Brauns Pīrss

Sarkanā sacelšanās

Pīrss Brauns

Sarkanā sacelšanās

Izdevniecība Prometejs

Veltījums Tēvam, kurš iemacīja man staigāt.

atsauksmes

„Grāmatas vara pār lasītāju ir nepārvarama, un pati grāmata ir ārkārtīgi interesanta… obligātā literatūra gan klasiskās zinātniskāsfantastikas faniem, gan jaunās paaudzes distopijas sāgu kvēliem sekotājiem." — Examiner.com

„Raita, aizraujoša, lieliski uzrakstīta no tām grāmatām, kuru grūti nolikt malā. Esmu jau nākamās grāmatas gaidās.”

— Terijs Brukss, New York Times dižpārdokļu, „Sannaras cikla” autors

„Pīrss Brauns ir paveicis apbrīnojamu darbu, radot spēcīgu literāro darbu, kas noteikti ieguls lasītāju prātos.”

— The HuJJington Post

„Grāmatas vara pār lasītāju ir nepārvarama, un pati grāmata ir ārkārtīgi interesanta… obligātā literatūra gan klasiskās zinātniskās fantastikas faniem, gan jaunās paaudzes distopijas sāgu kvēliem sekotājiem.”

— Examiner.com

„Autors apvieno vienā veselu plejādi elementu gluži kā Džordžs R.R.Mārtins… teicama debija.”

—     Tor.com

„Ļoti ambiciozs romāns… šis ir no tiesas ļoti labi izstrādāts. Kā radīts visu vecumu Bada spēļu faniem.”

—    Booklist

„Sarkanā sacelšanās ir kas tāds, kam bija vajadzējis būt Bada spēlēm''

—fictionvortex. com

„Brauns raksta ar kinematogrāfisku vērienu, pārdomāti sapludinot romiešu mitoloģiju ar zinātnisko fantastiku, un lēnām, bet intriģējoši, kāpinot darbības tempu, aizved lasītāju līdz elpu aizraujošam pēdējam cēlienam.”

— Entertainment Weekly

PATEICĪBA

Ja rakstniecība ir darbs sirdij un prātam, paldies Āronam Filipsam, Hannai Boumenai un Maikam Brafam, kuri ar savām zināšanām un padomu darīja manu galvu gaišāku.

Paldies maniem vecākiem, manai māsai, Filipsu klanam un draugiem, kuri ar mīlestību un uzticību sargā manu sirdi.

Un paldies tev, lasītāj! Tev šīs grāmatas nolāpīti patiks.

Es būtu dzīvojis mierā. Tomēr mani ienaidnieki atveda man karu. Es noskatos divpadsmit simtos viņu stiprāko dēlu un meitu. Klausos nežēlīgā Zelta vīrā, kurš tos uzrunā, nostājies starp marmora pīlāriem. Klausos nezvērā, kurš iesvēla liesmu, kas plosa manu sirdi.

„Visi cilvēki netika radīti vienlīdzīgi,” viņš paziņo. Gara auguma, lepnu stāju, plēsīgs putns, nevis cilvēks. „Vājie ir jūs maldinājuši. Viņi teiks, ka Zemi jāmanto lēnprātīgajiem. Ka spēcīgajiem jāsaudzē vājākie. Tie ir Demokrācijas Cildenie meli. Vēzis, kas saindēja cilvēci.”

Viņa skatiens caururbj sapulcējušos audzēkņus. „Mēs ar jums esam no Zelta. Mēs atrodamies evolūcijas ķēdes galā. Mēs paceļamies pāri cilvēku masām un esam zemāko krāsu gani. Tas ir jūsu mantojums,” viņš pieklust, pētīdams sejas savā priekšā. „Tomēr tas nenāk par velti. Vara ir jāizcīna. Pārticība jāiegūst. Valdīšana, stāvoklis, impērija jāpērk ar asinīm. Jūs, bērni bez rētām, neko neesat pelnījuši. Jūs nepazīstat sāpes. Jūs nezināt, ko jūsu tēvu tēvi ziedoja, lai paceltu jūs šajos augstumos. Tomēr drīz jūs zināsiet. Drīz mēs jums iemācīsim, kādēļ pār cilvēci valda Zelts. Un es apsolu, ka izdzīvos tikai tie nojums, kuri ir radīti varai.”

Tomēr es neesmu no Zelta. Es esmu no Sarkanās krāsas.

Viņš domā, ka man līdzīgie ir vāji. Viņš domā, ka esmu dumjš, vārgs zemcilvēks. Mani neizaudzināja pilīs. Es nejāju zirga mugurā pa pļavām un neēdu maltītes, kas gatavotas no kolibri mēlītēm. Esmu izkalts šīs skarbās pasaules iekšās. Noasināts ar naidu. Rūdīts ar mīlestību.

Šim vīram nav taisnība.

No viņiem neizdzīvos neviens.

1 . DAĻA VERGS

Uz Marsa zied augs. Tā ziedi ir sarkani un sīksti, tas ir piemērots mūsu augsnei. To sauc par hemanti. Par „asinspuķi”.

1. ELLESNIRĒJS

Pirmais, ko jums vajadzētu par mani zināt, ir tas, ka esmu sava tēva dēls. Un, kad tie atnāca pēc viņa, es darīju tā, kā tēvs lūdza. Es neraudāju. Ne tad, kad Sabiedrība pārraidīja arestu televīzijā. Ne tad, kad zeltītie viņu tiesāja. Ne tad, kad pelēkie viņu pakāra. Par to māte mani sita. Stoiskam būtu vajadzējis būt manam brālim Kīrenam. Viņš bija vecākais, es —jaunākais. Raudāt būtu vajadzējis man. Tā vietā, kad mazā Ēo iebāza tēva kreisajā darba zābakā hemanti un aizskrēja nostāties līdzās savam tēvam, Kīrens pinkšķēja kā meitene. Mana māsa Leanna blakus murmināja sēru dziesmu. Es tikai skatījos un domāju — cik žēl, ka viņš mira dejodams, bet kājās nebija deju kurpju.

Uz Marsa gravitācija nav diez ko liela. Tādēļ, lai pārlauztu kaklu, ir jāparauj aiz kājām. Viņi ļauj to izdarīt tuviniekiem.

Sutastērpā jūtu pats savu smirdoņu. Tērps ir izgatavots no kaut kādas nanoplastmasas. Kā var noprast jau pēc tā nosaukuma, tajā ir karsti. Tas izolē mani no galvas līdz kājām. Nekas netiek iekšā. Nekas netiek ārā. It sevišķi siltums. Vistrakākais ir tas, ka nevari notraukt no pieres sviedrus. Tie nolāpīti kož acīs, kamēr izsūcas caur pieres apsēju un notek līdz pat papēžiem. Nemaz nerunājot par smirdoņu pēc tam, kad esi pačurājis. Un tu to dari vienmēr. Caur dzeramo cauruli jāuzņem milzum daudz ūdens. Pieņemu, ka tērpu varētu aprīkot ar katetru. Mēs izvēlamies smirdoņu.

Kamēr braucu ar nagUrbi, mana klana urbēji par kaut ko tenko sakaru kanālā man pie auss. Esmu viens šajā dziļajā tuneli un vadu mašīnu, kas veidota kā titāniska metāla roka, kuras uzdevums ir grābt un irdināt zemi. Tās klintis kausējošos pirkstus vadu no polsterēta sēdekļa virs urbja, vietā, kur sāktos milzu rokas elkonis. Tur mani pirksti ieslīd vadības cimdos, kas manipulē ar daudziem taustekļveidīgiem urbjiem apmēram deviņdesmit metrus zem manas sēdvietas. Mēdz teikt — lai tu varētu strādāt par ellesnirēju, taviem pirkstiem jāšaudās kā uguns liesmām. Mani pirksti šaudās ātrāk.

Par spīti balsīm manā ausi, dziļajā tuneli esmu viens pats. Es pastāvu vibrācijā, paša elpas atbalsī un tik biezā un tvana pilnā karstumā, ka jūtos tā, it kā būtu ietīts vatētā karsta urīna segā.

Caur spilgti sarkano pieres apsēju izlaužas jauna sviedru upe, kas satek acīs un dedzina, līdz tās kļuvušas tikpat sarkanas un sarūsējušas kā mani mati. Mēdzu celt roku un mēģināt tos notraust tikai tāpēc, lai velti atdurtos pret sutastērpa sejsegu. Tā gribas darīt joprojām. Pat pēc trim gadiem šai darbā kņudošie un dedzinošie sviedri ir vistīrākās mokas.

Tuneļa sienas ap manu sēdekli slīgst sēra dzeltenu gaismekļu virtenes blāzmā. Kad ielūkojos šaurajā, vertikālajā šahtā, ko šodien esmu izgrebis, gaisma tur neiesniedzas. Virs galvas kā šķidrs sudrabs mirguļo vērtīgais hēlijs-3, bet es lūkojos ēnās, meklēju zemesčūskas, kas, tumsā locīdamās, lien uz urbja izstaroto siltumu. Tās iegrauzīsies arī tavā tērpā, sakodīs čaulu un mēģinās ierakties vissiltākajā vietā, kur dēt olas, parasti šī vieta būtu tavs vēders. Esmu iepriekš sakosts. Joprojām redzu nezvēru sapņos — melnu kā eļļas tērci. Tās var izaugt tik augstas un platas kā trīs vīri, kas salikti kopā, bet mēs baidāmies tieši no mazuļiem. Tie neprot kontrolēt, cik daudz indes izdala. Tāpat kā mani, arī viņu senči ieradās no Zemes, bet Marss un dziļie tuneļi viņus izmainīja.

Tumšie tuneļi ir rēgaini. Vientulīgi. Urbja rēkoņā dzirdu savu draugu balsis, viņi visi ir vecāki. Tomēr neredzu, kur tie puskilometru virs manis strādā tumsā. Viņi urbj augstāk, netālu no manis izgrebtā tuneļa mutes, kur, nolaidušies ar āķiem un auklām, ķeras klāt sīkajām hēlija-3 dzīslām. Viņi strādā ar metru gariem urbjiem, kas ātri izrakņā

atbiras. Lai gan ari šajā darbā nepieciešama neiedomājama kāju un roku veiklība, es esmu brigādes galvenais pelnītājs. Es esmu ellesnirējs. Tam vajadzīgs īpašs raksturs, un es tāds esmu jaunākais, kādu šeit atceras.

Raktuvēs esmu jau trīs gadus. Tu sāc, kad tev ir trīspadsmit. Pietiekami vecs, lai drāztos gultā un triektos raktuvju tuneļos. Vismaz tā teica mans tēvocis Nerols. Vienīgi apprecējos gan es tikai pirms sešiem mēnešiem, tādēļ nezinu, kāpēc viņš tā teica.

Ielūkojoties vadības displejā un satverot pirkstos svaigu dzīslu, manās domās iedejo Ēo. Ēo. Dažkārt par viņu ir grūti domāt kā par ko citu, nevis meiteni, ko pazinām bērnībā.

Mazā Ēo — sīka meitenīte zem milzīga sarkanu krēpju ērkuļa. Sarkana kā klintis ap mani, ne īsti sarkana, bet rūsgana. Sarkana kā mūsu mājas, kā Marss. Arī Ēo ir sešpadsmit gadu. Un varbūt viņa ir kā es — no sarkanas zemes racēju klana, dziesmu, deju un augsnes klana —, tomēr tikpat labi viņa varētu būt dzimusi no gaisa, no ētera, kas zvaigznes savij rakstos. Zvaigznes gan es neesmu redzējis. Tās nav redzējis neviens sarkanais no raktuvju kolonijām.

Mazā Ēo. Tāpat kā visas klanu meitenes, tie gribēja viņu izprecināt, kad viņai apritēja četrpadsmit. Tomēr viņa pieņēma sīkākās pārtikas devas un gaidīja, kad man pienāks vīriešu precGadi, sešpadsmit, un tikai tad lika pirkstā saiti. Viņa teica, ka zinājusi jau bērnībā — mēs apprecēsimies. Es gan nezināju.

„Stop. Stop. Stop!" tēvocis Nerols pārkliedz pārējos sakaru kanālā. „Derov, stāt, puis'!” Mani pirksti sastingst. Viņš ir augstu virs pārējiem un vadības kabīnē vēro, kā man sokas.

„Kas svilst?” es aizkaitināts jautāju. Man nepatīk, ka mani pārtrauc darbā.

„Kas svilst, jautā mazais ellesnirējs.” Iesmejas vecais Bārlovs.

„Gāzes kabata, lūk, kas!" atcērt Nerols. Viņš ir mūsu pāri par divsimt vīru lielās komandas virsBrigadieris. „Pagaidi. Izsaukšu izlūkBrigādi, lai noskenē rādītājus, pirms tu aizbliez mūs visus uz elli."

„Tā gāzes kabata? Tā ir sīka,” es saku. „Drīzāk gāzes pumpa. Es tikšu ar to galā.”

„Gads uz urbja, un viņš domā, ka atšķir savu galvu no pakaļcauruma! Nožēlojamais, sīkais mīzalnieks” sausi piebilst vecais Bārlovs. „Atceries mūsu zeltītās vadones vārdus. Pacietību un paklausību, jaunekli. Pacietība ir varonības cēlākā izpausme. Un paklausība ir cilvēcības cēlākā izpausme. Klausi savus vecākos!"

Izdzirdējis šo epigrammu, nogrozu acis. No paklausības būtu kāda jēga, ja vecākie būtu spējīgi uz to, ko protu es. Tomēr viņu rokas un prāti ir lēni. Dažkārt ir sajūta, ka viņi, it sevišķi mans tēvocis, grib, lai esmu tāds pats.

„Grasos to uzplēst,” es saku. „Ja domājat, ka tur ir gāzes kabata, varu noskriet lejā un noskcnēt to ar roku. Viegli. Nekādas čakarēšanās.” Viņi pātaros par piesardzību. It kā tā jebkad būtu nesusi tiem kādu labumu. Laurus neesam izcīnījuši veselu mūžību.

„Gribipataisīt Ēo par atraitni?" rācijas šņākoņā čerkstošā balsī smej Bārlovs. „Manispēc. Viņa ir maza smukulīte. Urb droši tai kabatā un atstāj viņu man. Lai arī esmu vecs un resns, mans urbis joprojām strādā.”

Divsimt racēju balsis virs galvas izplūst smieklu korī. Satverot vadības sviras, mani pirkstu kauliņi kļūst balti.

„Klausi tēvoci Nerolu, Derov. Labāk atkāpties, līdz saņemam izvērtējumu" piebilst mans brālis Kīrens. Viņš ir trīs gadus vecāks. Tāpēc domā, ka ir vieds vīrs, ka zina vairāk. Viņš zina tikai to, kā piesargāties. „Laiks vēl būs."

„Laiks? Ellē, tas prasīs stundas!” es neizturu. Viņi visi ir pret mani.

/

Viņiem nav taisnība, un viņi ir lēni un nesaprot, ka no Lauriem mūs šķir tikai viens drosmīgs solis. Turklāt viņi mani apšauba. „Tu rīkojies kā gļēvulis, Nerol.”

Klusums otrā savienojuma galā.

Nosaukt vīru par gļēvuli nav labākais veids, kā rast ar viņu kopīgu valodu. Nevajadzēja tā teikt.

„Es saku — ej un noskenēpats" ieķērkstas mans brālēns un Nerola dēls Lorens. „Ja tu to neizdarīsi, Gamma būs tikpat kā Zelts — dabūs Laurus kādu, eh,jau simto reizi.”

Lauri. Likosas pazemes raktuvju kolonijā ir divdesmit četri klani un vieni Lauri ceturksnī. Tie nozīmē vairāk pārtikas, nekā spēj apēst.

Vairāk smēķu, ko kūpināt. No Zemes importētas segas. Zeltaina dzira ar Sabiedrības kvalitātes zīmogiem. Tie nozīmē uzvaru. Gammas klanam tas ticis kopš neatminamiem laikiem. Tādēļ mums, zemākiem klaniem, viss iedalīts pēc normām tikai pietiekami, lai savilktu kopā galus. Eo saka, ka Lauri ir burkāns, ko Sabiedrība šūpo mums deguna galā, allaž pietiekami tālu, lai mēs nespētu to aizsniegt. Tā, lai zinām, cik īsi patiesībā esam un cik maz varam darīt, lai kaut ko mainītu. Mēs esam pirmatklājēji. Ēo sauc mūs par vergiem. Es vienkārši domāju, ka nekad necenšamies pietiekami daudz. Veco vīru dēļ nekad neuzņemamies risku.

„Loren, turi muti par Lauriem! Uzspied uz gāzes, puika, un mēs sasodīti neredzēsim Laurus līdz pat pastardienai!" rūc tēvocis Nerols.

Viņam metas mēle. Caur rāciju burtiski saožu dzēruma smaku. Viņš grib izsaukt sensoru komandu, lai piesegtu pats savu pakaļu. Vai arī baidās. Tas dzērājs jau piedzima, apmīzies no bailēm. Bailēm no kā? No mūsu Zelta pavēlniekiem? Viņu rokaspuišiem pelēkajiem? Kas to zina? Reti kurš. Kam tas rūp? Tikpat kā nevienam. Patiesībā mans tēvocis rūpēja tikai vienam vīram, un viņš nomira, kad tēvocis parāva viņa kājas.

Mans tēvocis ir vājš. Viņš ir piesardzīgs cilvēks un negausīgs dzērājs, blāva mana tēva atblāzma. Viņš mirkšķina acis lēni un smagi, it kā būtu sāpīgi tās atvērt un ikreiz redzēt pasauli. Es viņam neuzticos ne šeit, lejā raktuvēs, ne arī kaut kur citur. Tomēr māte saka, lai klausu viņu; viņa atgādina, ka vecākie ir jāciena. Lai gan esmu precēts, lai gan esmu sava klana ellesnirējs, viņa saka, ka „manas tulznas vēl nav aprepējušas”. Es klausīšu, lai gan tas kaitina tikpat ļoti kā sviedru kņudoņa uz sejas.

„Labi,” es nomurminu.

Savelku urbju pirkstus dūrē un gaidu, kamēr tēvocis izsauc skenētāju komandu no savas drošās kabīnes virs dziļā tuneļa ieejas. Tas prasīs stundas. Parēķinu. Līdz svilpei astoņas stundas. Lai pārspētu Gammu, man jāuztur 156,5 kilogramu ātrums stundā. Kamēr izlūkBrigāde ieradīsies un paveiks savu darbu, labākajā gadījumā paies vismaz divarpus stundas. Tādēļ pēc tam man jāizsūknē līdz 227,6 kilogramiem stundā. Neiespējami. Tomēr, ja turpināšu un noskenēšu to nejēdzīgo kabatu pats, Lauri būs mūsu.

Prātoju, vai tēvocis Nerols un Bārlovs zina, cik tuvu esam. Gan jau. Viņi droši vien nedomā, ka kaut kas būtu šāda riska vērts. Droši vien uzskata, ka mūsu izredzes sačakarēs kāds augstāks spēks. Lauri tiek Gammai. Tā tas ir, un tā tas vienmēr būs. Mēs no Lambdas tikai pūlamies izvilkt līdz nākamajai reizei ar savu ēdamo un pieticīgajām ērtībām. Nekad neceļamies augstāk. Nekad nekrītam zemāk. Nekas nav tā vērts, lai mainītu hierarhiju. Mans tēvs to saprata ar cilpu ap kaklu.

Nekas nav tā vērts, lai riskētu ar nāvi. Pie krūtīm jūtu no matiem un zīda savīto laulību saiti, kas iekārta auklā man ap kaklu, un domāju par Eo ribām.

Šomēnes redzēju, ka caur viņas ādu izspiežas vēl daži slaikie kauli. Man aiz muguras viņa iet prasīt pārpalikumus Gammas ģimenēm. Es izliekos, ka nezinu. Bet mēs tik un tā esam izsalkuši. Es ēdu pārāk daudz, jo man ir sešpadsmit gadu un es joprojām stiepjos augumā; Eo melo un saka, ka viņas ēstgriba nekad nav bijusi pārāk liela. Ir sievietes, kas par pārtiku vai ērtībām pārdodas skārdagalvām (pelēkajiem, ja runājam tehniski), Sabiedrības garnizona kareivjiem, kas izmitināti mūsu mazajā raktuvju kolonijā. Viņa nepārdotu savu ķermeni, lai mani pabarotu. Vai ne? Tomēr tad es par to padomāju. Es darītu jebko, lai viņai nebūtu jācieš izsalkums…

Palūkojos pār sava urbja malu. Līdz izraktā cauruma dibenam ir dziļš kritiens. Nekā, izņemot izkusušu klinti un šņācošus urbjus. Tomēr, pirms sajēdzu, kas ir kas, jau esmu atsprādzējis drošības jostas un ar mērierīci rokā lecu simt metru dziļumā līdz urbja pirkstiem. Lai palēninātu kritienu, atsperos te turp, te šurp starp vertikālajām raktuvju šahtas sienām un urbja garo, vibrējošo korpusu. Pārliecinos, ka tuvumā nav zemesčūsku midzeņu, tad izstiepju roku un kritienā pieķeros pie mehānisma tieši virs milzīgās mašīnas pirkstiem. Desmit urbji karstumā kvēlo. Gaiss viz un viļņojas tveicē. Jūtu to sejā, jūtu, kā tā ieduras acīs, jūtu, kā tā iesāpas vēderā un olās. Ja nebūsi uzmanīgs, šie urbji izkausēs tavus kaulus. Un es neesmu uzmanīgs. Tikai izveicīgs.

Ar rokām turēdamies, kājām pa priekšu rāpjos zemāk starp urbja pirkstiem, lai varu nolaist skeneri pietiekami tuvu gāzes kabatai un veikt

mērījumu. Karstums ir neizturams. Tā bija kļūda. Sakaru kanālā uz mani kliedz balsis. Kad beidzot nolaižos pietiekami tuvu, lai piekļūtu gāzes kabatai, gandrīz pieduros vienam no urbju asmeņiem. Mērierīce darbodamās mirgo man rokā. Mans tērps sāk mest burbuļus, un es saožu saldu, kodīgu smaku, kas atgādina piedegušu sīrupu. Ellesnirējam tā ir nāves smaka.

2. CIEMATS

Mans tērps nespēj izturēt te lejā valdošo karstumu. Ārējā kārtā tūlit būs caurums. Pēc tam sekos otrā kārta. Pēkšņi mēricrlces gaisma mirkšķina un esmu ieguvis to, pēc kā atnācu. Gandrīz nepamanu to. Apreibis un nobijies velku sevi prom no urbjiem. Vienu rokas tvērienu pēc otra ātri raujos augstāk, prom no šausmīgā karstuma. Tad kaut kas aizķeras. Mana pēda iestrēgusi aiz kāda mehānisma pie viena no urbju pirkstiem. Pēkšņā panikā kampju gaisu. Mani pārņem šausmas. Redzu, kā kūst mana zābaka papēdis. Ardievu, pirmā kārta! Sāk burbuļot otrā. Tai sekos mana miesa.

Piespiežu sevi dziļi ieelpot un norit kliedzienus, kas ceļas no krūtīm. Atceros asmeni. Izvelku no maksts sev uz muguras piestiprināto atvāžamo sirpj Asmeni. Tas ir nežēlīgi izliekts griežamrīks, tikpat garš kā mana kāja, tas paredzēts mehānismos iestrēgušu locekļu amputēšanai un piededzināšanai, gluži kā šajā gadījumā. Iestrēgstot vairums viru krīt panikā, tādēļ nejauko pusmēness izliekuma sirpjAsmeni paredzēts likt lietā arī ar neveiklām rokām. Pat šausmu uzplūdā manas rokas nav neveiklas. Cērtu ar asmeni trīs reizes, bet griežu nanoplastmasu, nevis miesu. Pēc trešā cirtiena paliecos lejup un izraustu kāju brīvībā. To darot, dūre pieduras urbja asmens malai. Caur roku izskrien dedzinošas sāpes. Saožu svilušu miesu, bet esmu jau piecēlies un dodos augstāk, rāpdamies prom no ellīgās tveices, atpakaļ uz savu sēdekli, smejos visu ceļu augšup. Patiesībā gribas raudāt.

Manam tēvocim bija taisnība. Es maldījos. Tomēr sasper mani jods, ja reiz likšu viņam to noprast.

„Idiots!" skan viņa laipnākais komentārs.

„Maniaks! Nolāpītais maniaks!” sajūsmā klaigā Lorens.

„Gāzes daudzums minimāls,” es saku. „Roku tālāk, tēvoc’.”

Kad atskan svilpe, manis izceltais guvums tiek uzvilkts augšā ar atSaitēm. Izrāpjos no sava urbja, atstāju to dziļajā tunelī naktsmaiņai un ar nogurušu roku pieķeros pie virves, ko pārējie nometuši kilometru dziļajā šahtā, lai palīdzētu man izrāpties ārā. Par spīti dedzinošajai sāpei plaukstas virspusē, rāpjos pa virvi augšup, līdz tā ir izvilkta no šahtas. Kīrens un Lorens iet kopā ar mani, līdz piebiedrojamies pārējiem pie tuvākā gravLifta. No griestiem kā zirnekļi pavedienos karājas dzelteni gaismekļi.

Kad sasniedzam kvadrātveida gravLiftu, mans klans un trīs simti Gammas vīru jau aizāķējuši kāju pirkstus aiz metāla režģa. Izvairos no sava tēvoča — viņš ir tik nikns, ka spļauj zaļu. Par savu triku saņemu dažus dučus atzinīgu uzsitienu pa plecu. Jaunie, tāpat kā es, domā, ka esam izcīnījuši Laurus. Viņi aptuveni zina, cik hēlija-3 esmu šomēnes izracis; tas ir vairāk nekā Gammai. Vecie kraķi tikai purpina un saka, ka esam muļķi. Es slēpju savu roku un savelku kāju pirkstus ciešāk.

Mainās gravitācija, un mēs šaujamies augšup. Kāds Gammas nīkulis ar mazāk nekā nedēļas rūsas devu aiz nagiem aizmirsis aizbāzt pirkstus aiz režģa. Tāpēc viņš paliek, karājoties gaisā, kamēr lifts šaujas sešus kilometrus augstāk. Aizkrīt ausis.

„Paskat, kur uzpeldējis Gammas sūds" Bārlovs rēkdams uzsauc lambdām.

Lai cik tas liktos maziski, vienmēr ir patīkami redzēt, kā kāds no Gammas kaut ko sačakarē. Lauru dēļ viņiem tiek vairāk ēdamā, vairāk smēķu, vairāk visa. Mums tiek iespēja viņus nicināt. Bet tad nodomāju, ka tā arī vajag. Prātoju, vai tagad viņi nicinās mūs.

Nu jau gan pietiek. Saķeru sīča rūsas sarkano nanoplastmasas sutastērpu un novelku viņu lejā. Sīcis. Smieklīgi. Diez vai viņš ir pat trīs gadus jaunāks par mani.

Puisis izskatās nāvīgi noguris, bet, ieraudzījis manu asinssarkano sutastērpu, sastingst, izvairās no mana skatiena un vienīgais no visiem ievēro sasvilušo brūci man uz rokas. Es piemiedzu viņam ar aci, un izskatās, ka šis pietaisa bikses. Mēs visi šad tad tā darām. Atceros to reizi, kad pats pirmoreiz satiku ellesnirēju. Likās, ka viņš ir dievs.

Tagad viņš ir miris.

Augšā, sagatavošanās iecirknī, kas ir liela, pelēka metāla un betona zāle, noņemam ķiveres un malkojam svaigo, vēso gaisu, kāds pieejams tikai pasaulē tālu prom no nokaitētiem urbju asmeņiem. Drīz šo gaisu samaitā mūsu kopīgās smakas un sviedri. Tālumā mirgo gaismas, brīdinādamas, lai uzmanāmies no magnētiskā horizontTramvaja sliedēm otrā stacijas galā.

Nepļāpājam ar gammām un uzreiz veidojam nelīdzenu rūsas sarkanu tērpu rindu horizontTramvaja virzienā. Puse ar Lambdas ,,L”, otra — ar tumši sarkaniem Gammas spieķiem, kas uzkrāsoti uz mugurām. Divi spilgti sarkani virsBrigadieri. Divi asinssarkani ellesnirēji.

Neliela skārdagalvu vienība vēro, kā šļūcam garām pa apdilušo betona grīdu. Viņu pelēkās, rūdītās bruņas ir vienkāršas un novalkātas, tikpat nekoptas kā viņu mati. Tās apturētu vienkāršu asmeni, varbūt jonu asmeni, bet pulsAsmens vai slāte caurdurtu tās kā papīru. Tomēr šos ieročus mēs esam redzējuši tikai Holo kanālā. Pelēkie pat nepiepūlas izrādīt kaut kādu varu. Viņu dullinātāji karājas pie sāniem. Viņi zina, ka nevajadzēs tos izmantot.

Paklausība ir cēlākais tikums.

Pelēko kapteinis neglītais Dens, taukainais bezgodis, iemet man ar oli. Lai gan viņa āda ir tumšāka, jo tikusi pakļauta saules starojumam, mati ir pelēki tāpat kā pārējiem viņa krāsas pārstāvjiem. Tic plānās šķipsnās krīt viņam acīs — divos pelnos izvārtītos ledus gabalos. Uz abu roku delmiem stiepjas viņa krāsas pazīšanās zīmes, kas atgādina ciparu četri, gar kuru rindojas vairākas taisnas līnijas. Nežēlīgs un tiešs kā visi pelēkie.

Esmu dzirdējis, ka viņi atsaukuši neglīto Denu no frontes līnijas Eirāzijā, lai kur tas arī būtu, pēc tam, kad viņš ticis sakropļots un tie nav gribējuši pirkt viņam jaunu roku. Tagad viņam ir vecs aizstājēja

modelis. Viņš no tā kaunas, tādēļ pārliecinos, ka viņš redz, kā uzmetu rokai skatienu.

„Redzēju, ka tev bija aizraujoša diena, dārgais.” Viņa balss ir tikpat sasmakusi un smaga kā gaiss manā sutastērpā. „Tagad esi drošsirdīgs varonis, Derov? Man vienmēr likās, ka tu kļūsi par drošsirdīgu varoni.”

„Varonis esi tu,” atbildu, pametis zodu viņa rokas virzienā.

„Un tu domā, ka esi gudrelis, vai ne?”

„Tikai sarkanais.”

Viņš piemiedz man ar aci. „Pasveicini no manis savu mazo putniņu. Sulīgs kumosiņš, ko noplūkt.” Aplaiza zobus. „Pat rūsganajam.”

„Nekad nevienu putnu neesmu redzējis.” Izņemot I IK ekrānā.

„Vai tu re,” viņš iesmejas. „Paga, kur tad nu sataisījies?” viņš jautā, kad pagriežos, lai ietu. „Nenāktu par ļaunu paklanīties saviem augstākajiem, kā tev šķiet?” Dens pazvaigā saviem drauģeļiem. Viņa izsmiekls man ir vienaldzīgs, tāpēc pagriežos un dziļi paklanos. Mans tēvocis to redz un riebumā novēršas.

Pelēkie paliek aiz muguras. Man nav grūti paklanīties, bet, ja kādreiz radīsies izdevība, droši vien pārgriezīšu neglītā Dena rīkli. Tas ir līdzīgi kā teikt, ka aizšaušu ar dedzesKuģi uz Venēru, ja man tā sagribēsies.

„Hei, Dago! Dago!” Lorens uzsauc Gammas elesnirējam. Šis vīrs ir leģendārs; visi pārējie nirēji ir vien sprakšķi uz pannas. Es varētu būt viņu pārspējis. „Cik izcēli?”

Dago ar savu blāvas, vecas, smīnošas ādas sloksnes seju aizkūpina garu smēķi un izpūš dūmu mākoni.

„Nezinu,” viņš novelk, stiepdams vārdus.

„Nu taču!”

„Vienalga. Jēlsvaram nekad nav nozīmes, lambda.”

„Kā tad, nu nolāpītā ellē nav! Cik viņš šonedēļ izcēla?” Lorens sauc, kamēr kāpjam tramvajā. Visi kūpina savus smēķus un velk no kabatām dziras blašķes. Tomēr viņi uzmanīgi klausās.

„Deviņtūkstoš astoņsimt divdesmit vienu kilo," lielās kāds gamma. To izdzirdējis, atslābstu un pasmīnu; dzirdu, kā jaunākie lambdas uzgavilē.

Vecās rokas klusē. Prātoju, ko Ēo šomēnes pasāks ar cukuru. Nekad iepriekš neesam to nopelnījuši, tikai šad tad laimējuši kārtīs. Un ar augļiem. Esmu dzirdējis, ka Lauri nodrošina tev augļus. Viņa droši vien izdalīs tos izsalkušiem bērniem, lai tikai pierādītu Sabiedrībai, ka tās balvas viņai nav vajadzīgas. Es? Es pieēdīšos augļus un domāšu par politiku ar pilnu vēderu. Tiesa, Ēo kaislīgi aizrauj idejas, bet mani nekas cits, izņemot viņu.

„Tik un tā neuzvarēsiet,” Dago novelk, kad tramvajs sāk braukt. „Derovs ir jauns sušķis, bet viņš ir pietiekami gudrs, lai to saprastu. Vai ne, Derov?”

„Jauns vai nē, bet es pārspēju tavu kaulaino pakaļu.”

„Tu esi drošs?”

„Nāvīgi drošs.” Piemiedzu ar aci un nosūtu viņam gaisa skūpstu. „Lauri ir mūsu. Šoreiz pēc cukura sūti savas māsas uz mūsu ciemu!” Mani draugi smej un ar sutastērpu ķiverēm klapē pa stilbiem.

Dago mani vēro. Pēc brīža viņš ievelk dziļu dūmu no sava smēķa. Tas gaiši iekvēlojas un ātri deg. „Tas esi tu,” viņš man saka. Pēc pusminūtes no smēķa palikuši vien pelni.

Izkāpis no horizontTramvaja, pārējo brigāžu vīru plūsmā dodos uz Skalotavu. Vieta ir auksta, appelējusi un ož tieši pēc tā, kas tā ir — pieblīvēts metāla šķūnis, kur tūkstošiem vīru izkāpj no piečurātajiem un piesviedrētajiem sutastērpiem, lai ieietu gaisa dušās.

Nolobu savu tērpu, uzlieku galvā vienu no dušas cepurēm un kails eju nostāties tuvākajā caurspīdīgajā caurulē. Tc, Skalotavā, tādu ir dučiem. Te neviens nedanco, lielīgi neizlec; mūs vieno tikai nogurums un klusa plaukstu sišanās pret augšstilbiem vienā ritmā ar dušu plūsmām un straumēm.

Caurules durvis šņākdamas aizveras man aiz muguras, apslāpēdamas mūzikas skaņas. Motors pazīstami iedūcās, un tad seko spēcīgs atmosfēras trieciens un sūcoša rezonanse, kad no iekārtas augšgala pār mani gāžas ar antibakteriālām molekulām pildīts gaiss, kas šaujas pār manu ādu un aizrauj līdzi atmirušo ādu un netīrumus caur atverēm man zem kājām. Tas ir sāpīgi.

Pēc tam atvados no Kīrena un Lorena, kas dodas uz Kopzemi iedzert un padejot tavernās, pirms oficiāli sākas Laureātu sumināšanas dejas. Pusnakti skārdagalvas dalīs ēdamā devas un paziņos Laureātus. Mums, dienas maiņas strādniekiem, dejas notiks gan pirms, gan pēc tam.

Leģendas vēsta, ka dievs Marss nesa cilvēkiem asaras un neieredzēja dejas un lautu. Pirmajam es piekritu. Tomēr mēs, ļaudis no Likosas kolonijas, vienas no pirmajām cilvēku kolonijām zem Marsa virsmas, esam dziesmu, deju un ģimeniskuma tauta. Mēs šai leģendai uzspļaujam un veidojam paši savu mantojumu. Tā ir vienīgā pretestība, ko varam izrādīt Sabiedrībai, kas mūs pārvalda. Tā dod mums nedaudz mugurkaula. Kamēr vien paklausīgi rokam, viņiem nerūp, ja mēs dejojam vai dziedam. Kamēr vien sagatavojam planētu pārējiem. Tomēr, lai mēs neaizmirstu savu vietu, vienu dziesmu un vienu deju viņi pasludinājuši par sodāmu ar nāvi.

Tā bija mana tēva pēdējā deja. Esmu redzējis to vienu reizi, tāpat kā arī dziesmu dzirdējis tikai vienreiz. Kad biju mazs, es to nesapratu — par tālām ielejām, miglu, zudušu mīļoto un pļāvēju, kuram jāpavada mūs uz neredzētām mājām. Biju mazs un ziņkāres pārņemts, kad kāda sieviete to dziedāja, kamēr viņas dēls tika pakārts par ēdiena zādzību. Viņš būtu izaudzis par garu jaunekli, tomēr nekad nedabūja pietiekami daudz ēdamā, lai uzaudzētu uz kauliem miesu. Viņa māte bija nākamā rindā uz karātavām. Likosas tauta izpildīja viņiem Gaistošo izvadīšanas dziesmu — traģiskus dūru sitienus pret krūtīm, kas palēnām, palēnām kļuva arvien klusāki, līdz dūres, tāpat kā viņas sirds, vairs nesitās un ļaudis izklīda.

Dzirdētā skaņa tonakt mani nelika mierā. Viens pats raudāju mūsu mazajā virtuvē un brīnījos, kādēļ raudu tagad, ja nebiju raudājis par savu tēvu. Gulēdams uz aukstās grīdas, izdzirdēju klusus skrapstus aiz mūsu ģimenes mājas ārdurvīm. Tās atvēris, ieraudzīju sarkanajā zemē iespraustu hemantes pumpuru; tuvumā neviena nebija, tikai smiltīs vīdēja Ēo mazo pēdu nospiedumi. Tā bija otrā reize, kad viņa pēc kāda nāves nesa mums ziedus.

Tā kā dziesma un deja ir mūsu asinīs, droši vien nav nekāds brīnums, ka tieši to virpulī pirmoreiz aptvēru, ka mīlu Ēo. Ne mazo Ēo. Ne

to, kāda viņa bijusi. Bet Ēo, kāda viņa ir šodien. Viņa teica, ka mīlējusi mani, pirms vēl tie pakāra manu tēvu. Tomēr mana sirds uz mirkli aizmirsa pukstēt piekūpinātā tavernā, kad viņas rūsganie mati vijās, kājas kustējās cītaras melodijas pavadījumā un gurni šūpojās bungu ritmā. Ne jau lēcieni un ritentiņi. Pie vainas nebija lepnā āzēšanās, kas tik ļoti raksturīga jauno dejām. Viņas kustības bija graciozas un lepnas. Bez manis viņai nebūtu pārtikas. Bez viņas man nebūtu dzīves.

Par tādām runām viņa var vilkt mani uz zoba, tomēr saku, ka Ēo ir mūsu tautas gars. Dzīve iedalījusi mums ne to vieglāko nastu. Mums jāupurējas nepazīstamu cilvēku labā. Mēs rokam, lai sagatavotu Marsu citiem. Tas dažos no mums iesēj rūgtumu. Tomēr Ēo labestība, viņas smiekli un stiprā griba ir labākais, kas var nākt no tādām mājām kā mūsējās.

Meklēju viņu atzarotajā ciemā, kur tikai aiz pusjūdzi gara tuneļa no Kopzemes dzīvo mana ģimene. Tas ir viens no diviem dučiem ciemu, kas ielenc Kopzemi. Ciems ir stropam līdzīgs veco raktuvju klints sienās izgrebtu māju kopums. Klints un zeme ir mūsu griesti, mūsu grīdas, mūsu mājas. Klans ir milzīga ģimene. Ēo uzauga akmens metiena attālumā no manām mājām. Viņas brāļi man ir kā savējie. Viņas tēvs kā manējais, kuru pazaudēju.

Kā melnu un sarkanu vīteņaugu stīgas gar griestiem stiepjas elektrības vadu jūkļi. No šiem džungļiem nokarājas gaismekļi, kas viegli šūpojas Kopzemes centrālās skābekļa cirkulācijas sistēmas gaisā. Ciema vidū iekārts milzīgs Holo kanāla ekrāns. Tā ir četrstūraina kaste, kas katrā pusē rāda attēlus. Pikseļi šur tur izdzisuši, un attēls ir pablāvs un miglains, tomēr tas nekad nav raustījies, nekad nav izslēdzies. Tas lej pār mūsu māju puduriem pats savu blāvo gaismu. Video sižetus no Sabiedrības.

Manas ģimenes mājas ir izkaltas akmenī simt metrus virs ciema apakšējā stāva. No tām līdz zemei ved stāva taka, lai gan uz vienu no ciema augstākajiem līmeņiem ved arī vinčas un virves. Tās izmanto tikai vecie un vājie. Un tādu mums te ir maz.

Mūsu mājā ir vairākas istabas. Paši savu istabu mēs ar Ēo ieguvām tikai nesen. Kīrcnam ar ģimeni ir divas istabas, bet atlikušajā dzīvo mana māte un māsa.

Mūsu ciemā dzīvo visi Likosas lambdas. Kaimiņi no Omegas un Ipsilona dzīvo minūtes gājiena attālumā pa platu tuneli, kas ved pretējā virzienā. Mēs visi esam savienoti. Izņemot Gammu. Viņi dzīvo Kopzemē virs tavernām, remontdarbnīcām, zīda veikaliem un tirgus būdām. Skārdagalvas dzīvo cietoksnī virs Kopzemes, tuvāk mūsu skarbās pasaules kailajai virsmai. Tur atrodas ostas, kurās mums, izolētajiem pirmatklājējiem, no Zemes tiek ievests ēdamais.

Man virs galvas Holo kanāls pārraida grūtības, kas jāpiedzīvo cilvēcei, tām seko Sabiedrības triumfa ainas pacilājošas mūzikas pavadījumā. Ekrānā iedegas Sabiedrības zīmotne — apļa ieskauta zeltīta piramīda ar trim paralēlām līnijām, kas skar tās trīs plaknes. Sabiedrības augstākās pavēlnieces Oktāvijas au Lunas balss stāsta par grūtībām, kam cilvēce stājusies pretī, kolonizējot Sistēmas planētas un to pavadoņus.

„Kopš cilvēces ausmas laikiem mūsu sugas sāga dziedāta par cilšu kariem. Tā dziedāta par tiesām, upuriem, uzdrīkstēšanos pārkāpt dabas liktās robežas. Tagad mēs esam vienoti pienākumā un paklausībā, tomēr mūsu cīņa rit par to pašu. Visu krāsu dēli un meitas, no mums atkal tiek prasīti upuri. Tagad, mūsu slavas stundā, sējam savas labākās sēklas zvaigznēs. Kur tās uzplauks vispirms? Uz Venēras? Merkura? Marsa? Uz Neptūna pavadoņiem? Jupitera?”

Viņas nenovecojošā, augstdzimusī seja noskatās manī no IIK, un balss kļūst svinīgi nopietna. Uz viņas izgreznotajām rokām mirdz Zelta simbols — spārnots aplis ar punktu centrā. Tā spārni aizvijas gar dclmicm. Viņas zeltītajā sejā redzama tikai viena nepilnība — gara, sarkana rēta pār labo vaigu kaulu. Viņa ir skaista kā nežēlīgs, plēsīgs putns.

,Jūs, Marsa sarkanie, drosmīgie pirmatklājēji — spēcīgākie no cilvēku dzimuma — nesat upuri progresa vārdā, ziedojaties, lai bruģētu ceļu nākotnei. Jūsu dzīves, jūsu asinis ir pirmā iemaksa par cilvēces nemirstību, dodoties tālāk par TLemi un Mēnesi. Jūs ejat tur, kur mēs nespējām. Jūs ciešat, lai pārējiem tas nebūtu jādara.

Es jums paklanos. Es jūs mīlu. Hēlijs-3, ko rokat, ir teraformēšanas procesa dzīvības asinis. Drīz uz sarkanās planētas virsmas būs elpojams gaiss, apdzīvojama augsne. Un drīz, kad Marss būs apdzīvojams, kad jūs,

drošsirdīgie pirmatklājēji, būsiet sagatavojuši planētu mums, neizturīgākām krāsām, mēs jums piebiedrosimies, un jūs tiksiet turēti visaugstākajā godā zem debesīm, ko būs radījis jūsu darbs. Jūsu sviedri un asinis ir teraformēšanas dzīvība!

Drošsirdīgie pirmatklājēji! Vienmēr atcerieties, ka paklausība ir augstākais tikums. Pāri visam —paklausība, cieņa, uzupurēšanās, hierarhija..!'

Virtuves telpa mājās ir tukša, bet dzirdu, ka Ēo ir guļamistabā.

„Stāvi, kur esi!” viņa aiz durvīm nokomandē. „Nekādā gadījumā neskaties šajā istabā!”

„Labi.” Es apstājos.

Pēc minūtes viņa iznāk ārā satraukta un piesarkusi. Ēo matos ir putekļi un zirnekļu tīkli. Izlaižu caur tiem pirkstus. Viņa nākusi taisnā ceļā no Tīklotavas, kur tiek vākts bioZlds.

„Tu neesi iegājusi Skalotavā,” es smaidīdams saku.

„Nebija laika. Vajadzēja skriet no Tīklotavas, lai kaut ko paņemtu.”

„Kas tas ir?”

Viņa mīļi pasmaida. „Tu mani neapprecēji tāpēc, lai es tev visu stāstītu, vai atceries? Un neej tajā istabā.”

Es metos uz durvīm. Viņa aizstājas man priekšā un novelk pār acīm pieres apsēju. Viņas piere badās man krūtīs. Es smejos, paceļu apsēju un satveru viņas plecus, lai pastumtu viņu atpakaļ un ielūkotos acīs.

„Kas tad būs?” jautāju, pacēlis uzaci.

Viņa vienkārši uzsmaida man un pieliec galvu. Atkāpjos no metāla durvīm. Aci nepamirkšķinājis, nirstu kūstošās raktuvju šahtās. Ir brīdinājumi, kurus var neievērot, tomēr ir arī tādi, ar kuriem jāsamierinās.

Viņa pasniedzas uz pirkstgaliem un viegli noskūpsta manu degunu. „Labs puika; es zināju, ka būs viegli tevi dresēt,” viņa saka. Ēo sarauc degunu, jo ir saodusi manu apdegumu. Viņa mani nemierina, arī nerāj, pat neko nesaka, izņemot „Es tevi mīlu” ar tikko manāmu raižu nojausmu balsī.

Brūce stiepjas no maniem dūres kauliņiem līdz plaukstas locītavai; Ēo izlasa no tās sakusušā sutastērpa gabalus un pārstiepj pār brūci tīkla saiti ar antibiotikām un nervu nukleīniem.

„Kur tu to dabūji?” es vaicāju.

„Ja es tev nepārmetu, tu neizprašņā mani par to, kas ir kas.” Noskūpstu viņu uz deguna un spēlējos ar šauro, savito matu saitīti uz viņas zeltneša. Viņas laulības gredzenu veido mani mati, kas smalki savīti ar zīdu.

„Man šovakar tev ir pārsteigums,” viņa saka.

„Un man ir pārsteigums tev,” atbildu, domādams par Lauriem. Uzlieku savu pieres apsēju viņai galvā kā kroni. Viņa sarauc degunu par to, ka tas ir mitrs.

„Nu labi, man patiesībā tev ir divi pārsteigumi, Derov. Žēl, ka tu nedomā uz priekšu. Būtu varējis dabūt man cukura graudu vai satīna palagu, vai… varbūt pat kafiju, kas labi ietu kopā ar pirmo dāvanu.”

„Kafiju!” es iesmejos. „Kā tev šķiet, ar kādu krāsu esi apprecējusies?” Viņa nopūšas. „Nirējs, bet nekādu papildu labumu, pat ne viena paša. Traks, stūrgalvīgs, karstasinīgs…”

„Izturīgs?” saku, nebēdnīgi smaidīdams, un ieslidinu plaukstu viņai zem svārkiem.

„Domāju, ka tam ir savas priekšrocības.” Viņa pasmaida un uzsit man pa roku, it kā aizdzītu zirnekli. „Tagad gan uzvelc cimdus, ja negribi klausīties sievu pļāpās. Tava mamma jau ir aizgājusi pa priekšu.”

3 . LAURI

Roku rokā iedami, saplūstam ar pārējo ciema ļaužu straumi, kas caur tuneļceļiem dodas uz Kopzemi. Virs mums vienmuļi turpinās Lunas runa I IK, augstu virs mums, kā jau zeltvaidžiem (tehniski runājot— Zelta krāsas pārstāvjiem) pieklājas. Viņi rāda, kā šausmīgs teroristu uzbrukums nogalinājis Sarkano raktuvju strādnieku brigādi un Oranžo tehniķu komandu. Tiek vainoti Arēja dēli. Ekrānā iedegas viņu savādais Arēja ģerbonis — draudīga ķivere, no kuras izšāvušies asi saules stari; no šiem pīķiem pil asinis. Tiek rādīti sakropļoti bērni. Arēja dēli tiek saukti par cilšu slepkavām, haosa nesējiem. Viņus nolād. Sabiedrības Pelēkā policija un karavīri aizvāc drupas. Tiek rādīti Obsidiāna krāsas kareivji — milzīgi, par mani gandrīz divas reizes lielāki vīrieši un sievietes; divi no tiem strādā kopā ar veikliem dzelteno ārstiem un iznes no sprādziena vietas vairākus ievainotos.

Likosā Arēja dēlu nav. Viņu bezjēdzīgais karš mūs neskar; tomēr kārtējo reizi tiek piedāvāta atlīdzība par teroristu karali Arēju. Šo pārraidi esam dzirdējuši tūkstošiem reižu, bet tā joprojām šķiet sagudrota. Dēli domā, ka pret mums neizturas pienācīgi, tādēļ rīko sprādzienus. Tas ir kaut kāds bezjēdzīgs untums. Postījumi, ko viņi nodara, aizkavē darbu, kas sagatavo Marsu, lai varētu ierasties citas krāsas. Tas nāk par ļaunu cilvēcei.

Tuncļceļos, kur zēni sacenšas, lai aizsniegtu griestus, ciemu ļaudis, līksmi čalodami, plūst uz Laureātu sumināšanas dejām. Pa ceļam

dziedam Laureātu sumināšanas dziesmu — aizraujošu melodiju par viru, kurš atrada savu līgavu zeltītā ārē. Ļaudis smej, kad zēni mēģina skriet pa sienām vai apmest vairākus salto pēc kārtas, bet tā vietā nogāžas gar zemi vai tos pārspēj kāda meitene.

Garo gaiteni izgaismo lampu virtene. Tālumā tēvocis Nerols, viņš ir piedzēries, nu jau vecs, sasniedzis trīsdesmit piecus gadus, spēlē cītaru bērneļiem, kuri dejodami maisās mums pa kājām; pat viņš nevar būt sadrūmis mūžam. Instruments iekārts viņam plecos tā, ka atduras pret gurniem, tēvocis var to spēlēt, pagrieztu ar plastmasas taustes dēli un daudzajām nostieptajām metāla stīgām uz augšu. Stīgas tiek trinkšķinātas ar labo īkšķi, izņemot brīžus, kad tām pieskaras rādītājpirksts vai īkšķis spēlē atsevišķas stīgas, bet kreisā roka tikmēr stīgu pa stīgai izspēlē pavadījumu. Ir ārkārtīgi grūti likt cītarai neskanēt sērīgi. Tēvoča Ncrola pirksti to pieprot, bet manējie gan izvilina tikai traģisku meldiņu.

Viņš mēdza man spēlēt un mācīt, kā kustēties deju ritmos, ko tēvam nekad nebija iespējas izdarīt. Tēvocis iemācīja man pat aizliegto deju, to, kuras dēļ tevi varēja nogalināt. Mēs to dejojām vecajās raktuvēs. Viņš šāva man pa potītēm ar rīksti, līdz ar metāla gabalu kā zobenu rokā pratu nevainojami izvirpuļot no vienas plūstošās kustības otrā. Kad man izdevās, tēvocis skūpstīja mani uz pieres un teica, ka esmu sava tēva dēls. Šīs mācību stundas iemācīja man kustēties un ļāva pārspēt citus bērnus, vecajos tuneļos spēlējot ķerenes un spokus.

„Zeltītie dejo pāros, obsidiāni dejo trijatā, pelēkie — dučos,” viņš man stāstīja. „Mēs dejojam pa vienam, jo ellcsnirējs urbj tikai vienatnē. Tikai vienatnē zēns var kļūt par vīru.”

Man pietrūkst to laiku, dienu, kad biju pietiekami mazs, lai nenosodītu tēvoci par dziras smaku elpā. Toreiz man bija vienpadsmit gadu. Tikai pirms pieciem gadiem. Tomēr šķiet, ka pagājis jau vesels mūžs.

Lambdas vīri sit man uz pleca, un pat maiznieks Varlo sveicienā pieliec galvu un pamet Eo klaipiņu maizes. Bez šaubām, viņi ir dzirdējuši par Lauriem. Ēo nobēdzina maizi brunčos vēlākam laikam un vaicājoši uzlūko mani.

„Tu smaidi kā muļķis,” viņa man saka, iekniebdama sānā. „Ko tu izdarīji?”

Es paraustu plecus un pūlos nesmaidīt. Tas nav iespējams.

„Katrā ziņā tu ar kaut ko ļoti lepojies,” viņa novelk aizdomu pilnā

balsi.

Garām patipina mana brāļameita un brāļadēls — Kīrena sīci. Abi būdami trīs gadus veci, dvīņi ir pietiekami žigli, lai pamanītos aizmukt gan no Kīrena sievas, gan manas mātes.

Mana māte smaida kā sieviete, kura redzējusi, kas dzīvei piedāvājams, un labākajā gadījumā ir no tā apmulsusi. „Mana sirds, izskatās, ka esi apdedzinājies,” viņa saka, kad ierauga manas cimdotās plaukstas. Viņas balss ir lēna un ironijas pilna.

„Čulga,” manā vietā atbild Ēo. „Nejauka gan.”

Māte parausta plecus. „Viņa tēvs mēdza nākt mājās ar daudz ļaunākām vainām.”

Aplieku roku mātei ap pleciem. Tie ir trauslāki nekā toreiz, kad viņa, tāpat kā visas sievietes saviem dēliem, mācīja man mūsu tautas dziesmas.

„Māt, vai dzirdu raizes tavā balsī?” es vaicāju.

„Raizes? No manis? Muļķa bērns.” Māte lēni pasmaida un nopūšas. Noskūpstu viņu uz vaiga.

Kad ierodamies Kopzemē, puse klanu jau ir piedzērušies. Esam ne tikai dejotāju, bet arī dzērāju tauta. Skārdagalvas ļauj mums izpausties. Pakar vīru bez pamatota iemesla, un ciemos kāds pakurnēs. Bet uzspied mums atturību, tad gruvešus varēsi vākt vēl nolāpītu mēnesi pēc tam. Ēo domā, ka sēne grendels, no kuras dzenam dziru, nav cēlusies uz Marsa un ir šeit ievesta, lai paverdzinātu mūs alkohola varai. Viņa ieminas par to ikreiz, kad māte pagatavo jaunu mučeli, bet māte parasti viņai atbild, ieraujot kādu šļuku un sakot: „Labāk, lai pār mani valda dzēriens nekā cilvēks. Šīs važas ir saldas.”

Tās garšos vēl saldāk, kad būs sajauktas ar sīrupiem, ko dabūsim no Lauru kastēm. Tie piešķir alkoholam garšu, piemēram, ogu vai kaut kā, ko dēvē par kanēli. Varbūt dabūšu pat jaunu cītaru, kas būs izgatavota no

koka, nevis metāla. Dažkārt tādas tiek izsniegtas. Manējā jau ir veca un aplupusi. Esmu spēlējis to pārāk ilgus gadus. Tomēr tā piederēja manam tēvam.

Priekšā Kopzemē aug mūzikas skaņas — neķītras improvizētu sitaminstrumentu un gaudulīgu cītaru meldijas. Mums piebiedrojas omegas un ipsiloni, kas līksmi šļūc uz tavernu pusi. Visas krogu durvis ir līdz galam vaļā, tāpēc to dūmi un trokšņi ieplūst Kopzemes laukumā. Lokā ap laukumu izkārtoti galdi, bet ap karātavām tā centrā atstāta brīva vieta, lai būtu, kur griezt dančus.

Vairākus nākamos līmeņus aizņem gammu mājas, kam seko apgādes noliktavas un caurspīdīga siena, bet tālāk, augstu virs griestiem, ir ierakts metāla kupols ar nanoStikla iluminatoriem. To mēs saucam par Podu. Tas ir cietoksnis, kur dzīvo un guļ mūsu priekšnieki. Virs tā atrodas mūsu planētas neapdzīvojamā virsma — kails tuksnesis, ko esmu redzējis tikai HK. Ir paredzēts, ka hēlijs-3, ko rokam, to mainīs.

Laureātu sumināšanas svētku dejotāji, žonglieri un dziedoņi jau ir sākuši savus priekšnesumus. Ēo pamana Lorenu un Kīrenu un uzsauc tiem. Viņi piesēdušies pie gara, ļaužu apsēsta galda kroga „Slapjās piles” durvju priekšā — tur valda un dzērušiem ļautiņiem savus stāstus klāsta vecākais mūsu klana virs vecais Ripers. Šovakar viņš jau aizmidzis uz galda. Žēl gan. Man būtu paticis, ka viņš redz to, kā beidzot esmu mums ieguvis Laurus.

Mūsu dzīrēs, kur pārtikas ir pārāk maz, lai katram būtu, ko likt māgā, galveno lomu ieņem dzeršana un dejas. Vēl pirms esmu apsēdies, Lorens jau ir ielējis man krūku dziras. Viņš vienmēr mēģina citus piedzirdīt, lai pēc tam varētu tiem siet matos smieklīgas lentes. Viņš atbrīvo vietu, lai Ēo varētu apsēsties blakus paša sievai un viņas māsai Dīo, viņas nepiedzima reizē, bet izskatās pēc dvīnēm.

Lorens mīl Ēo tāpat kā viņas brālis Līems, bet es zinu, ka reiz tā bija viņu aizrāvusi tāpat kā Dīo. Patiesībā, kad viņai apritēja četrpadsmit, viņš manas sievas priekšā bija kritis uz ceļa. Tomēr to pašu bija darījusi arī puse pārējo puišu. Es par to neuztraucos. Viņas izvēle ir bijusi tieša un skaidra.

Klrens sēž savu bērnu ielenkumā. Viņa sieva noskūpsta viņu uz lūpām; manējā nobučo pieri un sabužina viņa sarkanos matus. Nesaprotu, kā sievas pamanās būt tik daiļas pēc darba Tīklotavā, kur cauru dienu vākušas zirnekļtārpu zīdu. Esmu dzimis izskatīgs, mana seja ir stūraina un iegarena, tomēr raktuves ir pacentušās mani mainīt. Esmu gara auguma, bet joprojām stiepjos garāks. Mati joprojām sarkani kā vecas asinis, acu zīlītes ir rūsganas, tāpat kā Oktāvijai au Lunai — zeltainas. Mana āda ir stingra un bāla, tomēr to izraibina rētas — apdedzinājumi, griezumi. Nepaies ilgs laiks, līdz izskatīšos nocietināts kā Dago vai noguris kā tēvocis Nerols.

Tomēr sievietes mēs spējam vien apbrīnot, es spēju vien apbrīnot. Viņas ir jaukas un dzīvīgas, par spīti Tīklotavai, par spīti bērniem, ko iznēsā. Viņas kārtu kārtām valkā brunčus, kas sniedzas pāri ceļiem, un blūzes pusducī dažādu sarkano toņu. Nekad neko citu. Vienmēr sarkanu. Viņas ir klanu sirds. Un vēl skaistākas viņas izskatīsies, kad būs izrotājušās ar importa bantēm, lentēm un mežģīnēm no Lauru kastēm.

Pieskaros zīmēm sev uz rokām, pirksti skar kaulam līdzīgu virsmu. Tas ir masīvs, sarkans aplis ar bultu un šķērsām līnijām. Tas šķiet pareizi. Eo zīme gan ne. Viņas mati un acis varbūt ir mūsu, tomēr viņa pati varētu būt viena no zeltvaidžiem, ko redzam Holo kanālā. Viņa ir to pelnījusi. Tad redzu, kā viņa uzšauj Lorenam pa pakausi, jo viņš ir pacēlis pie lūpām kausu mammas dziras. Ak kungs, ja tāds bijis viņa mērķis, Eo tur nosēdinot, tas bija sasniegts. Es pasmaidu. Tomēr, palūkojoties aiz sievas, mans smaids izdziest. Virs lecošajiem dejotājiem, starp simts plīvojošiem brunčiem, ritmā sistiem zābakiem un kopā sistām plaukstām, augstajās, nežēlīgajās karātavās lēni šūpojas skelets. Citi to neievēro. Man tā ir ēna, atgādinājums par mana tēva likteni.

Lai gan paši esam racēji, mums nav ļauts apbedīt savus mirušos. Tāds ir vēl viens Sabiedrības likums. Mans tēvs karājās tur divus mēnešus, līdz tie viņu nocēla un samala viņa kaulus putekļos. Man bija seši gadi, bet es mēģināju viņu nocelt jau pirmajā dienā. Tēvocis mani apturēja. Es viņu ienīdu, jo viņš neļāva man tuvoties tēva līķim. Vēlāk es viņu ienīdu no jauna, jo atklāju, ka viņš ir vājš. Mans tēvs mira kādas idejas vārdā, bet tēvocis Nerols dzīvo, dzer un izšķiež sava mūža dienas.

„Viņš ir traks, to tu kādudien sapratīsi. Traks un ģeniāls, un cēls. Nerols ir labākais no maniem brāļiem,” reiz teica tēvs.

Tagad viņš ir vienkārši pēdējais no tēva brāļiem.

Nekad nebiju domājis, ka mans tēvs dejos Velna deju, kā vecie sauc pakāršanu. Viņš bija vārdu un miera cilvēks. Tomēr viņa iecere bija brīvība, mūsu pašu likumi. Tēva sapņi bija viņa ieroči. Viņa mantojums ir Dejotāju dumpis. Tas kopā ar viņu mira uz ešafota. Spārdīdamies un locīdamies Velna deju vienlaikus izpildīja deviņi vīri, līdz bija palicis tikai viņš.

Tas pat nebija īsts dumpis; viņi cerēja, ka miermīlīgs protests pārliecinās Sabiedrību palielināt pārtikas devas. Tādēļ viņi izpildīja Pļaujas deju gravLiftu priekšā un izņēma no urbju mehānismiem detaļas, lai tie nedarbotos. Viņu mēģinājums izgāzās. Vairāk pārtikas var iegūt, tikai izcīnot Laurus.

Ir vienpadsmit, kad ar savu cītaru apsēžas ari mans tēvocis. Viņš nikni paskatās uz mani, piedzēries kā muļķis ziemas saulgriežos. Mēs nerunājam, lai gan viņam ir kāds labs vārds, ko teikt Ēo, un manai sievai — ko teikt viņam. Ēo patīk visiem.

Mans tēvocis sarosās, kad pienāk Ēo māte un, noskūpstījusi mani uz pakauša, ļoti skaļi izsaucas: „Mēs jau dzirdējām jaunumus, zelta puisēn. Lauri! Tu esi sava tēva dēls.”

„Kas par lietu, tēvoc’?” es vaicāju. „Vēders uzpūties?”

Viņa nāsis ieplešas. „Tu mazais sūdbambuli!”

Viņš metas pāri galdam, un drīz vien mēs kuļamies dūru un elkoņu jūklī pa zemi. Tēvocis ir liels, tomēr apmetu viņu otrādi un dunkāju pa degunu ar savu savainoto roku, līdz Ēo tēvs un Kīrens mani no viņa atrauj. Tēvocis Nerols man uzspļauj. Tur gan ir vairāk asiņu un dziras nekā jebkā cita. Nu jau mēs dzeram katrs savā galda galā. Māte nogroza acis.

„Viņam vienkārši kremt, ka viņš neizdarīja nolāpīti neko, lai iegūtu Laurus. Tikai atnāca uz darbu un viss,” Lorens saka par savu tēvu.

„Nolāpītais gļēvulis nezinātu, kā paņemt Laurus pat tad, ja tie iekristu viņam klēpī,” es saku, drūmi glūnēdams.

Ēo tēvs papliķē man pa galvu un ievēro, kā meita zem galda pārsien manu apdedzināto plaukstu. Uzvelku cimdus atpakaļ rokās. Viņš piemiedz man ar aci.

Līdz brīdim, kad ierodas skārdagalvas, Ēo jau ir sapratusi, kas tas par traci ap Lauriem, tomēr viņa nav tik priecīga, kā biju gaidījis. Viņa virpina rokās svārku malas un smaida man. Tomēr viņas smaids šķiet samākslots. Es nesaprotu, kādēļ viņa ir tik piesardzīga. Ļaudis no pārējiem klaniem tādi nav. Daudzi nāk mani apsveikt; to izdara visi ellesnirēji, izņemot Dago. Viņš kūpina smēķi un sēž pie spodrajiem Gammas galdiem. Tic ir vienīgie, uz kuriem ir vairāk ēdiena nekā dzeramā.

„Nevaru sagaidīt, kad šim nāksies ēst parastas devas,” Lorens iesmejas. „Dago vēl nekad nav nogaršojis zemnieku tiesu.”

„Tomēr nez kāpēc viņš tik un tā ir kārnāks par sievišķi,” piebilst Kīrens.

Smejos reizē ar Lorenu un pastumju uz Ēo pusi pieticīgu maizes gabalu.

„Galvu augšā,” es viņai saku. „Šī ir svētku nakts!”

„Es neesmu izsalkusi,” viņa atbild.

„Pat ne tad, ja uz maizes ir kanēlis?” Drīz tā būs.

Viņa velta man savu pussmaidu, it kā zinātu kaut ko man nenojaušamu.

Divpadsmitos no Poda, gravZābakus apvilkuši, nolaižas skārdagalvas. Viņu bruņas ir novalkātas un pleķainas. Vairums ir zēni un veci vīri, kas atvaļināti no kariem uz Zemes. Tomēr ne jau tam ir nozīme. Viņu dullinātāji un svilinātāji tiek nēsāti aizsprādzētās makstīs. Nekad neesmu redzējis nevienu no šiem ieročiem darbībā. Nav vajadzības. Viņiem ir gaiss, pārtika un osta. Mums nav pat viena svilinātāja, no kā izšaut. Nav jau arī tā, ka Ēo nevēlētos kādu no tiem piesavināties.

Sakodusi zobus, viņa vēro, kā skārdagalvas karājas gaisā virs mums savos gravZābakos un tiem piebiedrojas raktuvju maģistrs Timonijs ku Podžins, sīks vīrelis ar vara krāsas matiem, kas nācis no penijiem (tehniski runājot — no Vara krāsas).

„Uzmanību, uzmanību! Netīrie rūsasgalvas!” izsaucas neglītais Dcns. Viņiem lidojot virs mums, pār dzīrēm nolaižas klusums. Maģistra Podžina

gravZābaki ir nolietoti, tādēļ viņš raustās gaisā kā geriatriķis. Kamēr viņš iepleš savas sīkās, koptās rociņas, virs mums nolaižas vēl vairāk skārdagalvu.

„Mani biedri pirmatklājēji! Cik brīnišķīgi redzēt jūsu svētkus! Man jāatzīst,” viņš ķiķina, „jūsu laimes pirmatnējā daba tuva manai sirdij. Vienkāršs dzēriens. Vienkāršs mielasts. Vienkāršas dejas. Ak, cik vienkāršām jābūt jūsu dvēselēm, lai tām pietiktu ar šādu izklaidi! Es gribētu, kaut pats spētu tā līksmot. Pēdējā laikā baudu nespēju rast pat Sārto starpplanētu bordelī pēc labas cūkgaļas un ananasu kūkas maltītes! Cik skumji man ir! Cik jūsu dvēseles izlutinātas! Ja vien es spētu būt tāds kā jūs! Tomēr mana krāsa ir mana krāsa, un man kā varam lemts dzīvot nogurdinošu datu, birokrātijas un pārvaldības dzīvi.” Viņš noklakšķina mēli. Sazvārojoties gravZābakiem, viļņojas viņa cirtas vara krāsā.

