiem, Alverons beidzot teica, it kā atzīdamies mazliet mulsinošā vājībā. Vīrieši un sievietes, kam aiz muguras stāv visa baznīcas vara. Un tas bija laiks, kad aiz baznīcas stāvēja visa Aturas vara. Viņš pasmaidīja. Drosmīgi, cīņas spara pilni un atbildīgi tikai paši sev un Dievam.

-    Un pārējiem amiriešiem, es piebildu.

-    Un visbeidzot pontifikam, maers nobeidza. Tu noteikti esi lasījis viņa paziņojumu par Amiru?

-Jā-

Mēs nonācām pie neliela, izliekta koka un akmens tilta, velves augšdaļā apstājāmies un lūkojāmies ūdeni, vērojot gulbju lēno slidējumu pa straumi. Vai zini, ko es atklāju, kad biju jaunāks? maers jautāja.

Es papurināju galvu.

-     Kad biju jau pārāk pieaudzis, lai mani interesētu bērnu stāstiņi par Amiru, es sāku prātot par konkrētākiem jautājumiem. Cik amiriešu bija pavisam? Cik viņu vidū bija muižnieku? Cik zirgu viņi varēja raidīt bruņotā kaujā? Alverons mazliet pagriezās, lai redzētu manu reakciju.

-    Tolaik es dzīvoju Feltonā. Tur ir neliels kantoris, kurā viņi glabā visus baznīcas reģistrus visam ziemeļu apgabalam. Es divas dienas urbos pa viņu grāmatām. Vai zini, ko es atradu?

-    Neko, es atbildēju. Jūs neatradāt neko.

Alverons pagriezās un paskatījās uz mani. Viņa sejā bija lasāms apvaldīts pārsteigums.

-     To pašu es atklāju Universitātē, es teicu. Radās iespaids, ka kāds ir aizvācis no Arhīviem informāciju par Amiru. Protams, ne jau visu. Tomēr konkrētu, saturīgu ziņu bija ļoti maz.

Redzēju maera gudrajās, pelēkajās acīs iedzirkstamies atskārsmi, it kā viņš izdarītu pats savus secinājumus. Un kurš kaut ko tādu būtu varējis izdarīt? viņš jautāja.

-     Kuram būtu vēl nopietnāks iemesls kā pašiem amiriešiem? es atjautāju. Un tas nozīmē, ka viņi joprojām ir kaut kur tepat.

-     Mēs atgriežamies pie tava jautājuma. Alverons atkal sāka iet, bet šoreiz lēnāk nekā iepriekš. Kur ir Amirs?

Nokāpām no tilta un sākām iet pa taku apkārt dīķim. Maera seja bija nopietna un domīga. Vai vari iedomāties, ka pēc Feltonas reģistru pārmeklēšanas man radās tieši tāda pati doma? viņš teica. Es spriedu, ka amirieši tādā veidā varbūt ir izvairījušies no stāšanās tiesas priekšā. Nozuduši paslēptuvēs. Es pat nodomāju, ka ari šodien varbūt pasaulē pastāv Amirs, kas slepeni darbojas augstāka mērķa vārdā.

Man krūtīs mutuļoja satraukums. Ko jūs atklājāt? es dedzīgi pajautāju.

-     Ko atklāju? Alverons šķita izbrīnījies. Neko. Tajā gadā nomira mans tēvs un es kļuvu par maeru. Atmetu to visu kā zēniskas iedomas. Viņš lūkojās uz ūdeni un lēni slīdošajiem gulbjiem. Bet ja tu puspasaules attālumā atklāji to pašu… Alverona balss aizklīda tālumā un apklusa.

-    Un izdarīju tādu pašu secinājumu, jūsu gaišība.

Alverons lēni pamāja ar galvu. Kļūst neomulīgi, domājot, ka tepat mums blakus pastāv tik nozīmīgs noslēpums. Viņš pārlaida skatienu muižas dārzam un mūriem. Turklāt manis paša zemē. Man tas nepatīk. Viņš atkal pagriezās pret mani, un pelēkās acis bija dzidras un vērīgas. Kur tu ieteiktu viņus meklēt?

Es skumīgi pasmaidīju. Kā jau jūsu gaišība atzīmēja, lai cik gludi es protu runāt, es nekad nebūšu augstdzimis vīrietis. Man nav vajadzīgo sakaru un līdzekļu, lai es varētu veikt pietiekami nopietnus meklējumus. Bet jūsu vārds atvērtu daudzas durvis un ļautu man izpētīt dažādas privātas bibliotēkas. Es varētu piekļūt tādiem arhīviem un reģistriem, kuri ir pārāk privāti vai pārāk apslēpti, lai kāds tos varētu izretināt…

Alverons pamāja ar galvu, un viņa acis nenovērsās no manējām.

-    Domāju, ka es tevi saprotu. Es pats katrā ziņā dotu daudz, lai varētu uzzināt patiesību šajā jautājumā.

Viņš paskatījās turp, no kurienes skanēja smieklu skaņas un soļu troksnis: mums tuvojās pulciņš augstmaņu. Tu esi devis man daudz vielas pārdomām, viņš piebilda klusākā balsī. Pārrunāsim to sīkāk, kad būsim privātos apstākļos.

-    Kādā laikā jums būtu ērti satikties, jūsu gaišība?

Alverons ilgāku laiku domīgi raudzījās manī. Atnāc šovakar uz manām istabām! Un, tā kā nevaru dot tev atbildi, es pretī likšu pats savu jautājumu.

-    Es augstu vērtēju jautājumus, jūsu gaišība.

SIMT TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . zīmītes

TĀ KĀ līdz norunātajam tikšanās laikam ar maeru bija atlikušas vēl piecas stundas, es beidzot brīvi varēju doties uz Lejas Severenu. No zirgu pacēlēja pavērās brīnumjauka aina, un debesis bija tik dzidri zilas, ka sirds gandrīz lūza, raugoties tajās. Hdā noskaņojumā es devos uz “Četrām Svecēm”.

Ēdamzālē nebija daudz apmeklētāju, tāpēc nav jābrīnās, ka viesnīcnieks tūlīt pamanīja mani ceļā uz aizmugures kāpnēm. Stāvi! viņš iesaucās lauzītā aturiešu valodā. Maksāt! Istaba tikai tad, ja maksāt!

Negribēdams sacelt lieku troksni, es devos pie bāra. Viesnīcnieks bija kalsns vīrietis ar taukaini spīdīgu ādu un spēcīgu Lanetas akcentu. Es viņam uzsmaidīju. Gribēju tikai apciemot paziņu. Sievieti trešajā numurā. Ar gariem, tumšiem matiem. Ar kustību parādīju matu garumu. Vai viņa vēl ir šeit?

-   Ā! viesnīcnieks novilka, uzmezdams man zinošu skatienu. Meitene! Vārds Dinija?

Es apstiprināju, zinādams, ka Denna maina vārdu tikpat bieži, kā dažas citas sievietes maina matu sakārtojumu.

Taukainais vīrelis pamāja ar galvu. Jā. Skaistas, tumšas acis. Sen jau prom!

Mans noskaņojums saplaka, kaut gan jau iepriekš biju labi zinājis, ka pēc visa šī ilgā laika nav cerību atrast viņu tajā pašā vietā. Vai zini, kurp viņa varēja doties?

Viesnīcnieks strupi, skarbi iesmējās. Nē! Tu un visi tie citi vilki nākt šurp un ošņāt pēdas. Es varēt pārdot tādu ziņu par naudu, un maks ātri būt pilns. Bet nē, es to nezin.

-      Varbūt viņa ir atstājusi man kādu zīmīti? es jautāju bez lielām cerībām. Alverona muižā mani nebija gaidījusi neviena vēstule vai zīmīte.

-    Viņa zināja, ka meklēšu viņu šeit.

-     Ak tā? vīrietis izsmejoši atjautāja, bet tad kaut ko atcerējās.

-     Laikam ir gan kāda zīmīte. Varbūt. Es nav nekāds lielais lasītājs. Tu grib to dabūt? Viņš pasmaidīja.

Es pamāju ar galvu, juzdams sīku cerības dzirksteli.

-    Viņa aiziet un nesamaksāt par istabu, viesnīcnieks teica. Septiņpadsmit peniji ar pusi.

Izvilku un parādīju viņam sudraba raundu. Vīrietis pastiepa roku, bet es piespiedu to pie galda un turēju ar diviem pirkstiem.

Viesnīcnieks aizsteidzās uz dziļāko istabu un minūtes piecas nenāca atpakaļ. Beidzot viņš atgriezās, turēdams vienā rokā cieši salocītu papīra gabalu. Ir atrast! viņš uzvaroši paziņoja un pavēcināja to man pretī.

-    Papīrs man te der tikai kurināt.

Paskatījos uz salocīto lapu, un manī ieplūda pacilātība. Papīrs bija salocīts tieši tāpat kā vēstule, kuru biju nodevis skārdniekam. Ja Denna to ir tik precīzi atkārtojusi, tas nozīmē, ka viņa ir izlasījusi manu vēstuli un atstājusi atbildi. Varbūt tajā būs teikts, kurp viņa devusies un kā viņu atrast. Pabīdīju monētu uz viesnīcnieka pusi un paņēmu zīmīti.

Izgājis ārā, aizsteidzos līdz ēnainai durvju ailai, zinādams, ka savrupāku vietu rosības pilnā ielā man neizdosies atrast. Uzmanīgi atplēsu papīru, atlocīju lapu un pagriezu to pret gaismu. Tajā bija rakstīts:

“Denna!

Biju spiests doties projām no pilsētas sava patrona uzdevumā. Būšu projām ilgāku laiku, varbūt vairākas dienkopas. Tas notika negaidīti un neizbēgami, citādi es pirms aizceļošanas būtu pacenties tevi satikt.

Es nožēloju to, ko sarunāju mūsu pēdējā tikšanās reizē, un ļoti vēlos atvainoties Tev personiski.

Uzmeklēšu Tevi, līdzko atgriezīšos.

Kvouts.”

*  * *

Tūlīt pēc astotā zvana devos pie maera, atstādams Cezūru savā istabā. Bez zobena jutos neierasti kails. Var tikai pabrīnīties, cik ātri mēs pierodam pie tādām lietām.

Steipss ieveda mani maera viesistabā, un Alverons aizsūtīja sulaini pie Meluānas, lai aicinātu viņu mums pievienoties, kad viņai tas būs ērti. Es dīkā ziņkārē nodomāju: kas notiks, ja viņa nolems nenākt? Vai maers trīs dienas staigās kā mēms pārmetums un izliksies viņu neredzam?

Alverons iekārtojās uz dīvāna un pārlaida man vērtējošu skatienu.

-    Esmu dzirdējis dažas valodas attiecībā uz tavu neseno ceļojumu, viņš teica. Šo to pārāk fantastisku, lai es tam ticētu. Varbūt tu pats man pastāstīsi, kas notika īstenībā?

Brīdi klusībā brīnījos, kā viņš tik drīz uzzinājis par notikumiem Levinšīras tuvumā. Bet tad aptvēru, ka maers vēlas uzzināt kaut ko vairāk par laupītāju tvarstīšanu Eldas mežā. Domās atviegloti nopūtos. Ceru, ka Dedans jūs atrada bez grūtībām? es jautāju.

Alverons pamāja ar galvu.

-    Man žēl, ka vajadzēja sūtīt viņu savā vietā, jūsu gaišība. Viņš nav sevišķi izsmalcināts virs.

Alverons paraustīja plecus. Tas neko lielu nekaitēja. Kad viņš ieradās pie manis, slepenība vairs nebija vajadzīga.

-    Tātad viņš nodeva jums manu vēstuli?

-              Ak jā, vēstuli! Alverons izņēma to no tuvējā galda atvilktnes.

-    Es nospriedu, ka tas ir savdabīgs joks.

-    Kā, jūsu gaišība?

Viņš atklāti ieskatījās man acīs, tad pievērsa skatienu vēstulei. “Divdesmit septiņi vīri,” maers skaļi nolasīja. “Pieredzējuši algotņi, spriežot pēc rīcības un izskata… Labi iekārtota nometne ar elementāriem nocietinājumiem.” Alverons pacēla skatienu. Tu taču nevari gribēt, lai es ticu, ka tā ir patiesība! Jūs, pieci cilvēki, nebūtu varējuši pieveikt tik daudzus pretiniekus.

-    Mēs viņus pārsteidzām negaidot, jūsu gaišība, es diezgan pašapmierināti atbildēju, ļaudams nojaust, ka izteikums ir mīkstināts.

Maera seja saīga. Nu, diezgan, iztiksim bez tāda provinciāla humora, es to uzskatu par izcili bezgaumīgu. Vienkārši izstāsti man patiesību, un darīts!

-    Es izstāstīju patiesību, jūsu gaišība. Ja būtu zinājis, ka jūs prasīsiet pierādījumus, es būtu ļāvis Dedanam atnest jums maisu ar īkšķiem. Man vajadzēja veselu stundu, lai izdzītu šo domu viņam no galvas.

Biju gaidījis, ka tas maeru pārliecinās, taču tā nenotika. Varbūt tev vajadzēja viņam to atļaut, Alverons teica.

Stāvoklis šķita kļūstam arvien nopietnāks. Jūsu gaišība, ja es gribētu melot, tad būtu izgudrojis ticamāku stāstu. Ļāvu viņam mirkli to pārdomāt. Turklāt, ja gribat pierādījumus, varat vienkārši aizsūtīt kādu to noskaidrot. Līķus mēs sadedzinājām, bet galvaskausi joprojām būs atrodami. Nometnes vietu es atzīmēšu kartē.

Maers izvēlējās citādu taktiku. Un kā ar citiem stāstiem? Piemēram, par laupītāju vadoni? Par vīru, kas nepievērš uzmanību cauršautai kājai? Kurš ieiet savā teltī un “pazūd”?

-    Arī tā ir patiesība, jūsu gaišība.

Alverons ilgi lūkojās manī, tad nopūtās. Nu labi, es tev ticu, viņš teica. Tomēr tās ir dīvainas un satraucošas ziņas, viņš nomurmināja gandrīz tikai pats sev.

-    Tā ir, jūsu gaišība.

Maers uzmeta man savādu, vērtējošu skatienu. Un ko tu par to domā?

Pirms paguvu atbildēt, aiz durvīm atskanēja sievietes balss. Alverona drūmais skatiens izgaisa, un viņš izslējās krēslā taisnāk. Es pacēlu plaukstu pie mutes, aizsegdams smaidu.

-    Tā ir Meluāna! Alverons teica. Ja nemaldos, viņa atnesis mums jautājumu, kuru pieminēju iepriekš. Viņš viltīgi pasmaidīja. Domāju, ka tev tas patiks, jo noteikti liks palauzīt galvu.

SIMT TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . bez slēdzenes

STEIPSS IEVEDA Meluānu istabā, un mēs ar Alveronu piecēlāmies kājās. Viņa bija tērpusies pelēkās un mēļās krāsās, un cirtainie kastaņkrāsas mati bija atsukāti atpakaļ, atsedzot elegantās kakla līnijas.

Aiz Meluānas ienāca divi kalpotāju zēni, nesdami koka lādi. Maers pagājās pretī un saņēma sievas elkoni, bet Steipss lika zēniem novietot lādi blakus viņas krēslam. Tad Alverona sulainis ar rokas mājienu aizraidīja zēnus projām un pats devās uz durvīm, pirms iziešanas sazvērnieciski pamirkšķinādams man ar aci.

Joprojām stāvēdams, es pagriezos pret Meluānu un paklanījos. Priecājos par izdevību sastapt jūs vēlreiz… milēdij? Pēdējo vārdu izrunāju jautājoši, jo skaidri nezināju, kā man pienāktos viņu uzrunāt. Laklesu zemes kādreiz bija aptvērušas veselu grāfisti, taču tas bija pirms asiņainajiem nemieriem, kad īpašnieki vēl bija noteicēji pār Tinuē. Stāvokli sarežģīja arī Meluānas laulība ar Alveronu, jo es nezināju, vai maeršona titulam pastāv atbilstoša sievietes uzruna.

Meluāna bezrūpīgi atmeta ar roku, nepievērsdama šim apstāklim daudz uzmanības. Mūsu starpā pietiek ar “lēdiju”, vismaz privātas sarunas laikā! Man nav vajadzīgas formalitātes no cilvēka, kuram esmu tik daudz parādā. Viņa saņēma Alverona roku. Lūdzu, apsēdies!

Vēlreiz paklanījos un apsēdos, uzmezdams lādei pēc iespējas nevērīgu skatienu. Tā bija tik liela kā prāvas bungas, darināta no labi savienotiem bērza dēļiem un apsista ar misiņu.

Zināju, ka tagad pienāktos pieklājīgi sarunāties par nenozīmīgām lietām, līdz par lādi ierunāsies kāds no viņiem. Tomēr mana ziņkārība ņēma virsroku. Man teica, ka jūs atnesīšot līdzi kādu jautājumu. Tam jābūt pamatīgam, ja jūs to glabājat tik rūpīgi ieslēgtu. Es pamāju uz lādes pusi.

Meluāna paskatījās uz Alveronu un iesmējās, it kā viņš būtu pajokojis. Mans vīrs jau teica, ka tu neesot tas, kurš ļaus mīklai ilgi kavēties neatrisinātai.

Es mazliet nokaunējies pasmaidīju. Tas ir pretēji manai dabai, kundze.

-    Es negribētu, lai tev manis dēļ jācīnās ar savu dabu. Viņa pasmaidīja. Vai tu varētu pienest to tuvāk un nolikt man priekšā?

Man izdevās pacelt lādi, nenodarot sev pāri, bet, ja tā svēra mazāk par desmit stoniem, tad es esmu dzejnieks.

Meluāna sēdēja, saliekusies krēslā uz priekšu, uz lādes pusi. Lerands man izstāstīja, kāda loma tev bijusi mūsu tuvināšanā. Par to tev paldies! Esmu tava parādniece. Viņas tumšbrūnās acis bija bezgala nopietnas.

-     Tomēr domāju, ka lielāko daļu no šī parāda atmaksāšu, parādot tev to, ko grasos parādīt. Cilvēkus, kas to ir redzējuši, es varu saskaitīt uz abu roku pirkstiem. Bet neatkarīgi no jebkāda parāda man pat prātā nebūtu nācis tev to rādīt, ja mans vīrs nebūtu galvojis par tavu prasmi glabāt noslēpumus. Viņa izteiksmīgi ieskatījās man acīs.

-    Zvēru pie savas rokas, ka nevienam nestāstīšu, ko esmu redzējis! es dedzīgi apgalvoju, cenzdamies tomēr savu dedzību pārlieku neizrādīt.

Meluana pamāja ar galvu. Gaidīju, ka pēc tam viņa izvilks atslēgu, bet viņa tikai piespieda plaukstas pie lādes malām un viegli pārbīdīja divus dēlīšus. Atskanēja kluss kliksts, un vāks atsprāga vaļā.

Lockless, es nodomāju pie sevis. Bez slēdzenes.

Atvērtais vāks atklāja skatienam citu lādi, mazāku un plakanāku. Tā bija maizes kastes lielumā, un misiņa slēdzenes plāksnītē redzamais atslēgas caurums pēc apveidiem izskatījās nevis kā atslēgas caurums, bet kā vienkāršs aplis. Meluāna kaut ko noņēma no ķēdītes, kas karājās viņai ap kaklu.

-    Vai drīkstu to apskatīt? es jautāju.

Meluāna šķita pārsteigta. Kā, lūdzu?

-    Atslēgu. Vai drīkstu mirkli to apskatīt?

-     Dieva kreņķis! Alverons iesaucās. Mēs vēl neesam tikuši līdz interesantākajai detaļai! Es tev piedāvāju gadsimtu noslēpumu, bet tu gribi apbrīnot ietinamo papīru!

Meluāna iedeva man atslēgu, un es to ātri, bet uzmanīgi apskatīju, pagrozīdams pirkstos. Man patīk lupināt noslēpumus kārtu pa kārtai, es paskaidroju.

-    Kā sīpolu? viņš nicīgi nosēcās.

-    Kā puķi, es izlaboju un atdevu atslēgu Meluānai. Paldies!

Meluāna ielika atslēgu slēdzenē un atvēra iekšējās lādes vāku. Tad,

iestiprinājusi atslēgu atpakaļ ķēdītē, viņa to paslēpa zem drēbēm un bridi kārtoja matus un apģērbu, lai novērstu savā izskatā jebkādu nepilnību. Man šķita, ka viņa to dara veselu stundu.

Beidzot viņa pastiepās un ar abām rokām izvilka kaut ko no lādes. Turēdama to aiz paceltā vāka, kur es to nevarēju redzēt, viņa paskatījās uz mani un dziļi ievilka elpu. Tas ir bijis… viņa iesāka.

-    Labāk ļauj viņam to apskatīt, mīļā! Alverons saudzīgi pārtrauca.

Mani interesē, ko viņš par to domās pats, bez iepriekšējiem paskaidrojumiem. Maers klusi pasmējās. Turklāt baidos, ka zēnu ķers lēkme, ja tu vēl ilgāk liksi viņam gaidīt.

Meluāna bijīgi pasniedza man tumšu, kastei līdzīgu koka kluci biezas grāmatas lielumā. Es satvēru to abās rokās.

Kaste bija nesamērīgi smaga savam izmēram, un koka virsma zem maniem pirkstiem šķita gluda kā pulēts akmens. Pārlaizdams tai roku, es jutu, ka tās sānus klāj grebumi. Tie nebija tik uzkrītoši, lai piesaistītu skatienu: mani pirksti tik tikko juta smalkos raksta izciļņus līdzenajā kokā. Pārlaidu plaukstu augšdaļai un jutu, ka ari to klāj līdzīgs grebuma raksts.

-    Tev bija taisnība, Meluāna klusi sacīja. Viņš atgādina bērnu, kas dabūjis Vidusziemas svētku dāvanu.

-    Pašu labāko tu vēl neesi redzējusi, Alverons atbildēja. Pagaidi, līdz viņš sāks darboties! Tam zēnam prāts strādā kā dzelzs veseris.

-     Kā to lai atver? es jautāju. Pasvārstīju koka gabalu rokās un jutu iekšpusē kaut kādu kustību. Priekšmetam nebija ne eņģu, ne vāka, un es neredzēju pat salaiduma vietu, kas varētu liecināt par vāku. Tas izskatījās kā viengabala klucis no tumša, smaga koka. Taču es zināju, ka tā ir kaste. Es jutu, ka tā ir kaste. Tā gaidīja, kad to atvērs.

-    Mēs nezinām, Meluāna atbildēja. Šķiet, viņa gribēja piebilst vēl kaut ko, bet vīrs viņu uzmanīgi apklusināja.

-    Kas tajā iekšā? Es vēlreiz to pasvārstīju un jutu, ka saturs sašūpojas.

-    Mēs nezinām, viņa atkārtoja.

Interesants bija jau pats koks. Tas bija tik tumšs, ka varētu būt roahs, taču tam bija tumšsarkans šķiedras tīklojums. Šķita, ka tas ir kāds garšvielu koks. Tas tikko jaušami smaržoja pēc… kaut kā. Pēc kaut kā pazīstama, tomēr nosaukums nedevās rokā. Pievirzīju seju tuvāk un dziļi caur degunu ievilku elpu, sajuzdams kaut ko līdzīgu citrona aromātam. Smarža bija tracinoši pazīstama. Kas tas par koku?

Atbilde bija klusēšana.

Pacēlu acis un sastapu viņu skatienus. Jūs man nedodat nekādu pavedienu, ar ko varētu sākt, es teicu un pasmaidīju, lai vārdi neizklausītos aizskaroši.

Alverons paliecās krēslā uz priekšu. Tev jāatzīst, ka mans jautājums ir izcils! viņš teica ar vāji slēptu saviļņojumu. Tu jau agrāk esi apliecinājis savas teicamās minēšanas spējas. Pelēkajās acīs zibēja satraukuma dzirkstis. Kādus minējumus tu vari izteikt par šo?

-    Tas ir dzimtas mantojums, es nevilcinādamies atbildēju. Ļoti sens…

-    Kā tu domā, cik sens? Alverons nepacietīgi iejaucās.

-    Varbūt trīstūkstoš gadu vecs, es pieļāvu. Drusku vairāk vai mazāk. Meluāna pārsteigumā sastinga. Droši vien tas daudz neatšķiras no jūsu minējumiem.

Viņa mēmi pamāja ar galvu.

-    Grebumi ir nodiluši daudzu gadu lietošanas laikā.

-    Grebumi? Alverons pārjautāja, saliecies uz priekšu.

-    Tie ir tikko sataustāmi, es teicu, aizvērdams acis. Bet es tos jūtu.

-    Es neko tādu nejutu.

-     Es ari ne, Meluāna pievienojās vīram. Viņa izklausījās mazliet aizskarta.

-     Man ir īpaši jutīgas plaukstas, es atklāti sacīju. Manā darbā tādas ir vajadzīgas.

-     Maģijā? viņa jautāja ar prasmīgi apslāpētu bērnišķu apbrīnu.

-    Un mūzikā, es piebildu. Vai atļausiet? Viņa pamāja ar galvu. Es satvēru viņas plaukstu savējā un piespiedu to kastes augšdaļai.

-    Nu? Vai jūtat?

Meluāna sarauca pieri, cenzdamās sakopot uzmanību. Varbūt mazdrusciņ. Viņa atvilka plaukstu atpakaļ. Vai tu esi pārliecināts, ka tie ir grebumi?

-     Negludumi ir pārāk regulāri, lai būtu nejauši. Kā tas var būt, ka jūs to neesat pamanījuši agrāk? Vai jūsu dzimtas vēsturē par to nekas nav rakstīts?

Meluāna izskatījās gluži satriekta. Nevienam pat prātā nenāktu kaut ko pierakstīt par Loeclos kasti! Vai tad es neteicu, ka tas ir visslepenākais noslēpums?

-     Parādi ari man! Alverons teica. Es pārvilku viņa pirkstus pāri koka rakstam. Viņš sarauca pieri. Neko nejūtu. Laikam mani pirksti ir pārāk veci. Vai tās varētu būt vēstules?

Es papurināju galvu. Raksts ir nepārtraukts, drīzāk atgādina arabesku. Bet tas neatkārtojas, tas mainās… Man prātā iešāvās kāda doma.

-    Tas varētu būt illiešu stāstu mezgls.

-    Vai tu vari to izlasīt? Alverons jautāja.

Pārlaidu pirkstus kokam. Illiešu valodu es tik labi neprotu, lai varētu izlasīt vienkāršu mezglu pat tad, ja turētu rokās auklu. Es papurināju galvu. Turklāt mezgli pēdējos trīstūkstoš gados noteikti ir mainījušies. Universitātē es zinu dažus cilvēkus, kuri spētu to atšifrēt.

Alverons paskatījās uz Meluānu, bet viņa noteikti papurināja galvu.

-     Es nepieļaušu, lai par to uzzina svešinieki!

Maers izskatījās vīlies par šo atbildi, tomēr neuzstāja. Viņš atkal pievērsās man: Atgriezīsimies vēlreiz pie taviem jautājumiem! Kas tas ir par koku?

-   Tam ir trīstūkstoš gadu, es balsī prātoju. Tas ir smags, kaut arī izdobts. Tātad tam jābūt ilgnoturigam kokam, tādam kā skābardis vai rennels. Krāsa un svars liek man domāt, ka tajā ir ari daudz metāla kā roahā. Visticamāk, dzelzs un varš. Es paraustīju plecus. Tas ir viss, ko varu pateikt.

-    Kas tajā ir iekšā?

Es ilgi domāju, pirms mēģināju atbildēt. Kaut kas mazāks par sālnīcu… sāku prātot. Meluāna pasmaidīja, bet Alverons tikko jaušami sarauca pieri, un es steigšus turpināju: Kaut kas no metāla, spriežot pēc tā, kā svars pārvietojas, kad es pagriežu kasti slīpi. Aizvēru acis un ieklausījos apslāpētajos būkšķos, saturam mainot vietu kastē. Nē. Spriežot pēc svara, tas varētu būt kaut kas no stikla vai akmens.

-    Kaut kas vērtīgs, Alverons sacīja.

Es atvēru acis. Tas nav teikts. Tas ir kļuvis vērtīgs tāpēc, ka ir sens un ilgu laiku ir bijis dzimtas īpašums. Tas ir vērtīgs arī tāpēc, ka ir noslēpumains. Bet vai tas bija vērtīgs jau sākumā? Es paraustīju plecus. Kurš to var pateikt?

-    Bet vērtīgas lietas mēdz glabāt ieslēgtas, Alverons aizrādīja.

-     Tieši tā. Es pacēlu kasti augstāk, atklādams skatienam gludo koku. Šeit nekas nav ieslēgts. Varbūt to būtu vajadzējis ieslēgt. Varbūt tas ir kaut kas bīstams.

-    Kāpēc tu tā domā? Alverons ziņkārīgi noprasīja.

-     Kāpēc būtu jāuzņemas visas šīs neērtības? Meluāna iebilda.

-    Kāpēc būtu jāglabā tas, kas ir bīstams? Ja kaut kas ir bīstams, to iznīcina. Šķita, ka viņa, to teikdama, ir atbildējusi pati uz savu jautājumu.

-   To varētu darīt vienīgi tad, ja glabājamā lieta ir gan vērtīga, gan bīstama.

-   Varbūt tā bija pārāk noderīga, lai to iznīcinātu, Alverons ieminējās.

-    Varbūt to nebija iespējams iznīcināt, es pieļāvu.

-   Paliek pēdējais un labākais jautājums, Alverons teica, saliekdamies krēslā vēl vairāk uz priekšu. Kā to lai atver?

Es ilgi pētīju kasti, grozīju to rokās, taustīju sānus. Vilku pirkstus pār grebuma rakstiem, meklēdams salaiduma vietu, ko acis nespēja ieraudzīt. Viegli to pakratīju, pētīju gaisu tai apkārt, pacēlu to pret gaismu.

-    Man nav ne jausmas, biju spiests atzīties.

Alverons mazliet saguma. Laikam jau tas bija par daudz gribēts. Bet varbūt te var noderēt kāda maģija?

Negribēju sacīt viņam, ka tāda veida maģija eksistē tikai pasakās.

-    Man tāda nav zināma.

-     Vai tu esi domājusi par iespēju to vienkārši atlauzt? Alverons jautāja sievai.

Par tādu ierosinājumu Meluāna jutās tikpat satriekta kā es. Nemūžam! viņa iesaucās, līdzko bija atguvusi elpu. Tas ir mūsu dzimtas pamatu pamats! Drīzāk es nobārstītu ar sāli visas mūsu zemes līdz pēdējam akram!

-    Kaut gan šis koks ir ļoti ciets, es steigšus sacīju, atlaužot to ar varu, jūs droši vien iznicinātu saturu. It īpaši tad, ja tur iekšā ir kaut kas vārīgs.

-    Tā bija tikai īslaicīga doma, Alverons mierinoši teica sievai.

-     Nelāga doma! Meluāna skarbi atmeta, bet tad laikam nožēloja teikto. Piedod, bet, pat iedomājoties kaut ko tādu… Acīmredzami satraukta, viņa apklusa pusvārdā.

Alverons paplikšķināja viņai pa roku. Es saprotu, mīļā! Tev taisnība, tā bija nelāga doma.

-    Vai tagad es varu to nolikt atpakaļ? Meluāna jautāja.

Es negribīgi atdevu viņai noslēpumaino kasti. Ja tai būtu slēdzene, es varētu mēģināt to atdarīt, taču nespēju pat iedomāties, kur varētu būt eņģes vai vāka salaiduma vieta. Kastē bez vāka un atslēgas / Vīra dārgumi glabājas. Atmiņā nesaprātīgi uznira bērnu dienu skaitāmpantiņš, un es ar pūlēm apvaldīju smieklus, tēlodams klepu.

Alverons, šķiet, neko nemanīja. Kā vienmēr, es uzticos tavai klusēšanas prasmei. Viņš piecēlās. Diemžēl esmu izlietojis lielāko daļu mums paredzētā laika. Tev noteikti ir padomā daudz cita darāmā. Vai satiksimies rīt, lai apspriestos par Amiru? Otrā zvana laikā?

Biju piecēlies kājās reizē ar maeru. Ja drīkstu ieminēties, jūsu gaišība, man ar jums jāapspriež vēl kāds jautājums.

Viņš nopietni paskatījās uz mani. Acīmredzot tas ir kaut kas svarīgs?

-    Svarīgs un steidzams, jūsu gaišība, es nervozi atbildēju. Ilgāk to vairs nedrīkst atlikt. Es būtu ierunājies par to agrāk, ja laiks un savrupības iespējas mums būtu to ļāvušas.

-    Nu labi, viņš teica un apsēdās atpakaļ krēslā. Kas tevi tik briesmīgi steidzina?

-    Lerand, Meluāna teica ar vieglu pārmetumu balsī. Ir jau pāri pilnai stundai. Heianiss mūs gaidīs.

-     Lai pagaida! maers atbildēja. Kvouts man ir krietni kalpojis visādos veidos. Viņš neko nesaka un nedara lieki, un es pats sev kaitētu, ja neievērotu viņa vajadzības.

-Jūsu gaišība man glaimo. Bet jautājums patiešām ir nopietns. Es pametu skatienu uz Meluānu. Turklāt diezgan delikāts. Ja jūsu kundze vēlas iet projām, varbūt tā tiešām būs labāk.

-    Ja jautājums ir tik nopietns, vai man nevajadzētu palikt? viņa šķelmīgi noprasīja.

Es uzmetu maeram jautājošu skatienu.

-   Visu, ko tu vēlies man teikt, vari teikt arī manai kundzei! viņš sacīja.