„Tomēr ķersimies pie lietas. Visas normas ir sasniegtas, izņemot Mī un Hī. Tā rezultātā viņi nesaņems gaļu, pienu, garšvielas, higiēnas piederumus, ērtības vai mutes veselības aprūpes piederumus. Tikai auzas un pamatproduktus. Jūs taču saprotat, ka kuģi no Zemes var atvest tikai ierobežotu resursu daudzumu. Vērtīgu resursu! Un tie mums jāsniedz ļaudīm, kas strādā. Mī un Hī, varbūt nākamajā ceturksnī jūs mazāk gurķosieties!” Mī un Hī zaudēja duci vīru tādā gāzes sprādzienā, no kāda baidījās tēvocis Nerols. Viņi negurķojās. Viņi gāja bojā.

Pirms ķeršanās pie lietas viņš vēl kādu brīdi vāvuļo. Tad maģistrs izvelk Laurus, satver tos pirkstos un tur, paceltus gaisā. Tie ir nokrāsoti mākslīgā zelta krāsā, tomēr mazais zariņš tik un tā vizuļo gaismā. Lorens iedunkā mani. Tēvocis Nerols drūmi nolūkojas. Es atgāžos pret sola atzveltni un jūtu sev pievērstos skatienus. Jaunie ņem no manis piemēru. Bērniem patīk visi ellesnirēji. Tomēr mani vēro arī vecākas acis, gluži kā Ēo vienmēr teikusi. Esmu viņu lepnums, viņu zelta dēls. Tagad es viņiem parādīšu, kā izturas īsts vīrs. Es sajūsmā nelēkāšu. Es tikai smaidīšu un māšu ar galvu.

„Un man ir tas gods Marsa arhiGubernatora Nero au Augusta vārdā piešķirt šos produktivitātes, kārtējā mēneša izcilības, triumfējoša gara spēka, paklausības un uzupurēšanās Laurus…”

Laurus dabū Gamma, nevis mēs.

4 . DĀVANA

Kamēr Lauriem rotātās kastes tiek krautas Gammas priekšā, es domāju, cik gan patiesībā tas ir viltīgi. Viņi neļauj mums izcīnīt Laurus. Viņiem vienalga, ka nesaskan skaitļi. Viņiem nospļauties, ka jaunie protestā paceļ balsis, bet vecie vaid savas nodeldētās gudrības. Tā ir tikai viņu varas izrādīšana. Tā ir viņu vara. Viņi izlemj, kurš uzvarēs. Nopelni, kas iegūti jau piedzimšanas brīdī. Tā netiek izjaukta hierarhija. Tā mēs turpinām censties, bet nekad neņemamies sazvērēties.

Lai cik liela būtu vilšanās, daļa no mums nevaino Sabiedrību. Mēs vainojam Gammu, kas saņem balvas. Laikam pat cilvēka naids var aptrūkties. Un, kad viņš caur krekliņu redz sava bērna ribas, kamēr kaimiņi piestumj māgas ar gaļas sautējumiem un cukdrotiem pīrāgiem, ir grūti ienīst vēl kādu citu. Varētu padomāt, ka viņi dalīsies. Taču viņi to nedara.

Tēvocis skatās uz mani un parausta plecus, bet pārējie ir sarkani no dusmām. Lorens izskatās tā, ka varētu mesties virsū un uzbrukt skārdagalvām vai gammām. Toties Eo neļauj man aizsvilties. Viņa neļauj maniem pirkstu kauliņiem kļūt baltiem, kad esmu niknumā savilcis dūres. Viņa mani pazīst pat labāk nekā mana māte un zina, kā apslāpēt niknumu, pirms tas sācis plūst pāri malām. Noskatoties, kā Ēo saņem manu plaukstu, māte maigi smaida. Kā viņa mīl manu sieviņu!

„Padejo ar mani,” Ēo nočukst. Viņa uzsauc, lai ieskanas cītaras un ierības bungas. Bez šaubām, viņa spļauj uguni. Mana sieva Sabiedrību ienīst vairāk nekā es. Tomēr tieši tāpēc es viņu mīlu.

Drīz uzvirmo cītaru mūzika un vecie vīri ritmiski sit plaukstas pret galdiem. Plīvo kārtainie svārki. Pēdas sitas un slīd pa grīdu. Es satveru savu sievu ap vidukli, un klani saplūst laukumā, lai mums pievienotos. Mēs svīstam un smejamies, un cenšamies aizmirst dusmas. Mēs kopā augām un nu esam pieauguši. Viņas acīs es redzu savu sirdi. Viņas elpā dzirdu savu dvēseli. Viņa ir mana zeme. Viņa ir mana ģimene. Mana mīlestība.

Ēo smiedamās pavelk mani malā. Līkumojam caur pūli, lai paliktu divatā. Tomēr viņa neapstājas, kad esam tikuši ārā. Pa metāla grīdām zem zemiem, tumšiem griestiem viņa ved mani uz vecajiem tuneļiem, uz Tīklotavu, kur smagi strādā sievietes. Ir laiks starp maiņām.

„Kurp tieši mēs ejam?” es vaicāju.

„Ja atceries, man tev ir dāvanas. Un, ja atvainosies, ka tava dāvana izgāzās, es uzšaušu tev pa pakausi.”

Ieraudzījis no sienas izspraukušos asinssarkanu hemantes ziedu, noplūcu to un sniedzu viņai. „Mana dāvana,” saku. „Tiešām biju cerējis tevi pārsteigt.”

Viņa ieķiķinās. „Nu labi. Iekšpuse ir mana. Ārpuse tava. Nē! Nesaplēs to! Tava puse paliek pie manis.” Jūtu hemantes smaržu viņas plaukstā. Tā ož pēc rūsas un mātes liesajiem sautējumiem.

Tīklotavā mums visapkārt zīdu vij augšstilba resnuma zirnekļtārpi ar garām skeletu kājām, tie ir klāti ar brūnu un melnu vilnu. Tie ložņā gar sijām, un to kājas izskatās neproporcionālas resnajiem vēderiem. Ēo aizved mani līdzTīklotavas augstākajam līmenim. Vecās metāla sijas ietītas zīdā. Lūkodamies uz radījumiem visapkārt, es nodrebinos; zemesčūskas es saprotu, bet zirnekļtārpus gan nē. Sos radījumus radījuši Sabiedrības tēlnieki. Ēo smiedamās pieved mani pie sienas un notrauš malā biezu tīklu kārtu, pavērdama skatam aprūsējušu metāla cauruļvada režģi.

„Ventilācija,” viņa saka. „Pirms nedēļas nokrita sienas apmetums, kas bija to slēpis. Te ir arī veca caurule.”

,,Ēo, ja kāds uzzinās, tie mūs nopērs. Mums ir aizliegts…”

„Es neļaušu viņiem sabojāt arī šo dāvanu.” Viņa noskūpsta mani uz deguna. „Nāc nu, ellesnirēj! Šajā tunelī nav pat nokaitēta urbja.”

Sekoju viņai šaurajā šahtā cauri garai pagriezienu virknei, līdz izceļam režģi otrā galā — cilvēka ausīm nedzirdētu skaņu pasaulē. Tumsā kaut kas dūc. Ēo saņem manu plaukstu. Tā šeit ir vienīgā pazīstamā lieta.

„Kas tas ir?” jautāju par skaņu.

„Dzīvnieki,” viņa saka un ieved mani savādajā naktī. Zemi man zem kājām klāj kaut kas mīksts. Uztraukts ļauju viņai vilkt mani uz priekšu.

„Zāle. Koki. Derov, koki. Mēs esam mežā.”

Ziedu smarža. Tad tumsā iedegas gaismas. Caur melnumu zibsnīdami, lido dzīvnieciņi ar zaļiem vēderiem. No ēnām paceļas lielas vaboles ar visās varavīksnes krāsās zaigojošiem spārniem. Tajās pulsē krāsas un dzīvība. Man aizraujas elpa, un Ēo iesmejas, kad kāds tauriņš palido garām tik tuvu, ka varu tam pieskarties.

Par visu šo dziedam mūsu dziesmās, bet savām acīm esam to redzējuši tikai HK. Šādas krāsas es nebūtu varējis pat iztēloties. Manas acis ir skatījušas tikai zemi, gailošos urbju asmeņus, pelēko betonu un metālu. HK ir bijis logs, pa kuru redzēju krāsas. Tomēr šis skats nelīdzinās nekam citam.

Lidojošo dzīvnieku spilgtums griežas man acīs. Nodrebinos, iesmeļos un pastiepju roku, lai pieskartos radījumiem, kas manā priekšā lidinās tumsā. Atkal atgriezies bērnībā, notveru tos plaukstās un palūkojos uz telpas griestiem. Tas ir caurspīdīgs burbulis ar skatu uz debesīm.

Debesis. Kādreiz tas bija tikai vārds.

Es neredzu Marsa seju, bet redzu skatu no tās. Spodri melnajās debesīs klusi un cienīgi mirgo zvaigznes kā gaismiņas, kas iekārtas virs mūsu ciema. Ēo izskatās tā, it kā varētu tām piebiedroties. Mani vērojot, viņas seja staro, un mana sieviņa smejas, kad nokrītu uz ceļiem un ievelku plaušās zāles smaržu. Tā ir savāda, salda un nostalģijas pilna smarža, lai gan neatminos, ka iepriekš būtu redzējis zāli. Dzīvniekiem dūcot tepat krūmos, tepat kokos, novelku Ēo sev līdzās zālē un pirmo reizi noskūpstu

ar atvērtām acīm. Koku zari un lapas lēni šūpojas no ventilācijas lūkām plūstošajā gaisā. Es lieliem malkiem dzeru skaņas, smaržas un skatu, un mēs ar sievu mīlējāmies zālē zem zvaigžņota debesjuma.

„Tā ir Andromedas galaktika,” viņa saka man vēlāk, kad guļam uz muguras. Tumsā čivina dzīvnieki. Debesis virs mums ir biedējošas. Ja ielūkojos tajās pārāk cieši, aizmirstu gravitācijas tvērienu, sāk šķist, ka tajās iekritīšu. Mugurai pārskrien trīsas. Esmu stūru, tuneļu un šahtu radība. Manas mājas ir raktuvēs, un kāda daļa manī vēlas skriet prom, drošībā, aizbēgt no šīs svešādās, plašās telpas, kas pilna dzīvības.

Ēo pagriežas, lai palūkotos uz mani, un ar pirkstiem izseko karsta tvaika radītām rētām, kas kā upes izvagojušas manas krūtis. Zemāk viņa jutīs zemesčūskas atstātās rētas uz vēdera. „Mamma mēdza man stāstīt stāstus par Andromedu. Viņa zīmēja ar tinti, ko viņai iedāvāja tas skārdagalva Bridžs. Zini, viņam mamma vienmēr bija patikusi.”

Mums tā guļot kopā, viņa dziļi ievelk elpu, un es zinu, ka Ēo ir kaut ko iecerējusi, paglabājusi kaut ko sakāmu tieši šim brīdim. Šī vieta kalpo par palīgu.

„Mēs visi zinām, ka tu izcīnīji Laurus,” viņa man saka.

„Tev nevajag mani mierināt. Es vairs nedusmojos. Tas nav svarīgi,” es saku. „Tagad, kad esmu redzējis šo, tam vairs nav nozīmes.”

„Ko tu runā?” viņa asi noprasa. „Tagad tam ir lielāka nozīme nekā jebkad! Tu nopelnīji Laurus, bet viņi neļāva tev tos paturēt!”

„Tas nav svarīgi. Šī vieta…”

„Šī vieta pastāv, bet viņi neļauj mums šurp nākt, Derov! Pelēkie droši vien paši to izmanto. Viņi nedalās.”

„Kāpēc lai viņi dalītos?” nesaprašanā jautāju.

„Tāpēc, ka mēs to radījām. Tāpēc, ka tā ir mūsu!”

„Tiešām?” Šāda doma man ir sveša. Viss, kas man pieder, ir mana ģimene un es pats. Viss pārējais pieder Sabiedrībai. Mēs netērējām naudu, lai atsūtītu šurp pirmatklājējus. Bez viņiem mēs būtu uz mirstošās Zemes tāpat kā pārējā cilvēce.

„Derov! Vai tu esi tik pārliecināts sarkanais, ka neredzi, ko viņi ar mums izdarījuši?”

„Pievaldi mēli,” stingri nosaku.

Viņa sakož zobus. „Piedod. Vienkārši… mēs esam saslēgti ķēdēs, Derov. Mēs neesam kolonisti. Tas ir, protams, esam. Tomēr pareizāk būtu saukt mūs par vergiem. Mēs lūdzam pārtiku. Lūdzam Laurus, tāpat kā suņi lūdz pārpalikumus no saimnieka galda.”

„Tu varbūt esi vergs,” es atcērtu. „Bet es neesmu. Es nelūdzos. Es nopelnu. Es esmu ellesnirējs. Esmu dzimis, lai upurētos, lai sagatavotu Marsu cilvēkiem. Paklausība ir cēls…”

Viņa noplāta rokas. „Tu esi runājoša marionete? Atkārto viņu nolāpītās rindiņas. Tavs tēvs visu saprata. Viņš varbūt nebija nevainojams, toties viņš visu saprata.” Viņa satver zāles kumšķi un izrauj to no zemes. Tā šķiet kā svētuma apgānīšana.

„Mums ir tiesības uz šo zemi, Derov. Šī augsne ir laistīta ar mūsu sviedriem un asinīm. Tomēr tā pieder Zeltam un Sabiedrībai. Cik ilgi tā jau ir bijis? Simts, simt piecdesmit gadus pirmatklājēji strādājuši raktuvēs un miruši? Mūsu asinis un viņu pavēles. Mēs sagatavojam šo zemi krāsām, kas nekad nav lējušas sviedrus mūsu labā, krāsām, kas sēž savos ērtajos troņos tālajā Zemē, krāsām, kuras nekad nav spērušas kāju uz Marsa. Vai tas ir mērķis, kura dēļ vērts dzīvot? Es teikšu vēlreiz, ka tavs tēvs visu saprata.”

Pakratu galvu. „Ēo, mans tēvs mira, pirms vēl bija divdesmit piecus gadus vecs, jo visu saprata.”

„Tavs tēvs bija vājš,” viņa nomurmina.

„Kā nolāpīti tas jāsaprot?” Manā sejā saplūst asinis.

„Tas nozīmē, ka viņš bija pārāk pieticīgs. Tas nozīmē, ka tava tēva sapnis bija vērtīgs, bet viņš mira, jo necīnījās, lai to īstenotu,” viņa noskalda.

„Viņam bija jāaizsargā ģimene!”

„Tik un tā viņš bija vājāks par tevi.”

„Uzmanīgi,” es nošņācu.

„Uzmanīgi? Un to es dzirdu no Derova, trakā Likosas ellesnirēja?” Viņa nicīgi iesmejas. „Tavs tēvs piedzima uzmanīgs un paklausīgs. Vai tu arī? Kad apprecēju tevi, es tā nedomāju. Citi saka, ka tu ej uz priekšu kā

mašīna, viņi domā, ka nepazīsti baiļu. Viņi ir akli. Viņi neredz, kā tās tevi sasaista.”

Pēkšņā maiguma uzplūdā viņa ar hemantes ziediņu noglāsta manu atslēgas kaulu. Ēo ir svārstīgu noskaņu būtne. Zieds ir vienā krāsā ar laulību saiti viņai uz pirksta.

Atbalstos uz elkoņa, lai palūkotos uz sievu. „Spļauj laukā. Ko tu gribi?”

„Vai zini, kādēļ es tevi mīlu, ellesnirēj?” Ēo jautā.

„Manas humora izjūtas dēļ.”

Viņa sausi iesmejas. „Tāpēc, ka tu domāji, ka vari iegūt Laurus. Kīrens man pastāstīja, kā tu šodien apdedzinājies.”

Es nopūšos. „Žurka tāds. Vienmēr viņam jāvārās. Man likās, ka tā dara jaunākie brāļi, nevis vecākie.”

„Kīrens bija nobijies, Derov. Ne jau par tevi, kā tu varbūt iedomājies. Viņš bija nobijies no tevis, jo nevar izdarīt to, ko izdarīji tu. Tam puisim tas neienāktu pat prātā.”

Viņa vienmēr ar mani runā aplinkiem. Nevaru ciest tās abstrakcijas, kuru dēļ viņa dzīvo.

„Tātad tu mī\i mani, jo tici, ka ir lietas, kuru dēļ vērts riskēt?” es mēģinu minēt. „Vai tāpēc, ka esmu godkārīgs?”

„Tāpēc, ka tev ir smadzenes,” viņa mani ķircina.

Viņa liek man jautāt vēlreiz. „Ko tu gribi, lai daru, Ēo?”

„Rīkojies. Es gribu, lai tu izmanto savus talantus un sasniedz tēva sapni. Tu zini, kā cilvēki uz tevi skatās, kā ņem no tevis piemēru. Es gribu, lai tu tici, ka ir vērts riskēt, lai mums piederētu šī zeme — mūsu zeme.”

„Ar ko riskēt?”

„Tavu dzīvību. Manu dzīvību.”

Es nicīgi iesmejos. „Tik ļoti gribi tikt no manis vaļā?”

„Runā, un viņi ieklausīsies,” Ēo mudina. „Tas ir tik nolāpīti vienkārši. Visas ausis alkst pēc balss, kas izvestu tās cauri tumsai.”

„Vareni, tad es tikšu pakārts kopā ar savu karaspēku. Esmu sava tēva dēls.”

„Tu netiksi pakārts.”

Iesmejos pārāk skarbi. „Man ir tik pārliecināta sieva. Es tikšu pakārts.”

„Tu neesi dzimis, lai būtu moceklis.” Viņa vīlusies nopūšas un atguļas zālē. „Tu nesaskatītu tajā jēgu.”

„Ak tā? Nu tad pastāsti man, Ēo. Kāda jēga mirt? Es esmu tikai mocekļa dēls. Tad pastāsti man, ko tas vīrs panāca, atņemot man tēvu. Pastāsti, kāds labums rodas no visām tām nolāpītajām skumjām. Pastāsti, kādēļ tas ir labāk, ka iemācījos dejot no tēvoča, nevis tēva!” Es nerimstos. „Vai viņa nāve cēla tev galdā pārtiku? Vai tā padarīja mūsu dzīves labākas? Mirstot idejas vārdā, tu nepanāc nolāpīti neko. Tas tikai nolaupīja mums viņa smieklus.” Jūtu, kā acīs svilst asaras. „Tas tikai nozaga mums tēvu un vīru. Nu un, ka dzīve nav godīga? Ja mums ir ģimene, ar to ir jāpietiek.”

Ēo aplaiza lūpas un apdomā atbildi.

„Nāve nav tukša, kā tu apgalvo. Derov, tukšums ir dzīve bez brīvības. Tukšums ir dzīve, ko savažojušas bailes — bailes no zaudējuma, no nāves. Sarausim šīs važas! Sarauj baiļu važas un būsi sarāvis ķēdes, ar kurām esam pieķēdēti pie Zelta krāsas, pie Sabiedrības. Vai tu spēj to iztēloties? Marss varētu būt mūsu. Tas varētu piederēt kolonistiem, kas šeit vergojuši un miruši.” Naktij atkāpjoties pa caurspīdīgo jumtu, sāk kļūt vieglāk saskatīt viņas seju. Tā ir dzīva un deg kā liesmās. „Ja tu vestu pārējos pretī brīvībai… Tu spētu tik daudz izdarīt, Derov! Kādus notikumus tu spētu aizsākt!” Viņa pieklust, un es redzu, ka Ēo acīs mirdz valgme. „Mani tas šausmina. Tev ir dots tik, tik ļoti daudz, bet tu lūkojies tik zemu.”

„Tu atkārto vienu un to pašu,” es rūgti nosaku. „Tu uzskati, ka sapņa dēļ ir vērts mirt. Es saku, ka tā nav. Tu saki, ka ir labāk mirt, stāvot kājās. Es saku, ka labāk ir dzīvot uz ceļiem.”

„Tu jau nemaz nedzīvo!” viņa aizsvilstas. „Mēs esam mašīncilvēki ar mašīnu prātiem, mašīnu dzīvēm…”

„Un mašīnu sirdīm?” es vaicāju. „Tad, lūk, kas es esmu?”

„Derov…”

„Kā dēļ tu pati dzīvo?” pēkšņi viņai prasu. „Vai manis dēļ? Vai ģimenes un mīlestības dēļ? Vai kaut kāda sapņa dēļ?”

„Tas nav kaut kāds vienkāršs sapnis, Derov. Es dzīvoju tā sapņa dēļ, kurš ļaus maniem bērniem piedzimt brīviem. Kurā viņi kļūs par to, ko vēlēsies. Kurā kādudien viņiem piederēs zeme, ko viņu tēvs tiem būs devis.”

„Es dzīvoju tevis dēļ,” es skumji saku.

Viņa noskūpsta manu vaigu. „Tad tev jādzīvo kaut kā vairāk dēļ.”

Starp mums ievelkas ilgs, briesmīgs klusums. Ēo nesaprot, kā viņas vārdi griežas man sirdī, viņa nesaprot, cik viegli var mani locīt savās rokās. Tas tādēļ, ka viņa nemīl mani tā, kā es viņu mīlu. Viņas prāts ir vērsts pārāk augstu. Mans — pārāk zemu. Vai viņai ar mani nepietiek?

„Tu teici, ka tev ir vēl viena dāvana?” ieminos, mainīdams sarunas

tēmu.

Viņa pakrata galvu. „Citreiz. Aust saule. Vismaz vienu reizi pavēro to kopā ar mani.”

Guļam klusumā un lūkojamies gaismā, kas ceļas debesīs kā ugunīgs paisums. Kaut kas tāds man pat sapņos nebija rādījies. Pasaulei aiz kupola izgaismojoties un telpā atklājoties koku zaļajām, brūnajām un dzeltenajām krāsām, nespēju apturēt asaras, kas sakrājas acu kaktiņos. Tas ir tik skaisti. Tas ir sapnis.

Klusēju, kad atgriežamies drūmo cauruļu pelēcībā. Manās acīs joprojām ir asaras. Pagaistot majestātiskajai ainai, ko skatīju, es prātoju, ko Ēo no manis grib. Vai viņa grib, lai ņemu savu sirpjAsmeni un sāku dumpi? Es mirtu. Mirtu mana ģimene. Mirtu viņa, un nekas nepiespiedīs mani riskēt ar Ēo. Viņa to zina.

Mēģinu izdomāt, kas varētu būt viņas otra dāvana, kad izkļūstam no Tīklotavas caurulēm. Izveļos no tās pirmais un sniedzu sievai roku, kad izdzirdu balsi. Tā skan ar glumu Zemes akcentu.

„Sarkanie mūsu dārzos,” balss novelk. „Vai tu re.”

5.PIRMĀ DZIESMA

Tur stāv neglītais Dens un trīs skārdagalvas. Viņu rokās sprakšķ dullinātāji. Divi vīri ir atbalstījušies uz Tīklotavas siju metāla margām. Viņiem aiz muguras Mī un Ipsilona sievietes tin tārpu zīdu uz garām sudraba nūjām. Viņas dedzīgi skatās uz mani un krata galvas, it kā brīdinātu, lai neizdaru kādu muļķību. Mēs esam bijuši aiz atļautās zonas robežām. Tas nozīmēs pēršanu, bet, ja pretošos, tad — nāvi. Viņi nogalinās Ēo un nogalinās mani.

„Derov…” Ēo nomurmina.

Nostājos starp Ēo un skārdagalvām, tomēr necīnos. Es neļaušu mums nomirt vienkārši tāpēc, ka esam uzmetuši aci zvaigznēm. Izstiepju savā priekšā rokas, dodot zīmi, ka padošos.

„Ellesnirēji,” neglītais Dens iesmējies saka pārējiem. „Pat stiprākā skudra ir tikai skudra.” Viņš iegrūž man vēderā dullinātāju. Sajūta ir kā zemesčūskas kodiens un zābaka spēriens. Noelsies nokritu ar plaukstām pret metāla režģi. Pa asinsvadiem ložņā elektrība. Jūtu, kā rīklē sakāpj žults. „Pavicināmies, ellesnirēj,” Dens dūdo. Viņš nomet vienu no dullinātājiem man pie deguna. „Lūdzu! Pavicināmies. Nekādu seku nebūs. Tikai maza puišu izklaide. Paņem to!”

„Izdari to, Derov!” iesaucas Ēo.

Es neesmu muļķis. Padodoties paceļu rokas, un Dens vīlies nopūšas, savažodams manas plaukstas magnētiskos rokudzelžos. Ko Ēo

gribēja, lai daru? Viņa lād skārdagalvas, kamēr tie saslēdz arī viņas rokas un caur Tīklotavu velk mūs uz kamerām. Tas nozīmēs pātagu. Tomēr tā būs tikai pātaga, jo es nepacēlu dullinātāju un neklausīju Ēo.

Ēo redzu tikai pēc trim dienām Poda cietuma kamerā. Bridžs, viens no vecajiem, labestīgākajiem skārdagalvām, izved mūs ārā kopā; ar viņa atļauju mēs drīkstam pieskarties viens otram. Es prātoju, vai viņa spļaus man sejā un nolādēs manu neizdarību. Tomēr Ēo tikai saņem manus pirkstus un tuvina savas lūpas manējām.

„Derov.” Viņas lūpas kutina manu ausi. Elpa ir silta, lūpas dreb un ir sasprēgājušas. Apskāvusi mani, viņa šķiet tik trausla — maza meitenīte, bālā ādā ievīstīta uguntiņa. Viņas ceļi ļogās, un viņa drebinādamās atbalstās pret mani. Siltums, ko redzēju viņas sejā, kad vērojām saullēktu, ir pagaisis un pametis viņu kā blāvas atmiņas. Tomēr es neredzu gandrīz neko, izņemot viņas acis un matus. Kļauju Ēo savās rokās un dzirdu, kā murmina drūzma Kopzemē. Mūsu ģimenes un klani mūs vēro, kamēr stāvam karātavu malā, kur tiksim nopērti. Šie skatieni dzeltenīgajās gaisinās liek man justies kā bērnam.

Kad Ēo saka, ka mīl mani, jūtos kā sapnī. Viņas roka neatlaiž manējo. Tomēr viņas acīs redzu ko savādu. Viņi grasās Ēo tikai nopērt, tomēr viņas vārdos skan galējība, acis ir skumjas, bet ne izbijušās. Es redzu, ka viņa atvadās. Manā sirdī ceļas kāds murgs. Jūtu to kā naglu skrāpējamies gar mugurkaula skriemeļiem, kad viņa nomurmina man pie auss: „Sarauj važas, mans mīļais.”

Tad tieku no viņas atrauts aiz matiem. Pār Ēo seju rit asaras. Tās tiek lietas par mani, lai gan joprojām nesaprotu, kāpēc. Es nespēju padomāt. Pasaule ir neskaidra kā zem ūdens. Es slīkstu. Raupjas rokas nogrūž mani uz ceļiem, tad pierauj atkal kājās. Nekad mūžā neesmu dzirdējis Kopzemē tādu klusumu. Atbalsojas manu gūstītāju švīkstošie soļi.

Skārdagalvas uzvelk man ellesnirēja tērpu. Tā sīvā smaka liek domāt, ka esmu drošībā, ka kontrolēju notiekošo. Tomēr tā nav. Tieku aizvilkts prom no Ēo, uz pašu Kopzemes laukuma centru un nogrūsts zemē karātavu malā. Metāla kāpnes ir sarūsējušas un pleķainas. Pieķeros

pie tām un palūkojos uz augšu. Uz karātavām stāv divdesmit četri virsBrigadieri, katram rokās ir pa ādas virvei. Viņi gaida mani uz platformas.

„Ak, mani draugi, cik šādas reizes ir šausminošas!” žēlabaini iesaucas maģistrs Podžins. Viņa vara gravZābaki dūc kaut kur man virs galvas. „Ak, kā mūs vienojošās saites tiek nostieptas, kad viens no mums nolemj pārkāpt likumus, kas pasargā mūs visus! Pat visjaunākie, pat vislabākie ir pakļauti Likumam. Kārtībai! Bez tiem mēs būtu vien lopu bars! Bez paklausības, bez disciplīnas kolonijas nepastāvētu! Un nekārtība sarautu gabalos tās dažas, kas pastāv! Cilvēks paliktu piesiets Zemei. Cilvēks smaktu uz tās planētas līdz pat laika galam. Bet kārtība! Disciplīna! Likums! Lūk, kas dod mūsu civilizācijai spēku. Lai nolādēts radījums, kurš šos nosacījumus neievēro!”

Uzruna ir daiļrunīgāka nekā parasti. Podžins mēģina kādam izrādīties ar savu gudrību. Paceļu galvu no pakāpieniem un ieraugu skatu, ko nekad nebiju cerējis redzēt paša acīm. Acis žilbst, uz viņu skatoties, atdzeroties viņa matu, viņa zīmju mirdzumu. Es skatu vienu no zeltītajiem. Šajā pelēcīgajā laukumā iztēlojos, ka tā varētu izskatīties eņģelis. Melnā un zelta apmetnī. Kā ietīts saules staros. Uz krūtīm rēcošs lauva.

Viņa seja ir vecāka, skarba un izstaro tīru varu. Viņa mati mirdz, tie ir atsukāti pār muguru. Plānās lūpas neiztraucē ne smaids, ne nicinājums, un vienīgā grumba, ko redzu, ir rēta, kas tiecas pār labo vaigu kaulu.

No HK esmu iemācījies, ka šādas rētas nēsā tikai labākie no Zelta. Viņus sauc par iezīmētajiem — valdošās krāsas vīrieši un sievietes, kas pabeiguši Institūtu, kur apguvuši noslēpumus, kas kādudien ļaus cilvēcei kolonizēt visas Saules sistēmas planētas.

Viņš mūs neuzrunā. Viņš runā ar citu zeltīto, garu un tik tievu, ka sākumā noturu to par sievieti. Viņa sejā nav rētas, un tā ir noklāta ar savādu pastu, kas izceļ viņa vaigu krāsu un apslēpj grumbas. Viņa lūpas spīd. Un mati mirgo citādāk nekā viņa saimniekam. Viņš ir groteska radība. Un tāpat domā par mums. Viņš nicinoši paosta gaisu. Vecākais zeltītais klusi sarunājas ar viņu, nevis ar mums.

Kāpēc gan lai viņš runātu ar mums? Mēs neesam Zelta vārdu vērti. Gandrīz vai negribu lūkoties uz viņu. Šķiet, ka aptraipu viņa zeltīti

melno izcilību ar saviem sarkanajiem redzokļiem. Mani māc kauns, un tad saprotu, kāpēc tā.

Es pazīstu viņa seju. Šo seju pazītu jebkurš no koloniju ļaudīm. Ja neskaita Oktāviju au Lunu, šī ir slavenākā Marsa seja, un tā pieder Nero au Augustam. To, kā tikšu nopērts, ieradies noskatīties Marsa arhiGubcrnators ar svītu. Viņam līdzās gaisā klusi peld divas vārnas (obsidiāni, ja runājam tehniski). Viņu galvaskausa formas ķiveres piestāv to krāsai. Es esmu dzimis, lai strādātu raktuvēs. Viņi ir dzimuši, lai nogalinātu cilvēkus. Gandrīz divas pēdas garāki par mani. Astoņi pirksti katrā masīvajā plaukstā. Viņi tiek selekcionēti karam, un tos vērot ir tas pats, kas lūkoties uz aukstasiņu zemesčūskām, kuras apsēdušas mūsu raktuves. Reptiļi ir gan vieni, gan otri.

ArhiGubernatora svītā ir dučiem citu cilvēku, to skaitā vēl viens jaunāks zeltītais, kurš izskatās pēc viņa mācekļa. Viņš ir skaistāks pat par arhiGubernatoru, un izskatās, ka viņam nepatīk slaikais, sievišķīgais zeltītais. Vēl ir arī HK kameru brigāde ar zaļajiem, kas salīdzinājumā ar vārnām ir gluži sīki radījumi. Viņu mati ir tumši. Ne zaļi kā acis un zīmes uz rokām. Šajās acīs mirgo drudžaina aizrautība. Ellesnirēju padarīt par mācību citiem viņiem negadās bieži, tādēļ mana nopēršana tiks pārvērsta izrādē. Prātoju, cik raktuvju koloniju to vēro. Ja šeit ir arhiGubernators, skatās tās visas.

Tie demonstratīvi izrauj mani no sutastērpa, kurā tikko bija mani ieģērbuši. Redzu sevi HK displejā virs laukuma, redzu, kā auklā ap kaklu karājas mana laulību saite. Izskatos jaunāks, smalkāks, nekā jūtos. Tic uzrauj mani augšā pa kāpnēm un noliec pār metāla kasti pie karātavām, kuru cilpā karājās mans tēvs. Nodrebu, kad tie piespiež mani pie aukstā tērauda un nostiprina rokas važās. Jūtu pātagu sintētiskās ādas smaržu, dzirdu, kā viens no virsBrigadieriem ieklepojas.

„Lai taisna tiesa tiek spriesta tagad un vienmēr,” nosaka Podžins.

Tad nāk cirtieni. Kopā četrdesmit astoņi. Tie nav maigi, pat ne tēvoča rokas raidītie. Tie nedrīkst būt tādi. Pātagas skaļi iekožas manā miesā un svešādi, asi švīkst, izliekdamās gaisā. Šausmu mūzika. Kad tuvojas beigas, tik tikko spēju kaut ko saskatīt. Samaņu zaudēju divkārt un, abas reizes pamostoties, iedomājos, vai I IK redzams mans mugurkauls.

Tā ir izrāde, viss ir viņu varas izrādīšana. Viņi ļauj skārdagalvam neglītajam Denam izturēties līdzjūtīgi, it kā tam būtu manis žēl. Viņš čukst man ausī uzmundrinošus vārdus pietiekami skaļi, lai tie būtu dzirdami kamerām. Kad manu muguru sagraizījis pēdējais cirtiens, viņš iejaucas, it kā apturētu nākamo sitienu. Bezapziņā man šķiet, ka Dens mani pasargājis. Esmu pateicīgs. Gribu viņu noskūpstīt. Viņš ir mans glābiņš. Tomēr zinu, ka savus četrdesmit astoņus esmu dabūjis.

Tad viņi velk mani sānis. Manas asinis paliek. Esmu drošs, ka kliedzu, drošs, ka sevi apkaunoju. Dzirdu, kā tie izved laukumā manu sievu.

„No taisnās tiesas neizbēgt pat jaunajiem un skaistajiem. Kārtību, taisnīgumu mēs saglabājam visās krāsās. Bez tiem mēs radītu anarhiju. Bez paklausības — haosu! Cilvēks sajauktos ar radiācijas pilnajiem Zemes pīšļiem. Viņš dzertu no piegānītajām jūrām. Mums jābūt vienotiem. Lai taisna tiesa tiek spriesta tagad un vienmēr.”

Raktuvju maģistra Podžina vārdi truli atsitas pret sienām.

Nevienu neskar tas, ka esmu sasists un asiņoju. Bet, kad uz karātavu paaugstinājuma tiek uzvilkta Ēo, atskan raudas. Atskan lāsti. Ēo ir skaista pat tagad, kad atņemta gaisma, ko viņā redzēju pirms trim dienām. Viņa ir eņģelis pat tagad, kad ierauga mani un ļauj asarām ritēt pār vaigiem.

Tas viss par mazu piedzīvojumu. Tas viss par nakti zem zvaigznēm kopā ar vīrieti, ko viņa mīl. Tomēr Ēo ir mierīga. Ja kaut kur ir bailes, tās ir manī, jo gaisā jūtu savādu noskaņu. Kad tie nogulda viņu pār auksto kasti, viņai uzmetas zosāda. Viņa saraujas. Es vēlos, kaut manas asinis būtu to labāk sasildījušas.

Kad tie sāk Ēo pērt, es cenšos neskatīties. Tomēr sāpīgāk ir viņu pamest vienu. Mūsu skatieni sastopas. Viņas acis mirdz kā rubīni, samiedzas ikreiz, kad pār muguru krīt pātaga. Drīz tas beigsies, mīļā. Drīz mēs atgriezīsimies atpakaļ dzīvē. Tikai izturi pātagas, un mēs visu atgūsim. Bet vai viņa maz spēj izturēt tik daudz cirtienu?

„Pārtrauciet to,” saku skārdagalvam, kurš stāv man blakus. „Beidziet!” Lūdzos. „Es darīšu jebko. Es paklausīšu. Es saņemšu viņas cirtienus. Tikai izbeidziet, jūs nolāpītie nelieši! Pārtrauciet!”

ArhiGubernators palūkojas lejā uz mani, bet viņa seja ir zeltīta, gluda un vienaldzīga. Neesmu nekas cits kā nolāpītākā no skudrām. Mans upuris viņu aizkustinās. Ja zemošos, ja metīšos ugunī mīlestības dēļ, viņš jutīs līdzi. Viņš apžēlos. Tā notiek stāstos.

„Ekselence, atdodiet viņas sodu man!” es lūdzos. „Lūdzu!” es lūdzos, jo redzu sievas acīs kaut ko šausminošu. Redzu, kā viņā noris cīņa, kamēr tie padara viņas muguru asiņainu. Redzu, kā viņā vairojas dusmas. Tam, kāpēc viņa nebaidās, ir iemesls.

„Nē! Nē! Nē!” lūdzos viņu. „Nē, Ēo! Lūdzu, nē!”

„Aizbāziet tam draņķim muti! Viņa balss griežas arhiGubernatoram ausīs,” pavēl Podžins. Bridžs iespiež man mutē akmeni. Es ristos un raudu.

Kad nošvīkst trīspadsmitais cirtiens, kamēr murminādams lūdzos, lai viņa to nedara, Ēo vēl pēdējo mirkli ielūkojas man acīs un uzsāk dziesmu. Tā ir klusa skaņa, skumja skaņa kā dziesma, ko čukst dziļās raktuves, kad vējš skrien caur pamestajām šahtām. Tā ir dziesma par sērīgām ilgām un nāvi, dziesma, kas ir aizliegta. Dziesma, ko pirms tam esmu dzirdējis tikai vienreiz.

Par šo tie viņu nogalinās.

Ēo balss ir maiga un patiesa, tikai viņa pati ir skaistāka par to. Tā atbalsojas pār Kopzemi un ceļas augstāk nekā pārpasaulīgs sirēnas sauciens. Pātagas apklust. VirsBrigadieri trīc. Atpazinuši vārdus, pat skārdagalvas skumji nogroza galvas. Tikai retajam patiešām patīk noskatīties, kā sadeg daile.

Podžins nokaunējies pamet skatu uz arhiGubernatoru Augustu, kurš zeltītos gravZābakos nolaižas, lai palūkotos tuvāk. Pie augstdzimušās pieres mirdz zīdainie mati. Augstie vaigu kauli ķer gaismas starus. Zelta acis pēta manu sievu, it kā tārpam tikko būtu izšķīlušies tauriņa spārni. Rēta uz vaiga ieliecas, kad viņš ierunājas varas piesātinātā balsī.

„Ļaujiet viņai dziedāt,” viņš saka Podžinam, pat necenzdamies slēpt savu interesi.

„Bet, mans kungs…”

„Nav cita dzīvnieka, kas no laba prāta mestos liesmās, kā tikai cilvēks. Izbaudi šo skatu. Vēlreiz tu ko tādu neredzēsi.” Savai operatoru brigādei: „Turpiniet ierakstu. Mēs rediģēsim daļas, kas šķitīs nepieņemamas.”

Viņa vārdi liek Ēo upurim izskatīties tik veltīgam.

Tomēr nekad viņa nebija šķitusi tik skaista kā tobrīd. Aukstas varas priekšā viņa ir uguns. Šī ir meitene, kas ar sarkaniem matiem dejoja piedūmotā tavernā. Ši ir meitene, kas uzvija laulību saiti no pašas matiem. Šī ir meitene, kas izvēlas' mirt nāves dziesmas dēļ.

Mana mīlā, mana mīlā,

Atceries raudas.

Kad pret ziedoņa debesi mira ziemas gaudas.

Tās dunēt dunēja,

Bet mēs sēklu grābām Un sējām dziesmu Viņu alkatības rāvā.

Un

Lejā, ielejā,

Klau, pļāvējs izkapti vēzē, izkapti vēzē, izkapti vēzē.

Lejā, ielejā,

Klau, pļāvējs dzied Stāstu par ziemas galu.

Mans dēls, mans dēls,

Atceries par važām,

Kad ar dzelzs tvērienu zelts valdīja bez bažām,

Mēs dunēt dunējām,

Rāvāmies, kliedzām Par ieleju savu, kurp sapņi tiecās.

Kad Eo balss beidzot notrīs un dziesmai aptrūkstas vārdu, zinu, ka viņa man ir zudusi. Viņa kļūst par kaut ko daudz svarīgāku; un viņai bija taisnība — es nesaprotu.

„Neparasta melodija. Bet vai tas ir viss, ko vari dot?” arhiGubernators vaicā, kad Ēo ir apklususi. Viņš lūkojas uz Ēo, bet runā skaļi, vērsdamies pie pūļa, pie tiem, kas skatīsies citās kolonijās. Viņa svīta vīpsnā par Ēo ieroci — dziesmu. Kas gan ir dziesma, tikai skaņas gaisā. Pret viņa varu tā ir bezpalīdzīga kā sērkociņš vētrā. Viņš mūs kaunina. „Vai kāds nojums vēlas piebiedroties viņai dziesmā? Es jūs lūdzu, drošsirdīgie sarkanie no…” Viņš pamet skatu uz asistentu, kurš mēmi pasaka priekšā vārdu. „… Likosas, ja vēlaties, tūlīt piebiedrojieties viņai!”

Tik tikko spēju paelpot ar akmeni mutē. Tas lauž man žokļus. Pār seju plūst asaras. Pūlī neatskan neviena balss. Redzu, kā māte trīc aiz niknuma. Kīrens pievelk tuvāk savu sieviņu. Nerols lūkojas zemē. Lorens šņukst. Viņi visi ir šeit, un visi klusē. Visi baidās.

„Kā redzat, ekselence, meitene savā degsmē ir gluži viena,” paziņo Podžins. Ēo skatās tikai uz mani. „Tas ir skaidrs, ka viņas viedoklis ir iespējams tikai kā šeit nepiederošai personai, atstumtajai. Varspējams, mums vajadzētu turpināt?”

„Jā,” nevērīgi atbild arhiGubernators. „Man ir tikšanās ar Arkosu. Pakariet rūsgano kuci, lai neturpina gaudot.”

6.MOCEKLE

Ēo dēļ nereaģēju. Es esmu dusmas. Es esmu naids. Viss. Tomēr neatrauju skatienu no viņas acīm pat tad, kad tie aizved viņu un apliek cilpu ap kaklu. Palūkojos augšup uz Bridžu, un viņš klusēdams izņem akmeni man no mutes. Mani zobi vairs nekad nebūs tādi kā agrāk. Skārdagalvas acīs riešas asaras. Novēršos no viņa un kā pusnemaņā klumburēju uz ešafota piekāji, lai mirstot Ēo varētu mani redzēt. Tā ir viņas izvēle. Būšu kopā ar viņu līdz pēdējam. Man trīc rokas. Pūlī aiz muguras atskan šņuksti.

„Pēdējie vārdi. Kam tu tos teiksi, pirms tiek izpildīts taisnās tiesas spriedums?” viņai vaicā Podžins. Kameru priekšā viņa balss ir līdzjūtības pilna.

Gatavojos izdzirdēt savu vārdu, tomēr tas neatskan. Ēo acis ne mirkli nenovēršas no manējām, bet viņa pasauc savu māsu. „Dīo.” Vārds notrīs gaisā. Tagad viņai ir bail. Es nereaģēju, kad pa ešafota kāpnēm uzkāpj Dīo; es nesaprotu, tomēr nebūšu greizsirdīgs. Galvenais neesmu es. Es viņu mīlu. Un viņa ir izvēlējusies. Es to nesaprotu, bet neļaušu viņai mirt, redzot kaut ko citu kā tikai manu mīlestību.

Neglītajam Dcnam jāpalīdz Dīo uzkāpt uz paaugstinājuma; pieliecoties pie māsas, viņas kājas ļogās, prāts ir aizmiglots. Lai kas tiek pateikts, es to nedzirdu; tomēr Dīo pasprūk vaids, kas vajās mani līdz mūža beigām. Viņa raudādama palūkojas uz mani. Ko mana sieva viņai pateica? Sievietes raud. Vīri slauka acis. Tiem nākas apdullināt Dīo, lai dabūtu viņu prom no māsas, bet meitene elsodama apķeras ap Ēo kājām.

ArhiGubernators pamāj, dodams komandu, lai gan viņam tas nerūp pat tik loti, lai noskatītos, kā Ēo tiek pakārta tāpat kā mans tēvs.

„Dzīvo kam augstākam,” viņa mēmi man saka. Ēo iebāž roku kabatā un izvelk no tās hemanti, ko es iedevu. Tā ir saņurcīta un plakana. Tad viņa skaļi uzsauc visiem sanākušajiem: „Saraujiet važas!”

Lūka zem viņas kājām atveras. Ēo krīt, un uz mirkli viņas mati viļņojas ap galvu kā sarkans zieds. Tad, meklēdamas atbalstu, viņas pēdas mētājas gaisā, viņa krīt. Aizspiežas viņas smalkais kakls. Acis atveras tik plaši. Ja vien es spētu viņu no tā izglābt! Ja vien es spētu viņu pasargāt, bet pasaule ir auksta un nežēlīga pret mani. Tā neliecas tā, kā es vēlētos. Es esmu vājš. Noskatos, kā mana sieva mirst, mana hemante izslīd viņai no pirkstiem. To visu ieraksta kameras. Pieskrienu un noskūpstu viņas potīti. Apskauju viņas kājas. Es neļaušu Ēo ciest.

Uz Marsa gravitācija nav diez ko liela. Tādēļ, lai pārlauztu kaklu, ir jārauj aiz kājām. Viņi ļauj to izdarīt tuviniekiem.

Drīz vairs nav ne skaņas, nečīkst pat virve.

Mana sieviņa ir pārāk viegla.

Viņa bija tikai meitene.

Tad sākas Gaistošā izvadīšanas dziesma. Dūres pret krūtīm. Tūkstošiem. Ātras kā satraukti sirdspuksti. Lēnāk. Sitiens sekundē. Sitiens piecās. Katrā desmitajā. Tad vairs nekad. Sērojošais pūlis pašķīst kā putekļi no pavērtas saujas, ko iznēsā vecajos tuneļos kaucošie, dziļie vēji.

Un Zelta vīri, viņi aizlido prom.

Ēo tēvs, Lorens un Kīrens visu nakti sēž pie manām durvīm. Viņi saka, ka atnākuši, lai man būtu sabiedrība. Tomēr patiesībā viņi ir šeit, lai mani sargātu, lai neļautu man padarīt sev galu. Es gribu nomirt. Māte pārsien manas brūces ar zīdu, ko māsa Leanna nozagusi Tīklotavā.

„Nesaslapini nervu nukleīnus, citādi paliks rētas.”

Kas gan ir rētas? Cik tās ir maznozīmīgas. Ēo tās neredzēs, kāpēc lai man tās rūpētu? Viņa vairs nenoglāstīs man muguru. Viņa nekad nenoskūpstīs manas brūces.

Viņas vairs nav.

Guļu mūsu gultā uz muguras, lai justu sāpes un aizmirstu par savu sievu. Bet es nespēju aizmirst. Viņa joprojām tur karājas. No rīta iešu viņai garām pa ceļam uz raktuvēm. Drīz viņa sāks smirdēt un pūt. Mana skaistā sieva dega pārāk spilgti, lai dzīvotu ilgu mūžu. Joprojām jūtu rokās krakšķi, ar kādu pārlūza viņas kakls; tagad tās naktī trīc.

Manā guļamistabā ir eja, ko sen bērnībā izkašņāju iezī, lai varētu aizlavīties no mājām. Tagad to izmantoju. Dodos prom pa slepenu taku un veikli norāpjos lejā no mājām, lai mana ģimene nepamana, kā aizlavos blāvajā apgaismojumā.

Ciemā ir kluss. Klusumu traucē tikai HK, kas liek manai sievai mirt skaņu celiņa pavadījumā. Viņi gribējuši parādīt, cik bezjēdzīga ir nepaklausība. Un tas viņiem ir izdevies, tomēr ierakstā redzams vēl kas. Viņi rāda, kā mēs ar Eo tiekam nopērti, un atskaņo viņas dziesmu no sākuma līdz galam. Viņai mirstot, tie atskaņo to vēlreiz, kas, šķiet, ierakstam liek radīt pavisam citādu iespaidu. Pat tad, ja viņa nebūtu mana sieva, es redzu mocekli, jaunas meitenes skaisto dziesmu, ko aprāvusi nežēlīgu vīru raupjā virve.

Tad I IK pārraide uz vairākiem mirkļiem satumst. Tā nekad iepriekš nebija satumsusi. Parādās Oktāvija au Luna ar to pašu veco ziņu. Gandrīz šķiet, ka kāds sagrozījis pārraidi, jo milzīgajā ekrānā atkal uzzibsnī manas sievas seja.

„Saraujiet važas!” Ēo iesaucas. Tad viņa pagaist, ekrāns atkal ir tumšs. Tas čerkst. Attēls satumst. Viņa iesaucas vēlreiz. Atkal satumst. Iesākas parastā pārraide, ko vēl pēdējo reizi pārtrauc viņas kliedziens, un ir redzams, kā parauju viņas kājas. Tad viss pazūd pelēkā šņākoņā.

Pa ceļam uz Kopzemi ielas ir klusas. Drīz atgriezīsies naktsmaiņa. Tad dzirdu troksni un uz ielas manā priekšā iznāk kāds vīrietis. No ēnām uz mani glūn tēvocis. Virs viņa galvas karājas viena kaila spuldze, kas izgaismo apdilušo, sarkano kreklu un blašķi viņa rokā.

„Tu gan esi sava tēva dēls, mazais izdzimteni. Stulbs un iedomīgs.”

Rokas savelkas dūrēs. „Atnāci mani apturēt, tēvoci?”

Viņš kaut ko noņurd. „Nevarēju apturēt tavu tēvu, kad šis bija sadomājis sevi nolāpīti nogalināt. Un viņš bija nolāpīti labāks cilvēks nekā tu. Savaldīgāks.”

Speru soli uz priekšu. „Man tava atļauja nav vajadzīga.”

„Nē, tu sīkais čakar, nav gan.” Viņš izlaiž roku caur matiem. „Nedari gan to, ko esi nodomājis. Tas salauzīs tavu māti; tev varbūt liekas, ka viņa nezina, ka izlīdi ārā. Viņa zināja. Pati man pateica. Teica, ka grasies iet nomirt kā mans brālis, kā tavs skuķēns.”

„Ja māte būtu zinājusi, viņa būtu mani apturējusi.”

„Nē. Viņa ļauj mums, vīriem, pašiem pieļaut savas kļūdas. Tomēr ne jau šo tava meitene būtu gribējusi.”

Norādu uz tēvoci ar pirkstu. „Tu neko nezini! Ne nieka par to, ko viņa būtu gribējusi!” Ēo teica, ka es nespētu saprast, kāda jēga būt moceklim. Es viņai pierādīšu, ka saprotu.

„Labs ir,” viņš nosaka, paraustījis plecus. „Ja reiz tava galva ir pilna ar akmeņiem, vismaz paiešos tev līdzi.” Viņš iesmejas. „Mums, lambdām, gan patīk tā cilpa.”

Viņš pamet man savu blašķi, un es negribīgi soļoju viņam līdzās. „Zini, es mēģināju atrunāt tavu tēvu no viņa mazā protesta. Teicu viņam, ka vārdi un dejas ir tikpat vērti cik putekļi. Mēģināju uzvest viņu uz ceļa. Un es visu sačakarēju. Viņš nolika mani uz lāpstiņām.” Viņš lēni pamet gaisā labo āķi. „Dzīvē pienāk tāds brīdis, kad tu saproti, ka cilvēks ir ieņēmis kaut ko galvā un ka mēģināt viņu atrunāt nozīmē mēģināt viņu apvainot.”

Iedzeru no viņa blašķes un sniedzu to atpakaļ. Dzira garšo savādi un ir biezāka nekā parasti. Dīvaini. Viņš liek man izdzert blašķi tukšu.

„Esi ieņēmis kaut ko galvā?” viņš vaicā, ar pirkstu uzsizdams pa pieri. „Protams, ka esi. Es aizmirsu, ka mācīju tev dejot.”

„Stūrgalvīgs kā zemesčūska — vai tā tu teici?” klusi piebilstu, atļaudamies nedaudz pasmaidīt.

Brīdi klusēdams, eju līdzās tēvocim. Viņš uzliek roku man uz pleca. No krūtīm grib izlauzties elsas. Es tās noriju.

„Viņa mani pameta,” čukstu. „Vienkārši pameta mani.”

„Droši vien bija iemesls. Tas nebija nekāds muļķa skuķis.”

Ieejot Kopzemes laukumā, acīs sakāpj asaras. Tēvocis apskauj mani ar vienu roku un noskūpsta pakausi. Tas ir viss, ko viņš var piedāvāt. Sis vīrs nav radīts, lai izrādītu pieķeršanos. Viņa seja ir bāla un rēgaina. Trīsdesmit pieci gadi, bet jau tik vecs un noguris. Augšlūpu sakrunkojusi rēta. Biezajos matos sirmas šķipsnas.

„Nodod viņiem tur ielejā no manis sveicienus,” viņš saka man pie auss, bārdai asi skrāpējot kaklu. „Uzsauc maniem brāļiem tostu, sevišķi Dejotājam, un iedod manai sievai no manis buču.”

„Dejotājam?”

„Tu zināsi, kurš tas ir. Un, ja satiec opi un omi, pasaki, ka joprojām dejojam arī par viņiem. Ilgi viņi vairs nebūs vieni.” Tēvocis dodas prom, tad apstājas un nepagriezies saka: „Sarauj važas. Dzirdi?”

„Dzirdu.”

Viņš atstāj mani Kopzemes laukumā vienatnē ar manu pakārto sievu. Zinu, ka videonovērošanas kameras redz, kā uzkāpju līdz karātavām. Tās ir no metāla, tāpēc pakāpieni nečīkst. Viņa karājas kā lelle. Ēo seja ir bāla kā krīts, bet mati viegli šūpojas griestu ventilatoru gaisā.

Kad virve ir pārgriezta ar sirpjAsmeni, ko nozagu raktuvēs, saņemu tās spuraino galu un maigi nolaižu Ēo zemē. Ceļu sievu uz rokām, un mēs kopā dodamies prom no laukuma uz Tīklotavu. Tur naktsmaiņa atstrādā pēdējās stundas. Sievietes klusēdamas noskatās, kā nesu Ēo uz ventilācijas cauruli. Redzu tur savu māsu Leannu. Būdama 1dusa un slaida kā mana māte, viņa nolūkojas manī ar skarbām acīm, tomēr neko nepasāk. Neko nepasāk neviena no viņām. Viņas netenkos par to, kur atdusas mana sieva. Viņas to neatklās pat ne par šokolādi, kas tiek dota spiegiem. Trīs paaudžu laikā ir apglabātas tikai piecas dvēseles, un par to allaž kāds tiek pakārts.

Sis ir lielākais upuris mīlestības vārdā. Ēo klusais rckviēms.

Sievietes sāk raudāt un, man ejot garām, stiepj rokas, lai pieskartos Ēo sejai, lai pieskartos man, viņas palīdz atvērt ventilācijas lūku. Izvelku sieviņu cauri šaurajai metāla caurulei, lai aizvestu viņu uz vietu, kur mīlējāmies zem zvaigznēm, kur viņa stāstīja man par saviem nodomiem, bet

es neklausījos. Apskauju viņas nedzīvo ķermeni un ceru, ka viņas dvēsele redz, ka esmu vietā, kur mēs bijām laimīgi.

Izroku bedri kāda koka pakājē. Kad saņemu viņas plaukstu un noskūpstu laulības saiti, ar mūsu zemi nosmērētās rokas ir sarkanas kā viņas mati. Uzlieku hemantes zieda ārējās ziedlapas uz viņas sirds, bet iekšējās paņemu sev un piespiežu pie krūtīm. Tad noskūpstu Ēo lūpas un aproku viņu. Tomēr sāku elsot, pirms pagūstu pabeigt. Atsedzu viņas seju, noskūpstu vēlreiz un piespiežos viņai, līdz redzu, kā caur mākslīgo kupoljumtu aust sarkana saule. Šīs vietas krāsas griežas man acīs, un es nespēju apturēt asaras. Kad pieceļos, redzu, ka no viņas kabatas izspraucies mans pieres apsējs. Viņa man to izgatavoja, lai tas ņem manus sviedrus. Tagad dodu tam savas asaras un paņemu sev līdzi.

Kad esmu atgriezies ciemā, Kīrens iesit man pa seju. Lorens nespēja parunāt, bet Ēo tēvs sašļucis atspiežas pret sienu. Viņi domā, ka ir mani pievīluši. Dzirdu Ēo mātes raudas. Mana māte pagatavo man maltīti un neko nesaka. Es nejūtos labi. Grūti paelpot. Pavēlu ierodas Leanna, palīdz mammai, noskūpsta manu galvu, kamēr ēdu, un pakavējas pietiekami ilgi, lai sajustu manu matu smaržu. Ceļot ēdienu pie mutes, varu izmantot tikai vienu roku. Otru savās tulznainajās plaukstās tur māte. Viņa neskatās uz mani, bet gan uz to, it kā atcerētos laiku, kad tā bija maza un mīksta, un brīnītos, kā tā kļuvusi tik raupja.

Kolīdz pabeidzu maltīti, ierodas neglītais Dens. Kad tieku aizvilkts prom, māte nepieceļas no galda. Viņas skatiens paliek piekalts vietai, kur bija uzlikta mana plauksta. Šķiet, māte domā, ka tas nenotiks, ja viņa nepacels acis. Pat viņa nespēj izturēt visu.

Tie pakārs mani pirms ciemu sapulces deviņos no rīta. Nez kādēļ esmu apreibis. Sirds šķiet tāda savāda un lēna. Dzirdu, kā atbalsojas arhiGubernatora atbilde manai sievai.

„ Vai tas ir viss tavs spēks?”

Mana tauta dzied, mēs dejojam, mēs mīlam. Tas ir mūsu spēks. Bet mēs arī rokam. Un tad mirstam. Mēs reti varam izvēlēties, kāpēc. Šāda

izvēle dod varu. Tāda izvēle ir bijis mūsu vienīgais ierocis. Tomēr ar to nepietiek.

Viņi dod man manus pēdējos vārdus. Pasaucu Dīo. Viņas acis ir sasarkušas un uztūkušas. Viņa ir trausla būtne, nepavisam ne tāda kā māsa.

„Kādi bija Eo pēdējie vārdi?” es viņai prasu, lai gan mute kustas lēni un neveikli.

Viņa pār plecu pamet skatu uz māti, kas tomēr atnākusi, bet nu šūpo galvu. Viņas kaut ko man nesaka. Kaut ko tādu, ko negrib, lai zinu. Noslēpumu, ko patur pie sevis, lai gan man jāmirst.

„Viņa teica, ka mīl tevi.”

Es viņai neticu, bet pasmaidu un noskūpstu Dīo pieri. Vairāk jautājumu viņa neizturēs. Un man griežas galva. Grūti parunāt.

„Pateikšu viņai, ka liki nodot sveicienus.”

Es nedziedu. Esmu radīts citām lietām.

Mana nāve ir bezjēdzīga. Tā ir mīlestība.

Tomēr Eo bija taisnība, es to nesaprotu. Šī nav mana uzvara. Tas, ko daru, ir savtīgi. Viņa teica, lai dzīvoju kaut kā vairāk dēļ. Viņa gribēja, lai cīnos. Bet te nu es esmu un mirstu, par spīti viņas novēlējumam. Padodos sāpju dēļ.

Krītu izmisumā kā pašnāvnieki, kas aptvēruši savu muļķību.

Par vēlu.

Jūtu, kā zem kājām atveras durvis. Mans ķermenis krīt. Virve plēš manu kaklu. Iečīkstas mugurkauls. Gurnus dursta adatas. Kīrens sper soli uz priekšu. Tēvocis Nerols pagrūž viņu malā. Viņš piemiedz ar aci, pieskaras manām pēdām un parauj.

Es ceru, ka viņi mani neapglabās.

2.DAĻA ATDZIMIS

Ir svētki, kuru laikā nēsājam dēmonu maskas, lai atvairītu ļaunos garus no^ mūsu mirušajiem ielejā. Dēmonu sejās mirdz mulku zelts.

7 . LĀCARS

Nāvē nesatieku Ēo. Mana tauta tic, ka aizejot satiekam savus mīļos. Viņi gaida mūs zaļā ielejā, kur sprakšķ ugunskuri un gaisā biezē sautējumu smaržas. Tur ir ari Vecais ar norasojušu cepuri, kurš sargā ieleju un kopā ar mūsu ļaudīm gaida mūs uz akmens ceļa, gar kuru ganās aitas. Stāsta, ka migla tur ir svaiga un ziedi smaržo saldi, un tiem, kas tiek apbedīti, uz akmens ceļa ir vieglāks solis.

Bet es nesatieku savu mīļo. Neredzu ieleju. Neredzu neko, izņemot rēgainas gaismas tumsā. Jūtu spiedienu un kā jebkurš raktuvju strādnieks zinu, ka esmu aprakts zem zemes. Pasprūk mēms kliedziens. Mutē sabirst smiltis. Mani pārņem panika. Nespēju paelpot, nespēju pakustēties. Zeme mani skauj, līdz beidzot izrokos ārā, jūtu gaisu, lieliem malkiem dzeru skābekli, elsoju un spļauju zemi.

Pēc dažām minūtēm paceļu galvu no ceļiem. Esmu sakņupis uz zemes kādā vientuļā raktuvju ejā, vecā, sen pamestā tunelī, kas joprojām savienots ar ventilācijas sistēmu. Te ož pēc zemes. Pie mana kapa deg viena vienīga signāluguns, kas notraipa sienas ar savādām ēnām. Tā griežas acīs tāpat kā saule, kas ausa pār Ēo kapu.

Es neesmu miris.

Šī apjausma nāk pār mani vēlāk, nekā varētu gaidīt. Tomēr ap kaklu stiepjas asiņaina brūce tajā vietā, kur ādā bija iegriezusies virve. Pātagas atstātajās švīkās uz muguras ir saķepusi zeme.

Tik un tā es neesmu miris.

Tēvocis Nerols pietiekami spēcīgi neparāva manas kājas. Bet skārdagalvas taču būtu pārbaudījuši, ja vien viņi nebija galīgi sliņķi. To bija viegli iedomāties, tomēr te bija noticis kas cits. Kad gāju uz karātavām, biju pārāk apdullis. Pat tagad asinīs kaut ko jutu — miegainību, it kā būtu sazāļots. To izdarījis Nerols. Viņš mani sazāļojis. Viņš mani apracis. Bet kādēļ? Kā gan viņš izvairījies no pieķeršanas, kamēr nocēla mani no karātavām?

Kad tumsā aiz signāluguns atskan tāla rūkoņa, es zinu, ka gūšu atbildes uz saviem jautājumiem. Kā metāla vabole uz sešiem riteņiem pār ieloku garā tuneļa grīdā pārrāpo trumulis. Tam apstājoties manā priekšā, no radiatora režģa šņākdams izlaužas tvaiks. Mani žilbina astoņpadsmit starmeši; pa transportlīdzekļa sāniem izkāpj divi stāvi un ielaužas starmešu spozmē, lai mani sagrābtu. Esmu pārāk apdullis, lai pretotos. Viņu rokas ir tulznainas kā raktuvju strādniekiem, bet sejas sedz Oktobra nakts dēmonu maskas. Tomēr tie apietas ar mani saudzīgi un drīzāk ieved, nevis iegrūž trumuļa lūkā.

Trumulī pie griestiem spīd apaļa un asiņaini sarkana spuldze. Sēžu nodeldētā metāla sēdeklī pretī abiem stāviem, kas savāca mani no kapavietas. Sievietes maska ir blāvi balta ar zeltu un ragaina kā ļauns džins. Pa caurumiem maskā redzu tumši mirgojošas acis. Otrs stāvs ir bikls vīrietis. Slaids un kluss, šķiet, ka viņš ir izbijies no manis. Viņa ņirdzīgā sikspārņa sejas maska nespēj apslēpt kautrīgos skatienus vai to, kā viņš cenšas paslēpt rokas — tā dara bailuļi, kā tēvocis Nerols allaž teica, kad mācīja man dejot.

„Jūs esat Arēja dēli, vai ne?” minu uz labu laimi.

Vārgulis salecas, bet sievietes acis ir izaicinošas.

„Un tu esi Lācars,” viņa saka. Viņas balss man šķiet auksta un laiska; tā spēlējas ar ausīm kā kaķis ar noķertu peli.

„Es esmu Derovs.”

„O, mēs zinām, kas tu esi.”

„Nestāsti viņam neko, Harmoniji” nošļupst vārgulis. „Dejotājs teica, lai nerunājam ar viņu, līdz tiksim mājās.”

„Paldies, Ralf!' Harmonija nopūšas, skatīdamās uz vārguli, un nošūpo galvu.

Sapratis savu kļūdu, bailulis neomulīgi grozās sēdeklī, bet es jau esmu pārstājis pievērst viņam uzmanību. Šeit galvenā ir sieviete. Atšķirībā no viņa, sievietes maska attēlo veceni, vienu no Zemes kritušo pilsētu raganām, kas vāra zupas no bērnu kaulu smadzenēm.

„Tu esi savainots.” Harmonija pasniedzas, lai pieskartos manam kaklam. Sagrābju viņas plaukstu un saspiežu to. Viņas kauli ir trausli kā sausa plastmasa ellesnirēja rokā. Nīkulis tver pēc sava dullinātāja, bet Harmonija dod zīmi, lai viņš nomierinās.

„Kāpēc es neesmu miris?” prasu. Pēc karāšanās mana balss skan kā pa metālu vilkts akmens.

„Tāpēc, ka Arējam tev ir uzdevums, mazo cllesnirēj.”

Viņa saviebjas, kad saspiežu plaukstu stingrāk.

„Arējs…” Prātā uzplaiksni sprādzienu ainas, norauti locekli, haoss. Arējs. Es zinu, kādu uzdevumu viņš gribēs. Esmu pārāk nejutīgs, lai zinātu, ko atbildēšu, kad viņš piedāvās. Man prātā ir Eo, nevis šī dzīve. Es esmu čaula. Kāpēc es nevarēju palikt aprakts?

„Vai tagad drīkstu dabūt atpakaļ savu roku?” Harmonija noprasa.

„Ja noņemsi savu masku. Citādi es to paturēšu.”

Viņa iesmejas un noņem masku. Viņas seja ir kā diena un nakts — labā puse ir saplosīts un izplūdis traips, kurā āda tek un klājas kopā gludās rētu upēs. Tvaika apdegums. Pazīstama rēta, bet ne sievietēm. Sievietes urbēju brigādēs nenākas bieži redzēt.

Tomēr mani iztrūcina tieši neapdedzinātā sejas puse. Viņa ir skaista, skaistāka pat par Eo. Āda maiga, bāla kā piens, kauli izvirzīti un smalki. Tomēr šī sieviete izskatās tik auksta, tik nikna un nežēlīga. Viņas apakšējie zobi ir nelīdzeni, nagi nekopti. Viņas zābaku stulmos ir paslēpti naži. To varu pateikt pēc tā, kā viņa noraustījās, kad satvēru viņas plaukstu.

Vārgulis Ralfs ir neaprakstāmi neglīts — tumša seja kā cirvis, visi zobi greizi un netīri. Viņš lūkojas laukā pa trumuļa loga lūku, kamēr braucam pa pamestiem tuneļiem, līdz sasniedzam apgaismotus, bruģētus ceļus, kas paredzēti straujai kustībai. Es šos sarkanos nepazīstu un, lai

gan viņu rokās iededzināta sarkanā zime, viņiem neuzticos. Viņi nav ne no Lambdas, ne Likosas. Tikpat labi šie varētu būt no sudrabiem.

Beigu beigās pametu skatu ārā pa lūku un samanu arī citus darba transportlīdzekļus un trumuļus. Es nezinu, kur esam, tomēr tas mani uztrauc mazāk nekā sēras, kas briest krūtīs. Jo tālāk braucam un jo vairāk laika man atliek pārdomām, jo nepanesamākas kļūst sāpes. Sataustu savu laulības saiti. Ēo joprojām ir mirusi. Viņa mani negaidīs šī brauciena galamērķī. Kāpēc es izdzīvoju, bet viņa nē? Kāpēc tik stipri parāvu viņas kājas? Vai arī viņa būtu varējusi dzīvot? Manī virmo melns caurums. Krūtis spiež neizturams svars, un es alkstu vienkārši izlekt no trumuļa un pakļūt zem kāda darba transportlīdzekļa riteņiem. Kad vienreiz jau esi mēģinājis to atrast, nāve ir viegla.