Es vilcinājos. Man vajadzēja pēc iespējas drīzāk izstāstīt Alveronam

par viltus aktieru trupu. Biju pārliecināts: ja pirmo viņš noklausīsies manu versiju, es varētu izklāstīt notikuma apstākļus sev labvēlīgā gaismā. Ja vispirms pienāks ziņas no oficiāliem avotiem, viņš droši vien nevēlēsies aizvērt acis pret to, ka es pats pēc brīvas gribas esmu nogalinājis deviņus ceļiniekus.

Tomēr mazāk par visu es šādā sarunā vēlējos Meluānas klātbūtni. Tā nevarēja palīdzēt. Tā varēja tikai sarežģīt situāciju. Mēģināju vēl pēdējo reizi. Tā būs drūma saruna, jūsu gaišība.

Alverons papurināja galvu, mazliet saraucis pieri. Mums nav noslēpumu.

Es apspiedu bezcerīgu nopūtu un izvilku no ēnsega iekšējās kabatas biezu salocīta pergamenta gabalu. Vai tas ir kāds no aizbildniecības dokumentiem, ko izsniegusi jūsu gaišība?

Viņa pelēkās acis pārskrēja tam pāri, un tajās atspoguļojās pārsteigums. Jā. Kā tas nokļuva pie tevis?

-     Ai, Lerand! Meluāna iesaucās. Es zināju, ka tu ļauj ubagiem ceļot caur tavām zemēm, bet nevarēju iedomāties, ka esi nolaidies tik zemu, lai viņus atbalstītu!

-    Esmu patrons tikai dažām trupām, viņš atbildēja. Tieši tā, kā pieklājas manam stāvoklim. Ikviena cienījama nama aizbildniecībā ir vismaz daži mūziķi.

-    Manējā nav! Meluāna noteikti paziņoja.

-     Ir ērti, ja ir pašam sava trupa, Alverons draudzīgi teica. Un vēl ērtāk, ja tādas ir vairākas. Tad var izvēlēties piemērotāko izklaidi katram rīkotajam pasākumam. Kā tu domā, no kurienes nāca mūziķi, kas spēlēja mūsu kāzās?

Kad Meluānas sejas izteiksme neatmaiga, Alverons turpināja: Viņiem nav atļauts izpildīt neko piedauzīgu vai pagānisku, mīļā. Es viņus ļoti stingri kontrolēju. Un vari būt droša: neviena pilsēta man piederošās zemēs neļaus ceļojošai trupai uzstāties, ja tai nebūs līdzi rakstiskas aristokrāta atļaujas.

Alverons atkal pievērsās man: Tātad atgriezīsimies pie iesāktā! Kā viņu dokuments nokļuva pie tevis? Trupai bez tā ir grūti iztikt.

Es vilcinājos. Biju neziņā, kā vislabāk izklāstīt notikumus Meluānas klātbūtnē. Biju iecerējis runāt divatā ar maeru. Taisnība, jūsu gaišība. Viņi ir nogalināti.

Maers neizskatījās pārsteigts. Tā jau es domāju. Skumji, protams, bet tā laiku pa laikam gadās.

Meluānas acis iezibējās. Man loti patiktu, ja tā gadītos biežāk!

-    Vai tev ir zināms, kas viņus nogalināja? maers vaicāja.

-    la varētu teikt, jūsu gaišība.

Viņš gaidoši savilka uzacis. Paskaidro!

-    To izdarīju es.

-    Ko tu izdarīji?

Es nopūtos. Nogalināju cilvēkus, kuru rīcībā bija šis dokuments.

Viņš sastinga krēslā. Ko?

-    Viņi bija nolaupījuši divas meitenes pilsētā, kurai gāja cauri. Es apklusu, meklēdams vārdus, kas būtu pietiekami piedienīgi Meluānas ausīm. Ļoti jaunas meitenes, jūsu gaišība, un vīrieši pret viņām neizturējās labi.

Meluānas seja, kas jau labu brīdi bija skarba, pēc šiem vārdiem kļuva ledaini salta. Bet, pirms viņa paguva kaut ko sacīt, Alverons neticīgi noprasīja: Un tu atļāvies pats par to viņus sodīt? Nogalināt veselu izpildītāju trupu, kurai es biju izsniedzis atļauju? Viņš pārvilka roku pierei. Cik cilvēku tur bija?

-    Deviņi.

-    Augstais Dievs…

-    Es domāju, ka viņš darīja pareizi! Meluāna dedzīgi iesaucās. Tev vajadzētu piešķirt viņam pārdesmit sargu un sūtīt viņu izdarīt to pašu ar katru Rū klaidoņu bandu, ko sastop tavās zemēs.

-     Mīļā, Alverons iebilda ar bardzības pieskaņu balsī, man viņi nav daudz patīkamāki kā tev, bet likums paliek likums. Kad…

-    Likums ir tas, ko nosaki tu! sieva viņu pārtrauca. Šis cilvēks tev ir izdarījis cēlu pakalpojumu. Tev vajadzētu piešķirt viņam zemes gabalu un titulu un uzņemt viņu savā padomē.

-    Viņš ir nogalinājis deviņus manus pavalstniekus, Alverons skarbi atteica. Kad cilvēki pārkāpj likuma robežas, sākas anarhija. Ja es būtu to dzirdējis no nejaušiem avotiem, liktu pakārt viņu kā bandītu.

-   Viņš nogalināja deviņus Rū izvarotājus. Deviņus slepkavīgus zagļus un klaidoņus. Ja pasaulē ir par deviņiem Edema Rū neliešiem vairāk, tas ir pakalpojums mums visiem. Meluāna paskatījās uz mani. Ser, jūs darījāt tieši to, kas bija pareizi un apstākļiem atbilstoši.

Šī nepamatotā uzslava tikai uzpūta manī karstākas dusmu liesmas, ko biju pūlējies savaldīt. Visi tie nebija vīrieši, kundze, es atbildēju.

To dzirdot, Meluāna mazliet nobālēja.

Alverons ar plaukstām saberzēja seju. Augstais Dievs, cilvēk! Tavs godīgums ir kā bendes cirvis!

-    Un man jāpiebilst līdz ar atvainošanos jums abiem, es nopietni turpināju, ka tie, kurus es nogalināju, nebija Edema Rū ļaudis. Tie pat nebija īsta trupa.

Alverons gurdi papurināja galvu un ar pirkstiem uzsita pa dokumentu, ko turēja priekšā. Te ir rakstīts pretējais. Gan Edema Rū ļaudis, gan ceļojošu aktieru trupa.

-    Atļauja bija nozagta, jūsu gaišība. Tie, kurus es sastapu ceļā, bija nogalinājuši Edema Rū trupu un ieņēmuši viņu vietu.

Alverons ziņkārīgi paskatījās uz mani. Izklausās, ka tu par to esi pārliecināts.

-    Viens no viņiem pats man to izstāstīja, jūsu gaišība. Atzinās, ka viņi ir tikai tēlojuši aktieru trupu. Izlikušies par Edema Rū ļaudīm.

Meluāna, šķiet, netika skaidrībā, vai tāda doma viņu mulsina vai iedveš riebumu. Kurš var gribēt izlikties par Edema Rū?

Alverons piekrītoši pamāja. Mana sieva izteica saprātīgu domu, viņš sacīja. Ticamāk liekas, ka viņi tev ir melojuši. Kurš necenstos noliegt tādu piederību? Kurš labprātīgi atzītos, ka ir viens no Edema Rū ļaudīm?

Man pāršalca karsts vilnis, un piepeši es izjutu kaunu par to, ka visu šo laiku esmu slēpis savas Edema Rū asinis. Es nešaubos, ka jūsu sākotnējā trupa bija Edema Rū ļaudis, jūsu gaišība. Bet tie, kurus es nogalināju, nebija tādi. Neviens pie Rū cilts piederīgais nedarītu to, ko darīja viņi!

Meluānas acis nikni iezibējās. Tu nepazīsti Rū ļaudis!

Es paskatījos viņai acīs. Milēdij, varu sacīt, ka es viņus pazīstu gluži labi.

-    Bet kāpēc? Alverons jautāja. Kurš cilvēks veselā prātā lai mēģinātu izlikties par Edema Rū?

-    Tā ir vieglāk ceļot, es atbildēju. Un jūsu vārds piedāvā teicamu aizsardzību.

Par tādu paskaidrojumu viņš tikai paraustīja plecus. Droši vien tie bija Rū ļaudis, kam apnicis godīgi strādāt, tāpēc tie nolēma labāk zagt un laupīt.

-    Nē, jūsu gaišība, es teicu. Viņi nebija Edema Rū.

Alverons pārmetoši paskatījās uz mani. Ek, beidz! Kurš var pateikt atšķirību starp bandītiem un Rū baru?

-    Tur nekādas atšķirības nav! Meluāna skarbi noskaldīja.

-    Jūsu gaišība, es zinu atšķirību, es iekaisis teicu. Es pats esmu no Edema Rū cilts.

Istabā iestājās klusums. Maera sievas sejā trieciena neizpratni nomainīja neticība, kas pārtapa dusmās un riebumā. Meluāna piecēlās kājās, un bridi šķita, ka viņa raidīs man spļāvienu, bet tad viņa stīvi izgāja pa durvīm. Noklaudzēja papēži, viņas personīgajam sargam sastingstot miera stājā, un tas devās viņai līdzi uz tālākajām istabām.

Alverons bargu seju raudzījās manī, nenovērsdams skatienu. Ja tas bija joks, tad ļoti bezgaumīgs joks.

-    Tas nebija joks, jūsu gaišība, es atbildēju, cenzdamies apvaldīt dusmas.

-    Un kāpēc tu uzskatīji par vajadzīgu slēpt to no manis?

-    Es to neesmu slēpis, jūsu gaišība. Jūs pats vairākkārt esat minējis, ka es nepavisam neesmu no augstas kārtas.

Viņš nikni uzsita pa krēsla paroci. Tu zini, ko es ar to domāju! Kāpēc tu nekad nepieminēji, ka esi no Edema Rū ļaudīm?

-    Manuprāt, iemesls ir acīmredzams, jūsu gaišība, es stīvi sacīju, cenzdamies nemest vārdus viņam sejā ar naidu. Daudziem augstdzimušiem deguniem nepatīk “Edema Rū” vārdu smaka. Jūsu sieva pārliecinājās, ka viņas smaržas to nespēj piesegt.

-    Milēdijai pagātnē ir bijusi nelaimīga pieredze ar Rū ļaudīm, viņš itin kā aizbildinādamies sacīja. To tev derētu ņemt vērā.

-    Esmu dzirdējis par viņas māsu. Par visas ģimenes traģisko negodu. Iemīlēties un aizbēgt kopā ar ceļojošu aktieri! Cik briesmīgi! es indīgi teicu, iekaisis karstās dusmās. Viņas māsas veselais saprāts dara godu viņas dzimtai, bet par jūsu milēdijas rīcību gan to nevar sacīt. Manas asinis ir tikpat labas kā jebkura cita asinis un labākas nekā daudziem citiem. Un pat tad, ja tā nebūtu, viņai nav tiesību tā izturēties pret mani.

Alverona seja nocietinājās. Es gan teiktu, ka viņai ir tiesības izturēties pret tevi tā, kā viņa vēlas! maers noskaldīja. Tavs pēkšņais paziņojums viņu vienkārši izbiedēja. Zinot, kā viņa jūtas attiecībā uz jums, klaidoņiem, es domāju, ka viņa parādīja apbrīnojamu savaldību.

-     Bet es domāju, ka viņai nepatīk patiesība. Ceļojoša aktiera mēle viņu iedabūja gultā ātrāk nekā viņas māsu.

Līdzko biju to pateicis, sapratu, ka esmu gājis par tālu. Sakodu zobus, lai nepasacītu vēl ko ļaunāku.

-    Tagad pietiks! Alverons salti un oficiāli noteica, un viņa acis bija bargas un naidīgas.

Devos projām, pauzdams aizskartu pašcieņu, cik tobrīd spēju to sakopot. Nevis tāpēc, ka man vairs nebūtu ko sacīt, bet tāpēc, ka viņš izsauktu sargus, ja es kavētos kaut minūti ilgāk, un sargu pavadībā es nevēlējos aiziet.

SIMT ČETRDESMITĀ NODAĻA . taisnīgs atalgojums

KAD NĀKAMAJĀ rītā ģērbos, pie manis ieradās izsūtāmais zēns ar biezu aploksni, uz kuras bija Alverona zīmogs. Apsēdos pie loga un, to atvēris, ieraudzīju iekšā vairākas vēstules. Virsējā bija rakstīts:

“Kvout!

Pēc ilgākām pārdomām esmu nospriedis, ka Tavas asinis ir mazsvarīgas salīdzinājumā ar pakalpojumiem, kurus Tu man esi izdarījis.

Tomēr mana dvēsele ir saistīta ar citu, kuras sirdsmiers man ir svarīgāks nekā savējais. Kaut gan biju cerējis arī turpmāk izmantot Tavus pakalpojumus, tas nav iespējams. Vēl vairāk tā kā Tava klātbūtne ir manas sievas nemitīgo pārdzīvojumu cēlonis, man jālūdz Tevi nosūtīt atpakaļ manu gredzenu un atstāt Severenu, cik drīz vien iespējams.”

Pārtraucu lasīt, piecēlos un aizgāju atvērt savas istabas durvis. Gaitenī stāvēja divi Alverona sargi, sastinguši miera stājā.

-    Jā, ser? viens no viņiem jautāja, pārlaizdams skatienu manam nepilnīgajam apģērbam.

-    Gribēju tikai pārbaudīt, es teicu un aizvēru durvis.

Atgriezos agrākajā vietā un atkal paņēmu vēstuli.

“Runājot par notikumiem, kas izraisīja šos neveiksmīgos apstākļus, es uzskatu, ka Tu esi rīkojies atbilstoši manām un visas Vintasas interesēm. Turklāt šorīt es saņēmu ziņojumu, ka sarkanmatains “džentlmenis”, vārdā Kvouts, esot atdevis ģimenēm divas Levinšīras meitenes.

Atalgojumam par Taviem pakalpojumiem es piedāvāju turpmāko:

Pirmkārt, pilnīgu piedošanu par tiem, kurus Tu nogalināji pie Levinšīras.

Otrkārt, kredītvēstuli, kas dos Tev iespēju saņemt naudu mācību maksai Universitātē.

Treškārt, rakstisku atļauju ceļot, muzicēt un spēlēt teātri man piederošajās zemēs, kur vien Tu vēlētos to darīt.

Visbeidzot, savu pateicību.

Maeršons Lerands Alverons.”

Es ilgi sēdēju, vērodams putnus, kas lidinājās ārā aiz loga. Aploksnes saturs bija tieši tāds, kā Alverons bija rakstījis. Kredītvēstule bija īsts mākslas darbs, un to četrās vietās bija parakstījis un apzīmogojis Alverons un viņa kases galvenais pārzinis.

Atļaujas dokuments bija pat vēl pievilcīgāks. Tas bija rakstīts uz bieza krēmkrāsas pergamenta, un uz tā bija pašrocīgs maera paraksts, kas apstiprināts gan ar dzimtas, gan Alverona personisko zīmogu.

Taču tas nebija patronāžas dokuments. Es to izlasīju ļoti uzmanīgi. Bez vārdiem bija skaidrs, ka es neesmu maera dienestā un starp mums nav nekādu saistību. Tomēr tā bija atļauja brīvi ceļot un uzstāties, izmantojot viņa vārdu. Tas bija savāds kompromisa dokuments.

Tikko biju beidzis ģērbties, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Es nopūtos, paredzēdams, ka atnākuši vēl kādi sargi, lai skubinātu mani drīzāk atbrīvot istabu.

Bet aiz durvīm stāvēja cits izsūtāmais zēns. Viņš turēja sudraba paplāti, uz kuras gulēja cita vēstule. Uz tās bija redzams Laklesu dzimtas zīmogs. Blakus tam atradās gredzens. Paņēmu to un neizpratnē pagrozīju rokās. Tas nebija no dzelzs, kā varēja gaidīt, bet no bāla koka. Uz tā rupjā rakstā bija iededzināts Meluānas vārds.

Ievēroju, ka izsūtāmā zēna skatiens šaudās no gredzena pie manis un atpakaļ. Turklāt ievēroju arī to, ka sargi uz gredzenu neskatās. Uzkrītoši neskatās. Tik uzkrītoša neskatīšanās iespējama tikai tad, ja uzmanību ir piesaistījis kaut kas ļoti interesants.

Iedevu zēnam savu sudraba gredzenu. Aiznes to Bredonam! es teicu. Un netūļājies!

*  * *

Kad atvēru durvis, Bredons skatījās uz sargiem. Strādājiet dūšīgi, puiši! viņš noteica, rotaļīgi piesizdams vienam no viņiem pa krūtīm ar savu spieķi. Sudraba vilka galva viegli iedzinkstējās pret sarga krūšu aizsegu, un Bredons pasmaidīja lādzīga tēvoča smaidu. Jūsu modrība ļauj mums visiem justies drošāk!

Viņš aizvēra durvis un paskatījās uz mani, izbrīnā savilcis uzacis. Lai Dievs žēlīgs, mīļo zēn, tu strauji kāp augšup! Es zināju, ka esi iekarojis drošu vietu maera paspārnē, bet dabūt sev divus personīgos sargus! Viņš piespieda plaukstu pie sirds un dramatiski nopūtās. Drīz tu būsi pārāk aizņemts, lai atcerētos tādus kā nabaga vecais, nederīgais Bredons!

Es vārgi pasmaidīju. Šķiet, ka stāvoklis ir daudz sarežģītāks. Pacēlu koka gredzenu, lai viņš to varētu apskatīt. Man vajadzīgs tavs padoms, lai es saprastu, ko tas nozīmē.

Bredona omulīgais smaids izgaisa ātrāk nekā tad, ja es būtu izvilcis un parādījis viņam asiņainu nazi. Augstie kungi un dāmas! viņš iesaucās. Jel saki, ka esi saņēmis to no kāda vecmodīga lauksaimnieka!

Es papurināju galvu un pasniedzu gredzenu viņam.

Bredons apgrozīja to pirkstos. Meluāna? viņš klusi jautāja. Atdevis gredzenu atpakaļ, viņš ieslīga tuvākajā krēslā un pārlika spieķi pār ceļiem. Viņa seja bija kļuvusi tāda kā pelēcīga. Vai to tev atsūtīja maera jaunā kundze? Vai tas ir aicinājums?

-    Aicinājums tas pavisam noteikti nav, es atbildēju. Kopā ar to viņa atsūtīja arī apburošu vēstuli. Pacēlu to viņam pretī.

Bredons pastiepa roku. Vai drīkstu to apskatīt tuvāk? viņš jautāja, bet tad strauji atvilka roku atpakaļ. Lūdzu, piedod! Tas bija briesmīgi nepieklājīgs jautājums…

-   Tu man izdarītu lielu pakalpojumu, ja to izlasītu, es teicu, iespiezdams vēstuli viņam rokā. Man ir ārkārtīgi svarīgi dzirdēt tavas domas.

Bredons paņēma vēstuli un sāka lasīt, viegli kustinādams lūpas. Jo tālāk viņš virzījās, jo bālāka kļuva viņa seja.

-    Šai lēdijai ir dotības sulīgi izteikties, es sacīju.

-    To nevar noliegt, Bredons apstiprināja. Tikpat labi viņa to būtu varējusi rakstīt ar asinīm.

-    Droši vien viņa tā būtu gribējusi, es teicu. Bet viņai būtu vajadzējis nonāvēties, lai varētu aizpildīt otru lappusi. Pasniedzu Bredonam otru papīra lapu.

Bredons to paņēma un turpināja lasīt, kļūdams ar katru brīdi bālāks.

-    Pie visiem Dieviem mums apkārt! viņš iesaucās. Vai tāds vārds kā “furunkuls” valodā vispār ir pazīstams? viņš noprasīja.

-    Ir gan, es atbildēju.

Bredons pabeidza lasīt otro lappusi un pēc tam sāka lasīt visu vēlreiz no gala. Beidzot viņš paskatījās uz mani. Ja pasaulē būtu sieviete, viņš teica, kas mīlētu mani ar desmito daļu no kvēles, kādu šī lēdija jūt pret tevi, es uzskatītu sevi par laimīgāko cilvēku zemes virsū.

-    Ko tas nozīmē? es jautāju, paceldams gredzenu. Jutu no tā dvašojam dūmu smaržu. Acīmredzot viņa bija iededzinājusi tajā savu vārdu tikai šorīt no rīta.

-    No lauksaimnieka? Bredons paraustīja plecus. Tas var nozīmēt daudz ko atkarībā no koka. Bet šajā gadījumā? No aristokrātu pārstāves? Viņš papurināja galvu, acīmredzot nespēdams atrast vārdus.

-     Biju domājis, ka galma gredzeniem ir tikai trīs veidi, es teicu.

-    Tikai trīs, kurus mēdz izmantot, Bredons atbildēja. Tikai trīs, kurus mēdz sūtīt un rādīt atklātībā. Kādreiz koka gredzenus sūtīja, lai izsauktu kalpotājus. Tos, kuri dzelzs gredzeniem bija pārāk zemi. Bet tas bija ļoti sen. Vēlāk izveidojās pieņēmums, ka nosūtīt galma cilvēkam koka gredzenu nozīmē viņu ārkārtīgi noniecināt.

-     Ar noniecinājumu es varu samierināties, es atvieglots sacīju.

-     Mani ir noniecinājuši vērtīgāki cilvēki nekā viņa.

-    Tas bija pirms simt gadiem, Bredons teica. Daudz kas ir mainījies. Problēma bija tāda: kad koka gredzeni kļuva par noniecinājuma izpausmi, daži sulaiņi to dēļ jutās aizvainoti. Ja negribi apvainot savu staļļa pārraugu, nesūti viņam koka gredzenu. Bet, ja viņš tādu nesaņems, par to var apvainoties tavs drēbnieks.

Es saprotoši pamāju ar galvu. Un tā tālāk. Beigu beigās koka gredzens kļuva par apvainojumu ikvienam.

-    Jā, Bredons apstiprināja. Gudrs cilvēks nevēlas sanaidoties ar kalpotājiem, viņš teica. Pat zēns, kurš atnes tev pusdienas, var justies aizskarts, un pat viszemākajiem ir pieejami neskaitāmu un neredzamu atriebību veidi. Koka gredzenus vienkārši vairs nelieto. Droši vien tie būtu pilnīgi aizmirsti, ja par tiem neizskanētu atgādinājumi dažos lugu sižetos.

Es paskatījos uz gredzenu. Tātad es esmu zemāks par zēnu, kas aizvāc samazgas.

Bredons neveikli nokremšļojās. Patiesībā tas nozīmē vēl vairāk. Viņa ar to grib teikt, ka tu vispār neesi cilvēks. Tu neesi tā vērts, lai tevi atcerētos kā cilvēcisku būtni.

-    Ak tā, es noteicu. Saprotu.

Uzvilku koka gredzenu sev pirkstā un savilku plaukstu dūrē. Īstenībā jāteic, ka tas man nevainojami piegulēja.

-    Tas nav gredzens nēsāšanai! Bredons teica, acīmredzami juzdamies neomulīgi. Patiesībā tas ir kaut kas pavisam pretējs. Viņš ziņkāri paskatījās uz mani. Laikam jau Alverona gredzens vairs nav pie tevis?

-    Viņš ir pieprasījis to atpakaļ. Es paņēmu no galda maera vēstuli un iedevu Bredonam ari to.

-     “Cik drīz vien iespējams,” Bredons atkārtoja un sausi iesmējās.

-    Tas pasaka vairāk, nekā pirmajā brīdī var likties. Viņš nolika vēstuli uz galda. Tomēr tā droši vien ir labāk. Ja maers tev neatrautu savu labvēlību, tu kļūtu par kaujas lauku starp viņiem abiem, par pipargraudu starp viņa miezeri un viņas piestu. Abu rīvēšanās saberztu tevi druskās.

Bredona skatiens atgriezās pie koka gredzena manā pirkstā. Jādomā, ka viņa tev nepasniedza to personiski? viņš jautāja ar cerību balsī.

-     Atsūtīja ar ziņnesi. Es klusi nopūtos. Arī sargi to redzēja.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Atvēru durvis, un izsūtāmais zēns pasniedza man vēstuli.

Aizvēru durvis un apskatīju zīmogu. Lords Praeveks, es teicu.

Bredons papurināja galvu. Varu derēt, ka tas vīrs katru nomoda brīdi pavada, piespiedis ausi pie atslēgas cauruma vai laizīdams kādam pakaļu.

Es pasmiedamies atvēru vēstuli un ātri pārlaidu tai acis. Viņš prasa atpakaļ savu gredzenu! es teicu. Raksts ir izsmērēts, viņš nav pat pagaidījis, līdz nožūst tinte.

Bredons pamāja ar galvu. Ziņa izplatās lielā ātrumā. Nebūtu tik ļauni, ja Alveronam pie labās rokas cieši nesēdētu tā sieviete. Bet viņa tur sēž, un viņa ir skaidri pateikusi savas domas. Ikviens, kas pret tevi izturas drusku labāk nekā pret suni, nenoliedzami pievienosies viņas nicinājumam. Bredons pavicināja Meluānas vēstuli. Un droši var paredzēt, ka tik pamatīgu nicinājumu laikazobs necik drīz nenodeldēs.

Bredons pamāja uz trauku ar gredzeniem un sausi, neskanīgi pasmējās. Tieši tagad, kad tu esi sācis saņemt pa kādam sudraba gredzenam.

Piegāju pie trauka, izvilku Bredona gredzenu un sniedzu to viņam.

-    Tev jāņem tas atpakaļ, es teicu.

Bredona sejā parādījās aizskarta izteiksme, un viņš nepakustējās, lai paņemtu gredzenu.

-     Es drīz došos projām un nepavisam nevēlos, lai tev būtu jācieš sekas par saskarsmi ar mani, es teicu. Esmu ārkārtīgi pateicīgs par palīdzību, ko saņēmu no tevis. Pats mazumiņš, ar ko varu atbildēt, ir pēc iespējas neaptumšot tavu reputāciju.

Bredons brīdi vilcinājās, tad aizvēra acis un nopūtās. Ar zaudētāja sejas izteiksmi viņš paņēma gredzenu atpakaļ.

-     Ā! es ieteicos, atcerēdamies vēl kaut ko. Aizgāju līdz neslavas stāstu kaudzei un izvilku lapas, kurās bija aprakstītas viņa pagāniskās orģijas. Te ir stāstiņi, kas varētu tevi uzjautrināt, es teicu, pasniegdams tās Bredonam. Tagad tev droši vien vajadzētu iet projām. Uzturēšanās manā tuvumā tev noteikti nenāks par labu.

Bredons nopūtās un pamāja ar galvu. Man žēl, ka tev viss tā iegrozījās, manu zēn. Ja būsi vēl kādreiz šajā pusē, noteikti apciemo mani! Šādas būšanas ar laiku pierimst. Viņa acis atkal apstājās pie koka gredzena manā pirkstā. Nudien, tev nevajadzētu to nēsāt.

Kad viņš bija aizgājis, es izvilku no trauka Steipsa zelta gredzenu un Alverona dzelzs gredzenu. Pēc tam izgāju gaitenī.

-    Iešu apciemot Steipsu, es laipni sacīju sargiem. Vai jūs abiem labpatiktos mani pavadīt?

Garākais pameta skatienu uz gredzenu manā pirkstā, tad aši paraudzījās uz savu biedru un nomurmināja piekrītošu atbildi. Pagriezos un devos projām, abiem pavadoņiem soļojot aiz muguras.

* * *

Steipss ieveda mani savā viesistabā un aizvēra durvis. Viņa istabas bija vēl elegantākas par manējām un acīmredzami ilgāk apdzīvotas. Uz tuvējā galdiņa pamanīju lielu trauku ar gredzeniem. Visi tie bija no zelta. Vienīgais dzelzs gredzens bija no Alverona, un to viņš nēsāja pirkstā.

Kaut gan Steipss izskatījās pēc bodnieka, viņš bija ļoti vērīgs. Asais skatiens tūlīt pamanīja gredzenu manā pirkstā. Tātad viņa to ir izdarījusi, Steipss papurināja galvu. Tev nevajadzētu to nēsāt!

-    Es nekaunos par to, kas esmu, es atbildēju. Ja šis ir Edema Rū gredzens, tad es to nēsāšu.

Steipss nopūtās. Viss ir daudz sarežģītāk.

-    Zinu, es atbildēju. Neesmu nācis šurp, lai sarežģītu tavu dzīvi. Vai tu varētu šo nodot no manis maeram? Iedevu viņam Alverona gredzenu.

Steipss ielika to kabatā.

-   Un gribēju atdot arī šos. Iedevu viņam divus līdzpaņemtos gredzenus. Viens bija spožs zelta gredzens, otrs no balta kaula. Es negribu pasliktināt tavas attiecības ar tava saimnieka jauno sievu.

Steipss tos paņēma un pacēla zelta gredzenu augstāk pret gaismu.

-    Ja tu to paturētu, tas neizbēgami notiktu, viņš teica. Es atrodos maera dienestā. Tāpēc man jāievēro galma spēļu noteikumi.

Tad viņš pastiepa roku, satvēra manu plaukstu un iespieda tajā kaula gredzenu. Bet šim nav sakara ar manu pienākumu pret maeru. Šis apliecina parādu starp diviem cilvēkiem. To galma spēles nevar ietekmēt. Steipss ieskatījās man acīs. Un es pieprasu, lai tu to paturi!

*  * *

Vienatnē paēdu vēlīnas vakariņas. Sargi joprojām pacietīgi stāvēja aiz durvīm, un es piekto reizi pārlasīju maera vēstuli. Katrā lasīšanas reizē cerēju pamanīt starp rindām kādu labestīgu jūtu dzirksti. Bet tādas tur vienkārši nebija.

Uz galda gulēja maera atsūtītie papīri. Izbēru tiem blakus sava maka saturu. Tur bija divi zelta rojāli, četri sudraba nobli, astoņarpus peniju un neizskaidrojama iemesla dēļ viens Modegas strelums. Nekādi nespēju atcerēties, kur un kad esmu to dabūjis.

Kopā tur bija drusku mazāk par astoņiem talantiem. Saliku tos kaudzītē blakus Alverona dokumentiem. Astoņi talanti, piedošana, rakstiska atļauja spēlēt un mācību maksa Universitātei. Itin nozīmīgs atalgojums.

Un tomēr es jutos noniecināts. Biju izglābis Alveronu no indes, atmaskojis nodevēju viņa galmā, sagādājis viņam sievu un atbrīvojis viņa lielceļus no ļoti bīstamiem ļaudīm.

Par spīti tam visam, joprojām biju palicis bez patrona. Vēl bēdīgāk bija tas, ka vēstulē nebija neviena vārda par Amiru un par atbalstu, ko viņš bija solījis nodrošināt maniem meklējumiem.

Tomēr ar pretošanos es neko nebūtu panācis, toties zaudēt varētu daudz. Sabēru naudu atpakaļ makā un ieliku Alverona vēstules flautas futrāļa slēptajā nodalījumā.

Pievācu arī trīs grāmatas, ko biju paņēmis no Kaudika bibliotēkas, jo neviens nezināja, ka tās ir pie manis, un izbēru gredzenus no trauka nelielā maisiņā. Skapī karājās divi duči elegantu apģērba komplektu. Tie maksātu labu naudu, taču nest līdzi tos nebūtu viegli. Paņēmu divus labākos komplektus un pārējos atstāju turpat.

Visbeidzot piestiprināju pie jostas Cezūru un apliku ap pleciem savu ēnsegu. Šie divi priekšmeti pārliecināja mani, ka Vintasā pavadītais laiks nav iztērēts veltīgi, kaut arī tos biju nopelnījis pats bez jebkādas Alverona palīdzības.

Aizvēru durvis, nodzēsu lampas un pa logu izkāpu dārzā. Pēc tam ar saliektas stieples palīdzību noslēdzu logu un aizvēru slēģus no ārpuses.

Puicisks nedarbs? Varbūt, bet es nepavisam nevēlējos aiziet no muižas maera sargu pavadībā. Turklāt doma par to, kā viņi lauzīs galvu par manu pazušanu, izraisīja man smieklus, un smiekli labvēlīgi iedarbojas uz gremošanu.

*  * *

Aizgāju no muižas, neviena nemanīts. Mans ēnsegs bija ļoti piemērots slepeniem gājieniem tumsā. Pēc stundas meklējumiem atradu Lejas Severenā nepievilcīga izskata grāmatsējēju.

Viņš bija nepatīkams tips ar plēsoņas tikumiem, tomēr viņu patiesi ieinteresēja neslavas stāstu kaudze, ko aristokrāti bija atsūtījuši uz manām istabām. Par visu kopā viņš man piedāvāja četrus rīlus līdz ar solījumu samaksāt desmit penijus par katru grāmatas eksemplāru, kas pēc nodrukāšanas tikšot pārdots. Mēs atvadījāmies, es izgāju no veikala, sadedzināju līgumu un divreiz nomazgāju rokas. Tomēr saņemto naudu es paturēju.

Pēc tam pārdevu abus apģērbu komplektus un Kaudika grāmatas, tomēr vienu no tām paturēju sev. Nākamās divas stundas pavadīju ostā un sameklēju kuģi, kam nākamajā dienā jāatiet uz Džanpuju.

Kad pilsētu ieskāva nakts tumsa, es staigāju pa Severenas augstākajām ielām, cerēdams nejauši satikt Dennu. Protams, tas nenotika. Nojautu, ka viņa jau ilgi ir projām. Pilsēta kļūst citāda, ja tajā kaut kur ir Denna, un Severena šķita tukša kā olas čaumala.

Pēc vairākām bezcerīgu meklējumu stundām apstājos pie pilsētas priekanama un kādu laiku pavadīju, tukšodams dzērienu kausus kroga zālē. Nakts bija klusa, un sievietes garlaikojās. Tāpēc es izmaksāju visām dzeramo, un mēs draudzīgi aprunājāmies. Es pastāstīju vairākus stāstus, un viņas klausījās. Nospēlēju vairākas dziesmas, un viņas aplaudēja. Tad lūdzu viņam kādu pakalpojumu, un viņas smējās, smējās, smējās…

Izbēru līdzpaņemtos gredzenus no maisiņa traukā un atstāju to uz bāra letes. Sievietes steidzās tos pielaikot un strīdējās, kurai pienāktos sudraba gredzeni. Izmaksāju vēlreiz katrai pa dzērienam un devos projām mazliet labākā garastāvoklī.

Kādu laiku klīdu pa ielām bez mērķa un beidzot nonācu nelielā publiskā parkā, kas atradās Kraujas malā un pavēra skatu uz Lejas Severenu. Lampu gaisma pa lielākai daļai bija oranža, bet šur tur es redzēju pa kādai gāzes liesmai un simpātijas lampai, kas meta zilgani zaļu un sarkanīgu apgaismojumu. Aina bija tikpat aizraujoša, it kā es skatītu to pirmo reizi.

Kad ilgāku laiku biju tā sēdējis, attapos, ka neesmu viens. Mazliet attālāk pie koka stāvēja pavecs vīrs, atspiedies pret stumbru, un vēroja lejā pilsētas gaismas tāpat kā es. No viņa strāvoja tikko jaušama un itin patīkama alus smarža.

-    Vai nav smuka vieta, ko? vīrietis teica, un akcents ļāva nojaust, ka viņš ir ostas strādnieks.

Es piekritu. Kādu laiku mēs klusēdami vērojām zibošās ugunis. Noņēmu no pirksta koka gredzenu un domāju, ka varētu nosviest to lejā no klints. Taču tagad, kad to redzētu cits cilvēks, tas šķita diezgan bērnišķīgs žests.

-    Runā, ka augstmanis no šitās vietas varot apmīzt pusi Severenas, ostinieks bezrūpīgi izmeta.

Iebāzu gredzenu apmetņa kabatā. Lai paliek piemiņai! Tie ir slinkākie, es sacīju. Tie, kurus man gadījies satikt, spēj mīzt krietni tālāk.

SIMT ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA . mājupceļš

ATCEĻĀ UZ Universitāti liktenis man bija labvēlīgs. Pūta labs ceļavējš, un laiks ritēja ar iepriecinošu vienmuļību. Jūrnieki bija dzirdējuši par manu tikšanos ar Felurianu, tāpēc ceļā es baudīju zināmu popularitāti. Nospēlēju viņiem dziesmu, kuru biju sacerējis par toreizējo piedzīvojumu, un izklaidēju viņus ar stāstiem par Fae valstību; tiesa, ne tik bieži, kā viņi to vēlējās.

Stāstīju viņiem arī par savu ceļojumu uz ademu zemi. Sākumā viņi neticēja ne vārdam, bet tad es parādīju viņiem zobenu un trīs reizes noliku uz lāpstiņām viņu labāko cīkstoni. Pēc tam viņi uzlūkoja mani ar citādu cieņu un izturējās ar primitīvāku, bet tiešāku draudzību.

Mājupceļā es no viņiem uzzināju daudz jauna. Viņi iepazīstināja mani ar jūras stāstiem un zvaigžņu vārdiem. Viņi runāja par vēju un ūdeni, un par sievišķiem, piedodiet, par sievietēm. Viņi mēģināja man iemācīt jūrnieku mezglus, taču man nebija ķēriena, kaut ari es itin veikli iemanījos tos atraisīt.

Visumā ceļojums pagāja patīkami. Jūrnieku draudzība, vēja dziesma burās, sviedru, sāls un darvas smaka… Dienu gaitā tas viss pamazām gaisināja rūgtumu, ko manī bija atstājusi maera Alverona un viņa mīlošās sievas necienīgā izturēšanās.

SIMT ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA . mājās

BEIDZOT MĒS piestājām Tarbeanā, un jūrnieki palīdzēja man atrast lētu vietu laivā, kas devās augšup pret straumi uz Anilinu. Pēc divām dienām izkāpu Imrē un, kad debesis sāka iekrāsot pirmais ausmas zilgums, mēroju ceļu uz Universitāti.

Es nekad mūžā nebiju pazinis neko tādu, ko sauc par mājām. Bērns būdams, biju audzis uz ceļa, kopā ar savu trupu nemitīgi braukdams no vienas vietas uz nākamo. Mājas man nenozīmēja konkrētu vietu. Tās nozīmēja cilvēkus un apjumtus ratus. Vēlāk Tarbeanā es biju iekārtojies slepenā vietā, kur savienojās trīs jumti, dodami man patvērumu no lietus. Es tur gulēju un glabāju vairākas vērtīgas lietas, taču šo patvērumu nepavisam nevarēja saukt par mājām.

Šī iemesla dēļ es nekad nebiju izjutis to, ko cilvēks mēdz izjust, pēc ceļojuma atgriezdamies mājās. Pirmoreiz es to iepazinu todien, šķērsodams Omethi upi un juzdams zem kājām pazīstamo Akmens tiltu. Nokļuvis platās arkas augstākajā vietā, ieraudzīju virs kokiem slejamies Arhīvu pelēkos apveidus.

Drīz mani apņēma Universitātes ielu pazīstami mierinošā gaisotne. Biju kavējies projām trīs ceturtdaļas no gada. Dažā ziņā šis laiks šķita krietni ilgāks, bet vienlaikus viss bija tik pazīstams, it kā es vispār nebūtu bijis projām.

Kad sasniedzu Ankera viesnīcu, galvenā ieeja bija slēgta. Apsvēru iespēju ierāpties savā istabā pa logu, tomēr drīz pārdomāju: man plecā bija lauta un ceļamaiss un pie sāniem Cezūra.

Tāpēc devos uz “Steliņģiem” un pieklauvēju pie Simmona istabas durvīm. Bija agrs, un es zināju, ka viņu pamodināšu, taču biju ļoti sailgojies ieraudzīt pazīstamu seju. Brīdi pagaidījis un nedzirdējis nevienu skaņu, pieklauvēju skaļāk un izmēģināju uzklāt sejai pēc iespējas mundru smaidu.

Simmons atvēra durvis izspūrušiem matiem un apsarkušām acīm, kas liecināja par neizgulētu miegu. Viņš pablenza uz mani ar miglainu skatienu. īsu mirkli viņa seja bija pilnīgi neizteiksmīga, un tad viņš metās uz priekšu un sagrāba mani mežonīgā skāvienā.

-    Pie Dieva pārogļotajām miesām! viņš iesaucās, lietodams stiprākus vārdus, nekā es biju paradis no viņa dzirdēt. Kvout! Tu esi dzīvs!

*  * *

Simmons drusku apraudājās, tad kādu laiku kliedza uz mani, un pēc tam mēs izsmējāmies un pārrunājām visu pēc kārtas. Cik varēju spriest, Threpe bija sekojis manam ceļojumam uzmanīgāk, nekā varēju iedomāties. Pēc tam kad mans kuģis bija pazudis bez vēsts, viņš bija izdarījis visļaunākos secinājumus.

Vēstule no manis būtu izkliedējusi tādas bažas, bet man nekad nebija ienācis prātā rakstīt un sūtīt vēstuli. Doma par saraksti ar mājām man bija pilnīgi sveša.

-    Pienāca ziņojums, ka visi kuģa pasažieri esot pazuduši bez vēsts, Simmons teica. Ziņa ātri izplatījās pa “Eoliju”, un uzmini, kurš to dzirdēja un palaida tālāk!

-    Stančions? es teicu, zinādams, cik ļoti viņam patīk baumas.

Simmons drūmi papurināja galvu. Ambrozs.

-    O, tas ir lieliski, es sausi izmetu.

-    Tādu ziņu būtu nepatīkami saņemt no jebkura, Simmons turpināja. Bet no viņa mutes tā izskanēja sevišķi pretīgi. Es biju gandrīz pārliecināts, ka viņš pats ir parūpējies, lai nogremdētu tavu kuģi. Simmons bāli pasmaidīja. Viņš nogaidīja un pavēstīja man to tieši pirms eksāmeniem. Kā vari iedomāties, es pārbaudījumā pilnīgi izgāzos un aizvadīju vēl vienu dimestri kā E’lirs.

-    Aizvadīji? es pārjautāju. Un pēc tam izcīnīji Re’laru?

Simmons pasmīnēja. Tas notika vakar. Biju nokritis pagulēt pēc

lielajām svinībām, līdz tu šorīt mani uzmodināji.

-    Kā iet Viļam? es jautāju. Vai viņš smagi pārdzīvoja manu nāves ziņu?

-     Vils ir nosvērts kā vienmēr, Simmons atbildēja. Tomēr jā, to viņš uzņēma diezgan sāpīgi. Simmons saviebās. Un Ambrozs kā spēdams Arhīvos indēja viņam dzīvi. Viļam viss apriebās, un viņš uz vienu dimestri aizbrauca mājās. Šodien viņam vajadzētu atgriezties.

-    Un kā klājas visiem citiem? es jautāju.

Simmonam, šķiet, piepeši uzplaiksnīja kāda doma. Viņš piecēlās kājās.

-    Ak Dievs, Fela! viņš izmeta pavisam citādā tonī.

-    Kas ir? es jautāju. Vai viņai kaut kas noticis?

-    Ari viņa sāpīgi pārdzīvoja ziņu par tevi. Simmons vārgi pasmaidīja. Izrādās, ka bija tevī pamatīgi ieķērusies.

-    Fela? es apstulbis pārjautāju.

-    Vai tad tu neatceries? Mēs ar Viļu domājām, ka tu viņai patīc.

Tas šķita neticami sen. Jā, es atceros.

Simmons neveikli sagrozījās. Nu re. Kamēr tu biji projām, mēs abi ar Viļu pavadījām daudz laika kopā ar viņu. Un… Simmons izdarīja neizprotamu rokas kustību, un viņa sejā parādījās kaut kas starp kaunīgu biklību un apmierinātu smīnu.

Man atausa gaisma. Tu un Fela? Sim, tas taču ir lieliski!. Es sajūsmināts plati pasmaidīju, bet tad mani samulsināja viņa sejas izteiksme.

-     Ak vai! Mans smaids izdzisa. Sim, es neparko negribētu stāties jums ceļā!

-    To es zinu. Viņš nevarīgi pasmaidīja. Es tev uzticos.

Es izberzēju acis. Nudien, šī ir ellīga atgriešanās! Un es vēl neesmu pat ticis līdz eksāmeniem.

-    Šodien ir pēdējā diena, Simmons atgādināja.

-    Es zinu. Piecēlos kājās. Bet pirms tam man vēl šis tas jāpadara.

*  * *

Atstāju savu mantību Simmona istabā un devos pie Universitātes kasiera “Dobuma” pagrabtelpās. Rīems bija vīrietis ar skābu, saspringtu seju un puspliku galvvidu, un viņš mani necieta jau kopš brīža, kad pirmajā dimestrī maģistri mācību maksas vietā man bija piešķīruši pabalstu. Viņš nebija radis izsniegt naudu, un tāds gadījums bija nepatīkami izsitis viņu no sliedēm.

Parādīju viņam savu atklāto kredītvēstuli, kas nodrošināja finansējumu no Alverona līdzekļiem. Kā jau iepriekš teicu, tas bija iespaidīga izskata dokuments. Uz tā bija pašrocīgs maera paraksts. Vaska zīmogi. Augstas kvalitātes pergaments. Nevainojams rokraksts.

Pievērsu kasiera uzmanību apstāklim, ka maera vēstule dod Universitātei atļauju segt manu mācību maksu no Alverona līdzekļiem jebkādā daudzumā. Jebkādā daudzumā.

Kasieris pārlasīja dokumentu vēlreiz un atzina, ka tas atbilstot patiesībai.

Žēl gan, ka mana mācību maksa vienmēr bijusi tik zema, es skaļi prātoju. Nekad tā nav pārsniegusi desmit talantus. Universitātei tā ir zaudēta izdevība. Maers taču ir bagātāks par Vintasas karali. Un maksātu jebkādu summu…

Rīems bija attapīgs vīrietis un tūlīt saprata manu mājienu. Pēc neilgas tielēšanās mēs paspiedām viens otram roku, un es pirmo reizi redzēju viņu pasmaidām.

Ātri iekodu pusdienas un iestājos rindā aiz pārējiem studentiem, kuri vēl nebija nokārtojuši pārbaudījumus. Lielākā daļa no tiem bija jaunatnācēji, bet daži, tāpat kā es, gatavojās atsākt mācības pēc pārtraukuma. Rinda bija gara, un visi izskatījās vairāk vai mazāk noraizējušies. Es svilpoju, lai īsinātu laiku, un no ratu tirgotāja nopirku gaļas pīrāgu un krūzi ar karstu sidru.

Kad nokļuvu gaismas lokā pie maģistru galda, apkārt uzvirmoja satraukta šalkoņa. Ari maģistri bija dzirdējuši bēdīgo ziņu un, ieraugot mani dzīvu, jutās diezgan pārsteigti lielākā daļa patīkami pārsteigti. Kilvins pieteica, lai es visā drīzumā ierodoties darbnīcā, bet Mandrags, Dals un Arvils sāka diskutēt par to, kādus kursus es turpmāk studēšot. Elodins tikai pamāja ar roku; viņš bija vienīgais, kuru īpaši neietekmēja mana brīnumainā atgriešanās no viņpasaules.

Neilgais apjukuma brīdis beidzās, rektors atjaunoja kārtību, un sākās mans eksāmens. Uz Dala un Kilvina jautājumiem es atbildēju bez grūtībām, taču kļūdījos Brandera uzdotajos rēķinos un biju spiests atzīties, ka nezinu atbildi uz Mandraga jautājumu par sublimāciju.

Elodins ar nevērīgu rokas mājienu palaida garām savu jautājuma iespēju un plati nožāvājās. Lorrens uzdeva apbrīnojami vieglu jautājumu par Mendera ķecerībām, un mana atbilde bija ātra un gudra. Bet Arvila jautājums par lacilliju man lika labu brīdi padomāt.

Pēdējais bija Hemme, kurš jau kopš manas stāšanās maģistru galda priekšā bija sēdējis drūms kā negaisa mākonis un naidīgi skatījies caur pieri. Mans viduvējais sniegums un lēnās atbildes tomēr bija ievilkušas viņa lūpu kaktiņos pašapmierinātu smīnu. Ikreiz, kad atbildēju nepareizi, viņa acis iedzirkstījās priekā.

-     Paskat tikai! viņš novilka, pārcilādams papīru kaudzi priekšā uz galda. Nebiju domājis, ka mums vēlreiz būs jāsastopas ar tādu gaisa jaucēju kā tu. Viņš savilka seju mākslotā smaidā. Es dzirdēju, ka tu esot miris.

-     Es dzirdēju, ka jūs valkājot sarkanu mežģīņu korseti, atbildēju lietišķā toni. Bet es neticu visām blēņām, ko izplata tenkotāji.

Sacēlās sašutuma troksnis, un pret mani tūlīt izvirzīja apsūdzību “par nepiedienīgu izturēšanos pret maģistru”. Man piesprieda uzrakstīt atvainošanās vēstuli un samaksāt soda naudu viena sudraba talanta apjomā. Gandarījums pilnīgi atsvēra maksu.

Tomēr mana uzvedība nebija cildināma, turklāt tā izpaudās nereizē un jo vairāk kaitēja tāpēc, ka manas eksāmena atbildes nebija spožas. Tā nu mana mācību maksa sasniedza divdesmit četrus talantus. Protams, mana izturēšanās liecināja, ka jūtos loti neveikli.

Pēc tam es aizgāju atpakaļ uz Universitātes kasi. Oficiāli pasniedzu Rīemam Alverona kredītvēstuli un neoficiāli saņēmu savu norunāto daļu: pusi no katras summas, kas pārsniedz desmit talantus. Ieliku saņemtos septiņus talantus makā un izklaidīgi prātoju, vai kāds jebkad ir tik labi atalgots par nekaunību un sliktām zināšanām.

Devos uz Ankera viesnīcu un ar prieku uzzināju, ka tās saimniekam neviens nav pavēstījis par manu nāvi. Manas istabas atslēga gulēja kaut kur Kentes jūras dibenā, bet Ankeram bija rezerves eksemplārs. Uzkāpu augšā un, ieraugot pazīstamos slīpos griestus un šauro gultu, sajutu patīkamu mieru. Visas virsmas klāja plāna putekļu kārta.

Varbūt jūs domājat, ka pēc Alverona muižas krāšņajiem apartamentiem šī necilā istabiņa ar slīpajiem griestiem un šauro gultu man šķitīs apgrūtinoši maza. Ja tā, tad jūs ārkārtīgi maldāties. Enerģijas pilns, izkravāju ceļamaisu un sāku slaucīt no kaktiem zirnekļa tīklus.

Pēc stundas man bija izdevies dabūt vaļā lādi, kas stāvēja gultas galā, un izņemt tajā noglabātās lietas. Atradu savu daļēji izjaukto harmonijas pulksteni un mazliet paknibinājos ap to, cenzdamies atcerēties, vai esmu gribējis to izjaukt vai salikt kopā.

Tā kā man nebija citu steidzamu saistību, pēc iekārtošanās nolēmu doties vēlreiz pāri upei. Iegriezos “Eolijā”, kur Deohs mani apsveica ar aizrautīgu lāča skāvienu, gandrīz paceldams mani gaisā. Pēc ilgā laika, ko biju pavadījis ceļā, starp svešiniekiem un ienaidniekiem, es biju aizmirsis, ko nozīmē atrasties draudzīgu seju lokā. Kopā ar Deohu un Stančionu iedzērām pa kausam un pārmijām stāstus, līdz ārā sāka krēslot, un es devos tālāk, atstājis viņus veicam vakara pienākumus.

Kādu laiku staigāju pa pilsētu, apmezdams loku gar dažiem pazīstamiem pansiju namiem un krogiem. Izstaigāju divus vai trīs publiskos parkus. Pasēdēju uz soliņa zem koka kādā no iekšpagalmiem. Deohs bija man teicis, ka veselu gadu neesot redzējis pat Dennas ēnu. Tomēr pat neauglīgi viņas meklējumi deva man savdabīgu sirdsmieru. Dažā ziņā šķita, ka tā ir mūsu attiecību būtība.

*    * *

Vēlākā vakara stundā es uzkāpu uz “Centra” jumta un pa skursteņu un šīfera, māla un skārda plāksnīšu pazīstamo labirintu devos uz pazīstamo vietu. Nogriezies gar stūri, ieraudzīju uz skursteņa sēžam Auri. Viņas garie, smalkie mati peldēja ap galvu tā, it kā viņa atrastos zem ūdens. Auri lūkojās augšup uz mēnesi un šūpoja kailās kājas.

Es klusi noklepojos, un Auri paskatījās uz manu pusi. Viņa nolēca no skursteņa, pārskrēja jumta laukumam un apstājās dažu soļu attālumā no manis. Viņas smaids bija spožāks nekā mēness. “Čirkstūdenī” ir apmetusies vesela ežu ģimene! viņa jūsmīgi paziņoja.

Tad viņa paspēra vēl divus soļus un satvēra manu plaukstu abās savējās. Mazuļi ir sīciņi kā ozolzīles! Auri viegli parāva mani aiz rokas. Aiziesim apskatīt!

Ļāvu, lai Auri ved mani pāri jumtam līdz ābelei, pa kuru mēs allaž rāpāmies lejā uz iekšpagalmu. Kad beidzot bijām to sasnieguši, viņa apstājās, paskatījās lejup uz ābeli un pēc tam uz manu plaukstu, ko joprojām turēja savās sīkajās, baltajās rokās. Tvēriens nebija ciešs, bet apņēmīgs, un viņa negrasījās laist mani vaļā.

-    Man tevis pietrūka, viņa klusi teica, nepaceldama skatienu. Neej vairs projām!

-    Laikam neiešu vis, es maigi sacīju. Man šeit ir pārāk daudz, ko darīt.

Auri mazliet piešķieba galvu un paskatījās augšup uz mani cauri kuplajam matu mākonim. Piemēram, apciemot mani?

-    Piemēram, apciemot tevi, es apstiprināju.

SIMT ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA . bezasiņu Dūre

PĒC ATGRIEŠANĀS Universitātē mani gaidīja vēl viens pārsteigums.

Dažas dienas vēlāk aizgāju uz “Frakciju”, lai atsāktu darbu. Kaut gan pašlaik man vairs nebija izmisīgi jāclnās par iztiku, es jutu vajadzību pēc paša darba. Veidojot kaut ko savām rokām, cilvēks gūst dziļu gandarījumu. īstena artefakcija ir kā dziesma ar taustāmiem apveidiem. Tas ir radīšanas akts.

Tāpēc es aizgāju uz “Novietni”, nolēmis sākt ar kaut ko vienkāršu, jo ilgāku laiku nebiju praktizējies. Piegājis pie lodziņa, ieraudzīju pazīstamu seju. Sveiks, Bazil! es teicu. Ko tu šoreiz esi pastrādājis, ka tevi nosūtīja uz šejieni?

Bazils nolaida skatienu. Neatbilstoši rīkojos ar reaģentiem, viņš atrūca.

Es iesmējos. Tas nav tik traki! Pēc dienkopas tiksi atpakaļ.

-    Jā. Viņš paskatījās uz mani un neveikli pasmaidīja. Man jau stāstīja, ka tu esot atpakaļ. Vai atnāci pēc patenta atlīdzības?

Pārtraucu domās uzskaitīt materiālus, kas man būtu vajadzīgi karstuma piltuves pagatavošanai. Kā, lūdzu?

Bazils piešķieba galvu. Pēc patenta atlīdzības, viņš atkārtoja. -» Par Bezasiņu Dūri. Viņš bridi neizpratnē skatījās uz mani, bet tad attapās. Pareizi, tu taču nevari zināt… Uz bridi aizgājis no lodziņa, Bazils atgriezās, nesdams kaut ko līdzīgu astoņmalu lampai, kas viscaur bija darināta no dzelzs.

Šis priekšmets izskatījās citāds nekā mans kādreizējais bultu ķērājs. Es savējo biju gatavojis no atgriezumiem, un tam bija raupjas malas. Bazila atnestais darinājums bija gluds un spīdīgs. Visas daļas teicami piegulēja cita citai, un rīks bija pārklāts ar plānu, caurspīdīgu alķīmiskas lakas kārtiņu, lai pasargātu to no lietus un rūsas. Gudri darīts, es nodomāju, man vajadzēja to iekļaut jau sākotnējā risinājumā.

Kaut arī man glaimoja apziņa, ka mans projekts kādam ir tik labi paticis, lai viņš gatavotu līdzīgu priekšmetu, es vienlaikus jutos aizkaitināts, ka šis bultu ķērājs ir ievērojami vairāk noslīpēts nekā mans oriģināls. Ievēroju, ka atsevišķās daļas ir uzkrītoši vienādas. Vai kāds izgatavoja veidnes? es jautāju.

-    Jā, Bazils apstiprināja. Jau labi sen. Divus komplektus. Viņš pasmaidīja. Jāteic, ka tā ir ļoti gudra ierīce. Man bija ilgi jālauza galva par to, kā darbojas inerciālais sprūds, bet tagad beidzot esmu sapratis… Viņš piesita pirkstu pie pieres. Divus tādus es pagatavoju pats. Nauda ir pieklājīga, ja samēro ar izlietoto laiku. Tā vis nav kaut kāda klāja lampa.

Tas man izvilināja smaidu. Jebkas ir labāks par klāja lampām, piekritu viņam un paņēmu priekšmetu rokās. Vai šis ir tavs darbs?

Bazils papurināja galvu. Manējo nopirka jau pirms mēneša. Šie ilgi nestāv plauktā. Tas bija gudri, ka tu noteici tik zemu cenu.

Pagrozīju savu izgudrojumu rokās un ieraudzīju, ka metālā ir iegravēts vārds. Lielie burti bija iegrebti dziļi, tāpēc sapratu, ka uzraksts ir iestrādāts ari veidnē. “Bezasiņu Dūre”, es izlasīju.

Paskatījos uz Bazilu. Viņš pasmaidīja. Tu aizceļoji, neiedevis tam pienācīgu nosaukumu, viņš teica. Tad Kilvins to oficiāli piereģistrēja un iekļāva sarakstos. Pirms pārdošanas mums vajadzēja to kaut kā nosaukt. Viņa smaids kļuva mazliet bālāks. Bet tas bija ap to laiku, kad pienāca ziņa par tavu pazušanu jūrā. Kilvins iesaistīja maģistru Elodinu…

-    Lai atrastu īsto vārdu, es teicu, joprojām grozīdams priekšmetu rokās. Protams!

-    Kilvins drusku ņurdēja pretī, Bazils sacīja. Nosauca to par dramatisku muļķību. Bet vārds pielipa. Viņš noliecās un, brīdi pameklējies, izvilka reģistru grāmatu. Lai nu kā, vai gribi saņemt savu daļu? Viņš sāka šķirstīt lappuses. Līdz šim laikam tev noteikti sakrājies jau krietns cipars. Šos rīkus gatavo daudzi.

Atradis meklēto lappusi, Bazils pārvilka pirkstu kādai rindai. Re, tepat ir! Līdz šim pārdoti divdesmit astoņi…

-     Bazil, es nesaprotu, par ko tu runā! es viņu pārtraucu. Par pirmo, ko es pagatavoju, Kilvins man jau samaksāja.

Bazils sarauca pieri. Tā ir tava izgudrotāja daļa, viņš lietišķi paskaidroja. Redzēdams neizpratni manā sejā, viņš turpināja: Katru reizi, kad “Novietne” kaut ko pārdod, “Frakcija” saņem trīsdesmit procentus no starpniecības naudas, un tas, kurš attiecīgo lietu ir izgudrojis, saņem desmit procentus.

-    Biju iedomājies, ka “Novietne” patur visus četrdesmit, es izbrīnījies teicu.

Bazils paraustīja vienu plecu. Visbiežāk jā. Lielākā daļa agrāko projektu pieder “Novietnei”. Parasti mums ir darīšana ar sen izgudrotām lietām. Bet ja gadās kaut kas jauns…

-    Manets man to nekad nav teicis, es sacīju.

Bazils savilka seju tādā kā vainīgā grimasē. Vecais Manets ir darba zirgs, viņš iecietīgi atbildēja. Bet viņam nav daudz novatorisku ideju. Viņš te ir darbojies, hm, trīsdesmit gadu? Šķiet, šajā laikā nav tapis neviens projekts ar viņa vārdu. Bazils pārlapoja reģistru grāmatu, pārlaizdams ātru skatienu lappusēm. Lielākajai daļai nopietnu artefakcijas meistaru ir vismaz viens garadarbs, ar ko lepoties, kaut arī tas būtu gluži nelietderīgs.

Man galvā riņķoja skaitļu virknes. Tātad desmit procentu no katriem astoņiem talantiem, es nomurmināju, tad paskatījos augšup. Vai tu gribi teikt, ka mani šeit gaida divdesmit divi talanti?

Bazils pamāja ar galvu, pētīdams žurnāla ierakstu. Divdesmit divi un četri, viņš noteica un izvilka zīmuli un papīra lapu. Vai gribi izņemt visu?

Es nespēju apvaldīt smaidu.

*    * *

Kad devos uz Imri, mans naudas maks bija tik smags, ka baidījos, vai nesākšu klibot. Iegriezos Ankera viesnīcā, lai paņemtu savu ceļamaisu: uzlikts uz otra pleca, tas radīja zināmu līdzsvaru.

Kādu laiku klīdu pa pilsētu, bezmērķīgi apstaigādams vietas, kurās savulaik bijām kavējušies kopā ar Dennu. Nebeidzu domāt, kurā pasaules malā viņa pašlaik varētu atrasties.

Beidzis ierasto meklējumu rituālu, devos uz šauro ieliņu, kas oda pēc veciem taukiem, un uzkāpu pa šaurajām kāpnēm. Enerģiski pieklauvēju pie Devi durvīm, kādu laiku nogaidīju, tad pieklauvēju atkal, šoreiz skaļāk.

Aiz durvīm noklabēja aizbīdnis, un apgriezdamās noklikstēja atslēga. Durvis pavērās šaurā spraugā, un manī raudzījās bāli zilu acu pāris. Es pasmaidīju.

Durvis lēni atslīdēja vaļā. Uz sliekšņa stāvēja Devi, nolaidusi rokas gar sāniem un raudzīdamās manī ar trulu, neizteiksmīgu skatienu.

Es izbrīnā savilku uzacis. Kas noticis? Vai es nedzirdēšu nevienu šķelmīgu asprātību?

-    Es nekārtoju darījumus uz sliekšņa, Devi mehāniski sacīja. Viņas balss bija pilnīgi neizteiksmīga. Tev jānāk iekšā.

Es gaidīju, bet Devi neatkāpās malā. Jutu no istabas viņai garām strāvojam kanēļa un medus smaržu.

-    Devi, vai tev nekas nekait? es jautāju.

-   Tu taču… Viņa aprāvās, joprojām truli skatīdamās uz mani. Viņas balss bija tukša un nedzīva. Tu esot miris.

-    Gan šajā, gan daudzējādā citādā ziņā man jāsagādā vilšanos, es teicu.

-    Es biju pārliecināta, ka viņš to ir izdarījis, Devi turpināja. Viņa tēvam pieder barona īpašumi, ko sauc par Pirātu salām. Man bija skaidrs, ka viņš to ir izdarījis, jo mēs toreiz aizdedzinājām viņa istabas. Faktiski es biju tā, kas pielaida uguni, bet viņš to nevarēja zināt. Viņš redzēja tikai tevi. Tevi un to keldiešu puisi.

Devi uzmanīgāk ielūkojās manī, samirkšķinādama acis. Vienmēr biju zinājis, ka šai gaeletei ar laumiņas seju ir gaiša āda, tomēr pirmo reizi es redzēju viņu tik bālu. Tu esi garāks, viņa teica. Biju aizmirsusi, cik tu esi garš.

-    Un es biju aizmirsis, cik tu esi skaista, es teicu. Tomēr pavisam aizmirst to nebija iespējams.

Devi joprojām stāvēja durvīs nobālušu seju un, nenovērsdama skatienu, lūkojās manī. Es nobažījies paspēru soli uz priekšu un viegli uzliku plaukstu uz viņas rokas. Devi neatrāvās, kaut gan es neapzināti biju to gaidījis. Viņa tikai paskatījās lejup uz manu plaukstu.

-     Es gaidu kādu sulīgu domu graudu! mēģināju viņu draudzīgi paķircināt. Parasti tev tie padodas ašāk.

-    Laikam šobrīd es nespēšu ar tevi mēroties asprātībā, Devi atbildēja.

-    Par mērošanos asprātībā es nekad nebiju domājis, es teicu. Tomēr man patīk šad un tad paķircināties.

Devi tikko jaušami pasmaidīja, un viņas vaigos atgriezās drusciņa sārtuma. Ak tu zirga sūds! viņa izmeta.

-    Tas jau ir labāk, es uzmundrinoši attraucu un izvilku viņu no durvju ailas dzirkstošajā rudens pēcpusdienā. Es zināju, ka tu to spēj!

*    * *

Mēs divatā aizgājām līdz tuvākajai viesnīcai, un pēc maza alus kausa un prāvām pusdienām Devi atguvās no trieciena, ko bija izraisījusi mana parādīšanās nepārprotami dzīvā izskatā. Drīz vien viņas mēle kļuva tikpat asa kā agrāk, un mēs dzērām pikantu sidru, bārstīdami abpusēji ķircinošas dzēlības.

Pēc tam aizstaigājām atpakaļ līdz viņas dzīvoklim virs miesnieka bodes, un Devi atklāja, ka ir aizmirsusi aizslēgt durvis.

-    Žēlīgais Tehlu! viņa izdvesa, līdzko bijām iegājuši iekšā, un drudžaini paskatījās apkārt. Tā man gadās pirmoreiz.

Pārlaidis skatienu istabai, es pārliecinājos, ka nekas liels kopš mana pēdējā apmeklējuma tajā nav mainījies, ja neņem vērā to, ka otrs Devi grāmatplaukts bija līdz pusei pilns. Pētīju grāmatu virsrakstus, kamēr Devi apstaigāja pārējās istabas, raudzīdamās, vai kaut kā netrūkst.

-    Vai gribi paņemt kaut ko izlasīt? viņa jautāja, atgriezdamās pie manis.

-    Patiesībā gribēju kaut ko piedāvāt tev, es teicu.

Noliku ceļamaisu uz viņas rakstāmgalda un rakņājos tajā, līdz atradu plakanu vaskadrānā ievīstītu taisnstūra paciņu, kas bija pārsieta ar auklu. Nometu ceļamaisu uz grīdas un uzliku paciņu uz galda, pabīdīdams to uz viņas pusi.

Ar šaubpilnu izteiksmi sejā Devi piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās un atraisīja iesaiņojumu. Tajā bija Celum Tinture eksemplārs, kuru biju nočiepis no Kaudika bibliotēkas. Tas nebija īpašs retums, tomēr alķīmiķei, kura izraidīta no Arhīviem, tas varēja kalpot par noderīgu izziņu avotu. Tiesa gan, par alķīmiju es daudz neko nezināju.

Devi nopētīja grāmatu. Un ko tas nozīmē?

Es iesmējos. lā ir dāvana.