Tomēr es nelecu. Es sēžu kopā ar Harmoniju un Ralfu. Ēo gribēja, lai sasniedzu kaut ko vairāk. Sakļauju dūri ap sarkano laulības saiti.

Kad nonākam kontrolpunktā, ko uzrauga netīri skārdagalvas apdriskātās bruņās, tunelis kļūst nedaudz plašāks. Elektriskie vārti pat nav uzlādēti. Tie palaiž pirms mums braucošo trumuli cauri vārtiem, kad ir noskenējuši paneli tā sānos. Tad pienāk mūsu kārta, es nemierīgi grozos sēdeklī tāpat kā Ralfs. Kad sirmais skārdagalva noskenē trumuļa sānu un pamāj, lai braucam cauri, Harmonija nicinoši iesmejas.

„Mums ir caurlaides kods. Vergiem nav smadzeņu. Raktuvju skārdagalvas ir idioti. Ir jāuzmanās no pelēko elites vai obsidiānu briesmoņiem. Tomēr tie šeit lejā neizšķērdē savu laiku.”

Kad no galvenā tuneļceļa nogriežamies raktuvju noliktavu ielenktā strupceļā, kas nav daudz lielāks par Kopzemi, mēģinu pārliecināt sevi, ka tas viss nav kaut kāds zeltu triks, ka Harmonija un Ralfs nav ienaidnieki. No apgaismes stabiem karājas spilgti sēra gaismekļi. Puse spuldžu ir izdegušas. Vienā no tām raustās gaisma, spuldze atrodas virs garāžas pie kādas noliktavas, kuras durvis iezīmētas ar savādu krāsu, uz tām uzkrāsots aizdomīgs simbols. Mēs iebraucam garāžā. Durvis aiz mums aizveras, un Harmonija pamāj, lai kāpju ārā no trumuļa.

„Mājas, mīļās mājas,” viņa saka. „Ir laiks satikt Dejotāju.”

8.DEJOTĀJS

Dejotājs skatās man cauri. Viņš ir gandrīz tikpat garš kā es, tas ir retums. Tomēr viņš ir masīvs un šausmīgi vecs, varbūt jau pāri četrdesmit. Pie deniņiem vijas sirmums. Uz kakla manāms ducis dubultu rētu. Tādas esmu redzējis jau agrāk. Zcmesčūsku kodieni. Kreisā roka ļengani nokarājas gar sānu. Bojāti nervi. Tomēr viņa acis mani sasaista; tās ir spilgtākas nekā vairumam, varavīksneni caurauž patiesi sarkani, nevis vienkārši rūsgani raksti. Viņam ir tēvišķs smaids.

„Tu droši vien brīnies, kas mēs tādi esam,” Dejotājs klusi saka. Viņš ir liela auguma, tomēr balss ir vienkārša. Kopā ar viņu ir astoņi sarkanie, visi ir vīrieši, izņemot Harmoniju, tie vēro Dejotāju apbrīnas pilnām acīm. Domāju, ka visi ir raktuvju strādnieki, kuru spēcīgās rokas izraibinājušas mums raksturīgās rētas. Viņu kustībās atklājas mūsu ļaužu grācija. Daži, bez šaubām, bijuši lielīgi lēkātāji, kā mēs saucam tos, kuri skrien pa sienām un dejojot izpilda pārgalvīgus salto. Vai ir kāds ellesnirējs?

„Viņš nebrīnās,” Harmonija nesteidzīgi apviļā vārdus ar mēli. Viņa paspiež Dejotāja roku, paiedama viņam garām, lai palūkotos uz mani. „Vēl pirms stundas nolāpītais sīcis karājās.”

„Ak tā.” Dejotājs maigi uzsmaida viņai. „Protams, kā gan citādi Arējs būtu varējis lūgt mūs riskēt un vest viņu šurp. Vai zini, kur ir „šurp”, Derov?”

„Tam nav nozīmes,” es nomurminu. Palūkojos visapkārt uz sienām, šiem vīriem, gaismām, kas viegli šūpojas caurvējā. Viss ir tik auksts, tik netīrs. „Nozīme ir tam, ka…” Nepabeidzu savu teikumu. Balsi aprauj doma par Eo. „Nozīme ir tam, ka jums no manis kaut ko vajag.”

«

„Jā, tam ir nozīme,” saka Dejotājs. Viņš uzliek plaukstu man uz pleca. „Tomēr tas var pagaidīt. Esmu pārsteigts, ka tu spēj nostāvēt. Tev uz muguras ir atvērušās brūces. Tev vajadzēs antibaku un ādas atjaunotāju, lai neveidotos rētas.”

„Rētām nav nozīmes,” es saku. Noskatos divās asins lāsēs, kas no krekla malas nopil uz grīdas. Brūces atkal atvērušās, kamēr līdu ārā no kapa. ,,Ēo ir… mirusi, ja?”

„Jā. Ir. Mēs nevarējām viņu izglābt, Derov.”

„Kāpēc ne?” vaicāju.

„Vienkārši nevarējām.”

„Kāpēc?” es atkārtoju. Nikni lūkojos viņā, skatos uz viņa sekotājiem un šņācu vārdu pa vārdam. „Mani jūs izglābāt. Būtu varējuši glābt viņu. Jums būtu vajadzējis viņu. Nolāpīto mocekli. Viņai tas viss rūpēja. Vai varbūt Arējam vajadzīgi tikai dēli, nevis meitas?”

„Tādu mocekļu mums ir vairāk nekā sajēgas,” žāvādamās novelk Harmonija.

Raujos uz priekšu kā čūska un sagrābju viņu aiz rīkles; sejā pulsē dusmu viļņi, līdz vairs nejūtu neko, izņemot asaras, kas sariesušās acīs. Ap mani vaidēdami tiek iedegti svilinātāji. Viens tiek triekts man pa skaustu. Jūtu tā auksto uzgali.

„Laid viņu vaļā!” kāds kliedz. „Tūlīt pat, puis’!”

Uzspļauju viņiem, vienreiz sakratu Harmoniju un nogrūžu viņu malā. Kampdama pēc gaisa, viņa sakņūp uz grīdas, bet, pēc mirkļa pieceļoties, viņas rokā jau uzzibsnī nazis.

Starp mums metas Dejotājs. „Pārtrauciet! Abi! Derov, lūdzu!” „Tavs meitietis bija sapņotāja, puis’.” Harmonija nospļaujas manā virzienā. „Tikpat nevērtīga kā liesma virs ūdens…”

„Harmonij, piever savu nolāpīto muti!” uzkliedz Dejotājs. „Aizvāciet tos nolādētos ieročus!” Svilinātāji apklust. Saspringtajā klusumā viņš

pieliecas tuvāk, lai ar mani aprunātos. Viņš pieklusina balsi. Es strauji elpoju. „Dcrov, mēs esam draugi. Es nespēju Arēja vietā atbildēt, kāpēc viņš nepalīdzēja mums izglābt tavu meiteni; es esmu tikai viena no viņa rokām. Es nespēju izdzēst sāpes. Nespēju atdot tev sievu. Bet, Derov, palūkojies uz mani! Paskaties uz mani, cllesnirēj!” Es paskatos. Tieši asinssarkanajās acīs. „Es daudz ko nevaru izdarīt. Tomēr varu sniegt tev taisnīgu atmaksu.”

Dejotājs pieiet pie Harmonijas un kaut ko čukst, droši vien saka, ka mums jābūt draugiem. Mēs tādi nebūsim. Tomēr es apsolu viņu nenožņaugt, bet viņa — mani nenodurt.

Viņa klusē, kamēr ved mani prom no pārējiem pa šauriem metāla gaiteņiem līdz nelielām durvīm, kas ir atveramas, pagriežot rokturi. Mūsu soļi atbalsojas uz aprūsējušām grīdām. Telpa ir maza un pārpildīta ar galdiem un medicīnas aprīkojumu. Viņa liek man izģērbties un apsēsties uz viena no aukstajiem galdiem, lai varētu iztīrīt manas brūces. Beržot smiltis no manas saplosītās muguras, viņas rokas nav saudzīgas. Mēģinu nekliegt.

„Tu esi muļķis,” Harmonija saka, skrāpēdama ārā akmeņus no kādas dziļas brūces. Sēcu no sāpēm un mēģinu ko bilst, bet viņa iebaksta pirkstu man mugurā, neļaujot pavērt muti.

„Tādiem sapņotājiem kā tava sieva iespējas ir ierobežotas, mazais cllesnirēj.” Viņa parūpējas par to, lai nevaru parunāt. „Saproti to! Viņu vienīgais spēks ir nāve. Jo briesmīgāk viņi mirst, jo skaļāka to balss un spēcīgākas atbalsis. Bet tava sieva labi kalpoja savam nolūkam.”

Viņas nolūkam. Tas izklausās tik auksti, tāli un skumji, it kā mana smaidu un smieklu meitene būtu dzīvojusi tikai nāvei. Harmonijas vārdi iegriežas manī, un es skatos metāla režģa grīdā, līdz pagriežos, lai ielūkotos viņas dusmīgajās acīs.

„Tad kāds ir tavs nolūks?” es vaicāju.

Viņa paceļ savas rokas, kas notraipītās ar asinīm un zemi.

„Tāds pats kā tavējais, cllesnirēj. Pārvērst sapni īstenībā.”

Pēc tam, kad Harmonija iztīrījusi manas muguras smilšainās brūces un iedevusi antibaka devu, viņa aizved mani uz kādu telpu pie dūcošiem

ģeneratoriem. Nelikumīgi apdzīvotās telpas ir pilnas ar saliekamām gultām, un tur atrodas ūdens skalotava. Viņa atstāj to manā rīcībā. Duša ir biedējoša lieta. Lai gan tā ir maigāka nekā Skalotavas sausā gaisa plūsma, pusi laika jūtos tā, it kā slīktu, bet otru pusi atrodos pamīšus te ekstāzes, te agonijas stāvoklī. Pagriežu karstuma sprauslu, līdz gaisā ceļas biezi tvaiki un muguru dursta sāpes.

Kad esmu tīrs, ietērpjos savādajā apģērbā, ko viņi man atstājuši. Tas nav kombinezons vai mājās austs audums, kādu esmu pieradis valkāt. Materiāls ir gluds, elegants, kaut kas tāds, ko varētu valkāt kāda cita krāsa.

Dejotājs ienāk telpā, kad esmu daļēji apģērbies. Viņa kreisā pēda, kas ietērpta zābakā, velkas nopakaļ pie katra soļa un ir gandrīz tikpat nederīga kā kreisā roka. Tik un tā viņš ir iespaidīgs vīrs — plecīgāks par Bārlovu, izskatīgāks par mani, pat par spīti vecumam un kodienu pēdām uz kakla. Viņš nes skārda bļodiņu un apsēžas uz vienas no saliekamajām gultām, kas iečīkstas zem viņa svara.

„Mēs izglābām tavu dzīvību, Derov. Tāpēc tava dzīve pieder mums, vai piekritīsi?”

„Manu dzīvību izglāba mans tēvocis,” es saku.

„Tas žūpa?” Dejotājs nosprauslājas. „Labākais, ko viņš jebkad izdarījis, ir tas, ka pastāstījis mums par tevi. Un to viņam būtu vajadzējis izdarīt jau tad, kad biji mazs puika, tomēr viņš paturēja tevi noslēpumā. Zini, viņš kā informators pie mums ir strādājis vēl pirms tava tēva nāves.” „Vai viņš ir pakārts?”

„Tagad, kad ir nocēlis tevi no karātavām? Ceru, ka nē. Mēs iedevām viņam slāpētāju, ar ko sabojāt viņu aizvēsturiskās kameras. Viņš izdarīja rēga darbu.”

Tēvocis Nerols. VirsBrigadieris, bet dzer kā tāds muļķis. Vienmēr uzskatīju, ka viņš ir vājš. Viņš joprojām tāds ir. Neviens spēcīgs vīrs nedzertu kā viņš un nejustu pret dzīvi tādu rūgtumu. Bet tēvocis nebija pelnījis nicinājumu, ko allaž viņam izrādīju. Tomēr kāpēc viņš neizglāba Ēo? „Tu izturies tā, it kā mans tēvocis būtu tev nolāpīti parādā.”

„Viņš ir parādā savai tautai.”

„Tautai!' Smejos par šo terminu. „Ir ģimene. Ir klans. Varbūt pat ciems un raktuves, bet tauta? Tauta. Un tu uzvedies tā, it kā būtu mans pārstāvis, it kā tev būtu tiesības uz manu dzīvi. Bet tu esi parasts muļķis, tāpat kā jūs visi, Arēja dēli.” Mana balss aizcērtas apzinātā pārākumā. „Muļķi, kas neprot neko citu, kā tikai uzlaist kaut ko gaisā. Kā bērni, kas dusmās spārda zemesčūsku midzeņus.”

Lūk, ko es gribu darīt. Gribu spert, gribu uzbrukt. Tāpēc apvainoju šo viru un uzspļauju dēliem, lai gan man nav īsta iemesla viņus ienīst.

Dejotāja glītajā sejā parādās noguris smaids, un tikai tad ievēroju, cik vārga ir viņa mirusī roka — tievāka nekā muskuļotā labā roka, saliekusies kā puķes sakne. Par spīti vārgajam loceklim, Dejotājs šķiet savādi draudīgs, tomēr ne tik acīmredzami kā Harmonija. Tas redzams, kad smejos par viņu, kad vīpsnāju par viņu un viņa sapņiem.

„Mūsu informatori strādā, lai nodotu mums ziņas un palīdzētu atrast īpašos, lai varam no raktuvēm iegūt labākos Sarkanās krāsas pārstāvjus.”

„Lai varat mūs izmantot.”

Dejotājs saspringti pasmaida un paņem uz gultas nolikto bļodu. „Mēs uzspēlēsim spēli, lai redzētu, vai tu, Derov, esi viens no šiem īpašajiem. Ja uzvarēsi, es aizvedīšu tevi paskatīties uz ko tādu, ko redzējuši ļoti maz zemSarkano.”

ZcmSarkanie. Tādu terminu dzirdu pirmo reizi.

„Un ja nu es zaudēju?”

„Tad tu neesi īpašs un Zelts kārtējo reizi uzvar.”

To izdzirdot, saraujos.

Viņš pastiepj bļodiņu uz manu pusi un paskaidro noteikumus. „Bļodā ir divas kārtis. Uz vienas ir pļāvēja izkapts. Uz otras — jērs. Ja izvilksi izkapti, tad zaudēsi. Ja izvilksi jēru, tad uzvarēsi.”

Vienīgi ievēroju, ka, pasakot pēdējo daļu, viņa balss svārstās. Tas ir pārbaudījums. Tas savukārt nozīmē, ka tajā nav nekāda veiksmes elementa. Tas noteikti izvērtēs manas prāta spējas, tāpēc jābūt kādam āķim. Vienīgais veids, kā šī spēle varētu pārbaudīt manu atjautību, būtu iedodot man abas kārtis ar izkapti; tas ir vienīgais lielums, ko es varētu mainīt.

Vienkārši. Skatos Dejotāja glītajās acīs. Sī ir Medīšanās spēle; pie tādām esmu pieradis un parasti ievēroju noteikumus. Šoreiz gan nē.

„Labi, es spēlēšu.”

Iebāžu roku bļodā un izvelku kārti tā, lai tikai pats redzētu, kas uz tās attēlots. Tā ir izkapts. Dejotājs nenovērš skatienu no manām acīm.

„Es uzvarēju!” paziņoju.

Viņš sniedzas pēc kārts, lai redzētu, kas uz tās uzzīmēts, bet es iestumju to mutē, pirms viņš to satvēris. Dejotājs nekad neredzēs, ko es izvilku. Viņš noskatās, kā košļāju papīru. Noriju, izvelku no bļodas atlikušo kārti un pametu to viņam. Tā ir izkapts.

„Jēra kārts vienkārši izskatījās pārāk garda. Es nespēju atturēties,”

saku.

„Saprotams.”

Dejotāja acīs vizuļo sarkanais, un viņš noliek bļodiņu malā. Viņā atgriežas siltums, it kā draudu nekad nebūtu bijis. „Vai zini, kādēļ saucam sevi par Arēja dēliem, Derov? Romiešiem Marss bija kara dievs — karaspēka diženuma, pavarda un māju aizsardzības dievs. Godājams un tā tālāk. Tomēr Marss ir viltvārdis. Viņš ir grieķu dieva Arēja romantizēta versija.”

Dejotājs aizkūpina smēķi un sniedz vienu arī man. Svaigi dūc ģeneratori, dūmiem vijoties plaušās, smēķis piepilda mani ar pazīstamu dūmaku.

„Arējs bija bastards, ļauns niknuma, vardarbības, asinskāres un slepkavošanas aizbildnis,” viņš stāsta.

„Un, nosaucot sevi viņa vārdā, jūs norādāt uz Sabiedrības patieso seju. Piemīlīgi.”

„Uz to pusi ir. Zelts gribētu, lai aizmirstam vēsturi. Un lielākā daļa no mums tā arī ir izdarījusi, vai arī tai vēsture nekad nav mācīta. Bet es zinu, kā pirms simtiem gadu Zelts nāca pie varas. Viņi sauc to par Iekarošanu. Zelts noslaktēja ikvienu, kurš tiem iebilda. Izkāva pilsētas, kontinentus. Nemaz ne tik sen viņi pārvērta pelnos veselu pasauli — Reju. Pelnu valdnieka atomkarš aiztrieca to aizmirstībā. Viņi rīkojās Arēja nežēlības vadīti. Un tagad mēs esam šīs nežēlības dēli.”

„Vai tu esi Arējs?” jautāju pieklusinātā balsī. Pasaules. Viņi ir iznīcinājuši pasaules. Bet Reja ir daudz tālāk no Zemes nekā Marss. Man šķiet, ka tā ir viena no Saturna pavadoņiem. Kāpēc gan lai viņi iznīcinātu pasauli tik tālu no šejienes?

„Nē, es neesmu Arējs,” viņš atbild.

„Bet tu viņam piederi.”

„Es nepiederu nevienam, izņemot Harmoniju un manu tautu. Es esmu tāds pats kā tu, Derov. Esmu dzimis zemes racēju, Tirosas kolonijas raktuvju strādnieku klanā. Vienīgi par pasauli es zinu vairāk nekā tu.” Redzot manu nepacietīgo sejas izteiksmi, viņš sarauc pieri. „Tu domā, ka es esmu terorists. Tā nav.”

„Nē?” vaicāju.

Viņš atgāžas gultā un ievelk dūmu no smēķa.

„Iztēlojies galdu, kas no vienas vietas nosēsts ar blusām,” viņš skaidro. „Blusas lēktu un lēktu nezināmos augstumos. Tad atnāktu vīrs un noliktu pār blusām otrādi apgāztu stikla trauku. Lecot blusas sasniegtu stikla jumtu un netiktu tālāk. Tad vīrs trauku noceltu, bet blusas tik un tā vairs nelēktu augstāk, kā būtu pieradušas, jo domātu, ka virs viņām joprojām ir stikla griesti.” Viņš izpūš dūmus. Redzu, ka viņa acis mirdz kā smēķa kvēlojošais gals. „Mēs esam blusas, kas lec augstu. Ļauj man tev parādīt, cik augstu.”

Pa aplupušu gaitenīti Dejotājs aizved mani līdz metāliskam cilindrveida liftam. Tā ir smaga, sarūsējusi ierīce, kas iečīkstas, kad līdzenā gaitā sākam celties augšup.

„Tev jāzina, ka tava sieva nenomira veltīgi, Derov. Zaļie, kas mums palīdz, pārveidoja tiešraidi. Mēs tajā ielauzāmies un pārraidījām patieso versiju katrā mūsu planētas HK. Tavas sievas dziesmu ir dzirdējusi visa planēta un klani gan pilsētās, gan visos simt tūkstošos raktuvju koloniju.”

„Tu stāsti pasakas,” es ņurdu. „Nav ne uz pusi tik daudz koloniju.”

Viņš neņem mani vērā. „Tie dzirdēja viņas dziesmu un jau sauc viņu par Persefoni.”

Es notrīsu un palūkojos viņā. Nē. Tas nav viņas vārds. Viņa nav to simbols. Viņa nepieder šiem bandītiem ar izskaistinātiem vārdiem.

„Viņas vārds ir Ēo,” nicīgi attraucu. „Un viņa pieder Likosai.” „Tagad viņa pieder savai tautai, Derov. Un viņas tauta atceras senos stāstus par dievieti, ko nāves dievs nolaupīja viņas ģimenei. Tomēr nāve nespēja viņu paturēt pie sevis mūžam pat tad, kad bija viņu nozagusi. Viņa bija Jaunava, pavasara dieve, kurai lemts atgriezties pēc katras ziemas. Iemiesota daile skar dzīvi pat no sava kapa; lūk, kā viņi domā par tavu sievu.” „Viņa neatgriezīsies,” noskaldu, lai izbeigtu šo sarunu. Strīdēties ar šo vīru ir veltīgi. Viņš tikai maļ savu tālāk.

Mūsu lifts apstājas, un mēs izkāpjam nelielā tunelī. Pa to iedami, nonākam vēl vienā labāk koptā liftā no spodrāka metāla. To apsargā divi dēli ar svilinātajiem. Drīz vien dodamies tālāk augšup.

„Viņa neatgriezīsies, tomēr viņas skaistums, viņas balss atbalsosies līdz pat laika galam. Viņa ticēja kam augstākam par sevi, un viņas nāve sniedza balsij spēku, kāda tai trūka dzīvē. Viņa bija šķīsta tāpat kā tavs tēvs. Mēs, tu un es.” Viņš iespiež man krūtīs sava rādītājpirksta virspusi. „Mēs esam netīri. Radīti asinīm. Raupjas rokas. Aptraipītas sirdis. Mēs lielajā lietu kārtībā esam sīkas vienības, bet bez mums, karavīriem, Ēo dziesmu būtu dzirdējuši tikai Likosas ļaudis. Skaidro siržu sapņus nav iespējams uzcelt bez mūsu raupjajām rokām.”

„Ķeries pie lietas,” es pārtraucu. „Es tev esmu kaut kam vajadzīgs.” „Tu mēģināji mirt jau iepriekš,” Dejotājs iesāk. „Vai gribi mēģināt vēlreiz?”

„Es gribu…” Ko es gribu? „Gribu nogalināt Augustu,” saku, atcerēdamies salto izteiksmi zeltītajā sejā, kad viņš pavēlēja nogalēt manu sievu. Tā bija tik atsvešināta, tik vienaldzīga. „Viņš nedzīvos, ja Ēo guļ mirusi.” Domāju par maģistru Podžinu un neglīto Denu. Es nogalināšu arī viņus.

„Tātad atriebību,” Dejotājs nopūšas.

„Tu teici, ka vari man to sniegt.”

„Es teicu, ka došu tev taisnīgu atmaksu. Atriebība ir tukša, Derov.” „Mani tā piepildīs. Palīdzi man nogalināt arhiGubernatoru!” „Derov, tu mērķē pārāk zemu.” Lifts uzņem ātrumu. Man aizkrīt ausis. Uz augšu, uz augšu, uz augšu. Cik augstu šis lifts celsies?

„ArhiGubernators ir tikai viens no ietekmīgākajiem zeltiem uz Marsa.” Dejotājs sniedz man tonētas brilles. Izmēģinot uzlieku tās uz acīm, bet krūtīs dauzās sirds. Mēs dodamies uz virszemi. „Tev jāpaplašina redzesloks.”

Lifts apstājas. Durvis atveras. Un es esmu akls.

Manas acu zīlītes aiz brillēm saraujas, lai piemērotos gaismai. Kad beidzot esmu spējīgs atvērt acis, domāju, ka ieraudzīšu milzīgu, kvēlojošu spuldzi vai signāluguni — kaut kādu gaismas avotu. Tomēr neredzu neko. Gaisma ir visapkārt, tā staro no kāda tāla, neiespējama avota. Kaut kāds cilvēcisks instinkts manī zina tās spēku, pazīst šo pirmatnējo dzīvības avotu. Saule. Dienasgaisma. Kopā ar Dejotāju izkāpjot no lifta, man trīc rokas. Viņš klusē. Šaubos, ka dzirdētu to, ko viņš saka, pat tad, ja viņš pavērtu muti.

Stāvam savādā istabā, kādu es nespētu iztēloties pat pārdrošākajos sapņos. Zem kājām ir kāda viela — cieta, bet ne metāls vai klints. Koks. Pazīstu to no HK filmām par Zemi. Pēdas iegrimst pār to izklātā tūkstoš toņu paklājā. Sienas visapkārt izgatavotas no sarkanas koksnes, no kuras izgrebti koki un brieži. Tālumā spēlē klusa mūzika. Sekoju melodijai dziļāk istabā, pretī gaismai.

Tur skatam paveras stikla mala, liela siena, kas ļauj saules gaismai apmirdzēt lielu, melnu instrumentu ar baltiem taustiņiem, kas pats no sevis spēlē plašā telpā ar trim sienām un augstu stikla logu rindu. Viss ir tik gluds. Aiz instrumenta, aiz stikla paveras kaut kas nesaprotams. Kā nemaņā aizklumburoju līdz logam, līdz gaismai un krītu ceļos, piespiedis plaukstas pie caurspīdīgās barjeras. Stiepti novaidos.

„Tagad tu saproti,” saka Dejotājs. „Mēs tiekam maldināti.”

Aiz stikla plešas pilsēta.

9 . meli

Pilsēta paceļas smailēs, parkos, upēs, dārzos un strūklakās. Tā ir sapņu pilsēta, zila ūdens un zaļas dzīvības pilsēta uz sarkanas planētas, kurai bija jābūt tikpat neauglīgai kā vismežonīgākajam no tuksnešiem. Tas nav Marss, ko viņi mums rāda HK. Tā nav cilvēkam nepiemērota vieta. Šī ir melu, pārticības un neiedomājamas pārpilnības mājvieta.

Aptvēris, kā viss sagrozīts, es noelšos.

Sievietes un vīrieši lido. Viņi mirdz zeltā un sudrabā. Tās ir vienīgās tērpu krāsas, ko redzu debesīs. GravZābaki nes viņus kā dievus, šī tehnoloģija ir apbrīnojami cienīgāka par neveiklajiem gravZābakiem, ko mūsu aizbildņi valkā raktuvēs. Gar manu logu aiztraucas jauns vīrietis, viņa āda veselīgi staro, mati brīvi plīvo aiz muguras, 'Vin viņš nes divas vīna pudeles uz tuvējo dārzu virsotni; jauneklis ir piedzēries. Viņa ļodzīšanās gaisā atgādina man reizi, kad redzēju, kā sabojājas kāda urbjZeļļa sutastērpa gaisa sistēma; viņš mirdams kampa pēc skābekļa, raustījās un dejoja. Šis Zelta zēns smej kā pamuļķis un izmet līksmu loku. Viņam nopakaļ nebēdnīgās medībās lido četras apreibušas un smejošas meitenes — nepavisam ne vecākas par mani. Šķiet, ka viņu pieguļošās kleitiņas izgatavotas no kāda šķidruma un tecēt tek ap viņu jaunavīgajiem apveidiem. Savā ziņā viņi visi izskatās mana vecuma, tomēr šķiet tik nolāpīti vieglprātīgi.

Es nesaprotu.

Aiz viņiem pa bāku izgaismotām avēnijām gaisā laidelējas kuģi. Mazi kuģi, ločSpārni, kā tos dēvē Dejotājs, pavada visgreznākās gaisa jahtas. Uz zemes redzu cilvēkus staigājam pa plašiem bulvāriem. Pa tiem braukā automobiļi, zemākos līmeņus iezīmē konkrētas krāsas gaismekļi — dzelteni, zili, oranži, zaļi, sārti — ducis krāsu simt dažādos toņos, kas veido tik sarežģītu, tik svešādu hierarhiju, ka gandrīz aizmirstu, ka tas ir cilvēku roku darbs. Ēkas, starp kurām izvijas ceļi, ir milzīgas, dažas būvētas no stikla, citas no akmens. Tomēr daudzas atgādina man HK redzēto, tās romiešu celtnes, kas šoreiz uzceltas dieviem, nevis cilvēkiem.

Aiz pilsētas, kas plešas gandrīz tik tālu, cik acis spēj saskatīt, Marsa sarkanajā virsmā kā rētas vīd zaļas zāles un izveidoto mežu strēles. Debesis virs mums ir zilas, nosētas zvaigznēm. Teraformācija ir pabeigta.

Šī ir nākotne. Šādi nevajadzētu būt vēl paaudzēm ilgi.

Mana dzīve ir meli.

Neskaitāmas reizes Oktāvija au Luna mums Likosā bija teikusi, ka esam Marsa pirmatklājēji, ka mēs esam tie varonīgie ļaudis, kas nes upuri visas cilvēces vārdā, ka drīz vien mūsu smagais darbs civilizācijas labā būs paveikts. Drīz, kolīdz Marss būs apdzīvojams, mums piebiedrosies neizturīgākās krāsas. Bet viņi jau ir mums piebiedrojušies. Zeme ir atbraukusi uz Marsu, bet mēs, pirmatklājēji, esam pamesti lejā vergot, smagi strādāt un ciest, lai radītu un uzturētu šīs… šīs impērijas pamatus. Mēs esam Sabiedrības vergi — tieši tā, kā Ēo allaž teica.

Dejotājs ir apsēdies krēslā man aiz muguras un gaida, līdz būšu atguvis runas spējas. Viņš pasaka vienu vārdu, un logi satumst. Joprojām redzu pilsētu, bet saule vairs nespiež acīs. Mums blakus lielais instruments, saukts par klavierēm, spēlē drūmu melodiju.

„Viņi mums teica, ka esam cilvēku vienīgā cerība,” klusi izdvešu. „Ka zeme ir pārapdzīvota, ka visas sāpes, visi upuri ir cilvēces labā. Upurēties ir labi. Paklausība ir augstākais tikums…”

Smejoties zeltītais ir sasniedzis tuvējo torņa smaili; viņš padodas meitenēm un to skūpstiem. Drīz viņi dzers vīnu un nodosies izpriecām.

Dejotājs pastāsta man, kā ir patiesībā.

„Zeme nav pārapdzīvota, Derov. Pirms septiņsimt gadiem viņi pārcēlās arī uz savu pavadoni Lunu. Tā kā ir grūti palaist kosmosa kuģus caur Zemes gravitāciju un atmosfēru, Luna kļuva par Zemes ostu, caur kuru tika kolonizētas Saules sistēmas planētas un to pavadoņi.”

„Pirms septiņiem simtiem gadu?” noelšos, pēkšņi juzdamies ārkārtīgi dumjš.

„Uz Lunas par galveno problēmu kļuva efektivitāte un kārtība. Kosmosā katram plaušu pārim jābūt ar mērķi. Tāpēc pakāpeniski tika ieviestas pirmās krāsas, un sarkanie tika nosūtīti uz Marsu, lai iegūtu degvielu cilvēcei. Raktuvju kolonijas tika dibinātas tieši šeit, jo uz Marsa pastāv visaugstākā hēlija-3 koncentrācija, tas tiek izmantots, lai teraformētu citas pasaules un pavadoņus.”

Vismaz tie nebija meli.

„Un vai tie ir terafbrmēti? Pavadoņi un citas pasaules?”

„Mazie pavadoņi ir. Vairums planētu arī. Pats par sevi saprotams, ka ne jau gāzes milži.” Viņš sēž krēslā. „Kolonizācijas agrīnajās stadijās Lunas bagātnieki aptvēra, ka Zeme tikai nosūc viņu peļņu. Pat tad, kad tika kolonizēta Saules sistēma, Luna maksāja nodokļus un piederēja korporācijām un valstīm uz Zemes, bet tās nevarēja aizstāvēt savas īpašumtiesības. Tā nu Luna sadumpojās — Zelts un viņu Sabiedrība pret Zemes valstīm. Zeme cīnījās pretī un zaudēja. Tā notika Iekarošana. Ekonomika pārvērta Lunu lielvarā un Saules sistēmas ostā. Un Sabiedrība sāka veidoties par to, kas ir šodien, — par impēriju, kas uzcelta uz sarkano mugurām.”

Vēroju, kā lejā kustas krāsas. Ļaudis ir sīki, no mūsu augstuma tos grūti izšķirt, turklāt manas acis nav radušas redzēt tik tālu un tik spilgtā gaismā.

„Sarkanie tika nosūtīti uz Marsu pirms piecsimt gadiem. Pārējās krāsas ieradās pirms apmēram trīssimt gadiem, bet mūsu senči joprojām smagi strādāja pazemē. Kamēr pārējā pasaule lēnām teraformējās, krāsas dzīvoja parateraformētās pilsētās — virs tām atradās atmosfēras kupoli. Tagad šie kupoli tiek nojaukti un pasaule ir piemērota ikvienam cilvēkam. VirsSarkanie dzīvo kā apkopes strādnieki, sanitāri, labības vācēji,

montāžas darbinieki. ZemSarkanie ir tie no mums, kuri piedzimst zem zemes — visīstākie vergi. Pilsētās sarkanie, kuri dejo, pazūd. Tie, kuri izsaka savas domas, pagaist bez vēsts. Tie, kuri noliec galvas un pieņem Sabiedrības pārvaldi un savu vietu tajā tāpat kā pārējās krāsas, dzīvo salīdzinoši brīvi.”

Viņš izpūš dūmu mākoni.

Jūtos tā, it kā būtu ārpus sava ķermeņa, it kā vērotu pasauļu kolonizāciju un cilvēku sugas transformāciju caur svešām acīm. Vēstures gravitācijas spēks ievilcis manu tautu verdzībā. Mēs esam Sabiedrības apakšgalā, pamesli zem viņu kājām. Ēo allaž ko tādu atkārtoja, lai gan pati nezināja patiesību. Ja viņa būtu zinājusi šo visu, cik gan kaismīgi būtu par to pacēlusi balsi? Šāda eksistence ir daudz ļaunāka, nekā viņa būtu varējusi iedomāties. Nav grūti saprast pārliecību, ar kādu cīnās Arēja dēli.

„Piecsimt gadu.” Es pakratu galvu. „Šī ir mūsu nolāpītā planēta!”

„Mēs esam to tādu padarījuši ar smagā darbā lietiem sviedriem,” viņš piekrīt.

„Kas ir nepieciešams, lai to atgūtu?”

„Asinis.” Dejotājs uzsmaida man kā klaiņojošs ciema kaķis. Aiz šī vīra tēvišķajiem smaidiem slēpjas plēsoņa.

Ēo bija taisnība. Ir jāķeras pie ieročiem.

Viņa, tāpat kā mans tēvs, bija balss. Kam jābūt man? Atriebes rokai? Nespēju iedomāties, ka tik šķīsta, tik mīlestības pilna būtne vēlētos, lai spēlēju šādu lomu. Tomēr tā bija. Domāju par tēva pēdējo deju. Domāju par savu mammu, Leannu, Kīrenu, Lorenu, Ēo vecākiem, tēvoci Nerolu, Bārlovu — visiem, ko mīlu. Es zinu, cik smagas ir viņu dzīves un cik ātri tās aprausies. Un es zinu, kāpēc.

Palūkojos lejup uz savām plaukstām. Tās ir tādas, kā Dejotājs -teica — sagraizītas, rētainas, apdedzinātas. Kad tās skūpstīja Ēo, tās mīlēja maigi. Tagad, kad viņas vairs nav, tās aprepē naidā. Savelku tās dūrēs, līdz kauliņi izspiežas balti kā ledus.

„Kāds ir mans uzdevums?”

10 . TĒLNIEKS

Es uzaugu kopā ar piecpadsmitgadīgu smaidīgu meiteni, kura tik ļoti mīlēja savu jauno vīru, ka reiz, kad viņš apdega raktuvēs un viņa brūce iekaisa, viņa apmaiņā pret antibiotikām pārdeva savu ķermeni kādam gammām. Viņa bija garā stiprāka par savu vīru. Kad vīrs atveseļojās un atklāja, kas tā labā izdarīts, viņš nogalināja gammu ar sirpjAsmeni, ko bija slepus iznesis no raktuvēm. Nav grūti uzminēt, kā notikumi risinājās tālāk. Meitenes vārds bija Lana, un viņa bija tēvoča Nerola meita. Viņa vairs nav starp dzīvajiem.

Domāju par viņu, kamēr Dejotājs gatavojas ceļam, bet es skatos HK telpās, ko Harmonija sauc par jumta dzīvokli. Paraustot pirkstu, pārslēdzos starp daudzajiem kanāliem. Pat tam gammam bija ģimene. Viņš raka tāpat kā es. Viņš piedzima tāpat kā es, gāja Skalotavā tāpat kā es un arī nekad nebija redzējis sauli. Sabiedrība iedeva viņam tikai nelielu medikamentu paciņu, un paskat, kādas bija sekas. Cik viņi viltīgi! Cik daudz naida viņi rada cilvēkos, kuriem vajadzētu būt rada! Tomēr, ja klani zinātu, kāda greznība pastāv virszemē, ja viņi zinātu, cik daudz tiem nozagts, viņi justu naidu, ko jūtu es, un apvienotos. Manu klanu veido karstasinīgas dzimtas. Kāds izskatītos viņu dumpis? Droši vien kā Dago smēķis — degtu spilgti, bet ātri, līdz paliktu tikai pelni.

Vaicāju Dejotājam, kādēļ dēli pārraidīja manas sievas nāvi raktuvēs. Kādēļ tā vietā neparādīt zemSarkanajiem virszemes pārticību? Tas sētu viņos dusmas.

„Tāpēc, ka šobrīd dumpis tiktu apspiests pāris dienu laikā,” paskaidro Dejotājs. „Mums jāiet cits ceļš. Impēriju nav iespējams sagraut no ārpuses, līdz tā nav sagrauta no iekšpuses. Atceries to! Mēs esam impērijas grāvēji, nevis teroristi.”

Kad Dejotājs pastāstīja, kāds ir mans uzdevums, es smējos. Es nezinu, vai to spēšu. Es esmu smilšu grauds. Uz Marsa virsmas plešas tūkstoš pilsētu. Starp planētām kuģo metāla nezvēru flotes, un uz to klājiem ir ieroči, kas spēj satriekt drumslās pavadoņu garozas. Uz tālās Lunas ēkas paceļas septiņu jūdžu augstumā; tur kopā ar saviem imperatoriem un prētoriem valda valdnieku konsule Oktāvija au Luna. Pelnu valdnieks, kurš pārvērta izdedžos Reju, ir viņas padotais. Viņa pārvalda divpadsmit Olimpiskos bruņiniekus, Iezīmēto leģionus un Obsidiāna pulkus, kas ir neskaitāmi kā zvaigznes. Turklāt tie obsidiāni ir tikai elite. Pelēko kareivji ložņā pilsētās, nodrošinādami kārtību un pakļaušanos hierarhijai. Baltie spriež viņu tiesu un virza viņu filozofiju. Sārtie sniedz baudu un kalpo virsKrāsu mājās. Sudrabs skaita un prasmīgi darbojas ar viņu valūtu un loģistiku. Dzeltenie studē medicīnu un zinātni. Zaļie izstrādā tehnikas brīnumus. Zilie prot atrast ceļu zvaigznēs. Varš darbina birokrātijas mašīnu. Katrai krāsai ir nolūks. Katra no tām balsta Zeltu.

HK parāda man krāsas, par kādu pastāvēšanu pat nezināju. Tas rāda man modi. Savādu un pavedinošu. Pastāv biomodifikācijas un miesas implanti — sievietes ar tik gludu un nopulētu ādu, tik apaļām krūtīm un tik mirdzošiem matiem, ka izskatās, it kā viņas būtu cēlušās no kādas citas sugas, kas viņas atšķir no Ēo un pārējām sievietēm, ko jebkad esmu pazinis. Vīrieši ir pārmērīgi muskuļoti un gari. Viņu rokas un krūtis vai plīst no mākslīga spēka, un tie plātās ar saviem muskuļiem kā mazas meitenes, kas izrāda jauniegūtas lelles.

Es esmu Lambdas ellesnirējs no Likosas, bet kas gan tas ir salīdzinājumā ar visu šo?

„Harmonija ir klāt. Laiks doties,” pie durvīm saka Dejotājs.

„Es gribu cīnīties,” saku viņam, kad kopā ar Harmoniju gravLiftā braucam lejup. Viņi ir apstrādājuši manas zīmes, lai tās būtu spilgtākas un atbilstu virsSarkano krāsai. Man mugurā ir virsSarkanā vaļīgais ģērbs,

rokās — ielu tīrišanas aprīkojums. Manos matos ir krāsa, bet acis — kontaktlēcas, lai izskatos pēc spilgtākas Sarkanā nokrāsas. Ne tik netīras. „Es negribu šo uzdevumu. Vēl ļaunāk—es to nevaru izdarīt. Kurš gan to spētu?” „Tu teici, ka darīsi visu, kas nepieciešams,” atgādina Dejotājs.

„Bet šis…” Uzdevums, kas man jāpaveic, ir vājprātīgs, bet ne jau tādēļ esmu nobijies. Es baidos, ka varētu kļūt par kaut ko tādu, ko Ēo neatpazītu. Es pārvērstos dēmonā no mūsu Oktobra nakts stāstiem. „Dod man svilinātāju vai bumbu. Ļauj šo darīt kādam citam!” „Mēs izvedām tevi dienasgaismā tikai šim uzdevumam,” nopūšas Harmonija. „Un tikai šim. Tas ir bijis Arēja lielākais mērķis, kopš dzimuši dēli.”

„Un cik vēl tādu kā es esat pieņēmuši? Cik daudzi ir mēģinājuši to, ko liekat mēģināt man?”

Harmonija palūkojas uz Dejotāju. Viņš klusē, tāpēc viņa nepacietīgi atbild viņa vietā. „Grebšanu neizturēja deviņdesmit septiņi… par kuriem zinām.”

„Nolāpīts!” es lādējos. „Un kas ar viņiem notika?”

„Viņi nomira,” Harmonija sausi atbild. „Vai lūdza nāvi.”

„Varbūt Nerolam vajadzēja ļaut man karāties.” Mēģinu jokot. „Derov. Nāc šurp. Nāc.” Dejotājs satver manu plecu un pievelk mani tuvāk. „Pārējie varēja neizturēt. Tomēr tu būsi citādāks, Derov. Es to jūtu ar kaulu smadzenēm.”

Kad pirmoreiz ielūkojos naksnīgajās debesīs un paveros uz ēkām, kas tajās iestiepjas man visapkārt, saļogās ceļi. Ieslīdu kā atvarā. Jūtos tā, it kā kristu, it kā pasaule būtu zaudējusi asi. Viss ir pārāk atklāts, tik ļoti, ka šķiet — pilsēta teju ievelsies debesīs. Paskatos uz savām pēdām, uz ielu un cenšos iztēloties, ka esmu tuneļceļos, kas no ciemata ved uz Kopzemi.

Naktī Jorktonas pilsētas ielas ir savāda vieta. Gar ietvēm un ielām rindojas starojošas gaismas lodes. Šajā tehnikas sasniegumiem pārpilnajā pilsētas sektorā HK videoieraksti slīd pa avēnijas joslām kā šķidras straumes, tāpēc vairums iedzīvotāju soļo pa slīdošajiem gājēju celiņiem vai brauc sabiedriskajā transportā, noliekuši galvas un būdami līki kā spieķu

rokturi. Spilgto lampu dēļ nakts ir gandrīz tikpat gaiša kā diena. Redzu vēl vairāk krāsu. Šis pilsētas sektors ir tīrs. Ielas berž sarkano sanitāru komandas. Ceļi un gājēju ietves stiepjas tālumā perfekti un kārtīgi.

Mums iešanai paredzēta niecīga sarkana josla, šaura lente platā ielā. Mūsu celiņš neslīd uz priekšu kā pārējie. Garām uz savas platākās ietves paiet Vara sieviete; lai kur viņa ietu, tiek atskaņotas viņas iemīļotākās programmas, izņemot reizes, kad sanāk iet līdzās Zeltam, tādā gadījumā visi HK apklust. Tomēr vairums zeltīto neiet kājām; viņiem ir piekļuve gravZābakiem un dīvāniem tāpat kā ikvienam varam, obsidiānam, pelēkajam vai sudrabam, kurš ieguvis atbilstošu atļauju, lai gan licencētie gravZābaki ir šausmīgi nekvalitatīvi.

Uz zemes manā priekšā parādās tulznu krēma reklāma. Savādi slaidu apveidu sieviete ļauj no pleciem noslīdēt sarkanam mežģīņu rītatērpam. Pietiekami atkailinājusies, viņa uzklāj krēmu uz tādas ķermeņa vietas, kur nevienai sievietei pasaulē nevarētu būt tulzna. Nosarkstu un riebumā novēršos, jo savā mūžā esmu redzējis tikai vienu kailu sievieti.

„Tev nāksies aizmirst savu atturību,” Harmonija dod man padomu. „Tā tevi izcels vēl spilgtāk par tavu krāsu.”

„Bet tas ir pretīgi,” saku.

„Tā ir reklāma, dārgumiņ,” Harmonija vīzdegunīgi murrā. Abi ar Dejotāju iesmejas.

Virs mums aiztraucas vecs zeltītais, vecāks par jebkuru cilvēku, ko esmu redzējis. Viņam slīdot garām, noliecam galvas.

„Sarkanajiem šeit augšā jāsaņem alga,” Dejotājs paskaidro, kad esam vieni. „Neliela. Tomēr viņiem tiek dota nauda un pietiekami daudz ērtību, lai padarītu tos atkarīgus. Nauda, ko viņi saņem, tiek iztērēta, kā tiem iegalvots, „nepieciešamām” precēm.”

„Tāpat kā visa šī reklāmu vāvuļošana,” Harmonija nošņāc.

„Tātad viņi nav vergi,” saku.

„O, viņi ir vergi,” Harmonija iebilst. „Paverdzināti, lai sūktu no to kucesdēlu tesmeņiem.”

Dejotājs ar pūlēm tiek mums līdzi, tādēļ, viņam runājot, palēninu soli. Harmonija aizkaitināta nošņācās.

„Zelts veido visu tā, lai viņu pašu dzīves būtu vienkāršākas. Viņi ražo šovus, kas izklaidē un iemidzina ļaužu masas. Katra jauna Zemes mēneša septītajā dienā viņi izsniedz iztikas līdzekļus un veltes, kas padara atkarīgas paaudžu paaudzes. Viņi rada preces, kas nodrošina mums kaut ko līdzīgu brīvībai. Ja Zelta krāsas sports ir vardarbība, manipulācija ir viņu mākslas paveids.”

Ieejam zemKrāsu rajonā, kur gājēju celiņi nav nošķirti. Veikalu izkārtnes izgaismotas ar elektroniskām zaļo joslām. Daži veikali pārdod mēnesi citā realitātē, kas prasītu stundu laika un nedēļas algu. Divi sīki vīreļi ar zaļām, šaudīgām acīm un kailām galvām, kas izrotātas metāla dzelkšņiem un notetovētas kustīgiem, digitāliem kodiem, iesaka man doties ceļojumā uz kādu vietu, ko sauc par Osgiliatu. Citi veikali piedāvā banku pakalpojumus, biomodifikācijas vai vienkāršus personīgās higiēnas produktus. Tie izkliedz man nesaprotamas lietas, runā skaitļos un akronīmos. Nekad dzīvē neesmu redzējis tādu kņadu.

Ar sārto joslu iezīmētie bordeļi liek man sarkt tāpat kā sievietes un vīrieši to logos. Pie katra ir piekārta cenu zīme, kas rotaļīgi šūpojas auklā; tas ir mainīgs skaitlis, kas atbilst pieprasījumam. Kamēr Dejotājs skaidro naudas nozīmi, man uzsauc kāda kaismīga meitene. Likosā mēs tirgojāmies tikai ar precēm, dziru, smēķiem un pakalpojumiem.

Daži pilsētas kvartāli rezervēti virsKrāsām. Pieeja šiem rajoniem atkarīga no tā, vai tev ir pilnvaras žetons. Es nevaru vienkārši ieiet vai iebraukt Zelta vai Vara rajonā. Bet Varš vienmēr drīkstēs apmeklēt Sarkano rajonu, kur dosies uz bāru vai bordeli. Otrādi tas nedarbojas nekur, pat ne mežonīgajā, visiem pieejamajā teritorijā, kas veido Bazāru — ļaužu un trokšņu pilno tirgošanās kvartālu, kur gaisā biezē ķermeņu, pārtikas un automobiļu izplūdes gāzu smārdi.

Ieejam dziļāk Bazārā. Šejienes sānieliņās jūtos drošāk nekā plašajos augsto tehnikas sasniegumu sektoru bulvāros. Man joprojām nepatīk plašas telpas, redzot virs galvas zvaigznes, mani pārņem bailes. Lai gan gaismas joprojām deg un cilvēki rosās, Bazārā ir tumšāks. Ēkas šķiet saspiedušās cieši kopā. Augstu virs sānielas simtiem balkonu veido ribu jumtu. Virs mūsu galvām un visapkārt krustu šķērsu pārklājas gājēju celiņi un

mirgo dažādu ierīču gaismiņas. Šeit ir mitrāks un netīrāks. Un ievēroju, ka patrulē mazāk skārdagalvu. Dejotājs pastāsta, ka Bazārā ir vietas, kur nevajadzētu iemaldīties pat kādam obsidiānam. „Vietās, kur cilvēku ka biezs, cilvēcība sairst visātrāk,” viņš saka.

Ir savādi būt pūlī, kur neviens nepazīst tavu seju un visiem vienalga, kurp dodies. Likosā es būtu grūstījies ar vīriem, ar kuriem kopā esmu uzaudzis, saskrējies ar meitenēm, ar kurām es bērnībā esmu spēlējis ķcrenes un lauzies. Šeit citas krāsas uzskrien man virsū un pat neatvainojas. Šeit ir pilsēta, un man te nepatīk. Es jūtos viens.

„Esam klāt,” saka Dejotājs, ievezdams mani tumsā pa kādām durvīm, virs kurām uz akmens virsmas mirgo elektronisks lidojošais pūķis. Mums priekšā aizstājas plecīgs Brūnās krāsas pārstāvis ar modificētu degunu. Mēs pagaidām, kamēr metāla deguns nourkšķēsies un nošņaukāsies. Viņš ir lielāks par Dejotāju.

„Šim matos ir krāsa,” viņš norūc uz mani, paošņājis manus matus. „Šamais būt rūsganais.”

Aiz viņa jostas vīd aizbāzts svilinātājs. Zem piedurknes pie plaukstas locītavas noslēpts nazis — varu to pateikt pēc tā, kā kustas milzeņa roka. Uz pakāpiena viņam piebiedrojas vēl viens rīkļurāvējs. Viņa acābolos ieaudzēti dārgakmeņu procesori, mazi sarkani rubīni, kas iemirdzas, kad tajos pareizā leņķī iespīd gaisma. Skatos uz dārgakmeņiem un brūnajām acīm.

„Kas ir ar šito te? Viņš grib norauties?” Rīkļurāvējs nospļaujas. „Turpini uz mani bolīties, un es aiznesīšu tavas aknas pārdot tirgū.”

Domā, ka es šo izaicinu. Patiesībā mani vienkārši pārņēmusi ziņkāre par rubīniem, bet, kad viņš man piedraud, uzsmaidu un drusku piemiedzu ar aci tā, kā būtu darījis raktuvēs. Viņa plaukstā atvāžas nazis. Šeit noteikumi ir citādi.

„Turpini spēlēt, puis’. Es tev’ izaicinu. Turpini spēlēt!”

„Mūs gaida Mikijs,” Dejotājs viņam saka.

Vēroju Bleķdcguna drauģeli, kurš mēģina iebiedēt mani ar skatienu, it kā es būtu kāds bērns. Bleķdeguns pavīpsnā un glūn uz Dejotāja roku un kāju. „Nepazīstu nekādu Mikiju, kropli.” Viņš pār plecu pamet skatu uz savu draugu. „Tu zini tādu Mikiju?”

„Nea. Te neviena Mikija nav.”

„Kāds atvieglojums.” Dejotājs uzliek roku uz svilinātāja, kas paslēpts zem jakas. „Tā kā Mikiju nepazīstat, jums nenāksies viņam paskaidrot, kāpēc mans… dāsnais draugs nespēja ar viņu sazināties.” Viņš paceļ jakas malu tā, lai tie varētu Paskatīt ieroča rokturi iegravēto glifu. Arēja ķiveri.

To ieraudzījis, Bleķdeguns norij siekalas un izdveš: „Cakars.” Tad šie, viens pār otru klupdami, steidz atvērt durvis. „M-m-mums jāpaņem jūsu šaujamie.” Uz mūsu pusi nāk trīs citi ar daļēji paceltiem svilinātajiem. Harmonija atver savu vesti un parāda tiem pie vēdera piestiprināto spridzekli. Viņa, būdama sarkanā, virpina mirgojošu detonatoru savos veiklajos pirkstos.

„Ai nē. Mums tāpat ir labi.”

Bleķdeguns norij siekalas un pamāj. „Jums tāpat ir labi.”

Ēkas iekštelpās ir tumšs. Tā ir dūmos sabiezējusi un gaismās saraustīta tumsa, gluži kā manās raktuvēs. Pulsē mūzika. Starp krēsliem un galdiem, pie kuriem dzer un smēķē vīrieši, izvietoti stikla cilindri. Tajos dejo sievietes. Dažas grozās ūdeni, to savādie, plēvainie kāju pirksti un slaidie gurni šūpojas mūzikas ritmā. Citas griežas dunošās melodijas pavadījumā, zelta dūmu vai sudrabotas krāsas apņemtas.

Citi rīkļurāvēji pavada mūs līdz kādam galdiņam aizkulisēs, kurš šķiet izgatavots no zaigojoša ūdens. Pie tā atgāzies sēž slaids vīrietis kopā ar visdīvainākajiem radījumiem, kādus esmu redzējis. Sākumā domāju, ka tie ir kādi briesmoņi, bet jo ciešāk ielūkojos, jo vaifāk apjūku. Tās ir cilvēciskas būtnes. Tomēr radītas citādi. Izgrebtas citādi. Skaista, jauna meitene — ne vecāka par Ēo — sēž un lūkojas manī ar smaragdzaļām acīm. No miesas uz muguras spraucas ārā balti ērgļa spārni. Viņa izskatās kā izrauta no drudzī redzēta sapņa, vienīgi viņai tur būtu vajadzējis arī palikt. Citi līdzīgi stāvi klīst dūmos un savādajās gaismās.

Tēlnieks Mikijs ir tievs kā skalpelis, ar šķību smaidiņu un melniem matiem, kas kā eļļas traips nokarājas gar vienu galvas sānu. Ap viņa kreiso roku vijas dūmu ieskautas ametista maskas tetovējums. Tā ir Violetās krāsas — radošo — zīme, tāpēc vienmēr mainās. Viņa delmus rotā vēl citi violeti simboli. Mikijs spēlējas ar mazu, elektronisku kuba miklu,

kurai mainās skaldnes. Viņa pirksti ir ātri, tievāki un garāki, nekā tiem būtu jābūt, turklāt tie ir divpadsmit. Apbrīnojami. Nekad agrāk neesmu redzējis mākslinieku, pat ne HK. Viņi ir tikpat reti satopami kā Baltā krāsa.

,,Ā, Dejotāj,” viņš nopūšas, nepacēlis acis no sava kuba. „Dzirdēju pēc šļūcošā soļa, ka tas esi tu.” Viņš, samiedzis acis, pēta kubu savās rokās. „Un Harmonija. Tevi es saodu jau no durvīm, mana dārgā. Briesmīga bumba, starp citu. Nākamreiz, kad tev vajadzēs patiešām zaglīgu meistara darbu, uzmeklē Mikiju, ja?”

„Mik,” Dejotājs sveicina un apsēžas pie sapņu radījumu galda. Var redzēt, ka Harmonijai no šiem dūmiem sāk nedaudz reibt galva. Es esmu pieradis ostīt kaut ko daudz ļaunāku.

„Nu, Harmonij, mana mīļā,” Mikijs murrā. „Vai jau esi atmetusi šim kroplim ar roku? Varbūt atnāci pievienoties manai ģimenei? Jā? Pēc pārīša spārnu? Nagus tavām rociņām? Asti? Ragus — ar ragiem tu izskatītos nežēlīgi. It sevišķi manā gultā, zīda palagu ieskauta.”

„Izgreb sev dvēseli, un tev var būt kāda cerība,” Harmonija nicīgi novelk.

*

„Ak, ja jākļūst par sarkano, lai man būtu dvēsele, es laipni atteikšos.”

„Tad ķeramies pie lietas.”

„Cik strupi, mana dārgā. Sarunu vajadzētu uzskatīt par mākslas paveidu vai grandiozām vakariņām. Katrs ēdiens savā laikā.” Mikija pirksti lidot lido pār kubu. Viņš savieno laukumus, balstoties uz to elektroniskās frekvences atšķirībām, tomēr ir nedaudz par lēnu, lai savienotu tos, pirms tie mainās. Viņš joprojām nav pacēlis acis.

„Mums tev ir piedāvājums, Mikij,” Dejotājs nepacietīgi saka. Viņš palūkojas uz kubu.

Mikija smaids ir plats un šķībs. Viņš nepaceļ acis. Dejotājs atkārto teikto.

„Tad tomēr pa taisno pie galvenā ēdiena, ja, kropli? Nu tad piedāvā."

Dejotājs izrauj kubu Mikijam no rokām. Ap galdiņu iestājas klusums. Mums aiz muguras mīņājas rīkļurāvēji, un mūzika turpina dunēt. Mana sirds ir pilnīgi mierīga; palūkojos uz svilinātāju, kas piesprādzēts

pie tuvākā apsarga augšstilba. Mikijs lēni paceļ galvu un mazina spriedzi ar savu greizo smaidu. „Kas ir kas, mans draugs?”

Dejotājs dod zīmi Harmonijai, kas uz Mikija pusi pastumj nelielu kastīti.

„Dāvana? Nevajadzēja tā nopūlēties!” Mikijs pēta kasti. „Lēti. Cik bezgaumīga krāsa, sarkanais.” Tad viņš atslidina kastītes vāku un šausmās noelšas. Mikijs atraujas no galda un aizcērt kasti. „Jūs stulbie sūda bastardi! Kas tas ir?”

„Tu zini, kas tās ir.”

Mikijs paliecas uz priekšu, un viņa balss pārvēršas vienā vienīgā šņācienā. „Tu tās atnesi šurp? Kur tu tās dabūji? Vai tu esi traks?” Mākslinieks pamet skatu uz saviem sekotājiem, kas pēta kastīti, prātodami, kas tā satricinājis viņu saimnieku.

„Traks? Mēs esam nolāpīti maniakāli.” Dejotājs pasmaida. „Un mums vajag, lai tās ir piestiprinātas. Un drīz.”

„Piestiprinātas?” Mikijs sāk smieties.

„Pie viņa.” Dejotājs norāda uz mani.

Prrrom!” Mikijs uzkliedz savai svītai. „Ārā, jūs aptaurētie, pielienošie, morālie kropļi! Es runāju ar jums… jūs izdzimteņi! Laukā!” Kad viņa svīta aizsteigusies prom, tēlnieks atver kastīti un izber tās saturu uz galda. Uz gludās virsmas grabēdami izkrīt divi zelta spārni, Zelta krāsas pārstāvja zīmes.

Dejotājs apsēžas. „Mēs gribam, lai tu, lūk, šo musu zēnu pārvērstu par zeltu.”

11 .JUKUŠIE

„Jūs esat jukuši.”

„Paldies!” Harmonija pasmaida.

„Pieņemu, ka tu pārteicies; lūdzu, atkārto vēlreiz,” Mikijs saka Dejotājam.

„Ja sekmīgi piestiprināsi tos manam jaunajam draugam, Arējs samaksās tev tik daudz naudas, cik savu mūžu neesi redzējis.”

„Neiespējami,” Mikijs paziņo. Viņš mani uzlūko un pirmo reizi novērtē. Par spīti manam garajam augumam, neatstāju iespaidu uz viņu. Es viņu nevainoju. Reiz uzskatīju sevi par izskatīgu klanu vīru. Spēcīgu. Muskuļotu. Šeit augšā esmu bāls un stiegrains, jauns un nobijies. Mikijs nospļaujas uz galda. „Neiespējami.”

Harmonija parausta plecus. „Iepriekš tas ir darīts.”

„Kurš tad? Es prasu.” Viņš pagriež galvu. „Nē. Es uz šīs ēsmas neuzķeršos.”

„Kāds talantīgs mākslinieks,” Harmonija turpina viņu izsmiet.

„Neiespējamu Mikijs pieliecas vēl tālāk uz priekšu; viņa šaurajā sejā nav nevienas poras. „Viņa DNS paraugam no smadzenēm jāatbilst spārniem. Vai zinājāt, ka viņu galvaskausos ir zemādas marķējums? Protams, ka nezinājāt — piederību kastai pamato datu čipi, kas implantēti pieres daivas smadzeņu garozā. Tad vēl sinapses saites, molekulārās saites, izsekošanas ierīces, Kvalitātes kontroles padome. Un trauma un asociatīvā

spriestspēja. Pieņemsim, ka padarām viņa ķermeni nevainojamu; joprojām pastāv problēma — mēs nespējam padarīt viņu gudrāku. Peli nevar pārvērst par lauvu.”

„Viņš var domāt kā lauva,” Dejotājs vienkārši saka.

*

„Oho! Viņš var domāt kā lauva" Mikijs ņirgājas.

„Un Arējs vēlas, lai tas tiek izdarīts.” Dejotāja balss ir salta.

„Arējs, Arējs, Arējs. Vienalga, ko grib Arējs, tu ākst! Pat tad, ja neņem vērā zinātni. Viņa fiziskās un prāta spējas droši vien ir tikpat trulas kā sasodītam podu tīrītājam. Un viņa rādītāji neatbildīs. Viņš nav no to sugas! Viņš ir rūsganais!”

„Es esmu Likosas ellesnirējs,” saku.

Mikijs paceļ uzacis. „Oho! Ellesnirējs! Dodiet ceļu! Ellesnirējs, tu saki!” Viņš mēdās, bet tad pēkšņi samiedz acis, it kā būtu mani redzējis jau agrāk. Mana pēršana tika pārraidīta televīzijā. Manu seju atceras daudzi. „Sasper mani aklu,” viņš nomurmina.

„Tu pazīsti manu seju,” es apstiprinu.

Mikijs izvelk populāro videoierakstu un noskatās to, šaudīdams acis starp manu seju un hologrammā redzamo. „Vai tad tu ar to savu draudzeni neesat miruši?”

„Sievu!” es atcērtu.

Mikijs mani ignorē, tikai ir redzams, kā zem ādas saspringst žokļu muskuļi. „Tu taisi glābēju,” viņš apsūdzošā balsī paziņo, lūkodamies uz Dejotāju. „Dejotāj, tu maukasdēls! Tu taisi mesiju savam sasodītajam mērķim!”

Nekad nebiju uz to palūkojies šādi. Sajūtos neomulīgi, un man uzmetas zosāda.

„Jā,” skan Dejotāja atbilde.

„Ja pataisīšu viņu par zeltu, ko jūs ar viņu iesāksiet?”

„Viņš iestāsies Institūtā. Tiks uzņemts. Tur viņa sniegums būs pietiekami labs, lai sasniegtu Iezīmēto rangu; kā iezīmētais viņš var mācīties par prētoru, legātu, politiķi vai kvestoru. Jebko. Viņš sasniegs augstu pozīciju —jo augstāku, jo labāk. Tajā viņš varēs rīkoties, kā Arējam būs nepieciešams mērķa vārdā.”

„Svētā Dievmāte,” nomurmina Mikijs. Viņš skatās uz Harmoniju, tad uz Dejotāju. „Jūs gribat, lai viņš ir bonafide iezīmētais. Ne bronziņš?” Bronza ir blāvāks zelts. Tās pašas klases, tomēr tiek uzskatīts par zemāku un vājāku fizisko dotumu, radurakstu un spēju ziņā. „Ne bronzu,” Dejotājs apstiprina.

„Arī ne elfu?”

„Mums nevajag, lai viņš iet uz naktsklubiem un ēd kaviāru kā pārējie bezvērtīgie zelti. Mēs gribam, lai viņš komandē flotes.”

„Flotes. Ļautiņi, jūs esat traki. Traki!” Pēc ilga klusuma Mikija violetais skatiens paliek piekalts man. „Manu zēn, viņi tevi noslepkavo. Tu neesi zelts. Tu nespēj izdarīt to, ko spēj zelti. Viņi ir slepkavas, kas dzimuši, lai valdītu pār mums\ vai kādreiz esi redzējis kādu no izcilajiem? Protams, tagad viņi izskatās smukiņi un mierīgi. Bet, vai zini, kas notika Iekarošanas laikā? Viņi ir briesmoņi.”

Mikijs krata galvu un mežonīgi iesmejas. „Institūts nav skola, tas ir atlases laukums, uz kuru zelti dodas viens otru nosist, līdz tiek atrasts miesā un garā stiprākais. Tu. Mirsi.”

Galda otrā galā stāv Mikija kubs. Ne vārda neteikdams, pieeju pie tā. Nezinu, kā tas darbojas, toties zemes mīklas man ir labi zināmas. „Manu zēn, ko tu dari?” Mikijs žēli nopūšas. „Tā nav rotaļlieta!” „Vai tu kādreiz esi bijis raktuvēs?” vaicāju viņam. „Kādreiz esi izmantojis savus pirkstus, lai izraktos cauri robežlīnijai divpadsmit grādu leņķī, kamēr tev jārēķina, kā uzturēt astoņdesmit procentu rotācijas jaudu un piecdesmit procentu trieciena spēku tā, lai neuzspridzini kādu gāzes kabatu, kamēr pats sēdi savās čurās un sviedros un uztraucies par zemesčūskām, kas grib ieperināties tev zarnās, lai dētu tur olas?”

„tas ir…

Mikija balss apsīkst, kad viņš redz, kā nagUrbis iemācījis maniem pirkstiem kustēties, kā grācija, ar kādu man iemācīja dejot tēvocis, tiek pārnesta uz manām rokām. Darbodamies dungoju. Tas prasa kādu brīdi — varbūt minūti, varbūt trīs. Tomēr es apgūstu mīklu un tad viegli atrisinu to saskaņā ar frekvenci. Izskatās, ka tai ir vēl viens līmenis, matemātiski atjautības uzdevumi. So matemātiku es nezinu, tomēr

zinu sistēmu, kādā tā darbojas. Atrisinu arī to un vēl četras mīklas, tad kubs manās rokās mainās vēlreiz un kļūst par lodi. Mikija acis ieplešas. Pametu viņam ierīci. Noķēris to savos divpadsmit pirkstos, viņš neatrauj skatienu no manām rokām.

„Neiespējami" viAš murmina.

„Evolūcija,” atbild Harmonija.

Dejotājs pasmaida. „Mums vajadzēs apspriest cenu.”

12 . GREBŠANA

Mana dzīve kļūst par agoniju.

Manas zīmes tiek piestiprinātas pie abu roku delmiem. Mikijs izņem vecās, sarkanās zīmes un kultivē jaunus ādas un kaulu audus, kas aizpilda brūces. Tad viņš ķeras pie nozagta zemādas datu čipa implantēšanas manā pieres daivā. Man stāsta, ka trauma esot mani nogalinājusi un viņiem nācies atdzīvināt manu sirdi. Tātad esmu miris jau divas reizes. Viņi stāsta, ka divas nedēļas esmu gulējis komā, bet man tas viss bija tikai sapnis. Biju ielejā kopā ar Ēo. Viņa noskūpstīja mani uz pieres, bet tad es pamodos un jutu šuves un sāpes.

Guļu gultā, kamēr Mikijs mani pārbauda. Viņš liek man pārlikt stikla lodītes no viena trauka citā. Daru to gandrīz vai veselu mūžību.

„Mēs veidojam sinapses, manu dārgumiņ.”

Viņš pārbauda mani ar vārdu mīklām un mēģina likt man lasīt, bet es neprotu lasīt. „To tev vajadzēs iemācīties, lai tiktu Institūtā,” viņš ķiķina.