Viņa paskatījās uz mani, šauri samiegusi acis. Ja tu domā, ka tādā veidā dabūsi aizdevuma pagarinājumu…

Es papurināju galvu. Man vienkārši likās, ka tev tā varētu patikt, es teicu. Ja runa ir par aizdevumu… Izvilku naudas maku un noskaitīju uz rakstāmgalda deviņas prāvas talantu monētas.

-    Ak tā! Devi, mazliet pārsteigta, noteica. Izskatās, ka daži ir bijuši ienesīgā ceļojumā. Viņa paskatījās uz mani. Vai labāk negribi pagaidīt, līdz būsi samaksājis mācību maksu?

-    Par to ir jau gādāts, es atbildēju.

Devi nepakustējās, lai savāktu naudu. Man negribētos jauna dimestra sākumā atstāt tevi ar tukšu kabatu, viņa teica.

Pasvārstīju naudas maku rokā. Tas nodzinkstēja ar pievilcīgi krāšņu, gandrīz melodisku skaņu.

Devi izņēma atslēgu un atslēdza rakstāmgalda apakšējo atvilktni. Viņa pēc kārtas izņēma manu “Retorikas un loģikas” eksemplāru, manas talanta stabulītes, simpātijas lampu un Dennas gredzenu.

Viņa rūpīgi nolika visus priekšmetus uz galda, tomēr joprojām nesteidzās savākt monētas. Tavā rīcībā vēl ir divi mēneši, pirms noteiktais laiks būs galā, viņa teica. Vai esi pārliecināts, ka negribi pagaidīt?

Neizpratnē paskatījos uz naudu, kas gulēja uz galda, pēc tam pārlaidu skatienu Devi istabai. Kā puķe, kas atraisa ziedlapas, man galvā spēji atausa atskārsme. Runa nav par naudu, vai ne? es sacīju, izbrīnījies, ka tik ilgi neesmu to aptvēris.

Devi piešķieba galvu uz sāniem.

Ietvēru rokas kustībā grāmatplauktus, lielo gultu ar samta aizkariem, Devi pašu. Nekad agrāk nebiju ievērojis, ka viņas šķietami neizsmalcinātais apģērbs ir šūts no laba auduma un tikpat eleganti piegriezts kā jebkura aristokrāta ietērps.

-     Runa nav par naudu, vai ne? es atkārtoju. Vēlreiz paskatījos uz viņas grāmatām. Šī bibliotēka bija vismaz piecsimt talantu vērta.

-    Nauda tev ir tikai ēsma. Tu to pasvied izmisušiem cilvēkiem, kuri tev var noderēt, un ceri, ka viņi nespēs to atdot. Tavs īstais darbalauks ir pakalpojumi.

Devi klusi pasmējās. Nauda noder vienmēr, viņa teica, un viņas acīs dzirkstīja uguntiņas. Bet pasaulē ir daudz kā tāda, ko cilvēki nekad nepārdod. Pakalpojumiem un saistībām ir daudz, daudz lielāka vērtība.

Paskatījos lejup uz deviņiem mirdzošajiem talantiem, kas gulēja uz Devi rakstāmgalda. Tev nav nekādas minimālās aizdevuma summas, vai ne? es jautāju, jau iepriekš zinādams atbildi. Tu man tā teici tikai tādēļ, lai es būtu spiests aizņemties vairāk. Tu cerēji, ka izrakšu sev pārāk dziļu bedri un nespēšu tev atdot parādu.

Devi saulaini pasmaidīja. Tu esi izpratis spēlīti, viņa teica un sāka vākt kopā monētas. Paldies par piedalīšanos!

SIMT ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA . zobens un ēnsegs

TAGAD, KAD mans naudas maks bija neticami pilns un Alverona kredltvēstule nodrošināja mācību maksu, ziemas dimestris man aizritēja bezrūpīgi kā pastaiga dārzā.

Bija ļoti savādi, ka nevajadzēja vairs dzivot kā sīkstulim. Es valkāju drēbes, kas man labi piegulēja, un varēju atļauties nodot tās mazgāšanā. Kad vien vēlējos, varēju dzert kafiju un ēst šokolādi. Man vairs nebija augu dienu jāsvlst “Frakcijā”, un es varēju darboties gluži vienkārši tādēļ, lai apmierinātu savu zinātkāri un īstenotu projektus, kuri man sagādāja patiesu prieku.

Tā kā gandrīz gadu biju pavadījis projām no Universitātes, man vajadzēja krietnu laiku, lai atkal iejustos tās dzīvē. Savādi šķita diendienā nenēsāt zobenu. Pret to šeit valdīja nelabvēlīga attieksme, un es zināju, ka tas nebūtu iemantoto nepatikšanu vērts.

Sākumā atstāju Cezūru savā istabā. Taču es labāk par daudziem citiem zināju, cik viegli ir šeit ielauzties un to nozagt. Loga papildu aizslēgs varēja atturēt tikai ļoti izsmalcinātu zagli. Lietišķāk noskaņots kramplauzis vienkārši izsistu stiklu, paņemtu, ko vēlas, un pazustu nepilnas minūtes laikā. Tā kā zobens bija neatvietojams vistiešākajā nozīmē un es biju solījis to glabāt drošībā, pēc neilga laika pārvietoju to uz slēptuvi Apakšzemē.

Ēnsegu turēt pie rokas bija vienkāršāk, jo es mācēju, nedaudz piestrādājot, mainīt tā apveidus. Tagad tas reti viļņoja pats no sevis. Biežāk bija vērojams, ka tas īpaši neplīvo pat spēcīgās vēja brāzmās. Varētu domāt, ka citi to tūlīt pamanīs, taču tā nenotika. Pat Vilems un Simmons, kas mēdza zoboties par manu sirsnību pret apmetni, nesaskatīja tajā neko citu kā tikai īpaši izsmalcinātu apģērba gabalu.

Patiesībā vienīgi Elodins ievēroja, ka tas nav gluži ikdienišķs apmetnis. Kas tas tāds? viņš iesaucās, kad mēs sastapāmies nelielā iekšpagalmā blakus “Centram”. Kā tas noticis, ka tu esi enshaedn?

-    Kā, lūdzu? es atjautāju.

-    Tavs ēnu apmetnis, zēn! Tavs mainīgais ēnsegs! Kā, pie visiem Dieviem, tu tiki pie shaed? Manu izbrīnu viņš noturēja par nezināšanu.

-    Vai tad tu pats nezini, kas tev mugurā?

-     Es zinu, kas tas ir. Tikai brīnos, kā to zināt jūs, es atbildēju.

Elodins uzmeta man apvainotu skatienu. Es nebūtu nekāds vārdnieks, ja pa gabalu nepazītu feju ēnsegu! Viņš satvēra apmetņa stūri pirkstos. Jā, tas ir lielisks. Gabaliņš no senas maģijas, kādu reti gadās turēt rokās.

-    īstenībā tā ir gluži nesena maģija, es teicu.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Elodins noprasīja.

Sapratis, ka mans paskaidrojums izvērtīsies garā stāstā, Elodins aizveda mani uz mazu, mājīgu krodziņu, kuru es agrāk nebiju pamanījis. Patiesībā to bija grūti pat saukt par krodziņu. Tajā nebija ne čalojošu studentu, ne alus dvingas. Tā bija krēslaina, klusa telpa ar zemiem griestiem un šur tur izvietotiem mīkstiem, ērtiem krēsliem. Gaisā jautās ādas un veca vīna smarža.

Mēs sēdējām blakus sildītājam un malkojām karstu sidru ar garšvielām, un es izstāstīju Elodinam visu par savu neparedzēto ceļojumu Fae valstībā. Tas man sagādāja brīnišķu atvieglojumu. Līdz šim es nevienam nebiju uzdrošinājies to stāstīt, jo baidījos, ka mani izsmies un izstums no Universitātes.

Elodins izrādījās apbrīnojami uzmanīgs klausītājs. Sevišķi viņu ieinteresēja cīņa starp mani un Felurianu, kad viņa bija centusies pakļaut mani savai gribai. Kad biju beidzis stāstīt, Elodins apbēra mani ar jautājumiem. Vai es atceroties, ko esot teicis, lai izsauktu vēju? Ko es tobrīd esot jutis? Vai dīvainās modrības stāvoklis esot vairāk atgādinājis sajūtas dzērumā vai pēc spēcīga trieciena?

Atbildēju, cik sakarīgi spēju, un beidzot Elodins atlaidās krēslā, piekrītoši mādams pats sev ar galvu. Tā ir laba zīme, ja audzēknis dodas ķert vēju un patiešām to notver, viņš atzinīgi teica. Tagad tu esi to izsaucis jau divreiz. Turpmāk būs arvien vieglāk.

-   Patiesībā trīsreiz, es teicu. Kad biju Ademrē, es to notvēru vēlreiz.

Elodins iesmējās. Tu medīji vēju līdz pat kartes malai! viņš iesaucās un izdarīja plašu žestu ar kreiso roku, izpletis pirkstus. Bezgala pārsteigts, es sapratu, ka tā ir daļa no ademu roku valodas ar nozīmi izbrīns un godbijība. Kā tu tobrīd juties? Kā tev šķiet, vai tu spētu vēlreiz atrast vēja vārdu, ja rastos vajadzība?

Koncentrēju domas, cenzdamies ievirzīt prātu Virpuļojošajā Lapā. Pēdējoreiz biju to darījis pirms mēneša un tūkstoš jūdžu attālumā, un nebija viegli iedabūt prātu dīvainajā, kustīgajā tukšumā.

Beidzot man tas izdevās. Pārlaidu skatienu mazajai telpai, cerēdams ieraudzīt vēja vārdu kā pazīstama drauga seju. Taču redzēju vienīgi putekļu krislīšus zibam saules gaismā, kas slīpi staroja no loga.

-     Nu? Elodins jautāja. Vai tu varētu to izsaukt, ja vajadzētu?

Es vilcinājos. Varbūt.

Elodins saprotoši pamāja ar galvu. Bet droši vien ne jau tad, kad tev to lūgtu kāds cits?

Biju spiests piekrist un jutos visai sarūgtināts.

-    Nezaudē dūšu! Tas mums dos virzienu, kurā strādāt. Viņš plati pasmaidīja un uzsita man pa plecu. Bet man šķiet, ka tavs stāsts ietver vairāk, nekā tu apzinies. Tu izsauci kaut ko vairāk par vēju. No tava teiktā es spriežu, ka tu izsauci pašas Felurianas vārdu.

Brīdi kavējos domās. Manas atmiņas par Fae valstībā pavadīto laiku bija dīvaini saraustītas, un tikpat miglainas bija arī atmiņas par saskarsmi ar Felurianu: izplūduši, sapņiem līdzīgi mirkļi. Kad pūlējos atcerēties tos sīkāk, gandrīz šķita, ka tas viss noticis ar citu cilvēku. Laikam tas ir iespējams.

-    Vairāk nekā iespējams! Elodins apgalvoja. Ļoti šaubos, vai tik senu un varenu būtni kā Feluriana varētu pakļaut tikai ar vēju. Negribu noniecināt tavus sasniegumus, viņš steigšus piebilda. Izsaukt vēju spēj labi ja viens students no tūkstoša. Bet izsaukt dzīvas būtnes vārdu, turklāt vēl tad, ja tā ir Fae valstības būtne… Viņš lūkojās uz mani, izbrīnā savilcis uzacis. Tas jau ir gluži cits stāsts.

-    Kāpēc dzīvas būtnes vārdam jābūt tik atšķirīgam? es jautāju un pats atbildēju uz savu jautājumu. Tāpēc, ka cilvēks ir komplicētāks.

-             Tieši tā! Elodins atsaucās. Mana atskārsme viesa viņā pacilātību.

-    Lai kaut ko nosauktu vārdā, tev tas pilnībā jāizprot. Akmens vai vēja brāzma ir gana sarežģīti. Bet cilvēks… Viņš zīmīgi apklusa.

-    Neuzdrošinos teikt, ka būtu izpratis Felurianu, es sacīju.

-     Kaut kas tevī viņu izprata, Elodins nepiekrita. Tavs dusošais prāts. Tas ir nenoliedzams retums. Ja tu būtu apzinājies, cik tas ir grūti, tev nebūtu nekādu cerību to izdarīt.

*    * *

Tā kā trūkums vairs nespieda mani nebeidzamas stundas strādāt “Frakcijā”, es varēju nodoties mācibām daudz vairāk nekā agrāk. Turpināju ierastos kursus, pilnveidojot simpātijas, medicīnas un artefakcijas prasmes, tad pievienoju tiem nodarbības ķīmijā, herboloģijā un salīdzinošajā sieviešu anatomijā.

Sastapšanās ar Loklesu neatslēdzamo lādi bija uzjundījusi manu ziņkāri, un es mēģināju izdibināt kaut ko par illiešu stāstu mezgliem. Tomēr drīz atklāju, ka grāmatas par Illu ir galvenokārt vēsturiskas, nevis lingvistiskas un nesniedz nekādu informāciju par to, kā mezgls faktiski izlasāms.

Tad ķēros pie Mirušajiem reģistriem un kādā no nepievilcīgajiem zemo griestu pagrabstāva kaktiem atradu atsevišķu plauktu ar pamestām grāmatām par Illu. Pēc tam, meklēdams vietu, kur apsēsties un lasīt, aiz sastatņu plaukta izvirzījuma atklāju mazu, skatienam slēptu istabiņu.

Tas nebija lasāmkambaris, kā man šķita pirmajā brīdī. Tajā bija novietotas neskaitāmas koka spoles, ap kurām satītas mezglotas auklas. Tās nebija grāmatas vārda precīzajā nozīmē, bet gan savdabīgs illiešu ekvivalents. Pāri visam klājās plāna putekļu kārta, un es šaubījos, vai pēdējos gadu desmitos kāds šajā istabā ir spēris kāju.

Slepenas lietas man allaž ir nozīmējušas lielu vilinājumu. Tomēr es drīz atklāju, ka izlasīt mezglus ir neiespējami, ja vispirms nav apgūta illiešu valoda. Tādu nodarbību Universitātē nebija, un pēc ilgākas taujāšanas es neatradu nevienu Valodniecības maģistra gilleru, kurš zinātu vairāk par dažiem atsevišķiem vārdiem.

Tas mani īpaši nepārsteidza, jo Illa bija tikpat kā saberzta putekļos zem Aturas impērijas dzelzs zābaka. Nelielo daļiņu, kas pastāvēja vēl šodien, apdzīvoja galvenokārt aitas. Un, stāvot illiešu zemes vidū, varēja aizsviest akmeni pāri robežai. Tomēr tāds meklējumu iznākums mani nepārprotami sarūgtināja.

Bet pēc dažām dienām Valodniecības maģistrs ataicināja mani pie sevis uz kabinetu. Viņš bija uzzinājis par manu interesi, un izrādījās, ka viņš itin labi prot illiešu valodu. Valodniecības maģistrs piedāvāja man individuālas mācības, un es ar prieku pieņēmu šo piedāvājumu.

Kopš ierašanās Universitātē biju redzējis Valodniecības maģistru tikai eksāmenu laikā un tajās reizēs, kad biju izsaukts “uz ragiem” par disciplīnas pārkāpumiem. Rektora amatā viņš bija diezgan drūms un oficiāls. Taču tad, kad maģistrs Herma nesēdēja rektora krēslā, viņš bija apbrīnojami prasmīgs un patīkams skolotājs, asprātīgs cilvēks ar apbrīnojami negodbijīgu humora izjūtu. Kad viņš man pirmoreiz pastāstīja piedauzīgu anekdoti, es aiz pārsteiguma gandrīz apgāzos.

Elodinam šajā dimestri nebija nodarbību, bet es viņa vadībā uzsāku vārdu meistarības privātstundas. Tagad, kad šķietamajā Elodina plānprātībā biju saskatījis zināmu metodi, šis darbs padevās krietni vieglāk.

Grāfs Threpe bija bezgala sajūsmināts, ieraudzīdams mani dzīvu, un sarīkoja augšāmcelšanās svinības, kurās lepni iepazīstināja mani ar vietējo aristokrātiju. Šim notikumam par godu es pasūtīju īpašu apģērbu un nostalģijas uzplūdā liku to pašūt senajās krāsās, kādas bija valkājusi mana trupa: zaļajos un pelēkajos lorda Greifallova toņos.

Pēc svinībām, sēžot pie vīna pudeles Threpes viesistabā, es izstāstīju viņam savus piedzīvojumus. Notikumus ar Felurianu paturēju pie sevis, jo zināju, ka viņš tik un tā tiem neticētu. Nevarēju stāstīt arī visu, ko biju darījis, būdams maera dienestā. Tāpēc Threpe nosprieda, ka Alverona atlīdzība bijusi visai dāsna. Es nepūlējos to apstrīdēt.

SIMT ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . stāsti

ZIEMAS DIMESTRA laikā Ambrozs bija aplaimojis Universitāti ar iepriecinošu prombūtni, taču pavasari viņš atgriezās vecajā ligzdā kā uzbāzīgs, neciešams gājputns. Tā nebija sagadīšanās, ka nākamajā dienā pēc viņa atgriešanās es izlaidu visas nodarbības un no rīta līdz vakaram uzturējos darbnīcā, gatavodams sev jaunu grammu.

Līdzko nokusa sniegs un zeme atkal kļuva stingra, es atsāku vingrināties ketana mākslā. Atcerēdamies, cik dīvaini man tas bija šķitis, kad redzēju to pirmoreiz, es trenējos savrupā meža stūri uz ziemeļiem no Universitātes.

Līdz ar pavasari pienāca nākamo eksāmenu laiks. Aizgāju uz tiem, pamatīgu paģiru mocīts, un netiku galā ar vairākiem jautājumiem. Mana nākamā mācību maksa tika noteikta astoņpadsmitarpus talantu apjomā, un es nopelnīju četrus talantus ar sīknaudu, ko man izsniedza kasieris.

Bezasiņu Dūres pārdošana ziemas periodā bija pierimusi, jo tirgotāji Universitātē iegriezās retāk. Bet, līdzko sniegs nokusa un ceļi nožuva, “Novietnē” atlikušās ierīces tika ātri izpirktas, un es nopelnīju vēl sešus talantus.

Nebiju radis, ka mana rīcībā ir tik daudz naudas, un jāatzlstas, ka es aizrāvos drusku pār mēru. Man bija seši apģērba komplekti, kas teicami piegulēja augumam, un papīru es sapirkos izšķērdīgā daudzumā. Pirku tumšu augstas kvalitātes tinti no Erues un iegādājos pats savus gravēšanas rīkus. Man bija divi kurpju pāri. Divi.

Imres grāmatveikalā atradu vecu, apbružātu ziņojumu illiešu valodā. Ta kā tas bija pilns mezglu zīmējumiem, grāmatveikala īpašnieks domāja, ka tas ir jūrnieku kuģa žurnāls, un prasīja par to tikai pusotra talanta. Mazliet vēlāk es nopirku Heroborica eksemplāru un vēl pēc neilga laika pievienoju tam Termigus Techina sējumu, ko izmantoju par palīgliteratūru, plānodams turpmākos projektus savas istabas privātajā gaisotnē.

Es izmaksāju draugiem vakariņas. Auri dabūja jaunas kleitas un lentes kuplajiem matiem. Un joprojām man makā atlika nauda. Tas bija savādi. Un brīnišķīgi.

*    * *

Ap dimestra vidu es arvien biežāk dzirdēju pazīstamus stāstus. Stāstus par sarkanmatainu dēkaini, kas pavadījis nakti ar Felurianu. Stāstus par jaunu, žilbinošu arkanistu ar Taborlina Lielā spējām. Bija pagājuši vairāki mēneši, bet mani Vintasas varoņdarbi, ceļodami no mutes mutē, beidzot bija atnākuši garo ceļu līdz Universitātei.

Iespējams, pēc tam kad uzzināju par šiem stāstiem, es mazliet pagarināju savu ēnsegu un valkāju to biežāk nekā agrāk. Iespējams arī, ka dažas nākamās dienkopas es apkaunojoši daudz laika pavadīju krogos, slepeni ausīdamies pēc stāstiem. Varbūt pat gāju tik tālu, ka izmetu pa kādam mājienam.

Galu galā es biju jauns, un ir gluži saprotams, ka skandalozā slava mani sajūsmināja. Domāju, ka ar laiku tā pieklusīs. Kāpēc lai es kādu brīdi nepatīksminātos par citu studentu slepeni mestajiem skatieniem? Kāpēc lai nebaudītu šo prieku, kamēr tas vēl iespējams?

Daudzu stāstu galvenais temats bija mana cīņa ar bandītiem un jaunu meiteņu glābšana. Tomēr visi tie bija diezgan attālināti no patiesības. Stāsts nespēj noceļot tūkstoš jūdžu no mutes mutē un saglabāt sākotnējos apveidus.

Kaut gan detaļas bija atšķirīgas, lielos vilcienos sižets bija līdzīgs: jaunas sievietes, kuras jāglābj. Augstmanis, kurš vēlas nolīgt manus pakalpojumus. Reizēm uznira satraukts tēvs, noraizējies mērs vai lempīgs konstebls.

Visbiežāk es glābu divas meitenes. Dažreiz bija tikai viena, dažreiz veselas trīs. Labākās draudzenes. Māte un meita. Vienā no stāstiem bija septiņas meitenes, visas māsas, visas daiļas princeses, visas jaunavas. Tādi stāsti jums noteikti ir pazīstami.

Liela daudzveidība parādījās attiecībā uz to, no kā tieši esmu šīs meitenes glābis. Bandīti un laupītāji uzpeldēja visbiežāk, bet parādījās arī ļauni tēvoči, pamātes un šļūceņi. Vienā stāstā izskanēja pat loti dīvains kropļojums: es glābu meitenes no ademu algotņiem. Kaut kur gadījās pat pa drausmīgam cilvēkēdājam.

Kaut gan laiku pa laikam es glābu meitenes no ceļojošiem aktieriem, ar lepnumu varu atzīmēt, ka nekad netiku dzirdējis stāstu, kurā viņas būtu nolaupījuši Edema Rū ļaudis.

Parasti stāstam bija viens no diviem nobeigumiem. Pirmajā gadījumā es metos kaujā kā Drosmīgais Princis un cīnījos ar zobenu, līdz visi ienaidnieki bija miruši, aizbēguši vai vismaz pauduši pienācīgu nožēlu. Otrais nobeigums bija plašāk iecienīts. Tajā es pēc Taborlina Lielā parauga izsaucu no debesīm uguni un zibeni.

Manā iemīļotākajā stāsta versijā es uz ceļa sastapu izpalīdzīgu ceļojošu skārdnieku. Pacienāju viņu ar vakariņām, un viņš man pastāstīja, ka tuvējās lauku mājās esot nozagti divi bērni. Pirms šķiršanās viņš man pārdeva olu, trīs dzelzs naglas un noplukušu apmetni, kas varēja darīt mani neredzamu. Ar šiem ieguvumiem un savu gudro prātu es spēju izglābt nolaupītos bērnus no viltīga, alkatīga trova nagiem.

Jā, stāsta varianti bija ļoti izplatīti, tomēr pats iecienītākais bija stāsts par Felurianu. Uz rietumiem bija atceļojusi arī mana sacerētā dziesma. Un, tā kā dziesmas saglabā saturu veiksmīgāk nekā stāsti, apraksts par manu tikšanos ar Felurianu bija samērā tuvs patiesībai.

Kad Vilems un Simmons nemitējās uzstāt, lai izklāstu notikušo sīkāk, es izstāstīju viņiem visu, ko biju piedzīvojis. Pagāja zināms laiks, līdz man izdevās pārliecināt viņus, ka mans stāsts ir patiess. Sevišķi grūti bija pārliecināt Simmonu. Lāgā neizprotamu iemeslu dēļ Vilems gluži labprāt bija gatavs noticēt Fae esamībai.

Man nebija iemesla pārmest Simmonam viņa neticību. Līdz brīdim, kad pirmoreiz ieraudzīju Felurianu, es būtu bijis gatavs derēt uz ievērojamu summu, ka tāda būtne eksistē vienīgi iedomās. Ar patiku klausīties stāstu ir pavisam kas cits nekā noticēt tā patiesīgumam.

*    * *

-    īstenais jautājums ir tāds, Simmons domīgi teica. Cik tev īstenībā ir gadu?

-    To es zinu, Vilems atbildēja ar drūmu pašcieņu, kāda raksturīga cilvēkam, kas izmisīgi cenšas tēlot, ka nav iereibis. Septiņpadsmit.

-    Āāā… Simmons izteiksmīgi pacēla pirkstu. Ak tad tā tu domā?

-    Par ko jūs runājat? es noprasīju.

Simmons paliecās krēslā uz priekšu. Tu iegāji Fae zemē, pavadīji tur labu laiku un iznācis uzzināji, ka pagājušas tikai trīs dienas. Vai tas nozīmē, ka tu esi kļuvis vecāks tikai par trim dienām? Vai tomēr tu novecoji, kamēr tur uzturējies?

Bridi es domīgi klusēju. Nebiju par to domājis, es atzinos.

-   Stāstos un pasakās zēni aiziet Fae valstībā un atgriežas kā pieauguši viri, Vilems teica. Tas nozīmē, ka cilvēks kļūst vecāks.

-    Ja vadās pēc stāstiem, piebilda Simmons.

-     Pēc kā cita lai vadās? Vilems noprasīja. Varbūt pēc Marloka krājuma par Fae parādībām? Sameklē man tādu grāmatu, un es ar to rēķināšos.

Simmons piekāpīgi paraustīja plecus.

-     Nu tā, Vilems atkal pievērsās man. Tātad cik ilgi tu tur biji?

-    Ļoti grūti pateikt, es atbildēju. Tur nebija ne dienas, ne nakts. Un manas atmiņas ir divaini sajukušas. Apklusu un ilgu laiku kavējos domās. Mēs sarunājāmies, peldējāmies, daudz, daudz reižu kopīgi ēdām, drusku papētījām apkārtni. Un, jā… Bridi apklusu un zīmīgi nokremšļojos.

-    Draiskojāties, Vils pabeidza teikumu.

-    Paldies. Un itin daudz draiskojāmies. Domās uzskaitīju prasmes, ko Feluriana man bija mācījusi, bet tad aptvēru, ka viņa man nevarēja būt iemācījusi vairāk par divām vai trim prasmēm dienā…

-    Tie bija vismaz vairāki mēneši, es teicu. Es skuvos vienu reizi… nē, varbūt divas reizes? Pagāja pietiekami ilgs laiks, lai man izaugtu drusciņa bārdas.

Vilems pablisināja acis un pārlaida plaukstu savai tumšajai keldieša bārdai.

-    Ar tavu lāča ģīmi es nevaru mēroties, es teicu. Tomēr mani sari tajā laikā izlīda vismaz divas vai trīs reizes.

-     Tātad pagāja ne mazāk par diviem mēnešiem, Simmons teica.

-     Bet cik ilgu laiku tas varētu nozīmēt?

-   Trīs mēnešus? Mēģināju atcerēties, cik stāstu abi bijām pārmijuši.

-     Četrus vai piecus mēnešus? Domāju par to, cik lēni un pakāpeniski bija vajadzējis pārvietot manu ēnsegu no zvaigžņu gaismas uz mēnesgaismu un pēc tam uz uguns gaismu. Gadu? Atcerējos, cik nožēlojami daudz laika bija pagājis, atgūstoties no sastapšanās ar Ktehu. Tas noteikti nevarēja būt vairāk par gadu… Mana balss nebūt neizklausījās tik pārliecinoša, kā man būtu gribējies.

Vilems savilka augšup uzacis. Nu tad daudz laimes dzimšanas dienā! Viņš pacēla glāzi uz manu pusi. Vai dzimšanas dienās, kas to lai zina!

SIMT ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA . neveiksmes

PAVASARA DIMESTRA laikā es cietu vairākas neveiksmes.

Pirmā bija galvenokārt neveiksme manis paša acīs. Biju gaidījis, ka illiešu valodas apguve būs samērā viegla. Taču izrādījās, ka tas ir ārkārtīgi tālu no patiesības.

Nedaudzu dienu laikā biju iemācījies temu valodu tādā līmenī, ka varēju aizstāvēties tiesā. Bet temu valodā pastāv stingra sistēma, un es jau iepriekš šo to biju zinājis no savām studijām. Varbūt galveno lomu spēlēja tas, ka temu un aturiešu valodai bija daudz kopēja. Viens un tas pats alfabēts rakstu valodā, daudzi radniecīgi vārdi.

Illiešu valodai nebija nekā kopēja ar aturiešu vai šaldu valodu; tai nebija līdzības pat ar ademu valodu. Tā atgādināja neloģisku, samudžinātu jucekli. Četrpadsmit darbības vārdu laiki īstenības izteiksmē. Dīvainas formālās uzrunu galotnes.

Nevarēja teikt, piemēram, “rektora zeķes”. O nē! Tas būtu pārāk vienkārši. Visas piederības formas bija dīvaini divpusējas: it kā rektoram piederētu viņa zeķes, bet tajā pašā laikā zeķēm neizprotamā kārtā būtu īpašumtiesības uz rektoru. Tas komplicētā veidā ietekmēja abu vārdu gramatisko formu. It kā tāds vienkāršs apstāklis kā zeķu piederība pamatos mainītu attiecīgā cilvēka dabu.

Tā nu pat pēc vairāku mēnešu mācīšanās rektora vadībā illiešu gramatika man joprojām bija neizdibināms jūklis. Apguvis biju tikai nelielu savstarpēji nesaistītu vārdu krājumu. Mana izpratne par stāstu mezgliem bija vēl bēdīgāka. Mēģināju labot stāvokli, sarunādamies ar Deohu. Taču viņš nebija nekāds labais skolotājs un atzinās, ka pazinis tikai vienu cilvēku, kurš pratis lasīt stāstu mezglus: savu vecmāmiņu, kas mirusi, kad viņš vēl bijis zēns.

Otru neveiksmi es cietu padziļinātās ķīmijas kursā, ko vadīja Mandraga gillers Anisats. Kaut gan viela man šķita saistoša, es nespēju saprasties ar Anisatu.

Man ļoti patika atklājumi, ko piedāvāja ķīmijas pasaule. Mani aizrāva eksperimenti un atkārtotu mēģinājumu izaicinājums. Mani saistīja sarežģīto problēmu šķetināšana. Un jāatzīstas, ka muļķīgi vilinošas man šķita ari izmantojamās iekārtas un piederumi. Pudeles un caurulītes. Skābes un sāļi. Dzīvsudrabs un liesma. Ķīmijai piemīt kaut kas pirmatnējs, kaut kas tāds, ko nevar izskaidrot vārdos. To var tikai just vai nejust.

Anisats to nejuta. Viņam ķīmija nozīmēja pierakstītas lappuses un rūpīgi izstrādātas skaitļu rindas. Viņš lika man atkārtot vienu un to pašu titrēšanu tikai tāpēc, ka nebiju izdarījis pareizu pierakstu. Kāpēc skaitlis noteikti jāpieraksta? Kāpēc man desmit minūtes jāraksta tas, ko manas rokas spēj paveikt piecās minūtēs?

Tā nu mēs strīdējāmies. Sākumā iecietīgi, tomēr neviens nebija ar mieru atkāpties. Rezultātā nebija pagājušas pat divas dimestra dienkopas, kad mēs “Tīģelī” kliedzām viens uz otru, bet pārējie studenti klausījās un vēroja mūs vaļējām mutēm un satriektām sejām.

Viņš lika man atstāt klasi un nosauca mani par nekaunīgu dennerlingu, kas neprot cienīt autoritātes. Es viņu nosaucu par iedomīgu pedantu, kura patiesais aicinājums meklējams rēķinvedības kantori. Godīgi sakot, mums abiem bija zināma taisnība.

Neveiksmi es piedzīvoju arī matemātikā. Kad vairākus mēnešus biju klausījies Felas pacilātajos stāstos par mācībām maģistra Brandera vadībā, nolēmu pilnveidot savas zināšanas skaitļu pasaulē.

Diemžēl matemātikas augstākās virsotnes mani nesajūsmināja. Es neesmu dzejnieks. Es nemīlu vārdus pašu vārdu dēļ. Un es neesmu arī aritmētiķis. Skaitļi, kas saistās tikai ar skaitļiem, mani nespēj ieinteresēt.

Pēc aiziešanas no ķīmijas un aritmētikas nodarbībām man atlika daudz brīva laika. Daļu no tā es pavadīju “Frakcijā”, kur pagatavoju pats savu Bezasiņu Dūri. Tā aizceļoja pie pircēja, lāgā nesasniedzis plauktu. Daudz laika es pavadīju ari Arhīvos un “Medikā”, strādādams pie esejas ar virsrakstu “Par marantas nelietderību”. Arvils pret to izturējās skeptiski, tomēr atzina, ka mani sākotnējie pētījumi esot uzmanibas vērti.

Zināmu laiku es atvēlēju ari romantikai. Tas man bija jaunums, jo agrāk sievietes man nebija pievērsušas daudz uzmanības. Vai varbūt es gluži vienkārši nebiju pratis reaģēt uz viņu uzmanību.

Taču tagad es biju vecāks un savā ziņā ari gudrāks. Un pēc stāstiem, kuri ceļoja no mutes mutē, sievietes sāka izrādīt interesi par mani.

Mani romantiskie piedzīvojumi allaž bija patīkami un īsi. Nevaru pateikt, kāpēc tie bija īsi, varu tikai konstatēt acīmredzamu faktu: man nepiemīt nekas tāds, kas radītu sievietē vēlēšanos ilgstoši uzturēt attiecības ar mani. Simmons, piemēram, varēja piedāvāt daudz vairāk. Viņš bija kā neapstrādāts dārgakmens. Pirmajā brīdī, šķiet, nekā žilbinoša, bet zem virskārtas atklājas ievērojama vērtība. Simmons bija tik maigs, laipns un uzmanīgs, cik sieviete varēja vēlēties. Viņš darīja Felu laimīgu līdz apskurbumam. Simmons bija princis.

Bet ko varēju piedāvāt es? Neko īpašu. Es biju drīzāk savdabīgs akmentiņš, ko var pacelt, kādu laiku nēsāt līdzi un beidzot aizmest projām līdz ar atskārsmi, ka zem interesantās virskārtas ir tikai sacietējusi masa.

*    * *

-    Maģistr Kilvin, es jautāju, stāvēdams kabineta durvis, vai jūs varat iedomāties metālu, kas pēc divtūkstoš gadu intensīva lietojuma nebūtu nodeldēts vai nobružāts?

Lācīgais artefakcijas meistars pacēla galvu no misiņa ierīces, kurā greba rakstus, un pievērsa skatienu man. Nu, kādu izgudrojumu tad tu pašlaik plāno, Re’lar Kvout?

Pēdējos trijos mēnešos es biju mēģinājis radīt jaunu ierīci, kas būtu tikpat veiksmīga kā mana Bezasiņu Dūre. Daļēji darīju to naudas dēļ, bet ari tāpēc, ka biju uzzinājis: Kilvins daudz labprātāk izvirza tos studentus, kuri var lepoties ar trim vai četriem vērtīgiem izgudrojumiem.

Diemžēl arī te es biju cietis veselu rindu neveiksmju. Man bija vairāk nekā ducis gudru ideju, taču neviena nebija guvusi īstenojumu.

Lielāko daļu ideju bija noraidījis Kilvins pats. Astoņas no manām gudrajām iecerēm bija jau īstenotas, turklāt dažas jau pirms vairāk nekā simt gadiem. Piecās, kā paziņoja Kilvins, vajadzētu izmantot rūnas, kuras Re’laram nav atļautas. Trīs idejas bija matemātiski nepamatotas, un Kilvins ar vienkāršu skici ātri vien parādīja, kāpēc tās lemtas neveiksmei, aiztaupīdams man daudzas veltīgi izšķiestas stundas.

Vienu no manām idejām viņš noraidīja kā “pilnīgi nepiemērotu atbildīgam artefakcijas meistaram”. Es apgalvoju, ka mehānisms, kas saīsinātu šaujamieroča atkārtotai pielādēšanai nepieciešamo laiku, palīdzētu aizsargāt kuģus no pirātiem. Tas palīdzētu aizstāvēt pilsētas pret Vi Sembi uzbrucējiem…

Bet Kilvins par to negribēja ne dzirdēt. Kad viņa seja sāka apmākties kā negaisa debesis, es aši pārtraucu savus rūpīgi pārdomātos argumentus.

Beigu beigās par pamatotām, pieņemamām un oriģinālām tika atzītas tikai divas manas idejas. Taču pēc vairāku nedēļu darba biju spiests mest pie malas ari tās, jo nespēju iedvest tām dzīvību.

Kilvins nolika malā irbuli un nepabeigto misiņa ierīci un pagriezās pret mani. Es cienu studentus, kuri savos projektos ņem vērā izturigumu, Re’lar Kvout. Tomēr tūkstoš gadu ir daudz prasīts pat no akmens, kur nu vēl no metāla. Nerunāsim nemaz par metālu, kas tiek aktīvi lietots.

Mans jautājums, protams, bija saistīts ar Cezūru. Tomēr es atturējos stāstīt Kilvinam patiesību. Labi zināju, ka Artefakcijas maģistrs neatzīst artefakcijas izmantojumu saistībā ar jebkāda veida ieročiem. Droši vien viņš prastu novērtēt meistarību, ko prasījusi šī zobena darināšana, taču viņam noteikti nepatiktu, ka tāds ierocis ir manā īpašumā.

Es pasmaidīju. Tas nav izgudrojumam, es teicu. Jautāju tīrās ziņkārības pēc. Ceļojuma laikā man gadījās redzēt zobenu, kas bija pilnīgi lietojams un ass. Tomēr daži apstākļi liecināja, ka tas ir vairāk nekā divtūkstoš gadu vecs. Vai jūs zināt tādu metālu, kas tik ilgā laikā varētu nesalūzt? Turklāt palikt ass?

-   Ā! Kilvins noteica, neizskatīdamies īpaši pārsteigts. Tādas lietas pastāv. Sena maģija, tā varētu teikt. Vai ari senas prasmes, kas mums šodien ir zudušas. Tādi priekšmeti ir šur tur izkaisīti pa pasauli. Apbrīnojamas ierīces. Mīklaini darinājumi. Ir daudz drošu avotu, kas stāsta par mūžīgi degošu lampu. Kilvins ar plašu žestu pamāja uz stikla puslodēm, kas bija sakrautas uz viņa darba galda. Kaut kas no tā mums ir pat šeit, Universitātē.

Manī uzbangoja ziņkāre. Kas tieši? es jautāju.

Kilvins izklaidīgi plucināja bārdu. Man ir kāda ierīce bez jebkādas sigaldrijas, kas nedara, šķiet, neko citu kā tikai patērē leņķisko kustības daudzumu. Man ir četri stieņi no balta metāla, vieglāki par ūdeni, un es tos nekādi nevaru ne izkausēt, ne deformēt. Melna stikla loksne, kuras vienai pusei nav pilnīgi nekādu berzes īpašību. Neparastas formas akmens, kas saglabā siltumu mazliet virs sasalšanas temperatūras, vienalga, cik silta ir apkārtējā vide. Viņš paraustīja masīvos plecus. Mīklainas lietas.

Gribēju kaut ko sacīt, bet aprāvos, tomēr pēc brīža turpināju: Laikam būtu nepiedienīgi jautāt, vai drīkstu kaut ko no tā apskatīt?

Kilvina smaids balti iezīmējās pret tumšo seju un bārdu. Jautāt nekad nav nepiedienīgi, Re’lar Kvout, viņš atbildēja. Studentam jābūt zinātkāram. Man nepatiktu, ja tu pret tādām lietām būtu vienaldzīgs.

Plecīgais artefakcijas meistars piegāja pie sava lielā koka rakstāmgalda, kas bija tik apkrauts un nokaisīts uzmetumiem un skicēm, ka virsma tik tikko bija redzama. Izvilcis no kabatas atslēgu, viņš atslēdza vienu no atvilktnēm un izņēma divus nespodrus metāla kubiņus, mazliet lielākus par spēļu kauliņiem.

-    Daudzas senās lietas mēs nespējam ne izprast, ne izmantot, viņš teica. Tomēr dažas ir apbrīnojami noderīgas. Viņš sakratīja abus kubiņus plaukstā, un tie sasizdamies tīkami iedzinkstējās. Šos mēs saucam par sargakmeņiem.

Kilvins noliecās un nolika tos abus uz grīdas vairāku pēdu atstatumā vienu no otra. Viņš tiem pieskārās un kaut ko ļoti klusi sacīja bārdā. Pārāk klusi, lai es varētu sadzirdēt.

Es sajutu gaisā tikko jaušamu pārmaiņu. Pirmajā brīdi man šķita, ka istaba kļūst aukstāka, bet pēc brīža sapratu patiesību: es vienkārši vairs nejutu karstuma starojumu no gruzdošās ēzes Kilvina kabineta tālākajā kaktā.

Kilvins kā starp citu paņēma dzelzs stieni, ar ko mēdza rušināt ogles, un spēcīgi trieca to pret manu galvu. Kustība bija tik nevērīga, ka pārsteidza mani pilnīgi negaidot, un es nepaguvu ne atkāpties, ne sarauties.

Stienis apstājās divu pēdu attālumā no manis, it kā būtu atsities pret neredzamu šķērsli. Tas notika bez jebkādas skaņas, un satvertais gals Kilvina plaukstā nenoraustījās atlēciena iespaidā.

Es piesardzīgi pastiepu roku, un tā atdūrās pret… neko. Gluži tā, it kā netveramais gaiss manā priekšā piepeši būtu sacietējis.

Kilvins pasmīnēja. Sargakmeņi ir sevišķi noderīgi, ja veicam bīstamus eksperimentus vai pārbaudām jaunu iekārtu, viņš teica. Tie neizprotami rada taumisku un kinētisku barjeru.

Pārvilku roku neredzamajai barjerai. Tā nebija cieta un nebija pat stingra. Kad piespiedu plaukstu, tā padevās un šķita slidena kā ieziests stikls.

Kilvins vēroja mani ar vieglu uzjautrinājumu sejā. Patiesību sakot, Re’lar Kvout, pirms Elodina izteiktā ierosinājuma man bija doma nosaukt tavu bultu ķērāju par Mazo Sargu. Viņš drusku sarauca pieri. Protams, tas nebūtu gluži precīzs nosaukums, tomēr trāpīgāks par Elodina teatrālo ērmību.

Es atspiedos pret neredzamo barjeru. Tā bija noturīga kā akmens siena. Tagad, ieskatīdamies ciešāk, es pamanīju tādu kā gaisa kropļojumu, it kā es raudzītos cauri nekvalitatīvai stikla rūtij. Tas ir daudzkārt pārāks par manu bultu ķērāju, maģistr Kilvin.

-    Taisnība! Kilvins samierinoši pamāja ar galvu un noliecies pacēla kubiņus, kaut ko klusi nomurminādams. Barjera pazuda, un es mazliet sagrīļojos. Toties tavu izgudrojumu mēs varam bezgalīgi atkārtot. Šī mīkla ir neatkārtojama.

Kilvins brīdi turēja abus metāla priekšmetus masīvajā saujā. Šie ir noderīgi, tomēr nekad neaizmirsti: artefakcijas meistaru veido gudrība un piesardzība. Viņš sakļāva plaukstu pār sargakmeņiem. Mistika lai paliek dzejniekiem, priesteriem un muļķiem.

*    * *

Par spīti pārējām neveiksmēm, mācības maģistra Elodina vadībā man padevās gluži labi. Viņš apgalvoja: lai es pilnveidotos kā vārdnieks, man esot vajadzīgs tikai laiks un patiesa nodošanās. Es netaupīju ne vienu, ne otru, un viņš to izmantoja visai dīvainos veidos.

Mēs stundām ilgi minējām mīklas. Viņš lika man izdzert pinti ābolu liķiera un pēc tam izlasīt Tekama “Teofāniju” no vāka līdz vākam. Trīs dienas no vietas viņš lika man nēsāt acu apsēju, un tas, protams, neuzlaboja manas sekmes citās mācībās, toties sagādāja nebeidzamu jautrību Vilemam un Simmonam.

Viņš mudināja mani izpētīt, cik ilgi es spēju palikt nomodā. Un, tā kā varēju atļauties tērēt neierobežotu daudzumu kafijas, es izturēju gandrīz piecas diennaktis. Tiesa, uz beigām kļuvu diezgan nesakarīgs un sāku dzirdēt balsis.

To visu vēl papildināja notikums uz Arhīvu jumta. Šķiet, tādā vai citādā atstāstā par to ir dzirdējis ikviens.

Tuvojās mežonīgs negaiss, un Elodins nosprieda, ka man būtu noderīgi kādu laiku pabūt tam pašā vidū. Jo tuvāk, jo labāk, viņš teica. Elodins zināja, ka Lorrens neparko neļautu mums kāpt uz Arhīvu jumta, tāpēc viņš gluži vienkārši nozaga atslēgu.

Diemžēl tam bija neizbēgamas sekas: pēc tam kad atslēga noripoja no jumta, neviens nezināja, ka mēs esam iesprostoti tur augšā. Tā nu mēs abi bijām spiesti pavadīt veselu nakti uz akmens jumta zem klajas debess, pilnīgi pakļauti trakojošas vētras varai.

Tikai nākamajā priekšpusdienā stihija pierima tiktāl, ka varējām lejas pagalmā sasaukt palīdzību. Pēc tam izrādījās, ka otras atslēgas nav, un Lorrens izvēlējās taisnāko ceļu: lika vairākiem plecīgiem skrīviem vienkārši sadragāt durvis, kuras veda uz jumtu.

Tur vēl nebūtu nekā briesmīga, ja Elodins, sākoties lietum, nebūtu uzstājis, ka mums jāizģērbjas kailiem, jāievīsta drēbes vaskadrānā un virsū jāuzliek ķieģelis. Pēc Elodina domām, tam bija jāpalīdz man izjust negaisu visaugstākajā pakāpē.

Vējš sacēlās pamatīgāks, nekā viņš bija domājis, un gan ķieģeli, gan mūsu apģērba sainīti tas uzsvieda gaisā kā sausu lapu klēpi. Tāpēc mēs palikām arī bez atslēgas. Tā bija noglabāta Elodina bikšu kabatā.

Šī iemesla dēļ maģistrs Lorrens, Lorrena gillers Distrels un trīs muskuļoti skrivi ieraudzīja Elodinu un mani uz Arhīvu jumta pilnīgi kailus un slapjus kā žurkas. Piecpadsmit minūšu laikā par notikušo bija uzzinājusi visa Universitāte. Elodins par to smējās, palikdams bez elpas, taču man nepavisam nebija jautri, kaut ari šobrīd es itin labi spēju saskatīt notikuma jautro pusi.

Neapgrūtināšu jūs ar garu sarakstu par visām mūsu izdarībām. Varu tikai sacīt, ka Elodins neatturējās ne no kādiem paņēmieniem, lai pamodinātu manu dusošo prātu. Un daudzi paņēmieni bija nenoliedzami smieklīgi.

Tomēr ar lielu izbrīnu man nācās secināt, ka mūsu darbs gūst panākumus. Šī dimestra laikā es trīs reizes izsaucu vēju.

Pirmajā reizē es apklusināju vēju gara elpas vilciena ilgumā, nakts vidū stāvēdams uz Akmens tilta. Elodins bija turpat un vadīja šo norisi. Tas nozīmē, ka viņš bikstīja mani ar jājampātagas kātu. Es biju basām kājām un jūtami iereibis.

Otrā reize pienāca, man pašam negaidot, kad sēdēju “Sējumos” un studēju grāmatu par illiešu vēsturi. Piepeši alai līdzīgajā telpā es izdzirdēju vēja čukstu. Ieklausījos, kā bija mācījis Elodins, un tad klusi izrunāju maģisko vārdu. Tikpat klusi neredzamais vējš pāršalca telpai, izbiedēdams studentus un iedzīdams panikā skrīvus.

Pēc dažām minūtēm vārds izgaisa man no atmiņas, bet tajā īsajā brīdī es skaidri zināju: ja vēlētos, es tikpat viegli spētu izraisīt vētru vai pērkona grāvienu. Ar šo apziņu man bija jāapmierinās. Ja es Arhīvos būtu skaļi izsaucis vēja vārdu, Lorrens būtu pakāris mani aiz īkšķiem pie parādes durvīm.

Varbūt jūs domājat, ka šie nav nekādi dižie vārdnieka mākslas sniegumi, un droši vien jums ir taisnība. Bet tajā pavasarī es trešo reizi izsaucu vēju, un trešā reize allaž ir izšķirošā.

SIMT ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . parādi

TĀ KĀ man tagad bija daudz brīva laika, ap dimestra vidu es noīrēju divu zirgu pajūgu un iegribas uzplūdā aiztraucos uz Tarbeanu.

Ceļā uz turieni pagāja visa Sagrābšanas diena, un lielāko Ugunskura dienas daļu es pavadīju, apstaigādams vecās vietas un maksādams vecus parādus: apciemoju kurpnieku, kurš bija labsirdīgi izturējies pret baskājainu puiku, viesnīcnieku, kurš bija ļāvis man dažas naktis pārgulēt pie viņa pavarda, drēbnieku, pret kuru biju agresīvi izturējies.

Dažas Piekrastes vietas bija apbrīnojami pazīstamas, citas turpretī bija pārvērtušās līdz nepazīšanai. Tas mani īpaši nepārsteidza. Tik rosīga pilsēta kā Tarbeana mēdz nepārtraukti mainīties. Pārsteigumu sagādāja kas cits: dīvainā nostalģija, ko es jutu pret šo vietu, kaut gan tā pret mani bija izturējusies ļoti cietsirdīgi.

Kopš manas aizceļošanas no Tarbeanas bija pagājuši divi gadi. Pēc daudzajiem šī starplaika notikumiem tā šķita vesela mūžība.

Lietus nebija lijis dienas desmit, un pilsēta bija izžuvusi kā sausa lapa. Ielās kūpēja simttūkstoš kāju sacelti putekļu mākoņi. Putekļi nosēdās man uz drēbēm, ķērās matos un koda acīs. Centos nedomāt par to, ka tie ir galvenokārt pulverī pārvērtušies zirgu mēsli ar beigtu zivju, ogļu drumslu un urīna piejaukumu, kopā veidojot aromātisku buķeti.

Ja elpoju caur degunu, bija jāpacieš nepatīkamā smaka. Bet, ja elpoju caur muti, jutu garšu, turklāt putekļi iekļuva plaušās un lika man klepot. Neko tik nepatīkamu no agrākajiem gadiem es neatcerējos. Vai šeit vienmēr bija tik netīrs? Vai vienmēr gaisā bija tik pretīga smaka?

Pēc pusstundas meklējumiem es beidzot atradu vecās mājas krāsmatas, zem kurām pletās pagrabs. Nokāpu lejā pa kāpnēm un pa garo gaiteni aizgāju līdz drēgnajai telpai. Trapiss joprojām bija turpat. Tapat kā tolaik viņš staigāja kailām kājām un skrandainā ietērpā un vēsajā pustumsā zem pilsētas ielām aprūpēja pamestos dzīves pabērnus.

Viņš mani pazina. Nevis tā, kā palaikam mani pazina citi, nevis kā topošu stāstu varoni. Nekam tādam Trapisam neatlika laika. Viņš mani atcerējās kā netīro, izsalkušo puiku, kas kādā ziemas vakarā, cīnīdamies ar drudzi un raudādams, bija nokritis pa viņa kāpnēm. Kā varat iedomāties, tāpēc viņš man kļuva vēl jo mīļāks.

Iedevu viņam tik daudz naudas, cik viņš bija ar mieru pieņemt: piecus talantus. Centos iedot vēl, taču Trapiss atteicās. Ja viņš izdošot pārāk daudz naudas, viņš paskaidroja, tad piesaistīšot nevēlamu uzmanību. Viņam un bērniem drošāk esot tad, ja viņus neviens neievērojot.

Apliecināju cieņu Trapisa attapībai un pārējo dienas daļu pavadīju, palīdzēdams viņam dažādos darbos. Sūknēju ūdeni un pienesu maizi. Ātri apskatīju bērnus, tad aizgāju uz aptieku un atnesu dažas lietas, kas viņiem varētu palīdzēt.

Visbeidzot apskatīju Trapisu pašu, cik nu viņš man to ļāva. Ierīvēju viņa sāpīgās, pietūkušās pēdas ar kamparu un māteslapu un uzdāvināju viņam cieši piegulošas zeķes un izturīgas kurpes, lai viņam vairs nevajadzētu staigāt pa miklo pagrabu basām kājām.

Kad pēcpusdiena pārtapa vakarā, pagrabā cits pēc cita sāka ierasties noskranduši bērni. Daži gribēja ēst, citi bija ievainoti vai arī meklēja drošu vietu, kur pārgulēt. Visi nopētīja mani ar aizdomu pilniem skatieniem. Mans apģērbs bija jauns un tīrs. Es šeit nebiju piederīgs. Es nebiju savējais.

Uzkavēdamies ilgāk, es izraisītu sarežģījumus. Labākajā gadījumā mana klātbūtne liktu izsalkušajiem bērniem justies tik neomulīgi, ka viņi vairītos palikt pie Trapisa pa nakti. Tāpēc es atvadījos un devos projām. Dažreiz tas ir vienīgais, ko iespējams citu labā darīt.

*    * *

Tā kā līdz krodziņu rosīgākajam laikam vēl bija atlikušas vairākas stundas, es nopirku krēmkrāsas papīra lapu un pieskaņotu bieza pergamenta aploksni. Tie bija augstas kvalitātes rakstāmpiederumi, daudz glītāki par tiem, kādus biju lietojis agrāk.

Tad uzmeklēju klusu kafejnīcu, kur pasūtīju tasi šokolādes un glāzi ūdens. Noliku papīru uz galda un izvilku no ēnsega kabatas rakstāmspalvu un tinti. Pēc tam smalkā, slīpā rokrakstā uzrakstīju šādas rindas:

“Ambroz!

Bērns ir Tavs. Tu zini, ka tā ir patiesība, un to zinu arī es.

Baidos, ka mana ģimene atteiksies no manis. Ja Tu nerīkosies kā džentlmenis un nepildīsi savu pienākumu, es iešu pie Tava tēva un visu viņam izstāstīšu.

Nemēģini pārbaudīt manu pacietību. Lēmums ir pieņemts.”

Atstāju vēstuli bez paraksta, uzvilku tikai vienu lielo burtu, kas varēja būt dekoratīvs “R” vai neveikls “B”.

Tad iemērcu pirkstu ūdens glāzē un ļāvu vairākiem pilieniem nokrist uz papīra lapas. Kad papīrs ap tiem bija mazliet piebriedis un izsmērējis tinti, es tos nosusināju. Izdevās gluži ciešama līdzība ar asaru lāsēm.

Pēdējam pilienam ļāvu uzkrist uz paraksta vienīgā burta, un tas kļuva vēl neskaidrāks. Tagad izskatījās, ka tas varētu būt arī “F” vai “P”, vai “E”. Varbūt pat “K”. Patiesībā to varēja noturēt par jebko.

Rūpīgi salocīju papīru un, aizgājis pie vienas no istabas lampām, izkausēju un uzspiedu locījuma vietai prāvu zīmogvaska gabalu. Uz aploksnes uzrakstīju:

“Ambrozam Džekisam Universitāte. (Divas jūdzes no Imres.)

Beleneja Barrena Kopvalstības vidiene.”

Samaksāju par dzērienu un devos uz Lopu Dzinēju laukumu. Pāris ieliņu attālumā no tā novilku savu ēnsegu un iebāzu to ceļamaisā. Tad nosviedu vēstuli uz ielas, uzkāpu tai virsū un, brīdi pavalstījis smiltīs, pacēlu un nopurināju.

Kad biju gandrīz sasniedzis laukumu, ieraudzīju pēdējo, kas man vēl bija vajadzīgs. Ehei! es uzsaucu vecam, ūsainam vīram, kas sēdēja, atspiedies pret ēkas sienu. Došu tev puspeniju, ja tu ļausi man aizņemties savu cepuri!

Večuks noņēma noplukušo galvassegu un paskatījās uz to. Viņa pakausis zem tās bija kails un ļoti bāls. Viņš samiedza acis pret pēcpusdienas sauli. Manu cepuri? viņš pārjautāja rupjā, piesmakušā balsī. Par veselu peniju vari ņemt to pavisam, un lai tev labi klājas! Vecais vīrs pasmīnēja un cerīgi pastiepa vāju, drebelīgu roku.

Iedevu viņam peniju. Vai tu varētu uz brīdi paturēt šo te? es jautāju un pasniedzu viņam aploksni, bet pats ar abām rokām uzstūmu galvā veco, bezveidīgo cepini. Tuvējā veikala skatlogā pārliecinājos, ka esmu pabāzis zem tās visas savas sarkanās cirtas.

-    Tev piestāv! večuks teica un sulīgi noklepojās. Paņēmu atpakaļ aploksni un apskatīju viņa atstātos netīros pirkstu nospiedumus.

No turienes līdz Lopu Dzinēju laukumam bija tikai pāris soļu. Mazliet sakumpis, piemiegtām acīm sāku klejot cauri pūlim. Pēc maza brīža līdz manām ausīm atplūda atšķirīgais dienvidu Vintasas akcents, un es piegāju pulciņam vīru, kuri cēla vezumā brezenta maisus.

-     Hei! es teicu ar tādu pašu akcentu. Vai jūs, zēni, braucat uz Imres pusi?

Viens no uzrunātajiem ievēla maisu ratos un, purinādams rokas, panācās tuvāk. Brauksim cauri, viņš teica. Vai tu meklē vedēju?

Es papurināju galvu un izvilku no ceļamaisa aploksni. Man jānosūta uz turieni vēstule, es teicu. Gribēju vest pats, bet mans kuģis atiet tikai rit. Man to iedeva viens jūrnieks no Gannerijas par ceturtdaļbitu, lai es nogādājot galā. Viņam to par veselu bitu bija iedevusi kāda augstdzimusi dāma. Es pamirkšķināju ar aci. Cik saprotu, viņai bija traki svarīgi, lai tā pēc iespējas drīzāk nokļūtu pie kāda kunga.

-    Ceturto daļu bita? vīrietis atjautāja, purinādams galvu. Liecies mierā! Tik daudz par vēstuli neviens nemaksās.

-   Nesaki vis! es pacēlu pirkstu. Papriekš paskaties, kam tā domāta. Pacēlu aploksni, lai viņš to varētu apskatīt.

Vīrietis samirkšķināja acis. Džekisam? viņš lēni novilka, un viņa sejā uzplaiksnīja atskārsme. Vai tas būtu barona Džekisa dēls?

Es viszinīgi pamāju ar galvu Vecākais. Bagāts zēns. Tāds samaksās labu naudu par sirdsdāmas vēstuli. Droši vien veselu noblu.

Vīrietis aplūkoja aploksni. Var jau būt, viņš piesardzīgi noteica.

-    Bet skaties! Tur rakstīts tikai “Universitāte”, un viss. Es tur esmu bijis, la nav maza vieta.

-    Barona Džekisa mantinieks neguļ kaut kādā būdā! es pikti atmetu.

-     Paprasi kādam, kur ir vissmalkākā viesnīca, un skaidrs, ka atradīsi viņu tur.

Vīrietis domīgi pamāja ar galvu, un viņa roka neviļus taustīja pēc maka. Laikam jau es varētu tevi no tās atbrīvot, viņš negribīgi novilka. Bet tikai par ceturtdaļbitu. Man šā vai tā sanāk riskēt.

-    Esi tak cilvēks! es žēlabaini pretojos. Man tā bija jāstiepj līdzi astoņsimt jūdzes! Tā ir daudz vērtīgāka!

-    Nu labi! viņš teica, vilkdams no maka monētas. Došu tev trīs bitus.

-    Man vajag pusi raunda! es tiepos.

-    Ņem trīs bitus un pazūdi! Vīrietis pastiepa netīru, aprepējušu plaukstu.

Iedevu viņam vēstuli. Un neaizmirsti pateikt, ka tā ir no augstdzimušas dāmas! es teicu, pagriezdamies uz promiešanu. Tam kundziņam naudas netrūkst. Izspied no viņa visu, ko vari!

Aizgājis no laukuma, es iztaisnoju plecus un noņēmu cepuri. Izvilku no ceļamaisa ēnsegu un apliku to ap pleciem. Svilpodams devos tālāk un, iedams garām plikgalvainajam, vecajam ubagam, atdevu viņam cepuri kopā ar trim saņemtajiem bitiem.

*    * *

Kad pirmoreiz dzirdēju stāstus, kādi par mani klejoja Universitātē, es nodomāju, ka tiem būs īss mūžs. Biju gaidījis, ka uzzibējusī liesma noplaks tikpat ātri kā uguns, kam beidzies kurināmais.

Tomēr tā nebija noticis. Stāstos par Kvoutu, kas izglābis meitenes un pārgulējis ar Felurianu, patiesības druskas jaucās ar smieklīgiem meliem, kurus es biju izplatījis, lai celtu savu reputāciju. Tas bija gana labs kurināmais, lai stāsti turpinātu liesmot un izplatīties kā meža ugunsgrēks, kam talkā nāk spēcīgs vējš.

Patiesību sakot, es nezināju, vai par to vajadzētu uzjautrināties vai satraukties. Kad aizgāju uz Imri, cilvēki paslepus rādīja uz mani un sačukstējās. Mana skandalozā slava izplatījās tiktāl, ka nebija vairs iespējams neuzkrītoši aiziet uz upes otru krastu un nemanītam klausīties citu stāstos.

Turpretī Tarbeana atradās četrdesmit jūdžu attālumā.

Aizgājis no Lopu Dzinēju laukuma, es atgriezos istabā, ko biju noīrējis kādā no Tarbeanas pievilcīgākajām vietām. Vējš no okeāna neielaida šajā pilsētas daļā smakas un putekļus, un gaiss bija tīrs un spirgts. Pasūtīju vannu un pārgalvīgas izšķērdības uzplūdā samaksāju trīs penijus kalpotājam, lai tas aiznestu manas drēbes uz tuvāko keldiešu mazgātavu. Zēna gados tāds vēriens būtu mani pilnīgi apdullinājis.

Pēc tam, tīrs un patīkami smaržodams, devos lejā uz ēdamzāli.

Viesnīcu es biju izvēlējies pārdomāti. Tā nebija pārmēru izsmalcināta, bet nepavisam nebija noplukusi. Ēdamzāle bija mājīga telpa ar zemiem griestiem. Ēka atradās divu rosīgāko Tarbeanas ceļu krustojumā, un es redzēju keldiešu tirgotājus draudzīgi tērzējam ar Illas jūrniekiem un Vintasas pajūgu braucējiem. Šī bija izcili piemērota vieta stāstiem.

Itin drīz es sēdēju bāra letes galā un klausījos, kā esmu nogalinājis Trebonas Melno Briesmoni. Tas mani apstulbināja. Es patiešām biju Trebonā nogalinājis trakojošu draku, bet pirms gada, kad pie manis ieradās Ņina, viņa nebija zinājusi manu vārdu. Mana popularitāte acīmredzot bija izplatījusies līdz Trebonas pilsētai un tālākajā gaitā piesaistījusi ari šo stāstu.

Tur, pie bāra letes, es uzzināju daudz jauna. Dzirdēju, ka man piederot dzintara gredzens, ar kuru es varot pakļaut dēmonus. Es spējot dzert visu nakti līdz ritam un nejust nekādas sekas. Mans rokas pieskāriens atdarot jebkuru slēdzeni, un man piederot apmetnis, kas darināts no zirnekļa tīkliem un ēnām.

Šeit es pirmoreiz dzirdēju, ka mani nosauc par Kvoutu Arkanu. Tas acīmredzot nebija jauns vārds. Cilvēki, kuri klausījās šo stāstu, izturējās tā, it kā to labi zinātu.

Dzirdēju, ka Kvouts Arkans zinot vārdu, ar kuru gaisā var apturēt bultas. Kvouts Arkans asiņojot vienīgi tad, ja nazis, kas viņā iedūries, gatavots no neapstrādāta, nerūdita metāla.

Jaunais kantorists tuvojās stāsta dramatiskajām beigām, un es ar patiesu interesi vēlējos zināt, kā apturēšu baiso dēmonu pēc tam, kad mans apmetnis gandrīz sadedzis un gredzens sabirzis druskās. Bet tieši tajā brīdi, kad es ielauzos Trebonas baznīcā, sadragādams durvis ar burvju vārdu un vienu kailas rokas sitienu, viesnīcas durvis atsprāga vaļā un atsitās pret sienu ar troksni, kas iztrūcināja visus klātesošos.

Uz sliekšņa stāvēja jauns pāris. Sieviete bija jauna un skaista, tumšiem matiem un tumšām acīm. Vīrietis bija eleganti ģērbies, un viņa seja panikā izskatījās gluži balta. Es nesaprotu, kas noticis! viņš izmisis iesaucās un uztraukti skatījās apkārt. Mēs vienkārši gājām pa ielu, un pēkšņi viņa vairs nespēja paelpot!

Es biju sievietei blakus, pirms citi paguva piecelties kājās. Viņa bija pa pusei saļimusi uz tuvākā sola, un pavadonis neziņā līkņāja pār viņu. Sieviete bija piespiedusi vienu roku pie krūtīm un ar otru nevarīgi mēģināja vīrieti atstumt. Vīrietis tam nepievērsa uzmanību un, tuvu pieliecies, kaut ko stāstīja klusā, satrauktā balsī. Cenzdamās atrauties, sieviete aizvirzījās līdz pašam sola galam.

Es uzmanīgi pabīdīju vīrieti nost. Man šķiet, viņai pašlaik vajag ap sevi lielāku telpu.

-   Kas jūs esat? vīrietis spalgā balsī noprasīja. Vai jūs esat ārsts? Kas ir šis cilvēks? Ašāk sameklējiet ārstu! Viņš mēģināja atgrūst mani malā.

r Paklau! es uzsaucu lielam, plecīgam jūrniekam, kas sēdēja pie galda. Savāc šo vīru un apsēdini viņu tur! Mani vārdi skanēja kā pātagas plīkšķi, un jūrnieks, pielēcis kājās, sagrāba jauno vīrieti aiz skausta un aizvilka projām.

Pagriezos pret sievieti un, vērodams viņu, redzēju, kā glītā mute mazliet paveras. Viņa ierāva ļoti īsu un seklu elpu. Sievietes acis bija miklas un pārbiedētas. Es pieliecos tuvāk un ļoti saudzīgi teicu: Viss būs labi. Viss būs kārtībā. Paskaties man acīs!

Viņas skatiens sastapa manējo, un sejā parādījās atskārsme un pārsteigums. Man vajag, lai tu elpotu manā vietā. Uzliku plaukstu uz viņas samocītajām krūtīm. Viņas āda bija karsta un pietvīkusi. Viņas sirds sitās kā pārbiedēts putns. Piespiedu otru plaukstu viņas sejai. Dziļi ieskatījos viņai acīs. Tās bija kā tumši atvari.

Pieliecos tik tuvu, ka būtu varējis viņu noskūpstīt. Viņa smaržoja pēc mēnesspuķēm, pēc zaļas zāles, pēc ceļa putekļiem. Es ieklausījos. Es aizvēru acis. Es dzirdēju vārda čukstu.