Pamosties no sapņiem ir tik nežēlīgi. Tajos mani mierina Ēo, bet, kad atveru acis, viņa ir vairs tikai gaistošas atmiņas. Iztukšots guļu Mikija improvizētajā palātā. Līdzās gultai dūc jonu dezinficētājs. Viss ir balts, tomēr dzirdu, kā viņa klubā dun mūzika. Viņa meitenes maina manus autiņus un iztukšo čuru maisus. Trīs reizes dienā mani mazgā kāda meitene, kas nekad nerunā. Viņas rokas ir slaidas, seja maiga un

skumja tāpat kā toreiz, kad ieraudzīju viņu kopā ar Mikiju sēžam pie caurspīdīgā galda. Spārni, kas izliecas no viņas muguras, ir sasieti ar tumšsarkanu lenti. Viņa nekad neskatās man acīs.

Kamēr Mikijs labo rētaudus no manas nervu operācijas, viņš joprojām liek man veidot sifiapses savienojumus. Viņš smejas, smaida un, pieskardamies manai pierei, sauc mani par savu dārgumiņu. Jūtos kā viena no viņa meitenēm, viens no eņģeļiem, ko viņš izgrebis sev pašam par prieku.

„Tomēr mums nav jāapmierinās tikai ar smadzenēm,” viņš saka. „Vēl daudz jāstrādā pie šī tava rūsganā ķermeņa, ja gribam pārvērst tevi dzelzs zeltā.”

„Un tas būtu?”

„Zelta senči, tos dēvē par dzelzs zeltiem. Tie bija skarbi vīri. Viņi stalti un nežēlīgi stāvēja uz savu kaujas kuģu klājiem un sēja postu pār Zemes armijām un to republiku flotēm. Kas viņi bija par radījumiem!” Mikija skatiens aizklīst tālumā. „Lai viņus radītu, vajadzēja paaudzēm ilgu eigēnikas un bioloģiskas iejaukšanās darbu. Mākslots darvinisms.” Mirkli Mikijs klusē, un šķiet, ka viņā aug dusmas.

„Saka, ka tēlnieki nekad nespēs atveidot Zelta cilvēka skaistumu. Kvalitātes kontroles padome par mums smejas. Personīgi es negribu padarīt tevi par cilvēku. Cilvēki ir tik trausli. Cilvēki salūst. Cilvēki mirst. Nē, es vienmēr esmu gribējis radīt dievu.” Nebēdnīgi smaidīdams, viņš skicē uz savas digitālās planšetes. Apgriezis to otrādi, Mikijs'parāda man slepkavu, par kādu kļūšu. „Kāpēc gan neizgrebt no tevis kara dievu?”

Mikijs pārstāda manu ādu uz muguras un rokām, kur Ēo bija pārsējusi manus apdegumus. Viņš stāsta, ka tā nebūšot mana īstā āda. Tā ir tikai homogēna pamatkārta.

„Tavs skelets ir vājš, jo Marsa gravitācijas spēku veido tikai trešdaļa tā, kāds tas ir uz Zemes, manu smalko, mazo putniņ. Turklāt tavā uzturā trūcis kalcija. Zeltiem standarta kaulu blīvums ir piecas reizes lielāks nekā blīvums, kas dabīgi izveidojas uz Zemes. Tāpēc mums nāksies padarīt tavu skeletu sešas reizes stiprāku; ja gribi izdzīvot Institūtā, tev jābūt no dzelzs. Tas gan būs jautri! Man. Tev nē.”

Mikijs atkal mani grebj. Mokos vārdos neizsakāmā, neaptveramā agonijā.

„Kādam taču jāsaliek punktiņi uz Dieva i.”

Nākamajā dienā viņš nostiprina manu roku kaulus. Tad ribas, mugurkaulu, plecus, kājas, gurnus un seju. Mikijs uzlabo manu cīpslu un muskuļaudu elastību. No pēdējās operācijas viņš žēlsirdīgi neļauj man pamosties vairākas nedēļas. Kad beidzot atveru acis, redzu, ka viņa meitenes, sapulcējušās ap mani, pieaudzē jaunas miesas kultūras un ar īkšķiem masē manus muskuļus.

Mana āda sāk lēni dzīt. Esmu kā ādas ielāpu sega. Viņi sāk man dot sintezētas olbaltumvielas, kreatīnu un augšanas hormonu, kas veicinās muskuļu augšanu un cīpslu atjaunošanos. Naktīs mans ķermenis trīc un kņud, kamēr svīstu pa jaunām, mazākām porām. Nedrīkstu izmantot pretsāpju līdzekļus, kas būtu tik stipri, ka apslāpētu agoniju, jo izmainītajiem nerviem jāiemācās funkcionēt jaunajās šķiedrās un pārveidotajās smadzenēs.

Ļaunākajās naktīs Mikijs sēž man blakus un stāsta stāstus. Man viņš patīk tikai šajos brīžos, tikai tad es nedomāju, ka viņš ir kaut kāds šīs perversās Sabiedrības atvemts briesmonis.

„Mana profesija ir radīt, mazo putniņ,” viņš kādu nakti stāsta, kad kopā sēžam tumsā. Sistēmu blāvajās gaismās viņa seja met savādas ēnas. „Jaunībā dzīvoju vietā, ko sauca par Birzi. Varētu teikt, ka uzaugu cirka kultūrā. Uzstājāmies katru vakaru. Tie bija krāsu, skaņu un deju svētki.” „Izklausās briesmīgi,” sarkastiski nomurminu. „Gluži kā raktuves.” Mikijs maigi pasmaida, un viņa skatiens atkal aizklīst tālumā. „Pieļauju, ka tev tā varētu likties ērta dzīve. Tomēr Birzī valdīja zināms vājprāts. Mums lika dzert tabletes. Tabletes, kas ļāva mums ar putekļu spārniem lidināties starp planētām un apciemot Jupitera feju karaļus un Eiropas dzelmju nāras. Mans prāts allaž bija nošķirts no ķermeņa. Tam nebija miera. Vājprātam nebija gala.” Tad viņš sasita plaukstas. „Un tagad grebju būtnes, ko redzēju savos drudža sapņos, gluži kā viņi allaž bija gribējuši. Es domāju, ka nosapņoju arī tevi. Es pieņemu, ka beigās viņi vēlēsies, kaut es vispār nebūtu sapņojis.”

„Vai tas bija labs sapnis?” vaicāju.

„Kas?”

„Tas, kurā biju es.”

„Nē. Nē, tas bija murgs. Par vīru no elles, par uguns mīļotāju.” Viņš apklust kā noburts.

„Kāpēc tas ir tik briesmīgi?” prasu viņam. „Dzīve. Šis viss. Kāpēc viņiem jāliek mums to darīt? Kāpēc viņiem jāizturas pret mums kā pret saviem vergiem?”

„Vara.”

„Vara nav īsta. Tas ir tikai vārds.”

Mikijs klusēdams prāto. Tad viņš parausta savus šauros plecus. „Saka, ka cilvēce ir vergojusi vienmēr. Brīvība padara mūs par iekāres un alkatības vergiem. Atņemot brīvību, man viņi ir devuši sapņus, kuros dzīvot. Tev viņi ir devuši uzupurēšanos, ģimeni, kopienu, kurā dzīvot. Un sabiedrība ir stabila. Neviens nemirst badā. Nepastāv genocīds. Nenorisinās lieli kari. Un, kad Zelts cīnās, viņi ievēro likumus. Kad lielie nami sakasās, viņi karo… cildenu

„Cildeni? Viņi man meloja! Teica, ka esmu pirmatklājējs.”

„Un vai tu būtu bijis laimīgāks, ja zinātu, ka esi vergs?” Mikijs pavaicā. „Nē. Neviens no miljarda zemSarkano Marsa pazemē nebūtu laimīgs, ja zinātu to, ko zina virsSarkanie — ka viņi ir vergi. Tātad, vai melot nav labāk?”

„Labāk ir nepaverdzināt.”

Kad esmu gatavs, viņš pieslēdz manu gaisa cauruli laukĢeneratoram, kas simulē pastiprinātu gravitācijas spēka iedarbību uz manu ķermeni. Tādas sāpes nekad neesmu jutis. Mans ķermenis cieš. Mani kauli, āda un muskuļi kliedz spiedienā un pārmaiņās, līdz iedarbojas medikamenti, kas kliedzienus pārvērš trulā, nepārtrauktā vaidā.

Guļu dienām ilgi. Sapņoju par mājām un ģimeni. Katru nakti pamostos, kad atkal esmu redzējis, kā Eo tiek pakārta. Viņa izskrien caur manu prātu. Man pietrūkst viņas siltuma līdzās gultā, lai gan viņi man iedevuši HK imersijas, masku, lai novērstu domas no sāpēm.

Pretsāpju līdzekļu daudzums pamazām tiek samazināts. Muskuļi joprojām nav pieraduši pie kaulu blīvuma, tāpēc mana eksistence kļūst

par garu, melodisku sāpi. Man sāk dot īstu ēdienu. Mikijs sēž uz manas gultas malas un glāsta man matus līdz vēlai naktij. Man vienalga, ka viņa pirksti atgādina zirnekļa kājas. Man vienalga, ka viņš uzskata mani par kaut kādu mākslas darbu, savu mākslas darbu. Viņš iedod man ēdienu, ko sauc par hamburgeru. Man tas garšo. Manas diētas sastāvā ir sarkanā gaļa, biezie krēmi, mērces, maize, augļi un dārzeņi. Nekad mūžā neesmu tik labi ēdis.

„Tev vajag kalorijas,” Mikijs dūdo. „Tu man esi bijis tik stiprs; paēd labi. Tu esi šo ēdienu pelnījis.”

„Kā man sokas?” es jautāju.

„O, grūtākās daļas ir garām, manu dārgumiņ. Vai zini, tu esi brīnišķīgs zēns. Viņi parādīja man ierakstus no citām operācijām, kurās šo mēģinājuši citi tēlnieki. Ai, cik šie citi tēlnieki neveikli, cik viņu subjekti vāji! Bet tu esi stiprs, un es esmu ģeniāls.” Viņš uzsit man pa krūtīm. „Tev ir dižciltīga ērzeļa sirds. Nekad neesmu tādu redzējis. Pieņemu, ka tad, kad biji mazs, tevi sakoda zemesčūska?”

„Tā bija. Jā.”

„Tā jau man likās. Tavai sirdij nācās piemēroties, lai pretotos indes iedarbībai.”

„Kad mani sakoda, tēvocis lielāko daļu indes izsūca," es saku.

„Nē,” Mikijs iesmejas. „Tas ir mīts. Indi nevar izsūkt. Tā joprojām rit tevī kopā ar asinīm un piespiež tevi būt spēcīgam, ja gribi dzīvot. Tu esi ļoti īpašs, gluži tāpat kā es.”

„Tad es šeit nemiršu?” izdvešu.

Mikijs smejas. „Nē! Nē! Tam mēs jau esam garām. Sāpes būs. Tomēr nāves draudiem esam jau pāri. Drīz būsim pārvērtuši cilvēku par dievu. Sarkano par zeltu. Pat tava sieva tevi nepazītu.”

Tas ir viss, no kā baidījos.

Kad tie paņem manas acis un pārstāda zeltītas, jūtos kā miris. Mikijs saka, ka vienkārši jāsavieno optiskais nervs ar „donora” aci. Vienkārša lieta, ko viņš dučiem reižu darījis kosmētiskos nolūkos; viņš saka, ka grūtākā daļa bija pieres daivas operācija. Es nepiekrītu. Jā, es jūtu sāpes. Tomēr ar jaunajām acīm redzu lietas, ko agrāk nesaskatīju. Viss ir

skaidrāks, asāks un daudz neizturamāks. Man šis process riebjas. Tas viss tikai apstiprina Zelta pārākumu. Lai kļūtu ar viņiem fiziski vienlīdzīgs, vajadzīgs tik daudz. Nav brīnums, ka mēs viņiem kalpojam.

Tas nav mans. Nekas no tā nav mans. Mana āda ir pārāk mīksta, pārāk starojoša, pārāk nevainojama. Bez rētām es nepazīstu savu ķermeni. Nepazīstu savu plaukstu virspuses. Ēo mani nepazītu.

Pēc tam Mikijs paņem manus matus. Viss ir mainījies.

Nedēļas aizrit fizioterapijā. Varu gremdēties pārdomās, lēni staigādams pa telpu kopā ar spārnoto meiteni Iviju. Neviens no mums pārāk nealkst runāt. Viņai ir savi dēmoni, bet man — savējie, tāpēc laiku pavadām klusumā un mierā, izņemot reizes, kad ienāk Mikijs un dūdo par to, cik skaistus bērnus mēs kopā radītu.

Kādudien Mikijs pat atnes man antīku cītaru ar koka, nevis plastmasas korpusu. Tas ir laipnākais, ko viņš jebkad izdarījis. Es nedziedu, bet spēlēju Likosas sērīgās dziesmas. Tradicionālās melodijas, kuras ārpus raktuvēm neviens nekad nav dzirdējis. Viņš un Ivija dažkārt pasēž pie manis, un, lai gan domāju, ka Mikijs ir negants radījums, ir sajūta, ka viņš saprot mūziku. Tās daili. Tās nozīmi. Un pēc tam viņš klusē. Arī tad viņš man patīk. Mierīgs.

„Paskat, tu esi izrādījies drusku sīkstāks', nekā sākumā biju domājusi,” saka Harmonija, kad kādu rītu pamostos.

„Kur tu biji?” jautāju, atvēris acis.

„Meklēju donorus.” Ieraudzījusi manas acu zīlītes, viņa saraujas. „Pasaule nav apstājusies tikai tāpēc, ka tu esi te,” viņa saka. „Mums bija daži darbi darāmi. Mikijs saka, ka vari paiet.”

„Pieņemos spēkā.”

„Ne pietiekami,” viņa spriež, mani nopētījusi. „Tu izskaties pēc žirafes mazuļa. Es to labošu.”

Harmonija aizved mani uz sēra spuldžu izgaismotu, apbružātu trenažieru zāli Mikija kluba pagrabā. Man patīk just auksto akmens grīdu zem kailajām pēdām. Mana līdzsvara sajūta ir atgriezusies, un tas ir labi, jo Harmonija nepiedāvā roku, uz kuras atbalstīties; tā vietā viņa mādama aicina mani uz tumšās sporta zāles centru.

„Nopirkām tev šis,” Harmonija saka.

Viņa norāda uz divām iekārtām tumšās telpas vidū. Ierīces ir sudrabotas un atgādina man tērpus, ko senos gadsimtos nēsāja bruņinieki. Bruņas karājas iekārtas divos metāla vados. „Tās ir koncentrācijas mašīnas.”

Ieslīdu vienā no tām. Manas pēdas, kājas, torsu un kaklu ieskauj sausa želeja, bet brīva paliek tikai galva. Mašīna ir būvēta tā, lai pretotos manām kustībām, tomēr reaģē pat uz vissīkāko stimulu. Palielināt muskuļu masu var, tos trenējot pietiekami intensīvi, lai radītu mikroskopiskus plīsumus audu šķiedrās. Tie rada sāpes, ko jūtam dienās pēc intensīva treniņa, tie ir saplēsti audi, nevis pienskābe. Kad plīsuma vietas aizaug ar muskuļiem, pieaug to apjoms. Koncentrācijas mašīna ir radīta, lai uzturētu šo procesu. Tas ir paša nelabā izgudrojums.

Harmonija nolaiž man uz acīm iekārtas sejsegu.

Mans ķermenis joprojām ir treniņu zālē, bet es redzu, kā kustos pa Marsa nelīdzeno virsmu. Es skrienu, piespiezdams kājas koncentrācijas mašīnas radītajā pretestībā, kas pieaug saskaņā ar Harmonijas noskaņojumu vai simulācijā atainoto vidi. Dažkārt klaiņoju Zemes džungļos, kur pa krūmājiem skrienos ar panterām vai nonāku uz Lunas krāteriem klātās virsmas, pirms tā vēl bija apdzīvota. Tomēr allaž atgriežos mājās uz Marsa, lai skrietu pa tā sarkano zemi un lēktu pāri dziļajām aizām. Dažreiz Harmonija piebiedrojas otrā mašīnā, lai man būtu, ar ko skrieties.

Viņa liek man pamatīgi nopūlēties, un dažkārt prātoju, vai viņa mēģina mani salauzt. Es viņai to neļauju.

„Ja tu treniņa laikā nevem, tas nozīmē, ka pietiekami necenties,” viņa saka.

Šis dienas ir mokošas. Mans ķermenis ir sāpju kamols no pēdu spilventiņiem līdz sprandai. Mikija sārtās masē mani katru dienu. Pasaulē nav patīkamākas baudas, tomēr trīs dienas pēc Harmonijas treniņu sākšanas pamostos no tā, ka vemju gultā. Es trīcu, drebu un aiz sienas dzirdu lamas.

„To darot, jāievēro noteikta zinātne, tu sīkā, negantā ragana!” Mikijs kliedz. „Viņš būs mākslas darbs, bet tikai tad, ja neliesi ūdeni uz krāsas, pirms tā pieķērusies audeklam! Nesabojā viņu!”

„Viņam jābūt nevainojamam,” Harmonija noskalda. „Dejotāj, ja viņā būs kaut viena vājība, pārējie bērni nobendēs viņu kā zaļu urbjZelli!”

„Bet tu jau viņu bendē!” īd Mikijs. „Tu viņu iznīcini! Viņa ķermenis nespēj izturēt muskuļfi dalīšanos.”

„Viņš nav iebildis pret nodarbībām,” Harmonija viņam atgādina. „Tas tāpēc, ka viņš nezina, ka drīkst iebilst!” Mikijs saka. „Dejotāj, no šī procesa biomehānikas viņa neko nesaprot! Neļauj viņai sabendēt manu puisēnu.”

„Viņš nav tavs puisēns!” Harmonija ņirgājas.

Mikija balss pieklust. „Dejotāj, Derovs ir kā dižciltīgs ērzelis, viens no vecajiem Zemes zirgiem. Skaistiem zvēriem, kas skries tik ātri, cik liksi. Viņi skries. Un skries. Un skries. Līdz vairs nespēs. Līdz viņu sirdis sasprāgs gabalos.”

Mirkli ir klusums, tad dzirdu Dejotāja balsi.

„Arējs reiz teica, ka cietākais tērauds rodas viskarstākajā ugunī. Turpini izaicināt zēna spējas.”

Noklausījies viņu sarunu, ņemu ļaunā abu savu skolotāju vārdus: Mikija — par to, ka viņš uzskata mani par vāju, bet Dejotāja — par to, ka viņš uzskata mani par savu darbarīku. Marti nesadusmo vienīgi Harmonija. Viņas balsī, viņas acīs kvēlo tās pašas dusmas, ko jūtu savā dvēselē. Varbūt tagad viņai ir Dejotājs, bet arī viņa ir kādu zaudējusi. Par to stāsta viņas sejas neapdegusī puse. Viņa nevērpj intrigas kā Dejotājs vai viņa saimnieks Arējs. Viņa ir tāda kā es — kvēlo niknumā, kas visu pārējo padara tik nenozīmīgu.

Tonakt es raudu.

Turpmākajās dienās viņi dod man medikamentus, kas paātrina olbaltuma sintēzi un muskuļu atjaunošanos. Pēc tam, kad muskuļaudi atguvušies no sākotnējās traumas, viņi liek man trenēties smagāk nekā pirms tam; pat Mikijs neiebilst, lai gan zem viņa acīm vīd tumši loki un šaurie vaigi izskatās iekrituši. Pēdējo nedēļu laikā viņš ir atsvešinājies, vairs nestāsta man stāstus, it kā baidītos no paša radītā tagad, kad sāku pieņemt savu patieso veidolu.

Mēs ar Harmoniju sarunājamies ļoti maz, tomēr mūsu attiecībās notikušas tikko jaušamas pārmaiņas, kaut kāda pirmatnēja savstarpēja izpratne, ka esam līdzīgas būtnes. Bet jo spēcīgāks kļūst mans ķermenis, jo grūtāk Harmonijai tikt man līdzi, par spīti tam, ka viņa ir rūdīta sieviete no raktuvēm. Un tā notiek jau pēc divām nedēļām. Atšķirība starp mūsu spējām turpina augt. Pēc mēneša skrieties ar viņu man ir tāpat kā sacensties ar bērnu. Neatslābstu pat tad.

A4ans ķermenis sāk mainīties. Kļūstu masīvāks. Koncentrācijas mašīnā, ko tagad papildinu ar svarcelšanu virsGravitācijā, mani muskuļi kļūst spēcīgi un cieti. Pamazām pieaug to spēks. Mani pleci kļūst platāki, noapaļojas; redzu, kā uz delmiem izspiežas cīpslas; manu torsu kā bruņas aptver stingra cietu muskuļu masa. Koncentrācijas mašīnā pat manas rokas kļūst vēl stiprākas, kas allaž bijušas mana ķermeņa spēcīgākā daļa. Vienkārši saspiežot, varu saberzt akmeni pulverī. To ieraudzījis, Mikijs lēkāja kā bērns. Neviens vairs nesniedz man roku.

Guļu virsGravitācijas laukā, lai tad, kad kustēšos uz Marsa virsmas, justos ātrs, veikls un daudz izveicīgāks nekā jebkad agrāk. Attīstās mani ātrie muskuļu audi. Manas rokas kustas kā zibens, un, kad tās trāpa treniņu zāles cilvēka apveida boksa maisam, tas atlec kā svilinātāja ķerts. Nu jau varu tam izsist cauri.

Mans ķermenis kļūst tāds kā zeltiem, vienam no pirmās šķiras, ne elfam, ne bronzai. Sis ķermenis pieder rasei, kas iekaroja Saules sistēmu. Manas rokas ir pārdabiskas. Tās ir gludas, iedegušas un izveicīgas kā ikvienam no zeltiem. Tomēr, salīdzinot ar pārējo ķermeni, tajās ir neproporcionāli daudz spēka. Ja es esmu duncis, rokas ir mans asmens.

Mainās ne tikai mans ķermenis. Pirms miega iedzeru uztveri paaugstinošas vielas saturošu toniku un palielinātā ātrumā noklausos Krāsas, Iliādu, Ulisu, Pārvēršanos, tēbiešu lugas, Drakoniskās iezīmes, Anabāzi un aizliegtos darbus, piemēram, Grāfu Montē Kristo, Mušu valdnieku, Rūdas Klinšu valdnieces nožēlu, 1984 un Lielisko Getsbiju. Pamostos, zinādams trīstūkstoš gadu ilga perioda literatūru, tiesību kodeksus un vēsturi.

Mana pēdējā diena pie Mikija pienāk, kad ir apritējuši divi mēneši pēc pēdējās operācijas. Pēc treniņa, pavadīdama mani līdz istabai,

Harmonija smaida. Fonā dun mūzika. Šonakt Mikija dejotājas neredz atelpu.

„Atnesīšu tev drēbes, Derov. Mēs ar Dejotāju gribam kopā ar tevi paēst vakariņas un nosvinēt. īvija palīdzēs tev sakopties.”

Viņa atstāj mani divatā ar īviju. Meitenes seja šodien, tāpat kā citās dienās, ir rāma kā sniegs, ko esmu redzējis HK. Vēroju Iviju spoguli, kamēr viņa apgriež man matus. Istaba ir tumša, pie griestiem deg tikai viena spuldze. Tā apspīd viņu no augšas, un īvija izskatās pēc eņģeļa. Nevainīga un šķista. Tomēr viņa nav nevainīga vai šķista. Viņa ir sārtā. Viņi tiek audzēti, lai sniegtu baudu, lai viņu krūtis un gurni izvītos slaikās līnijās, lai viņu vēderi būtu stingri, bet lūpas — pilnīgas un mīkstas. Tomēr Ivija ir meitene, un viņas dzirksts vēl nav izdzisusi. Atceros pēdējo reizi, kad nespēju nosargāt tādu meiteni kā viņa.

Un es? Ir grūti uzlūkot sevi spogulī. Es esmu kļuvis par velnu, ko pats ienīstu. Es esmu augstprātība un nežēlība, tāds cilvēks, kurš nogalināja manu sievu. Es esmu zelts. Un es esmu tikpat auksts kā šis mirdzošais metāls.

Manas acis spīd kā tīrradņi. Mana āda ir maiga un veselīga. Mani kauli ir stiprāki. Jūtu sava slaidā torsa blīvumu. Kad Ivija ir apgriezusi zeltītos matus, viņa atkāpjas un lūkojas manī. Es jūtu viņas bailes, un arī pats tās ciešu. Es vairs neesmu cilvēks. Fiziski esmu kļuvis par ko vairāk.

„Tu esi skaists,” īvija klusi saka, pieskardamās manām zeltītajām zīmēm. Tās ir daudz mazākas par viņas putna spārniem. Aplis atrodas delma aizmugures centrā. Spārni vijas pa miesu, izliekdamies kā izkaptis gar plaukstas locītavu kauliem.

Skatos uz Ivijas baltajiem spārniem un zinu, cik neglīti viņai tie noteikti šķiet, cik ļoti viņa tos droši vien ienīst. Gribu pateikt viņai kaut ko mīļu. Gribu likt viņai pasmaidīt, ja viņa to var. Es teiktu, ka viņa pati ir skaista, bet īvija ir nodzīvojusi visu dzīvi, klausīdamās, kā vīrieši viena vai otra iemesla dēļ viņai to saka. Viņa neticētu tādam puikam kā es. Un es neticu viņas vārdiem. Skaista bija Ēo. Joprojām atceros, kā asinis saskrēja manai sieviņai vaigos, kad viņa dejoja. Viņā bija visas

nesamākslotās dzīves krāsas, dabas raupjais skaistums. Es esmu cilvēka radīta skaistuma ideāls. Izkausēts un cilvēka formā pārliets zelts.

Ivija noskūpsta manu pakausi, izskrien ārā un atstāj mani vienu, lūkojoties HK spoguļattēlā. Nebiju ievērojis, ka viņa ielikusi manā krūšu kabatā vienu no savu spārnu spalvām.

Esmu noguris skatīties HK. Tagad zinu viņu vēsturi un apgūstu arvien vairāk katru dienu. Tomēr esmu noguris būt te iekšā, noguris klausīties Mikija kluba mūzikas dunā un ostīt piparmētru lapas, ko viņš smēķē. Man apnicis noskatīties uz meitenēm, ko viņš ieved savā ģimenē tikai tāpēc, lai pārdotu tālāk, kad kāds piesola pietiekami augstu cenu. Esmu noguris redzēt, kā mirdzošās acis izdziest un kļūst tukšas. Šeit nav Likosa. Te nav mīlestības, ģimenes vai uzticības. Šī ir slima vieta.

„Manu zēn, tu izskaties tā, ka varētu komandēt dedzesKuģu floti,” nostājies durvīs, saka Mikijs. Viņš ieslīd istabā, smaržodams pēc saviem smēķiem. Izstīdzējušie pirksti izvelk man no kabatas Ivijas spalvu un noglāsta ar to otras rokas dūres kauliņus. Viņš viegli uzsit ar spalvu pa manām zeltītajām zīmēm. „Spārni ir mani iemīļotākie. Vai tev ne? Tie simbolizē cilvēces labākos centienus.”

*

Kamēr sēžu un lūkojos spogulī, Mikijs pienāk man klāt no mugurpuses. Viņš uzliek rokas man uz pleciem un runādams atbalsta zodu man uz galvas, it kā es būtu viņa īpašums. Nav grūti saprast, kādēļ viņš tā varētu domāt. Mana kreisā plauksta uzguļ labās zīmei un tur paliek.

„Es jau tev teicu, ka tu esi nevainojams. Tagad pienācis tavs laiks lidot.”

„Tu iedod meitenēm spārnus, bet lidot viņām neļauj, vai ne?” vaicāju.

„Viņas nevar palidot. Viņas ir vienkāršākas radības par tevi. Turklāt es nevaru atļauties nopirkt gravZābaku atļauju. Tāpēc viņas man dejo.” Mikijs paskaidro. „Bet tu, tu lidosi, vai ne, manu lielisko zēn?”

Klusēdams lūkojos viņā. Mikija lūpas savelkas smaidā, jo daru viņu nemierīgu. Tā ir bijis vienmēr. „Tu no manis baidies,” saku viņam.

Mikijs iesmejas. „Vai tad? Oho! Vai tiešām, manu zēn?”

„Jā. Tu esi pieradis zināt, kas ir kas. Tu domā tāpat kā viņi visi.” Pametu ar zodu uz HK atspulgu. „Viss ir ierakstīts akmenī. Viss ir rūpīgi

sakārtots. Sarkanie ir apakšā, bet visi pārējie stāv uz mūsu mugurām. Tagad tu skaties uz mani un saproti, ka mums tur lejā nolāpīti nepatīk. Sarkanie saceļas, Mikij.”

„Ak, jums vēl tāls ceļš ejams…”

«

Pasniedzos un sagrābju Mikija plaukstu locītavas tā, ka viņš nespēj pakustēties. Viņš skatās manī caur spoguli un cenšas izrauties no tvēriena. Nekas nav spēcīgāks par ellesnirēja tvērienu. Smaidu spogulī, un manas zeltītās acis sastopas ar viņa violeto skatienu. Viņš ož pēc bailēm. Pirmatnējām šausmām. Kā pele, ko lauva iedzinis stūrī.

„Esi labs per īviju, Mikij. Neliec viņai dejot. Sniedz viņai ērtu dzīvi, citādi es atgriezīšos un noraušu tev rokas.”

*

13.ĻAUNI DARBI

Mateo ir gara auguma sārtais ar slaidiem locekļiem un gludu, skaistu seju. Viņš ir vergs. Pareizāk sakot, bija vergs, kura pienākums bija sniegt miesisku baudu. Tomēr viņš iet kā ūdens pavēlnieks. Daile katrā solī. Manieres un grācija katrā žestā. Viņam ir tieksme nēsāt cimdus un saraukt degunu par katru mazāko puteklīti. Ķermeņa kopšana bijusi Mateo dzīves jēga. Tāpēc viņam nepavisam nešķiet savādi palīdzēt man uzklāt matu folikulus iznīcinošu krēmu uz manām rokām, kājām, torsa un dzimumorgāniem. Tomēr man tas šķiet savādi. Kad esam pabeiguši, abi lādējamies — es no dedzinošās sajūtas, viņš no sitiena, ko saņēma pa plecu. Nejauši izmežģīju to, vienkārši uzsitot. Joprojām neapzinos savu spēku. Un šos sārtos rada trauslus. Ja viņš ir rozes zieds, es esmu ērkšķi.

„Gluds kā jaundzimušais, tu drudžainais mazuli,” Mateo nopūšas tik pieklājīgi, cik nu tas ir iespējams, sakot kaut ko tādu. „Gluži kā prasa jaunākās Lunas modes tendences. Tagad ar nelielas uzacu korekcijas palīdzību — vai, kā tavas uzacis atgādina sēņu kāpurus — un pēc deguna matiņu epilācijas, kutikulu atbīdīšanas, jauno, līdzeno zobu balināšanas — kas, ja drīkstu izteikties, izskatās dzelteni kā ar sinepēm noziestas pienenes… saki, vai esi kaut reizi tīrījis savus jaunos zobus? — un melno punktiņu likvidēšanas (kas būs kā zondēt raktuvēs hēliju-3), toņa izlabošanas un melatonīna injekcijām tu izskatīsies prīmā un kārtīgs kā roze.”

Es nošņaukājies iesmejos par visām šim muļķībām. „Es jau izskatos pēc zelta.”

„Tu izskaties pēc bronzas! Pēc muļķu zelta! Viena no zemdzimušajiem iznireļiem, kuri vairāk izskatās pēc haki, nevis zelta. Tev jābūt nevainojamam.”

„Tu esi nolāpīti jokains dēlietis, Mateo.”

Viņš uzšauj man pa pakausi. „Domā, ko runā! Zelts drīzāk mirtu, nekā runātu tādā glumā raktuvju žargonā. „Nolādēts”, nevis „nolāpīts”. „Sajāt”, nevis „sačakarēt”. Katrreiz, kad pateiksi „nolāpīts” vai „nolāpītais”, šaušu tev nevis pa pauri, bet pa muti. Un, kad teiksi „čakarēt” vai „pauris”, speršu tev pa kājstarpi — to es pieprotu, tici man. Tāpat es darīšu, ja netiksi vaļā no tā drausmīgā akcenta. Izklausies tā, it kā būtu dzimis nolādētā izgāztuvē.”

Viņš sarauc pieri un uzliek rokas uz šaurajiem gurniem.

„Un tad mums būs jāicmāca tev manieres. Un kultūra, kultūra, labo cilvēki"

„Man ir manieres.”

„Radītāja vārdā, mēs tev liksim pavisam, pavisam atmest to padibeņu akcentu un lamāšanos.”

Viņš baksta man krūtīs, kamēr uzskaita manus trūkumus.

„Tu pats arī varētu ievērot kādus labas uzvedības likumus, dupšpuisīt,” es norūcu.

Viņš novelk vienu no maniem cimdiem, iepļaukā mani ar to, paņem rokās pudeli un pieliek to man pie rīkles. Es smejos.

„Tev vajadzēs atgūt savus ellesnirēja refleksus, lai rīkotos ar šo lempīgo, jauno ķermeni.”

Bolos uz pudeli.

„Nobakstlsi mani līdz nāvei?”

„Tas ir poliēna zobens, labo cilvēk. Citiem vārdiem sakot, slāte. Vienā brīdī tas ir mīksts kā mati, bet, saņēmis organisku impulsu, kļūst cietāks par dimantu. Tas ir vienīgais ierocis, ar kuru var caurdurt pulsLauku. Vienā mirklī pātaga, citā — nevainojams zobens. Tas ir džentlmeņa ierocis. Zelta ierocis. Citai krāsai to nēsāt nozīmē mirt.”

„Tā ir pudele, tu, jok—”

Viņš iegrūž to man kaklā tā, ka sāku rīstīties.

„Un tieši tava uzvedība spieda mani izvilkt slāti un izaicināt tevi, tādējādi priekšlaicīgi apraujot tavu nožēlojamo dzīvi. Varbūt ūķī, ko sauci par savām mājām, par godu cīnījies ar dūrēm. Toreiz tu biji kukainis. Skudra. Izcilais mazākās provokācijas dēļ cīnās ar asmeni. Par viņu godu tev nav ne mazākās nojausmas. Tavs gods bija personisks; viņu gods attiecas uz viņu personu, ģimeni un planētu. Tas arī viss. Viņi cīnās par augstākām likmēm un nepiedod, kad ir izlietas asinis. Vismazāk jau nu iezīmētie. Manieres, labo cilvēk. Manieres tevi pasargās, līdz būsi iemācījies pats sevi aizsargāt no manas šampūna pudeles.”

„Matco…” iesāku, berzēdams kaklu.

„Jā?” viņš nopūšas.

„Kas ir šampūns?”

Es dotu priekšroku vēl vienam termiņam Mikija tēlnieka palātā, nevis mācībām pie Mateo. Mikijs vismaz no manis baidījās.

Nākamajā rītā Dejotājs mēģina piešķirt man citu vārdu.

„Tu būsi salīdzinoši nezināmas ģimenes dēls no tālajām asteroīdu grupām. Drīz šī ģimene ies bojā kuģa nelaimes gadījumā. Tu vienīgais izdzīvosi un mantosi viņu parādus un necilo stāvokli sabiedrībā. Viņa vārds, tavs vārds, būs Kajs au Andromeds.”

„Pajāt,” atbildu. „Es būšu Derovs vai nebūšu nekas.”

Viņš kasa galvu. „Derovs ir… savāds vārds.”

„Tu esi licis man atteikties no matiem, ko man deva tēvs, acīm, ko man atstāja māte, krāsas, kādā piedzimu, tāpēc es paturēšu vārdu, kādā viņi mani nosauca, un tu izdarīsi tā, lai tas nostrādā.”

„Man labāk patika, kad neizturējies kā zelts,” Dejotājs purpina.

„Tātad, ieturoties kā izcilajam, galvenais ir ēst lēni,” Mateo stāsta, kamēr sēžam kopā pie galda jumta stāva dzīvoklī, kurā Dejotājs man pirmoreiz parādīja pasauli. „Tu pieredzēsi daudzus Trimalhiona cienīgus

cienastus. Šādos gadījumos tiks pasniegti septiņi ēdieni — uzkožamie, zupa, zivs, gaļa, salāti, deserts un dzērieni.”

Viņš norāda uz nelielu paplāti, uz kuras sarindoti galda piederumi, un paskaidro dažādās metodes, ar kādām tas katrs ēdot ir pielietojams.

Tad viņš man stāsta: „Ja maltītes laikā tev rodas vajadzība urinēt vai izkārnīties, tā jāatliek līdz maltītes beigām. No izcilā tiek gaidīta spēja kontrolēt sava ķermeņa funkcijas.”

„Tātad memmcsdēliņiem zeltvaidžiem nav ļauts padirst? Nez, kad viņi to dara, vai laukā nāk zelts?”

Mateo iepļaukā mani ar savu cimdu. „Ja tik ļoti alksti atkal redzēt sarkanu, ļauj savai mēlei vaļu viņu klātbūtnē, labo cilvēk, un viņi ar prieku atgādinās tev, kādā krāsā asiņo visi cilvēki. Manieres un paškontrole! Tev nav ne viena, ne otra.” Viņš nošūpo galvu. „Tagad pastāsti man, kam paredzēta šī dakšiņa!”

Gribu pastāstīt viņam, ka tā domāta, lai paurbinātu viņa pakaļu, tomēr nopūšos un atbildu pareizi. „Zivīm, bet tikai tad, ja ēdienā ir asakas.”

„Un cik daudz zivs tev jāēd?”

„Tā visa,” es minu.

„Nē!” Mateo izsaucas. „Vai tu vispār klausījies?” Mateo smalkie pirksti iegrābjas matos, un viņš dziļi ieelpo. „Vai man tev jāatgādina? Ir bronziņi. Ir zelti. Un ir elfi.”

Pārējo viņš ļauj pabeigt man.

„Elfiem trūkst paškontroles,” skaļi atkārtoju iegaumēto. „Viņi patērē visas varas sniegtās ērtības, bet pat nenospļaujas, lai tās nopelnītu. Viņi piedzimst un dzenas pakaļ baudām. Stimmē?”

„Pareizi, nevis 'stimmē. Kas tiek gaidīts no zeltītā? No iezīmētā?” „Nevainojama uzvedība.”

„Un tas nozīmē?”

Mana balss ir salta, atdarinot zelta akcentu. „Tas nozīmē kontroli, labo cilvēk. Paškontroli. Man ir ļauts nodoties dzīves ērtībām, kamēr neļauju tām pārņemt kontroli pār mani. Ja pastāv atslēga tam, kā izprast izcilos, tā meklējama kontroles izpratnē visās tās formās. Ēst zivi,

bet atstāt divdesmit procentus uz šķīvja, lai norādītu, ka tās labā garša neņēma virsroku pār mana rakstura spēku vai nepaverdzināja manas garšas kārpiņas.”

,,Tātad tu tomēr klausījies.”

Nākamajā dienā Dejotājs mani uzmeklē, kamēr jumta stāva dzīvokļa holospogulī vingrinos runāt izcilo akcentā. Manā priekšā ir manas galvas attēls trīs dimensijās. Zobi šķiet tik savādi, un mēle ķeras aiz tiem, kad mēģinu izrunāt vārdus. Pat tagad, kad no pēdējās operācijas dienas pagājuši vairāki mēneši, joprojām mēģinu pierast pie sava ķermeņa. Mani zobi ir lielāki, nekā sākumā šķita. Nepalīdz arī tas, ka zeltvaidži runā tā, it kā viņu nolāpītajos smirdamcaurumos būtu iegrūstas zelta lāpstas. Tāpēc runāt kā vienam no viņiem man ir vieglāk tad, kad redzu, ka izskatos kā viens no viņiem. Tad augstprātība nāk dabiskāk.

„Mīkstini savus r” pamāca Dejotājs. Uzmanīgi klausīdamies, viņš apsēžas, kamēr lasu no viedpulksteņa. „Izliecies, ka katram no tiem priekšā ir h.” Viņa smēķis atgādina man par mājām, un atminos, kāds Likosā šķita arhiGubernators Augusts. Atceros šī vīra mieru. Viņa pacietīgo, augstprātīgo labvēlību. Viņa smīniņu. „Stiep garākus /.”

„Vai tas ir viss, ko tu vari?' saku spogulim.

„Nevainojami!” Dejotājs jokodams noskurinās un uzslavē mani. Viņš uzsit ar veselo roku pa celi.

„Drīz arī sapņošu kā nolāpīts zeltvaidzis,” riebumā nosaku.

„Tev nevajadzētu teikt „nolāpīts”. Tā vietā saki „nolādēts” vai „nolādēti sasodīts”.”

Pametu uz viņu dusmīgu skatu. „Ja es sevi redzētu uz ielas, tad ienīstu. Es gribētu paķert sirpjAsmeni, uzšķērst sevi no rīkles līdz staklei un pārpalikumus sadedzināt. Ēo apvemtos, kad mani ieraudzītu.”

„Tu vēl esi jauns,” Dejotājs smej. „Ak kungs, dažreiz aizmirstu to, cik jauns.” Viņš izvelk no zābaka blašķi un drusku iemalko, tad pamet to man.

Smejos. „Kad pēdējoreiz dzēru, tēvocis Nerols mani sazāļoja.” Iedzeru. „Varbūt tu esi aizmirsis, kāda ir dzīve raktuvēs. Es neesmu jauns.”

Dejotājs sarauc pieri. „Tas nebija domāts kā apvainojums, Derov. Vienkārši tu saproti, kas tev būs jādara. Tu saproti, kāpēc tev tas būs

jādara. Tomēr tu joprojām nomaldies no mērķa un tiesā sevi. Droši vien šobrīd, skatoties uz savu zelta seju, tev metas nelabi. Stimmē?”

„Stimmē gan.” Pamatīgi iemetu no blašķes.

„Bet, Derov, tu tikai spēlēsi lomu.” Viņš strauji saliec pirkstu, un no gredzena uz tā izlec asmens. Mani refleksi ir atgriezušies, un tie ir pietiekami ātri, lai es iegrūstu to viņam rīklē, ja domātu, ka viņš vēl man ļaunu, tomēr ļauju Dejotājam pārskriet ar to pār manu rādītājpirkstu. Izspiežas asinis. Sarkanas asinis. „Gadījumam, ja tev vajag atgādinājumu par to, kas patiesībā esi.”

„Ož pēc mājām,” saku, sūkādams pirkstu. „Mamma mēdza vārīt zemesčūsku asinszupu. Uz pusi garšīgāk, nekā izklausās.”

„Mērcāt tajā linsēklu maizi un pārkaisījāt ar bāmijas pumpuriem?” „Kā tu zini?” es vaicāju.

„Mana mamma darīja tāpat,” Dejotājs smiedamies atzīst. „Ēdām to Dejusvētkos vai pirms Laureātu sumināšanas, kad tika paziņoti uzvarētāji. Allaž tā sačakarētā Gamma.”

„Uz gammu veselību!” Iesmejos un iemetu vēl vienu malku. Dejotājs mani vēro. Smaids pamazām pagaist, un viņa skatiens kļūst salts. „Rīt Mateo mācīs tev dejot.”

„Domāju, ka to darīsi tu,” es saku.

Viņš uzsit pa kroplo kāju. „Pagājis krietns laiciņš, kopš es to darīju pēdējoreiz. Labākais dejotājs Oikosā. Es kustējos kā dziļo tuneļu caurvējš. Visi mūsu labākie dejotāji bija ellesnirēji. Zini, vairākus gadus biju viens no viņiem.”

„Tā jau man likās.”

„Ak tad tā?”

Norādu uz viņa rētām. „Tikai ellesnirējs var būt sakosts tik daudz reižu, kad tuvumā nav urbjZeļļu, kas palīdzētu čūskas noraut. Es arī esmu sakosts. Par to vismaz dabūju lielāku sirdi.”

Dejotājs pamāj, un skatiens aizklīst tālē. „Iekritu midzenī, kamēr laidos salabot nagUrbja buksi. Čūskas bija salīdušas vienā no caurulēm, un es nepamanīju. Izrādījās visnegantākās.”

Man ir skaidrs, kas notika tālāk. „Tie bija mazuļi,” es saku.

Dejotājs pamāj.

„Tiem ir mazāk indes. Daudz mazāk nekā to vecākiem, tāpēc tie vismaz neizrādījās kodēji, kas gribētu sadēt manī olas. Tomēr, kad tie koda, tad no visa spēka. Par laimi, mums līdzi bija pretinde. Bijām ietirgojuši to no gammām.” Mums Likosā pretindes nav bijis.

Dejotājs pieliecas tuvāk.

„Mēs metīsim tevi zemesčūsku mazuļu midzenī, Derov. Iegaumē to. Iestājpārbaudījumi ir pēc trim mēnešiem. Līdz ar stundām pie Mateo tevi mācīšu arī es. Tomēr, ja nebeigsi sevi tiesāt, ja turpināsi ienīst savu aizsegu, tu pārbaudījumu neizturēsi vai — vēl ļaunāk — izturēsi un paslīdēsi, nododams sevi Institūtā. Un tad viss būs sačakarēts.”

Grozos krēslā. Nu mani sagrābj vēl vienas bailes — ne tikai bailes kļūt par cilvēku, ko Ēo nepazītu, bet daudz pirmatnējāka izjūta, nāvīgas bailes no maniem ienaidniekiem. Kādi viņi būs? Jau tagad dzirdu viņu ņirgas, jūtu viņu nicinājumu.

„Nav svarīgi, ja viņi mani atmaskos.” Uzsitu pa Dejotāja celi. „Viņi jau ir atņēmuši man visu, ko varēja. Tieši tāpēc esmu ierocis, ko varēsiet izmantot.”

„Nepareizi,” Dejotājs aizsvilstas. „Tu mums esi noderīgs tāpēc, ka esi kas vairāk par ieroci. Kad tava sieva gāja bojā, viņa neatstāja tev vienīgi asinsatriebību. Viņa atstāja mantojumā savu sapni. Tu esi tā glabātājs. Tā radītājs. Tāpēc nespļauj zili melnu. Lai ko teiktu Harmonija, tu necīnies pret viņiem. Tu cīnies par Ēo sapni, par savu ģimeni, kas joprojām dzīvo, par savu tautu.”

„Vai tas ir Arēja viedoklis? Pareizāk sakot, vai tavējais?”

„Es neesmu Arējs,” Dejotājs atkārto. Es viņam neticu. Esmu redzējis, kā Dejotāja vīri viņu uzlūko, kā viņam piekāpjas pat Harmonija.

„Ielūkojies sevī, Derov, un tu redzēsi, ka esi labs cilvēks, kurš būs spiests darīt ļaunus darbus.”

Manas rokas neizraibina rētas, tās šķiet savādas, kad savelku plaukstas dūrēs, līdz kauliņi atkal izbalē pazīstamā nokrāsā.

„Redzi? Tieši to es nesaprotu. Ja esmu labs cilvēks, kāpēc es gribu darīt ļaunu?”

14 . ANDROMEDS

Mateo nevar iemācīt man dejot. Viņš demonstrē man katru no pieciem deju veidiem, ko dejo i7xilie, un mēs jau esam galā. Atšķirībā no dejām, ko man mācīja tēvocis, Zelta dejās lielāks uzsvars tiek likts uz partneri, tomēr kustības ir līdzīgas. Nodejoju visas piecas prasmīgāk, nekā to spēj mans skolotājs. Lai izrādītos, aizsienu sev acis un no galvas nodejoju visas pēc kārtas bez mūzikas. Dejot man iemācīja tēvocis Nerols, un pēc tūkstoš naktīm Likosā, ko piepildījušas vien dejas un dziesmas, prasmīgi ierakstu prātā pat jaunā ķermeņa kustības. Tas spēj lietas, ko vecais ķermenis neprata. Muskuļu šķiedras saraujas citādi, cīpslas stiepjas tālāk, nervi reaģē ātrāk. Plūstoši pārejot no vienas kustības otrā, jūtu, kā muskuļi saldi svilst.

Viena no dejām, Polimeda, raisa manī nostalģiju. Slīdot pa telpu virpuļojošiem soļiem, Mateo liek man nest zizli, kas izstieptā rokā jātur tā, it kā cīnītos ar slāti. Pat kustībā dzirdu pagātnes atbalsis. Jūtu raktuvju vibrāciju, sava klana smaržu. Esmu šo deju redzējis jau agrāk un spēju to nodejot labāk par pārējām. Tā ir deja, kurai radīts mans ķermenis, un tā ir ārkārtīgi līdzīga nelikumīgajai Pļaujas dejai.

Kad beidzu, Mateo ir dusmīgs.

„Vai tā ir kaut kāda spēle?” viņš ņurd.

„Kā tu to domā?”

Viņš nikni lūkojas manī un sit ar pēdu pret grīdu. „Tu nekad neesi bijis ārpus raktuvēm?”

„Tu zini atbildi,” es saku.

„Nekad neesi cīnījies ar zobenu vai vairogu?”

„Esmu gan. Vēl es esmu komandējis zvaigžņu kuģus un ēdis vakariņas kopā ar prētoriem.” Smejos un vaicāju, kas viņam lēcies.

„Šī nav spēle, Derov.”

„Vai es teicu, ka ir?” Esmu apjucis. Kas manā rīcībā izsaucis viņa dusmas? Pieļauju kļūdu un smejos, lai mazinātu spriedzi.

„Tu smejies? Puis’, tu šeit pinies ar Sabiedrību. Un tu smejies? Viņi nav kāda tāla ideja. Viņi ir auksta un nežēlīga realitāte. Ja viņi uzzinās, kas tu esi, tevi nepakārs.” To sakot, viņa seja ir pārvērtusies. It kā viņš to zinātu no pieredzes.

„Es to zinu!”

Mateo neklausās. „Obsidiāni tevi noķers un atdos baltajiem, kas aizvedīs tevi uz savām kamerām, kur spīdzinās. Viņi izraus tev acis un nogriezīs visu, kas padara tevi par cilvēku. Viņu metodes ir izsmalcinātas, bet es pieņemu, ka viņu vienīgais mērķis nebūs informācija vien; ja viņi grib, to var iegūt ar preparātu palīdzību. Drīz pēc tam, kad būsi visu izstāstījis, viņi nogalinās mani, Harmoniju un Dejotāju. Un viņi nogalinās tavu ģimeni ar miesĢēriem un ar zābakiem sašķaidīs tavu brāļa bērnu un māsas bērnu galvas. To viņi I IK nerāda. Kad tavi ienaidnieki ir planētu valdnieki, rēķinies ar sekām, puis’. Planētu valdnieki, zēn.”

Jūtu, kā miesu pārņem drebuļi. Es to visu zinu. Kāpēc viņš nebeidz man to bāzt sejā? Jau tāpat esmu nobijies. Negribu tāds būt, tomēr esmu. Mans uzdevums aprīs mani dzīvu.

„Tāpēc es prasu vēlreiz, vai tu esi tas, par ko Dejotājs tevi uzdod?”

Mirkli klusēju. Ak tā. Biju pieņēmis, ka starp Arēja dēliem pastāv dziļa uzticība, ka viņiem visiem prātā viens mērķis. Lūk, kur plaisa, viens ir atšķēlies. Mateo ir Dejotāja sabiedrotais, tomēr ne draugs. Kaut kas manā dejā licis viņam aizdomāties. Tad es saprotu. Viņš nav redzējis, kā Mikijs mani izgrebj. Viņam neatliek nekas cits, kā vien uz vārda ticēt, ka reiz biju sarkanais, un tas noteikti ir ārkārtīgi grūti. Kaut kas manā dejā licis viņam nodomāt, ka esmu dzimis, lai to darītu. Pēdējā dejā, kas tiek dēvēta par Polimedu.

„Es esmu Derovs, Deila dēls, Lambdas ellesnirējs no Likosas. Nekad neesmu bijis neviens cits, Mateo.”

Viņš sakrusto rokas uz krūtīm. „Ja tu man melo…”

„Es zemKrāsām nemeloju'.'

Tovakar pētu izpildītās dejas. Polimeda grieķu valodā nozīmē „kara bērns”. Šī deja man ļoti atgādināja tēvoča Nerola dejas. Tā ir zeltu kara deja, un tā viņiem tiek mācīta no bērna kājas, lai sagatavotu kaujas kustībām un cīņai ar slāti. Noskatos hologrammu ar zeltiem kaujā, un sirds pamirst. Viņi cīnās kā vasaras dziesma. Ne kā smagnējie monstri obsidiāni. Drīzāk kā svaigā vējā planējoši putni. Viņi cīnās pāros virpuļodami, dejodami, nogalēdami, triekdamies cauri obsidiānu un pelēko laukam, kā ar izkaptīm pļaudami nevis ķermeņus, bet labības stiebrus, no kuriem nevis birst zeltaini graudi, bet šķīst asins. Viņu zeltainās bruņas mirdz. Zibsnī slātes. Viņi ir dievi, nevis cilvēki.

Un es grasos viņus iznīcināt?

Tonakt savā zīda gultā slikti guļu. Aizmiegu ilgi pēc tam, kad esmu noskūpstījis Ēo hemantes ziedu, un sapņoju par tēvu un to, kā būtu bijis pazīt viņu pieaugot, kā būtu iemācīties dejot no tēva, nevis viņa brāļa dzērāja. Pamostoties esmu sažņaudzis rokā savu sarkano pieres apsēju. Glabāju to tikpat rūpīgi kā savu laulības saiti. Visas šīs lietas man atgādina mājas.

Tomēr ar tām nepietiek.

Es baidos.

Dejotājs atnāk, kamēr brokastoju.

„Priecāsies dzirdēt, ka mūsu hakcri pavadījuši divas nedēļas, lai ielauztos Kvalitātes kontroles padomes mākonī un nomainītu Kaja au Andromeda vārdu uz Derovs au Andromeds.”

„Labi.”

„Tas ir viss, kas tev sakāms? Vai maz aptver, cik daudz— Lai nu paliek.” Dejotājs pakrata galvu un iesmejas. „Derovs. Tas ir tik bezKrāsaini. Cilvēki brīnīsies.”

Paraustu plecus, lai apslēptu bailes. „Tad es sakaušu viņu nolādēti sasodīto pārbaudījumu, un viņiem tas rūpēs mazāk nekā melns aiz naga.”

„Zelta vārdi.”

Nākamajā dienā Mateo ar kuģi aizved mani uz Ištaras staļļiem pie Jorktonas robežas. Tā ir vieta pie jūras, kur pār uzkalniem plešas zaļi lauki. Nekad neesmu pieredzējis tādu plašumu. Nekad neesmu redzējis, kā manā priekšā izliecas zeme. Nekad neesmu skatījis īstu horizontu vai tik šausminošus dzīvniekus kā zvērus, ko Mateo sarunājis mūsu mācībstundai. Tie stampā, mīņājas un sprauslā, mētādami astes un rādīdami savus milzīgos, dzeltenos zobus. Zirgi. Par spīti Eo stāstam par Andromedu, esmu baidījies no zirgiem, kopš vien sevi atceros.

„Tie ir briesmoņi,” čukstu Mateo.

„Tik un tā,” viņš čukst pretī. „Tā džentlmeņiem pieņemts. Tev jāprot labi jāt, citādi attapsies apkaunots kādā formālā situācijā.”

Nolūkojos uz citiem garām jājošiem zeltiem. Šodien staļļos ir tikai vēl trīs cilvēki, katru pavada tāds kalpotājs kā Mateo — sārtie un brūnie.

„Vai šādā situācijā?” nošņācu viņam. „Labi, labi.” Norādu uz milzīgu melnu ērzeli, kas ar apkaltajiem nagiem spārda zemi. „Ņemšu to zvēru.”

Mateo pasmaida. „Tavam ātrumam atbilstošāks būs šis.”

Mateo piešķir man poniju. Lielu, tomēr poniju. Šeit neviens neapmainās ar pieklājības frāzēm; traucoties garām, pārējie jātnieki pieliec galvas un novēl labdienu, bet tas arī viss. Tāpēc, lai uzzinātu, cik smieklīgs izskatos, man pietiek tikai ar viņu smaidiem. Un kļūst vēl sliktāk, kad mans ponijs ieskrien pamežā, lai gan abi ar Mateo rāmi jājām pa ceļu. Otrā krūmu audzes pusē nolecu no zirga un veikli piezemējos zālē. Tālumā kāds smejas — meitene ar gariem matiem. Viņa sēž tā ērzeļa mugurā, kuru iepriekš rādiju Mateo.

„Varbūt tev pieklātos palikt pilsētā, elfiņ,” viņa man uzsauc, tad iecērt papēžus zirgam sānos. Pieceļoties iztaisnoju celi un noskatos, kā viņa aizjāj tālumā. Mati meitenei aiz muguras plīvo vēl zeltaināki par rietošo sauli.

15 .PĀRBAUDĪJUMS

Pēc tam, kad divus mēnešus esmu kopā ar Dejotāju vingrinājis prātu, pienāk mana iestājpārbaudījuma diena. Dejotāja mācībstundās neko neiegaumēju. Pat tā īsti nemācos. Tā vietā viņš palīdz man piemērot prātu mainīgām paradigmām. Piemēram, kurā zivs pusē ir vairāk zvīņu, ja gan uz tās kreisā, gan labā sāna ir 3453 zvīņas? Atbilde — ārpusē. Tā tiek dēvēta par ekstrapolatējošo domāšanu. Pirmoreiz satiekot Dejotāju, tā es zināju, ka man jāapēd izkapts kārts. Šāda domāšana man padodas ļoti labi.

Šķiet ironiski, ka Dejotājs un viņa draugi var viltot manu mūža gājumu, manu ģimeni, manu dzīvi, tomēr nespēj viltot mana iestājpārbaudījuma rezultātus. Tāpēc trīs mēnešus pēc mācību uzsākšanas pildu testu gaišā telpā līdzās trokšņainai zeltvaidžu meitenei, kura nepārtraukti bungo ar savu irbuli pa nefrīta rokassprādzi. Ko te var zināt, viņa varētu būt arī daļa no testa. Kad meitene neskatās, izrauju rakstāmāku viņai no pirkstiem un paslēpju piedurknē. Es esmu Likosas ellesnirējs. Tāpēc, jā, es varu nozagt stulbas meitenes irbuli, viņai to nezinot. Skuķis blenž visapkārt, it kā būtu noticis kas pārdabisks. Tad viņa sāk ņerkstēt. Jaunu irbuli tie viņai neizsniedz, tāpēc meitene raudādama izskrien no telpas. Pēc tam viceproktors ielūkojas savā viedpulkstenl un attin nanokameras uzņemto video. Viņš paskatās uz mani un pasmaida. Acīmredzot šādas dotības tiek celtas godā.

Kāda zeltīto meitene, kurai ir asi vaibsti, tam nepiekrīt un, spraukdamās garām gaitenī, nicīgi iešņāc man ausī: „Griezējs.” Mateo piekodināja man ne ar vienu nerunāt, jo vēl neesmu tam gatavs, tāpēc tik tikko noriju atbildi, kas būtu izklausījusies ārkārtīgi sarkani. Vārds skan man galvā. Griezējs. Rīkļurāvējs. Viltnieks. Nekauņa. Tie visi raksturo viņas domas par mani. Smieklīgākais ir tas, ka vairums zeltu šādu apzīmējumu uzskatītu par uzslavu.

Mani uzrunā melodiska balss.

„Es domāju, ka patiesībā viņa tikko izteica tev komplimentu. Tāpēc neņem viņu vērā. Viņa ir glīta kā persiks, tomēr vidū sapuvusi. Reiz nokodos, ja saproti, ko ar to domāju. Garda, bet pēc tam tavā mutē pārvēršas pelnos. Cita starpā, fantastisks ķēriens tur iepriekš! Jau grasījos pats izraut tās pamuļķes acis no galvas. Tā nolādētā dauzīšanās!”

Dzidrā balss pieder jaunam vīrietim, kurš izskatās kā izrauts no grieķu vārsmām. No viņa gandrīz vai pil skaistums un iedomība. Nevainojama audzināšana. Nekad neesmu redzējis tik platu un baltu smaidu, tik gludu un mirdzošu ādu. Viņā ir viss, ko nicinu.

Viņš uzsit man pa plecu un satver manu roku vienā no vidēji formālas iepazīšanās tvērieniem. Viegli paspiežu viņa plaukstu. Arī viņa tvēriens ir spēcīgs, tomēr, kad svešais mēģina gūt virsroku, saspiežu viņa roku tā, ka šis atrauj to kā dzelts. Acīs uzzibsnī raizes.

„Dieva dēļ, tava roka ir kā skrūvspīles!” Viņš iesmejas. Zelts ātri nosauc sevi par Kasiju, un man paveicies, ka viņš nedod man iespēju izteikties, jo, kolīdz ierunājos, viņa piere saraucas grumbās. Mans akcents vēl jāpieslīpē.

„Dcrovs,” viņš atkārto. „Ko lai saka, tāds diezgan bezKrāsains vārds. A…” Viņš lūkojas savā viedpulkstenī, kura ekrānā izvilcis informāciju par manu dzīvi. „Tu gan esi cēlies no nekurienes. Tālplanētu lauķis. Nav brīnums, ka Antonija tev uzšņāca. Bet, paklau, es tev piedošu, ja pastāstīsi man, kā tev veicās testā.”

„Ak, tu man piedosi?”

Viņa uzacis saraucas kopā. „Es te mēģinu būt laipns. Mēs, Bellonas, neesam reformatori, tomēr zinām, ka labi vīri var celties arī no zemas kārtas. Panāc soli pretī, draugs.”

Viņa izskata dēļ jūtu vēlmi viņu provocēt.

„Nu, neapšaubāmi gaidīju, ka tests būs sarežģītāks. Var gadīties, ka netrāpīju jautājumā par sveci, bet pārējos…”

Kasijs vēro mani ar piedodošu smaidu sejā. Viņa dzīvīgais skatiens dejo pa manu seju, bet es tikmēr prātoju, vai no rītiem māte viņam ieveido matus ar zelta lokšķērēm.

„Ar tādām rokām kā tev jābūt īstam biedam slātes cīņā,” viņš uzvedinoši saka.

„Esmu diezgan labs,” es meloju. Mateo nelaiž mani tam verķim ne tuvumā.

„Kāda pieticība! Cilvēk, vai tevi uzaudzināja Baltās krāsas kapuces? Lai paliek, pēc fiziskajiem pārbaudījumiem laižu uz Ageju. Piebiedrosies man? Esmu dzirdējis, ka tēlnieki paveikuši lielisku darbu ar jaunajām dāmām „Kārdinājumā”. Un „Randiņā” tikko iebūvētas gravgrīdas; varēsim lidināties bez gravZābakiem. Ko teiksi, vecīt? Vai tas tevi interesē?” Viņš ar pirkstu uzsit pa vienu no saviem spārniem un piemiedz ar aci. „Tur ir daudz persiku. Neviens nav sapuvis.”

„Diemžēl man jāatsaka.”

„Ak tā.” Viņš salecas, it kā tikko būtu atcerējies, ka esmu tālplanētu lauķis. „Par to neraizējies, manu labo cilvēk, es Samaksāšu un tā tālāk.”

Es pieklājīgi atsaku, bet zelts jau dodas tālāk. Pirms aiziešanas viņš uzsit pa manu viedpulksteni. Nomirgo holoekrāns, kas icstatīts tā, lai tiktu projicēts mana kreisā delma iekšpusē. Tur paliek viņa sejas attēls un informācija par mūsu sarunu — viņa pieminēto klubu adreses, enciklopēdijas šķirklis par Ageju un ziņas par viņa ģimeni. Tur rakstīts: „Kasijs au Bellona.” Prētora Tibērija au Bellonas dēls; viņa tēvs ir Sabiedrības Sestās flotes imperators un, iespējams, vienīgais cilvēks uz Marsa, kurš varenībā spējīgs sacensties ar arhiGubernatoru Augustu. Acīmredzot šīs ģimenes viena otru neieredz. Izskatās, ka tām ir nelāgs paradums nogalināt sāncenšu ģimenes locekļus. Nudien, zemesčūsku mazuļi.

Man likās, ka baidīšos no šiem cilvēkiem. Domāju, ka viņi būs kā mazi dievi. Tomēr, ja neņem vērā Kasiju un Antoniju, daudzi neatstāj spilgtu iespaidu. Manā pārbaudījumu telpā ir tikai septiņdesmit cilvēku.

Daži izskatās kā Kasijs. Tomēr ne visi ir skaisti. Ne visi ir slaidi un valdonīgi. Turklāt tikai nedaudzi rada iespaidu, ka ir pieauguši cilvēki. Par spīti savam fiziskajam veidolam, viņi ir tikai bērni ar sakāpinātu pašapziņu; viņi nepazīst grūtības. Mazuļi. Lielākoties elfi un bronziņi.

Nākamās viņi pārbauda manas fiziskās īpašības. Sēžu kails gaisa krēslā kādā baltā istabā, kamēr Kvalitātes kontroles padomes Vara laboranti vēro mani nanoKamerās. „Ceru, ka visu redzat labi,” es saku.

Ienāk brūnais darbinieks un ar speciālu knaģi aizspiež man degunu. Viņa skatiens ir tukšs. Tajā nav cīņasspara, nav necieņas pret mani. Viņam ir bāla āda, bet kustības ir nervozas un neveiklas.

Man tiek dots norādījums aizturēt elpu, cik ilgi vien plaušas ļaus. Desmit minūtes. Pēc tam brūnais noņem knaģi un dodas prom. Tagad man liek ievilkt gaisu un izelpot. Daru tā, bet pēkšņi saprotu, ka telpā nav skābekļa. Kad sēdēdams sāku klanīt galvu, skābeklis atgriežas. Pēc tam viņi telpu sasaldē un izmēra, cik ilgs laiks paies, līdz sākšu kratīties nekontrolējamos drebuļos. Tad uzkarsē to, lai redzētu, kad mana sirds sāks streikot. Viņi palielina gravitācijas lauku, līdz mana sirds nespēj pienācīgi piegādāt smadzenēm asinis un skābekli. Tad viņi pārbauda, cik svārstīgu kustību spēju izturēt, pirms apvemjos. Esmu pieradis vadīt deviņdesmit metrus garu urbi, tādēļ viņiem atliek vien padoties.

Tiek izmērīta skābekļa plūsma manos muskuļos, sirdsdarbība, muskuļu šķiedru blīvums un garums, kaulu elastība. Pēc elles kopā ar Harmoniju tas viss šķiet kā pastaiga parkā.

Viņi liek man mest bumbiņas, tad nostāda mani pie sienas un prasa, lai noķeru mazas bumbiņas, kas tiek šautas man virsū ar apļveida agregātu. Manas ellesnirēja rokas ir ātrākas par viņu iekārtu, tādēļ viņi izsauc zaļo tehniķi, kas to noregulē, līdz bumbas tiek šautas kā raķetes. Galu galā viena trāpa man pa pieri. Uz mirkli atslēdzos. Viņi nomēra arī to.

Vēlāk izeju acu, ausu, deguna un mutes pārbaudes un tests ir galā. Pēc tā jūtos nedaudz atsvešināts no sevis. It kā viņi būtu izmērījuši manu ķermeni un smadzenes, bet ne mani pašu. Personīgi neesmu kontaktējies ne ar vienu, izņemot Kasiju.

Man sāp visas maliņas, apjucis ieeju ģērbtuvē. Tur pārģērbjas pāris citi zelti, tāpēc paņemu savas drēbes un pavirzos uz kādu diskrētāku nostūri starp plastikāta skapīšu rindām. Tad izdzirdu savādu svilpošanu. Pazīstamu melodiju. To, kura atbalsojas manos sapņos. To, kuras dēļ mira Ēo. Sekoju skaņai un ieraugu, ka ģērbtuves stūri pārģērbjas meitene. Pagriezusi muguru pret mani, viņa pārvelk pār slaikajiem muskuļiem kreklu. Radu troksni. Pēkšņi viņa pagriežas, un vienu neveiklu mirkli stāvu tur un sarkstu. Zeltiem kailums ir vienaldzīgs. Tomēr nespēju citādi reaģēt. Viņa ir skaista — sirdsveida seja, pilnīgas lūpas, izsmejošas acis. Tās smejas par mani tāpat kā todien, kad viņa aizjāja uz sava zirga. Tā ir tā pati meitene, kas nosauca mani par elfu, kad jāju uz ponija.

Izliecas viena no viņas uzacīm. Nezinu, ko teikt, tāpēc panikā pagriežos un izsteidzos no ģērbtuvēm, ko kājas nes.

Zelts tā nebūtu darījis. Tomēr, sēdēdams kopā ar Mateo kuģī, kas ved mūs atpakaļ mājās, atceros meitenes seju. Sarka arī viņa.

Tas ir īss lidojums, pārāk īss. Vēroju Marsu caur rūdītā stikla durvīm. Lai gan planēta ir teraformēta, mūsu ceļā augu valsts ir diezgan nabadzīga. Ielejās un ap ekvatoru planētas virsmu rotā zaļas joslas. Augu valsts izskatās kā zaļas rētas uz tās virsmas, kas klāta ar krāteriem.

Meteorītu radītie krāteri ir pilni ar ūdeni un pārvērtušies varenos ezeros. Ziemeļblāzmas ūdenskrātuvē, kas stiepjas ziemeļu puslodē, sakrājies saldūdens, kurā čum un mudž savādi jūras dzīvnieki un augi. Tālāk stiepjas milzīgi līdzenumi, kuros putekļu virpuļi savāc augsnes virskārtu un plēšas cauri labības laukiem. Polos, kur trenējas un dzīvo obsidiāni, valda vētras un ledus. Stāsta, ka laika apstākļi tur ir nežēlīgi un auksti, lai gan šobrīd lielākajā Marsa virsmas daļā klimats ir pastāvīgi mērens.

Uz planētas ir tūkstoš pilsētu, un katrā no tām ir gubernators, bet pār tiem visiem valda arhiGubernators. Katra pilsēta atrodas simt raktuvju koloniju centrā. Kolonijas pārvalda gubernatori, bet ikdienas dzīvi kolonijās uzrauga tādi raktuvju maģistri kā Podžins.

Tā kā pastāv tik daudz raktuvju un pilsētu, jāpieņem, ka arhiGubernatora un filmēšanas komandas ierašanos manās mājās veicināja veiksmīgs gadījums. Veiksme un tas, ka biju ellesnirējs. Viņi gribēja radīt no

manis piemēru; doma par Ēo nāca vēlāk. Un viņa nebūtu dziedājusi, ja tur nebūtu arhiGubernatora. Dzīves ironijas nepavisam nav patīkamas.

„Kāds būs Institūts, ja tikšu iekšā?” lūkodamies pa logu, vaicāju Mateo.

„Pieņemu, ka pilns ar nodarbībām. Kā lai es zinu?”

„Vai tad par to nav informācijas?”

„Nē.”

„Nav?” es pārvaicāju.

„Nu, pieņemu, ka tikai nedaudz,” Mateo atzīst. „To pabeidz trīs veidu cilvēki — iezīmētie, absolventi un apkaunotie. Iezīmētie var kāpt augstāk pa sabiedrības kāpnēm; arī absolventi to var, tomēr viņu iespējas ir salīdzinoši ierobežotas, un viņiem joprojām jānopelna rētas; apkaunotie tiek nosūtīti uz tālām, smagām kolonijām, piemēram, Plutonu, kur tiem jāpārrauga pirmās teraformēšanas stadijas.”

„Kā kļūst par iezīmēto?”

„Pieņemu, ka pastāv kaut kāda rangu sistēma; iespējams, sacensības. Es nezinu. Tomēr Zelts ir suga, kas cēlusies iekarojot. Tas būtu tikai likumsakarīgi, ja tas veidotu daļu tavu sacensību.”

„Cik mīklaini,” es nopūšos. „Dažreiz tu esi tikpat noderīgs kā suns bez kājām.”

„Zeltu sabiedrībā, labo cilvēk, galvenā spēle ir protežēšana. Tava rīcība Institūtā kalpos par pagarinātu interviju, lai iegūtu aizbildni. Tev jākļūst par kāda mācekli. Tev vajadzīgs ietekmīgs labvēlis.” Mateo pasmīn. „Tāpēc, ja gribēsi būt noderīgs mūsu mērķa sasniegšanā, centīsies, cik nolāpīti labi vien varēsi. Iztēlojies, ka kļūsti par prētora protežē! Pēc desmit gadiem tu pats varētu kļūt par prētoru. Tavā rīcībā varētu būt flote! Iedomājies, ko tu varētu iesākt ar floti, manu labo cilvēk\ Iedomājies vien!”

Mateo nekad nerunā par šādiem sapņu lidojumiem, tāpēc aizrautība viņa skatienā pielīp arī man. Tā liek darboties iztēlei.

16.INSTITŪTS

Mana pārbaudījuma rezultāti pienāk, kad mūsu augstceltnes jumta stāva dzīvokli ar Mateo vingrinos kultūras iepazīšanā un akcenta modulēšanā. Pa logu paveras skats uz pilsētu un rietošo sauli. Esmu jau gandrīz pabeidzis savu dzēlīgo atbildi par Jorktonas Supcrnovas imitKara sporta klubu, kad mana viedpulksteņa datu straumē nopīkst prioritāras nozīmes ziņa. Gandrīz izgāžu savu kafiju.

„Manu viedpulksteni ir pakļāvis kāds cits,” es saku. „Tā ir Kvalitātes kontroles padome.”

Mateo pielec no krēsla. „Labākajā gadījumā mums ir četras minūtes.” Viņš ieskrien apartamentu bibliotēkā, kur Harmonija lasa, atgāzusies uz ergodīvāna. Viņa pielec kājās, un es nepagūstu ne trīs reizes ievilkt elpu, kad viņa jau ir liftā un prom. Pārliecinos, ka mani un manas neīstās ģimenes holoattēli izkārtoti gan guļamistabā, gan pārējā dzīvokli. Dzīvoklī darbus apdara četri algoti kalpotāji — brūnie un sārtā. Viņi apvilkuši manas neīstās dzimtas livrejas ar Pegaza ģerboni.

Viens no brūnajiem dodas uz virtuvi. Sārtā sieviete masē man plecus. Mateo manā istabā spodrina manus apavus. Protams, visas šīs lietas varētu darīt mašīnas, bet izcilais nekad neizmantos tehniku lietām, ko varētu darīt cilvēks. Tā viņš nevarētu izrādīt varu.

Tālumā kā spāre parādās pilsētas kuģis. Tas aug arvien lielāks un dūc arvien tuvāk, līdz apstājas gaisā pie mana jumta stāva dzīvokļa

loga. Slīdēdamas atveras tā izkāpšanas durvis, un virs Vara tērpā formāli paklanās. Ļauju savam viedpulkstenim atvērt rūdītā stikla logu, un vīrietis ielido iekšā. Līdz ar viņu arī trīs baltie. Katram uz rokām ir balta zīme. Akadēmiķi un Vara birokrāts.

„Vai man ir tas gods uzrunāt Derovu au Andromedu, nesen aizgājušo Lina au Andromeda un Leksas au Andromedas dēlu?”

„Jums ir tas gods.”

Birokrāts nopēta mani ārkārtīgi cieņpilni, tomēr nepacietīgi. „Es esmu Bondils ku Tankrs no Institūta Kvalitātes kontroles padomes. Izlūdzamies nedaudz jūsu laika, lai uzdotu dažus jautājumus.”

Sēžam viens otram pretī pie mana ozolkoka virtuves galda. Tur viņi pievieno manu pirkstu kādai ierīcei, viens no baltajiem uzliek uz acīm brilles, kas analizēs manas acu zīlītes un citas fiziskas reakcijas. Viņi spēs noteikt, vai es meloju.

„Sāksim ar kontroljautājumu, kas palīdzēs izvērtēt jūsu parasto reakciju, sakot taisnību. Vai esat Andromedu ģimenes loceklis?”

„Vai esat izcilo cilmes?”

„Jā.” Meloju ar sakostiem zobiem, sabotēdams viņu kontroljautājumu.

„Vai pirms diviem mēnešiem krāpāties, veicot iestājpārbaudījumu?”

„Nē.”

„Vai lietojāt nervu nuklelnu, lai testa laikā stimulētu uztveres spējas un analītisko funkciju?”

„Nē.”

„Vai izmantojāt tīkla logrīku, lai tiešsaistē vāktu vai sintezētu ārējus resursus?”

„Nē.” Nepacietīgi nopūšos. „Telpā bija slāpētājs, tālab tas nebūtu bijis iespējams. Man prieks, ka esi informēts par pārbaudījuma apstākļiem un velti netērē manu laiku, varš.”

Viņa smaids ir birokrātisks.

„Vai jums bija iepriekšējas zināšanas par jautājumu saturu?”

„Nē.” Šobrīd jau domāju, ka būtu pieņemama dusmīga atbilde. „Kāds ir jūsu nolūks? Neesmu radis, ka jūsu šlakas pārstāvji sauc mani par meli.”

„Izcilais kungs, šī ir standarta procedūra, kas tiek veikta ar visiem elites rezultātu ieguvējiem. Izlūdzos jūsu sapratni,” birokrāts bez izteiksmes saka. „Tiek iztaujāts katrs no augstāko rezultātu sasniedzējicm, kurš izvirzījies tālu priekšā vidējiem rādītājiem. Vai testa laikā pieslēdzāt savu logrīku citas personas logrīkam?”

„Nē. Kā jau teicu, telpā bija slāpētājs. Paldies, ka seko sarunai, niekkalbi.”

Viņi paņem manu asins paraugu un noskenē smadzenes. Rezultāti tiek saņemti uzreiz, tomēr birokrāts ar tiem nepadalīsies. „Protokols,” viņš man atgādina. „Savus rezultātus saņemsiet divu nedēļu laikā.”

Saņemam tos pēc četrām nedēļām. Esmu sekmīgi nolicis Kvalitātes kontroles eksāmenu. Es nekrāpos. Tad, divus mēnešus pēc sasodītā pārbaudījuma, saņemu eksāmena vērtējumu un saprotu, kāpēc viņi domāja, ka esmu krāpies. Esmu nepareizi atbildējis uz vienu jautājumu. Tikai vienu. No simtiem. Kad pastāstu par rezultātiem Dejotājam, Harmonijai un Mateo, viņi vienkārši skatās uz mani. Dejotājs iekrīt atzveltnes krēslā un sāk smieties, histēriski smieties.

„Asiņainā elle,” viņš lamājas. „Mēs esam to paveikuši!”

„Viņš to ir paveicis,” Mateo izlabo.

Dejotājam vajadzīgs kāds brīdis, līdz viņš iedomājas sagādāt šampanieša pudeli, tomēr joprojām jūtu, kā viņš mani vēro, it kā es būtu kaut kas citāds, kaut kas savāds. It kā pēkšņi viņi vairs nesaprastu, ko ir radījuši. Pieskaros hemantes ziedam kabatā un jūtu auklā ap kaklu iekārto laulības saiti. Mani neradīja viņi. Tā bija Ēo.

Dzīvoklī atvados no Dejotāja, kad ierodas sulainis, lai pavadītu mani uz Institūtu. Viņš cieši satver manu roku, kad paspiežam tās uz atvadām, un paskatās uz mani tā, kā skatījās tēvs, pirms tika pakārts. Skatienā ir solījums, ka viss būs labi. Tomēr tur slēpjas arī raizes un šaubas. Vai viņš ir sagatavojis mani šai pasaulei? Vai ir paveicis savu pienākumu? Kad mans tēvs uz mani tā lūkojās, viņam bija divdesmit pieci. Dejotājam ir četrdesmit viens. Nekādas starpības. Pasmejos pie sevis. Tēvocis Nerols man šādu skatienu neveltīja nekad, pat ne todien, kad ļāva nocelt Ēo no karātavām. Tas droši vien tādēļ, ka viņš ir saņēmis

pietiekami daudz manu labo āķu, lai zinātu atbildi uz to. Ja iedomājos par saviem skolotājiem, saviem tēviem, tēvocis Nerols tomēr ietekmējis mani visvairāk. Viņš iemācīja man dejot, iemācīja būt par vīru tādēļ, ka, iespējams, zināja to, ka šī būs mana nākotne. Lai gan viņš mēģināja atturēt mani no ellcsnirēja darba, tieši viņa sniegtās mācības ir glābušas man dzīvību. Tagad esmu apguvis jaunas mācības. Cerēsim, ka ar tām nebūs par maz.

Dejotājs iedod man gredzenNazi, ar kuru pirms vairākiem mēnešiem pārgrieza man pirkstu. Tomēr viņš to ir pārveidojis, lai tas atgādinātu L.

„Tie domās, ka tā ir dienesta pakāpes zīme, ko spartieši nēsāja uz saviem vairogiem,” viņš saka. „L kā Lakedaimonija.” Tomēr patiesībā tas nozīmē Likosu. Lambdu.

Harmonija pārsteidz mani, saņemdama manu roku un noskūpstīdama to vietā, kur kādreiz bija redzama mana sarkanā zīme. Vienā saltajā, nesavainotajā acī sanesušās asaras. Otra acs nespēj raudāt.

„Ivija pārcelsies dzīvot pie mums,” viņa man saka. Viņa pasmaida, pirms varu pajautāt iemeslu. Smaids Harmonijas sejā izskatās tik savādi. „Tu domā, ka esi vienīgais, kurš kaut ko ievēro? Mēs sniegsim viņai labāku dzīvi, nekā to spētu Mikijs.”

Mēs ar Mateo sasmaidāmies un paklanāmies viens otram. Apmaināmies ar pareiziem cieņas apliecinājumiem, un viņš man sniedz roku. Tā nesatver manējo. Tā vietā viņš man no kabatas izrauj ziedu. Mēģinu to atgūt, tomēr Mateo ir vienīgais man pazīstamais cilvēks, kurš ir veiklāks par mani.

„Tu nedrīksti ņemt to līdzi, labo cilvēk. Gana apšaubāma jau ir laulības saite tev rokās. Zieds būtu daudz par daudz.”

„Tad iedod man vienu ziedlapu,” es lūdzu.

„Jau zināju, ka tu to prasīsi.” Mateo izvelk no kabatas kaklarotu. Tajā iegravēts Andromedu ģerbonis. Mans ģerbonis, es atceros. Tas veidots no dzelzs. Viņš ieliek to man plaukstā. „Nočuksti viņas vārdu.” Izdaru tā, un Pegazs atplaukst kā hemantes zieds. Mateo ieliek tajā ziedlapu. Tā aizveras.

„Tā ir tava sirds. Sargā to ar dzelzs tvērienu.”

„Paldies, Mateo!” saku ar asarām acīs. Apskauju viņu un, par spīti protestiem, paceļu gaisā. „Ja nodzīvošu ilgāk par nedēļu, tas būs tikai pateicoties tev, manu labo cilvēk.” Kad nolieku viņu zemē, Mateo ir piesarcis.

„Kontrolē savu temperamentu,” viņš man atgādina, smalkajai balsij satumstot. „Labas manieres, labas manieres, un tad nodedzini viņu nolāpīto namu līdz pamatiem.”

Kamēr kuģis šķērso pilsētu un izlido Marsa lauku teritorijās, plaukstā cieši turu Pegazu. Pār zemi, kuru esmu racis visu mūžu, stiepjas zaļi pirksti. Prātoju, kurš gan tagad kļuvis par Lambdas ellesnirēju. Lorens ir pārāk jauns. Bārlovs — pārāk vecs. Kīrens? Viņš ir pārāk atbildīgs. Viņam ir bērni, ko mīlēt, un viņš redzējis mirstam pārāk daudzus mūsu ģimenes locekļus. Viņa krūtīs nedeg uguns. Leannai tās pietiek diviem, bet sievietēm nav ļauts rakt. Tas droši vien ir Ēo brālis Deins. Mežonīgs, bet ne ar sevišķi gaišu galvu. Tipisks ellesnirējs. Viņš ātri ies bojā. Sī doma uzdzen nelabumu.

Pie vainas gan nav tikai doma. Es nervozēju. Aptveru to, lēni pārlūkodams kuģa salonu. Tur klusēdami sēž seši citi jaunieši. Manu uzmanību piesaista slaids zēns ar atklātu skatienu un glītu smaidu. Tādi kā viņš joprojām spēj smieties, ieraugot tauriņus.

„Džulians,” viņš pieklājīgi iepazīstina ar sevi un satver manu apakšdelmu. Mums nav informācijas, ar ko apmainīties viedpulksteņos; tie tika atņemti, kad iekāpām kuģī. Tā vietā piedāvāju viņam sēdvietu sev pretī. „Derovs. Ārkārtīgi interesants vārds.”

„Vai esi bijis Agejā?” vaicāju Džulianam.

„Kā nu ne,” viņš smaidīdams atbild. Šis puisis smaida visu laiku. „Tu gribi teikt, ka neesi bijis? Tas ir savādi. Man šķita, ka pazīstu tik daudz zeltu, tomēr tikai daži no viņiem spēja tikt tālāk par iestājeksāmeniem. Baidos, ka šī būs brīnišķīga jaunu seju pasaule. Katrā ziņā apskaužu tevi par to, ka neesi bijis Agejā. Tā ir savāda vieta. Skaista, bez šaubām, tomēr saka, ka dzīve tur ir ātra un bezvērtīga.”

„Bet ne mums.”

Viņš iesmejas. „Laikam jau nē. Ja vien tu nespēlē politikas spēli.”

„Man spēlēšanās nepatīk.” Ievēroju viņa reakciju, tāpēc piemiedzu ar aci un nopietno atbildi padaru par joku. „Ja nu vienīgi iesaistītas derības, vecīt. Vai saproti?”

„Saprotu! Kura ir tava spēle? Asinsšahs? Gravkrusts?”

„O, asinsšaham nav ne vainas. Tomēr pirmā vieta tiek imitKaram,” es saku, pasmīnēdams kā zelts.

„It sevišķi, ja esi Nortaunas fans!” viņš piekrīt.

,,Ā… Nortauna. Es nezinu, vai mums būs pa ceļam,” saviebies saku. Iebakstu sev krūtīs ar īkšķi. „Jorktona.”

,Jorktona! Tiešām nezinu, vai mums jebkad būs pa ceļam!” viņš smejas.

Lai gan smaidu, viņš nenojauš, cik esmu auksts; šī saruna, smaidi, zobgalības — tās visas ir sabiedrībā pieņemtas normas. Mateo ir mani labi izskolojis, tomēr Džulianam par labu varu teikt, ka viņš nešķiet nekāds briesmonis.

Viņam vajadzētu tādam būt.

„Mans brālis droši vien jau ir ieradies Institūtā. Viņš jau bija mūsu ģimenes savrupnamā Agejā, kur, bez šaubām, iekūlās kādās nepatikšanās!” Džulians lepni nošūpo galvu. „Labākais cilvēks, ko pazīstu. Tu tikai skaties, viņš būs Pirmais. Mūsu tēva prieks un lepnums, un tas ir kaut kas, ņemot vērā, cik daudz mums ir ģimenes locekļu!” Viņa balsī neatskan nekāda atblāzma no greizsirdības, tikai mīlestība.

„Pirmais?” es pārvaicāju.

,,Ā, Institūta valoda; tas nozīmē — sava nama vecākais.”

Nami. Par tiem es zinu. Ir divpadsmit nami, kas aptuveni balstīti uz personības pamatīpašībām. Katrs nosaukts kāda romiešu panteona dieva vārdā. Skolas nami ir sakaru veidošanas tīkla un pazīšanās klubi ārpus skolas. Ja darbosies labi, tie atradīs tev ietekmīgu ģimeni, kurā kalpot. Tieši ģimenēs slēpjas Sabiedrības patiesā vara. Tām pieder savas armijas un flotes, kas atbalsta Valdnieku bruņotos spēkus. Lojalitāte

sākas ģimenēs. Tās nemīl savu planētu pavalstniekus. Labākajā gadījumā tie tiek uzskatīti par sāncenšiem.

„Nu, jūs puņķutapas, vai vēl neesat beiguši sist viens otram dūrē?” no kuģa stūra ņirdzīgi novelk kāds sīks puišelis. Viņš izskatās tik nevīžīgs, ka drīzāk ir haki, nevis zelts. Plānas lūpas, seja kā nežēlīgam vanagam, kas izspiego peli. Bronziņš.

„Vai mēs tev traucējam?” Mans sarkasms ir pieklājīgi dzēlīgs.

„Vai man traucē divi suņi, kas grūžas? Visticamāk, ka jā. Ja tie ir trokšņaini.”

Džulians pieceļas. „Atvainojies, plukata.”

„Ej un izjāj sevi!” sīkais zeņķis atcērt. Pussekundes laikā Džuliana rokās ne no kurienes parādījies balts cimds. „Vai man ar to būtu jānoslauka pakaļa, tu zelta daiktlaiža?”

„Ko? Tu mazais pagāns!” Džulians šokēts iesaucas. „Kurš tevi audzinājis?”

„Vilki pēc tam, kad izsprāgu no tavas mātes kājstarpes.”

„Tu nezvērs!”

Džulians met sīkajam ar cimdu. Es vēroju to visu, domādams, ka sen neesmu redzējis tik labus kumēdiņus. Sīkaļa šķiet izvilkts taisni no Likosas — varbūt Betas. Viņš ir kā neglīts, mazs, aizkaitināts Lorens. Džulians nezina, ko iesākt, tāpēc met izaicinājumu.

„Es tevi izaicinu, labo cilvēk.”

„Duelis? Tu esi tik ļoti aizvainots?” Neglītenis urlcšķēdams smejas par mazo princīti. „Nu labi. Pēc Pārejas salāpīšu tavas ģimenes godu, daiktlaiža.” Viņš cimdā izšņauc degunu.

„Kāpēc ne tagad, gļēvuli?” iesaucas Džulians. Viņa šaurās krūtis ir izrieztas tā, kā droši vien mācījis viņa tēvs. Neviens neapvainos viņa ģimeni.

„Tu stulbs esi? Vai kaut kur redzi slātes? Idiots. Ej prom. Duelēsimies pēc Pārejas.”

„Pārejas…?” Džulians beidzot pajautā to, par ko domāju.

Noplukušais puisis ļauni pasmīn. Pat viņa zobi ir haki krāsā.

„Tas ir pēdējais pārbaudījums, idiot. Un ciešāk glabātais noslēpums šaipus Oktāvijas au Lunas kājstarpes planētu gredzeniem.”

„Tad kā tu par to zini?” es vaicāju.

„Sakari iekšienē,” sīkais atbild. „Un es nezinu par to. Es zinu to, tu milzīgais čurugalva.”

Viņa vārds ir Sevro, un man patīk viņa pieeja.

Tomēr runas par Pāreju mani uztrauc. Saprotu, ka zinu tik maz, kamēr Džulians uzsāk sarunu ar pēdējo mūsu kuģa pasažieri. Viņi apspriež savus rezultātus. Atšķirība starp viņu zemo rezultātu un manējo ir ārkārtīgi liela. Ievēroju, ka Sevro nicīgi pavīpsnā, kad izdzird viņus sakām tos skaļi. Kā iekļuvuši dalībnieki ar tik zemiem rezultātiem? Man ir nelāga priekšnojauta. Un kāds bijis Sevro rezultāts?

Marinera ielejā ierodamies tumsā. Tā ir milzīga gaismas rēta pār Marsa melno virsmu un plešas, cik tālu vien acis rāda. Tās centrā kā dārgakmeņiem izrotātu zobenu dārzs naktī paceļas manas planētas galvaspilsēta. Uz jumtiem mirgo naktsklubi un no saspiesta gaisa veidotas deju grīdas. Gravjaucējiem spēlējoties ar fiziku, gaisā ceļas un krīt knapi apģērbtas meitenes un muļķīgi puiši. Pilsētas kvartālus atdala skaņKupoli. Traucamies tiem cauri un dzirdam dažādu trokšņu pasaules.

Institūts atrodas aiz Agejas nakts izpriecu rajoniem un ir izbūvēts pie vienas no astoņus kilometrus augstajām Marinera ielejas sienām. Sienas paceļas kā zaļa akmens paisuma viļņi, kas ieaijā civilizāciju floras bagātībā. Institūts ir būvēts no balta akmens — ēku izgrezno kolonnas un skulptūras, romiešu tradīcijas caurauž to līdz pat pamatiem.

Iepriekš šeit neesmu bijis. Tomēr šīs kolonnas esmu redzējis. Esmu redzējis mūsu ceļojuma galamērķi. Iedomājoties viņa seju, rūgtums manī ccļas kā žults no kuņģa līdz pat rīklei. Iedomājoties viņa vārdus. Viņa acis, kas nopētīja pūli. Esmu HK skatījies, kā arhiGubernators vēl un vēlreiz uzrunā citu gadu jaunuzņemtos pirms manis. Drīz es pats to visu dzirdēšu no viņa lūpām. Drīz mani sagrābs niknums. Kad atkal redzēšu viņu klātienē, jutīšu, kā uguns laiza manu sirdi.

Nolaižamies nosēšanās laukumā un tiekam pavadīti uz marmora klātu brīvdabas laukumu, no kura paveras skats uz plašo ieleju. Nakts gaiss dzirkstī. Aiz muguras plešas Ageja, bet mūsu priekšā slejas Institūta vārti. Stāvu kopā ar vairāk nekā tūkstoti zeltvaidžu, kas visi bez

izņēmuma lūkojas apkārt ar savai rasei piedienošo augstprātību. Daudzi stāv bariņos — draugi ārpus skolas baltajām sienām. Nebiju iedomājies, ka viņu klases ir tik lielas.

Obsidiāna miesassargu un Zelta padomnieku pulciņa pavadīts, vārtu priekšā ar gravZābakiem nolaižas slaids Zelta vīrs. Atpazīstot viņa seju, izdzirdot balsi un ieraugot mirdzumu metāla acīs, mana sirds sastingst salā.

„Laipni lūgti, izcilo bērni,” arhiGubernators Nero au Augusts saka balsī, kas gluda kā Eo āda. Tā ir pārdabiski skaļa. „Es pieņemu, ka apzināties savas klātbūtnes svaru. No tūkstoš Marsa pilsētām. No visām varenajām dzimtām esat izvēlēti jūs daži. Jūs esat cilvēces piramīdas virsotne. Šodien jūs aizsāksiet savus centienus piebiedroties mūsu rases augstākajai kastai. Jūsu līdzgaitnieki tāpat kā jūs stāv institūtos uz Venēras, Zemes Austrumu un Rietumu puslodēs, uz Lunas, uz Gāzes gigantu pavadoņiem, uz Eiropas, Astrodijas Grieķu kopā un Astrodijas Trojiešu kopā, uz Mcrkura, Kallisto, Encelādas un Cereras kopuzņēmumā un pie I Iildas tālatklājējiem.”

Šķiet, vēl tikai vakar es domāju, ka esmu pirmatklājējs uz Marsa. Tikai vakar cietu, lai cilvēcei, kura izmisusi bēg no mirstošās Zemes, būtu iespēja apmesties uz sarkanās planētas. Ak, cik ticami melojuši mani valdnieki!

Zvaigznēs aiz Augusta muguras manāma kustība, tomēr ne jau zvaigznes tur slīd. Tās nav arī komētas vai asteroīdi. Tā ir Sestā\in Piektā flote. Marsa armāda. Krūtīs aizķeras elpa. Sesto floti komandē Kasija tēvs, bet mazākā Piektā flote atrodas tiešā arhiGubcrnatora pakļautībā. Vairums kuģu pieder dzimtām, kas zvērējušas uzticību vai nu Augustam, vai Bellonam.

Augusts rāda mums, kāpēc mēs — viņi — valda. Man pār ādu skrien skudriņas. Caur debesīm slīd miljoniem tonnu rūdītā tērauda un nanometāla, bet es nekad neesmu bijis ārpus Marsa atmosfēras. Kuģi ir kā sīki, sudraboti plankumi melnas tintes okeānā. Bet es esmu daudz niecīgāks. Šie plankumi varētu pārvērst Marsu postažā. Tie var iznīcināt pavadoni. Tie plankumi valda pār tinti. Katru floti komandē imperators; flotes eskadriļas komandē prētors. Ko es varētu paveikt ar tādu varu…

Augusts vīzdegunīgi turpina runu. Noriju rīklē sakāpušo žulti. Reiz neiespējamā attāluma dēļ manas dusmas bija aukstas un klusas. Tagad, kad viņi ir rokas stiepiena attālumā, tās deg manī kā uguns.

„Sabiedrībā pastāv trīs posmi — Mežonība, Pacēlums, Pagrimums. Varenie ceļas Mežonības dēļ. Viņi valda Pacēluma laikā. Un viņi krīt pašu Pagrimuma dēļ.”

Viņš'mums stāsta, kā tika gāzti persieši, kā sabruka Roma, jo tās valdnieki aizmirsa par to, kā viņu vecāki izcīnīja tiem impēriju. Viņš pļāpā par musulmaņu dinastijām un eiropiešu sievišķību, ķīniešu reģionālismu, amerikāņu pašiznīcību un dzimuma zudumu. Par visiem senajiem vārdiem.

Mūsu Mežonība sākās, kad mūsu galvaspilsēta Luna sadumpojās pret Zemes tirāniju un atbrīvojās no Demokrācijas važām, no Cildenajiem meliem — idejas, ka cilvēki ir brāļi un radīti vienlīdzīgi.

Ar savu zelta mēli Augusts vij pats savus melus. Viņš stāsta par zeltu ciešanām. Par to, kā ļaužu masas sasēdās vezumā un gaidīja, ka varenie to vilks. Viņi sēdējuši un pātagojuši varenos, līdz tie vairs nav spējuši to izturēt.

Es gan atceros citu pātagošanu.

„Cilvēki nav radīti vienlīdzīgi, mēs visi to zinām. Ir viduvējības. Ir izcilnieki. Ir neglīteņi. Ir skaistuļi. Ja mēs visi būtu vienlīdzīgi, tā nenotiktu. Sarkanais nevar komandēt zvaigžņu kuģi, tāpat kā zaļais nevar kalpot par ārstu!”

Pār laukumu atskan vēl vairāk smieklu, kad viņš aicina mūs palūkoties uz nožēlojamajām Atēnām, vietu, kur dzimis audzējs, kas tiek dēvēts par Dcmokrāciju. Paskat, kā tās krita cīņā ar Spartu! Cildenie meli Atēnas novājināja. Tie lika skaudības māktiem pilsoņiem vērsties pret viņu vislabāko ģenerāli — Alkibiādu.

„Pat Zemes nācijas sāka viena otru apskaust. Amerikas Savienotās Valstis nostiprināja vienlīdzības ideju ar spēku. Kad nācijas apvienojās, amerikāņi pārsteigti atklāja, ka nevienam nepatīk! Ļaužu masas viņus apskauda! Cilvēki, kas radīti vienlīdzīgi, būtu tik skaists sapnis! Tomēr mēs tādi neesam. Mēs cīnāmies pret Cildenajiem meliem. Tomēr,

kā teicu pirms tam un saku tagad, mēs ejam karā pret vēl vienu ļaunumu. Tas ir daudz postošāks ļaunums. Tas ir graujošs, lēns ļaunums. Tas nav mežonīgs ugunsgrēks. Tas ir vēzis. Un šo vēzi sauc Pagrimums. Mūsu Sabiedrība no Mežonības iegājusi Pacēluma laikmetā. Bet, tāpat kā mūsu garīgie senči romieši, arī mēs varam iekrist Pagrimuma lamatās.”

Viņš runā par clfiem.

„Jūs esat cilvēces labākā daļa. Tomēr jūs esat lutināti. Pret jums izturējās kā pret bērniem. Ja jūs būtu dzimuši citā krāsā, jums būtu tulznas. Jums būtu rētas. Jūs pazītu sāpes.”

Viņš pasmaida, it kā pazītu sāpes. Es ienīstu šo cilvēku.

„Jums liekas, ka pazīstat sāpes. Jūs domājat, ka Sabiedrība ir nenovēršams vēstures spēks. Uzskatāt to par vēstures galu. Tomēr tā domājuši daudzi pirms jums. Daudzas valdošas šķiras ticējušas, ka ir pēdējās, pati virsotne. Tās kļuva mīkstas. Resnas. Tās aizmirsa, ka tulznas, ievainojumi, rētas un grūtības uztur visus greznos baudu klubus, kuros patīk iegriezties jums, jaunie zēni, un visus smalkos zīdus, dimantus un vienradžus, ko jūs, meitenes, lūdzat savās dzimšanas dienās.

Daudzi izcilie nav neko upurējuši. Tādēļ viņi nenēsā šo.” Viņš norāda uz garu rētu pār labo vaigu. Tāda pati ir Oktāvijai au Lunai. „Iezīmētā rēta. Mēs neesam Saules sistēmas valdnieki tādēļ, ka piedzimām. Esam valdnieki tādēļ, ka mēs, iezīmētie, dzelzs Zelts, to panācām paši.” Viņš pieskaras rētai uz vaiga. Ja es būtu tuvāk, uztaisītu viņam vēl vienu. Ap mani stāvošie bērni uzsūc šī vīra pļāpas kā skābekli.

„Šobrīd krāsas, kas strādā šīs planētas raktuvēs, ir izturīgākas par jums. Viņi piedzimst ar tulznām. Piedzimst ar rētām un naidu. Viņi ir stipri kā nanotērauds. Par laimi, viņi ir arī ārkārtīgi stulbi. Piemēram, šī Persefone, par kuru noteikti esat dzirdējuši, nav nekas vairāk kā tumsoņu meitene, kas iedomājās, ka ir vērts tikt pakārtai nodziedātas dziesmas dēļ.”

Izkožu vaigā asiņainu bedri. Izdzirdot, ka šis izdzimtenis runā piemin manu sievu, niknumā trīcu.

„Meitene pat nezināja, ka video tiks nopludināts. Tomēr viņas vēlēšanās ciest grūtības sniedza tai varu. Redziet, mocekļi ir kā bites. Viņu

vienīgā vara tiek izpausta nāvē. Cik daudzi nojums upurētos nevis tāpēc, lai savu ienaidnieku nogalinātu, bet tikai tāpēc, lai ievainotu? Pieņemu, ka neviens nojums.”

Jūtu mutē asins garšu. Man ir Dejotāja dotais gredzenNazis. Tomēr elpoju, līdz niknums noplok. Es neesmu moceklis. Es neesmu atriebe. Es esmu Ēo sapnis. Tomēr klausīties un neko nedarīt, kamēr viņas slepkava par sevi tīksminās, jau vien šķiet kā nodevība.

„Kad pienāks laiks, saņemsiet savas rētas no mana zobena,” Augusts noslēdz runu. „Tomēr vispirms jums tās jānopelna.”

17.ATLASE

„Lina un Leksas au Andromedu dēls, tic abi nāk no Apolona nama. Vai jūs vēlētos atzīmēt sevi kā prasītāju uz atvieglotu iekļuvi Apolona namā?” man vienmuļā balsi vaicā izcilo administrators.

Pirmkārt, zcltvaidzis ir lojāls savai krāsai, tad dzimtai, tad planētai un, visbeidzot, namam. Lielāko daļu namu kontrolē viena vai divas ietekmīgas ģimenes. Uz Marsa visus pārējos ietekmē Augusta dzimta, Bellonu dzimta un Arku dzimta.

„Nē,” es atbildu.

Viņš kaut ko pārslēdz viedpulkstenī. „Labi. Kāds, pēc jūsu domām, bija jūsu sniegums slengGudrību testā? Tas ir ekstrapolacijas tests,” viņš precizē.

„Es domāju, ka mani rezultāti runā paši par sevi.”

„Jūs neieklausījāties jautājumā, Derov. Atzīmēšu to jums par sliktu. Es lūdzu, lai jūs raksturojat savus rezultātus.”

„Es domāju, ka nolādēti iedzinu jūsu testu zemē, ser.”

„Ak tā.” Viņš pasmaida. „Nu, jūs tiešām tā izdarījāt. Izdarījāt gan. Prāta ziņā jums varētu būt piemērots Minervas nams. Viltības dēļ varbūt Plutona nams. Apolons lepnuma dēļ. Jā. Hmm. Došu jums uzdevumu. Lūdzu, vcicict to pēc labākās sirdsapziņas. Kad būsiet pabeidzis, intervijas turpināsies.”

Uzdevums ir ātra imersijas spēle. Man jāiegūst kalna galā novietots biķeris. Manā ceļā ir vairāki šķēršļi. Apeju tos, cik vien racionāli iespējams, mēģinādams apslēpt dusmas, kad sīks clfs nozog kādu atslēgu, ko esmu ieguvis. Tomēr uz katra soļa mani sagaida kāds kavēklis vai apgrūtinājums. Turklāt tie vienmēr ir neparedzēti. Lai nojaustu to tuvošanos, ar ekstrapolāciju ir par maz. Galu galā sasniedzu biķeri, tomēr tikai pēc tam, kad esmu nogalinājis kaitinošu burvi un nežēlīgi paverdzinājis elfu tautu ar minētā burvja zizli. Es būtu varējis elfus likt mierā. Tomēr tie mani kaitināja.

Drīz vien ar īsiem starplaikiem telpā nāk intervētāji. Uzzinu, ka viņus sauc par proktoriem. Katrs no viņiem ir iezīmētais. ArhiGubernators viņus ieceļ par katra Institūta nama studentu skolotājiem un pārstāvjiem.

Jāsaka, ka proktori ir iespaidīgi. Viens no viņiem ir milzīgs iezīmēto vīrs, kuram mati ir kā lauvas krēpes, pie viņa apkakles piesprausta zibens šautra, kas apzīmē Jupiteru, mātišķa sieviete ar maigām zelta acīm un apķērīgs vīrs ar spārnotām pēdām uz apkakles. Viņš nespēj nosēdēt mierā, šķiet, ka viņa bērnišķīgā seja nespēj vien atrauties no manām rokām. Viņš liek man spēlēt spēli, kurā izstiepj rokas sev priekšā ar plaukstām uz augšu, bet man savas jāizstiepj virs viņa rokām ar plaukstām uz leju. Viņš mēģina uzsist man pa plaukstām, bet tas nekad neizdodas. Viņš dodas prom, priecīgi plaukšķinādams.

Vēl viena savāda intervija norit, kad ienāk skaists vīrietis ar viļņotiem matiem. Uz viņa apkakles piesprausts loks. Apolons. Viņš man jautā, cik pievilcīgs es sev šķietu, un kļūst neapmierināts, kad sevi novērtēju zemāk, nekā viņš bija domājis. Tik un tā izskatās, ka viņam patīku, jo viņš jautā, par ko es gribētu kādudien kļūt.

„Par flotes imperatoru,” es atbildu.

„Ar floti var paveikt varenas lietas. Tomēr augsts mērķis,” viņš nopūšas un uzsver katru vārdu, ņurrādams kā kaķis. „Iespējams, ka tavai dzimtai pārāk augsts. Varbūt tad, ja tev būtu labdaris vai augstāka izcelsme. Jā, tad varbūt.” Viņš ielūkojas savā viedpulkstenī. „Tomēr maz ticams tavas izcelsmes dēļ. Hm. Veiksmi!”

Sēžu viens pats kādu stundu vai vairāk, līdz man piebiedrojas kāds drūms vīrs. Viņa nelaimīgā seja ir saspiesta kā cirvja gals, tomēr viņam ir rēta, un pie jostas karājas slātes spals. Viņa vārds ir Fičners. Viņš mutē viļā košļājamās gumijas kunkuli. Uniforma viņa mugurā ir melna ar zelta apdari, un tā gandrīz pamanās apslēpt viegli ieapaļo vēderu, kas izspiežas virs biksēm, par spīti jūtamajai gremošanas uzlabošanas līdzekļu smaržai. Tāpat kā daudzi citi, viņš nēsā dažādas nozīmītes. Apkakli rotā divgalvains zelta vilks. Uz aproces piesprausta svešāda roka.

„Viņi dod man trakos suņus,” vīrietis iesāk. „Viņi dod man mūsu rases slepkavas, tos, kas pilni čuru, napalma un etiķa.” Viņš paosta gaisu. „Tu od pēc mēsliem.”

Neko nesaku. Viņš atbalstās pret durvīm un sarauc pieri, it kā tas kāda iemesla pēc būtu viņu aizvainojis. Tad, nepieklājīgi ošņādamies, viņš atgriežas pie manis.

„Problēma ir tajā, ka mēs no Marsa nama allaž izdegam. Sākumā sīkie valda pār Institūtu. Tad viņi atklāj, ka napalms deg apmēram tā…” Viņš uzsit knipi. Man nav, ko viņam atbildēt. Vīrs nopūšas un iekrīt krēslā. Kādu brīdi mani vērojis, viņš pieceļas un iesit man pa seju.

„Ja sitīsi man pretī, tiksi aizsūtīts mājās, elf.”

Iesperu viņam pa lielu.

Viņš saliecas un atraujas, smiedamies kā piedzēries tēvocis Ncrols.

Es netieku nosūtīts mājās. Tā vietā mani kopā ar simt citiem jauniešiem pavada uz lielu telpu ar gravKrēsliem un augstu sienu, kuras lielāko daļu aizņem ziloņkaula režģis. Režģis uz sienas veido šaha laukumu — desmit rindas augstu, desmit rindas platu. Izmantojot liftu, tieku aizvests uz vidējo rindu, apmēram piecdesmit pēdu virs zemes. Tā tiek sasēdināti vēl deviņdesmit deviņi audzēkņi, līdz režģis ir aizpildīts. Sī ir augstvērtīgākā sēkla, vislabākie skolēni. No kabīnes man virs galvas karājas kādas meitenes kājas. Manas kabīnes priekšā parādās cipari un burti. Mana statistika. Tiek pieņemts, ka esmu ļoti karstasinīgs un izceļos intuīcijas un lojalitātes ziņā, kā arī visbūtiskāk — niknumā.

Skatītāji veido divpadsmit grupas. Tās visas sēž gravKrēslos cieši kopā ap vertikāliem zelta ģerboņiem. Redzu loka šāvēju, zibens šautru,

pūci, divgalvaino vilku, otrādi apgrieztu kroni, trijžuburi un citus. Katru grupu pavada viens no proktoriem. Viņi ir vienīgie, kuru sejas ir redzamas. Pārējie nēsā ceremoniju maskas, kas ir neizteiksmīgas un zeltainas, tās nedaudz atgādina savu namu dzīvniekus. Ja vien es būtu zinājis, ka tā notiks, būtu paņēmis līdzi bumbu. Šie ir atlasītāji — augsti godāti vīrieši un sievietes. Tur sēž un mani vēro prētori, imperatori, tribūni, arbitri un gubernatori; viņi izvēlēsies jaunus audzēkņus saviem namiem, mēģinās atrast jauniešus, lai pārbaudītu viņu piemērotību mācekļa vietai. Ar vienu spridzekli es būtu varējis iznīcināt viņu Zelta valdības labākās un gaišākās galvas. Var gan būt, ka tā runā mana karstasinība.

Sākas atlase, kad pirmais tiek izvēlēts kāds augstu nosēdināts titānam līdzīgs zēns, kurš nonāk Zibens šautras namā. Jupitera namā. Viņam seko vairāki pārdabiski skaisti un fiziski apdāvināti zēni un meitenes. Varu tikai minēt, ka gan jau viņi ir arī ģēniji. Pienāk piektā kārta. Pie manis zeltītos zābakos pielido intervētājs ar bērna seju un spārnoto pēdu nozīmīti uz apkakles. Viņam līdzi atslīd vairāki Mcrkura nama atlasītāji. Viņi klusi sarunājas savā starpā, bet tad uzdod man jautājumus.

„Kas ir tavi vecāki? Kādi ir viņu ģimenes sasniegumi?”

Pastāstu tiem par savu pieticīgo neīsto ģimeni. Šķiet, ka viens no tiem ir augstās domās par kādu manu sen mirušu radinieku. Tomēr, par spīti proktora iebildumiem, manā vietā viņi dod priekšroku kādam citam audzēknim, kura ģimenei pieder deviņdesmit raktuves un teikšana vienā no Marsa dienvidu kontinentiem.

Merkura proktors lādas zem deguna un žigli man uzsmaida.

„Ceru, ka nākamajā kārtā vēl būsi pieejams,” viņš saka.

Tālāk aiziet smalka meitene ar nievājošu smaidu. Tik tikko spēju noturēt uzmanību, un ir grūti saskatīt, kurš atkal izvēlēts. Mēs esam savādi sasēdināti. Desmitajā kārtā uz manu pusi lido proktors, kurš man iesita. Redzu, ka atlasītāji nespēj vienoties. Man ir divi dedzīgi aizstāvji — viena no tiem ir slaida kā Augusts, bet viņas mati plūst pār muguru trīs zeltainās bizēs. Otrs ir plecīgāks, bet ne pārāk garš. Viņš ir vecs. To var pateikt pēc platajām, rētainajām un grumbainajām plaukstām. Vienā no pirkstiem rotājas olimpiskā bruņinieka zīmoggredzens.

Nekavējoties atpazīstu viņu, pat neredzot šī cilvēka seju. Lorns au Arks. Niknais bruņinieks, trešais ietekmīgākais cilvēks uz Marsa, kurš izvēlējies kalpot Sabiedrībai, sargājot tās eliti, nevis tiecoties pēc lauriem politikā. Kad viņš norāda uz mani, Fičners izplūst smīnā.

Esmu izvēlēts desmitais. Desmitais no tūkstoša.

18.KLASESBIEDRI

Līdz ar čalojošo audzēkņu straumi ieejot ēdamzālē, jūtu, kā mana sirds pamirst. Zāle ir ārkārtīgi grandioza — balta marmora grīda, kolonnas, holodebesis virs audzēkņu galvām projicē putnus saulrietā. Institūts nav tāds, kā gaidīju. Pēc Augusta teiktā, nodarbībās šiem mazajiem dieveļicm neklāsies viegli. Noriju smiekliņu. Lai vairums viņu pavada kādu gadu raktuvēs!

Zālē izvietoti divpadsmit galdi, pie katra ir simt vietas ēdājiem. Mūsu vārdi, uzrakstīti zeltītiem burtiem, karājas gaisā virs krēsliem. Manējais atrodams pa labi no vietas galda galā. Tā ir izcilības pazīme. PirmAtlase. Pa labi no mana vārda gaisā karājas arī viens stabiņš. Mans iestājpārbaudījumu rezultāts „A-l” redzams pa kreisi. Audzēknis, kurš visātrāk sakrāj piecus stabiņus, kļūst par sava nama Pirmo. Katrs stabiņš ir atalgojums par sevišķiem nopelniem. Acīmredzot mans pirmais nopelns ir labie iestājpārbaudījumu rezultāti.

„Brīnišķīgi, griezējs ir vadībā, lai kļūtu par Pirmo,” novelk pazīstama balss. Meitene no eksāmeniem. Izlasu viņas vārdu. Antonija au Severa. Viņas skaistums ir cietsirdīgs — augsti vaigu kauli, nievājošs smaids, acīs izsmiekls. Viņas mati ir gari, biezi un zeltaini kā Mida pieskāriens. Viņa ir dzimusi, lai ienīstu un tiktu ienīsta. Līdzās viņas vārdam redzams ,,A-5”. Pie šī galda tas ir nākamais labākais rezultāts aiz manējā. Kasijs, zēns, ko satiku pēc testa, sēž diagonāli man pretī. Viņa

platais smaids mirdz līdzās uzrakstam ,,A-6”. Viņš izlaiž pirkstus caur matiem.

Man tieši pretī sēž vēl viens zēns; līdzās viņa vārdam redzams ,,-l”un zelta stabiņš. Kamēr Kasijs sēž atgāzies, šis puisis Priams sēž taisns kā naža asmens. Viņa sejā ir dievišķīga. Skatiens modrs. Mati ieveidoti. Viņš ir tikpat garš kā es, tomēr plecos platāks. Nedomāju, ka jebkad dzīvē esmu redzējis nevainojamāku cilvēcisku būtni. Nolāpīta statuja. Atklāju, ka viņš atlasē nepiedalījās. Viņš ir viens no tiem, kurus dēvē par pirmticsīgajiem; viņus nav iespējams izvēlēties. So audzēkņu namus izvēlas viņu vecāki. Pēc tam atklāju, kāpēc. Viņa skandalozajai mātei, Bellonas nama karognesējai, pieder abi mūsu planētas pavadoņi.

„Liktenis atkal savedis mūs kopā,” smiedamies man saka Kasijs. „Un Antoniju. Mana mīla! Šķiet, ka mūsu tēvi sazvērējušies, lai nosēdinātu mūs plecu pie pleca.”

Antonija atbild dzēlīgi: „Atgādini man, lai pasaku viņiem paldies.” „Tonij! Nav vajadzības palikt nejaukai.” Viņš paaicina Antoniju ar pirkstu. „Tagad esi laba lellīte un uzsmaidi man.”

Atbildot viņa parāda viņam nepieklājīgu žestu. „Es labāk izmestu tevi pa logu, Kas.”

„Mrņau!” Kasijs pamet viņai gaisa skūpstu. Meitene neliekas par to ne zinis. „Tātad, Priam, pieļauju, ka mums ar tevi būs jāspēlē saudzīgi pret šiem muļķiem, ja?”

„O, man viņi izskatās pēc lieliskiem ļaudīm,” Priams cēli atbild. „Man patīk domāt, ka komandā mūsu sadarbība būs ārkārtīgi veiksmīga.” Viņi sarunājas augstMēlē.

„Ja mūs negremdēs Atlases pārpalikumi, manu labo cilvēk!” Kasijs norāda uz galda otru galu un sāk dot palamas tur sēdošajiem: „Drātģīmis — acīmredzamu iemeslu dēļ. Klauns — izsmiekla vērto, pufīgo matu dēļ. Nezāle, jo, nu, viņš ir izstīdzējis. Ei! Tu esi Dadzis, jo tavs deguns ir izliekts kā dzelksnis. Un… tas tur sīciņais, kurš sēž blakus bronziņa paskata personāžam, tas ir mazais Olis.”

„Es domāju, ka ar laiku viņi tev sagādās pārsteigumu,” Priams aizstāv galda tālāko galu. „Varbūt viņi nav tik stalti, sportiski vai pat tik gudri kā tu un es, ja gudrību vispār var izmērīt ar to testu, bet es neuzskatu par labdarību teikt, ka viņi kļūs par grupas mugurkaulu. Zemes sāli, ja atļausi izteikties. Labi ļaudis.”

Pašā galda galā redzu Sevro, sīko zeņķi no kuģa. Zemes sāls netiecas iegūt draugus. Tāpat kā es. Kasijs palūkojas uz manu „-1”. Redzu, kā viņš pieļauj, ka Priama rezultāts varētu būt bijis labāks par viņa, bet tad Kasijs nostiprina savas pozīcijas, sakot, ka nekad nav dzirdējis par maniem vecākiem.

„Tātad, dārgais Dcrov, kā tu krāpies?” viņš pavaicā. Antonija pievēršas mums no sarunas ar Āriju, smalcinu meiteni, kura, šķiet, sastāv no sprogām un vaigu bedrītēm vien.

„Ak, izbeidz, cilvēk.” Iesmejos. „Viņi atsūtīja pie manis Kvalitātes kontroli. Kā gan es būtu varējis krāpties? Neiespējami. Vai tu krāpies? Tavs rezultāts ir augsts!”

Runāju mērcnMēlē. Tā ir daudz ērtāka nekā tie augstMēles pirdieni, ko nebeidz laist Priams.

„Es? Lai krāptos! Nē. Droši vien es vienkārši necentos pietiekami,” Kasijs attrauc. „Ja es būtu praties, tad būtu pavadījis mazāk laika kopā ar meitenēm, bet vairāk mācījies tāpat kā tu.”

Viņš mēģina man pateikt, ka būtu varējis to izdarīt tikpat labi kā es, ja būtu mēģinājis. Tomēr bijis pārāk aizņemts, lai piepūlētos. Ja es gribētu viņu par savu draugu, tad ļautu tam palikt tā, kā ir.

„Tu mācījies?” pārjautāju. Jūtu pēkšņu vēlmi viņu apkaunot. „Es vispār nemācījos.”

Pēkšņi gaiss kļuvis salts.

Nevajadzēja tā teikt. Sirds pamirst. Manieres!

Kasija seja saskābst, bet Antonija smīn. Esmu viņu aizvainojis. Priams sarauc pieri. Ja gribu sākt karjeru flotē, man, visticamāk, par savu patronu vajadzēs Kasija au Bellonas tēvu. Imperatora dēls. Mateo to skandināja neskaitāmas reizes. Cik viegli ir aizmirst! Vara ir flotē. Flotē vai valdībā, vai armijā. Un valdība man nepatīk, nemaz nerunājot par to, ka ar šādiem apvainojumiem tiek aizsākti dueļi. Aptverot, cik šaura ir līnija, pa kuru man jāiet, lejup pa mugurkaulu aizskrien baiļu trīsas.

Kasijs zina, kā duelēties. Man, par spīti visām manām jaunajām prasmēm, nav ne jausmas. Viņš sarautu mani gabalos, un šobrīd izskatās, ka tieši to šis zelts vēlētos izdarīt.

„Es jokoju,” uzrunāju viņu, pieliecis galvu. „Nu taču, cilvēk! Kā gan es varētu sasniegt tik labus rezultātus, ja nemācītos, līdz asiņo acis? Kaut es būtu vairāk muļķojies kā tu — tagad galu galā esam uz viena pakāpiena. Daudz gan man tā mācīšanās palīdzējusi.”

Izdzirdējis izlīguma piedāvājumu, Priams atzinīgi paloka galvu.

„Varu saderēt, ka gāja smagi!” Kasijs iesaucas, pieliekdams galvu un pieņemdams manu īpatnējo atvainošanos. Es gaidīju, ka tā ies viņam gar ausīm. Domāju, ka lepnums neļaus viņam to saklausīt. Zelts var būt lepns, tomēr viņš nav stulbs. Neviens no viņiem tāds nav. Tas man jāatceras.

Par tālāko Mateo būtu ar mani lepojies. Flirtēju ar meiteni vārdā Kvinna, sadraudzējos un jokojos ar Kasiju un Priamu, kurš droši vien dzīvē nav ne reizi lādējies, es sniedzu roku garam milzenim vārdā Tits, kura kakls ir tikpat resns kā mana ciska. Viņš tīšām spiež pārāk spēcīgi. Un ir pārsteigts, kad gandrīz salaužu viņa plaukstu, bet, sasodīts, viņa tvēriens ir dzelžains. Šis zēns ir garāks pat par Kasiju un mani, turklāt viņa balss skan kā titānam, tomēr viņš smaida, kad saprot, ka vismaz mans tvēriens, ja ne pārējais, ir tikpat spēcīgs kā viņa. Viņa balsī gan skan kas savāds. Kaut kas nodevīgi nicinošs. Iepazīstos arī ar Roku, zēnu, kas līdzinās spalvai —viņš izskatās un runā kā dzejnieks. Viņa smaidi ir lēni, reti, bet patiesi. Tādu cilvēku te nav daudz.

„Kasij!” iesaucas Džulians. Kasijs stāv un savam mazākajam, glītākajam dvīnim apliek roku ap plecu. Pirms tam to neaptvēru, bet viņi ir brāļi. Dvīņi. Tomēr viņi nav identiski. Džulians taču teica, ka viņa brālis jau ir Agejā.

„Derovs, lūk, nav tas, par ko izliekas,” savilcis ārkārtīgi drūmu seju, Džulians paziņo ap galdu sēdošajiem. Viņam ir ķēriens aktiermākslā.

„Tu taču nedomā…” Kasijs šausmās piesedz muti.

Mans pirksts viegli pieskaras steika nazim uz galda.

„Jā,” Džulians svinīgi pamāj.

„Nē!” Kasijs šūpo galvu. „Viņš nav Jorktonas atbalstītājs? Džulian, saki, ka tā nav tiesa! Derov! Derov, kā tu varēji? Viņi neuzvar nevienā spēlē! Priam, vai tu dzirdi, kas te notiek?”

Atvainodamies pametu gaisā rokas. „Pieņemu, ka tas ir dzimtas lāsts. Esmu savas audzināšanas produkts. Jūtu līdzi neveiksminiekiem.” Pamanos šos vārdus neizteikt nicīgi.

„Viņš man atzinās uz kuģa, kad braucām šurp.”

Džulians ir lepns, ka mani pazīst. Lepns, ka viņa brālis zina, ka viņš mani pazīst. Viņš alkst pēc Kasija atzinības. Arī Kasijam tas nepaslīd garām nepamanīts; viņš maigi izsaka komplimentu brālim, Džulians pamet pirmAtlases galdu un, apmierināti smaidīdams, stalti atgriežas savā sēdvietā kaut kur vidAtlascs galda vidienē. Nebiju domājis, ka Kasijs būs no labestīgajiem.

No visiem, ko esmu saticis, tikai Antonija klaji izrāda nepatiku. Pie galda viņa nevēro mani kā pārējie. No viņas jūtu tikai atsvešinātu nicinājumu. Vienubrīd meitene smejas un flirtē ar Roku, bet, sajutusi manu skatienu, kļūst auksta kā ledus. Šīs izjūtas ir abpusējas.

Manas kopmītnes ir kā sapnis. Logu ar skatu uz ieleju apvij zelta rotājumi. Gulta saklāta ar dūnu segām, zīdu un satīnu. Esmu tajā atgūlies, kad ienāk sārto masieris un paliek, apmēram stundu atslābinādams manus muskuļus. Vēlāk ienāk trīs slaikas sārtās, lai parūpētos par manām vajadzībām. Aizsūtu viņas uz Kasija istabu. Lai atturētos no kārdinājuma, ieeju aukstā dušā un iegremdējos holopieredzē, kur novēroju Korintas raktuvju kolonijas racēja darbu. Holopieredzē redzamais ellesnirējs nav tik talantīgs kā es, tomēr graboņa, simulētais karstums, tumsa un čūskas mierina mani tik ļoti, ka ap pieri aptinu savu veco, sarkano lupatu.

Atkal tiek atnests ūdens. Augusts bija tikai muldējis. Piebāzis savu pauri ar pārspīlējumiem. Šādas izskatās viņu grūtības. Jūtos vainīgs, aizmigdams ar pilnu vēderu un plaukstā turēdams medaljonu ar tajā apslēpto Ēo ziedu. Mana ģimene šonakt ies gulēt izsalkusi. Nočukstu sievas vārdu. Izņemu no kabatas laulības saiti un noskūpstu to. Jūtu sāpes. Viņi nozaga man viņu. Bet viņa tiem ļāva. Viņa mani pameta. Viņa atstāja man asaras

un sāpes, un ilgas. Viņa pameta mani, lai radītu manī dusmas, un nespēju neko padarīt — uz mirkli ienīstu viņu pat tad, ja pēc šī mirkļa seko vienīgi mīlestība.

,,Eo,” es nočukstu, un medaljons aizveras.

19. PĀREJA

Pamostoties vemju. Manā pilnajā vēderā ietriecas vēl viena dūre. Tad vēlreiz. Esmu tukšs un kampju pēc gaisa. Slīkstu savā nelabumā. Klepoju. Rīstos. Mēģinu aizrāpot prom. Vīrieša roka sagrābj mani aiz matiem un triec pret sienu. Ak kungs, viņš ir tik asiņaini stiprs. Un viņam ir lieki pirksti. Sniedzos pēc sava gredzenNaža, bet viņi jau ir izvilkuši mani gaitenī. Nekad dzīvē neviens nav tik raupji ar mani apgājies; pat mans jaunais ķermenis nepagūst attapties pēc viņu triecieniem. Man uzbrukuši četri vīri melnā — vārnas — slepkavas. Viņi ir mani atmaskojuši. Viņi zina, kas es esmu. Tas ir galā. Viss ir galā. Viņu sejas ir galvaskausi bez izteiksmes. Maskas. Izvelku no bikšu jostas nazi, ko paņēmu no vakariņu galda, un grasos iedurt vienam no viņiem cirksnī. Tad pamanu ap viņu delmiem nozibam zeltu, tie sit mani, līdz esmu izlaidis nazi no rokām. Tas ir pārbaudījums. Viņu uzbrukumu augstākai krāsai atļāvis tas, kurš izsniedzis zelta aproces. Viņi nemaz nav mani atmaskojuši. Pārbaudījums. Lūk, kas tas ir. Tas ir pārbaudījums.

Viņi būtu varējuši izmantot apdullinātājus. Sišana tiek veikta ar nolūku. Tas ir kas tāds, ko vairums zeltu nekad dzīvē nav pieredzējuši. Tāpēc cs gaidu. Saraujos čokurā un ļauju viņiem mani sist. Kad vairs nepretojos, viņi nospriež, ka ir paveikuši savu darbiņu. Patiesībā tā arī ir; ap to laiku, kad viņi ir apmierināti, esmu sasists lupatās.

Gandrīz trīs metrus gari vīri velk mani pa gaiteni. Man pār galvu tiek pārvilkts maiss. Viņi neizmanto tehniku, lai mani nobiedētu. Prātoju, cik daudzi no šiem bērniem jutuši šādu fizisku spēku? Pret cik daudziem

kāds ir izturējies tik necilvēcīgi? Viņi velk mani tālāk; maisa iekšienē ož pēc nāves un urīna. Sāku smieties. Ož kā manā nolāpītajā sutastērpā! Tad man krūtīs tiek ietriekta dūre, es salīcis kampju pēc gaisa.

Maisā ir iebūvēta kāda skaņas ierīce. Es neelpoju smagi, tomēr mana elpa skan skaļāk, nekā vajadzētu. Ir vairāk nekā tūkstotis audzēkņu. Vienlaicīgi tādu pašu likteni noteikti cieš duči, tomēr es neko nedzirdu. Viņi negrib, lai dzirdu pārējos. Man būtu jādomā, ka esmu viens, ka mana krāsa neko nenozīmē. Pārsteidzošā kārtā jūtos apvainots, ka viņi man uzbrukuši. Vai viņi nezina, ka esmu nolāpīts zelts? Tad noriju smiekliņu. Iedarbīgi triki.

Tieku pacelts gaisā un smagi nomests uz grīdas. Jūtu vibrāciju, izplūdes gāzu smaku. Drīz mēs lidojam. Galvā uzmauktajā maisā kaut kas neļauj man noteikt virzienu, kādā dodamies. Nespēju pateikt, uz kuru pusi lidojam, cik augstu esam pacēlušies. Paša sēcošās elpas skaņa jau pārvēršas mokās. Es domāju, ka maiss izfiltrē skābekli, jo jūtu, ka trūkst elpas. Tik un tā nav ļaunāk kā sutastērpā.

Vēlāk. Pēc stundas? Divām? Mēs nosēžamies. Viņi aizvelk mani aiz papēžiem. Galva kaitinoši atsitas pret akmeni. Neilgi pēc tam viņi norauj man no galvas maisu kādā tukšā akmens telpā, ko izgaismo tikai viena spuldze. Tur pirms manis jau atvests vēl viens cilvēks. Vārnas novelk man drēbes, norauj dārgo Pegaza kulonu. Viņi aiziet.

„Auksti, Džulian?” es smeju, pieceldamies un atslābinādams kreiso dūri, kurā sažņaugts netīrais, sarkanais ellesnirēja pieres apsējs. Balss telpā atbalsojas. Abi esam kaili. Notēloju, ka nevaru nostāvēt uz labās kājas. Es zinu, ko tas viss nozīmē.

„Derov, tas esi tu?” vaicā Džulians. „Vai viss labi?”

„Esmu prīmā. Viņi gan samaitājuši manu labo kāju,” es meloju.

Viņš arī pieceļas, atgrūzdamies no grīdas ar kreiso roku. Džulians ir kreilis, tātad tā ir viņa spēcīgākā roka. Sajā gaismā viņš izskatās garš un trausls. Kā salauzīts salms. Tiesa, esmu saņēmis vairāk sitienu un spērienu nekā viņš, daudz vairāk. Man varētu būt ielauztas ribas.

„Kā tev šķiet, ko tas viss nozīmē?” viņš jautā.

„Droši vien Pāreju.”

„Bet viņi sameloja. Viņi teica, ka tā būs rit.”

Iečīkstas biezo koka durvju sarūsējušās eņģes. Uzpūzdams košļājamās gumijas burbuli, telpā ieslāj proktors Fičncrs.

„Proktor! Ser, jūs mums melojāt!” Džulians protestē. Viņš atglauž savus glītos matus, kas sakrituši acīs.

Fičnera kustības ir gausas, bet acis vērīgas kā kaķim. „Meli prasa pārāk lielu piepūli,” viņš vienaldzīgi norūc.

„Bet… kā jūs uzdrošināties pret mums tā izturēties!” Džulians aizsvilstas. „Jūs noteikti zināt, kas ir mans tēvs. Un mana māte ir legāte! Izvirzīt jums apsūdzību par uzbrukumu ir mirkļa jautājums. Un jūs esat savainojuši Derova kāju!”

„Ir viens naktī, pamuļķi. Jau ir rītdiena.” Fičners pārkož vēl vienu gumijas burbuli. „Esat arī jūs divi. Diemžēl jūsu klasē ir tikai viena brīva vieta.” Viņš uz netīrās akmens grīdas nomet zelta zīmoggredzenu ar Marsa vilku un Institūta zvaigžņoto vairogu. „Es te varētu izteikt mājienus, bet jūs izskatāties pēc cietpaurainiem puisiešiem. Dzīvs ārā iznāk tikai viens.”

Viņš aiziet, tāpat kā atnāca. Durvis nočīkst un aizcērtas ciet. Džulians saraujas no trokšņa. Es stāvu mierīgi. Abi blenžam uz gredzenu, un man ir nelāga sajūta, ka šajā istabā es esmu vienīgais, kurš saprot, kas tikko notika.

„Ko viņi iedomājas?” Džulians man prasa. „Vai viņi gaida, ka…” „Nogalināsim viens otru?” es pabeidzu. „Jā. Tieši to viņi gaida.” Par spīti kamolam kaklā. Es savelku rokas dūrēs, Ēo laulības saite cieši apkļaujas man ap pirkstu. „Esmu apņēmies nēsāt to gredzenu, Džulian. Vai tu ļausi man to paņemt?”

Esmu par viņu lielāks. Ne tik garš. Tomēr tam nav nozīmes. Viņam nav nekādu cerību.

„Man tas ir vajadzīgs, Derov,” viņš murmina. Džulians paceļ galvu. „Es esmu no Bcllonu dzimtas. Es nevaru doties mājās bez tā. Vai tu zini, kas mēs esam? Tu vari doties mājās bez kauna. Es to nevarēšu. Man tas vajadzīgs vairāk nekā tev!”

„Mēs nedosimies mājās, Džulian. Dzīvs ārā iziet viens cilvēks. Tu dzirdēji, ko viņš teica.”

„Viņi to nedarītu…” viņš mēģina.

„Nē?”

„Lūdzu! Lūdzu, Dērov! Vienkārši dodies mājās. Tev tas nav vajadzīgs tik ļoti kā man. Nav! Kasijs… viņam būtu tāds kauns, ja es neizturētu. Es nespētu paskatīties viņam acīs. Katrs manas ģimenes loceklis ir iezīmētais. Mans tēvs ir imperators. Imperators! Ja viņa dēls neizturētu pat Pāreju… ko gan padomātu viņa karavīri?”

„Viņš tik un tā tevi mīlētu. Manējais mani mīlētu.”

Džulians pakrata galvu. Viņš ievelk elpu un izslējās.

„Es esmu Džulians au Bellona no Bellonu dzimtas, manu labo cilvēk.”

Es negribu to darīt. Pat nespēju paskaidrot, cik ļoti nevēlos darīt Džulianam pāri. Bet kad gan tam, ko es vēlos, ir bijusi nozīme? Manai tautai tas ir vajadzīgs. Ēo ziedoja laimi un savu dzīvību. Es varu ziedot savas vēlmes. Es varu ziedot šo slaido princīti. Varu ziedot pat savu dvēseli.

Es pirmais speru soli viņa virzienā.

„Derov…” viņš nomurmina.

Likosā Derovs bija labestīgs.

Es tāds neesmu. Ienīstu sevi par to. Man liekas, ka es raudu, jo skats aizmiglojas.

Sabiedrības likumi, manieres un morāle tiek pastumta malā. Viss, kas vajadzīgs, ir akmens istaba un divi cilvēki, kuriem jāiegūst viena lieta. Tomēr pāreja nav acumirklīga. Pat tad, kad iesitu Džulianam un viņa asinis notraipa manas dūres, tā nešķiet kā cīņa. Telpā ir kluss. Jūtos neveikli. It kā būtu nepieklājīgi iesitis viņam. It kā es tēlotu. Akmens zem pēdām ir auksts. Man uzmetas zosāda. Elpa atbalsojas.