Es to izrunāju klusi, bet tik tuvu, ka pieskāros viņas lūpām. Es to izrunāju klusi, bet tik tuvu, ka čuksts izvijās cauri viņas matiem. Es to izrunāju cieti un noteikti, tumši un maigi.

Dzirdēju nošalcam ievilktas elpas plūsmu. Atvēru acis. Apkārtējā klusumā dzirdēju nākamās straujās elpas samtaino šalkmi. Mans sasprindzinājums atslāba.

Viņa uzlika savu plaukstu uz manējās, kas gulēja viņai virs sirds.

-   Man vajag, lai tu elpotu manā vietā, viņa atkārtoja. Tie ir septiņi vārdi.

-    Jā, es teicu.

-    Mans varonis! Denna smaidīdama sacīja un lēni ievilka elpu.

*    * *

-    Tas bija kaut kāds dīvains spēks, zāles tālākajā galā dzirdēju plecīgā jūrnieka balsi. Kaut kas spocīgs viņa balsi. Zvēru pie visas pasaules sāls, es jutos kā lelle, ko rausta aiz striķa!

Klausījos izklaidīgi, ar vienu ausi. Nojautu, ka matrozis gluži vienkārši bija pieradis bez ierunām paklausīt, ja dzirdēja pavēlošu balsi.

Bet sacīt viņam to nebija jēgas. Gan tas, kā biju palīdzējis Dennai, gan mani spilgti sarkanie mati un tumšais apmetnis bija atklājis visiem, ka esmu Kvouts. Tātad te darbojās maģija, lai ko sacītu es pats. Man nebija iebildumu. Tas, ko biju paveicis šovakar, bija stāsta vai pat vairāku stāstu vērts.

Tā kā cilvēki bija mani pazinuši, viņi mūs uzmanīgi vēroja, tomēr nemēģināja tuvoties. Dennas pavadonis bija nozudis, pirms iedomājāmies lūkoties pēc viņa, tāpēc mēs zāles kaktā baudījām tīkamu savrupību.

-    Man vajadzēja zināt, ka satikšu tevi šeit, Denna teica. Tu vienmēr esi tur, kur man ir vismazāk cerību tevi atrast. Vai tu beidzot esi pametis Universitāti?

Es papurināju galvu. Sadomāju dažas dienas paslinkot.

-    Vai tu drīz dosies atpakaļ?

-    Patiesībā rīt. Esmu sarunājis ratus.

Viņa pasmaidīja. Vai tu gribētu kompāniju?

Es atklāti paskatījos viņai acīs. Tu noteikti zini atbildi.

Denna mazliet pietvīka un novērsās. Laikam zinu gan.

Kad viņa nolieca galvu, tumšie mati noslīdēja pār pleciem un ieskāva viņas seju. No tiem vēdīja silta, piesātināta smarža, kā saulesgaisma ar sidru. Tev ir brinum jauki mati, es teicu.

Man par izbrīnu, viņa pietvīka vēl tumšāk un pašūpoja galvu, nepaceldama skatienu. Vai tāds ir mūsu sasniegums pēc visa šī ilgā laika? viņa jautāja, aši paskatīdamās uz mani. Glaimi?

Tagad bija mana kārta samulst. Es… es negribēju… Tas ir, es gribēju… Sastomījies apklusu un ievilku elpu, tad viegli pieskāros mazai, sarežģīti sapītai bizītei, kas bija pa pusei apslēpta viņas matos. Tava bize, es paskaidroju. Tā gandrīz skaidri saka: esmu brinum jauka.

Dennas lūpas izbrīnā savilkās, veidojot gandrīz precīzu apli, un roka neviļus pārslīdēja matiem. Tu proti izlasīt, ko tā saka? viņa neticīgi jautāja ar gluži vai izbiedētu izteiksmi sejā. Žēlīgais Tehlu, vai ir kaut kas, ko tu nezini?

-    Es mācos illiešu valodu, es teicu. Pareizāk sakot, mēģinu mācīties. Tava bizīte ir pīta no sešām, nevis četrām šķipsnām, tomēr tā gandrīz atgādina stāstu mezglu, vai nav tiesa?

-      Gandrīz? Denna pārjautāja. Krietni vairāk nekā gandrīz! Viņas pirksti steidzīgi knibinājās ap zilo aukliņu bizes galā. Pat Illas iedzīvotāji šodien reti prot illiešu valodu! viņa izmeta manāmi aizkaitinātā tonī.

-   Man ar šo valodu neveicas, es teicu. Zinu tikai nedaudzus vārdus.

-    Pat tie, kuri runā illiešu valodā, neapgrūtina sevi ar mezgliem. Denna iesāņus uzmeta man piktu skatienu. Un tie ir lasāmi ar pirkstiem, nevis ar skatīšanos.

-   Man galvenokārt ir bijis jāmācās no grāmatu attēliem, es paskaidroju.

Beidzot viņa bija atraisījusi zilo aukliņu un sāka pīt vaļā bizi, veikliem pirkstiem iegludinādama to atpakaļ pārējos matos.

-    Tā nevajadzēja darīt, es teicu. Iepriekš man patika labāk.

-    Tur jau tā lieta! Viņa paskatījās uz mani, lepni izsliedama zodu un sapurinādama matus. Nu tā! Un ko tu tagad teiksi?

-     Baidos tev sacīt vēl kādu komplimentu, es teicu, īsti nesaprazdams, ko esmu nogrēkojies.

Dennas izturēšanās mazliet atmaiga un aizkaitinājums noplaka.

-    Mani tas vienkārši samulsināja. Nekad nebiju gaidījusi, ka kāds to spēs izlasīt. Kā tu justos, ja tevi kāds redzētu staigājam ar izkārtni “Esmu žilbinošs skaistulis”?

Brīdi valdīja klusums. Pirms tas kļuva neveikls, es jautāju: Vai neatturu tevi no svarīgiem pienākumiem?

-    Tikai no skvaira Strahotas. Viņa nevērīgi atmeta ar roku uz durvīm, aiz kurām bija pazudis viņas pavadonis.

-    Vai tas bija svarīgs pienākums? Es skopi pasmaidīju un jautājoši savilku uzacis.

-    Visi vīrieši uzskata sevi par kaut kādā ziņā svarīgiem, viņa ar mākslotu skarbumu atbildēja.

-    Tātad viņi joprojām iet uzbrukumā?

Dennas sejā iezagās skumjas, un viņa nopūtās. Biju cerējusi, ka ar laiku tāds uzbrukums ies mazumā. Taču pārliecinājos, ka viņi ir tikai mainījuši taktiku. Viņa pacēla roku, atklādama skatienam divus gredzenus. Tagad viņi dāvina nevis rozes, bet zeltu, un dodami kļūst arvien pārdrošāki.

-    Tomēr tie, kuri tevi apgrūtina, vismaz ir naudīgi vīrieši, es mierinoši teicu.

-    Kam vajadzīgi šie naudīgie vīrieši? viņa atmeta. Visi vienādi, lai cik naudas kuram būtu!

Es saudzīgi uzliku plaukstu viņai uz rokas. Mēģini piedot tiem nelaimīgajiem, kuriem ir tirgoņu domāšana! Šie nabaga bagātnieki redz, ka tevi nav iespējams sagūstīt, un cenšas nopirkt to, kas nav nopērkams, turklāt paši to labi zina.

Denna jūsmīgi sasita plaukstas. Žēlsirdīgs vārds ienaidnieka labā!

-     Gribēju tikai atgādināt, ka tev arī pašai patīk dot dāvanas, es teicu. To es zinu labāk par jebkuru citu.

Dennas skatiens nocietinājās, un viņa papurināja galvu. Ir milzīga atšķirība, vai dāvanu dod pēc brīvas gribas, vai arī tā domāta, lai kādu sev piesaistītu.

-    To nevar noliegt, es piekritu. Zelta važas var būt tikpat iedarbīgas kā dzelzs važas. Bet diez vai var pārmest cilvēkam, kurš grib izrotāt tevi ar zeltu.

-    Var jau būt, Denna atbildēja ar bālu, gurdenu smaidu. Bet viņu mājieni reti līdzinās rotai. Viņa paskatījās uz mani. Un tu pats? Vai tu labāk vēlētos uzlūkot mani kā rotu vai kā gluži citādu iepriecinājumu?

-     Par to es esmu domājis, sacīju, noslēpumaini smaidīdams, jo apzinājos, ka manā Ankera viesnīcas istabā, droši noglabāts, guļ Dennas gredzens. Pārlaidu viņai teatrāli izteiksmīgu skatienu. Zināms ieguvums būtu jebkurā gadījumā, tomēr zelts tev nav īsti piemērots. Tu esi pārāk spoža, lai censtos tevi vēl izskaistināt.

Denna satvēra manu elkoni un cieši to paspieda, dāvādama man sirsnīgu smaidu. Ai, Kvout, ja tu zinātu, kā man tevis pietrūka! Doties uz šo pasaules malu mani lielā mērā mudināja cerība atrast tevi. Viņa piecēlās un pastiepa roku. Nāc, aizved mani no šīs vietas!

SIMT ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . stāsti par akmeņiem

GARAJĀ ATPAKAĻCEĻĀ uz Imri mēs ar Dennu sarunājāmies par neskaitāmām maznozīmigām lietām. Viņa man stāstīja par pilsētām, kuras bija redzējusi, Tinuē, Varteretu, Andenivanu. Es viņai pastāstīju par Ademri un parādīju dažas roku valodas kustības.

Denna zobojās par manu augošo slavu, un es viņai darīju zināmu patiesību, kas slēpās aiz stāstiem. Pastāstīju, kā beigušās mūsu attiecības ar maeru, un viņa jutās ļoti sašutusi manis dēļ.

Tomēr daudz ko mēs nepārrunājām. Ne viņa, ne es nepieminējām mūsu pēdējo tikšanos Severenā. Es nezināju, vai Denna pēc mūsu strīda ir aizceļojusi dusmu karstumā vai dzīvojusi ar domu, ka esmu viņu pametis. Jautājumi šķita bīstami. Tāda saruna labākajā gadījumā liktu justies neomulīgi. Sliktākajā gadījumā tā varētu no jauna iededzināt toreizējās nesaskaņas, un no tā es izmisīgi vēlējos izvairīties.

Denna veda līdzi savu arfu un lielu ceļojuma lādi. Nojautu, ka viņa ir pabeigusi savu dziesmu un palaikam izpilda to publikai. Man bažas darīja doma, ka viņa izpildīs to Imrē, kur priekšnesumu klausīsies neskaitāmi dziedoņi un menestreli, kas aiznesīs to tālāk pasaulē.

Tomēr es neko nesacīju. Zināju, ka tā būtu smaga saruna, kurai ļoti rūpīgi jāizvēlas piemērots brīdis.

Nepieminēju arī Dennas patronu, kaut gan Kteha stāsts man nedeva mieru. Es pastāvīgi domāju par dzirdēto. Redzēju to sapņos.

Ari par Felurianu mēs nerunājām. Denna daudz ķircināja mani par izglābtiem bandītiem un nogalinātām jaunavām, bet nekad nepieminēja Felurianu. Viņa noteikti bija dzirdējusi manu sacerēto dziesmu, jo tā bija kļuvusi daudz plašāk pazīstama nekā citi stāsti, kurus Denna, pēc visa spriežot, zināja ļoti labi. Tomēr viņa ne reizi to nepieminēja, un es nebiju tik nesaprātīgs, lai pats par to ierunātos.

Tā nu daudz kas starp mums palika neizrunāts. Ratu riteņi kratījās ceļa grambās, aiz muguras palika jūdze pēc jūdzes, un gaisā ap mums brieda arvien lielāks sasprindzinājums. Saruna laiku pa laikam pārtrūka, un klusuma brīži stiepās arvien garāki. Tie nebija ilgi, bet biedēja ar savu dziļumu.

Kādā no šiem klusuma brīžiem mēs beidzot iebraucām Imrē. Es izlaidu Dennu pie “Mežakuiļa” viesnīcas, kurā viņa bija iecerējusi apmesties.

Palīdzēju uznest augšā ceļojuma lādi, bet klusums starp mums kļuva arvien dziļāks. Gribēdams no tā izvairīties, es draudzīgi atvadījos un metos bēgt, pat nenoskūpstījis viņai roku.

*    * *

Tajā nakti es pārcilāju desmittūkstoš domu par to, ko būtu varējis viņai sacīt. Gulēju nomodā, skatījos griestos un nespēju aizmigt līdz melnākajai nakts stundai.

Pamodos agri, juzdamies neizgulējies un noraizējies. Paēdu brokastis kopā ar Simmonu un Felu un devos uz padziļinātās simpātijas nodarbību, kurā Fentons mani bez lielām pūlēm pieveica trīs divkaujās pēc kārtas un ierindojās pirmajā vietā pirmo reizi, kopš biju atgriezies Universitātē.

Tā kā citu nodarbību man todien nebija, es nomazgājos un krietnu laiku pārcilāju savus apģērbus, līdz izvēlējos vienkāršu kreklu un zaļo vesti, kura, pēc Felas vārdiem, izcēla manu acu krāsu. Pārveidoju ēnsegu par īsu apmetni, bet tad nolēmu to nemaz nevilkt. Negribēju, lai Dennai mūsu tikšanās laikā būtu jādomā par Felurianu.

Beidzot ieliku vestes kabatā Dennas gredzenu un devos pāri upei uz Imri.

Nokļuvis pie “Mežakuiļa”, nepaguvu pat pieskarties rokturim, kad durvis jau atvērās, un pa tām iznāca Denna, sniegdama man groziņu ar līdzpaņemtu ēdamo.

Jutos bezgala izbrīnījies. Kā tu zināji…?

Denna bija ģērbusies bāli zilā kleitā, kas viņai teicami piestāvēja. Apburoši smaidīdama, viņa ieslidināja roku man elkonī. Sievietes intuīcija!

-   Ā! es atsaucos, cenzdamies ielikt balsī visgudru skanējumu. Viņas tuvums bija gandrīz vai sāpīgs. Jutu plaukstas siltumu uz sava elkoņa un elpoju smaržu, kas vēstīja par zaļām lapām un gaisu pirms vasaras vētras. Vai tu zini arī to, kurp mēs ejam?

-    Zinu tikai to, ka tu mani aizvedīsi turp. Runādama viņa pagrieza seju pret mani, un es sajutu uz kakla viņas elpu. Es ar prieku tev uzticēšos!

Paskatījos uz viņu, gribēdams sacīt kādu no daudzajām gudrībām, ko biju pārdomājis iepriekšējā naktī. Bet, kad mūsu acis sastapās, visi vārdi pazuda. Labu bridi es biju pilnīgi viņas varā…

Denna iesmējās un paraustīja manu elkoni, pamodinādama mani no sapņainības, kas bija ilgusi nenosakāmu laika sprīdi. Izgājām no pilsētas, sarunādamies tik brīvi, it kā starp mums vienmēr būtu bijusi tikai saulesgaisma un pavasara gaiss.

Aizvedu viņu uz vietu, kuru biju atklājis agrāk pavasari, uz nelielu, koku ieskautu ieplaku. Blakus mazam strautiņam gulēja liels pelēkakmens, un saule mirdzēja pār dzidri baltām margrietiņām, kas lūkojās debesis.

Kad nokļuvām ieplakas malā un Denna ieraudzīja pretī margrietiņu paklāju, viņa pacilātībā aizturēja elpu. Es jau sen gribēju parādīt šim puķēm, cik tu esi skaista, es teicu.

Par to es nopelnīju jūsmīgu apskāvienu un skūpstu, kas dedzināja vaigu. Kā viens, tā otrs bija galā, pirms es paguvu attapties. Samulsis un neveikli smaidīdams, vedu viņu cauri margrietiņām uz pelēkakmeni pie strauta.

Novilku apavus un zeķes. Denna nometa kurpes un, uzspraudusi svārkus, ieskrēja strautā, līdz ūdens sniedzās viņai virs ceļiem.

-    Vai tu zini akmeņu noslēpumu? viņa jautāja un iemērca roku straumē. Viņas svārku apakšmala ieslīga ūdenī, bet šķita, ka tas viņu neuztrauc.

-    Kas tas ir par noslēpumu?

Denna izvilka no ūdens gludu, tumšu akmeni un pacēla to man pretī.

-     Nāc un apskaties!

Uzrotījīs bikses, es iebridu strautā. Denna pastiepa pilošo akmeni man pretī. Ja to cieši saņem plaukstā un ieklausās… Izdarījusi to, viņa aizvēra acis. Tā viņa stāvēja ilgi, pavērsusi seju augšup kā puķe.

Es ļoti vēlējos viņu noskūpstīt, tomēr atturējos.

Beidzot viņa atvēra tumšās acis. Tajās mirdzēja smaids. Ja uzmanīgi ieklausīsies, tu dzirdēsi akmens stāstu.

-    Kādu stāstu tu dzirdēji? es jautāju.

-    Reiz dzīvoja zēns, kas aizgāja pie upes… Denna iesāka. Tas ir stāsts par meiteni, kas aizgāja pie upes kopā ar zēnu. Viņi sarunājās, un zēns mētāja akmeņus, sviezdams to projām no sevis. Meitenei nebija akmeņu, un zēns iedeva viņai dažus no savējiem. Tad viņa atdeva zēnam pati sevi, un zēns viņu aizsvieda projām tāpat kā akmeni, nedomādams par to, kā viņa izjutīs kritienu.

Es bridi klusēju, skaidri nezinādams, vai stāsts ir galā. Tātad tas ir skumjš akmens?

Denna noskūpstīja akmeni un palaida to vaļā, skatīdamās, kā tas iegulst smiltis. Nē, skumjš tas nav. Bet tas ir izjutis metienu. Tas pazīst kustības sajūtu. Tam ir grūti gulēt uz vietas kā citiem akmeņiem. Tas tiecas līdzi ūdenim un reizēm pārvietojas. Viņa paskatījās uz mani ar atklātu smaidu. Pārvietodamies tas domā par savu sviedēju.

īsti nezināju, ko domāt par šo stāstu, tāpēc mēģināju mainīt tematu.

-    Kā tu iemācījies klausīties akmeņu stāstus?

-    Var tikai brīnīties, cik daudz iespējams dzirdēt, ja vien pacenšas ieklausīties. Viņa pamāja uz oļiem nosēto strauta gultni. Pamēģini! Nekad nevar zināt, ko dzirdēsi.

Neizprazdams, kādu spēli viņa spēlē, es ar acīm sameklēju akmeni, tad uzrotīju piedurkni un pasniedzos to paņemt.

-    Klausies! Denna nopietni teica.

Mācības pie Elodina bija man iemācījušas izturēties iecietīgi pret smieklīgo. Pacēlu akmeni pie auss un aizvēru acis. Prātoju, vai man vajadzētu izlikties, ka dzirdu stāstu.

Nākamajā brīdī gulēju ūdenī spļaudīdamies un slapjš līdz ādai. Sprauslādams pūlējos piecelties, kamēr Denna smējās locīdamās un aiz smiekliem gandrīz nespēja nostāvēt.

Paspēru soli uz viņas pusi, bet viņa iespiegdamās palēca sānis un smējās vēl sirsnīgāk. Nemēģināju vairs viņu notvert un demonstratīvi slaucīju ūdeni no sejas un rokām.

-    Tik viegli padodies? viņa ķircināja. Vai pēkšņi pietrūka spēka?

Iegremdēju roku ūdenī. Cerēju vēlreiz atrast savu akmeni, es

teicu, izlikdamies, ka to meklēju.

Denna smiedamās papurināja galvu. Mani tik viegli nepiemānīsi!

-     Pavisam nopietni, es teicu. Gribēju dzirdēt savu stāstu līdz beigām.

-    Kas tas bija par stāstu? viņa zobgalīgi jautāja, bet nenāca tuvāk.

-    Tas bija stāsts par meiteni, kura spēlējās ar varenu arkanistu, es teicu. Izsmēja viņu un zobojās par viņu. Nicīgi smējās par viņu. Kādu dienu viņš to notvēra strautā un ar skaistiem vārdiem noslāpēja viņas bailes. Meitene aizmirsa paskatīties aiz muguras, un par to viņai bija jāmaksā ar asarām.

Es pasmīnēju un izvilku roku no ūdens.

Denna pagriezās un paskatījās atpakaļ tieši tajā brīdī, kad viņai trāpīja vilnis. Tas sniedzās tikai līdz viduklim, bet ar to pietika, lai viņa zaudētu līdzsvaru. Viņa pazuda zem ūdens, kleitai, matiem un burbuļiem saplūstot kopējā virpulī.

Straume atnesa viņu pie manis, un es smiedamies palīdzēju viņai piecelties.

Denna iznira virspusē, izskatīdamās kā trīs dienas veca slīkone. Tas bija nejauki! viņa sašutusi izgrūda. Negodīgi un nejauki!

-     Nevaru tev piekrist, es teicu. Tu esi visjaukākā ūdensmeita, kādu man gadījies ieraudzīt.

Viņa uzšļakstīja man ūdeni. Glaimo, cik gribi, Dievs tik un tā redz patiesību! Tu krāpies. Es izmantoju godīgu viltību.

Denna mēģināja pagrūst mani zem ūdens, bet es biju sagatavojies. Kādu laiku mēs patīkami cīnījāmies, līdz abi palikām bez elpas. Tikai tad es aptvēru, cik viņa man ir tuvu. Cik viņa ir brīnišķa. Cik niecīgi mūs šķir slapjās drēbes.

Šķiet, viņa to aptvēra tajā pašā brīdī, kad es, un piepešas kautrības uzplūdā mēs mazliet atkāpāmies viens no otra. Mums pāršalca vēja brāzma, atgādinot, cik esam samirkuši. Denna vieglā solī izlēca krastā, bez jebkādas vilcināšanās norāva slapjo kleitu un uzmeta to uz pelēkakmens žāvēties. Tad viņa iebrida atpakaļ strautā, un baltais apakškrekls pievilcīgi piekļāvās viņas augumam. Skriedama garām, viņa mani rotaļīgi pagrūda un pēc tam apmetās uz gluda, melna laukakmens, kas gulēja strauta vidū, pa pusei iegrimis ūdenī.

Tas bija izcili piemērots akmens, uz kura gozēties saulē: nogludināts bazalts, tikpat tumšs kā viņas acis. Baltā āda un tikpat baltais krekls, kas atklāja vairāk nekā slēpa, krasi iezīmējās uz melnā akmens fona ar tik spožu mirdzumu, ka žilbināja acis. Viņa gulēja uz muguras, izkliedējusi matus ap galvu, lai labāk tos izžāvētu. Matu slapjais raksts iezīmēja uz akmens rakstu, kas līdzinājās vēja vārdam. Viņa aizvēra acis un pavērsa seju pret sauli. Pat Feluriana nebūtu izskatījusies pievilcīgāka un brīnišķāk atraisīta.

Es izgāju krastā un novilku izmērcēto kreklu un vesti. Slapjās bikses vajadzēja pieciest, jo man nebija nekā cita, ko uzvilkt vietā. Ko tev stāsta šis akmens? es jautāju, lai aizpildītu klusumu, un izklāju kreklu uz pelēkakmens blakus viņas kleitai.

Denna pārlaida plaukstu akmens gludajai virsmai un ierunājās, neatvērdama acis. Šis akmens man stāsta, ko nozīmē dzīvot ūdenī, bet nebūt zivij. Viņa izstaipījās kā kaķis. Vai tu varētu atnest šurp ēdienu groziņu?

Paņēmu groziņu un aizbridu pie Dennas, cenzdamies iet lēni, lai nešļakstītos. Viņa gulēja pilnīgi nekustīgi, gluži kā aizmigusi. Tomēr vērodams redzēju, ka viņas lūpas savelkas smaidā. Tu ej ļoti klusi, Denna teica. Bet es tevi jūtu pēc smaržas.

-    Ceru, ka tā nav nepatīkama smarža.

Viņa viegli papurināja galvu, joprojām neatvērdama acis. Tu smaržo pēc kaltētām puķēm. Pēc savādiem garšaugiem, kas gruzd un jebkurā brīdī var iekvēloties liesmā.

-    Un pēc upes ūdens, ja drīkstu izteikt pats savu minējumu.

Viņa vēlreiz izstaipījās un gaiši pasmaidīja, atklādama zobu nevainojamo baltumu un lūpu nevainojamo sārtumu. Tad viņa pavirzījās mazliet sānis. Gandrīz tā, it kā gribētu atbrīvot man vietu. Gandrīz. Prātoju, vai varētu viņai pievienoties. Akmens bija pietiekami liels diviem, ja šie divi vēlētos gulēt cieši blakus…

-    Jā, Denna teica.

-     Kas par jā? es nesapratu.

-    Atbilde uz tavu jautājumu, viņa sacīja, pavērsusi seju pret mani, bet joprojām aizvērusi acis. Tu man gribi kaut ko jautāt. Viņa mazliet sagrozījās uz akmens. Atbilde ir “jā”.

Kā man vajadzēja to uzņemt? Ko vajadzēja viņai jautāt? Vai drīkstu tevi noskūpstīt? Vai drīkstu vairāk? Cik daudz es drīkstēju vēlēties, lai nepārkāptu robežu? Vai šī bija pārbaude? Es zināju, ka vēlēties par daudz nozīmētu viņu atgrūst.

-     Gribēju jautāt, vai tu esi ar mieru drusku pavirzīties, es uzmanīgi teicu.

-    Jā. Denna vēlreiz sakustējās, atbrīvodama sev blakus plašāku vietu. Tad viņa atvēra acis un plati tās iepleta, redzēdama mani stāvam blakus bez krekla. Pēc tam viņas skatiens noslīdēja zemāk, un viņa nomierinājās, redzēdama man kājās bikses.

Es iesmējos, bet Dennas izbiedētais skatiens atkal darīja mani piesardzīgu. Vietā, kur biju gribējis atlaisties, noliku ēdienu groziņu. Par ko jūs nupat domājāt, milēdij?

Viņa mazliet mulsi pietvīka. Es nedomāju, ka tu esi no tiem, kas varētu atnest meitenei ēdamo, būdams kails līdz ādai. Viņa paskatījās uz groziņu un pēc tam uz mani. Bet šāds tu man patīc. Mans puskailais vergs! Viņa atkal aizvēra acis. Pacienā mani ar zemenēm!

Es ar prieku paklausīju, un tā mēs aizvadījām pēcpusdienu.

*    * *

Maltīte sen bija notiesāta, un saule bija mūs nožāvējusi un sasildījusi. Pirmo reizi kopš mūsu strīda Severenā es jutu, ka starp mums viss atkal ir kārtībā. Klusuma brīži vairs negulēja ap mums kā bedres uz ceļa. Tātad bija vajadzējis tikai pacietīgi gaidīt, līdz sasprindzinājums izgaisīs.

Pēcpusdiena lēni tuvojās vakaram, un es sapratu, ka šis ir īstais brīdis, lai sāktu runāt par to, ko ilgi biju apvaldījis klusējot. Redzēju uz Dennas roku augšdelmiem zaļganus, daļēji izgaisušus plankumus un apdzijušu rētu uz muguras. Virs ceļgala viņai stiepās brūce, tik svaiga, ka apsarkums rēgojās cauri baltajam apakškreklam.

Vajadzēja tikai saņemties un pajautāt viņai, ko tas nozīmē. Ja uzmanīgi izvēlēšos vārdus, varbūt viņa atzīsies, ka to nodarījis viņas patrons. Pēc tam vairs nebūtu grūti viņu pārliecināt. Iestāstīt, ka viņa pelnījusi

kaut ko labāku. Ka tāda apiešanās neatsver nekādus ieguvumus, ko šis cilvēks varēja viņai dot.

Un pirmoreiz mūžā man bija iespēja piedāvāt viņai izeju. Alverona pabalsts un mans darbs “Frakcijā” nozīmēja, ka par naudu man galva vairs nav jālauza. Pirmoreiz mūžā es biju bagāts. Varēju palīdzēt viņai izkļūt no šī stāvokļa…

-    Kas noticis ar tavu muguru? Denna klusi jautāja, pārtraukdama manu domu gaitu. Viņa joprojām gulēja uz akmens, un es pret to balstījos, stāvēdams strautā.

-     Ko? es atjautāju un neapzināti pagriezos sānis.

-    Tev visa mugura ir rētās, viņa saudzīgi teica. Jutu, kā viņas vēsā roka pieskaras manai saulē sasilušajai ādai un pārslīd tajā iezīmētajām svītrām. Es sākumā pat nesapratu, ka tās ir rētas. 1ās izskatās pievilcīgas. Viņas pirksti pārslīdēja citai svītrai uz manas muguras. Tādas, it kā milža mazulis būtu noturējis tevi par papīra lapu un mācījies rakstīt uz tevis burtus ar sudraba rakstāmspalvu.

Denna atvilka roku, un es pagriezos pret viņu. Kur tu tās dabūji? viņa jautāja.

-    Iekūlos nepatikšanās Universitātē, mazliet nokaunējies, es atbildēju.

-    Tevi pēra? Denna neticīgi jautāja.

-    Divreiz, es apstiprināju.

-     Un tu paliki turpat? viņa jautāja, šķiet, joprojām negribēdama noticēt. Pēc tam kad viņi tev to nodarīja?

Es nevērīgi paraustīju plecus. Pēriens nav ļaunākais dzīvē. Nekur citur es nevaru iemācīties to, ko māca tikai tur. Un, ja es kaut ko gribu, tad nieka asinis nav iemesls, lai…

Tikai tajā brīdī es aptvēru, ko saku. Maģistri piesprieda man pērienu. Dennas patrons viņu sita. Un mēs abi palikām turpat, kur bijām. Kā lai pārliecinu Dennu, ka viņas stāvoklis ir citāds? Kā lai pierunāju viņu aiziet?

Denna piešķieba galvu uz sāniem un ziņkārīgi paskatījās uz mani.

-    Kas notiek, ja tu kaut ko gribi?

Paraustīju plecus. Es tikai gribēju teikt, ka mani tik viegli nevar apturēt.

-    To es esmu dzirdējusi, Denna sacīja un uzmeta man zinošu skatienu. To stāsta daudzas Imres meitenes. Viņa piecēlās sēdus un sāka virzīties uz akmens malu. Baltais krekls, viņai kustoties, sagriezās

• un lēni savilkās augstāk.

Gribēju sacīt kaut ko par viņas ievainoto kāju, joprojām cerēdams, ka sarunu izdosies pievērst viņas patronam, bet tad pamanīju, ka Denna

ir pārstājusi kustēties un skatās, kā es blenžu uz viņas atkailinātajām kājām.

-   Un ko tad viņas stāsta? es jautāju. Drīzāk tādēļ, lai kaut ko teiktu, nevis tāpēc, ka mani tas īpaši interesētu.

Denna paraustīja plecus. Runā, ka tu cenšoties ņemt desmito tiesu no Imres sieviešu kārtas iedzīvotājām. Viņa pievirzījās vēl tuvāk akmens malai. Baltais krekls atkal vilinoši sakustējās.

-    Desmitā tiesa nozīmētu katru desmito sievieti, es teicu, mēģinādams pārvērst to jokā. Tas būtu par daudz pat manai godkārei.

-    Cik uzmundrinoši! viņa izmeta. Vai tu viņas visas… īsi ieelsodamās, Denna sāka slīdēt lejup pa akmens sānu. Viņai izdevās noturēties tieši tajā brīdī, kad es pastiepos palīdzēt.

-    Ko “viņas visas”? es jautāju.

-    Apdāvini ar rozēm, muļķi? viņa skarbi attrauca. Vai varbūt to lappusi tu jau esi aizšķīris?

-    Vai gribi, lai es tevi iznesu malā? es jautāju.

-    Jā, Denna atbildēja. Taču es nepaguvu viņu satvert, jo tajā pašā brīdī viņa noslīdēja atlikušo gabalu pār akmens malu un iešļūca ūdenī, kreklam uzraujoties tracinoši augstu. Ūdens sniedzās viņai līdz ceļiem, un baltā stērbele atkal kļuva slapja.

Mēs izbridām malā, aizgājām pie pelēkakmens un klusēdami uzvilkām saulē izžuvušās drēbes. Denna piktojās par samērcēto krekla apakšmalu.

-    Es tomēr būtu varējis iznest tevi malā, es klusi sacīju.

Denna piespieda plaukstu pie pieres. Atkal septiņi vārdi. Man griežas galva! Viņa apvēdināja seju ar otru plaukstu. Ko sieviete tādā brīdī var darīt?

-     Mīlēt mani. Biju domājis pateikt to pēc iespējas gaisīgā tonī. Zobgalīgi. Pa jokam. Taču es izdarīju kļūdu un, to sacīdams, paskatījos viņai acīs. Tās mani apskurbināja, un vārdi izskanēja pavisam citādi, nekā biju gribējis.

Pavisam īsu mirkli viņa lūkojās pretī ar dziļu maigumu. Tad viņas lūpu kaktiņi savilkās skumjā smaidā. Nu nē! viņa sacīja. Tajā slazdā es neiekritīšu. Nebūšu viena no daudzām.

Es sakodu zobus, juzdams uzviļņojam sevī kaut ko starp mulsumu, neziņu un bailēm. Biju atļāvies pārdrošību un visu sabojājis, kā vienmēr tiku baidījies. Kurā brīdī es ļāvu sarunai aiziet nevēlamā virzienā?

-    Man ļoti žēl, es muļķīgi teicu.

-     Es domāju gan! Denna neparasti stīvām kustībām izlīdzināja apģērbu un, saglaudusi matus, sāka pīt tos biezā bizē. Viņas pirksti veidoja pinuma rakstu, un īsu mirkli es tajā pavisam skaidri izlasīju: “Nerunā ar mani!”