Viņi grib, lai nogalinu Džulianu, jo viņam neveicās to pārbaudījumos. Sī ir nevienlīdzīga cīņa. Es esmu Darvina izkapts. Daba, kas atsijā pelavas. Es neprotu nogalināt. Nekad neesmu nogalinājis cilvēku. Man nav asmens, nav dullinātāja, nav svilinātāja. Šķiet neiespējami, ka

es varētu šim puisim no gaļas un muskuļiem likt noasiņot tikai ar savām kailajām rokām. Es gribu smieties, un arī Džulians tā dara. Es esmu kails bērns, kas aukstā istabā sit otru kailu bērnu. Viņa vilcināšanās ir acīmredzama. Pēdas kustās tā, it kā viņš mēģinātu atcerēties deju. Tomēr, kad viņa elkoņi paceļas acu augstumā, krītu panikā. Es nezinu, kā viņš cīnās. Džulians minstinādamies metas man virsū ar svešādu, māksliniecisku paņēmienu. Viņš iemēģina kustības, ir lēns, tomēr negribīgā dūre trāpa man pa degunu.

Mani pārņem niknums.

Mana seja ir nejutīga. Sirds dun kā pērkons. Tā sakāpusi man rīklē. Asinsvadi piebriest.

Taisnā sitienā salaužu viņa degunu. Ak kungs, manas rokas nudien ir spēcīgas.

Viņš iegaudojas un saliecies triecas manī, savādā leņķī sagrābdams manu roku. Tā nokrakšķ. Es izmantoju savu pieri. Tā ietriecas viņa virsdegunē. Sagrābju viņu aiz skausta un vēlreiz triecu pieri viņa sejā. Viņš nespēj izrauties. Izdaru to vēlreiz. Kaut kas nokrakšķ. Mani mati ir pilni ar asinīm un siekalām. Viņa zobi sagriezuši manu ādu. Atraujos tā, it kā dejotu, speru soli ar kreiso kāju, liecos uz priekšu un, sakopojis savu svaru labajā dūrē, triecu to viņam krūtīs. Mana cllcsnirēja dūre sadragā viņa stiprināto krūškaulu.

Atskan skaļas, sēcošas elsas. Un krakšķis kā lūstoši zari.

Džulians atmuguriski nogāžas uz grīdas. No triecieniem pa pieri man reibst galva. Es redzu sarkanu. Viss dubultojas. Klupdams metos pie viņa. Pār vaigiem plūst asaru straumes. Viņš raustās. Kad satveru Džuliana zeltainos matus, viņa ķermenis jau ir ļengans. Kā izmirkusi zelta spalva. No viņa deguna pulsēdamas līst asinis. Džulians ir kluss. Viņš vairs nekustas. Vairs nesmaida.

Nokritis uz ceļiem, aijāju viņa galvu un dvešu savas sievas vārdu. Viņa seja ir pārvērtusies par asinspuķi.

3. DAĻA ZELTS

„Šis ir tavs sirpjAsmens, dēls. Tas tavā vietā skrāpēs zemes asinsvadus. Tas nogalēs zemesčūskas. Turi to asu, ja iestrēgsi urbjos, tas izglābs tev dzīvību par ekstremitātes cenu. ” Tā teica mans tēvocis.

20 . marsa nams

Uzlūkojot salauzto zēnu, mana dvēsele ir pamirusi. Tagad Džulianu neatpazītu pat Kasijs. Manā sirdī ir izgrebts caurums. No trīcošajām rokām uz akmens grīdas pil asinis. Tās straumītēs tek pār zeltainajām zīmēm delmos. Es esmu ellesnirējs, bet šņuksti laužas no manis vēl ilgi pēc tam, kad asaras ir izsīkušas. Viņa asinis no mana ccļa tek gar gludo lielu. Tās ir sarkanas. Nevis zeltītas. Mani ceļi jūt akmeni, un piere tam pieglaužas, kamēr raudu līdz spēku izsīkumam.

Kad paceļu galvu, viņš joprojām ir miris.

Tas nebija pareizi.

Es domāju, ka Sabiedrība spēlē spēles tikai ar saviem vergiem. Nekā. Džuliana rezultāts testā nebija tik augsts kā manējais. Viņš nebija tik fiziski spējīgs kā es. Tādēļ kļuva par upurjēru. Namā ir simt audzēkņu, un apakšējos piecdesmit nogalina augšējie piecdesmit. Tas bija tikai nolāpīts pārbaudījums… man. Pat Bellonu ģimene, lai cik ietekmīga būtu, nespēja pasargāt savu mazāk spējīgo dēlu. Un tāda ir šī pasākuma jēga.

Es ienīstu sevi.

Zinu, ka viņi piespieda mani to darīt, tomēr tik un tā šķiet, ka esmu izdarījis apzinātu izvēli. Kā toreiz, kad parāvu Ēo kājas un jutu, kā pārlūst viņas mazais mugurkauls. Mana izvēle. Tomēr kāda gan cita izvēle man tur tika dota? Un šeit ar Džulianu? Viņi liek mums to darīt un nēsāt sevī vainas apziņu.

Man nav, kur noslaucīt asinis; visapkārt tikai akmens un divi kaili ķermeņi. Es tas neesmu, es negribu tas būt. Es gribu būt tēvs, vīrs, dejotājs. Ļaujiet man rakt! Ļaujiet dziedāt manas tautas dziesmas un lēkt, virpuļot un skriet pa sienām! Es nekad nedziedāšu aizliegto dziesmu. Es strādāšu. Es klanīšos. Ļaujiet man asins vietā no rokām mazgāt zemi! Es tikai gribu dzīvot ar savu ģimeni. Mēs bijām pietiekami laimīgi.

Brīvības cena ir pārāk augsta.

Tomēr Ēo tam nepiekrita.

Lai viņa nolādēta.

Gaidu, tomēr neviens neierodas palūkoties uz asinspirti, ko esmu sarīkojis. Durvis tiek atslēgtas. Aizvēris Džuliana acis, uzlieku pirkstā zelta gredzenu un kails izeju aukstajā gaitenī. No pazemes ejas griestiem pil ūdens. Mēģinu ar to notīrīties, bet man izdodas tikai izsmērēt asinis pa ādu un atšķaidīt tās. Nespēju no tā izbēgt, mans nodarījums man seko, lai cik garš būtu tunelis. Esmu viens ar savu grēku. Tāpēc viņi valda. Iezīmētie zina, ka dzīvē tev jāvcic ļauni darbi. No tiem nevar izbēgt. Ja gribi valdīt, tie jānes sevī. Tāda ir viņu pirmā mācība. Vai varbūt tā ir tāda, ka vājie nav pelnījuši dzīvot?

Es viņus ienīstu, tomēr saprotu.

Uzvari. Paciet vainas apziņu. Valdi.

Viņi grib, lai kļūstu nežēlīgs. Grib, lai mana atmiņa ir īsa.

Tomēr es esmu audzināts citādi.

Viss, par ko mana tauta dzied, ir atmiņas. Un tāpēc es šo nāvi atcerēšos. Man tā būs nasta, kāda neapgrūtinās pārējos audzēkņus. Es nedrīkstu ļaut tam mainīties. Es nedrīkstu kļūt tāds kā viņi. Atcerēšos, ka katrs grēks, katra nāve, katrs upuris ir veikts brīvības vārdā.

Tomēr tagad es baidos.

Vai spēšu izturēt nākamo mācību?

Vai spēšu izlikties tikpat auksts kā Augusts? Tagad es zinu, kādēļ viņš pakāra manu sievu, pat nepamirkšķinājis acis. Un es sāku saprast, kādēļ Zelts valda. Viņi spēj to, ko es nespēju.

Lai gan esmu viens, zinu, ka drīz atradīšu citus. Pagaidām viņi vēlas, lai gremdējos vainas apziņā. Viņi grib, lai jūtos vientuļš un sēroju, lai, atradis citus uzvarētājus, jūtu atvieglojumu. Slepkavības mūs vienos, un uzvarētāju sabiedrība būs balzams, kas remdēs vainu. Es nemīlu savus studiju biedrus, tomēr man šķitīs, ka mīlu. Gribēšu, lai viņi sniedz mierinājumu un apstiprina, ka neesmu ļauns. Un viņi gribēs to pašu. Tā paredzēts padarīt mūs par ģimeni — tādu, kas glabā nežēlīgus noslēpumus.

Man ir taisnība.

Tunelis aizved mani līdz pārējiem. Pirmo ieraugu dzejnieku Roku. Viņam asiņo pakausis. Uz labā elkoņa spīd glumas asinis. Nebiju domājis, ka viņš ir spējīgs nogalināt. Kam pieder šīs asinis? Viņa acis ir sarkanas no raudāšanas. Nākamo atrodam Antoniju. Viņa ir kaila tāpat kā mēs; meitene slīd kā zelta kuģis, viņa ir atturīga un klusēdama seko mums. Viņas pēdas uz akmens atstāj asiņainus nospiedumus.

Negribu atrast Kasiju. Es ceru, ka viņš ir miris, jo baidos no viņa. Viņš man atgādina Dejotāju — izskatīgs un smejošs, bet dziļumā slēpjas pūķis. Tomēr ne jau tāpēc es baidos. Baidos tādēļ, ka viņam ir iemesls, lai mani ienīstu un gribētu mani nogalināt. Pirms tam nevienam cilvēkam manā dzīvē nav bijis attaisnota iemesla. Neviens nekad nav mani ienīdis. Viņš ienīdīs, ja uzzinās. Tad kaut ko aptveru. Kā gan nams var turēties cieši kopā, ja tā locekļi glabā šādus noslēpumus? Tas nevarēs. Kasijs zinās, ka kāds no biedriem nogalinājis viņa brāli. Citi būs zaudējuši draugus, tādēļ nams pats sevi aprīs. Sabiedrība izdarīja to ar nolūku; viņi vēlas haosu. Tas būs mūsu otrais pārbaudījums. Nesaskaņas pašu ciltī.

Trijatā atrodam pārējos izdzīvotājus alai līdzīgā akmens ēdamzālē, kuras centrā novietots garš koka galds. Telpu izgaismo lāpas. Pa atvērtajiem logiem ieplūst nakts migla. Kā aina no seniem stāstiem. Ēras, ko dēvē par viduslaikiem. Garās telpas tālākajā galā atrodas cokols. No tā paceļas milzīgs akmens, kura vidū iegulst no zelta darināta Pirmā roka. Akmeni rotā zeltīti un melni gobelēni. Tajos ir attēlots vilks, kas kauc pret debesīm, it kā brīdinātu. Šo namu saraus gabalos tā pati Pirmā roka. Katrs no šiem mazajiem prinčiem un princesēm domās, ka ir pelnījis nama vadoņa godu. Tomēr iegūt to varēs tikai viens.

Kopā ar pārējiem audzēkņiem es kā rēgs klīstu pa akmens zālēm ēkā, kas, šķiet, ir milzu pils. Atrodam telpu, kurā varam nomazgāties.

Pie vienas no sienām un pa auksto grīdu tek ledains ūdens. Tagad asinis sajaucas ar ūdeni un pazūd pa labi kaut kur akmens grīdā. Jūtos kā spoks miglas un akmens Valstībā.

Salīdzinoši trūcīgi aprīkotā ieroču noliktavā atrodam mums sagatavotus melna un zelta auduma kostīmus. Katram apģērba sainim piestiprināta zīmīte ar kāda audzēkņa vārdu. Mūsu apģērba augstās apkaklītes un piedurknes rotā zeltains kaucoša vilka simbols. Paņemu savas drēbes un viens apģērbjos kādā saimniecības telpā. Tur nokrītu stūrī un sēžu klusēdams. Sī vieta ir tik auksta un klusa. Tik tālu no mājām.

Mani atrod Roks. Viņš savā uniformā izskatās satriecošs — slaids kā zeltains vasaras kviešu stiebrs, augsti vaigu kauli, siltas acis. Tomēr viņa seja ir bāla. Viņš vairākas minūtes tup uz papēžiem man pretī un tad pasniedzas, lai saņemtu manas plaukstas. Es pavelku tās atpakaļ, bet viņš nelaiž vaļā, līdz palūkojos uz viņu.

„Ja tiec iemests dzelmē un nepeldi, tad noslīksi,” viņš saka un paceļ uzacis. „Tāpēc turpini peldēt, vai ne?”

Piespiežu sevi pasmieties.

„Dzejnieka loģika.”

Viņš parausta plecus. „Tā neko augstu netiek vērtēta. Tāpēc pastāstīšu tev faktus, brāli. Sāda ir sistēma. Zemākās krāsas laiž pasaulē bērnus, lietojot katalizatorus. Ātras dzemdības, dažkārt bērns tiek iznēsāts tikai piecus mēnešus, līdz dzemdības tiek izraisītas mākslīgi. Ja neskaita obsidiānus, tikai mēs gaidām deviņus mēnešus, lai piedzimtu. Mūsu mātes nesaņem katalizatorus, nomierinošus līdzekļus vai nukleīnu. Vai esi pavaicājis sev, kāpēc?”

„Lai produkts būtu tīrs.”

„Un lai dotu dabai iespēju mūs nogalināt. Kvalitātes kontroles padome ir cieši pārliecināta, ka 13,6213 procentiem visu Zelta bērnu jāmirst, pirms tie sasnieguši viena gada vecumu. Dažkārt viņi piespiež realitāti piemēroties šim skaitlim.” Viņš izpleš rokas. „Kāpēc? Tāpēc, ka viņi ir pārliecināti, ka civilizācija vājina dabisko atlasi. Viņi paveic dabas

darbu, lai mēs nekļūtu par mīkstmiešu rasi. Šķiet, ka Pāreja ir tikai un vienīgi šīs politikas turpinājums. Vienīgi šoreiz viņu darbarīki bijām mēs. Mans… upuris… bija muļķis, lai svētīta viņa dvēsele. Viņš bija cēlies no nevērtīgas ģimenes, un viņam nepiemita apķērība, saprāts vai ambīcijas,” viņš saviebies izšķoba šos vārdus un nopūšas. „Viņā nebija nekā tāda, ko padome tur vērtē. Viņa nāvei bija pamatots iemesls.”

Vai arī Džuliana nāvei bija iemesls?

Roks zina, ko dara, jo padomē ir viņa māte. Viņš neieredz savu māti, un tikai tad es saprotu, ka viņam vajadzētu man patikt. Vēl vairāk — es viņa vārdos rodu mierinājumu. Viņš nepiekrīt noteikumiem, tomēr tos ievēro. Tas ir iespējams. Varu darīt to pašu, līdz būšu ieguvis pietiekami daudz varas, lai tos mainītu.

„Mums vajadzētu piebiedroties pārējiem,” pieceldamies saku.

Rakstīti ar zeltītiem burtiem, ēdamzālē mūsu vārdi lidinās virs krēslu atzveltnēm. Iestājpārbaudījumu rezultāti vairs nav redzami. Mūsu vārdi ir parādījušies arī melnajā akmenī zem Pirmā rokas. Tie zeltīti karājas gaisā, veidodami rindu, kas tiecas pretī rokai. Esmu tai vistuvāk, lai gan līdz galam vēl ejams tāls ceļš.

Daži audzēkņi raud kopā nelielās grupiņās ap garo koka galdu. Citi sēž, atspiedušies pret sienu un saķēruši rokās galvu. Kāda klibojoša meitene meklē savu draugu. Antonija nikni glūn uz galda otru galu, kur sēž un ēd mazais Sevro. Protams, viņam vienīgajam ir ēstgriba. Godīgi sakot, esmu pārsteigts, ka viņš izdzīvojis. Viņš ir sīka auguma, turklāt bija mūsu deviņdesmit devītais un tika izvēlēts pēdējā atlases kārtā. Pēc Roka izvirzītajiem noteikumiem, viņam vajadzētu būt mirušam.

Milzis Tits ir dzīvs un apbružāts. Viņa dūru kauliņi izskatās pēc netīra miesnieka bluķa. Viņš augstprātīgi nostājies malā no pārējiem un smīn, it kā tas viss būtu burvīgi jautra izklaide. Roks klusi runā ar klibojošo meiteni vārdā Lea. Viņa nokrīt zemē un raudādama met savu gredzenu pret grīdu. Meitene izskatās pēc stirnas; viņas acis ir platas un mirdzošas. Roks apsēžas viņai blakus un saņem viņas roku. Viņam piemīt šajā telpā esošajiem neraksturīgs miers. Prātoju, cik mierīgs viņš bija,

kamēr žņaudza kādu citu bērnu līdz nāvei. Virpinu savu gredzenu, te novelku, te atkal uzvelku to pirkstā.

No mugurpuses kāds viegli uzsit man pa pakausi.

„Hei, brāl’!”

„Kasij.” Sveicienā paloku galvu.

„Apsveicu ar uzvaru. Jau baidījos, ka prāts ir viss, kas tev ir,” Kasijs smej. Viņa zeltītās lokas pat neizskatās saņurcītas. Viņš apmet man ap plecu roku un, saraucis degunu, nopēta telpu. Šo nevērību viņš tēlo; es redzu, ka puisis ir noraizējies.

„Ak. Vai ir kas vēl neglītāks par sevis žēlošanu? Visas šīs raudas!” Viņš pasmaida un norāda uz meiteni ar salauztu degunu. „Un viņa tikko kļuva agresīvi nepatīkama. Nevarētu gan teikt, ka ari pirms tam būtu bijis vērts ap viņu ostīties. M? M?”

Aizmirstu, kā jārunā.

„Kontūzija, cilvēk? Šie trāpījuši pa tavu balseni?”

„Vienkārši šobrīd nav diez kāda noskaņojuma jokoties,” es atbildu. „Dabūju nedaudz pa galvu. Arī plecs nedaudz sajāts. Šī nav mana ierastā aina.”

„Plecu varam salabot tūlīt pat. Dabūsim to atpakaļ locītavā.” Viņš nevērīgi satver manu izmežģīto plecu un, pirms pagūstu protestēt, iegrūž to atpakaļ vietā. Sāpēs noelšos. Viņš ķiķina. „Prīmā. Prīmā.” Kasijs uzsit pa to pašu plecu. „Palīdzēsi arī man?”

Viņš izstiepj savu kreiso roku. Izmežģītie pirksti izskatās pēc zibens šautrām. Iztaisnoju tos. Viņš sāpēs smejas, nezinādams, ka man zem nagiem ir viņa brāļa asinis. Cenšos neelpot pārāk strauji.

„Vai jau esi redzējis Džulianu, vecīt?” Kasijs beidzot pajautā. Tagad, kad Priamu nekur nemana, viņš runā mērenMēlē.

„Ne miņas.”

„Eh, sīkais droši vien cenšas savā cīņā būt saudzīgs. Tēvs iemācīja mums Kluso mākslu, Kravati. Džulians tajā ir īsts brīnumbērns. Viņš domā, ka es esmu labāks.” Kasijs sarauc pieri. „Viņš domā, ka esmu labāks visā, un tas ir saprotami. Vienkārši jāļauj viņam pašam ieskrieties. Runājot par to — kuru nožmiedzi tu?”

Manas iekšas savelkas mezglā.

Izgudroju melus, un tie ir labi meli. Aptuveni un garlaicīgi. Šobrīd Kasijs tik un tā grib runāt tikai par sevi. Galu galā, tam viņš audzināts. Telpā ir apmēram piecpadsmit jaunieši, kuru acīs redzams tas pats klusais mirdzums. Ne jau jauns. Vienkārši sajūsmināts. Un šie jaunieši būs jāpatur acīs, jo ir dzimuši slepkavas.

Palūkojoties apkārt, viegli redzēt, ka Rokam ir taisnība. Daudz smagu cīņu nav bijis. Tā bijusi uzspiesta dabiskā atlase. Klases augšgals apslaktēja apakšgalu. Reti kurš ir smagi ievainots, ja neskaita pāris mazu zemAtlases izņēmumu. Dažkārt dabiskā atlase sarūpē pārsteigumus.

Kasijs stāsta, ka viņa cīņa bijusi viegla. Viņš esot to izdarījis tieši, godīgi un ātri. Ar plaukstas sitienu satriecis pretinieka balseni desmit sekundes pēc cīņas sākuma. Tiesa, esot savādi sagriezis pirkstus. Prīmā. Esmu pataisījis par līķi vislabākā slepkavas brāli. Manī ielavās bailes un iekārtojas tur uz palikšanu.

Kad telpā pastaigas solī ienāk Fičners un pavēl mums apsēsties, Kasijs pieklust. Viens pēc otra tiek aizpildīti piecdesmit krēsli. Un mazpamazām Kasija seja satumst līdz ar katru zudušo iespēju, ka viņa brālis pievienosies pie galda sēdošajiem. Kad tiek aizņemts pēdējais krēsls, viņš nekustas. No viņa staro auksts niknums. Ne karsts, kā biju gaidījis. Antonija sēž mums pretī, pretī man, un vēro viņu. Meitenes mute paveras, bet neko nesaka. Tādus kā Kasijs nemierina. Nebiju domājis, ka tāda kā viņa to mēģinās.

Džulians nav vienīgais, kura trūkst. Kaut kur nekustīgi guļ sprogu un vaigu bedrīšu meitene Ārija. Un pazudis Priams. Perfektais pirmtiesīgais Priams, Marsa pavadoņu mantinieks. Dzirdēju, ka viņš bijis sava dzimšanas gada Pirmais zobens Saules sistēmā. Duelētājs, kuram līdzīgu neatrast. Laikam ar dūrēm viņš nebija tik letāls. Noskatu nogurušās sejas visapkārt. Kurš, pie velna, viņu nogalinājis? Šo padome būs salaidusi grīstē, un pieņemu, ka viņa māte sakurinās elli, jo noteikti nebija domāts, ka Priamam jāmirst.

„Savus labākos aiztriecam nebūtībā,” vērtējoši nomurmina Kasijs.

„Sveiki, jūs mazie sūdbambuļi!” Fičners nožāvādamies saka un saceļ kājas uz galda. „Tagad jums varētu būt pielēcis, ka Pāreju tikpat labi varētu saukt arī par Izbrāķēšanu.” Fičners pakasa cirksni ar slātes spalu. Viņa manieres ir daudz sliktākas par manām.

„Un varbūt jūs domājat, ka tā aizlaižam postā labus zeltus, tomēr esat idioti, ja iedomājaties, ka piecdesmit bērni izsit robu mūsu ciparos. Uz Marsa ir vairāk nekā miljons zeltu. Saules sistēmā — vairāk nekā simt miljonu. Ne jau visi var kļūt par iezīmētajiem, vai ne?”

„Tātad, ja joprojām domājat, ka tā ir zvērība, ņemiet vērā, ka spartieši nogalināja vairāk nekā desmit procentus savu jaundzimušo; vēl trīsdesmit nogalināja daba. Salīdzinot ar viņiem, mēs esam nolādēti humānisti. Vairums no sešiem simtiem mirušo audzēkņu veidoja vienu procentu zemāko iestājpārbaudījumu rezultātu. Nekas te netika izšķērdēts.” Viņš pasmejas un uzlūko ap galdu sēdošos ar pārsteidzošu lepnumu acīs. „Izņemot to idiotu Priamu. Njā. Lūk, jūsu baram mācība. Viņš bija izcils zēns — skaists, spēcīgs, ātrs. Ģēnijs, kurš dučiem skolotāju pavadībā mācījās dienu un nakti. Tomēr viņš bija izlutināts. Un kāds, viņa vārdu es neteikšu, lai nesabojātu visas šīs mācībstundas prieku, bet kāds nogāza viņu gar zemi uz akmens un mīdīja viņa traheju, līdz viņš nomira.”

Fičners aizliek rokas aiz galvas.

„Bet tagad! Sī ir jūsu jaunā ģimene. Viens no divpadsmit namiem — Marsa nams. Nē, jūs neesat īpaši tāpēc, ka dzīvojat uz Marsa un esat tikuši Marsa namā. Tie, kas uz Venēras tikuši Venēras namā, nav īpaši. Viņi vienkārši ir piemēroti šim namam. Jūs jau saprotat. Pēc Institūta jūs meklēsiet iespēju kļūt par mācekļiem —ja gribat, lai ar jums lepojos, cerams, ka pie Bcllonas, Augusta vai Arka ģimenes. Iepriekšējie Marsa nama absolventi var palīdzēt jums iegūt šīs mācekļa vietas, var piedāvāt paši savu patronāžu, bet varbūt jūs būsiet tik veiksmīgi, ka jums nebūs vajadzīga palīdzība.

Tomēr, lai jums būtu kristālskaidrs. Šobrīd jūs esat mazi bērni. Stulbi, mazi zīdaiņi. Jūsu vecāki ir iedevuši jums visu. Citi ir slaucījuši jūsu mazās pakaļas. Gatavojuši jums ēst. Karojuši karus jūsu vietā. Naktī

saseguši jūsu mazos, spīdīgos snīpīšus. Rūsganie rok raktuvēs, vēl pirms viņiem tiek dota iespēja kniebties; viņi būvē jūsu pilsētas, atrod jums degvielu un savāc sūdus pēc jums. Sārtie apgūst apmierināšanas mākslu, vēl pirms viņiem jāsāk skūties. Obsidiāniem ir visdrausmīgākā nolādētā dzīve, kādu varat iedomāties — nekā, izņemot salu, asmeni un sāpes. Viņi tiek audzēti savam darbam, trenēti to darīt jau no bērna kājas. Viss, kas bijis jādara jums, mazie princīši un princesītes, ir jāizskatās kā māmiņas un papiņa mazākām kopijām un jāiemācās uzvesties un plinkšķināt klavieres, jāt un sportot. Bet tagad jūs piederat Institūtam, Marsa namam, Marsa prefektūrai, savai krāsai, Sabiedrībai un tā tālāk. Blā, blā.”

Fičners slinki pasmīn. Vēnām klātā roka guļ uz vēdera.

„Šonakt jūs beidzot kaut ko izdarījāt paši. Uzveicāt tādu pašu mazuli kā jūs. Tomēr tas ir tikpat vērts kā sārtas palaistuves pirdiens. Mūsu mazā Sabiedrība tur līdzsvaru adatas galā. Citas krāsas izrautu jūsu nolādētās sirdis pie pirmās izdevības. Un vēl jau ir Sudrabs. Varš. Zilais. Vai domājat, ka viņi būs uzticami bēbju baram? Vai domājat, ka obsidiāni sekos kaut kādiem maziem mēsliem kā jūs? Ja redzēs kaut mazāko vājuma pazīmi, tic bērnu žņaudzēji padarīs jūs par saviem mazajiem mīļverdziņiem. Tāpēc jūs nedrīkstat to izrādīt.”

„Tad Institūtam būtu jāpadara mūs skarbus?” norūc milzīgais Tits. „Nē, tu kolosālais lempi. Tam jāpadara jūs gudrus, nežēlīgus, viedus un cietus. Tam desmit mēnešu laikā jāliek jums novecot par piecdesmit gadiem un jāparāda, ko jūsu senči izdarīja, lai sniegtu jums šo impēriju. Vai drīkstu turpināt?”

Viņš uzpūš košļājamās gumijas burbuli.

„Un tagad Marsa nams.” Tievā roka pakasa vēderu. „Njā. Mums ir lepns nams, kas varbūt varētu pat sacensties varenībā ar dažām no Vecajo dzimtām. Mums ir politiķi, prētori un justiciārs. Pašreizējie Mcrkura un Eiropas arhiGubcrnatori, tribūns, dučiem prētoru, divi tiesneši un flotes imperators. Savas saites ar mums uztur pat Lornsau Arks, kurš cēlies no Arku dzimtas — tiem, kuri neseko līdzi, — trešās ietekmīgākās Marsa ģimenes.

Visi šie vadoņi meklē jaunus talantus. Lai aizpildītu sarakstu, viņi starp citiem kandidātiem izvēlējās jūs. Atstājiet iespaidu uz šiem

svarīgajiem cilvēkiem, un pēc šī mācekļa vieta jums būs rokā. Uzvariet, tad varēsiet izvēlēties, kur kalpot mācekļa gadus — namā vai kādā Vecajo ģimenē; varbūt jūs gribēs pats Arks. Ja tā notiks, būsiet nonākuši uz vistaisnākā ceļa, kas ved uz augstu stāvokli, slavu un varu.”

Es paliecos uz priekšu.

„Bet uzvarēt?” es vaicāju. „Kas te jāuzvar?”

Viņš pasmaida.

„Šobrīd jūs atrodaties izolētā teraformētā ielejā Marinera ielejas tālākajā dienvidu daļā. Šajā ielejā atrodas divpadsmit nami un divpadsmit pilis. Pēc rītdienas iepazīšanās ar apkārtni jūs dosieties karā ar pārējiem audzēkņiem, lai, liekot lietā savā rīcībā esošos līdzekļus, valdītu pār šo ieleju. Uzskatiet to par praktisku pētījumu, kā iegūt un pārvaldīt impēriju.”

Ap galdu atskan aizrautīga murdoņa. Tā ir spēle. Un es biju domājis, ka man būs jāmācās kaut kas, sēžot klasē.

„Un kas notiek, ja esi uzvarošā nama Pirmais?” pavaicā Antonija. Viņa izlaiž pirkstu caur zeltainajām cirtām.

„Tādā gadījumā laipni lūdzu triumfa svētkos, manu dārgumiņ! Slava un vara būs tava.”

Tas nozīmē, ka man jākļūst par Pirmo.

Paēdam necilas vakariņas. Kad Fičners aiziet, Kasijs vārās dusmās; viņa balss skan auksti un ir pilna ar melnu humoru.

„Mani draugi, uzspēlēsim visi kopā spēli. Katrs pateiksim, ko nogalinājām. Es sākšu. Nekss au Selints. Tāpat kā pazīstu dažus nojums, pazinu viņu kopš bērnības. Ar pirkstiem sašķaidīju viņa traheju.” Neviens nerunā. „Nu taču! Ģimenē nevajadzētu būt noslēpumiem!”

Tik un tā neviens neatbild.

Pirmais aiziet Sevro, likdams visiem skaidri manīt, ko domā par Kasija spēli. Pirmais paēst. Pirmais gulēt. Es gribu viņam sekot. Tā vietā, kad Kasijs atmet ar roku savai spēlei un aiziet pats, saviesīgi papļāpāju ar mierīgo Roku un masīvo Titu. Lai kā es censtos, Tits man neiepatīkas. Viņš nav jautrs, bet viņam viss ir joks. It kā viņš ņirgtu par mani un visiem pārējiem pat tad, kad smaida. Gribu viņam iesist, bet viņš nedod

iemeslu. Nekas, ko viņš saka, pilnīgi nevienam nekaitē. Tik un tā man viņš nepatīk. Sajūta ir tāda, it kā viņš neuzskatītu mani par cilvēku; tā vietā es esmu tikai šaha kauliņš, un viņš gaida izdevību mani pavirzīt. Nē. Pagrūst. Viņš kaut kādā veidā ir aizmirsis, kā būt septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus vecam. Viņš ir vīrietis. Krietni garāks par diviem metriem. Varbūt tuvojas divu ar pusi metru atzīmei. Savukārt mazais Roks ārkārtīgi atgādina manu brāli Kīrcnu, ja viņš prastu nogalināt. Viņa smaidi ir laipni. Vārdi pacietīgi, domīgi un viedi, gluži kā pirms brīža. Viņam ik uz soļa seko Lea — meitene, kas izskatās pēc klibojoša stirnu mazuļa. Viņš pret meiteni izturas tik pacietīgi, kā es nekad nespētu.

Vēlu naktī meklēju kambarus, kuros mira audzēkņi. Nespēju tos atrast. Kāpņu vairs nav. Pils ir aprijusi tās. Atrodu garu kopmītņu zāli, kas pilna ar plāniem matračiem. Miglas vālos, kas veļas pār pakalniem aiz mūsu pils, gaudo vilki. Aizmiegu ātri.

21.MŪSU VALDĪJUMS

Fičners pamodina mūs garajās guļamzālēs vēl pirms rīta gaismas. Ņurdēdami lienam ārā no divstāvu gultām un no galvenā torņa izejam pils laukumā, kur izstaipāmies un dodamies skriet. Gravitācijā .37 mēs lēkšojam viegli.

No mākoņiem raso lietus. Kanjona sienas piecdesmit kilometrus uz rietumiem un četrdesmit kilometrus uz austrumiem no mūsu mazās ielejas slejas sešu kilometru augstumā. Starp tām atrodas kalnu, mežu, upju un līdzenumu ekosistēma. Mūsu kaujas lauks.

Mums piederošā teritorija atrodas augstienē. Te paceļas sūnām apauguši uzkalni un klinšainas virsotnes, no kurām reljefs iekrīt zālainās ,,U” veida gravās. Migla sedz visu, pat biezos mežus,'kas gulst pakalnu piekājēs kā mājās austas vilnas segas. Mūsu pils slejas kalna virsotnē uz ziemeļiem līdzās upei, kas vidū šķērso iedobu gravu — pa pusei zālainu, pa pusei mežu pārņemtu. Ziemeļu un dienvidu virzienā gravu puslokā ieskauj lielāki pakalni. Man te vajadzētu patikt. Ēo te patiktu. Tomēr bez viņas jūtos tikpat vientuļš kā mūsu pils uz sava augstā, nomaļā kalna. Sniedzos pēc sava kulona, mūsu hemantes. Man nav ne viena, ne otra. Jūtos iztukšots šajā paradīzē.

Trīs mūsu kalnu pils sienas slejas astoņdesmit metru augstu klinšu galā. Pati pils ir milzīga. Sienas slejas trīsdesmit metru augstumā. Vārtu sardzes nams ir izvirzīts no pils kompleksa, to veido cietoksnis ar bruņu

torņiem. Mūsu četrstūrainais cietoksnis aiz mūriem veido daļu no ziemeļrietumu sienas un paceļas piecdesmit metru augstumā. No gravas dibena līdz rietumu vārtiem, kas atrodas pretī cietoksnim, ved lēzena nogāze. Pa vientulīgu zemes ceļu skrienam lejup pa šo nogāzi. Mūs ieskauj migla. Izbaudu auksto gaisu. Pēc stundām ilga, nemierīga miega tas mani attīra.

Uzaustot vasaras dienai, migla atkāpjas. Egļu mežos ganās stirnas, slaikākas un žiglākas par Zemes radībām. Virs galvas riņķo putni. Viens vienīgs krauklis sola baisas lietas. Laukos klīst aitas kā izbārstītas, augstajos, klinšainajos pakalnos, kuros skrienam piecdesmit un viena cilvēka garā rindā, kāpelē kazas. Varbūt pārējie mana nama audzēkņi redz Zemes dzīvniekus vai īpatnus radījumus, ko prieka pēc radījuši tēlnieki. Es redzu tikai pārtiku un apģērbu.

Mūsu teritorijā mājo Marsa svētie dzīvnieki. Ozolos un eglēs klaudzina dzeņi. Naktis pār augstieni atskan vilku gaudas, dienā tie klejo pa mežiem. Pie upes ir čūskas. Klusajās, dziļajās aizās ligzdo plēsīgi putni. Man līdzās skrien slepkavas. Kādi man ir draugi! Kaut šeit būtu Lorens, Kīrens vai Mateo, kas piesegtu manu muguru. Kāds, kuram es varētu uzticēties. Esmu aita, kas apvilkusi vilka kažoku un iegājusi vilku barā.

Kamēr Fičners skrien augšup pa klinšaino taku, nokrīt Lea, meitene ar klibo kāju. Viņš slinki baksta meiteni ar kāju, līdz paceļam viņu, lai nestu uz saviem pleciem. Nesam mēs ar Roku. Tits smīn, bet, kad Roks nogurst, mums palīdz tikai Kasijs. Pēc tam manā vietā nastu uzņemas Polluks, kalsns puisis ar skūtiem matiem un čerkstošu balsi. Viņš izklausās tā, it kā būtu kūpinājis smēķus no divu gadu vecuma.

Rikšojam pa vasarīgo mežu un lauku ieleju. Tur mums uzmācas kukaiņi. Zeltvaidži slāj, noplūduši sviedriem, bet ne es. Salīdzinājumā ar mokām, ko cietu savā vecajā sutastērpā, šī ir ledaina vanna. Visi ap mani ir kopti un vingri, tomēr Kasijs, Sevro, Antonija, Kvinna (nolāpīti ātrākā meitene vai būtne, ko esmu redzējis skrienam uz divām kājām), Tits, trīs viņa jauniegūtie draugi un es varētu atstāt pārējos aiz muguras. Par mums ātrāks būtu tikai Fičners ar saviem gravZābakiem kājās. Viņš lēkšo līdzās kā briedis, bet tad metas pakaļ kādam bukam, panāk to un

apmet gaisā loku ar slātes pātagu. Tā apķer buka kaklu, un Fičners parauj asmeni, lai dzīvnieku nogalinātu.

„Vakariņas,” viņš smīnēdams saka. „Velciet līdzi.”

„Tu būtu varējis to nogalināt tuvāk pie pils,” purpina Sevro.

Fičners pakasa pakausi un palūkojas visapkārt. „Vai vēl kāds dzirdēja mazu, resnu, neglītu goblinu… izdodam skaņas, ko nu goblini mēdz izdot? Velciet līdzi!”

Sevro saņem briedēna kāju. „Pimppauris.”

Sasniedzam klinšaina pakalna virsotni piecus kilometrus dienvidrietumu virzienā no mūsu pils. Klints galotnē slejas akmens tornis. No tā jumta novērojam kaujas lauku. Kaut kur ielejā to pašu dara mūsu ienaidnieki. Karadarbības lauks stiepjas tālāk uz dienvidiem, nekā spējam saskatīt. Rietumu horizontu aizsedz sniegotu kalnu grēda. Dienvidaustrumu virzienā ainavu veido pirmatnējs dižmežs. Tos abus šķir auglīgs līdzenums, kuru pāršķeļ dienvidu virzienā plūstošā, platā Argosas upe un tās pietekas. Tālāk dienvidos, aiz līdzenumiem un upēm, zeme iegrimst dumbrājos. Neredzu, kas ir aiz tiem. Divus kilometrus virs mums zilganajās debesīs peld milzīgs, lidojošs kalns. Fičners paskaidro, ka tas ir Olimps, mākslīgs kalns, no kura proktori ik gadu novēro savus audzēkņus. Tā virsotnē vizuļo pasaku pils. Lea pieklibo tuvāk un nostājas man blakus.

„Kā tas turas gaisā?” viņa aizkustinoši pavaicā.

Man nav nc mazākās nojausmas.

Palūkojos uz ziemeļiem.

Mūsu ziemeļu teritoriju, kas robežojas ar plašu mežonīgu apgabalu, sadala divas mežiem apaugušā ielejā plūstošas upes. Tās veido burtu „V”, kura spice norāda uz zemienēm dienvidrietumos un galu galā veido vēl vienu Argosas pieteku. Ieleju ielenc augstienes — stāvi pakalni un nelielas virsotnes, ko izrobo dziļas un joprojām miglas pilnas aizas.

„Sis ir Fobosa tornis,” paziņo Fičners. Tas slejas mūsu teritorijas tālākajā dienvidrietumu punktā. Kamēr izslāpuši viņā noraugāmies, mūsu proktors iedzer no blašķes un norāda ziemeļrietumu virzienā, kur ielejā sastopas abas upes, lai veidotu kāsi. Tieši aiz satekas tāla pakalna

galotnē slejas vēl viens masīvs tornis. „Un tas ir Deimoss.” Viņš novelk iedomātu līniju, kas iezīmē Marsa nama valdījuma teritoriju.

Austrumu upi dēvē par Furoru. Rietumu upi, kas plūst gar mūsu pili dienvidos no tās sienām, sauc par Mītu. Pār Mītu uzbūvēts viens vienīgs tilts. Lai ienāktu ielejas kāšveida zemesgabalā starp upēm un uzbruktu mūsu pilij ziemeļaustrumos, šķērsojot viegli pārvaramu mežiem apaugušu joslu, ienaidniekam nāktos pāriet šo tiltu.

„Tas ir kaut kāds sajāts joks, vai ne?” Sevro noprasa Fičneram.

„Ko tu gribi pateikt, Goblin?” Fičners pārkož košļājamās gumijas burbuli.

„Mūsu kājas ir ieplestas tik plati kā sārto palaistuvei. Visi šie kalni un pārejas, bet jebkurš var vienkārši ienākt pa parādes durvīm! No zemienes tieši līdz mūsu vārtiem ved nevainojama, līdzena pāreja. Jāšķērso tikai viena smirdīga upe!”

„Stāsti visiem acīmredzamo, ja? Vai zini, tu man patiešām nepatīc. Tu nekrietnais, sīkais Goblin.” Fičners mirkli zīmīgi skatās uz Sevro, bet tad parausta plecus. „Lai nu kā, bet es būšu Olimpa kalnā.”

„Ko tas nozīmē, proktor?” skābi noprasa Kasijs. Arī viņam nepatīk, kā lietas līdz šim rādās. Lai gan puiša acis kļuvušas sarkanas, cauru nakti raudot par nogalēto brāli, tas viņa iespaidīgo tēlu necik nebojā.

„Tas nozīmē, ka tā ir jūsu problēma, mazais princi. Ne manējā. Neviens jums neko nepienesīs uz paplātes. Es esmu tavs proktors. Nevis tavs mammucis. Tu esi skolā, vai atceries? Tāpēc, ja jūsu kājas ir pavērtas, nu ko, uztaisiet tikumības jostu, lai aizsargātu vājo vietu.”

Starp audzēkņiem atskan neapmierināta murdoņa.

„Varēja būt ļaunāk,” es saku, gar Antonijas galvu norādīdams uz dienvidu līdzenumiem, kur varenas upes ielokā slejas ienaidnieka cietoksnis. „Mēs būtu varējuši būt kā uz delnas tāpat kā tie nabaga bastardi.”

„Tiem nabaga bastardiem ir sējumi un augļu dārzi,” Fičners dūdo. „Jums ir…” Viņš palūkojas pār klints malu, mēģinot saskatīt buku, ko pirms brīža nogalināja. „Nu, Goblins ir pametis briedi aiz muguras, tāpēc jums nav nekā. Ko neapēdīsiet jūs, apēdīs vilki.”

„Ja vien mēs neapēdīsim vilkus,” nomurmina Sevro, piesaistīdams sev dīvainus skatienu no pārējiem mūsu nama audzēkņiem.

Tātad pārtika mums jāiegūst pašiem.

Antonija norāda uz ieplaku.

„Ko viņi dara?”4

Lejā no mākoņiem nolaižas melns kravas kuģis. Tas piezemējas zālainā līdzenuma centrā starp mums un attālo Cereras upes cietoksni. Astoņus kilometrus no Fobosa torņa trīs obsidiāni un ducis skārdagalvu stāv sardzē, kamēr brūnie uz vienreizlietojama galda steigšus no kuģa izlādē šķiņķus, bifštekus, cepumus, vīnu, pienu, medu un sierus.

„Acīmredzamas lamatas,” nošņaukājas Sevro.

„Paldies, Goblin,” Kasijs nopūšas. „Tomēr es vēl neesmu paēdis brokastis.” Viņa pārdrošo skatienu izceļ tumši loki. Viņš caur biedru pulku palūkojas uz mani un velta man smaidu. „Vai ir noskaņojums skrieties, Derov?”

Pārsteigts salecos. Tad atbildu smaidam. „Saki kad!”

Un viņš jau ir prom.

Esmu darījis lielākas muļķības, lai pabarotu savu ģimeni. Darīju lielākas muļķības, kad nomira kāds, ko mīlēju. Joņodams lejā pa stāvo kalnu, Kasijs ir pelnījis kompāniju.

Četrdesmit astoņi jaunieši noskatās, kā aizskrienam piepildīt savus vēderus; neviens neseko.

„Atnesiet man šķēli medota šķiņķa!” nokliedzas Fičners. Antonija nosauc mūs par idiotiem. Kravas kuģis paceļas gaisā, kad no kalnienes tuvojamies līdzenākai zemei. Astoņi kilometri gravitācijā .376 (Zemes standarts) ir nieks. Norāpjamies no klinšainās sienas un metamies skriet, ko kājas nes, caur līdzenuma zāli, kas sniedzas līdz potītēm. Kasijs pārspēj mani par auguma tiesu un pie galdiem ir pirmais. Viņš ir ātrs. Katrs paķeram no galda pa pintei ledus ūdens. Es savu izdzeru ātrāk. Viņš smejas.

„Izskatās, ka viņu karogmastā uzvilkts Cereras ģerbonis. Ražas dieviete.” Kasijs pār zaļo līdzenumu norāda uz cietoksni. Vairākus kilometrus garo ceļu līdz pilij izraibina reti koki. Uz viņu vaļņa plīvo vimpeļi.

Kasijs iemet mutē vīnogu. „Pirms nosvīstam, vajadzētu uzmest aci. Nedaudz izlūkot.”

„Piekrītu… tomēr te kaut kas nav kārtībā,” klusi saku.

Kasijs nosmej pa visu līdzenumu. „Nieki. Mēs redzētu briesmas, ja tās tuvotos. Un es nedomāju, ka jebkurš no viņiem būs ātrāks par mums. Varam aizjoņot līdz viņu vārtiem un to priekšā nolikt čupu, ja tā vēlamies.”

„Man tiešām te kaut kas briest.” Pieskaros vēderam.

Tomēr kaut kas nav kārtībā. Un ne jau tikai ar manu vēderu.

Starp upes cietoksni un mums stiepjas seši kilometri līdzenuma. Tālu pa kreisi ir mežs. Priekšā pļava. Aiz upes kalni. Garajā zālē čabinās vējš, un līdz ar brīzi atlido zvirbulis. Tas laižas zemē, bet pēkšņi raujas augšā un aizlido prom. Skaļi iesmejos un atbalstos pret galdu.

„ Viņi ir zālē" es čukstu. „Lamatas”

„Varam nozagt no viņiem maisus un aiznest vairumu atpakaļ pie mūsējiem,” viņš skaļi saka. „Bēgam?"

„Elfs.” ’

Kasijs neganti smaida, lai gan neviens no mums nav pārliecināts, vai apkārtnes iepazīšanas dienā ir atļauts uzsākt cīņu. Vienalga.

Uz trīs speram pa vienreizlietojamā galda kājām, līdz katram no mums rokās ir metrs rūdītās plastmasas, kas kalpos par ieroci. Kliedzu kā vājprātīgs un plecu pie pleca ar Kasiju metos sprintā uz vietu, no kuras aizmuka zvirbulis. No zāles paceļas pieci Cereras nama zelti. Mūsu trakais uzbrukums ir viņus iztrūcinājis. Kasijs trāpa pirmajam pa seju ar kārtīgu paukotāja izklupienu. Es neesmu tik graciozs. Mans plecs ir stīvs un sāp. Kliedzu un ar savu ieroci situ vienam pa ceļiem. Pretinieks gaudodams nokrīt. Izvairos no kāda cirtiena. To atsit Kasijs. Dejojam kā pāris. Vēl palikuši trīs. Viens pievēršas man. Viņam nav ne naža, ne vāles. Nē, šim te ir ierocis, kas mani interesē daudz vairāk. Jautājuma zīmē izliekts zobens. SirpjAsmens, ar ko pļaut labību. Viņš stājas man pretī, vienu roku aizlicis aiz muguras un turēdams izliekto asmeni kā slāti. Ja tā būtu slāte, es jau būtu pagalam. Tomēr tā nav. Izvairos no viņa cirtiena, liekot viņam nobloķēt vienu no Kasija uzbrucēja triecieniem. Tad metos

pretī savam pretiniekam. Esmu daudz ātrāks par viņu, mans tvēriens ir kā rūdīts tērauds, salīdzinot ar viņējo. Tāpēc atņemu viņa sirpjAsmeni un nazi un notriecu pretinieku gar zemi.

Redzēdams, kā sirpjAsmens virpuļo man rokās, pēdējais neievainotais zēns saprot, ka'pienācis laiks padoties. Kasijs augstu palecas gravitācijā .376 un triec viņa sejā iegrieztu sānisko spērienu, bez kā mēs būtu varējuši iztikt. Tas atgādina man Likosas dejotājus un lēcējus.

Kravate. Klusā deja. Savādi līdzīga jauno sarkano dīžāšanās dejām.

Toties zēnu lāsti nepavisam nav klusi. Nejūtu pret šiem audzēkņiem žēlumu. Viņi visi vakar kādu nogalināja tāpat kā es. Šajā spēlē nav nevainīgo. Vienīgais, kas mani uztrauc, ir tas, kā Kasijs tika galā ar saviem pretiniekiem. Viņš ir grācijas un izveicības iemiesojums. Es esmu niknums un inerce. Ja Kasijs zinātu manu noslēpumu, viņš varētu nogalināt mani sekundes laikā.

„Kas par pekstiņiem!” viņš nodzied. „Tu biji nolādēti šausminošs! Tu tikko atņēmi viņa ieroci! Nolādēti ātri! Man prieks, ka mūs pirmīt nesalika kopā! Prīmā! Ko varat teikt sev par labu, jūs ložņājošie muļķi?”

Notvertie zelti tikai lād mūs.

Nostājos viņu priekšā un pieliecu galvu. „Vai šī ir pirmā reize, kad kaut kur esat zaudējuši?” Atbildes nav. Saraucu pieri. „Nu, tas gan noteikti ir apkaunojoši.”

Kasija seja staro — uz mirkli viņš ir aizmirsis sava brāļa nāvi. Es neesmu. Jūtu tumsu. Tukšumu. Ļaunumu, kad adrenalīns atkāpjas. Vai to Ēo gribēja? Lai spēlēju spēles? Plaukšķinādams gaisā, virs mums nolaižas Fičners. Viņam mutē jau ir šķiņķa šķēle.

„Papildspēki, nāciet šurp!” viņš smejas.

No augstienes mūsu virzienā skrien Tits un pusducis ātrāko audzēkņu. Pretējā pusē no attālā upes cietokšņa paceļas un uz mūsu pusi ceļu uzsāk kāds zeltains apveids. Līdzās Fičneram gaisā apstājas skaista sieviete ar īsi apgrieztiem matiem. Cereras nama proktore. Viņai rokās ir vīna pudele un divas glāzes.

„Mars! Pikniks!” viņa izsaucas, uzrunādama Fičneru mūsu nama dievības vārdā.

„Cerera, kurš noorganizēja visu šo drāmu?” Fičners vaicā.

„Ak, pieņemu, ka Apolons. Viņam savos kalnu apartamentos ir vientuļi. Lūk, Zinfandel no viņa vīniem. Daudz labāks nekā tie no pagājušā gada klāsta.”

„Gards!” Fičners paziņo. „Tomēr tavi zēni tupēja zālē. Gandrīz tā, it kā gaidītu, ka pikniks pēkšņi uzradīsies. Aizdomīgi, vai ne?” „Sīkumi!” Proktore Cerera smejas. „Pedantiski nieki!”

„Lūk, kāds sīkums. Šķiet, ka šogad divi manējie ir piecu tavējo vērti, mana dārgā.”

„Šie skaistie zēni?” Cerera ķiķina. „Man likās, ka visi iedomīgie ir aizgājuši pie Apolona un Venēras.”

„Oho! Katrā ziņā tavējie cīnās kā mājsaimnieces un zemnieki. Pareizi vien bija noslēpušies.”

„Vēl netiesā viņus, tu nelieti! Viņi ir izvēlēti vidAtlasē. Mana pirmAtlase ir citur un jau pelna savas pirmās tulznas!”

„Apgūst cepeškrāsnis? Urrā,” Fičners ironiski paziņo. „Maiznieki kļūst par labākajiem valdniekiem, tā es esmu dzirdējis.”

Viņa iegrūž tam sānos elkoni. „Ak, tu velnsl Nav brīnums, ka piedalījies intervijā uz Niknā bruņinieka vietu. Tāds nelietis!”

Kamēr noskatāmies no zemes, abi saskandina glāzes.

„Kā man patīk pirmā diena,” Cerera ķiķina. „Merkurs tikko palaidis Jupitera citadelē simt tūkstošus žurku. Bet Diāna izpļāpājās, tāpēc Jupiters bija sagatavojies un noorganizējis tūkstoš kaķu piegādi. Jupitera zēni necietīs izsalkumu kā pagājušajā gadā. Kaķi būs resni kā Bakhs.” „Diāna ir ielasmeita,” Fičners paziņo.

„Esi jauks!”

„Es biju. Es aizsūtīju viņai milzīgu fallisku kūku, kas pilna ar dzīviem dzeņiem.”

„Tu to neizdarīji!”

„Izdarīju gan.”

„Tu nezvērs!” Cerera glāsta viņa roku, un es ievēroju brīvās mīlestības gaisotni, kas valda starp šiem ļaudīm. Prātoju, vai arī citi proktori ir mīļākie. „Viņas cietoksnis būs pilns ar caurumiem. Ak, skaņa noteikti ir

briesmīga. Labi izspēlēts, Mars! Saka, ka viltnieks ir Merkurs, bet taviem jokiem vienmēr piemitusi tāda… izjūta\”

„Izjūta, ja? Nu, esmu drošs, ka varu izspēlēt arī tev kādu joku augšā Olimpā…”

„Urrā,” viņa pavedinoši dūdo.

Lidinādamies virs saviem sviedriem un asinīm noplūdušajiem audzēkņiem, viņi vēlreiz saskandina glāzes. Nespēju neiesmieties. Sie cilvēki ir traki. Nolāpīti jukuši iekš saviem tukšajiem Zelta pauriem. Kā viņi var būt mani valdnieki?

„Ei! Fič! Ja tev nav iebildumu. Kas mums ar šiem zemniekiem jādara?” uzsauc Kasijs. Viņš iebaksta degunā vienam no mūsu ievainotajiem gūstekņiem. „Kādi ir noteikumi?”

„Apēdiet viņus!” Fičners iesaucas. „Un, Derov, liec nost to nolādēto izkapti! Tu izskaties pēc labības pļāvēja.”

Es to nenometu zemē. Pēc formas tā stipri atgādina manu sirpjAsmeni, ko atstāju mājās. Gan ne tik asa, jo nav paredzēta, lai nogalinātu, tomēr līdzsvarota tieši tāpat.

„Ziniet, jūs varētu atlaist manus bērnus un atdot viņiem izkapti,” Cerera mums iesaka.

„Iedod man buču, tad sarunāts!” sauc Kasijs.

„Imperatora puika?” viņa vaicā Fičneram. Viņš pamāj. „Nāc un palūdz to, kad būsi iezīmētais, mazais princi.” Viņa pamet skatu pār plecu. „Līdz tam laikam es ieteiktu tev un pļāvējam ņemt kājas pār pleciem.” Izdzirdam pakavu dunoņu, vēl pirms ieraugām pār lauku aulekšojam kara krāsās izkrāsotus zirgus. Tie nākuši no Cereras nama pils atvērtajiem vārtiem. Meitenēm zirgu mugurās rokās ir tīkli.

„Viņi iedevuši tev zirgus! Zirgus!” Fičners sūdzas. „Tas ir tik negodīgi!”

Metamies bēgt un tik tikko pagūstam aizskriet līdz mežam. Mana pirmā tikšanās ar zirgiem man nepatika. Tie joprojām biedē mani līdz nāvei. Sprauslā tik un mīcās. Abi ar Kasiju kampjam pēc elpas. Man sāp plecs. Attapušies ielenkti lauka vidū, tiek notverti divi no Tita draugiem. Pārdrošais Tits apgāž vienu zirgu un smiedamies grasās ar zābaka

spērienu iznicināt meiteni. Cerera raida pret viņu elektrisko triecienu no apdullināšanas dūres un salīgst mieru ar Fičneru. Elektrības trieciens liek Titam apčurāties. Vienīgi Sevro ir pietiekami bezrūpīgs, lai sāktu smieties. Kasijs saka kaut ko par sliktām manierēm, tomēr klusu pavīpsnā. Tits to ievēro.

„Vai mums ir ļauts viņus nogalināt vai nē?” Tits rūc pie vakariņu galda. Ēdam Bakha cienasta pārpalikumus. „Vai arī tikšu apdullināts katru reizi?”

„Nu, jūsu mērķis nav viņus nogalināt,” Fičners saka. „Tāpēc nē. Labāk nestaigā apkārt, slepkavodams savus studiju biedrus, tu jukušais pērtiķi.”

„Bet pirms tam mēs slepkavojām!” Tits protestē.

„Kas tev kaiš?” Fičners noprasa. „Pārejā notiek dabiskā atlase. Nu tā vairs nav jāveic, tu jukušais, stulbais, kolosālais muskuļu maiss. Kāda gan tam būtu jēga, ja mēs ļautu stiprākajiem vienam otru apkaut, līdz paliek tikai daži? Tagad jums priekšā ir jauni pārbaudījumi.”

„Nežēlība.” Antonija sakrusto rokas uz krūtīm. „Tātad tagad tā ir nepieņemama? Vai to tu vēlies pateikt?”

„O, labāk, lai tā ir pieņemama.” Tits plati smaida. Par apgāzto zirgu viņš lielījies jau visu vakaru, it kā tas varētu palīdzēt pārējiem aizmirst viņa pieslapinātās bikses. Daži ir aizmirsuši. Viņš jau ir sapulcinājis ap sevi asinssuņu bariņu. Vienīgie, kurus viņš kaut nedaudz ciena, esam mēs ar Kasiju, tomēr viņš smīkņā pat par mums. Tāpat kā par Fičneru.

Fičners noliek savu medotā šķiņķa gabalu.

„Norunāsim dažas lietas, bērni, lai šis ūdens bifelis nestaigā apkārt, mīdīdams galvaskausus. Nežēlība ir pieņemama, dārgo Antonij. Ir saprotams, ja kāds iet bojā nelaimes gadījumā. Nelaimes mēdz gadīties ar vislabākajiem no mums. Bet jūs neslepkavojat viens otru ar svilinātājiem. Jūs nepakarat cilvēkus pie saviem vaļņiem, ja vien viņi jau nav miruši. Gadījumam, ja steidzami nepieciešama medicīniska palīdzība, gatavībā ir medBoti. Vairumā gadījumu tie ir pietiekami ātri, lai glābtu dzīvības. Tomēr atcerieties, ka galvenais nav nogalināt. Mums vienalga, ja esat

tikpat nežēlīgi kā Vlads Drakula. Viņš tik un tā zaudēja. Galvenais ir uzvarēt. Lūk, ko mēs gribam.”

Un tas vienkāršais nežēlības pārbaudījums jau ir aiz muguras.

„Jums jāparāda, cik izcili esat. Kā Aleksandrs. Kā Cēzars, Napoleons un Merivoters. Jums jāvada armija, jāspriež taisna tiesa, jāorganizē pārtikas un bruņojuma nodrošināšana. Iegrūst otram vēderā asmeni spēj katrs muļķis. Šīs skolas mērķis ir atrast cilvēku vadoņus, nevis slepkavas. Tāpēc galvenais, jūs mazie, dumjie bērni, ir nevis nogalēt, bet gan iekarot. Un kā iekarot spēlē, kurā jums ir vienpadsmit ienaidnieku ciltis?”

„Paņemt pa vienam pēc kārtas,” Tits viszinoši atbild.

„Nē, cilvēkēdāj.”

„Pamuļķis” Sevro pie sevis nosmīkņā. Tita bars klusu vēro Institūta mazāko zēnu. Netiek norūkti draudi. Neviens dusmās neviebjas. Ir tikai kluss solījums. Grūti paturēt prātā, ka viņi visi ir ģēniji. Viņi izskatās pārāk glīti. Pārāk sportiski. Pārāk nežēlīgi, lai būtu ģēniji.

„Vai vēl kādam, izņemot cilvēkēdāju, ir kāds minējums?” noprasa Fičners.

Neviens neatbild.

„Nodivpadsmit ciltīm izveido vienu,” es beidzot saku. „Paverdzinot.”

Gluži kā Sabiedrība. Būvē to uz citu mugurām. Tas nav nežēlīgi. Tas ir praktiski.

Fičners izsmējīgi aplaudē. „Prīmā, Pļāvēj, prīmā. Izskatās, ka kāds grasās uzkalpoties par Pirmo.” To padzirdējuši, visi sāk uztraukti dīdīties krēslos. Fičners izvelk no galda apakšas garu kasti. „Bet tagad, dāmas un kungi, lūk, ar šo jūs pakļausiet vergus.” Viņš izvelk no kastes mūsu standartu. „Aizsargājiet šo. Aizsargājiet savu pili. Un iekarojiet visas pārējās.”

22 .CILTIS

No rīta Fičners ir prom. Viņa krēslā atstāts standarts. Tas ir pēdu garš dzelzs kalums, kura galā atveidots mūsu kaucošais vilks; zem vilka kājām vijas samīta čūska, bet zem tās redzama Sabiedrības piramīda ar zvaigzni galā. Dzelzs uzgalis savienots ar piecas pēdas garu ozolkoka kātu. Ja šī pils ir mūsu mājas, standarts ir mūsu gods. Piespiezdami to pie pretinieku pierēm, varam pārvērst viņus savos vergos. Uz viņu pierēm saglabāsies vilka zīme, līdz tām tiks piespiests cits standarts. Vergiem jāklausa mūsu komandām vai uz mūžu jāpaliek par apkaunotajiem.

Sēžu rīta tumsā pretī standartam un ēdu Apolona mielasta pārpalikumus. Kaut kur miglā iegaudojas vilks. Skaņa plūst caur cietokšņa augsto logu. Pirmā man piebiedrojas slaidā Antonija. Viņa ieslīd telpā kā vientuļš tornis vai zeltains, skaists zirneklis. Vēl neesmu izlēmis, kurš no tiem labāk piedien viņas personībai. Mūsu skatieni satiekas, tomēr nesveicināmies. Viņa grib būt Pirmā.

Nākamie laiski ienāk Kasijs un Polluks ar raupjo balsi. Polluks ņurd kaut ko par to, ka jāguļ bez sārtajām, kas viņu sasildītu.

„Pilnīgi atbaidošs standarts, vai jums tā nešķiet?” Antonija sūdzas. „Vismaz būtu varējuši piešķirt tam kaut nedaudz krāsas. Es domāju, ka to vajadzētu noklāt ar sarkano, kas apzīmētu niknumu un asinis.”

„Pārāk smags nav.” Kasijs pasvārsta kātu rokā. „Biju domājis, ka tas būs no zelta.” Viņš apbrīno zeltīto Pirmā roku, kas gulst uz melnā akmens bluķa. Arī Kasijs to grib. „Un tie iedevuši mums karti. Lieliski.” Vienu no sienām sedz jauna akmens karte. Ap mūsu pili viss izzīmēts apbrīnojami sīki. Pārējais gan ne tik ļoti. Kara migla. Kasijs uzsit man pa plecu un piebiedrojas ēdājiem. Viņš nezina, ka šonakt atkal dzirdēju viņu raudam. Abi guļam vienā divstāvu gultā cietokšņa augstā torņa barakās. Daudzi citi joprojām guļ galvenajā tornī. Tits ar saviem draugiem piesavinājies zemo torni, lai gan viņiem nepietiek cilvēku, lai to pilnībā apdzīvotu.

Ap to laiku, kad Scvro aiz kājām ievelk zālē beigtu vilku, ir pamodušies gandrīz visi nama audzēkņi. Vilks ir jau izķidāts un nodīrāts.

„Goblins atnesis proviantu!” Kasijs manierīgi aplaudē. „Hmm. Mums vajadzēs malku. Vai kāds zina, kā sakurt uguni?” Sevro zina. Kasijs smīn. „Protams, ka tu zini, Goblin.”

„Aitas šķita pārāk viegls medījums?” es vaicāju. „Kur tu ņēmi ieroci?

„Es ar tiem piedzimu.” Viņa nagi ir asiņaini.

Antonija sarauc degunu. „Kur, ellē, tu esi audzināts?”

Scvro parāda viņai vidējo pirkstu.

„Ak,” meitene nopūšas. „Ak tad ellē.”

„Tātad esmu drošs, ka jūs visi jau esat ievērojuši, ka paies krietns laiciņš līdz brīdim, kamēr kāds no mums savāks pietiekami daudz nopelnu stabiņu, lai kļūtu par Pirmo,” Kasijs paziņo, kad visi ir sapulcējušies ap galdu. „Tāpēc es iedomājos, ka mums vajadzīgs vadonis, līdz brīdim, kad tiks iecelts Pirmais.” Viņš pakāpjas tālāk no Sevro un stāv, atbalstījis pirkstu galus pret standarta malu. „Lai mēs spētu funkcionēt, nekavējoties jāpieņem vairāki mērķtiecīgi lēmumi.”

„Un kuram nojums abiem muļķiem, tavuprāt, tam vajadzētu būt?” Antonija sausi noprasa. Viņas lielās acis uzlūko te mani, te Kasiju. Viņa pagriežas un sīrupaini saldā balsī uzrunā pārējos. „Kas šobrīd padara katru no mums par labāk piemērotu vadoņa vietai nekā pārējie?”

„Viņi sagādāja mums vakariņas… un brokastis,” Lea lēnprātīgi saka, stāvēdama līdzās Rokam. Viņa norāda uz pārpalikušo piknika proviantu.

„Un tajā pašā laikā ieskrēja lamatās—” visiem atgādina Roks. Antonija prātīgi māj ar galvu. „Jā, jā. Vērtīga piebilde. Neapdomība var nākt mums par ļaunu.”

„—tomēr cīņā viņi no tām izrāvās,” Roks nobeidz, izpelnīdamies no Antonijas niknu skatienu.

„Ar galdu kājām īstu ieroču vietā,” Tits atzinīgi norūc kā pieredzējis speciālists. „Bet tad viņi aizlaidās un ēdienu pameta. Būtu atstājuši to ienaidniekam kā pakalpīgi brūnie.”

„Jā, tā ir viena versija par notikušo,” Kasijs nosaka.

Tits parausta plecus. „Es tikai redzēju, ka ņēmi kājas pār pleciem kā mazs elfiņš.”

Kasija vaibsti sastingst.

„Pielūko, ko saki, labo cilvēk.”

Tits samierinošā žestā paceļ rokas. „Tikai izsaku novērojumu; kāpēc uzreiz tādas dusmas, mazo princi?”

„Pielūko, ko saki, labo cilvēk, vai arī mums nāksies vārdus iemainīt pret asmeņiem.” Kasijs paceļ savu no Cereras audzēkņiem atsavināto siena dakšu un norāda ar to uz Titu. „Vai dzirdi, Tit au Ladr?”

Tits lūkojas viņa acīs, tad pamet skatu uz mani, iedalīdams mani Kasija komandā. Pēkšņi pārējo acīs mēs ar Kasiju esam izveidojuši savienību. Svaru kausi nosveras tik ātri. Politika. Pirkstos nesteidzīgi virpinu vakar atsavināto nazi. Visi ap galdu sēdošie uz to skatās. It sevišķi Scvro. Pateicoties savai prasmei, mana sarkanā labā roka savākusi miljons tonnu hēlija-3. Kreisā — pusmiljonu. Parasta sarkanā veiklība liktu šo zeltu matiem celties stāvus. Es viņus apburu. Manos izveicīgajos pirkstos nazis dūc kā kolibri spārni. Izskatos mierīgs, bet pa galvu šaudās domas.

Nogalinājuši esam mēs visi. Tāda bija likme. Kāda tā ir tagad? Tits jau skaidri licis saprast, ka vēlas nogalināt vēl. Prātoju, ka varētu viņu tagad apturēt. Ietriekt savu nazi viņam kaklā. Tomēr no šīs domas gandrīz izmetu asmeni no rokām. Jūtu tajās Ēo nāvi. Dzirdu slapjo plaukšķi, ar kādu pret grīdu atsitās mirstošais Džulians. Neciešu asinis, it sevišķi, ja tās ir nevajadzīgas. Es varu savaldīt šo milzīgo kucēnu.

Salti ielūkojos Titam acis. Viņa smaids ir lēns, nicinājums tik tikko manāms. Ja viņš nenovērsīsies, man būs ar viņu jāclnās vai kā tamlīdzīgi — man liekas, ka tā dara vilki.

Nazis griežas un griežas. Un pēkšņi Tits smejas. Viņš novēršas. Mana sirds sitas rāniāk. Esmu uzvarējis. Neciešu politiku. It sevišķi istabā, pilnā ar cilvēkiem, kas no šūpuļa audzināti par vadoņiem.

„Protams, ka es tevi dzirdu, Kasij. Tu stāvi desmit pēdas no manis,” Tits smej.

Viņš nedomā, ka ir gana stiprs, lai pat kopā ar savu baru atklāti izaicinātu mani un Kasiju. Viņš redzēja, ko izdarījām ar Cereras zēniem. Tomēr tagad robežas ir novilktas — tā vienkārši. Pēkšņi stāvu, apstiprinādams, ka esmu Kasija pusē. Tas atņem Titam jebkādu iniciatīvu.

„Vai ir kāds, kurš negrib, lai vada viens no mums?” es vaicāju.

„Es negribētu, lai vada Antonija. Viņa ir maita,” paziņo Sevro.

Antonija piekrītoši parausta plecus, tomēr paceļc galvu.

„Kasij, kādēļ tu tā steidz atrast mums vadoni?” viņa jautā.

„Ja mums nebūs viena vadoņa, tad sašķelsimies un katrs rīkosimies pēc sava prāta,” Kasijs paskaidro. „Tā mēs zaudēsim.”

„Tā vietā, lai darītu pēc tava prāta,” viņa, maigi smaidot, saka un pamāj ar galvu. „Skaidrs.”

„Tikai nevajag to tavu augstprātību, Antonij. Pat Priams uzskatīja, ka mums vajadzīgs viens līderis.”

„Kas ir Priams?” iesmejas Tits. Viņš atkal mēģina pievērst uzmanību sev. Katrs Zelta knēvelis uz planētas zina, kas ir Priams. Tagad Tits mēģina dot nepārprotamus mājienus par to, kurš viņu nogalinājis, un pārējie to ievēro. Iniciatīva atgūta. Atskaitot faktu, ka zinu — Priamu nenogalināja Tits. Tie nebūtu likuši pie Priama tādu kā viņš. Tie būtu ielikuši viņu kopā ar kādu vārguli. Tātad Tits ir ne tikai huligāns, bet arī melis.

„Ak, skaidrs. Tāpēc, ka sazvērējāties ar Priamu, tu, Kasij, tagad zini, kas darāms? Zini labāk par mums visiem?” Antonija plašā žestā norāda uz galdu. „Tu apgalvo, ka bez tava padoma esam bezpalīdzīgi?”

Viņa ir iedzinusi slazdā gan Kasiju, gan mani.

„Paklau, zēni, es zinu, ka nevarat vien sagaidīt iespēju vadīt,” viņa turpina. „Es to saprotu. Vadīt ir mūsu visu dabā. Katrs cilvēks šajā telpā ir dzimis ģēnijs, dzimis kapteinis. Tomēr tieši tāpēc pastāv Pirmā nopelnu sistēma. Kad kāds būs izpelnījies piecus pirkstus un būs gatavs būt par Pirmo, tad arī pieņemsim viņu par savu vadoni. Līdz tam brīdim iesaku mums nogaidīt. Ja to nopelnīs Kasijs vai Derovs, lai notiek! Paklausīga kā sārtā un vienkārša kā sarkanā es darīšu visu, ko viņi pavēlēs.” Viņa norāda uz pārējiem. „Līdz tam brīdim es domāju, ka arī kādam nojums vajadzētu iespēju to nopelnīt… Galu galā, tas var izšķirt, kāda nākotnē būs jūsu karjera!”

Viņa ir gudra. Un ir mūs nogremdējusi. Bez šaubām, katrs izlutinātais bērns šajā telpā vēlējās, kaut būtu izlēmīgāks jau no paša sākuma, kaut varētu iegūt vēl vienu iespēju likt pārējiem viņu ievērot. Tagad Antonija ir viņiem to sniegusi. Tas būs haoss. Un beigās par Pirmo var kļūt viņa. Antonija pilnīgi noteikti ir zirneklis.

„Skat!” Rokam pie sāniem izsaucas Lea.

Aiz pils sienām atbalsojas raga skaņas.

Šķiet, ka standarts gaidījis tieši šo mirkli, lai iemirdzētos. Čūska un vilks nomet dzelzs kārtu un uzmirdz spožā zeltā. Turklāt atdzīvojas arī *

akmens karte uz ēdamzāles sienas. Virs miniatūra mūsu pils atveida plīvo vilka vimpelis. To pašu dara arī Cereras karogs. Citas pilis kartē neparādās, tomēr neatklāto namu karogi rindojas kartes apzīmējumos. Bez šaubām, lai tic atrastu savu vietu kartē, mums jāiet izlūkos.

Spēle ir sākusies. Un tagad par Pirmo grib kļūt visi.

Tagad saprotu, kāpēc Demokrācija ir aizliegta. Tā sākas ar klaigāšanu. Nepacietīgām dusmām. Neizlēmību. Nesaskaņām. Idejām. Izlūkot. Nocietināt. Vākt pārtiku. Izlikt slazdus. Doties zibenskarā. Doties sirot. Aizsargāties. Uzbrukt. Polluks nospļaujas. Tits notriec viņu bezsamaņā gar zemi. Antonija aiziet. Sevro nicīgi pasaka kaut ko Titam un, uguni tā ari neiekūris, aizvelk savu vilku Dievs vien zina kur. Sajūta kā Lambdas racēju komandā, kad virsBrigadieris sliktas pašsajūtas dēļ paņēmis brīvu stundiņu. Tā es uzzināju, ka protu urbt. Bārlovs aizlavījās uzsmēķēt, un es uzlēcu uz urbja un darīju tā, kā man šķita pareizāk. Tagad, kamēr bērni ķildojas, daru to pašu.

Man līdzi nāk Kasijs, Roks un Lea, kas visur seko Rokam, lai gan Kasijs droši vien domā, ka mēs sekojam viņam. Esam vienisprātis, ka pārējie nezinās, ko iesākt, un drīz vien nenovēršami atmetīs visam ar roku, un šodien nedarīs neko. Viņi sargās pili vai meklēs malku pavardam, vai tupēs pie standarta, baidīdamies, ka tam varētu pieaugt kājas.

Es nezinu, ko darīt. Nezinu, vai mūsu ienaidnieki lavās pār kalniem, lai mums uzbruktu. Nezinu, vai dibina savienības pret Marsu. Nezinu pat to, kā šī sasodītā spēle jāspēlē. Tomēr nezin kādēļ pieņemu, ka pārējie nami neieslīgs nesaskaņās kā mēs. Šķiet, ka mēs no Marsa tām vieglāk padodamies.

Vaicāju Kasijam, kas, pēc viņa domām, tagad būtu darāms.

„Par necieņu pret manu ģimeni reiz izaicināju vienu augstmanīgu pamuļķi — kādu Augustu švaukstu. Viņš bija ārkārtīgi metodisks — pievilka ciešāk cimdus, sasēja savus glītos matus, vicināja savu slāti kā pirms katra nolādētā treniņa Agejas Cīņas mākslas klubā.”

„Un?”

„Un es iekrāvu šim āķi un caurdūru viņa ceļgalu, kamēr šis vēl gatavodamies vicināja slāti.” Kasijs pamanīja Leas nosodošo reakciju. „Kas ir? Divkauja bija sākusies. Es esmu viltīgs, bet neesmu nekāds briesmonis. Es vienkārši uzvarēju.”

„Ir tāda sajūta, ka tā domājat jūs visi,” es saku. „Tas ir, mēs visi.”

Viņi manu pārteikšanos neievēro.

Viņa teiktajam ir jēga. šādā stāvoklī mūsu nams ienaidniekam nevar uzbrukt, tomēr ienaidnieks var pielavīties, kamēr skraidām apkārt gatavodamies, un sagraut visas manas cerības uz kāpienu augšup pa Sabiedrības kāpnēm. Tātad — informācija. Mums jāzina, vai ienaidnieks atrodas gravā puskilometru uz ziemeļiem vai mīt kaut kur piecpadsmit kilometru attālumā dienvidos. Vai mēs esam spēles laukuma stūrī vai centrā? Vai ienaidnieki ir augstienēs? Ziemeļos no augstienēm?

Abi ar Kasiju esam vienisprātis. Mums jādodas izlūkos.

Sadalāmies. Mēs ar Kasiju dodamies uz Fobosu un virzāmies pretēji pulksteņa rādītāja virzienam. Lea un Roks steidzas uz Deimosu un izlūko pulksteņa rādītāja virzienā. Norunājam satikties saulrietā.

No Fobosa virsotnes neredzam nevienu dzīvu dvēseli. Ieplakās ne miņas no zirgiem vai Cereras kaujiniekiem, bet klinšu grēdu dienvidos izraibina šauri ezeriņi un kazas. Dienvidaustrumos, augsta uzkalna virsotnē stāvēdami, redzam daļu dienvidu un dienvidaustrumu Dižmeža. Tur varētu slēpties arī milžu armija, bet mēs to nenojaustu, turklāt šobrīd nevaram pētīt tuvāk, jo, lai nokļūtu kaut vai meža tuvumā, būtu nepieciešama puse dienas.

Kādu desmit kilometru attālumā no mūsu pils zema pakalna virsotnē uzejam vējos un lietū apdrupušu akmens fortu, kas sargā pāreju. Tajā atrodam koka kasti ar izdzīvošanai nepieciešamām lietām —jodu, pārtiku, kompasu, virvi, sešām rūdīta audekla somām, zobu birsti, sērkociņiem un vienkāršiem apsējiem. Atrasto saliekam tīrā somā.

Tātad ielejā ir paslēpti labumi. Man neliek mieru doma, ka laukos varētu būt apslēptas arī par nelieliem izdzīvošanas komplektiem svarīgākas lietas. Ieroči? Transportlīdzekļi? Bruņas? Tehnika? Nevar taču būt, ka viņi gaida, ka iesim karā, bruņojušies ar nūjām, akmeņiem un metāla darbarīkiem. Turklāt, ja viņi nevēlas, lai viens otru nogalinām, mūsu metāla ieročus vajadzētu aizstāt ar apdullināšanas rīkiem.

Pirmajā dienā nejauki apdedzināmies saulē. Atgriežoties ādu atvēsina migla. Tits ar savu baru, ko nu jau veido seši audzēkņi, tikko atgriezies no neauglīga uzbrukuma līdzenumiem. Viņi nogalinājuši divas kazas, bet, tā kā Sevro kaut kur pazudis, trūkst uguns, kurā gaļu pagatavot. Nestāstu viņiem par saviem sērkociņiem. Ar Kasīju esam vienisprātis — ja reiz Tits vēlas būt tik liels vīrs, viņam jāspēj pakļaut vismaz uguns. Noteikti piekristu arī Scvro, lai kur viņš būtu. Mēģinādami uzšķilt dzirksteles, Tita zēni sit metālu pret akmeni, tomēr pils akmens nedzirksteļo. Viltīgie proktori.

Tita bars liek zemAtlases pārpalikumiem sanest malku, par spīti tam, ka viņiem nav, ar ko iekurt uguni. Tonakt viņi visi iet gulēt izsalkuši. Tikai ne Lea un Roks. Viņi dabū dažus no mūsu izdzīvotāju batoniņiem. Man šie abi patīk, par spīti tam, ka viņi ir zelti, un draudzēšanos ar viņiem attaisnoju, iestāstot sev, ka daru to tikai tāpēc, lai pulcētu ap sevi pats savu cilti. Kasijs laikam ieņēmis galvā, ka mums var noderēt arī ātrā

vidAtlases meitene Kvinna. Tomēr to viņš sev spēj iegalvot par ikvienu glītu meiteni.

Ciltis aug, un pirmā mācībstunda vairs nav tālu.

Antonija sadraudzējas ar druknu, saskābušu, cirtainu dēlieti vārdā Slpio un pamanās aizsūtīt ar pilī atrastām lāpstām un cirvjiem bruņotus audzēkņus uzraudzīt Deimosu un Fobosu. Varbūt šī meitene ir izlutināta ragana, bet vismaz viņa nav muļķe. Tad Tita bars nozog viņu cirvjus, kamēr šie guļ, un es pārskatu savu viedokli.

Abi ar Kasiju kopā ejam izlūkos. Trešajā dienā tālumā — varbūt divdesmit kilometrus austrumu virzienā — redzam dūmu stabu. Krēslā tas slejas kā bāka. Tāpat kā mēs, apkārtnē būs arī ienaidnieku izlūku vienības. Ja mēs būtu tuvāk vai jātu uz zirgiem, varētu izpētīt, kas tas ir. Vai, ja mums būtu vairāk cilvēku, varētu doties ārā naktī un noorganizēt sirojumu, lai iegūtu vergus. Visu izšķir attālums un mūsu nama sašķeltība. Starp mums un dūmiem ir dziļākas un seklākas aizas, kurās var slēpties kaujinieku pulciņi. Turklāt jāšķērso vairāki kilometri līdzenuma, kurā mēs būtu kā uz delnas. Skrējiens mums neizdotos. Ne jau tagad, kad izrādās, ka dažiem namiem ir zirgi. Kasijam to nesaku, tomēr man ir bail. Augstienes šķiet drošas, bet tepat šajā ainavā aiz tām klejo psihiski nelīdzsvarotu dieveļu pulki. Pagaidām īsti nevēlos saskrieties ar viņiem.

Doma par sastapšanos ar citiem namiem kļūst vēl šausminošāka, kad iedomājos, ka pat mājās nav droši. Gluži kā allaž atkārto Oktāvija au Luna — cilvēks nevar īstenot jebkādus centienus, ja viņam traucē pilsoņu karš. Nevaram atļauties pārāk ilgi atstāt Titu bez uzraudzības. Viņš jau ir nozadzis ogas, ko salasīja Lea un Kvinna. Turklāt šorīt viņš mēģināja izmantot standartu pret Kvinnu, lai redzētu, vai sirotāju vienības var iegūt vergus no pašu nama ļaudīm. Nevar.

„Mums kaut kā jāapvieno nams,” Kasijs man saka, kamēr ejam izlūkos ziemeļu augstienēs. „Institūts paliks ar mums visu atlikušo mūžu. Ja zaudēsim, varam nekad nesasniegt nozīmīgu stāvokli.”

„Un ja spēles laikā mūs paverdzina?” es vaicāju.

Viņš noraizējies uzlūko mani. „Vai iespējams vēl smagāks zaudējums?”

It kā man būtu vajadzīga papildu motivācijā.

„Pieņemu, ka tavs tēvs savā gadā uzvarēja. Vai viņš bija Pirmais?” es jautāju. Lai kļūtu par imperatoru, viņam bija jāuzvar savā gadā.

„Tieši tā. Vienmēr esmu zinājis, ka viņš uzvarēja, lai gan, pirms nokļuvām šeit, man nebija ne sajātas nojausmas, ko tas nozīmē.”

Abi esam vienisprātis, ka Titam jākrīt, ja gribam apvienot namu. Tomēr doties pret viņu tiešā cīņā būtu veltīgi; pēc pirmās dienas šī iespēja tika zaudēta. Tita cilts nu ir pārāk liela.

„Es iesaku nogalināt viņu, kamēr šis guļ,” Kasijs ieminas. „Mēs ar tevi varētu to izdarīt.”

Viņa vārdi mani stindzina. Lēmumu nepieņemam, tomēr viņa priekšlikums kalpo par atgādinājumu, ka mēs ar Kasiju esam atšķirīgas būtnes. Bet vai tiešām? Viņa niknums ir auksts un nežēlīgs. Tomēr es viņa dusmas vairs neredzu pat Tita tuvumā. Viņš smaida un smejas, un izaicina Tita bara locekļus skrieties un lauzties, kad tie nedodas sirot. Viņš uzvedas gluži kā es, kad esmu ienaidnieku vidū.

Tomēr, kamēr mani vairums uzlūko ar bažām, Kasiju mīl visi, izņemot Tita baru. Viņš pat ir sācis vakaros lavīties kaut kur prom kopā ar Kvinnu. Man viņa patīk. Meitene noķēra slazdā briedi un tad stāstīja, kā pati esot to nokodusi. Pat rādīja mums pierādījumus — zobos ieķērušās spalvas un kodienu pēdas brieža miesā. Nospriedām, ka mums pievienojies glītāks Sevro, līdz viņa sāka smieties tik skaļi, ka vairs nespēja stāstu turpināt. Kasijs palīdzēja viņai no zobiem izķeksēt spalvas. Man patīk apņēmīgi meļi.

Dažu pirmo dienu laikā apstākļi kļūst ļaunāki. Visi ir izsalkuši, jo pilī joprojām nav sakurta uguns, un pēc tam, kad Cereras jātnieki nolaupa divas mūsu meitenes, kas mazgājās upē tepat pie mūsu vārtiem, drīz vien tiek aizmirsts par higiēnu. Zelti apjūk, kad pat viņu smalkās poras sāk aizdambēties un viņiem metas pūtītes.

„Izskatās pēc bites koduma!” Roks smiedamies saka man un Kasijam. „Vai radiālas, tālas saules!”

Izliekos, ka mani tā fascinē, it kā nebūtu tādas redzējis uz savas sejas visu sarkanā mūžu.

Kasijs pieliecas, lai nopētītu to tuvāk. „Brāli, tas ir vienkārši—”

Tad Roks pārspiež pumpu Kasijam tieši sejā, likdams viņam atrauties un sākt riebumā rīstīties. Kvinna ķiķinādama gandrīz krīt gar zemi.

„Dažkārt gan es tiešām prātoju, kāda tam visam ir jēga,” Roks iesāk, kad Kasijs ir atguvies. „Kā gan šī var būt visefektīvākā metode, kā pārbaudīt mūsu vērtību un padarīt mūs par būtnēm, kas var pārvaldīt Sabiedrību?”

„Un vai tu jebkad nonāc pie kāda secinājuma?” Kasijs piesardzīgi jautā. Tagad viņš turas pa gabalu.

„Dzejnieki nekad nenonāk pie secinājumiem,” es saku.

Roks iesmejas. „Atšķirībā no citiem dzejniekiem, dažkārt man tas izdodas. Un man ir atbilde uz šo.”

„Spļauj laukā!” mudina Kasijs.

„It kā es nebūtu grasījies to darīt bez mūsu vietējās primadonnas atļaujas.” Roks nopūšas. „Viņi mūs šurp atveduši, jo šī ieleja ir cilvēce, pirms valdīja Zelts. Sašķelta. Nespēj rast vienotību pat mūsu pašu ciltī. Viņi grib, lai izdzīvojam procesus, ko pieredzēja mūsu senči. Sī spēle soli pa solim attīstīsies un sniegs mums jaunas mācības. Tajā attīstīsies hierarhijas. Mums būs Sarkanā krāsa, Zelts, Varš.”

„Sārtie?” cerīgi ieminas Kasijs.

„Šķiet loģiski,” es saku.

„O, tas būtu varen savādi,” Kasijs smejas, grozīdams pirkstā savu vilka gredzenu. „Ja tā notiktu, mātes un tēvi saceltu traci. Droši vien tāpēc Tits tā glūn uz meitenēm. Varbūt viņš grib sev rotaļlietu. Runājot par rotaļlietām — kurp viņš aizsūtīja Viksu?”

Smejos. Vikss, iespējams, bīstamākais no Tita sekotājiem, kopā ar pārējiem gandrīz pirms divām stundām pēc Tita pavēles devās prom, lai izmantotu Fobosa torņa augstuma priekšrocības un novērotu līdzenumus, gatavojoties sirojumam uz Cercras namu.

„Ja gatavojamies izspēlēt kādu gājienu, vislabāk būtu dabūt Viksu mūsu pusē,” es saku. „Viņš ir Tita labā roka.”

Roks turpina citu domu gājienu.

„Es… par sārtajiem gan nezinu,” viņš saka. Doma par to, ka zeltītais varētu būt sārtais, viņu aizvaino. „Bet… pārējais gan ir vienkārši. Šis ir mazs Saules sistēmas modelis.”

„Man gan vairāk atgādina karogu sagrābšanu ar zobeniem, ja atceraties šo spēli,” es atbildu. Pats šo sporta veidu neesmu spēlējis, tomēr mācības kopā ar Mateo ir apgaismojušas mani par spēlēm, ar kurām šie bērni kavēja laiku vecāku dārzos.

„Mhm,” Kasijs pamāj. Viņš jokodamies nopietni iebaksta Rokam krūtis pirkstu. „Piekritu. Tāpēc, Rok, vari ņemt savas pļāpas un iegrūst vietā, kur saule neuzdrīkstas iespīdēt. Mēs, divi viedie prāti, esam izlēmuši. Tā ir karogu sagrābšanas spēle.”

„Skaidrs!” Roks smej. „Ne visi spēj saprast metaforas un mājienus tik labi kā es. Bet neraizējieties, mani muskuļotie draugi, es būšu šeit, lai palīdzētu jums sarežģītākajos prāta izaicinājumos. Piemēram, varu pateikt jums, ka mūsu pirmais pārbaudījums būs apvienot namu, pirms pie vārtiem klauvē ienaidnieks.”

„Ellē,” nomurminu, lūkodamies pār zemo nocietinājuma sienu. „Kaut kur iesēdies?” Kasijs prasa.

„Izskatās, ka spēle tikko sākusies.” Norādu lejup.

Aiz gravas vietā, kur mežs sastopas ar zālaino līdzenumu, Vikss aiz matiem velk meiteni. Pirmo Marsa nama vergu. Mani ne tuvu nemāc riebums — man skauž. Skauž, ka viņu nesagūstīju es. To izdarīja Tita pakalpiņš, un tas nozīmē, ka Tita vārdam tagad ir svars.

23.PLAISA

Lai gan visi joprojām guļam zem viena jumta, pietika vien ar četrām dienām, lai nams izšķīstu četrās atsevišķās ciltīs. Izrādās, ka iespaidīga izmēra asteroīdu joslas īpašnieku ģimenes atvase Antonija savākusi vidAtlases audzēkņus — runātājus, čīkstētājus, smadzenes, atkarīgos, nedrošos, snobus un politiķus.

Tits ap sevi pulcē lielākoties pirmAtlases vai vidAtlases fiziski spēcīgos eksemplārus — nežēlīgos, straujos, bezbailīgos, gudrības standartam atbilstošos, ambiciozos, oportūnistus — acīmredzamo Marsa nama izvēli. Pie viņa ir virtuozā pianiste Kasandra. Tāpat arī Polluks ar raupjo balsi un nelīdzsvarotais Vikss, kurš baudā trīc no domas vien, ka varētu iedurt asmeni miesā.

Ja mēs ar Kasiju būtu rīkojušies politiskāk, tad būtu pamanījušies aizvilt no Tita pirmAtlasi. Ellē, ja būtu vienkārši pateikuši, ka viņiem jāpakļaujas, mēs būtu varējuši par sekotājiem dabūt visus. Galu galā mēs ar Kasiju uz mirkli bijām visstiprākie, tomēr tad devām Titam laiku iebiedēt un Antonijai — manipulēt.

„Sasodītā Antonija!” es sodos.

Kasijs smej un krata savu zeltīto galvu, kamēr, meklēdami vēl kādu apslēptas mantas ķērienu, pa augstieni dodamies austrumu virzienā. Manas garās kājas spēj veikt kilometru nedaudz vairāk kā minūtes laikā.

„Ak, ar laiku tu pierodi no viņas sagaidīt šādas lietas. Ja mūsu ģimenes nebūtu pavadījušas pusi savu brīvdienu kopā, kad bijām mazi, pirmajā dienā es būtu noturējis viņu par demokrāti. Lai gan no tā viņa ir tālu. Drīzāk gan Cēzars vai… kā tos sauca, prezidenti? Nepieciešamības aizsegā ietērpies tirāns.” „Viņa ir sūds dziras bļodā,” es nosaku.

„Ko, pie nolādēta velna, tas nozīmē?” Kasijs iesmejas.

Tēvocis Nerols būtu varējis viņam pastāstīt.

„Kā lūdzu? A. Reiz Jorktonā dzirdēju to no kāda virsSarkanā. Tas nozīmē, ka viņa ir muša vīnā.”

„VirsSarkanā?” Kasijs nošņaukājas. „Viena no manām auklēm bija virsSarkanā. Es zinu. Savādi. Viņai būtu vajadzējis būt brūnajai. Tomēr sievišķis stāstīja man stāstus, kad mēģināju iemigt.”

„Cik jauki,” es saku.

„Uzskatīju viņu par uzpūtīgu traucēkli. Mēģināju pateikt mātei, lai pavēl viņai aizvērties un likt mani mierā, jo viņa tikai gribēja runāt par ielejām un garlaicīgiem mīlas stāstiem, kas tā vai citādi allaž beidzās skumji. Nomācoša radība.”

„Ko tava māte darīja, kad pasūdzējies?”

„Māte? Ha! Viņa paplikšķināja man pa galvu un teica, ka mazumiņu var iemācīties no ikviena. Pat no virsSarkanās. Abiem ar tēvu patīk izlikties, ka viņi ir progresīvi. Tas mani mulsina.” Viņš pakrata galvu. „Bet Jorktona. Džulians nespēja noticēt, ka tu esi no Jorktonas.”

Manī atgriežas tumsa. To nespēj izkliedēt pat domas par Ēo. Vainu nenomāc pat domas par manu cēlo misiju un tās piešķirto brīvību rīkoties. Es esmu vienīgais, kuram nevajadzētu justies vainīgam par Pārejā notikušo, tomēr šķiet, izņemot Roku, esmu vienīgais, kurš tāds jūtas. Paskatos uz savām plaukstām un atceros Džuliana asinis.

Pēkšņi Kasijs norāda debesīs dienvidrietumu virzienā no mums. „Pie nolādētās elles, kas ir tas?”

No lidojošās Olimpa pils plūst dučiem mirgojošu mcdBotu. Dzirdam, kā tie tālumā svilpj. Tiem pakaļ kā liesmojošas bultas uz tālajiem dienvidu kalniem aiztraucas proktori. Lai arī kas būtu noticis, viena lieta ir skaidra — dienvidos valda haoss.

Lai gan mana cilts joprojām guļ pili, no augstā torņa esam pārcēlušies uz vārtu cietoksni, kur nav jābaksta ar elkoņiem Tita līdzskrējēju sānos. Drošības labad turam noslēpumā to, ka gatavojam ēst.

Lai paēstu vakariņas, mūsu cilts pulcējas pie kāda ezera ziemeļu augstienēs. Ne visi ir no pirmAtlases. Daži ir, piemēram, Kasijs un Roks. Tomēr, izņemot viņus, nav neviena audzēkņa, kas izvēlēts ātrāk par septiņpadsmito kārtu. Mums ir daži no vidAtlases — Kvinna un Lea. Tomēr atlikušie ir pārpalikumi, zemAtlase — Klauns, Drātģīmis, Nezāle, Olis un Dadzis. Kasiju tas nomāc, par spīti tam, ka Institūta pārpalikumi tik un tā ir pārcilvēki, ja tos salīdzina ar pārējām krāsām. Viņi ir sportiski. Enerģiski. Ja vien tas nav domāts kā arguments, nekad neliek tev teikto atkārtot vēlreiz. Turklāt viņi pieņem pavēles, pat gaida nākamo rīkojumu, ko lūgšu izpildīt. Par to varu pateikties viņu mazāk priviliģētajai audzināšanai.

Vairums no viņiem ir gudrāki par mani. Tomēr man piemīt tā unikālā lieta, ko viņi dēvē par slengGudrību, un to pierāda mans augstais rezultāts ekstrapolācijas testā. Tam gan nav nozīmes, jo man ir sērkociņi, kas padara mani par titānu Prometeju. Cik zinu, uguns nav ne Titam, ne Antonijai. Tā nu es esmu vienīgais, kurš spēj piepildīt vēderus. Lieku katram savas cilts loceklim nogalināt kādu aitu vai kazu. Nevienam nav ļauts dzīvot uz citu rēķina, lai gan Drātģīmis cenšas, cik spēj. Viņi neievēro, kā man trīc rokas, kad pirmoreiz mūžā pārgriežu kazai rīkli ar nazi. Zvēra acīs ir tik daudz uzticības, ko mirstot nomaina apjukums, jo tas joprojām uzskata mani par savu draugu. Asinis ir siltas tāpat kā Džulianam. Kakla muskulis ir stingrs. Nākas to zāģēt ar trulo nazi gluži kā Leai, kas spiegdama nogalē savu pirmo jēru. Ar Dadža palīdzību lieku viņai to arī nodīrāt. Kad viņa nespēj, saņemu meitenes rokas savējās un vadu viņu, piešķirdams savu spēku.

„Tētukam būs galiņa tev arī jāsagriež?” Dadzis ņirgājas.

„Apklusti!” Roks viņu apsauc.

„Rok, viņa pati var izcīnīt savas cīņas. Lea, Dadzis uzdeva tev jautājumu.” Lea mirkšķinādama lūkojas manī, platajās acīs vīd neizpratne. „Pajautā viņai vēl kaut ko, Dadzi.”

„Kas notiks, kad saķersimies arTitu? Vai arī tad tu spiegsi? Bērns!” Dadzis zina, ko es gribu, lai viņa izdara. Palūdzu viņai to pirms trīsdesmit minūtēm, vēl pirms atvedu Leai kazu.

Pametu ar zodu, norādīdams Leai uz Dadzi.

„Sāksi raudāt?” Dadzis nerimstas. „Slaucīsi ačteles—”

Lea ierūcas un metas viņai virsū. Abas vārtās pa zemi, sizdamas viena otrai pa seju. Drīz vien Dadzis sagrābj Leu žņaudzošā tvērienā. Roks man līdzās nemierīgi mīņājas. Kvinna neļauj viņam iejaukties. Leas seja kļūst violeta. Viņa sit pa Dadža rokām. Tad meitene zaudē samaņu. Pateicībā pamāju ar galvu Dadzim. Viņa lēni paloka galvu.

Nākamajā rītā Leas pleci ir staltāki. Viņa pat sadūšojusies saņemt Roka roku savējā. Lea arī apgalvoja, ka ir zinošāka pavāre nekā mēs; tā nav. Prasmi ēst gatavošanā iemēģina arī Roks, bet viņš nav diez ko labāks. Ēst viņu virumu ir kā rīt stiegrainus, sausus sūkļus. Par spīti stāstnicces talantam, pat Kvinna nespēj izdomāt nevienu recepti.

Kazu un briežu gaļu gatavojam savā nometnē sešus kilometrus no pils, turklāt darām to naktī un aizās, lai neviens neredzētu dūmus un gaismu. Jērus nenogalinām; tā vietā savācam tos un iežogojam ziemeļu fortā vēlākam laikam. Ar ēdienu es varētu piesaistīt savai ciltij vairāk cilvēku, tomēr tas var sniegt gan priekšrocības, gan nest tikpat daudz briesmu. Ko gan Tits ar saviem slepkavām iesāktu, ja uzzinātu, ka mums ir uguns, pārtika un tīrs ūdens…

Kopā ar Roku atgriežos pilī no izlūkgājiena dienvidos, kad izdzirdam no nelielas birztalas plūstam skaņas. Pielavījušies tuvāk, dzirdam ņurdēšanu un sitienus. Domādami, ka redzēsim, kā vilku bars plosa kādu aitu, paglūnam caur krūmiem un ieraugām četrus Tita karavīrus, kas satupuši ap brieža līķi. Asiņainām sejām un satumsušām acīm viņi ar nažiem plēš gaļas strēmeles no beigtā dzīvnieka. Piecas dienas bez uguns, piecas dienas ar nelāgām ogām, un viņi jau pārvērtušies mežoņos.

„Mums jāiedod viņiem sērkociņi,” pēc tam man saka Roks. „Šajos akmeņos nav krama.”

„Nē. Ja iedosim viņiem sērkociņus, Titam būs vēl vairāk varas.” „Vai tam šobrīd vēl ir nozīme? Viņi saslims, ja turpinās ēst jēlu gaļu. Viņi jau ir slimi!”

„Nu un, ka viņi pieliks bikses,” es noņurdu. „Dzīvē mēdz notikt ļaunākas lietas.”

„Pastāsti man, Derov. Vai ļaunāk būtu, ja pie varas būtu Tits un Marss būtu spēcīgs vai pie varas būtu Derovs, bet Marss — vājš?”

„Labāk kuram?” es īgni noprasu.

Viņš tikai šūpo galvu.

„Lai viņu nolādētie vēderi sapūst,” skan Kasija viedoklis. „Viņi ir izvēlējušies savas gultas. Lai paši tajās ari aptaisās.”

Mana armija piekrīt.

Esmu pieķēries savai armijai — pārpalikumiem, zemAtlases audzēkņiem. Viņu tiesības nav tik lielas, un viņi nav tik labi audzināti kā pirmAtlase. Kad dodu viņiem ēdienu, vairums atceras pateikties — sākumā viņi to nedarīja. Viņi nelēkšo pakaļ Titam pusnakts sirojumos, bruņojušies ar cirvjiem tikai tāpēc, ka tā ir jautrāk. Nē, viņi seko mums, jo Kasijs ir harismātisks kā saule un ēna, ko metu viņa gaismā, rada iespaidu, ka zinu, ko daru. Tā gan nav. Sl ēna, tāpat kā es, ir dzimusi raktuvēs.

Tomēr izskatās, it kā man būtu stratēģija. Lieku mums izzīmēt teritorijas kartes digilapās, ko atradām kādā applūdušā pagrabā aizas dibenā, tomēr mums joprojām nav citu ieroču kā tikai mans sirpjAsmens, vairāki naži un noasinātas nūjas. Tādēļ, lai kāda būtu mūsu stratēģija, tā tiek balstīta uz informācijas ieguvi.

Smieklīgi ir tas, ka pastāv tikai viena cilts, kurai fr kaut sudrabsūda tiesas nojēga par to, kas notiek. Un tā nav mūsējā. Tā nav Antonijas cilts. Un ellīgi skaidrs, ka tas nav Tita bars. Tā ir Sevro cilts, un esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš ir tās cilts vienīgais loceklis, ja vien šobrīd jau nav pieņēmis audzināšanā vilkus. Grūti pateikt, vai tā varētu būt. Mūsu nams neietur kopīgas ģimenes vakariņas. Tiesa, dažkārt redzam, kā viņš, vilkādās tērpts, naktīs skrien pār pakalniem, izskatoties, kā visprecīzāk raksturoja Kasijs, „pēc spalvaina dēmonu bērna, kurš salietojies halucinogēnus”. Reiz Roks noslēpumainajās augstienēs dzirdēja kaucam kaut ko citu, kas nav vilks. Ir dienas, kad Sevro staigā apkārt it kā normāls — aizvainodams visu, kas kustas, izņemot Kvinnu. Viņas dēļ Sevro pieļauj

izņēmumu un apvainojumu vietā nes gaļu un ēdamas sēnes. Man liekas, ka viņam Kvinna simpatizē, lai gan meitenei patīk Kasijs.

Lūdzam, lai viņa pastāsta kādu stāstu par Sevro, bet viņa klusē. Kvinna ir uzticama, un varbūt tieši tādēļ viņa man atgādina mājas. Viņa allaž stāsta interesantus stāstus, no kuriem gandrīz viss noteikti ir apzeltīti meli. Viņā dzirksteļo dzīvība, tāpat kā tā dzirksteļoja manā sievā. Viņa ir pēdējā no mums, kas Goblinu vēl sauc par Sevro. Viņa ir arī vienīgā, kas zina, kur viņš dzīvo. Viņa guļasvietas pēdas nespējam atrast pat ar visu izlūkošanu. Tikpat labi viņš varbūt ir prom aiz augstienes un otrā pusē vāc ienaidnieku skalpus. Zinu, ka Tits ir sūtījis savus izlūkus viņu izspiegot, tomēr nedomāju, ka viņiem smaidījusi veiksme. Sie nespēj izsekot pat mani. Zinu, ka Titu tas kaitina līdz baltkvēlei.

„Es domāju, ka viņš krūmos sit dūrē,” Kasijs ķiķina. „Vienkārši gaida, kad paši viens otru apkausim.”

Kad Lea no pils atgriežas klibodama, mūs ar Kasiju uzmeklē Roks. „Tie viņu ir situši!” viņš saka. „Ne stipri, bet tie iespēruši viņai pa vēderu un atņēmuši dienas vākumu!”

„Kurš?” Kasijam spalva gaisā. „Kurš ir tas jāklis?”

„Nav svarīgi. Nozīme ir tam, ka viņi ir izsalkuši. Tāpēc beidziet spēlēt aci pret aci! Tas nedrīkst turpināties!” Roks saka. „Tita zēni ir badā. Ko tu gribi, lai viņi dara? Ellē, lielais muskuļu kalns medī Goblinu, jo viņam vajag uguni un ēdienu. Ja vienkārši viņiem to iedosim, varēsim atkal apvienot namu, izturēties civilizēti. Varbūt pat Antonija vedis savu cilti pie prāta.” „Antonija? Prāts?” Kasijs pārjautā, skaļi smiedamies.

„Pat tad, ja tā notiks, Tits joprojām būs visspēcīgākais,” es saku. „Un tas nevienam nekādu labumu nenesīs.”

„Ak. Jā. Un kaut ko tādu tu nespēsi paciest — kādam citam būs vairāk varas nekā tev. Nu labi.” Roks rausta savas garās cirtas. „Parunā ar Viksu vai Polluku. Aizvil viņa kapteiņus, ja citādāk nevari. Bet izdziedē namu, Derov! Citādi zaudēsim, kad pie mūsu durvīm klauvēs citi.”

Sestajā dienā paklausu viņa padomam. Zinādams, ka l its ir prom sirojumā, uzņemos risku un eju cietoksnī meklēt Viksu. Diemžēl Tits atgriežas ātrāk, nekā bija cerēts.

„Tu gan izskaties dzivīgs un mundrs,” viņš mani uzrunā, pirms pagūstu uzmeklēt cietokšņa akmens gaiteņos Viksu. Tita iespaidīgais stāvs aizšķērso man ceļu — pleci plešas gandrīz gaiteņa platumā. Jūtu sev aiz muguras vēl kādu. Vikss un divi citi. Sirds nedaudz pamirst. Šis mēģinājums bija muļķība. „Kurp dodies, ja drīkst vaicāt?”

„Gribēju salīdzināt mūsu izlūku kartes ar galveno karti komandzālē,” es meloju, zinādams, ka man kabatā ir digilapa.

„A, tu gribēji salīdzināt izlūku kartes ar galveno karti… Marsa labā, ak, cildenais Dcrov?”

„Kāds gan vēl varētu būt labums?” es vaicāju. „Mēs visi esam vienā pusē, vai tad nē?”

„O, mēs esam vienā pusē,” viņš atbild. Tits nodārdina samākslotus smieklus. „Viks, ja reiz mēs esam vienā pusē, vai tev neliekas, ka mums vajadzētu savā starpā padalīties ar viņa mazajām kartītēm?”

„Tas būtu tikai uz labu,” Vikss piekrīt. „Sēnes. Kartes. Vienalga.” Tātad viņš uzbruka mazajai Leai. Šī puiša acis ir mirušas. Kā krauklim.

„Jā. Tāpēc es paskatīšos tavā vietā, Dcrov.” Tits izrauj man no rokām kartes. Nevaru viņu nekādi apturēt.

„Laipni lūgts tās izmantot,” es saku. „Zini, ka tālu austrumos redzamas ienaidnieka ugunis, visticamāk,' ienaidnieks slēpjas Dižmežā dienvidos. Siro, cik uziet. Tikai neļauj, lai tevi pieķer ar nolaistām biksēm.”

Tits osta gaisu. Viņš manī pat neklausījās.

„Tā kā dalāmies, Derov.” Viņš paosta vēl, tagad jau tuvāk manam kaklam. „Varbūt padalīsies, kāpēc tu smaržo pēc dūmiem?”

Sastingstu, nezinādams, ko darīt.

„Paskat, kā viņš lokās. Paskat, kā pin melus!” Tita balsī ir tikai riebums. „Es saožu tavu nodevību. Saožu, kā meli pil no tevis kā sviedri.” „Kā iekarsis sievišķis,” sarkastiski piebilst Polluks. Tad parausta plecus, it kā man atvainotos.

„Riebjas,” Vikss smīkņā. „Viņš ir ļauns radījums. Samaitāts, sievišķs radījums.” Nesaprotu, kāpēc biju iedomājies, ka spēšu pavērst šo puisi pret Titu.

„Tu esi mazs parazīts,” Tits turpina. „Knibinies ap morāli, jo pats atsakies pakļauties; gaidi, kad mani cildenie zēni un meitenes cietīs badu!” Viņi nāk arvien tuvāk no visām pusēm. Tits ir milzīgs. Polluks un Vikss ir nežēlīgi un gandrīz manā augumā.

„Tu esi samaitāts rāpulis. Tārps mūsu mugurkaulā.”

It kā starp citu paraustu plecus, likdams manīt, ka neuztraucos.

„Mēs varam visu labot,” es saku.

„Ak tā?” Tits brīnās.

„Risinājums ir vienkāršs, milzi,” es iesāku. „Ved savas meitenes un zēnus mājās. Pārstājiet katru dienu sirot uz Cereru, pirms kāds cits nams nav atnācis un jūs visus noslaktējis. Tad parunāsim par uguni. Par pārtiku.”

„Tu domā, ka vari teikt, kas mums jādara, Derov? Tas arī viss?” Vikss jautā. „Domā, ka esi labāks, jo dabūji augstāku rezultātu stulbā, sīkā testā? Tāpēc, ka proktori tevi izvēlējās pirmo?”

„Viņš tā domā,” Tits smej. „Viņš domā, ka ir pelnījis būt par Pirmo.”

Vikss pieliec savu vanaga seju tuvu manējai, izšņākdams katru vārdu. Mierā viņa seja ir izskatīga, bet nu lūpas savilktas kā plēsoņam, elpa smird, kamēr viņš nomēra mani ar skatienu un cenšas likt man manīt, ka neatstāju uz viņu iespaidu. Viņš nicinoši nosprauslājas. Redzu, kā Vikss atgāž galvu, lai iespļautu man sejā. Ļauju viņam to darīt. Gļotu pikucis trāpa man un lēni slīd pa vaigu uz lūpām.

Tits noskatās ar vilka smaidu. Viņa acis mirdz; Vikss palūkojas uz viņu, meklēdams iedrošinājumu. Polluks sper soli tuvāk.

„Tu es sīks, izlutināts pipuks,” Vikss turpina. Viņa deguns jau gandrīz pieskaras manējam. „Tāpēc es to no tevis paņemšu — tavu sīko daiktu, labo cilvēk.”

„Vai arī tu varētu ļaut man doties prom,” es saku. „Šķiet, ka tu stāvi priekšā durvīm.”

„Oho!” viņš iesmejas, paskatīdamies uz savu saimnieku. „Tit, viņš mēģina izrādīt, ka nebaidās. Mēģina izvairīties no kautiņa!” Vikss paskatās uz mani ar savu mirušo, zeltīto skatienu. „Tādus iedomīgus zēnus kā tu dueļu klubos esmu salauzis tūkstoš reižu.”

„Tiešām?” skeptiski pārvaicāju.

„Pārlauzu viņus kā zariņus. Un tad sporta pēc paņēmu viņu meitenes. Kā es viņus apkaunoju pašu tēvu priekšā. Par kādiem raudošiem graustiem es pārvēršu tādus zēnus kā tu!”

„Ak, Viks,” nopūzdamies saku, neļaudams dusmām un bailēm ietrīsēties balsī. „Viks, Viks, Viks. Nav tādu zēnu kā es.”

Palūkojos uz Titu, lai būtu drošs, ka mūsu skatieni ir satikušies, kad laiski, it kā dejodams, pametu savu ellesnirēja roku un ar vesera spēku ietriecu to Viksa kaklā piejūga vēnas. Viņš jau ļimst, tomēr situ arī ar elkoni, celi un otru roku, kamēr viņš krīt. Ja Vikss būtu nostājies stabilāk, pirmais trieciens būtu pārcirtis viņa kaklu uz pusēm. Tā vietā viņš zemajā gravitācijā gāžas sānis un, manu sitienu krusā drebēdams, nokrīt gar zemi. Viņa acis izdziest. Man pakrūtē aug bailes. Mans ķermenis ir tik spēcīgs.

Tits un pārējie ir pārāk iztrūkušies no pēkšņā uzbrukuma un neaptur mani, kad izvairos no viņu izstieptajām rokām un nozūdu gaiteņos.

Es viņu nenogalināju.

Es viņu nenogalināju.

24.TITA karŠ

Es nenogalināju Viksu. Tomēr piebeidzu cerību apvienot namu. Joņoju lejā pa cietokšņa vītņu kāpnēm. Aiz manis skan kliedzieni. Traucos garām Tita audzēkņiem, kas atpūšas cietoksnī; viņi dalās jēlas zivs gabalos, ko pie upes pamanījušies uzdurt uz šķēpiem. Ja zinātu, ko esmu izdarījis, viņi varētu likt man šķēršļus. Divas meitenes noskatās, kā aizskrienu, bet, izdzirdējušas sava vadoņa saucienus, pieceļas pārāk vēlu. Esmu jau garām viņu tvērienam, caur cietokšņa iekšējiem vārtiem izskrējis pils galvenajā laukumā.

„Kasij!” pie vārtu nama saucu uz cietoksni, kur guļ mani cilvēki. „Kasij!” Viņš pabāž galvu pa logu un ierauga manu seju.

„O, sūdu būšana! Rok!" viņš sauc. „Tas ir noticis! Cel augšā atliekas!” Pār pagalmu man pakal dzenas trīs Tita zēni un viena meitene. Viņi ir lēnāki par mani, tomēr no posteņa uz mūriem man aizšķērsot ceļu nāk vēl viena — Kasandra. īsajos matos šķind metāla gabaliņi, ko meitene tajos ievijusi. Nepiepūloties viņa ar cirvi rokā nolec no astoņus metrus augstā aizsargvaļņa un metas skriet, lai aizšķērsotu man ceļu, pirms sasniedzu kāpnes. Rietošās saules gaismā mirgo zeltainais vilka gredzens viņas pirkstā. Skaists skats.

Tad no vārtu sarga nama izgāžas visa mana cilts. Viņiem līdzi ir pašdarinātās somas, naži un sitamnūjas, ko izgrebām no mūsu mežos salasītiem kritušiem zariem. Tomēr viņi neskrien uz manu pusi. Viņi ir

gudri, tāpēc atver milzīgos divviru vārtus, kas šķir pili no garā, slīpā ceļa, kas ved lejup gravā. Caur atvērtajiem vārtiem iekšā lien migla, un viņi pazūd dūmakā. Paliek vienīgi Kvinna.

Kvinna, Marsa nama ātrākā meitene. Viņa jož pa bruģi kā gazele un nāk man palīgā. Sitam nūja griežas gaisā. Kasandra viņu nepamana. Vēsajā nakts gaisā nozib gara, zeltīta zirgaste un Kvinna smaidīdama atvēzējas un pēkšņi uzbrūk Kasandrai no sāna, no visa spēka triekdama nūju pa celi. Pret zelta izturīgo kaulu skaļi nokrakšķ koks. Tikpat skaļi kliedz Kasandra. Viņas kāja nesalūst, tomēr meitene pakrīt uz bruģa. Kvinna nepalēnina gaitu. Viņa piebiedrojas man, un mēs, plecu pie pleca skriedami, atstājam Tita baru aiz muguras.

Pārējos panākam gravā. Pār nelīdzenajiem pakalniem dodamies uz savu ziemeļu fortu dziļi miglas apvītajā kalnainē. Pie matiem ķeras tvaiks un rit pa tiem kā pērles. Fortu sasniedzam krietni pēc pusnakts. Tas ir kails tornis, kas līdzīgs alai un liecas pār aizu kā piedzēries burvis. Biezie, pelēkie akmens mūri noauguši ar ķērpjiem. Brustvēru ieskauj migla, bet mēs vientulīgā torņa sienās pagatavojam savu pirmo maltīti no putna gaļas. Kas par bēgšanu! Dzirdu putnu spārnu vēzienus tumšajā naktī. Mūsu pilsoņu karš ir sācies.

Diemžēl Tits nav stulbs ienaidnieks. Viņš nedzenas mums pakaļ, kā bijām iedomājušies. Es biju cerējis, ka viņš nāks un mēģinās ieņemt mūsu ziemeļu fortu, ka viņa armija redzēs aiz akmerfs sienām iekurtās ugunis un sajutīs čurkstošās, treknās gaļas smaržu. Ja mums būtu ūdens, ar aitām, ko saganījām pirms tam, būtu pieticis nedēļām, mēnešiem ilgi. Mēs būtu varējuši dzīrot katru vakaru. Tad viņi būtu salūzuši. Būtu pametuši Titu. Tomēr Tits zina par manu ieroci — uguni —, tāpēc izvairās no mums, lai viņa meitenes un zēni neredz, kādā greznībā dzīvojam.

Viņš neatstāj savu cilti tik ilgi, lai tā pagūtu aizdomāties. Kara neprāts notrulina cilvēka jutekļus. Tāpēc kopš sestās dienas viņi siro uz Ccreras namu ik dienas un viņš izdomā trofejas, ko piešķir savējiem par drosmi un nežēlību, izkrāso meiteņu un zēnu vaigus ar asiņainām zīmēm, ko tie ar lepnumu nēsā. Mēs lavāmies tuvumā un vērojam viņa

kareivju vienības, slēpdamies līdzenumu krūmos un garajā zālē. Dažkārt uzkāpjam dienvidu augstienes virsotnēs pie Fobosa. No turienes noskatāmies Cereras nama aplenkumā.

Ap Cereras namu kā drūms kronis ceļas dūmi. Ābeles ir nocirstas. Zirgi nozagti. Mēģinājumā aiznest uguni uz Marsa pili Tita jātnieki ar laso pat izrauj lāpu no kāda Cereras aizsargvaļņa. Cereras jātnieki panāk viņus ar ūdens spaiņiem, pirms tie sasniedz pili. Kad tas notiek, Tits kliedz aiz niknuma, bet Cereras zirgi patraucas viņiem garām un, apdzēsdami liesmu ar ūdeni un apmetuši loku, dodas atpakaļ mājās. Kopā ar savu labāko karavīru Viksu Tits apgāž vienu no zirgiem ar pīķveidīgu koka zaru. Jātniece izkrīt no segliem, un Polluks metas viņai virsū. Todien viņi sagrābj vēl divus vergus un zirgu Tits paņem sev.

Astotajā Institūta dienā vēroju aplenkumu no augstienes kopā ar Kasiju un Roku. Šodien, bruņojies ar laso, Tits uz atsavinātā zirga jādelē gar Cereras nama mūriem un izaicina to strēlniekus šaut savas bultas uz viņu un lopiņu. Kāda nelaimīga meitene paliecas ārā, lai labākā leņķī atvilktu loku. Viņa atvelk stiegru līdz ausij, notēmē, bet, kad viņa grasās laist bultu vaļā, Tits met savu laso uz augšu. Tas griežas gaisā. Meitene raujas atpakaļ. Tomēr ne pietiekami ātri. Laso cilpa apmetas viņai ap kaklu, bet Tits cērt papēžus zirgam sānos un jāj prom no sienas, savilkdams cilpu ciešāk. Meitenes draugi izmisīgi cenšas viņu noturēt. Viņu tvēriens ir stingrs, tomēr tie ir spiesti laist vaļā, pirms salūst viņas kakls.

Meitenes kliedzieni atbalsojas pār līdzenumu; viņa tiek nežēlīgi norauta no mūra un aizvilkta pa zāli pie Tita gavilējošajiem sekotājiem. Tur Kasandra iesper meitenei, likdama mesties ceļos, un paverdzina viņu ar mūsu standartu. Degošo labības lauku liesmas stiepjas augstu krēslojošās debesīs, kur gaisā lidinās vairāki proktori ar vīna krūkām un paplāti, kas pilna ar retām delikatesēm.

„Un tumšas sirdis dedz viskarstākās liesmas,” uz ceļiem tupēdams, murmina Roks.

„Viņš ir pārdrošs,” godbijīgi bilstu, „un viņam tas viss patīk.” Viņa acis iemirdzējās, kad iesitu Viksam pa rīkli. Kasijs piekrītoši pamāj. „Pat

„Viņš ir iznīcinošs,” Kasijs piekrīt, tomēr viņš ar to domā ko citu. Palūkojos uz Kasiju. Viņa balsij ir raupja pieskaņa. „Un viņš ir melis.”

„Ja?” es vaicāju.

„Viņš nenogalināja Priamu.”

Roks apklust. Būdams sīkāks par mums, viņš tup uz ceļa zālē un izskatās pēc bērna. Garie mati sasieti zirgastē. Aiz nagiem ir netīrumi; viņš sasien zābaka auklas un paceļ galvu pret mums.

„Viņš nenogalināja Priamu,” Kasijs atkārto. Kalnos aiz mums vaid vējš. Šodien vakars nolaižas lēni. Kasija vaigs slīgst ēnā; viņš tik un tā ir skaists. „Viņi nebūtu likuši Priamu kopā ar tādu briesmoni kā Tits. Priams ir vadonis, nevis karavīrs. Viņi būtu likuši Priamu kopā ar tādu vieglu ķērienu kā mūsu pārpalikumi.”

Es zinu, uz ko Kasijs tēmē. Tas redzams manierē, kādā viņš vēro Titu; saltums viņa acīs man atgādina zemesčūskas skatienu, kas seko upurim. To darot, manas iekšas griežas, tomēr vedinu Kasiju virzienā, kurā, šķiet, viņš grib doties, un aicinu viņu mesties upurim virsū. Manā vārdu apmaiņā ar Kasiju ievērojis ko savādu, Roks pieliec galvu.

„Un viņi dotu Titam kādu citu,” es saku.

„Kādu citu" zīmīgi pamādams, atkārto Kasijs.

Viņš domā par Džulianu. Skaļi to nesaka. Es ari ne. Labāk ļaut tam perināties viņa prātā. Ļaut manam draugam domāt, ka viņa brāli nogalinājis mūsu ienaidnieks. Tā ir izeja.

„Asinis par asinim par asinīm par asinīm..” Roka Vārdus aiznes vējš, kas pūš uz rietumiem, kur plešas līdzenumi un pie horizonta dejo liesmas. Aiz tām tumši un auksti slejas kalni. To virsotnēs jau krājas sniegs. Šis skats var aizraut elpu, tomēr Roka acis nenovēršas no manas sejas.

Tas, ka Tita vergi nav pārāk efektīvi sabiedrotie, ir man kā mazs prieciņš. Būdami tālu no ideoloģiskās apstrādes, kurai gājuši cauri sarkanie, šie jaunizceptie vergi ir visai ietiepīgi radījumi. Viņi seko pavēlēm vai riskē ar to, ka pēc Institūta absolvēšanas tiks pasludināti par apkaunotajiem. Tomēr viņi tīšām nedara ne vairāk un ne mazāk, kā tiem likts; tā šie audzēkņi izrāda savu pretestību. Viņi cīnās, kur un ar ko Tits liek tiem

cīnīties pat tad, kad pienāktos atkāpties. Viņi savāc ogas, ko tas viņiem parāda, pat tad, ja zina, ka tās ir indīgas, un krauj akmeņus kaudzē, līdz tā sagāžas. Tomēr, ja viņu deguna galā būs atvērti ienaidnieka cietokšņa vārti un Tits neliks iet tajos iekšā, vergi stāvēs un kasīs pēcpuses.

Par spīti vergu pieplūdumam un nopostītajiem Cereras labības laukiem un augļu dārziem, Tita spēki, kas izceļas ar nežēlīgu vardarbību, ir nožēlojami mēģinājumos paveikt kaut ko citu. Viņa ļaudis atvieglojas šaurās atejās, aiz kokiem vai upē, mēģinot saindēt Cercras nama audzēkņus. Nokārtojusies upē, viena no meitenēm pat iekrīt ūdeni. Viņa kuļas pa straumi pati savos izkārnījumos. Tā ir komēdijas vērta aina, tomēr šeit smiekli atskan reti, tos var dzirdēt vienīgi aiz Cereras nama sienām. Cereras audzēkņi sēž uz augstajiem mūriem, makšķerē upē zivis un ēd savās krāsnis cepto maizi un dravās savākto medu.

Par atbildi uz smiekliem Tits aizvelk vienu no vergu zēniem līdz Cereras vārtiem. Vergs ir stalts, viņam ir garš deguns un dāmām paredzēts nebēdnīgs smaids. Viņš domā, ka tas viss ir spēle, līdz Tits nogriež vienu no viņa ausīm. Tad puisis brēc pēc mātes kā mazs bērns. Viņš nekad nekomandēs karakuģus.

Proktori — pat ne Cereras nama — šo nežēlību nepārtrauc. Viņi pa diviem vai pa trim vēro visu no debesīm un riņķo virs mums, kamēr no Olimpa kalna sīkdami nolaižas medBoti, lai piededzinātu kādu brūci vai dziedētu smagu galvas traumu.

Institūta divdesmitajā rītā, kad Tita ļaudis mēģina izgāzt Cereras nama vārtus ar krituša koka baļķi, cietokšņa aizstāvji nomet pie vārtiem grozu ar maizes klaipiem. Aplencēji metas cīnīties viens ar otru par pārtiku tikai tāpēc, lai atklātu, ka maizē ieceptas žiletes. Kliedzieni nepiekļūst visu pēcpusdienu.

Tita atbilde nāk vēl pirms tumsas. Viņš pienāk pie vārtiem ar pieciem nesen sagrābtiem vergiem, starp kuriem ir arī zēns ar nogriezto ausi; viņi apstājas gandrīz jūdzi no pils. Tits demonstratīvi riņķo ap vergiem, turēdams rokā četras garas nūjas. Viņš izsniedz pa nūjai katram vergam, izņemot meiteni, kas tika norauta no mūriem ar laso.

Dziļi paklanījies Cereras vārtu virzienā, Tits novicina roku un pavēl vergiem sākt sist meiteni. Viņa ir gara auguma un spēcīga tāpat kā Tits, tāpēc pret viņu ir grūti just žēlumu. Sākumā.

Sākumā vergu sitieni ir uzmanīgi. Tad Tits atgādina tiem kaunu, kas mūžam aptraipīs Viņu vārdu, ja tie nepaklausīs; viņi atvēzējas spēcīgāk un mērķē pa viņas zeltaino galvu. Viņi meiteni sit un sit, līdz kliedzieni ir apklusuši un blondie mati mirkst asinīs. Kad Titam šī izrāde apnīk, viņš aizvelk meiteni atpakaļ uz nometni aiz matiem. Viņa bez samaņas slīd pār zāli.

Noskatāmies visā no sava posteņa augstienē, un ir vajadzīga gan Lea, gan Kvinna, lai atturētu Kasiju skriet lejā uz līdzenumu. Es viņam saku, ka meitene dzīvos. Nūjas ir tikai izrāde. Roks rūgti nospļaujas zālē un sniedzas pēc Leas rokas. Savādi redzēt, kā viņa dod puisim spēku.

Nākamajā rītā atklājam, ka Tita atbilde nav beigusies ar piekaušanu. Pēc tam, kad devāmies uz savu pili, Tits vēlu naktī atzagās uz līdzenumu un noslēpa sasieto meiteni ar aizbāztu muti biezajā zālē tieši pie Cereras vārtiem. Tad lika vienai no savām sekotājām naktī kliegt un izlikties, ka viņa ir verdzene Tita nometnē. Viņa kliedza par izvarošanu un pāridarījumiem.

Varbūt notvertā Cereras meitene domāja, ka zālē viņa būs drošībā. Varbūt viņa domāja, ka proktori viņu izglābs un viņa varēs doties mājās pie mātes un tēva, mājās pie jāšanas nodarbībām, kucēniem un grāmatām. Tomēr, svīstot gaismai, viņu sabradā zirgi, kuru mugurās, viltoto kliedzienu saniknoti, jātnieki traucas pa Cereras vārtiem, lai izglābtu viņu no Tita pagaidu nometnes. Par savu muļķību viņi uzzina tikai tad, kad izdzird nolaižamies medBotus, kas meitenes salauzto ķermeni uznes Olimpā.

Viņa vairs neatgriežas. Proktori joprojām neiejaucas. īsti nesaprotu, kāpēc viņi vispār ir.

Man pietrūkst māju. Protams, ka Likosas, tomēr trūkst arī nama, kurā jutos drošībā kopā ar Dejotāju, Mateo un Harmoniju.

Drīz vien vairs nav vergu, ko ņemt. Pēc tumsas no Cereras nama cietokšņa neviens vairs neiziet, viņu augstās sienas tiek stingri apsargātas.

Koki ap pili ir nocirsti, tomēr aiz augstajām sienām aug dārzi un augļu koki. Aiz viņu vaļņiem joprojām tiek cepta maize un plūst upe. Tits vairs neko nespēj, izņemot viņu zemes postīšanu un pāri palikušo ābolu zagšanu. Vairumā tāpat sadurtas adatas un lapseņu dzeloņi. Tits ir zaudējis. Tādēļ, kā jau tirāni, kas zaudējuši karā, viņš pievērš skatienu tiem, kas ir viņam blakus.

25.CILŠU KARŠ

Institūtā pagājušas trīsdesmit dienas, un, izņemot tālos dūmu stabus pie apvāršņa, citas liecības par vēl kādu ienaidnieku namu neesmu redzējis. Cereras nama kareivji klaiņo pie mūsu zemes austrumu robežām. Tagad, kad Tits atkāpies mūsu pilī, viņi jādelē nesodīti. Mūsu pilī. Nē. Tā pārvērtusies par nožēlojamu būdu.

Agri no rīta pielavāmies pie tās kopā ar Kasiju. Ap četriem torņiem joprojām vijas migla, gaisma ar pūlēm caurdur mūsu augstienes klimata drūmās debesis. Skaņas, kas plūst aiz akmens sienām, atbalsojas klusajā rītā kā skārdenē grabošas monētas. Tita balss. Viņš lādēdamies liek savai ciltij celties. Acīmredzot to dara tikai daži. Kāds saka, lai viņš iet un izjāj sevi, un nav jau arī nekāds brīnums. Divstāvu gultas ir vienīgā ērtība šajā pilī, un tās noteikti tur ieliktas, lai veicinātu audzēkņu slinkumu. Manai ciltij šādu ērtību nav; mēs guļam saspiedušies kopā uz akmens grīdas ap sprakšķošiem ugunskuriem. Ak, ko es būtu gatavs atdot, lai atkal varētu gulēt gultā!

Abi ar Kasiju slīdam gar slīpo zemes ceļu, kas ved uz cietokšņa sarga māju. Migla ir tik bieza, ka tik tikko spējam to saskatīt. No iekšienes joprojām plūst skaņas. Šķiet, ka pamodināti vergi. Dzirdu kāsēšanu, ņurdēšanu un dažus saucienus. Stiepti čīksti un ķēžu graboņa nozīmē, ka tiek vērti vārti. Kasijs pavelk mani ceļa malā, un mēs slēpjamies miglā, kamēr šļūcošiem soļiem garām slāj vergi. Viņu sejas blāvo krēslā.

Iekritušajos vaigos iemājojušas tumšas bedrītes, āda ap zīmēm noķēpāta ar dubļiem. Tits paiet garām tik tuvu, ka spēju sajust viņa ķermeņa smārdu. Pēkšņi sastingstu, uztraucies, ka viņš atkal sajutīs dūmu smaržu, tomēr tā nenotiek. Kasijs klusē, tomēr jūtu viņa niknumu.

Piesardzīgi atkāpjamies gar ceļu un, patvērušies meža nosacītajā drošībā, vērojam, kā strādā vergi. Tagad viņi vairs nav izcilie, kad slauka mēslus un asajos, ērkšķainajos krūmos lasa ogas. Vienam vai diviem trūkst pa ausij. Vikss, kuram par piemiņu no mana uzbrukuma uz kakla palicis milzīgs, violets zilums, ir atguvies un soļo ap vergiem, iekaustīdams tos ar garu nūju. Ja pārbaudījuma uzdevums ir apvienot sašķeltu namu, man tas neizdodas.

Kad rīta migla pagaist un līdz ar silto saules gaismu mainās vēlmes, abi ar Kasiju izdzirdam skaņu, kas liek uzmesties zosādai. Kliedzieni. Kliedzieni no Marsa augstā torņa. Šie nav parasti kliedzieni, tie liek sirdij pamirt.

Kad vēl biju zēns Likosā, mana māte Laureātu sumināšanas vakarā lika ģimenes galdā zupu. Tas bija gadu pēc tēva nāves. Ar mani kopā sēdēja Kīrcns un Leanna, un nevienam no mums nebija vairāk par desmit gadiem. Virs galda zibsnīja viena spuldze, tāpēc mammu ieskāva tumsa, viņas roku mēs redzējām tikai līdz elkonim. Tad attāluma un mūsu pazemes ciema līkumoto eju slāpēts atskanēja kliedziens, joprojām atceros, kā kausā trīcēja zupa, kā mātes roka drebēja, kad viņa tos izdzirdēja. Kliedzienus. Nevis sāpju, bet šausmu.

„Tas, ko viņš dara ar meitenēm…” Kasijs šņāc, kad, naktij iestājoties, aizlavāmies no pils. „Viņš ir nezvērs.”

„Šis ir karš,” es saku, lai gan šie vārdi skan tukši pat paša ausīm.

„Šī ir skola!” viņš man atgādina. „Un ja nu Tits to nodarītu mūsu meitenēm? Leai… Kvinnai?”

Klusēju.

„Mēs viņu nogalinātu,” Kasijs atbild manā vietā. „Mēs viņu nogalinātu, nogrieztu viņa daiktu un iegrūstu to pašam mutē.” Un es zinu, ka viņš domā par to, ko Tits ir izdarījis ar Džulianu.

Par spīti Kasija kurnēšanai, saņemu viņu aiz rokas un aizvelku prom no pils. Nakti vārti tiek slēgti. Mēs nekādi nevaram palīdzēt. Atkal jūtos bezspēcīgs. Bezspēcīgs kā tad, kad neglītais Dens atrāva no manis Eo. Tomēr tagad esmu citāds. Manas plaukstas savelkas dūrēs. Tagad esmu kas vairāk, nekā biju toreiz.

Atceļā uz ziemeļu fortu gaisā redzam zibsni. Mūsu priekšā nolaižoties Fičneram, mirdz zelta gravZābaki. Viņš gremo košļājamo gumiju un liek roku pie sirds, kad ierauga mūsu naidīgos skatienus.

„Ak, ko gan būšu nodarījis, mani jaunie draugi, lai izpelnītos tādu sagaidīšanu?”

„Viņš pret meitenēm izturas kā pret dzīvniekiem!” Kasijs vārās dusmās. Uz kakla izspiedušies asinsvadi. „Viņas ir zelts, bet tas izturas pret i viņām kā pret suņiem, kā pret sārtajām!”

„Ja viņš izturas pret viņām kā sārtajām, tas tāpēc, ka viņas šajā mazajā pasaulītē nav sasniegušas neko vairāk kā sārtās mūsu lielajā pasaulē.”

„Tu laikam joko.” Kasijs nesaprot. „Viņas ir zeltītās, nevis sārtās. Tits ir briesmonis.”

„Tad pierādi, ka esi īsts vīrs, un apturi viņu!” Fičners saka. „Kamēr viņš nesāk tās vienu pēc otras slepkavot, tā nav mūsu darīšana. Visas brūces sadzīst. Pat šādas.”

„Tie ir meli,” es iebilstu. Manas sāpes par Ēo nekad nemitēsies. Tās būs ar mani līdz mūža galam. „Ir lietas, kas neizblāvo. Lietas, ko vairs nekad nevar vērst par labu.”

„Tomēr mēs neko nedarām, jo viņam ir vairāk kaujinieku,” Kasijs nospļaujas.

Man prātā ienāk kāda ideja. „To mēs varam labot.”

Kasijs pagriežas pret mani. Viņš dzird nolemtību manā balsī, tāpat kā es redzu to viņa acīs, kad viņš runā par Titu. Tā ir īpatnība, kas mūs vieno. Mēs esam kā uguns un ledus, lai gan neesmu pārliecināts, kurš no mums ir ledus, kurš — uguns. Lai nu kā, bet galējības valda pār mums vairāk, nekā mēs gribētu; tieši tāpēc esam Marsa audzēkņi.

„Tev ir plāns,” Kasijs bilst.

Es vēsi pamāju ar galvu.

Fičners mūs vēro un smīn. „Bija jau nolādēti pēdējais laiks.”

Plāns jāsāk ar piekāpšanos, kura būtu pa spēkam tikai kādam, kurš reiz bijis precēts vīrs. Kad pastāstu plānu visos sīkumos, Kasijs nespēj vien beigt smieties. Nākamajā rītā iespurdzas pat Kvinna. Tad viņa ir prom un kā stirna jož uz Deimosa torni, lai Antonijai no manis nodotu formālu atvainošanos. Viņai jāatnes Antonijas atbilde uz vienu no mūsu krājumu slēptuvēm pie Furoras upes ziemeļos no pils.

Kasijs kopā ar atlikušo cilti sargā mūsu jauno fortu gadījumam, ja Tits mēģina uzbrukt, kamēr mēs ar Roku dodamies uz krājumu slēptuvi. Kvinna neatnāk. Atnāk vakars. Par spīti tumsai, pārmeklējam ceļu, pa kuru viņa būtu devusies uz Deimosa torni. Ejam, līdz sasniedzam pašu torni, kas slejas biezu mežu ielenkta pakalna virsotnē. Pie tā pamatiem gulšņā pieci Tita vīri. Roks sagrābj mani aiz piedurknes un ievelk krūmos. Viņš norāda uz koku, kura augstajā zarā ir noslēpies Vikss, viņš sēž piecdesmit metrus no mums. Vai viņi noķēruši Kvinnu? Nē, viņa ir pārāk ātra, lai viņu varētu noķert. Vai kāds mūs ir nodevis?