Varbūt es neesmu gana attapīgs, tomēr tik skaidru zīmi nevarēju nesaprast. Klusēdams noriju to, ko nupat biju gribējis sacīt.

Tad Denna pamanīja, ka vēroju viņas matus, un samulsusi nolaida rokas, nesasējusi bizes galu. Bize ātri atrisa, un mati izplūda klaidā pār pleciem. Pacēlusi rokas, viņa nervozi pavirpināja vienu no gredzeniem.

-      Vienu mirkli! es iesaucos. Gandrīz vai aizmirsu. Iebāzu roku vestes iekškabatā. Es tev atnesu dāvanu.

Dennas mute sakniebās šaurā svītrā, un viņa ar nepatiku uzlūkoja manu pastiepto roku. Arī tu? viņa sacīja. Es patiesi domāju, ka tu esi citāds.

-    Ceru, ka esmu, es teicu un atvēru plaukstu. Biju nopulējis gredzenu, un saules stars spoži atmirdzēja bāli zilajā akmeni.

-    Ai! Denna aizsedza muti ar plaukstu, un acīs viņai spēji sakāpa asaras. Vai tiešām tas pats? Pasniegusies viņa to cieši satvēra ar abām rokām.

-    Tas pats, es apstiprināju.

Denna pagrozīja to rokās, tad noņēma vienu no pārējiem gredzeniem un uzvilka pirkstā savējo. Tas pats, viņa pārsteigta atkārtoja, un pāris asaru izlauzās viņai uz vaiga. Bet kā tu…?

-    Dabūju to no Ambroza, es atbildēju.

-   Ai! Denna klusi iesaucās. Viņa pamīņājās no vienas kājas uz otru, un es jutu, ka starp mums atkal briest klusums.

-    Tas nebija grūti, es teicu. Žēl tikai, ka vajadzēja tik daudz laika.

-    Nezinu, kā tev pateikties! Denna pasniedzās un saņēma manu plaukstu abās savējās.

Varbūt jūs domājat, ka tas uzlaboja stāvokli. Ka dāvana un sakļautās plaukstas gaisināja jebkādu sasprindzinājumu mūsu starpā. Taču klusums bija atgriezies un samilzis vēl spēcīgāk nekā iepriekš. Tik sabiezējis, ka to varētu ziest uz maizes kā sviestu. Ir klusuma brīži, kurus nespēj kliedēt nekādi vārdi. Un, kaut gan Denna bija pieskārusies manai rokai, viņa to neturēja. Atšķirība ir neaprakstāmi liela.

Denna paskatījās uz debesīm. Laiks mainās, viņa teica. Droši vien vajadzētu iet atpakaļ, pirms sācies lietus.

Es piekrītoši pamāju, un mēs devāmies atpakaļ. Klajumu aiz muguras izraibināja mākoņu ēnas.

SIMT ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . pinekļos

ANKERA VIESNĪCAS ēdamzāle bija gandrīz tukša: tikai pie viena no tālākajiem galdiņiem sēdēja Simmons un Fela. Aizgāju pie viņiem un apsēdos, iekārtodamies ar muguru pret sienu.

-    Nu? Simmons noprasīja, kad biju ieslīdzis krēslā. Kā vakar gāja?

Atstāju jautājumu bez atbildes, jo man negribējās par to runāt.

-    Kas vakar notika? Fela ziņkāri pavaicāja.

-    Viņš pavadīja dienu kopā ar Dennu, Simmons atbildēja. Visu dienu.

Es paraustīju plecus.

Simmona možā izturēšanās mazliet pieplaka. Ne visai? viņš uzmanīgi apjautājās.

-    Ne visai, es atbildēju. Paskatījos uz bāru, sastapu Lorelas skatienu un pamāju, lai viņa atnes kaut ko ēdamu.

-    Vai gribi dzirdēt dāmas viedokli? Fela draudzīgi pavaicāja.

-    Labāk jau tavējo.

Simmons iesmējās, un Fela saviebās. Par spiti tavai bezkaunībai, esmu gatava palīdzēt, viņa teica. Izkrati Felas tantei sirdi!

Lielos vilcienos izstāstīju viņai notikušo. Kā mācēdams centos attēlot situāciju, tomēr jutu, ka galveno būtību nespēju izskaidrot. Izklāstīts vārdos, notikušais izklausījās muļķīgs.

-    Tas ir viss, es teicu, kādu laiku neveikli mēģinājis izteikties. Vai vismaz pietiekami daudz, lai es beigtu par to runāt. Nekas cits šajā pasaulē mani nespēj tik ļoti mulsināt kā viņa. Noknibināju no galda virsmas atdalījušos skabargu. Man ļoti nepatīk, ja es nespēju kaut ko saprast.

Lorela atnesa man siltu maizi un bļodiņu kartupeļu zupas. Vai vēl kaut ko? viņa jautāja.

-    Paldies, pietiks. Uzsmaidīju viņai un noskatījos, kā viņas mugura attālinās bāra virzienā.

-     Nu labi, Fela lietišķi teica. Tātad sāksim ar tavām labajām īpašībām. Tu esi pievilcīgs, izskatīgs un ļoti uzmanīgs pret sievietēm.

Simmons iesmējās. Vai tu pamanīji, kā viņš nupat blenza uz Lorenu? Pirmā numura izvirtulis! Viņš skatās uz sievietēm vairāk, nekā es spētu pat tad, ja man būtu divas galvas ar tik kustīgiem kakliem kā pūcei.

-    Tev taisnība, es piekritu.

-    Var skatīties un var skatīties, Fela sacīja Simmonam. Daži vīrieši skatās tā, ka kļūst pretīgi. Gribas iet nomazgāties. Citi to izdara patīkami. Tas palīdz apzināties, ka esi skaista. Viņa izklaidīgi izlaida plaukstu caur matiem.

-    Diez vai tev tas ir jāatgādina, Simmons teica.

-Jāatgādina tas ir katrai! Fela atmeta. Bet Kvoutam tas ir citādi.

Viņš to dara ļoti nopietni. Kad viņš skatās uz sievieti, tūlīt redzams, ka viņš veltī tai visu savu uzmanību. Viņa iesmējās, ievērojusi neveiklību manā sejā. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc tu man uzreiz iepatikies, kad iepazināmies.

Simmona seja satumsa, un es pūlējos izskatīties tik nekaitīgs, cik vien iespējams.

-    Bet kopš tavas atgriešanās tas ir gandrīz fiziski jūtams, Fela turpināja. Tagad, kad tu skaties uz mani, tev kaut kas notiek acīs dziļi aiz virskārtas. Saldi augļi, ēnas, lampu gaisma, kaut kas tāds… Kaut kas nevaldāms, tāds kā feju meitenes, kas skraida zem violetām debesīm. Kaut kas diezgan baiss. Man tas patīk. Teikdama pēdējos vārdus, Fela mazliet sagrozījās krēslā, un viņas acīs iezibējās velnišķa dzirksts.

Tas Simmonam bija par daudz. Atgrūdis krēslu no galda, viņš sāka celties kājās, nesakarīgi žestikulēdams un runādams: Nu labi… Tad es… Ļoti labi!

-    Ai, mīļum! Fela uzlika roku uz viņa piedurknes. Nevajag! Tur nav nekā tāda!

-    Nemierini mani! Simmons atcirta, tomēr palika sēžam.

Fela maigi pārlaida plaukstu Simmona pakausim. Tur nav nekā tāda, par ko tev būtu jāraizējas. Viņa iesmējās, it kā tāda doma pati par sevi viņai liktos smieklīga. Tu mani esi sev piesaistījis ciešāk, nekā pats apzinies. Bet tas nenozīmē, ka man laiku pa laikam nepatiktu baudīt glaimojošas izjūtas.

Simmona skatiens iezvērojās vēl negantāk.

-     Vai man būtu jāiet klosterī? Fela noprasīja. Viņas balsī iedzinkstējās nepārprotams aizkaitinājums, un līdz ar to jūtamāks kļuva Modegas akcents. Vai tu pats nezini, kā jūties, kad Mola sadomā flirtēt ar tevi? Simmons acīmredzami apstulba un izskatījās tāds, it kā grasītos vienlaikus nobālēt un nosarkt. Fela, to redzēdama, uzjautrināti iesmējās. Sīkie Dievi, Simmon! Vai tiešām tu domā, ka es esmu akla? Tas ir patīkami un ļauj tev justies labāk. Kas tur ļauns?

Brīdi iestājās klusums. Laikam jau nekas, Simmons beidzot noteica. Viņš paskatījās uz mani un nevarīgi pasmīnēja, tad atbīdīja matus no

acīm. Tikai nekad neskaties uz mani tā, kā viņa teica, labi? Viņa smīns kļuva platāks un patiesāks. Nezinu, vai es spētu ar to sadzīvot.

Neko nedomādams, es pasmaidīju pretī. Simmons allaž spēja izvilināt man smaidu.

-     Turklāt tu esi brīnišķīgs tieši tāds, kāds esi, Fela teica un noskūpstīja viņa ausi, laikam gribēdama vēl vairāk uzlabot viņa noskaņojumu, un tad atkal pievērsās man. Tomēr jāteic, ka nokļūt tavos pinekļos es negribētu ne par kādu naudu! viņa bez aplinkiem noskaldīja.

-    Ko tu ar to gribi teikt? es noprasīju. Bet mans skatiens? Noslēpumainās feju ēnas un tā tālāk?

-    Jā, protams, tas ir vilinoši. Bet meitenei vajag vairāk. Viņai vajag, lai vīrietis nodotos viņai ar visu sirdi.

Es papurināju galvu. Neesmu ar mieru mesties viņai virsū kā visi citi vīrieši, ko viņa sastapusi. Viņa to necieš. Es zinu, kas tad notiek.

-    Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka viņa varētu justies tāpat? Fela jautāja. Tev ir itin plaša slava attiecībā uz dāmām.

-    Vai man būtu jāiet klosterī? es atkārtoju vārdus, ko viņa bija teikusi Simmonam, tomēr tie izskanēja skarbāk, nekā vēlējos. Pie Dieva pārogļotajām miesām, es esmu redzējis viņu zem rokas neskaitāmiem vīriešiem! Un pēkšņi ir nepiedienīgi, ja aizeju uz izrādi ar citu sievieti?

Fela atklāti ieskatījās man acīs. Tu esi atļāvies vairāk par izklaides izbraukumiem. Sievietes nemēdz klusēt.

-    Brīnišķīgi. Un ko viņas saka? es pikti jautāju, pievērsis skatienu zupas bļodiņai.

-     Ka tu esot burvīgs, Fela bezrūpīgi atbildēja. Un pieklājīgs. Neļaujot vaļu rokām, un šķiet, ka tas bieži sagādā vislielāko vilšanos. Viņa viegli pasmaidīja.

Es ziņkārīgi paskatījos uz viņu. Kas to stāstīja?

Fela bridi vilcinājās. Meradina, viņa sacīja. Bet es neko neesmu teikusi.

-    Viņa vakariņu laikā neizrunāja ne divdesmit vārdu! Es neizpratnē papurināju galvu. Un pēc tam jūtas vīlusies, ka es negrābstījos gar viņu? Man šķita, ka viņa mani nevar ciest.

-    Mēs atrodamies tālu no Modegas, Fela teica. Šajā pasaules malā cilvēki seksu neuztver saprātīgi. Dažas sievietes nesaprot, kā izturēties pret vīrieti, kurš neatļaujas pārdrošus gājienus.

-    Jauki, es noteicu. Un ko vēl viņas stāsta?

-     Neko īpaši pārsteidzošu, Fela atbildēja. Kaut gan tu neesot alkatīgs, tevi neesot grūti savaldzināt. Tu esot augstsirdīgs, asprātīgs un… Viņa aprāvās, un viņas sejā iezagās tāda kā neveiklība.

-    Turpini! es teicu.

Fela nopūtās un piebilda: Tāls.

Tas nebija gluži gaidītais belziens. Tāls?

-     Dažreiz tas, ko tu vēloties, esot tikai kopīgas vakariņas, Fela teica. Vai sabiedrība. Vai saruna. Vai kāda būtne, kas draudzīgi tiecas pēc tevis. Bet parasti gribas, lai vīrietis… Viņa sarauca pieri un sāka vēlreiz. Kad esi kopā ar vīrieti… Teikums atkal aprāvās nepabeigts.

Es saliecos uz priekšu. Saki skaidri, ko domā!

Fela paraustīja plecus un novērsās. Ja mēs būtu kopā, es paredzētu, ka tu mani atstāsi. Ne jau uzreiz. Ne ar ļaunu vai aizskartām izjūtām. Bet es zinātu, ka tā notiks. Tu neesi tas, kurš varētu palikt kopā ar meiteni uz visiem laikiem. Agri vai vēlu tu pievērstos tam, kas tev ir svarīgāks nekā es.

Es mulsi bakstīju kartupeli zupas bļodiņā, īsti nesaprazdams, ko domāt.

-             Šajā gadījumā ir kaut kas vairāk par aizraušanos, Simmons teica.

-    Šīs meitenes dēļ Simmons apgrieztu pasauli otrādi. Tu taču to redzi, vai ne?

Fela ilgi raudzījās manī. Laikam redzu gan, viņa klusi sacīja.

-   Ja tu to redzi, tad tas jāredz arī Dennai, Simmons saprātīgi norādīja.

Fela papurināja galvu. Man ir viegli to redzēt tikai tāpēc, ka es esmu pietiekami tālu.

-    Tātad mīlestība ir akla? Simmons iesmējās. Vai tāds ir tavs piedāvātais padoms? Viņš pablisināja acis. Lūdzu, nevajag!

-    Es nekad neesmu teicis, ka esmu iemīlējies, pārtraucu viņu prātojumus. To es neesmu teicis. Viņa mani mulsina, un viņa man patīk. Bet tālāk mūsu attiecības nesniedzas. Kā gan tas būtu iespējams? Es viņu tik labi nepazīstu, lai varētu nopietni apliecināt mīlestību. Kā es varu mīlēt to, ko nespēju saprast?

Fela un Simmons kādu laiku klusēdami raudzījās manī. Tad Simmons ļāva vaļu zēniskiem smiekliem, it kā es būtu pateicis kaut ko bezgala smieklīgu. Viņš saņēma Felas roku un noskūpstīja to vietā, kur mirdzēja gredzena daudzkrāsainais akmens. Tu esi uzvarējusi! viņš sacīja Felai. Mīlestība ir akla un turklāt ari kurla. Es nekad vairs neapšaubīšu tavu gudro saprātu.

*    * *

Joprojām juzdamies nelāgi, es devos meklēt maģistru Elodinu un pēc ilgāka laika atradu viņu sēžam zem koka nelielā dārzā blakus “Steliņģiem”.

-    Kvout! viņš laiski nožāvājās. Nāc apsēdies! Viņš ar kāju piebīdīja man tuvāk bļodu ar vīnogām. Cienājies!

Paņēmu dažas vīnogas. Svaigi augļi man pēdējā laikā vairs nebija nepieejams retums, tomēr vīnogas bija garšīgas un gandrīz pārgatavojušās. Domīgi košļāju, joprojām pārņemts ar domām par Dennu.

-     Maģistr Elodin, es lēni teicu, ko jūs domātu par kādu, kurš pastāvīgi maina savu vārdu?

-     Ko? Elodins pēkšņi izslējās taisni, un viņa acīs uzzibēja panika.

-    Ko tu esi izdarījis?

Viņa reakcija mani izbiedēja, un es kā aizstāvēdamies pacēlu rokas.

-   Neko! es apgalvoju. Runa nav par mani. Tā ir meitene, kuru es pazīstu.

Elodina seja kļuva pelnu pelēka. Fela? viņš noprasīja. Ak nē! Viņa neko tamlīdzīgu nedarītu. Viņa ir pārāk gudra. Tas izklausījās tā, it kā viņš izmisīgi censtos sevi pārliecināt.

-     Es nerunāju par Felu, es teicu. Tā ir cita man pazīstama meitene. Katru reizi, kad mēs satiekamies, viņa ir izvēlējusies sev citu vārdu.

-    Ak tā! Elodins šķita nomierināmies. Viņš atspiedās pret koku un klusi iesmējās. Virspusējie vārdi, viņš teica ar acīmredzamu atvieglojumu. Pie Dieva kauliem, zēn! Es jau domāju… Viņš apklusa un papurināja galvu.

-    Ko jūs domājāt? es jautāju.

-     Neko, Elodins negribīgi atmeta. Stāsti! Kas ir ar to meiteni? Es paraustīju plecus, sākdams nožēlot, ka esmu ierunājies par šo

tematu. Gribēju tikai zināt, ko jūs teiktu par meiteni, kura pastāvīgi maina vārdu. Katru reizi, kad es viņu sastopu, viņa ir izvēlējusies citu vārdu. Dianna. Donna. Daianne.

-    Jādomā, viņa nav bēgle? Elodins smaidīdams jautāja. Tāda, kas tiek meklēta. Kas cenšas izvairīties no Aturas dzelzs likuma. Vai tas nav iemesls?

-    Es neko tamlīdzīgu nezinu, sacīju, pasmaidīdams pretī.

-     Tas var nozīmēt, ka meitene nezina, kas viņa ir, Elodins teica.

-    Vai arī zina, un viņai tas nepatīk. Viņš domīgi paberzēja degunu. Tas var liecināt par raizēm un neapmierinātību. Tas var nozīmēt, ka viņai ir mainīga daba un viņa tai pielāgo savu vārdu. Un tas var nozīmēt, ka viņa maina vārdu ar cerību, ka tas palīdzēs viņai kļūt citādai.

-Tas ir daudz un nekas, es īgni izmetu. Tikpat labi var teikt, ka zupa ir vai nu karsta, vai auksta. Ka ābols ir vai nu salds, vai skābs. Es pikti saraucu pieri. Tas ir tikai sarežģīts veids, kā pateikt, ka jūs to nezināt.

-    Tu man nejautāji, ko es zinu par tādu meiteni, Elodins uzsvērti atbildēja. Tu jautāji, ko es teiktu par tādu meiteni.

Saruna mani nogurdināja, un es tikai paraustīju plecus. Kādu laiku mēs klusēdami ēdām vīnogas un vērojām garāmejošos studentus.

-   Es vēlreiz izsaucu vēju, sacīju, atcerēdamies, ka vēl neesmu viņam to pastāstījis. Tas notika Tarbeanā.

Elodins saausījās. Patiešām? Viņš jautājoši paskatījās uz mani.

-    To es gribu dzirdēt. Visos sīkumos.

Elodins bija teicams klausītājs, tik uzmanīgs un aizrautīgs, cik vien var vēlēties. Izstāstīju viņam visu, nenoklusēdams ari dažas dramatiskas epizodes. Stāsta beigās jutu, ka mana oma ir ievērojami uzlabojusies.

-     Tātad šajā dimestrl trīs reizes, Elodins atzinīgi sacīja. Tu to meklēji un atradi tad, kad tas bija vajadzīgs. Un tā bija ne vien viegla vēsma, bet arī elpa. Tā ir izsmalcināta nianse. Viņš ar acs kaktiņu paskatījās uz mani un viltīgi pasmaidīja. Kā tu domā, cik daudz laika vajadzēs, lai tu sev pagatavotu gredzenu no gaisa?

Pacēlu kreiso plaukstu un izpletu pirkstus. Kurš saka, ka es tādu nenēsāju jau tagad?

Elodins ierēcās smieklos, bet drīz apklusa, redzēdams, ka mana sejas izteiksme paliek nemainīga. Viņš viegli sarauca pieri un uzmeta man vērtējošu skatienu. Viņa acis aši pārskrēja manai plaukstai, tad atkal pievērsās sejai. Vai tu joko? viņš noprasīja..

-    Labs jautājums, es teicu, rāmi ieskatīdamies viņam acīs. Kāda ir atbilde?

SIMT PIECDESMITA NODAĻA . muļķība

PAVASARA DIMESTRJS ritēja tālāk. Pretēji tam, ko biju gaidījis, Denna neuzstājās ar publiskiem priekšnesumiem Imrē. Dažas dienas vēlāk viņa aizceļoja uz Anilinu.

Tomēr šoreiz viņa īpaši atnāca uz Ankera viesnīcu, lai pateiktu man, ka brauc projām. Jutos neparasti glaimots un uztvēru to par zīmi, ka starp mums tomēr nav ienācis svešums.

Kad dimestris tuvojās beigām, saslima rektors. Es maz pazinu maģistru Hermu, taču man viņš patika. Illiešu valodas nodarbībās biju pārliecinājies, ka viņš ir patīkams skolotājs, turklāt viņš bija labi izturējies pret mani tolaik, kad es Universitātē vēl biju jaunpienācējs. Tomēr es daudz neraizējos. Arvils un “Medikas” komanda spēja darīt brīnumus, kamēr vien cilvēks nebija aizceļojis citā pasaulē.

Tomēr dienas ritēja, bet no “Medikas” nepienāca nekādas ziņas. Dzirdēju valodas, ka rektors esot pārāk vārgs, lai celtos no gultas, un mokoties drudzī, kas draudot sadedzināt viņa izcilo arkanista prātu.

Kad kļuva skaidrs, ka viņš tuvākajā laikā nespēs atgriezties pie rektora pienākumiem, maģistri sapulcējās, lai nolemtu, kurš stāsies viņa vietā. Iespējams, uz pastāvīgu laiku, ja rektora stāvoklis pasliktinātos.

Un šī notikuma sāpīgās beigas bija tādas, ka par jauno rektoru kļuva Hemme. Kad biju atguvies no satriecošās ziņas, es itin viegli sapratu, kāpēc tā noticis. Kilvins, Arvils un Lorrens bija pārlieku nodarbināti, lai uzņemtos papildu pienākumus. To pašu varēja teikt par Mandragu un Elksu Dalu, kaut arī viņu aizņemtība nebija tik liela. Tāpēc atlika Elodins, Branders un Hemme.

Elodins to negribēja, turklāt, pēc visu kopējā atzinuma, viņš bija pārāk liels dīvainis, lai varētu pildīt šādus pienākumus. Un Branders vienmēr bija gatavs rīkoties tieši tā, kā vēlēsies Hemme.

lā nu rektora krēslā iesēdās Hemme. Kaut gan tas šķita tracinoši, manu ikdienu šī pārmaiņa īpaši neietekmēja. Tikai apņēmos būt piesardzīgs un uzmanīties, lai nepārkāptu pat mazāk nozīmīgos Universitātes noteikumus, jo labi zināju: ja tagad mani izsauktu “uz ragiem”, Hemmes balsij pret mani būtu divtik liela nozīme.

Tuvojās eksāmenu laiks, bet maģistrs Herma joprojām bija vārgs un cīnījās ar drudzi. Tāpēc es ar mokošu baiļu kamolu pakrūtē gatavojos pirmajam Universitātes pārbaudījumam, kuru vadīs rektors Hemme.

Uz jautājumiem atbildēju ar tādu pašu viltīgu izmanību kā divos iepriekšējos dimestros. Mazliet stomījos, mazliet kļūdījos, tēmēdams uz mācību maksu apmēram divdesmit talantu apjomā. Pietiekami labi, lai nopelnītu, bet ne tik slikti, lai sevi pārlieku apkaunotu.

Hemme, kā vienmēr, uzdeva daudznozīmīgus un maldinošus jautājumus, lai mani iegāztu, taču tas nebija nekas jauns. Vienīgā jūtamā atšķirība bija tāda, ka Hemme daudz smaidīja. Un tas nebija patīkams smaids.

Tāpat kā citas reizes maģistri paklusu apspriedās savā starpā. Tad Hemme paziņoja manu mācību maksu: piecdesmit talantu. Acīmredzot rektoram šajā jautājumā bija lielāka ietekme, nekā es biju domājis.

Iekodu lūpā, lai neiesmietos, un, uzklājis sejai drūmu izteiksmi, devos uz pagrabstāvu, kur kasieris glabāja savas rēķinu grāmatas. Rīema acis iemirdzējās, kad viņš ieraudzīja zīmīti ar uzrādīto maksu. Viņš iegāja dziļākajā istabā un pēc brīža atgriezās ar biezu aploksni rokā.

Pateicos viņam un devos uz savu Ankera viesnīcas istabu ar tikpat drūmu izteiksmi sejā. Līdzko biju atvēris durvis, atplēsu biezo aploksni un izkratīju tās saturu uz galda: tajā bija divas mirdzošas zelta markas, katra desmit talantu vērtībā.

Tad es ļāvu vaļu sirsnīgiem smiekliem. Smējos, līdz acīs sakāpa asaras un iesāpējās vēders. Izsmējies uzvilku savas labākās drēbes, ataicināju draugus Vilemu, Simmonu, Felu un Molu. Pēc tam aizsūtīju izsūtāmo zēnu uz Imri, lai dotu ziņu Devi un Threpem. Visbeidzot noīrēju karieti ar četriem zirgiem, un mēs visi traucāmies pāri upei uz Imri.

Apstājāmies pie “Eolijas”. Dennas tur nebija, bet es paaicināju līdzi Deohu, un mēs devāmies uz “Karaļa Ģerboni” vietu, kuru nevarēja atļauties neviens saprātīgs students. Durvju sargs nicīgi nopētīja mūsu raibo pulciņu un, šķiet, gribēja iebilst, taču Threpe uzlūkoja viņu ar valdonīgi sarauktu aristokrāta pieri un apņēmīgi ieveda mūs iekšā.

Tad sākās līksmu orģiju nakts, kurai līdzīgu grūti atcerēties. Mēs ēdām un dzērām, un es ar sajūsmu maksāju par visām mūsu iegribām. Ūdens uz galda bija vienīgi traukos, kuri paredzēti roku skalošanai. Mūsu kausus pildīja veci Vintasas vīni, tumšs skutens, vēss meteglīns, salds brendijs, un mēs uzsaucām neskaitāmus tostus Hemmes muļķībai.

SIMT PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA . slēdzenes

KVOUTS DZIĻI ievilka elpu un pamāja Hronistam. Šeit apstāsimies! viņš teica. Pirmoreiz mūžā mana kabata bija pilna naudas. Apkārt draugu pulks. Ta ir laba vieta, ar ko pabeigt vakaru. Viņš domīgi saberzēja rokas, ar labo plaukstu izklaidīgi masēdams kreiso. Ja turpināsim, drīz atkal nonāksim drūmā tumsā.

Hronists paņēma aprakstīto lapu kaudzi un padauzīja to pret galdu, izlīdzinādams stūrus un malas, un uzlika virspusē nepabeigto lapu. Viņš atvēra ādas somu, izņēma koši zaļo akmeņozola vainagu un ielika lapas somā. Tad viņš aizskrūvēja tintnīcu un, sadalījis rakstāmspalvu daļās, sāka to tīrīt.

Kvouts piecēlās un izstaipījās. Pēc tam, savācis tukšos šķīvjus un kausus, viņš aiznesa tos uz virtuvi.

Basts visu laiku sēdēja ar sastingušu izteiksmi sejā. Viņš nepakustējās. Šķita, ka viņš pat neelpo. Pēc dažām minūtēm Hronists sāka raidīt viņa virzienā bažīgus skatienus.

Kvouts atgriezās zālē un sarauca pieri. Bast! viņš teica.

Basts lēni pavērsa skatienu pret sarkanmataino vīrieti aiz bāra letes.

-     Atvadas no Šepa vēl turpinās, Kvouts teica. Šovakar te liela nokopšana vairs nav paredzama. Tu varētu aiziet uz nobeigumu. Viņi priecāsies…

Basts brīdi domāja, bet tad papurināja galvu. Laikam tomēr ne, Reši, viņš neskanīgi sacīja. Man lāgā nav noskaņojuma. Uzslējies no krēsla, viņš devās cauri zālei uz kāpņu pusi, neskatīdamies pārējiem acīs. Es labāk iešu gulēt.

Viņa dimdošie soļi lēni attālinājās, un augšā aizveroties noklaudzēja durvis.

Pavadījis Bastu ar skatienu, Hronists pievērsās viesnīcniekam aiz letes.

Ari Kvouts lūkojās uz kāpnēm, un viņa acīs bija jaušamas bažas.

-     Viņam bija grūta diena, Kvouts teica, it kā sarunādamies tiklab ar sevi, kā ar pierakstītāju. Rīt viss būs kārtībā.

Noslaucījis rokas, Kvouts izgāja no bāra un devās uz ārdurvīm. Vai tev pirms gulētiešanas vēl būs kaut kas vajadzīgs? viņš jautāja.

Hronists papurināja galvu un sāka likt kopā rakstāmspalvas daļas.

Kvouts ar lielu misiņa atslēgu aizslēdza ārdurvis un vēlreiz pievērsās Hronistam. Es atstāšu atslēgu slēdzenē, viņš teica. Gadījumā, ja tu agri pamostos un gribētu izstaigāties. Pēdējā laikā es guļu maz, viņš piebilda un pieskārās zodam, uz kura pamazām veidojās zilgans laukums. Bet šī nakts būs izņēmums.

Hronists pamāja ar galvu un uzmeta plecā somu. Tad, uzmanīgi paņēmis savu akmeņozola vainagu, viņš devās augšā pa kāpnēm.

Palicis ēdamzālē viens, Kvouts rūpīgi izslaucīja grīdu un sakopa visus kaktus. Viņš nomazgāja traukus, galdus un bāra leti, tad nodzēsa lampas, atstādams degam tikai vienu, kas blāvi apgaismoja telpu un meta zibošas ēnas.

Bridi viņš lūkojās uz pudelēm aiz bāra letes, tad pagriezās un lēni sāka kāpt augšup.

*    * *

Basts lēni iegāja istabā un aizvēra aiz sevis durvis.

Klusi pārgājis istabai, viņš nostājās kamīna priekšā. No rīta uguns tajā bija atlikuši tikai pelni un melnas ogles. Viņš atvēra malkas kasti, bet tās dibenā bija tikai bieza skaidu un gružu kārta.

Kādu laiku viņš nekustīgi stāvēja, it kā prātodams, ko darīt, un blāvā gaisma no loga atspīdēja viņa tumšajās acīs, izceļot sejas līnijas. Tad Basts ļāva kastes vākam aizkrist, ietinās segā un, savilcies čokurā, apmetās uz šaura dīvāna tukšā kamīna priekšā.

Viņš ilgi sēdēja, vaļējām acīm lūkodamies tumsā.

Aiz loga kaut kas tikko dzirdami nočabēja. Pēc brīža viss apklusa. Tad atskanēja klusa skrāpēšanās. Basts pagriezies ieraudzīja aiz loga kustamies tumšu ēnu.

Brīdi viņš sēdēja nekustīgi, tad nemanāmi noslīdēja no dīvāna un pielavījās pie kamīna. Nenovērsdams skatienu no loga, viņš uzmanīgi pārlaida plaukstu kamīna augšmalai.

Skrāpēšanās ārpusē atskanēja vēlreiz, un šoreiz tā bija skaļāka. Basta skatiens aizzibēja no loga uz kamīna malu, un viņš kaut ko satvēra abās rokās. Bālajā mēnesgaismā tikko manāmi iemirgojās metāls, un Basts pietupās, viscaur sasprindzis kā uzvilkta atspere.

Ilgi valdīja klusums. Nevienas skaņas. Nevienas kustības ārpusē aiz loga vai tumšajā istabā.

Tuk-tuk-tuk-tuk-tuk. Klaudzieni bija ļoti klusi, tomēr istabas klusumā skaidri sadzirdami. Pēc neilga pārtraukuma pret loga rūti atkal atskanēja krasi, neatlaidīgi piesitieni: tuk-tuk-tuk-tuk-tuk-tuk-tuk.

Basts nopūtās. Nokratījis sasprindzinājumu, viņš aizgāja pie loga, atdarīja papildu aizslēgu un atvēra logu.

-    Manam logam nav slēdzenes, Hronists ērclgi sacīja. Kāpēc tāda ir tavējam?

-    Acīmredzamu iemeslu dēļ, Basts atbildēja.

-    Vai drīkstu ienākt?

Basts paraustīja plecus un aizgāja atpakaļ pie kamīna, kamēr Hronists neveikli ietrausās pa logu. Basts uzvilka sērkociņu un aizdedzināja lampu uz tuvākā galda, tad rūpīgi novietoja uz kamīna malas divus garus nažus. Viens bija slaids un ass kā zāles stiebrs, otrs smails un graciozs kā ērkšķis.

Hronists aplaida skatienu blāvi apgaismotajai istabai. Tā bija plaša telpa ar bieziem koka paneļiem un mīkstiem paklājiem. Kamīna priekšā viens otram pretī bija novietoti divi dīvāni, un kaktā stāvēja liela baldahīna gulta ar sulīgi zaļiem aizkariem.

Gar sienām rindojās plaukti, uz kuriem bija izvietoti dažādi attēli, rotājumi un savdabīgi priekšmeti. Lentēs ievīstītas matu cirtas. Grebtas koka svilpes. Kaltētas puķes. Gredzeni no raga, ādas un savītas zāles. Pašgatavota svece ar vaskā iespiestām lapām.

Un, pēc visa spriežot, gluži nesens papildinājums istabas rotai bija dažādās vietās izkārtoti akmeņozola zari. Gara vītne stiepās pāri gultas galvgalim, un cita, līdzīga vītne greznoja kamīna augšmalu, vīdamās cauri un apkārt dažu pakārto cirvīšu spaliem, zem kuriem spīdēja asmeņi lapas plānumā.

Basts apsēdās izdzisušā kamīna priekšā un savilka lupatu segu ap pleciem kā šalli. Tā bija darināta no juku jukām sašūtiem auduma gabaliem, kas bija noplukuši un zaudējuši krāsu; tikai pašā vidū koši mirdzēja sulīgi sarkana sirds.

-    Mums jāaprunājas, Hronists klusi teica.

Basts paraustīja plecus, truli raudzīdamies apdzisušajā kamīna mutē.

Hronists paspēra soli tuvāk. Man tev jājautā…

-     Čukstēt nav nekādas vajadzības, Basts teica, nepaceldams skatienu. Mēs atrodamies viesnīcas tālākajā galā. Mani šad tad kāds apciemo. Tas viņam traucēja aizmigt, tāpēc es pārcēlos uz šo mājas pusi. Tagad mūsu istabas šķir sešas masīvas sienas.

Hronists apsēdās uz otra dīvāna malas pretī Bastam. Man tev jāuzdod daži jautājumi par to, ko tu šovakar teici. Par Ktehu.

-     Mums nevajag runāt par Ktehu. Basta balss skanēja cieti un salti. Tas kaitē veselībai.

-   Nu tad runāsim par sithiem, Hronists teica. Tu sacīji: ja viņi uzzinātu šo stāstu, tad nogalinātu ikvienu, kas ar to saistīts. Vai tā ir taisnība?

Basts pamāja ar galvu, joprojām stingi lūkodamies kamīnā. Viņi nodedzinātu šo vietu un nokaisītu visu apkārtni ar sāli.

Hronists nolaida skatienu un papurināja galvu. Es nespēju izprast šīs bailes no Kteha, viņš teica.

-     Nu ko lai tur saka! Basts novilka. Līdzšinējie vērojumi liek domāt, ka tu neesi sevišķi attapīgs.

Hronists sarauca pieri un pacietīgi gaidīja.

Basts nopūtās un beidzot novērsa skatienu no kamīna mutes. Padomā! Ktehs zina visu, ko tu jebkad grasies darīt. Visu, ko tu varētu sacīt…

-   Tāpēc viņš ir tracinošs sarunu biedrs, Hronists teica. Bet ne jau…

Basta sejā negaidot uzliesmoja niknums. Dyen vehat. Enfeun vehat

tyloren tes! viņš nesakarīgi izgrūda. Viscaur drebēdams, viņš vairākkārt sažņaudza un atlaida plaukstas.

Hronists nobālēja, dzirdēdams naidu Basta balsī, tomēr neatkāpās.

-     Tu jau nedusmojies uz mani, viņš teica, rāmi lūkodamies Bastam acīs. Tu vienkārši esi dusmīgs, un man ir gadījies būt tavā tuvumā.

Basts uzmeta viņam zvērojošu skatienu, bet neko nesacīja.

Hronists paliecās uz priekšu. Es cenšos palīdzēt, un tu taču to saproti, vai ne?

Basts drūmi pamāja ar galvu.

-    Tas nozīmē, ka man jāsaprot, kas notiek.

Basts paraustīja plecus, un spējā niknuma lēkme šķita izdegusi, atstājot viņu atkal gurdu un vienaldzīgu.

-     Izklausās, ka Kvouts tev tic attiecībā uz Ktehu, Hronists teica.

-    Viņš zina slēptās pasaules norises, Basts atbildēja. Un to, ko nesaprot, ir gatavs ātri apgūt. Basta pirksti izklaidīgi knibināja segas malas. Un viņš man uzticas.

-    Bet vai tas viss nav mākslīgi sagrābstīts? Ktehs iedod zēnam puķi, viens notikums ved pie nākamā, un pēkšņi sākas karš. Hronists neticīgi atmeta ar roku. Dzīvē tā nenotiek. Tur ir pārāk daudz sakritību.

-    Tas nav sakritības. Basts strupi nopūtās. Akls cilvēks iet cauri piekrautai istabai klupdams un krizdams. Tu tāds neesi. Tev ir acis, un tu izvēlies ērtu ceļu. Tu to redzi ar nevainojamu skaidrību. Ktehs redz nākotni. Jebkādu nākotni. Mums jātaustās cauri tumsai. Viņam ne. Viņš tikai paskatās un izvēlas pašu bīstamāko ceļu. Tas ir akmens, kas iekustina lavīnu. Klepus, kas aizsāk mēri.

-     Bet, ja tu zini, ka Ktehs cenšas tevi virzīt, Hronists teica, tu vari darboties tam pretī. Viņš tev iedod puķi, un tu to vienkārši pārdod.

Basts papurināja galvu. Ktehs zina. Tu nevari pretoties tam, kurš zina tavu nākotni. Pieņemsim, ka tu pārdod puķi princim. Viņš ar tās palīdzību izdziedina savu iecerēto. Gadu vēlāk viņa atklāj, ka tas krāpj viņu ar istabmeitu, negoda mokās pakaras, un viņas tēvs dodas uzbrukumā, lai atriebtu meitas godu. Basts bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-    Pilsoņu karš sākas tik un tā.

-    Bet jaunais cilvēks, kurš pārdeva puķi, paliek drošībā.

-   Varbūt tomēr nepaliek, Basts drūmi teica. Drīzāk viņš piedzeras kā lops, saķer bakas, apgāž lampu un aizdedzina visu pilsētu.

-   Tu vienkārši izdomā pasakas, lai pierādītu savu taisnību, Hronists teica. Bet patiesībā tu neko nepierādi.

-    Kāpēc man būtu tev kaut kas jāpierāda? Basts noprasīja. Kāda man bēda, ko tu domā? Dzīvo laimīgs savā šaurajā neziņas tumsībā! Es tev izdaru pakalpojumu, nestāstīdams patiesību.

-    Un kāda ir šī patiesība? Hronists jautāja.

Basts gurdi nopūtās un paskatījās uz Hronistu ar pilnīgi bezcerīgu sejas izteiksmi. Drīzāk es cīnītos ar pašu Haliaksu, viņš teica. Drīzāk es stātos pretī visiem čandriāniem reizē nekā veltītu kaut desmit vārdus sarunai ar Ktehu.

Tas lika Hronistam kādu bridi domāt. Tie tevi nogalinātu, viņš teica. Neizprotamā kārtā tas izskanēja kā jautājums.

-    Jā, Basts apstiprināja. Un tomēr.

Hronists nenovērsdamies raudzījās tumšmatainajā jauneklī, kas sēdēja pretī, ietinies lupatu segā. Stāsti ir iemācījuši tev baidīties no Kteha, viņš teica ar neslēptu nepatiku balsī. Un šīs bailes dara tevi par muļķi.

Basts paraustīja plecus, un viņa neizteiksmīgais skatiens atkal pievērsās neesošajai ugunij. Tu kļūsti garlaicīgs, cilvēcēn!

Hronists piecēlās, pagāja vairākus soļus uz priekšu un spēcīgi iesita Bastam pa seju.

Basta galva sašūpojās uz vienu pusi, un bridi viņš izskatījās pārāk satriekts, lai spētu pakustēties. Tad viņš spēji pielēca kājās, un sega nolidoja viņam no pleciem. Atiezis zobus, viņš rupji sagrāba Hronistu aiz rīkles, acīm zalgojot zilā vienlaidu spīdumā.

Hronists skatījās viņam tieši acīs. Ktehs visu to iedarbināja, viņš rāmi sacīja. Ktehs zināja, ka tu man uzbruksi un ka tam būs briesmīgas sekas.

Basta satracinātā seja sastinga, un acis iepletās platākas nekā iepriekš. Viņa pleci sašļuka, atbrīvojoties no sasprindzinājuma, un viņš atlaida Hronista kaklu, tad atkāpās, grasīdamies atslīgt atpakaļ dīvāna spilvenos.

Hronists atvēzēja roku un iesita viņam vēlreiz. Sitiens noskanēja skaļāk nekā iepriekš.

Basts atkal atieza zobus, bet tad aprima. Viņa skatiens pārskrēja Hronistam un novērsās.

-        Ktehs zina, ka tu no viņa baidies, Hronists teica. Viņš zina, ka es izmantošu šo zināšanu pret tevi. Viņš joprojām manipulē ar tevi. Ja tu man neuzbruksi, tam būs briesmīgas sekas.

Basts sastinga kā paralizēts un palika dīvainā pozā, ne īsti stāvēdams, ne sēdēdams.

-    Vai tu klausies? Hronists noprasīja. Vai beidzot esi pamodies?

Basts paskatījās uz pierakstītāju, un apjukums viņa sejā jaucās ar

izbrīnu. Uz vaiga viņam pletās koši sarkans plankums. Viņš pamāja ar galvu un lēni noslīga uz dīvāna.

Hronists atvēzēja roku. Ko tu darīsi, ja es tev sitīšu vēlreiz?

-     Sadauzīšu tevi visās varavīksnes krāsās, Basts pilnīgi nopietni atbildēja.

-    Tīrās diskusijas labad es esmu gatavs pieņemt, ka Ktehs zina nākotni. Tas nozīmē, ka viņš spēj daudz ko kontrolēt. Pierakstītājs pacēla pirkstu. Bet ne jau visu. Auglis, ko tu šodien apēdi, tev mutē vēl ilgi bija salds, vai ne?

Basts lēni pamāja ar galvu.

-Ja Ktehs būtu tik nelietīgs, kā tu stāsti, tas censtos tev kaitēt visos iespējamos veidos. Bet viņš to nespēj. Šorīt viņš nespēja panākt, lai tu nesasmīdinātu savu Reši. Viņš nespēja atturēt tevi no prieka par sauli sejā vai par skūpstiem uz zemnieku meitu sārtajiem vaidziņiem, vai ne?

Basta sejā uzzibēja skops smīns. Es skūpstīju ne tikai vaidziņus vien, viņš teica.

-    Tieši par to ir runa, Hronists pārliecināti sacīja. Ktehs nespēj saindēt visu, ko mēs darām.

Brīdi Basts domīgi klusēja, tad nopūtās. Savā ziņā tev ir taisnība, viņš atzina. Bet tikai idiots sēdēs degošā mājā un domās, ka viss ir kārtībā tikai tāpēc, ka auglis joprojām ir salds.

Hronists aplaida izteiksmīgu skatienu istabai. Man nemaz neizskatās, ka viesnīca degtu.

Basts neticīgi paskatījās uz viņu. Visa pasaule deg! viņš iesaucās.

-    Atver taču acis!

Hronists sarauca pieri. Pat tad, ja mēs neņemtu vērā neko citu, viņš teica, pasperdams soli uz priekšu, Feluriana ļāva viņam aiziet. Viņa zināja, ka Kvouts ir runājis ar Ktehu, un noteikti nebūtu palaidusi viņu pasaulē, ja nezinātu, kā aizsargāties pret Kteha ietekmi.

Basta acis iemirdzējās par šādu domu, bet gandrīz tajā pašā brīdi apdzisa. Viņš papurināja galvu. Tu meklē dziļumu seklā strautā, viņš teica.

-    Es nesaprotu tavu domu, Hronists skarbi iebilda. Kādu apsvērumu dēļ lai viņa būtu laidusi Kvoutu projām, ja viņš patiešām būtu bīstams?

-    Apsvērumu dēļ? Basts atjautāja ar drūmu uzjautrinājumu balsī.

-    Apsvērumu nebija. Prāta apsvērumi viņai ir sveši. Viņa atlaida Kvoutu tāpēc, ka tas glaimoja viņas pašlepnumam. Viņa gribēja, lai Kvouts dodas mirstīgo pasaulē un apdzied viņas burvību. Daudzina viņu stāstos. Tvīkst alkās pēc viņas. Tikai tāpēc Feluriana ļāva viņam aiziet. Basts nopūtās.

-     Es jau tev teicu! Mana cilts neizceļas ar prasmi pieņemt saprātīgus lēmumus.

-     Var jau būt, Hronists sacīja. Bet varbūt viņa gluži vienkārši apjauta, cik bezjēdzīgi ir mēģināt pretoties Kteham. Viņš nevērīgi atmeta ar roku. Ja viss, ko tu grasies darīt, ir nepareizi, tu tikpat labi vari darīt, ko gribi.

Basts ilgi sēdēja klusēdams. Tad viņš piekrītoši pamāja ar galvu vispirms tikko jaušami, pēc tam noteiktāk. Tev taisnība! viņš teica.

-    Ja viss tikpat beigsies asarās, man vajadzētu darīt to, ko es gribu.

Basts pārlaida skatienu istabai un pēkšņi piecēlās kājās. Brīdi pameklējis, viņš atrada biezu apmetni, kas gulēja kaudzē uz grīdas. Viņš to sparīgi nopurināja un, aplicis ap pleciem, devās uz loga pusi. Tad viņš apstājās, atgriezās pie dīvāna un, pavandījies spilvenos, izvilka pudeli vīna.

Hronists apmulsis noskatījās viņā. Ko tu dari? Vai iesi atpakaļ uz Šepa bērēm?

Basts mirkli apstājās ceļā uz logu un izskatījās gandrīz pārsteigts, ka Hronists joprojām ir turpat. Iešu savās darīšanās, viņš atbildēja un ievīstīja vīna pudeli azotē. Tad viņš atvēra logu un pārmeta kāju pāri palodzei. Nepaliec nomodā un negaidi!

*    * *

Kvouts enerģiskā solī iegāja savā istabā un aizvēra durvis aiz sevis.

Kādu laiku viņš rosīgi darbojās. Viņš izgrāba no kamīna atdzisušos pelnus un, sakrāvis vietā jaunas pagales, ar resnu, sarkanu sērkociņu iešķīla ugunī dzīvību. Viņš sameklēja vēl vienu segu un pārklāja to savai šaurajai gultai. Mazliet saraucis pieri, viņš pacēla no grīdas nokritušo saburzīto papīra lapu un nolika to uz rakstāmgalda blakus pārējām divām saburzītajām lapām.

Tad gandrīz negribīgām kustībām viņš devās uz gultas kājgaļa pusi. Dziļi ievilcis elpu, viņš notrina plaukstas pie biksēm un notupās blakus tur novietotajai tumšajai lādei. Viņš uzlika abas plaukstas uz izliektā vāka un aizvēra acis, it kā cenzdamies ieklausīties. Saliecis plecus, viņš paraustīja vāku.

Nekas nenotika. Kvouts atvēra acis. Viņa lūpas sakniebās drūmā svītrā. Viņš vēlreiz pavirzīja rokas, parāva stiprāk un, krietnu brīdi pūlējies, meta mieru.

Ar nedzīvu izteiksmi sejā Kvouts piecēlās un aizgāja pie loga, kas pavēra skatu uz mežu viesnīcas aizmugurē. Atvēris logu, viņš izliecās ārā un ar abām rokām pasniedzās lejup. Pēc brīža viņš atgriezās istabā, cieši turēdams mazu koka kastīti.

Noslaucījis putekļu kārtu un zirnekļa tīklus, Kvouts atvēra kastīti. Tajā gulēja atslēga no tumšas dzelzs un atslēga no spoža vara. Vēlreiz notupies pie lādes, viņš ielika vara atslēgu dzelzs slēdzenē. Lēnām, precīzām kustībām viņš to pagrieza pa kreisi, pa labi, tad vēlreiz pa kreisi un uzmanīgi klausījās kāda iekšēja mehānisma klusajos klikstos.

Tad Kvouts paņēma dzelzs atslēgu un ielika to vara slēdzenē. Šo atslēgu viņš nemēģināja pagriezt. Viņš iebāza to dziļi, tad līdz pusei izvilka atpakaļ un vēlreiz ar ātru, līdzenu kustību pastūma uz priekšu.

Atlicis abas atslēgas kastītē, viņš atkal uzlika plaukstas uz lādes vāka tādā pašā stāvoklī kā iepriekš. Atveries! viņš pusčukstus teica. Atveries, sasodīts! Edro!

Piepūlē sasprindzinātiem pleciem viņš spieda augšup.

Lādes vāks nepakustējās. Kvouts smagi nopūtās un saliecās uz priekšu, piespiezdams pieri vēsajam, tumšajam kokam. Viņa pleci izelpā saguma, un viņš izskatījās sīks, ievainots, ārkārtīgi noguris un vecāks par saviem gadiem.

Tomēr viņa sejā nebija ne pārsteiguma, ne bēdu. Tā pauda tikai bezcerīgu samierināšanos. Tāda sejas izteiksme varēja būt cilvēkam, kurš beidzot saņēmis sliktu vēsti, jau iepriekš zinādams, ka tāda pienāks.

SIMT PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA . plieders

TĀDĀ NAKTĪ nebija patīkami atrasties zem klajas debess.

Mākoņi pret vakaru bija sabiezējuši un klāja debesis kā pelēka sega. Vējš pūta griezīgām brāzmām, un pa brīdim tam pievienojās lietus šaltis, smagi triekdamās lejup un pārvērzdamās smalkā plīvā.

Tomēr abi karavīri, kas bija apmetušies nakšņot biezokni netālu no ceļa, šķita itin pacilātā noskaņojumā. Viņi bija atraduši mežcirtēja krājumus un sakūruši tik pamatīgu un karstu ugunskuru, ka atsevišķās lietus brāzmas spēja izraisīt tikai nenozīmīgus sprakstus un sīkšanu.

Abi vīri skaļi sarunājās un smējās neapvaldītus, zviedzošus smieklus, kādi raksturīgi cilvēkiem, kas pārāk daudz iedzēruši, lai raizētos par laika apstākļiem.

Pēc brīža no satumsušajiem kokiem iznāca trešais vīrietis, uzmanīgi kāpdams pāri kritušiem stumbriem. Viņš bija slapjš, gandrīz izmircis, un tumšie mati bija pielipuši galvai. Ieraudzījuši viņu, abi karavīri pacēla pudeles un uzsauca jautru sveicienu.

-    Nezinājām, vai tu atkulsies līdz šejienei! gaišmatainais karavīrs teica. Nakts ir sasodīti draņķīga. Bet būs tikai taisnīgi, ja tu saņemsi trešo daļu.

-    Tu esi slapjš līdz ādai, sacīja bārdainais, pastiepdams atnācējam tievu, dzeltenīgu pudeli. Še, ierauj! Kaut kas no augļiem, bet sit pa galvu kā dulls.

-   Skuķu mīzali! izmeta gaišmatainais un pacēla savu pudeli. Labāk ņem šito! Tas ir kārtīgs vīru dzēriens.

Trešais vīrietis skatījās turp un atpakaļ, it kā nespēdams izlemt. Beidzot, pastiepis pirkstu pēc kārtas uz katru pudeli, viņš dziedošā balsī sāka skaitīt:

“Osis. Ogle.

Pīlādžzars.

Plieders. Priede.

Mēness stars."

Pie pēdējā vārda pirksts atdūrās pret dzelteno pudeli, un atnācējs satvēra to aiz kakla un pacēla pie lūpām. Viņš dzēra lēni un ilgi, kakla skriemeļiem lēni kustoties.

-    Ei, ei! bārdainais vīrietis iesaucās. Neizrij visu!

Basts nolaida pudeli lejup un aplaizīja lūpas. Viņš sausi, neskanīgi iesmējās. Tu pievāci pareizo pudeli, viņš teica. Tas ir plieders.

-    Tu ne tuvu neesi tik runīgs kā šorīt, gaišmatainais karavīrs teica, piešķiebis galvu uz sāniem. Ģīmis tāds, it kā tev būtu nosprādzis suns! Vai viss ir kārtībā?

-    Nē, Basts atbildēja. Nekas nav kārtībā.

-Nav mūsu vaina, ja viņš uzminēja! gaišmatis steigšus sacīja.-Mēs kādu laiku pēc tavas aiziešanas nogaidījām, kā jau tu teici. Bet tāpat jau bijām nīkuši vairākas stundas. Domājām, ka tu vispār netiksi projām.

-    Nolāpīts! bārdainais aizkaitināti izmeta. Vai viņš zina? Vai izmeta tevi pa durvīm?

Basts papurināja galvu un vēlreiz pacēla pudeli.

-              Nu tad tev nav iemesla žēloties. Gaišmatis pikti saberzēja seju.

-    Tas stulbenis uzdauzīja man vairākus punus!

-     Viņš šo to dabūja arī pretī. Bārdainais karavīrs pasmīnēja, ar īkšķi berzēdams otras plaukstas pirkstu kauliņus. Rīt viņš mīzīs asinis.

-Tātad viss notiek uz labu! gaišmatis filozofiski sacīja, savicinādams pudeli teatrālā žestā, kas lika viņam sagrīļoties. Tu dabūji izkauties. Es dabūju labu dzeramo. Un mēs visi dabūjām smuku naudu. Visi ir apmierināti. Visi ir dabūjuši to, ko visvairāk gribējuši.

-    Es nedabūju to, ko gribēju, Basts skarbi noteica.

-    Vēl ne, bārdainis piekrita un, iebāzis roku kabatā, izvilka maku, kas smagi nožvadzēja, ieguldams viņam plaukstā. Paņem un parādi uguni, un mēs šito godīgi sadalīsim.

Basts pārlaida skatienu ugunskura aplim, nemēģinādams apsēsties. Tad viņš atkal sāka skandēt skaitāmpantiņu, uz labu laimi pastiepdams pirkstu pret dažādiem priekšmetiem: tuvējo akmeni, baļķi, cirvīti…

"Apse. Aplis.

Gobas lapa.

Akmens. Aklis.

Mucas tapa."

Skaitāmo beidzot, viņa pirksts rādīja uz ugunskuru. Basts piegāja tam klāt, zemu noliecās un izvilka zaru, kas bija garāks par viņa roku. Galā tam kvēloja ugunīga ogle.

-    Sasodīts, tu tak esi vēl pilnāks nekā es! bārdainis iezviedzās. Ne jau to es domāju, kad teicu, lai tu paņem uguni!

Gaišmatainais karavīrs locījās, rēkdams smieklos.

Basts skatījās lejup uz abiem vīriešiem. Pēc brīža arī viņš sāka smieties. Tie bija baisi, saraustīti smiekli bez jautrības.

-     Hei! bārdainais karavīrs skarbi iesaucās, un jautrība pazuda no viņa sejas. Kas tev noticis?

Atkal sāka līt, un vēja brāzma iešļāca Bastam sejā smagas lietus lāses. Viņa acis bija tumšas un skarbi vērīgas. Uzpūta nākamā vēja brāzma, un zara gals iekvēlojās spilgti oranžs.

Karstajai oglei zīmējot gaisā degošu loku, Basts sāka to virzīt turp un atpakaļ starp abiem vīriem, skaitīdams:

“Vītols. Vīksna.

Dūmu stabs.

Melni pelni.

Ugunskaps.”

Basts beidza skaitīt, izstiepis degošo zaru pret bārdaino karavīru. Viņa zobi sarkanīgi gailēja ugunskura gaismā. Viņa sejā nebija ne miņas no smaida.

EPILOGS . klusums trīs daļās

ATKAL BIJA pienākusi nakts. “Ceļakmens” viesnīcā valdīja klusums, un tas bija klusums trīs daļās.

Pati jūtamākā daļa bija dobjš, mēmu atbalšu piesātināts klusums, ko radīja daudzu lietu neesamība. Ja ārā lītu nemitīgs lietus, tad lāses kapātu jumtu, šļāktos gar dzegām un lēnām aizskalotu klusumu uz jūru. Ja viesnīcas gultās gulētu mīlētāji, to nopūtas un kunksti noslāpētu klusuma tuvošanos. Ja būtu mūzika… taču nē, mūzikas, protams, nebija. Patiesībā no tā visa nebija nekā, tāpēc klusums turpinājās.

Caur kokiem “Ceļakmens" ārpusē tikko dzirdami virmoja tālīnas uzdzīves kņada. Vijoles meldija. Kāju duna un plaukstu sitieni. Bet šī skaņa bija tieva kā diegs un, vējam mainoties, izgaisa kā nebijusi, atstājot vienīgi čaukstošas lapas un kaut ko līdzīgu tāltālam pūces kliedzienam. Tad izgaisa ari tas, un palika tikai otrais klusums kā gaidoša, bezgalīgi aizturēta elpa.

Trešo klusumu pamanīt nebija viegli. Ja klausītos stundu, varbūt tas kļūtu jūtams desmitiem cieši aizgrieztu slēdzeņu saltajā metālā, kas tiecās atvairīt nakti. Tas slēpās raupja māla krūzēs ar sidru un ēdamzāles tukšajās vietās, kur vajadzēja atrasties krēsliem un galdiem. Tas slēpās tumšajos, smeldzošajos zilumos uz vīrieša ķermeņa, un tas slēpās viņa rokās, kad viņš sāpēs sakostiem zobiem stīvi piecēlās no gultas.

Vīrietim bija spilgti sarkani mati, sarkani kā liesma. Viņa acis bija tumšas, pievērstas tālumam, un viņš kustējās ar izsmalcinātu apņēmību, kas raksturīga zaglim nakts gaitās. Viņš nokāpa lejā pa kāpnēm. Tur, aiz cieši aizdarītiem logu slēģiem, viņš pacēla rokas kā dejotājs, pārnesa svaru no vienas kājas uz otru un lēni paspēra vienu nevainojami izstrādātu soli.

“Ceļakmens” piederēja viņam, tāpat kā viņam piederēja trešais klusums. la tam vajadzēja būt, jo tas bija lielākais klusums no visiem trim, un tas ieskāva sevī abus pārējos klusumus. Tas bija dziļš un plašs kā rudens beigas. Tas bija smags kā liels, upes nogludināts akmens. Tas bija pacietīgs nogrieztas puķes klusums, kas piemīt cilvēkam, kurš gaida nāvi.

/

Patriks Rotfuss VIEDA ViRA BAILES

Tulkotājas redakcijā

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3180.

Jelgavas tipogrāfija

Content

Rotfuss Patriks Vieda vīra bailes

Atsauksmes par romānu “Vēja vārds”

Pateicības

PROLOGS . klusums trīs dalās

PIRMĀ NODAĻA . Ābols un plieders

OTRĀ NODAĻA . akmeņozols

TREŠĀ NODAĻA . veiksme

CETURTĀ NODAĻA . darva un alva

PIEKTĀ NODAĻA . “eolija

SESTĀ NODAĻA . mīlestība

SEPTĪTĀ NODAĻA . eksāmeni

ASTOTĀ NODAĻA . jautājumi

DEVITA nodaļa . piedienīga uzvedība

DESMITĀ NODAĻA . dārglieta

VIENPADSMITĀ NODAĻA . “patvērums”

DIVPADSMITĀ NODAĻA . Dusošais prāts

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA . meklējumi

ČETRPADSMITĀ NODAĻA . Slēptā pilsēta

PIECPADSMITĀ NODAĻA . Interesants fakts

SEŠPADSMITĀ NODAĻA . Neizteiktās bailes

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA . Starpspēle — Lomas

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA . Vīns un asinis

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA . Džentlmeņi un zagļi

DIVDESMITĀ NODAĻA . Mainīgais vējš

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA . gabaldarbi

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA . izslīde

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA . principi

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA . Šķinda

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . nelikumīga piesavināšanās

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA . uzticēšanās

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . spiediens

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . kvēle

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . zādzība

TRĪSDESMITĀ NODAĻA . vairāk nekā sāls

TRĪSDESMIT pirmā nodaļa . tīģelis

TRĪSDESMIT otrā NODAĻA . asinis un pelni

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA . ugunsgrēks

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA . greznumlietas

TRĪSDESMIT piektā nodaļa . noslēpumi

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA . par spīti zināšanām

TRĪSDESMIT septītā NODAĻA . drusciņa uguns

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . patiesības graudi

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . pretrunas

ČETRDESMITĀ NODAĻA . lellis

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA . augstāka mērķa vārdā

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA . grēku nozēla

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA . bez vārda un brīdinājuma

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA . Ķērājs

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . sadarbošanās ar tumšiem spēkiem

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA . starpspēle — drusciņa vijoles

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . starpspēle — virves pants

ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . zīmīga neesamība

ČETRDESMIT DEVlTĀ NODAĻA . tumsonīgais edema rū

PIECDESMITĀ NODAĻA . tvarstīt vēju

PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA . ikviena vieda vira bailes

PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA . Īss ceļojums

PIECDESMIT TREŠĀ NODAĻA

PIECDESMIT CETURTĀ NODAĻA . ziņnesis

PIECDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . labvēlība

PIECDESMIT SESTĀ NODAĻA . vara

PIECDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . sauja dzelzs

PIECDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . aplidošana

PIECDESMIT DEVlTĀ NODAĻA . mērķis

SEŠDESMITĀ NODAĻA . gudrības ierocis

SEŠDESMIT PIRMĀ NODAĻA . panātre

SEŠDESMIT OTRA NODAĻA . krīze

SEŠDESMIT TREŠĀ NODAĻA . zeltītais būris

SEŠDESMIT CETURTĀ NODAĻA . bēgšana

SEŠDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . skaista spēle

SEŠDESMIT SESTĀ NODAĻA . viegli sasniedzams

SEŠDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . ko vēsta sejas

SEŠDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . maizes klaipa cena

SEŠDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . neprātīgs solis

SEPTIŅDESMITĀ NODAĻA . ciešā tvērienā

SEPTIŅDESMIT PIRMĀ NODAĻA . starpspēle — Trīskārt aizslēgtā lāde

SEPTIŅDESMIT OTRĀ NODAĻA . zirgi

SEPTIŅDESMIT TREŠĀ NODAĻA . asinis un tinte

SEPTIŅDESMIT CETURTĀ NODAĻA . baumas

SEPTIŅDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . dalībnieki

SEPTIŅDESMIT SESTĀ NODAĻA . iekurs

SEPTIŅDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . “penija” viesnīca

SEPTIŅDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . cits ceļš

SEPTIŅDESMIT DEVITA NODAĻA . zīmes

ASTOŅDESMITĀ NODAĻA . tonis

ASTOŅDESMIT PIRMĀ NODAĻA . greizsirdīgais mēness

ASTOŅDESMIT OTRĀ NODAĻA . barbari

ASTOŅDESMIT TREŠĀ NODAĻA . aklums

ASTOŅDESMIT CETURTĀ NODAĻA . kartes malā

ASTOŅDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . starpspēle — Žogi

ASTOŅDESMITSESTĀ NODAĻA . pārlauztais ceļš

ASTOŅDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . lethani

ASTOŅDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . klausīšanās

ASTOŅDESMIT DEVITA NODAĻA . zaudējot gaismu

DEVIŅDESMITĀ NODAĻA . sacerēt dziesmu

DEVIŅDESMIT PIRMĀ NODAĻA . liesma, pērkons, nolauzts koks

DEVIŅDESMIT OTRĀ NODAĻA . taborlins lielais

DEVIŅDESMIT TREŠĀ NODAĻA. aprēķinātāji un algotņi

DEVIŅDESMIT CETURTĀ NODAĻA . pār akmeņiem un saknēm

DEVIŅDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . skrējiens

DEVIŅDESMIT SESTĀ NODAĻA . pati uguns

DEVIŅDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . asinis un rūtu rūgtums

DEVIŅDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . balāde par felurianu

DEVIŅDESMIT DEVITA NODAĻA . citāda maģija

SIMTĀ NODAĻA . Ēnsegs

SIMT PIRMĀ NODAĻA . pieskāriena attālumā

SIMT OTRĀ NODAĻA . mēness mūžīgā kustība

SIMT TREŠĀ NODAĻA . pieskāriena attālumā

SIMT CETURTĀ NODAĻA . ktehs

SIMT PIEKTĀ NODAĻA . starpspēle — zināms saldums

SIMT SESTĀ NODAĻA . atgriešanās

SIMT SEPTĪTĀ NODAĻA . uguns

SIMT ASTOTĀ NODAĻA . ašs

SIMT DEVĪTĀ NODAĻA . barbari un ārprātīgie

SIMT DESMITĀ NODAĻA . skaistums un zars

SIMT VIENPADSMITĀ NODAĻA . melis un zaglis

SIMT DIVPADSMITĀ NODAĻA . kalve

SIMT TRĪSPADSMITĀ NODAĻA . barbara mēle

SIMT ČETRPADSMITĀ NODAĻA . viņa asā un vienīgā bulta

SIMT PIECPADSMITĀ NODAĻA . vētra un akmens

SIMT SEŠPADSMITĀ NODAĻA . augstums

SIMT SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA . barbara viltība

SIMT ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA . mērķis

SIMT DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. rokas

SIMT DIVDESMITĀ NODAĻA . labvēlība

SIMT DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA . kad vārdi zaudē jēgu

SIMT DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA . aiziešana

SIMT DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA . virpuļojošā lapa

SIMT DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA . par vārdiem

SIMT DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . cezūra

SIMT DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA . pirmais akmens

SIMT DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . dusmas

SIMT DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . vārdi

SIMT DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . starpspēle — Čukstu dimdoņa

SIMT TRĪSDESMITĀ NODAĻA . vīns un ūdens

SIMT TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA . melnas ēnas mēnesgaismā

SIMT TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA . pārtrauktais aplis

SIMT TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA . sapņi

SIMT TRĪSDESMIT ceturtā nodaļa . ceĻš uz Levinsīru

SIMT TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . atgriešanās

SIMT TRĪSDESMIT sestā NODAĻA . starpspēle — Aizmiršanas sākums

SIMT TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . jautājumi

SIMT TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . zīmītes

SIMT TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . bez slēdzenes

SIMT ČETRDESMITĀ NODAĻA . taisnīgs atalgojums

SIMT ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA . mājupceļš

SIMT ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA . mājās

SIMT ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA . bezasiņu Dūre

SIMT ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA . zobens un ēnsegs

SIMT ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA . stāsti

SIMT ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA . neveiksmes

SIMT ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA . parādi

SIMT ČETRDESMIT ASTOTĀ NODAĻA . stāsti par akmeņiem

SIMT ČETRDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA . pinekļos

SIMT PIECDESMITA NODAĻA . muļķība

SIMT PIECDESMIT PIRMĀ NODAĻA . slēdzenes

SIMT PIECDESMIT OTRĀ NODAĻA . plieders

EPILOGS . klusums trīs daļās