Rīta agrumā atgriežamies fortā. Esmu drošs — kaut kad esmu bijis vēl vairāk noguris, tikai nespēju atcerēties kad. Par spīti labajiem apaviem, manas pēdas klāj tulznas, un no kakla lobās āda, ko garajās dienās apsvilinājusi saule. Kaut kas nav tā, kā vajag.

Pie forta vārtiem mūs sagaida Lea. Viņa apskauj Roku un uzlūko mani, it kā es būtu viņas tēvs vai kas tamlīdzīgs. Viņa nepavisam neatgādina ierasto, kautrīgo Leu. Putnam līdzīgais stāvs trīc nevis bailēs, bet niknumā.

„Tev tas netīrais izdzimtenis jānogalina, Derov. Tev jānogriež viņa sajātās olas!”

Tits. „Kas noticis?” Palūkojos visapkārt. „Lea, kur ir Kasijs?”

Viņa man izstāsta.

Tits sagūstījis Kvinnu atceļā no torņa. Tie viņu piekāvuši. Tad Tits atsūtījis šurp vienu viņas ausi. Tā bija domāta man. Šie nosprieduši, ka Kvinna ir mana meitene, un Tits domā, ka pazīst manu raksturu. Viņi dabūjuši vēlamo reakciju, bet tikai ne no manis.

Kasijs stāvējis sardzē, bet, kamēr pārējie gulējuši, viņš aizlavījies uz pili, lai mestu Titam izaicinājumu. Nezin kādēļ augstdzimušais jauneklis bija pietiekami iedomīgs, lai domātu, ka simtiem gadu ilgās izcilo goda tradīcijas izdzīvos sērgā, kas pārņēmusi Tita cilti vien pāris nedēļu laikā. Imperatora dēls maldījās. Turklāt viņš nebija pieradis, ka viņa izcelsme ir tik nenozīmīga. īstajā pasaulē viņš būtu bijis drošībā. Šajā mazajā pasaulē tā izrādījās kļūda.

„Bet viņš taču ir dzīvs,” es bilstu.

„Jā, es esmu dzīvs, tu elfiņ!” No forta klibodams un bez krekla iznāk Kasijs.

„Kasij!” Roks noelšas. Viņa seja pēkšņi nobāl.

Kasija kreisā acs ir aizpampusi. Lūpas sadauzītas. Ribas violetas kā vīnogas. Otra acs pielijuši ar asinīm. Trīs izmežģīti pirksti izlauzīti uz visām pusēm kā koka saknes, un plecs izskatās savādi. Pārējie lūkojas viņā ar tādām skumjām. Kasijs bija imperatora zēns — viņu bruņinieks zelta bruņās. Un nu viņa ķermenis ir sagrauts — izteiksme viņu sejās, bālā atblāzma vaigos man vēsta, ka viņi nekad nav redzējuši, kā skaists cilvēks tiek sakropļots.

Es gan esmu to redzējis.

Viņš ož pēc čurām.

Kasijs mēģina izstāstīt to kā joku. „Kad izaicināju viņu, šie sasita mani lupatās. Ieblieza ar lāpstu pa deniņiem. Tad sastājās riņķī un aplītī pačurāja. Tad viņi mani sasietu atstāja savā smirdīgajā čietoksnī, bet Polluks, labs zēns būdams, mani atbrīvoja un piekrita atvērt vārtus, kad mums tas būs vajadzīgs.”

„Man nelikās, ka tu būsi tik dumjš,” es saku.

„Protams, ka viņš tāds ir, viņš grib būt viens no valdnieka bruņiniekiem,” Roks nomurmina. „Un divkaujas ir viss, ar ko tie nodarbojas.” Viņš pakrata savus garos matus. Ādas strēmeli, kas satur tos zirgastē, klāj sakaltušu dubļu kārta. „Tev vajadzēja pagaidīt mūs.”

„Kas izdarīts, tas izdarīts,” saku. „Turpināsim pēc plāna.”

„Labi,” Kasijs nošņaukājas. „Bet, kad pienāks laiks, Tits ir mans.”

26 . mustanga

Kaut kas Kasijā ir pagalam. Tas neievainojamais zēns, ko satiku pirmajā reizē, ir mainījies. Viņu izmainīja pazemojums. Nevaru gan saprast kā tieši, kamēr iztaisnoju viņa pirkstus un palīdzu ievilkt vietā plecu. Viņš aiz sāpēm nokrīt zemē.

„Paldies, brāli,” viņš man saka un atbalstās pret manu plecu, lai pieceltos. To viņš saka pirmo reizi. „Es neizturēju pārbaudījumu.” Nerunāju pretī. „Iegāju tur kā apaļš muļķis. Ja tas būtu noticis citur, viņi būtu mani nogalinājuši.”

„Vismaz tas nemaksāja tavu dzīvību,” es saku.

Kasijs iesmejas. „Tikai manu lepnumu.”

„Labi. Tā tev ir vairāk nekā pietiekami,” Roks smaidīdams piebilst.

„Mums viņa jāatgūst.” Kasija smaids pagaist, un viņš uzlūko Roku, tad mani. „Kvinna. Mums viņa jādabū atpakaļ, pirms tas aizvelk viņu uz savu torni.”

„Mēs viņu atgūsim.” Nolāpīti atgūsim.

Saskaņā ar manu plānu abi ar Kasijū dodamies tālāk uz austrumiem, nekā jebkad esam gājuši. Paliekam ziemeļu augstienē, tomēr ejam pa augstajām korēm tā, lai būtu redzami no plašajiem līdzenumiem lejā. Uz austrumiem, uz austrumiem — mūsu garās kājas nes mūs ātri un tālu.

„Dienvidaustrumos ir jātnieks,” es saku. Kasijs neskatās.

Šķērsojam mitru gravu, kuras ielejā tumšs ezers sniedz iespēju padzerties, lūkojoties uz pretējā krastā stāvošu briežu ģimeni. Kājas ir dubļainas. Virs aukstā ūdens virsmas lidinās kukaiņi. Pieliecoties, lai padzertos, ir labi starp pirkstiem sajust zemi. Pieliecu galvu un piebiedrojos Kasijam, kurš mielojas ar nostāvējušos jēra gaļu. Tai trūkst sāls. No olbaltuma pārpilnības vēders raujas čokurā.

„Kā tev šķiet, cik tālu mēs esam no pils?” vaicāju Kasijam, norādīdams viņam aiz muguras.

„Varbūt divdesmit klikšķus. Grūti pateikt. Liekas, ka tālāk, bet man vienkārši ir nogurušas kājas.” Viņš izslējās un palūkojas virzienā, ko es rādu. ,,Ā. Skaidrs.”

Gravas malā mūs vēro uz raiba mustanga sēdoša meitene. Pie segliem piesiets garš, notīts stienis. Nevaru saskatīt, no kāda nama viņa ir, tomēr esmu viņu redzējis jau iepriekš. Atceros kā vakar. Tā ir meitene, kas nosauca mani par clfu, kad nokritu no ponija, kurā mani bija uzsēdinājis Matco.

„Atpakaļ es gribu jāt ar viņas zirgu,” Kasijs man saka. Ar kreiso aci viņš neredz, tomēr bravūrība ir atgriezusies — varbūt nedaudz uzspēlēta. „Hei, dārgumiņ!” viņš sauc. „Sūdu būšana, ribas sāp! Prīmā jājamzirgs! No kāda nama tu esi?”

Kļūstu nemierīgs.

Meitene apstājas desmit metrus no mums, bet nama emblēmas uz kakla un piedurknēm slēpj divas sašūta auduma joslas." Pār seju uzkrāsotas trīs diagonālas zilas ogu sulas un dzīvnieku tauku sajaukuma līnijas. Mēs nezinām, vai viņa ir no Cercras nama. Es ceru, ka nē. Meitene varētu būt atjājusi no dienvidu meža, austrumiem vai pat tālās ziemeļaustrumu augstienes.

„Sveicināts, Mars!” viņa manierīgi saka, palūkojusies uz mūsu jaku emblēmām.

Kasijs nožēlojami paklanās. Es pat nepūlos.

„Tas gan ir lieliski.” Ar zābaku pasperu akmeni. „Sveicināta… Mustanga. Lieliska emblēma. Un zirgs.” Lieku viņai manīt, ka zirgs ir kas reti sastopams.

Meitene ir maza un smalka. Viņas smaids gan tāds nav. Viņa mūs izsmej. „Ko tad jūs, zēni, darāt šeit, aizmugurē? Pļaujat labību?”

Uzsitu pa savu sirpjAsmeni. „Tās mums mājās ir gana.” Norādu uz dienvidiem no mūsu pils.

Izdzirdējusi manus muļķīgos melus, meitene apspiež smieklus.

„Protams.”

„Būšu pret tevi godīgs.” Kasijs piespiež savu sadauzīto seju pasmaidīt. „Tu esi satriecoši skaista. Noteikti nāc no Venēras. Sit man ar to, kas tev noslēpts zem audekla pie segliem, un ved mani uz savu cietoksni. Es būšu tavs sārtais, ja apsolies ar mani nedalīties un sasildīt katru nakti.” Viņš sper nedrošu soli uz priekšu. „Un katru rītu.” Meitenes mustangs atkāpjas četrus soļus, līdz Kasijs beidzot atmet ar roku mēģinājumiem nozagt viņas zirgu.

„Cik tu apburošs, smukulīt! Un, spriežot pēc tām siena dakšām tev rokās, noteikti esi arī prīmā karotājs!”

Kasijs piekrizdams izriež krūtis.

Meitene pagaida, līdz viņš sapratīs.

Tad viņš sarauc pieri.

„Jā-a. Mhm. Redziet, mūsu cietoksnī nebija citu darbarīku, izņemot tos, kas attiecas uz mūsu dievību, tāāāāpēc jūs noteikti jau esat sastapuši kādu no Cereras nama.” Viņa izsmējīgi pieliecas seglos. „Jums nav labības. Jūs tikai cīnījāties ar tiem, kuriem tā ir, un skaidrs, ka jums nav labāku ieroču, citādi būtu ņēmuši tos līdzi. Tātad šai pusē mitinās arī Cerera. Droši vien zemienēs pie meža, lai varētu audzēt labību. Vai pie tās lielās upes, par kuru visi runā.”

Viņas acīs dzirkst smiekli, sirdsveida lūpās rotājas smaids. Mati tik zeltaini mirdz saulē un, sapīti bizēs, vijas lejup gar muguru.

„Tātad jūs esat mežā?” viņa vaicā. „Visticamāk, ziemeļu augstienē. Ak, tas gan ir jautri! Cik slikti ir jūsu ieroči? Skaidrs, ka zirgu jums nav. Cik nabadzīgs nams!”

„Pajāt,” Kasijam pasprūk, tādējādi apstiprinot viņas vārdus.

„Šķiet, ka tu gan ar sevi ļoti lepojies.” Uzlieku savu sirpjAsmeni

Viņa paceļ roku un pavēcina to šurpu turpu. „Diezgan. Diezgan. Lepnāka, nekā šim smukulītim vajadzētu būt. Viņš ir pilns pasaku.”

Pārnesu svaru uz pirkstgaliem un skatos, vai viņa ievēros. Meitene liek zirgam vēl nedaudz atkāpties. „Pļāvēj, vai ari tu gribi tikt manos seglos?” •

„Gribu tikai izsist tevi no tiem, Mustanga.”

„Patīk vārtīties dubļos, vai tā? Nu, kā būtu, ja es apsolītu ļaut tev sēsties man te blakus, ja tu sniegtu man vēl kādu norādi par to, kur sēž jūsu nams? Kur tas slejas? Kur plešas? Es spēju būt laipna saimniece.” Viņa rotaļīgi nomēra mani ar skatienu. Acis mirdz kā lapsai. Viņai šis viss joprojām ir spēle, un tas nozīmē, ka viņas nams ir civilizēta vieta. Uzlūkodams viņu, jūtu skaudību. Kasijs neglaimoja tukši; viņa ir acīm tīkams skats. Tomēr es labprātāk nogrūstu viņu no tā mustanga. Manas pēdas ir nogurušas, un mēs spēlējam bīstamu spēli.

„Kurš atlases numurs tu esi?” vaicāju, vēlēdamies, kaut todien visam būtu pievērsis vairāk uzmanības.

„Augstāks nekā tu, Pļāvēj. Atceros, cik Merkurs tevi šausmīgi gribēja, bet pirmajā kārtā viņa atlasītāji neļāva tevi izvēlēties. Kaut kas tava niknuma rādītāja dēļ.”

„Tu biji augstāk par mani? Tad jau no Merkura tu neesi, jo manā vietā viņi izvēlējās kādu zēnu; tu neesi arī no Jupitera, jo viņi izvēlējās nolādētu briesmoni, nevis puiku.” Mēģinu atcerēties, kurš vēl tika izvēlēts pirms manis, bet nekas nenāk prātā, tāpēc pasrrfaidu. „Varbūt tev nevajadzētu būt tik augstprātīgai. Tad es nezinātu, kurā atlases kārtā tevi izvēlējās.”

Ievēroju nazi, kas paslēpts zem viņas melnās tunikas, tomēr joprojām neatceros, ka atlasē būtu šo meiteni redzējis. Nepievērsu uzmanību. Spriežot pēc tā, kā Kasijs skatās uz meitenēm, to vajadzētu atcerēties viņam, bet varbūt viņš spēj domāt tikai par Kvinnu un viņas nogriezto ausi.

Mūsu darbiņš ir padarīts. Varam Mustangu pamest. Viņa ir pietiekami gudra, lai izdomātu pārējo. Tomēr doties prom bez zirga varētu izrādīties sarežģīti, un es nedomāju, ka Mustangai tā īsti ir vajadzīgs viņējais.

Tēloju, ka man ir garlaicīgi. Kasijs patur acīs, kas notiek uz pakalniem ap mums. Tad pēkšņi salecos, it kā zālē būtu kaut ko ieraudzījis. Skatīdamies uz zirga priekškāju nagiem, iečukstu Kasijam ausī: „Čūska!” Viņš arī paskatās, un šajā mirklī meitene veic neapzinātu kustību. Pat saprazdama, ka tiek piemuļķota, viņa paliecas uz priekšu, lai uzmestu aci zirga kājām. Metos lēcienā, lai pārvarētu desmit metrus, kas mūs šķir. Esmu ātrs. Tāpat kā meitene, tomēr viņa ir par mata tiesu zaudējusi līdzsvaru, un viņai nākas atgāzties, lai parautu grožus un liktu zirgam atkāpties. Tas atmuguriski mīņājas pa mīksto zemi. Lēcienā tveru pēc meitenes, un, zirgam jau traucoties prom, mana spēcīgā labā roka sagrābj viņas zeltainās bizes. Mēģinu izraut viņu no segliem, bet viņa izlokās strauji kā liesma.

Man rokā paliek vien sauja cirtaina zelta. Mustangs jau ir gabalā, un meitene smej un lādas par saviem matiem. Tad gaisā nodžinkst Kasija dakšas un liek zirgam paklupt. Meitene līdz ar lopiņu iekrīt mīkstajā zālē.

„Sasodīts, Kasij!” es iekliedzos.

„Piedod!”

„Tu varēji viņu nogalināt!”

„Es zinu! Es zinu! Piedod!”

Pieskrienu, lai palūkotos, vai viņa lauzusi kaklu. Tas visu sabojātu. Meitene nekustas. Pieliecos, lai pataustītu viņas pulsu, un jūtu, kā cirksnī iegriežas asmens. Mana roka žigli satver viņas plaukstas locītavu. Atņemu nazi un piespiežu viņu pie zemes.

„Es zināju, ka gribi kopā pavārtīties zālē.” Viņas lūpas smīn. Tad tās savelkas, it kā prasītu skūpstu. Es atraujos. Skūpsta vietā viņa iesvilpjas, un plāns kļūst nedaudz sarežģītāks.

Dzirdu pakavu dunu.

Nolāpītie zirgi ir visiem, izņemot mūs!

Meitene piemiedz ar aci, un es norauju audumu, kas slēpj viņas nama zīmotni. Minervas nams. Grieķi to sauca par Atēnu. Protams! No pakalna kores pār nogāzi gāžas septiņpadsmit zirgu. Jātnieku rokās ir strāvas šķēpi. Kur, ellē, viņi tos dabūjuši?

„Laiks mukt, Pļāvēj,” Mustanga mani ķircina. „Tuvojas mana armija.”

Bēgt nav jēgas. Kasijs ienirst ezerā. Nolecu no Mustangas, pa mīksto zemi skrienu viņam pakaļ un metos ezerā no krasta, lai piebiedrotos viņam ūdeni. Neprotu peldēt, bet es ātri mācos.

Minervas nama jātnieki izsmej mūs ar Kasiju, kamēr abi ūdenī mērojam ceļu līdz nelielā ezera vidum. Ir vasara, bet ūdens ir auksts un dziļš. Pār pakalniem lēni laižas krēsla. Mani locekļi ir nejutīgi. Minervieši joprojām riņķo ap ezeru, gaidīdami, kad nogursim. Mēs nenogursim. Man kabatās ir trīs rūdītā audekla somas. Piepūšu tās pilnas ar gaisu un iedodu divas Kasijam, sev atstādams vienu. Tās palīdz mums turēties virs ūdens. Tā kā neviens no minerviešiem neizskatās pārāk nasks uz peldēšanu, lai mūs sagrābtu, šobrīd esam drošībā.

„Nu jau Rokam būtu vajadzējis to iededzināt,” saku Kasijam, kad esmu jau pāris stundas peldējis. Viņš ir savārdzis no ievainojumiem un aukstuma.

„Roks to iedegs. Ticību… labo cilvēk… ticību.”

„Tāpat mums jau bija jābūt gandrīz mājās"

„Nu, mums tik un tā veicas labāk, nekā būtu gājis pēc mana plāna?

„Izskatās, ka tev ir garlaicīgi, Mustanga!” saucu caur klabošiem zobiem. „Ienāc nopeldēties!”

„Un dabūt hipotermiju? Es neesmu stulba! Esmu no Minervas, nevis no Marsa, vai atceries?” Viņa smej no krasta. „Labāk sasildīšos pie jūsu pils pavarda. Vai redzi?” Viņa ātri norāda un runā ar trim gara auguma zēniem, no kuriem viens ir tik liels kā obsidiāns — plati pleci kā vētras mākoņu vāli. *

Tālumā debesīs ceļas biezs dūmu stabs.

Beidzot.

„Kā tie sajātie dulburi pamanījušies nokārtot pārbaudījumus?” skaļi noprasu.

„Viņi ir nodevuši mūsu pili!”

„Ja tiksim atpakaļ, es noslīcināšu šos pašu čurās,” Kasijs atbild vēl skaļāk. „Izņemot Antoniju. Viņa ir pārāk smukiņa.”

Mums klab zobi.

Astoņpadsmit jātnieki domā, ka Marsa nams ir stulbs, nesagatavojies un tam nav zirgu.

„Pļāvēj, Smukullt, nu man jūs jāpamet!” Mustanga mums uzsauc. „Mēģiniet nenoslīkt, līdz ieradīšos ar jūsu standartu. Varēsiet būt mani glītie miesassargi. Varēsiet valkāt vienādas cepures! Tomēr mums būs jāiemāca jums domāt ar galvu!”

Viņa aizauļo kopā ar piecpadsmit jātniekiem, un milzīgais zelts vada savu zirgu līdzās viņējam kā tāda kolosāla ēna. Viņas sekotāji aizjājot uzgavilē. Mums tiek atstāta arī sabiedrība. Divi jātnieki ar strāvas šķēpiem. Mūsu zemnieku darbarīki mētājas krasta dubļos.

„M-mustanga ir s-seksb-b-bumba,” Kasijs pamanās izdrebināt. „Viņa ir b-b-baisa.”

„A-a-atgādina m-m-man manu m-māti.”

„T-t-tev kaut kas nav k-kārtībā ar g-galvu.”

Viņš piekrītoši pamāj. „Tad… p-plāns tomēr kaut kā st-st-strādā.” Ja nenotverti tiksim laukā no ezera.

Pār ieleju nolaižas nakts, un līdz ar tumsu miglainajās augstienēs atskan vilku gaudas. Sākam grimt, jo no somām pa sīkajiem šuvju caurumiņiem izplūst gaiss. Mums būtu iespēja aizlavīties prom naktī, bet atlikušie minervieši nesēž slinki pie ugunskura. Viņi ložņā tumsā, tāpēc ne mirkli nezinām, kur viņi ir. Kāpēc viņi nevar muļķīgi sēdēt savā pilī un ķīvēties savā starpā, kā to darām mēs?

Atkal būšu vergs. Varbūt ne īsts vergs, tomēr tam nav nozīmes. Es nezaudēšu. Es nedrīkstu zaudēt. Ēo būs mirusi velti, ja ļaušu sev šeit nogrimt, ja ļaušu savam plānam izgāzties. Tomēr nezinu, kā savus ienaidniekus sakaut. Viņi ir viltīgi, un apstākļi vērsti viņiem par labu. Ēo sapnis līdz ar mani grimst ezera tumšajā dzelmē, un es jau grasos peldēt uz krastu neatkarīgi no iznākuma, kad kaut kas izbiedē zirgus.

Tad pār kluso ūdens virsmu asi pārskrien kliedziens.

Dzirdot gaudas, pār muguru pārskrien baiļu trīsas. Tur negaudo vilks. Tas taču nevar būt tas, ko es domāju. Strāvas šķēpam nokrītot zemē, uzplaiksni zila gaisma. Zēns nokliedz vēl vienu lāstu. Viņam esot trāpīts ar nazi. Kāds skrien viņam palīgā, un atkal redzam zilu zibsni. Vienam krītot, pār otra saļimušo stāvu redzu slejamies melnu vilku. Tad atkal tumsa. Klusums, ko pārtrauc sērīgā medBotu sīkoņa, tiem nolaižoties no Olimpa.

Izdzirdu pazīstamu balsi.

„Gaiss tīrs. Nāciet nu ārā no ūdens, zivteles!”

Iramies krastā un elsojam slapjajās smiltīs. Iestājusies viegla hipotermija. Tā mūs nenogalēs, tomēr mani pirksti joprojām ir lēni, kad, ceļoties kājās, starp tiem spiežas krasta dūņas. Ķermenis dreb kā urbjuZellis darbā.

„Goblin, tu psihopāt, vai tas esi tu?” es saucu.

No tumsas aizsega izslīd ceturtā cilts. Viņš valkā nogalināto vilku ādas. Tās sedz zēna augumu no galvas līdz pat lieliem. Sasodīti sīks puika. Melnā nama apģērba zelts aizsmērēts ar dubļiem. Tāpat arī viņa seja.

Kasijs rāpo uz ceļiem, lai satvertu Sevro apskāvienā. „Ak, t-tu esi s-skaists, Goblin! S-skaists, skaists ze-ze-zēns! Un nelabi od!”

„Vai šis uzkodis kādas sēnes?” Gobilns vaicā pār Kasija pleciem. „Beidz gar mani grābstīties, tu elf!” Viņš atgrūž Kasiju un izskatās samulsis.

„Vai t-tu t-tos abus no-nogalēji?” drebinādamies vaicāju. Noliecos pār abiem zēniem un novelku to drēbes, lai apmainītu ar savējām. Jūtu pulsus.

„Nē,” Sevro atbild, pieliecis galvu. „Vai būtu vajadzējis?”

„K-k-kāpēc tu prasi m-man, it kā es būtu tavs p-prētors?” es smejos. „Tu taču zini, kas ir kas.”

Sevro parausta plecus. „Tu esi tāds pats kā es.” Viņš nicīgi uzlūko Kasiju. „Tomēr nez kādēļ tev patīk viņš. Tāpēc, vai rVian vajadzētu šos nogalēt?” viņš ikdienišķi pajautā.

Abi ar Kasiju izbijušies saskatāmies.

„N-n-nē,” mēs vienojamies mirklī, kad ieradušies medBoti, lai aizvestu minerviešus. Viņš tos ievainojis tik nopietni, ka šiem zēniem laiks spēlē ir beidzies.

„Saki, 1-1-lūdzu, ko tu dari, satinies vilkā-d-dās un k-k-klaiņodams tik tālu šai pusē?” Kasijs vaicā.

„Roks teica, ka jūs, ļautiņi, būsiet šeit austrumos,” aprauti atbild Sevro. „Viņš teica, ka plāns joprojām darbojas.”

„Vai m-m-minervieši jau ir pie pils?” es prasu.

Sevro nospļaujas zālē. Viņa abu Marsa mēnešu gaismas apspīdētajā sejā vīd rēgainas ēnas. „Pie mīzaliem, kā lai es to zinu? Viņi pa ceļam paskrēja man garām. Tomēr, vai zināt, jums nav nekādu priekšrocību. Tas plāns novedīs strupceļā.” Vai Sevro mums patiešām palīdz? Protams, viņa palīdzība sākas ar visu mūsu trūkumu uzskaiti. „Ja minervieši tiks līdz cietoksnim, viņi iznīcinās Titu un paņems mūsu teritoriju.”

„Jā. Tāda jau ir plāna jēga,” es saku.

„Viņi paņems arī mūsu standartu—”

„Tas ir risks, kas mums jāuzņemas.”

„—tāpēc es izzagu standartu no cietokšņa un apraku to mežā.” Man būtu vajadzējies par to iedomāties.

„Tu to vienkārši nozagi. Tā vienkārši.” Kasijs sāk smieties. „Mazais, trakais dēlieti! Tu esi prīmā dulls! Simtā vieta atlasē. Prīmā dulls!”

Sevro izskatās aizkaitināts. Apmierināts. Bet aizkaitināts. „Tik un tā nevaram garantēt, ka viņi pametīs mūsu teritoriju.”

„Tavi iet-t-t-teikumi?” mudinu, joprojām drebēdams, bet esmu nepacietīgs. Viņš būtu varējis mums palīdzēt arī iepriekš.

„Skaidrs, ka iegūt kādu priekšrocību, lai dabūtu viņus ārā pēc tam, kad tie pieveikuši Titu.”

„Jā. J-jā. Skaidrs.” Nokratu pēdējos drebuļus. „Bet kā?”

Sevro parausta plecus. „Paņemsim Minervas standartu.” ,,P-pagaidi,” Kasijs saka. „Vai tu zini, kā to izdarīt?”

Sevro nošņaukājas. „Kā tev šķiet, ko es visu šo laiku darīju, tu zīdainais sūdbambuli? Krūmos situ dūrē?”

Abi ar Kasiju saskatāmies.

„It kā,” es saku.

„Vispār jau jā,” piekrīt Kasijs.

Jājam ar minerviešu zirgiem uz austrumiem no augstienēm. Neesmu diez ko slavējams jātnieks. Protams, Kasijs tāds ir, tāpēc ļoti labi iemācos turēties pie viņa apdauzītajām ribām. Mūsu sejas ir nosmērētas ar dubļiem. Izskatīsimies pēc nakts ēnām, tāpēc tie redzēs mūsu zirgus, šķēpus, zīmotnes un domās, ka esam savējie.

Minervas pils iekļaujas paugurainā lauku ainavā, kuru kā krāsaini ielāpi rotā pļavas puķēm un olīvkokiem apauguši lauki. Pār ielejām un pauguriem spilgti mirdz abi mēneši. Mezglainajos zaros mums virs galvas ūjina pūces. Sasnieguši viņu plašo smilšakmens cietoksni, izdzirdam balsi, kas izaicina mūs no vaļņa virs vārtiem. Sevro ar savām vilkādām neizskatās pārāk cienīgs, tāpēc sargā bēgšanas ceļu.

„Atradām Marsu!” saucu augšup. „Ei! Atver sasodītos vārtus!”

„Paroli!” sēdēdams uz nocietinājumiem, slinki noprasa sargkareivis.

„Slepenpakaļgalva!” saucu. Sevro to noklausījies pēdējoreiz, kad šeit bijis.

„Prīmā. Kur Virdžīnija un jātnieki?” sargkareivis grib zināt.

Mustanga?

„Sagrāba viņu standartu, cilvēk! Tiem mīzalniekiem nebija pat zirgu. Varēsim sagrābt arī pili!”

Sargkareivis uzķeras.

„Prīmā ziņas! Virdžīnija ir pats nelabais. Džūna ir pagatavojusi vakariņas. Paņemiet virtuvē un nāciet man piebiedroties, ja gribat. Man ir garlaicīgi, gribu, lai mani kāds izklaidē.”

Vārti čīkst un atveras ļoti, ļoti lēni. Smejos, kad tie beidzot pavērušies pietiekami, lai varam iejāt plecu pie pleca. Mūs ar Kasiju pat nesagaida sargi. Viņu pils ir citādāka — sausāka, tīrāka un ne tik nomācoša. Viņiem šeit ir dārzs un olīvkoki, kas pleš zarus starp pirmā stāva smilšakmens kolonnām.

Noslēpjamies ēnās, kad garām iet divas meitenes ar piena glāzēm. Viņas nenes lāpas vai uguni, ko ienaidnieks spētu pamanīt no attāluma, tās ir tikai mazas svecītes. Tas atvieglo mūsu lavīšanos. Acīmredzot meitenes ir glītas, jo Kasijs komiski savelk seju un izliekas, ka sekos viņām augšup pa kāpnēm.

Nozibinājis smaidu manā virzienā, viņš aizlavās uz virtuves trokšņu pusi, bet es dodos meklēt viņu kara apspriežu zāli. Atrodu to trešajā stāvā. Skats pa logiem paveras uz tumšā līdzenuma pusi. To priekšā guļ Minervas atlass. Virs mana nama pils plīvo degošs karogs. Es nezinu, ko tas nozīmē, bet nekas labs tas nevar būt. Dižmežā uz dienvidiem no

Minervas pils atrodas vēl viena nams — Diānas cietoksnis. Tie ir vienīgie, kas ir atklāti.

Viņiem ir pašiem savas rangu tabulas, kurās uzskaitīti visi sasniegumi. Kāds, vārdā Pakss, izskatās pēc nolāpīta murga. Viņš personīgi sagrābis astoņus vergus un licis medBotiem laisties lejā pēc deviņiem audzēkņiem, tāpēc pieņemu, ka tas būs puisis, kurš izskatījās milzīgs kā obsidiāns.

Komandtelpā neatrodu viņu standartu. Viņi nav bijuši tik dumji, lai atstātu to tā vienkārši mētājamies apkārt, tāpat kā mēs. Tas nekas, atradīsim to pa savam. Tieši tobrīd kā zīmi sajūtu Kasija izraisītā ugunsgrēka dūmus plūstam pa logiem. Cik skaista viņu istaba! Daudz skaistāka nekā Marsa cietoksnī.

Salaužu tur visu.

Kad esmu sabojājis viņu karti un pabeidzis dauzīt Minervas skulptūras seju, izmantoju atrastu cirvi, lai iecirstu viņu garajā, skaistajā kara padomes galdā Marsa vārdu. Lai sajauktu viņiem galvu, jūtu kārdinājumu iegravēt pārpalikumos vēl viena nama vārdu, tomēr gribu, lai tie zina, kurš šo visu izdarījis. Šis nams ir pārāk sakārtots, pārāk rāms un nosvērts. Viņiem ir vadone, jātnieki, sargkareivji (naivi), pavāri, olīvkoki, silts piens, strāvas šķēpi, zirgi, medus un stratēģija. Minervieši. Lepnie cūkkopji. Lai viņi jūtas līdzīgi Marsa namam! Lai jūt niknumu. Haosu.

Atskan kliedzieni. Izplatās Kasija uguns. Komandzālē ieskrien meitene. Ieraudzījusi mani ar paceltu cirvi rokā, viņa teju vai paģībst. Nebūtu jēgas darīt viņai pāri. Mēs nevaram sagrābt gūstekņus, ne jau bez grūtībām. Tāpēc izvelku gan strāvas šķēpu, gan sirpjAsmeni. Man uz sejas ir dubļi. Mani zeltītie mati ir izspūruši. Izskatos pēc briesmekļa.

„Vai tu esi Džūna?” es ierūcos.

,,N-nē… kāpēc jautā?”

„Vai tu proti gatavot?”

Par spīti bailēm, viņa iesmejas. Ap stūri skrien trīs zēni. Divi ir plecīgāki, bet īsāki par mani. Ieaurojos kā dusmu dievs. Ai, kā viņi mūk!

„Ienaidnieki!” viņi kliedz. „Ienaidnieki!”

„Viņi ir torņos!” skriedams lejup pa kāpnēm, rēcu, lai maldinātu viņus vēl un vēl. „Augšējos stāvos! Visur! Pārāk daudz! Dučiem! Dučiem!

Marss ir klāt! Atnācis Marssl” Pilī izplatās dūmi. Tāpat arī viņu izmisuma saucieni.

„Marss!” viņi kliedz. „Marss atnācis!”

Man garām skrien kāds jaunietis. Paķeru viņu aiz apkakles un izmetu pa logu pagalmā, iztrūcinādams tur sapulcējušos minerviešus. Skrienu uz virtuvi. Kasija ugunsgrēkam nav ne vainas. Lielākoties eļļa un pakaiši. Uguni ar kādu lupatu klapē kliedzoša meitene.

„Džūna!” es iesaucos. Viņa pagriezusies uzskrien virsū manam strāvas šķēpam un nodreb, kad elektrība apdullina viņas muskuļus. Tā es nozogu Minervas pavāri.

Kasijs atrod mani, kad, pārmetis Džūnu pār plecu, skrienu caur viņu dārzu.

„Kas tas?”

„Viņa māk taisīt ēst!” es paskaidroju.

Viņš izplūst tādos smieklos, ka gandrīz nespēj paelpot.

Minervieši, padevušies haosam, izskrien no savām barakām. Viņi domā, ka ienaidnieks ir torņos. Viņi domā, ka to citadele tūlīt nodegs. Minervieši domā, ka ieradušies visi Marsa spēki. Kasijs ievelk mani viņu staļļos. Tur atstāti septiņi zirgi. Pēc tam, kad esam iemetuši sveci viņu siena krājumos, nozogam sešus no tiem ūn izjājam pa galvenajiem vārtiem, kamēr cietoksni pārņem panika un dūmi. Standarta man nav. Gluži kā bijām plānojuši. Sevro stāstīja, ka cietoksnim ir apslēpti sētas puses vārti. Spriedām, ka kāds, kurš būs ļoti izmisis un vēlēsies bēgt no zaudēta cietokšņa, izmantos tos, lai tiktu prom. Tas būs kāds, kurš mēģinās pasargāt standartu. Un mums bija taisnība.

Pēc divām minūtēm mums piebiedrojas Sevro. Viņš tuvodamies gaudo, paslēpis seju savā vilkādas kapucē. Tālu aiz muguras viņam skriešus pakaļ dzenas ar strāvas šķēpiem bruņotu ienaidnieku pulciņš. Tagad viņi ir muļķi bez zirgiem. Un tiem nav ne mazāko izredžu atgūt pūces standartu, kas mirgo Sevro netīrajās rokās. Pārmetuši samaņu zaudējušo pavāri pār maniem segliem, zem zvaigžņotās nakts debess jājam atpakaļ uz savām kara šaustītajām augstienēm, un visi trīs smejamies, gavilējam un gaudojam kā vilki.

27.DUSMU NAMS

Sastopam Roku pie Fobosa torņa kopā ar Leu, Drātģīmi, Klaunu, Dadzi, Nezāli un Oli. Mums ir astoņi zirgi — divi no tiem atņemti pie ezera, bet pārējie nozagti pilī. Tagad iekļaujam tos savā plānā. Kasijs, Sevro un es šķērsojam tiltu pār Mītas upi. Ienaidnieka izlūks zirga mugurā traucas uz ziemeļiem, lai brīdinātu Mustangu. Pārējie mūsu nozagtie zirgi nes Antonijas vadītus jātniekus, kas seko mums, kolīdz izlūks nozudis, un lokā aizauļo uz ziemeļiem. Roks kājām met līkumu uz dienvidiem. Vienīgi mans zirgs nav klāts ar dubļiem. Tā ir skaista ķēve. Un es esmu skaists skats. Kreisajā rokā nesu Minervas zelta standartu. Mēs būtu varējuši to paslēpt. Būtu varējuši noglabāt drošībā. Tomēr viņiem jāzina, ka tas ir pie mums, un, lai gan to nozaga Sevro, viņš negrib to nest. Viņam pārāk patīk savi robotie dunči. Man liekas, ka viņš ar tiem sačukstas. Un Kasijs mums vajadzīgs citam uzdevumam, nevis standarta nešanai. Turklāt, ja to nestu Kasijs, viņš izskatītos pēc mūsu līdera. Un tas taču nekam neder.

Kapa klusumā jājam pār savu ieleju. Kokos pinas migla. Es dodos tai cauri. Kasijs un Sevro aizjāj sānis uz abām pusēm. Tagad viņus ne redzu, ne dzirdu, tomēr kaut kur gaudo vilki. Sevro tiem atbild. Kad ķēve sabīstas, ar pūlēm noturos seglos. Divreiz noveļos zemē. Tumsā skan Kasija smiekli. Grūti paturēt prātā, ka daru to visu Ēo dēļ, ka daru to, lai sāktu sacelšanos. Šonakt viss šķiet kā spēle; savā ziņā tā ir, jo man beidzot ir jautri.

Mūsu pils ir ieņemta. To priekšā pasaka uz vaļņiem iedegtās ugunis. Pils slejas pakalna galā augstu virs gravas, gar mūriem sadegtās lāpas met savādu atspīdumu miglas segtajā tumsā. Mana zirga soļi klusi būkšķ mitrajā zālē, un pa labi Mīta gārdz tumsā kā slims bērns. Kaut kur tur jāj Kasijs, bet es nespēju viņu saskatīt.

„Pļāvēj!” miglā sauc Mustanga. Viņas balss neskan rotaļīgi. Viņa stāv četrdesmit metrus no manis vietā, kur sākas slīpais ceļš, kas ved uz pili. Sakrustojusi rokas pār seglu priekšējo loku, viņa paliecas uz priekšu. Viņu sargā seši jātnieki. Pārējie noteikti izvietoti pilī. Citādi es būtu par tiem dzirdējis. Palūkojos uz zēniem viņai aiz muguras. Pakss ir tik liels, ka pīķis viņa milzīgajās ķetnās izskatās pēc sceptera.

„Sveicināta, Mustanga.”

„Tātad tu nenoslīki. Tas būtu bijis vienkāršāk.” Viņas smalkā sejiņa ir drūma. „Vai zini, ka jūs esat pretīgi izdzimumi?” Viņa ir bijusi cietoksnī, un viņai trūkst vārdu, lai izteiktu savas dusmas. „Izvarot? Sakropļot? Slepkavot?” viņa nospļaujas.

„Es neko neizdarīju,” es saku. „Un neko nedarīja arī proktori.”

„Jā. Tu nedarīji neko. Tomēr tagad tev ir mūsu standarts un kas vēl? Kaut kur miglā noslēpies Smukulītis? Uz priekšu! Izliecies, ka neesi viņu vadonis. Ka neesi par to atbildīgs.”

„Par to atbildīgs ir Tits.”

„Tas lielais suņabērns? Jā, Pakss nolika viņu pie vietas.” Viņa norāda uz briesmonim līdzīgo zēnu sev blakus. Pakša mati fr noskūti īsi, acis mazas, zods kā papēdis ar bedrīti tajā. Zirgs zem viņa izskatās pēc suņa. Kailās rokas kā ar miesu apvilkti baļķi.

„Es neatnācu runāties, Mustanga.”

„Atnāci nogriezt man ausi?” viņa ņirgājas.

„Nē. To izdarīs Goblins.”

Tad viens no viņas vīriem kliegdams izkrīt no segliem.

„Kas tas…” nomurmina viens no jātniekiem.

Viņiem aiz muguras, rokās jau turēdams pilošus nažus, kā maniaks iegaudojas Sevro. Viņa kaucienam piebiedrojas vēl pusducis, kad nozagto dubļaini melno rikšotāju mugurās no ziemeļu augstienēm šurp traucas

Antonija un puse viņas Fobosa garnizona. Viņi kauc miglā kā aptrakuši. Mustangas kareivji iztrūkušies mīņājas.

Sevro noliek pie vietas vēl vienu. Viņš neizmanto strāvas šķēpus. Debesis, kas pēkšņi pilnas ar proktoriem, klaigā medBoti. Visi sapulcējušies uz izrādi. Pēdējais lido Merkurs, nesdams pilnu klēpi vīna pudeļu, ko pamet saviem biedriem. Mēs visi paceļam galvas, lai nolūkotos viņu savādajā uznācienā; zirgi turpina skriet. Laiks uz mirkli apstājas.

„Uz kauju!” savos augstumos mūs drūmi izsmej Apolons. Viņa zeltītie rītasvārki liecina, ka proktors tikko piecelts no miega. „Uz kauju.”

Tad Mustanga izkliedz pavēles, stratēģiju, un ieleju pārņem haoss. Lai atbalstītu viņas spēkus, pa slīpo pils ceļu no vārtiem piejāj vēl četri kareivji. Tagad ir mana kārta. Ieduru Minervas standarta kātu zemē un kliedzu, it kā no tā būtu atkarīga mana dzīvība, lecērtu papēžus ķēvei sānos. Tā raujas uz priekšu, gandrīz izmezdama mani no segliem. Viņas nagiem sperot gaisā mīksto zemi, nodrebu. Ar spēcīgo kreiso roku tveru grožus un izvelku savu sirpjAsmeni. Iekaukdamies es atkal jūtos kā ellesnirējs.

Ieraudzījuši mani metamies tiem virsū, ienaidnieki pašķīst kur kurais. Viņus mulsina šis niknums. Viņi nesaprot Sevro vājprātu, Marsa maniakālo brutalitāti. Izklīst visi jātnieki, izņemot vienu. Pakss nolec no zirga un skrien man pretī.

„Pakss au Telematis!" viņš putām uz lūpām sauc kā nelabā apsēsts titāns. Cērtu papēžus ķēvei sānos un iekaucos. Tad Pakss saduras ar manu zirgu. Viņa plecs triecas pret zirga krūšu kaulu. Dzīvnieks sāpēs kliedz. Mana pasaule sagriežas. Pār zirga galvu izlidoju no segliem un triecos pret zemi.

Apdullis tupu uz ceļa zirgu pakavu izmīcītajā laukā.

To pārņēmis kaujas trakums. Antonijas spēki triecas Mustangas flangā. Viņu ieroči ir primitīvi, tomēr, lai ienaidnieku pārsteigtu, pietiek ar zirgiem. Vairāki minervieši izlido no segliem. Citi rikšotāju mugurās triecas dienvidu virzienā pēc sava pamestā standarta. Divi no viņiem joņo prom, sadalīdami ienaidnieka spēkus. Seši atlikušie Antonijas garnizona kareivji gaida viņus slēpni mežā, kur zirgi nespēj auļot.

Refleksu vadīts, es pieliecos, kad pret manu galvu tiek triekts pīķis. Metos pretī ar savu sirpjAsmeni. Atvēzētu triecu to pret kāda plaukstas locītavu. Par lēnu. Kustos kā dejā, atcerēdamies dunošo soļu rakstu, ko tēvocis man iemācīja pamestajās raktuvēs. Dejodams Pļaujas deju, ļauju kustībām pāriet no vienas otrā plūstoši kā ūdens straume. Triecu sirpjAsmeni ceļgalā. Izcilā kauls nelūst, bet trieciena spēks izsit jātnieku no segliem. Griežos sānis un situ vēl un vēlreiz, salauzdams kāda zirga kāju. Dzīvnieks krīt.

Tiek durts ar citu strāvas šķēpu. Izvairos no tā gala, ar sarkanā satvērienu izrauju to pretiniekam no rokām un triecu elektrizēto galu cita sānos. Zēns krīt. Kalns pastumj to malā un skrien man virsū. Pakss. Gadījumā, ja esmu idiots, viņš aurodams atkārto savu vārdu. Vecāki audzinājuši viņu obsidiāna kolonizatoru pulku vadībai gaisa kuģu kaujās.

„Pakss au Telemans!" Viņš sit savu milzīgo pīķi pret krūtīm un trāpa Klaunam tik spēcīgi, ka mans kuplmatainais draugs aizlido un nokrīt četrus metrus tālāk. „Pakss au Telemans!”

„Ir daiktlaiža!” es mēdos.

Tad kāds zirgs pagrūž mani no muguras, es klūpu uz nedabiski milzīgā puiša pusi. Esmu nolemts. Viņš būtu varējis sadot man ar savu pīķi. Tā vietā Pakss mani apskauj. Sajūta kā zeltaina lāča apskāvienā, kas nebeidz vien izkliegt savu sasodīto vārdu.' Man nokrakšķ mugura. Māmiņ mīļo! Viņš spiež manu galvaskausu. Sāp plecs. Nolāpīts. Nespēju paelpot. Nekad neesmu sastapis tādu spēku! Mīļais Dievs! Viņš ir nolāpīts cilvēkēdājs! Tomēr kāds gaudo. Kauc dučiem balsu! Mugura krakšķ.

Pakss rēkdams izkliedz savu personīgo uzvaru. „Man ir jūsu kapteinis! Es nospļaujos uz jums, Mars! Pakss au Telemans ir sajājis jūsu kapteini! Pakss au Telemans!”

Gar acīm metas tumšs, un pazūd redze. Tomēr niknums manī neatkāpjas.

Vēl pēdējo reizi nikni ierēcos, pirms zaudēju samaņu. Tas ir lēti. Pakss ir godājams. Tik un tā ar celi sadauzu viņa vīnogas plakanas. Cenšos trāpīt pa abām, cik daudz reižu vien spēju. Vienu. Divas. Trīs. Četras. Viņš apstulbis iepleš acis un sabrūk. Proktoru gaviļu pavadīts, noģībstu turpat dubļos virsū Paksam.

Pēc kaujas pārmeklēdams mūsu gūstekņu kabatas, Sevro pastāsta, kā viss beidzās. Pēc tam, kad mēs ar Pakšu bijām viens otru piebeiguši, gravā iebruka Roks ar Leu un manu cilti. Apķērīgā meitene Mustanga iebēga pilī un joprojām pamanās to noturēt ar sešiem kaujiniekiem. Visi Mustangas sagrābtie Marsa gūstekņi nepiederēs viņai, kamēr to pieres nebūs skāris Mincrvas standarta gals. Diez vai tā notiks. Mums ir vienpadsmit viņas vīri, un Roks mežā atrok mūsu standartu, lai padarītu tos par mūsu vergiem. Mēs varētu aplenkt savu pili, jo triecienā ieņemt tās augstās sienas nav iespējams. Tomēr jebkurā brīdī var ierasties Cerera vai pārējie minervieši. Tādā gadījumā Kasija uzdevums ir aizjāt un atdot Cererai Minervas standartu. Turklāt tas tur viņu pa gabalu, kamēr nostiprinu savas līdera pozīcijas.

Roks un Antonija nāk man līdzi uz pārrunām ar Mustangu pie mūsu pils vārtiem. Piekliboju un turu roku pie ielauztas ribas. Elpošana sagādā sāpes. Kad sasniedzam vārtus, Roks soli atkāpjas, lai izrādītu, ka nozīmīgākais pārstāvis esmu es. Antonija sarauc degunu un pēc brīža seko viņa piemēram. Mustanga pēc sadursmes asiņo, un es neredzu viņas glītajā sejā smaidu.

„Proktori ir redzējuši šo visu,” viņa drūmi paziņo. „Viņi ir redzējuši, kas notika tajā., vietā. Visu—”

„Izdarīja l its,” Antonija nogurusi novelk.

„Un cits neviens?” Mustanga palūkojas uz mani. „Meitenes nebeidz raudāt!”

„Neviens taču nav miris,” Antonija aizkaitināta piebilst. „Lai cik vājas viņas būtu, gan atgūsies. Par spīti notikušajam, Zelta krājumi nav tukšoti.”

„Zelta krājumi…” Mustanga murmina. „Kā tu vari būt tik salta?” „Mazo meitenīt,” Antonija nopūšas, „zelts ir auksts metāls.” Mustanga neticīgi uzlūko Antoniju un pakrata galvu. „Marss. Šaušalīga dievība. Jūs esat tam kā radīti, vai ne, ļautiņi? Barbarismam? Pagājušiem gadsimtiem. Tumšajiem laikiem.”

Man nav noskaņojuma klausīties, kā viena no izcilajiem man pārmet morāles trūkumu.

„Mēs vēlētos, lai tu pamet pili,” saku viņai. „Dodies prom ar saviem vīriem, un jūs varēsiet ņemt līdzi tos, ko sagūstījām. Mēs nepārvērtīsim viņus par vergiem.”

Gravā ar mūsu standartu rokā gūstekņus sargā Sevro; viņš kutina saīgušo Pakšu ar zirga astru.

Mustanga iebaksta man sejā pirkstu.

„Šī ir skola! Tu to saproti, ja? Vienalga, pēc kādiem noteikumiem izlemj spēlēt tavs nams. Esiet tik nežēlīgi, cik nolādēti gribat. Bet ir taču robežas! Tam, ko varat darīt šajā skolā, šajā spēlē ir sasodītas, sajātas robežas! Jo brutālāki esat, jo lielāki muļķi kļūstat proktoru acīs, pieaugušo acīs, kuri zinās, ko izdarījāt — uz ko esat spējīgi. Tu domā, ka viņi grib, lai Sabiedrību vada briesmoņi? Kurš gan gribētu par savu mācekli briesmoni?”

Gara acīm redzu Augustu noskatāmies, kā mana sieva šūpojas karātavu cilpā, un viņa acis ir mirušas kā zemesčūskai. Briesmonis gribētu mācekli pēc savas sejas un līdzības.

„Viņi grib apgaismes nesējus. Cilvēces vadoņus. Ne tās pļāvējus un bendes. Ir robežas,” viņa turpina.

Es aizsvilstos. „Nekādu sasodītu robežu nav!”

Mustanga sakož zobus. Viņa saprot, kā spēle ritēs tālāk. Galu galā atdodot mums mūsu šausmīgo pili, viņa neko nezaudēs; mēģinot to noturēt, notiks gluži pretējais. Viņa pat var attapties starp meitenēm augstajā tornī. Par to viņa iepriekš nebija iedomājusies. Redzu, ka Mustanga grib doties prom. Viņu beidz nost taisnīguma izjūta. Mustanga uzskata, ka tā vai citādi mums jāsamaksā par nodarīto, ka proktoriem vajadzētu nolaisties un iejaukties. Tā par šo spēli domā vairums šo jauniešu; pie velna, kamēr kopā gājām izlūkos, Kasijs pats to atkārtoja vai tūkstoš reižu. Tomēr spēlē tā nenotiek, jo arī dzīvē tā nenotiek. Dievi nenolaižas starp mirstīgajiem, lai spriestu taisnu tiesu. To dara tie, kuru rokās ir vara. Lūk, ko viņi mums māca — ne tikai to, caur kādām sāpēm vara nāk, bet arī to, kāds izmisums jāpieredz, ja tev tās nav, kādā izmisumā dzīvo, ja neesi Zelts.

„Mēs paturēsim Cereras vergus,” Mustanga pieprasa.

„Nē, viņi ir mūsu,” es novelku. „Un mēs rīkosimies ar viņiem tā, kā mums labpatiks.”

Viņa ilgi lūkojas manī un prāto.

„Tad mēs ņemam līdzi Titu.”

„Nē.”

Mustanga aizsvilstas. „Mēs paturēsim Titu, vai arī nekādas norunas nebūs!”

„Jūs nevienu nepaturēsiet.”

Viņa nav radusi dzirdēt atteikumu.

„Es gribu garantijas, ka viņi būs drošībā. Es gribu, lai Tits samaksā.” „Man pilnībā nospļauties, ko tu gribi. Te tu dabūsi to, ko tev dos. Tā ir daļa no mācību plāna.” Izvelku savu sirpjAsmeni un atbalstu tā galu pret zemi. „Tits ir no Marsa nama. Viņš ir mūsu. Tāpēc esi laipni aicināta mēģināt viņu paņemt.”

„Viņš saņems taisnu tiesu,” Roks saka Mustangai, lai viņu pārliecinātu.

Pagriežos pret draugu niknām acīm. „Apklusti!”

Zinādams, ka nevajadzēja iejaukties, Roks nolaiž skatienu. Tam nav nozīmes. Mustangas acis nepievēršas ne Antonijai, ne Rokam. Viņas skats nepakavējas pie saviem kareivjiem, gūstekņiem, kur tie, Leas un Sīpio sargāti, tup zālē uz ceļiem un kur Dadzis kopā ar Nezāli tagad pa kārtai kutina Pakša degunu. Viņa neskatās uz asmeni. Viņa skatās uz mani. Es pieliecos tuvāk.

„Kā tu justos tad, ja Tits būtu izvarojis mazu meiteni, kas nejaušības pēc būtu bijusi sarkanā?” es vaicāju.

Mustanga nezina, kā atbildēt. Likums gan zina. Nenotiktu nekas. Tā nebūtu izvarošana, ja vien meitene nevalkātu cienījama nama, piemēram, Augusta ģimenes ģerboni. Pat tad noziegums būtu paveikts pret viņas saimnieku.

„Tagad paskaties visapkārt,” klusi saku. „Te neviena zelta nav. Es esmu sarkanais. Tu esi sarkanā. Mēs visi esam sarkanie, līdz viens no mums iegūst pietiekami daudz varas. Tad mēs pasludinām tiesības. Tad rakstām paši savus likumus.” Izslejos un paceļu balsi. „Tāda ir šīs spēles

jēga. Likt tev just šausmas par pasauli, kurā tu nevaldi. Tev netiek sniegta drošība un taisna tiesa. Lemt par tām ir spēcīgāko ziņā.”

„Tev vajadzētu cerēt, ka tā nav taisnība,” Mustanga man klusi saka.

„Kāpēc?”

„Tāpēc, ka šeit'ir kāds tev ļoti līdzīgs zēns.” Mustangas sejā ieguļas drūma noskaņa, it kā viņa nožēlotu to, kas ir sakāms. „Mans proktors sauc viņu par Šakāli. Viņš ir gudrāks, nežēlīgāks un spēcīgāks par tevi, un viņš šajā spēlē uzvarēs un padarīs mūs visus par saviem vergiem, ja nebeigsim uzvesties kā dzīvnieki.” Viņas acīs redzams lūgums. „Tāpēc, lūdzu, pasteidzies un audz!”

28.MANS BRĀLIS

Kad iededzu mūsu pirmo ugunskuru Marsa pils sienās, izliekos, ka sērkociņi dabūti no kāda minervieša. No pagaidu cietuma tiek atvesta Džūna, un drīz vien viņa mums ir sagatavojusi īstu dzīru mielastu no kazas un aitas gaļas un manas cilts salasītajiem garšaugiem. Mana cilts izliekas, ka šī ir pirmā maltīte, ko viņi ēduši vairāku nedēļu laikā. Pārējie nama audzēkņi ir pietiekami izsalkuši, lai šiem meliem noticētu. Minerva un tās kareivji jau sen aizlavījušies mājās.

„Ko tālāk?” vaicāju Rokam, kamēr pārējie pils laukumā ēd. Cietoksnis joprojām atgādina izgāztuvi, un uguns mestā gaisma tikai vēl vairāk izgaismo netīrumus. Kasijs ir devies apraudzīt Kvinnu, tāpēc šobrīd esmu palicis divatā ar Roku.

Tita cilts sēž klusos pulciņos. Meitenes nerunā ar zēniem, jo ir redzējušas, uz ko daži no tiem ir spējīgi. Visi ēd ar nolaistām galvām. No viņiem garo kauns. Antonijas ļaudis sēž kopā ar manējiem un nikni glūn uz Tita sekotājiem. Viņu acīs ir riebums. Un arī nodevība pat šobrīd, kad viņi pilda savus vēderus. Vairākas saķeršanās no vārdu apmaiņas jau novedušas līdz dūru vicināšanai. Es domāju, ka uzvara savedīs viņus kopā. Tomēr tā nenotika. Plaisa ir dziļāka nekā jebkad agrāk, tikai tagad es nespēju rast tās cēloni, man šķiet, ka ir tikai viens veids, kā to izlabot.

Rokam nav atbildes, ko vēlos dzirdēt.

„Dcrov, proktori neiejaucas, jo vēlas redzēt, kā un vai mēs spriedīsim taisnu tiesu. Tā ir šīs situācijas dziļākā jēga. Kā mēs spriedīsim tiesu?”

„Lieliski,” es saku. „Tad ko? Mums Tits būtu jānoper? Jānogalina? Tā būtu tiesa.”

„Vai tiešām? Vai varbūt tikai atriebība?”

„Tu taču esi dzejnieks. Izdomā!” Aizsperu akmentiņu pār vaļņa

malu.

„Viņš nevar palikt sasiets pagrabā. Tu to zini. Ja tā notiks, mēs nekad neizkustēsimies no šī sastinguma, un tam, kurš izlemj, ko ar viņu darīt, jābūt tev.”

„Ne Kasijam?” vaicāju. „Es domāju, ka viņš ir pelnījis teikšanu. Galu galā viņš pieteicās uz Titu.” Es negribu, lai Kasijs kļūst par vadoni, tomēr nevēlos, lai viņš no Institūta iznāk bez jebkādiem nopelniem. Es esmu viņam parādā.

„Pieteicās?” Roks ieklepojas. „Un cik barbariski tas skan?”

„Tātad Kasijs nespēlēs nekādu lomu?”

„Es mīlu viņu kā brāli, bet man jāsaka nē.” Roka šaurā seja saspringst, un viņš uzliek roku man uz pleca. „Kasijs nevar vadīt šo namu. Ne pēc visa, kas ir noticis. Varbūt Tita zēni un meitenes viņam paklausītu, tomēr tie viņu nekad necienīs. Viņi neuzskatīs, ka viņš ir spēcīgāks nekā viņi paši pat tad, ja tā būs. Derov, tie viņu apčurāja. Mēs esam Zelts. Mēs neaizmirstam.”

Viņam taisnība.

Dusmīgi plēšu matus un glūnu uz Roku, it kā viņš būtu vainīgs pie

visa.

„Tu nesaproti, cik Kasijam tas ir svarīgi. Pēc Džuliana nāves… Viņam jāgūst panākumi. Nedrīkst būt tā, ka viņu atceras tikai notikušā dēļ. Tā nedrīkst.”

Kāpēc man tas tik ļoti rūp?

„Nospļauties, ko tas viņam nozīmē,” Roks smaidīdams atkārto manus vārdus. Viņa pirksti uz mana bicepsa izskatās pēc salmu stiebriem. „Tie no viņa nekad nebaidīsies.”

Bailes šeit ir nepieciešamība. Un Kasijs to zina. Kādēļ gan lai viņš būtu prom uzvaras mirklī? Antonija nav atkāpusies no manis. Tāpat kā vārtu vērējs Polluks. Viņi turas dažu metru rādiusā, lai tiktu saistīti ar manu varu. Sevro un Dadzis tos vēro un viltīgi smīn.

„Vai tāpēc šeit esi arī tu, viltīgā zebiekste?” prasu Rokam. „Lai padalītos triumfā?”

Viņš parausta plecus un iekožas jēra ciskā, ko viņam atnesusi Lca.

„Pajāt. Es te esmu ēdiena dēļ.”

Tits ir pagrabā. Pēc tam, kad minervieši ieraudzīja, kas noticis ar meitenēm tornī, tie viņu sasēja un sasita zili melnu. Tāda ir viņu taisnā tiesa. Tits smaida, kad nostājos viņam pretī.

„Cik Cereras nama audzēkņu tu nogalināji savos sirojumos?” es noprasu.

„Atsūkā man!” Viņš spļauj asiņainas gļotas. Es izvairos.

Tik tikko saņemos, lai viņam neiespertu. Šodien jau pietiek ar Pakšu. Titam pietiek iekšu pajautāt, kas noticis tālāk.

„Tagad Marsa namā valdu es.”

„Piespēlēji savu netīro darbu minerviešiem, ja? Negribēji stāties man pretī? Tipisks Zelta gļēvulis.”

Man no viņa bail. Es nezinu, kādēļ. Tomēr nometos uz ceļa un ielūkojos viņam acīs.

„Tu esi galīgs muļķis, Tit. Tu neaugi. Netiki tālāk par pirmo pārbaudījumu. Tu domāji, ka visa jēga ir vardarbībā un slepkavošanā. Idiots. Šī ir civilizācijas, nevis kara spēle. Lai tev piederētu armija, vispirms jāizveido civilizācija — tu meties taisnā ceļā pie vardarbības, gluži kā tie gribēja, lai darām. Kā tev šķiet, kāpēc viņi mums, Marsam, neiedeva neko, bet citiem namiem ir tik daudz resursu? Mums jācīnās kā trakiem, bet mums ari jāizdeg tā, kā tas noticis ar tevi. Bet es šo pārbaudījumu izturēju. Tagad es esmu varonis. Nevis uzurpators. Un tu esi tikai ķēdēs iekalts cilvēkēdājs.”

„O, urrā! Urrā!” Viņš mēģina aplaudēt ar savažotajām rokām. „Man par to nospļauties.”

„Cik daudzus tu nogalināji?”

„Ne pietiekami.” Viņš pieliec savu lielo galvu. Tita mati ir taukaini un tumši no netīrumiem, šķiet, it kā viņš būtu gribējis zeltīto pārkrāsot melnu. Izskatās, ka viņam patīk netīrumi. Tie ir zem viņa nagiem un klāj spodro ādu. „Mēģināju sašķaidīt viņu galvas. Nokaut šos, pirms ierodas mcdBoti. Tomēr tie vienmēr bija tik ātri.”

„Kāpēc tu gribēji viņus nogalināt? Es nesaprotu, kāda tam ir jēga. Tie ir tavi paša ļaudis.”

To izdzirdējis, viņš smīkņā. „Tu būtu varējis nest pārmaiņas, tu suņabērns.” Viņa lielās acis ir mierīgākas, skumjākas, nekā es atceros. Aptveru, ka Tits vairs neizskatās pēc sevis. Viņā ir pārāk daudz sēru. Lepnums, ko viņam piedēvēju, nemaz nav lepnums — tikai nicinājums. „Tu saki, ka es biju nežēlīgs, bet tev pašam bija sērkociņi un jods. Nedomā, ka es to nezināju, pirms vēl biju saodis. Mēs cietām badu, bet tu izmantoji savu atradumu, lai kļūtu par vadoni. Tāpēc nelasi man te morāli, tu nodevīgais izdzimteni.” „Kāpēc tu neko neiesāki?”

„Polluks un Vikss no tevis baidījās. Tāpat kā pārējie. Un viņi domāja, ka Goblins tos nožmiegs miegā. Ko es varēju iesākt, ja biju vienīgais, kurš nebaidās?”

„Kāpēc tu nebaidies?”

Viņš skaļi iesmejas. „Tu esi tikai puika ar sirpjAsmeni. Sākumā domāju, ka būsi ciets rieksts. Domāju, ka mēs skatāmies uz lietām līdzīgi.” Viņš aplaiza asiņainās lūpas. „Tā saltuma dēļ', kas ir tavās acīs, es domāju, ka tu esi tāds pats kā es, tikai ļaunāks. Bet tu neesi salts. Tev šie mīzalastes ir dārgi.”

Saraucu uzacis. „Kāpēc tu tā domā?”

„Vienkārši. Tu iedraudzējies. Ar Roku. Kasiju. Leu. Kvinnu.” „Tāpat kā tu. Ar Polluku. Kasandru. Viksu.”

Tits šausmīgi saviebj seju. „Draugi?" viņš nospļaujas. „Draugos ar tiem? Tiem zeltvaidžiem? Viņi ir briesmoņi, izdzimteņi bez dvēseles. Viņi visi ir tikai kanibālu bars. Viņi darīja to pašu ko es, bet — pfffi

„Joprojām nesaprotu, kāpēc tu tā izrīkojies ar vergiem,” es saku. „Izvarošana, Tit. Izvarošana.”

Viņa seja ir nocietināta un nežēlīga. „Viņi to izdarīja pirmie.”

„Kas?”

Tomēr viņš vairs neklausās. Pēkšņi viņš stāsta, kā tie paņēmuši „viņu” un izvarojuši „viņu” Tita acu priekšā. Tad sajātie nelieši pēc nedēļas atgriezušies, lai turpinātu. Tāpēc viņš tos nogalināja, sadragāja viņu galvas. „Es nogalināju tos nolāpītos briesmoņus. Tagad viņu meitas nolāpīti dabū to pašu, kas tika viņai.”

Jūtos tā, it kā man būtu iesists pa seju.

O, ellē!

Pār muguru noskrien drebuļi.

Nolāpīts.

Pēkšņi klupdams atkāpjos.

„Pie velna, kas tev notika?” Tits noprasa. Ja es būtu zelts, nebūtu to ievērojis, varbūt tikai pabrīnījies par savādo vārdu. Es neesmu zelts. „Derov?”

Izeju gaitenī. Kustos kā noreibis. Tagad viss ir skaidrs. Naids. Riebums. Atriebība. Kanibāli ēd savējos. Viņš nosauca tos par kanibāliem. Polluks, Kasandra, Vikss — kas ir tie? Tie. Zelts. Nolāpīts. Ne nolādēts. Tits teica nolāpīts. Zelts tā nerunā. Nekad. Un viņš to nosauca par sirpjAsmeni, nevis pļāvēja izkapti.

Ak, ellē ratā!

Tits ir sarkanais.

29.VIENOTĪBA

Tits ir tas, par ko Dejotājs negribēja, lai es kļūstu. Viņš ir kā Harmonija. Viņš ir atriebes gars. Sacelšanās Tita vadībā izgāztos pāris nedēļu laikā. Jo ļaunāk—ja Tits turpinās tikpat nelīdzsvaroti, viņš mani apdraudēs. Vai nu Dejotājs meloja, vai arī nezināja, ka izgrebti arī citi sarkanie, citi sarkanie, kas uzlikuši Zelta maskas. Cik vēl tādu ir? Cik tādu Arējs iefiltrējis Sabiedrībā? Institūtā? Nav svarīgi, vai tas ir tūkstotis vai tikai viens. Tita nelīdzsvarotība apdraud ikvienu sarkano, kas izgrebts par zeltu. Viņš apdraud Eo sapni. Un to es nedrīkstu pieļaut. Ēo negāja bojā, lai Tits varētu nogalināt pāris bērnus.

Paslēpies ieroču noliktavā, es raudu, kad esmu pieņēmis lēmumu.

Šīs rokas atkal tiks mērktas asinīs, jo Tits ir traks suns, kurš jāiznīcina.

No rīta izvelku viņu laukumā nama priekšā. Audzēkņi aizvāc nakts dzīru pārpalikumus. Pat vergi ir atvesti skatīties. Augstu virs mūsu galvām mirdz dažu proktoru zābaki. Viņiem līdzās negaida neviens medBots, un tas droši vien nozīmē proktoru kluso piekrišanu.

Nogrūžu Titu zemē pie viņa bijušās cilts kājām. Viņi noskatās klusēdami, virs viņu galvām nolaidusies migla, nervozas pēdas šļūkā pa pagalma auksto bruģi. No mana sirpjAsmens roktura plaukstā plūst rūdītā tērauda aukstums.

„Par izvarošanu, sakropļošanu un sava nama audzēkņu slepkavības mēģinājumu piespriežu Titam au Ladram nāvessodu.” Uzskaitu iemeslus. „Vai kāds apšauba manas tiesības to darīt?” Vispirms palūkojos uz proktoriem mums virs galvas. Neviens nebilst ne vārda.

Skatos uz nežēlīgo Viksu. Viņa zilums joprojām nav nogājis. Tālāk manas acis pievēršas Kasandrai. Palūkojos pat uz skarbo Polluku, puisi, kurš izglāba Kasiju un atvēra mums vārtus. Viņš stāv līdzās Rokam. Cik ātri šeit mainās lojalitāte!

Cik ātri mainās manējā. Es likšu sarkanajam mirt par to, ka tas nogalinājis zeltus. Viņš raka zemi tāpat kā es. Viņam ir tāda pati dvēsele kā man. Nāvē tā dosies uz ieleju, bet dzīvē viņš savās bēdās bija savtīgs un dumjš. Viņam būtu vajadzējis būt labākam. Mēs, sarkanie, taču esam labāki nekā viņš, vai tad ne?

Tita cilts klusē. Vinu vaina ir saistīta ar vinu vadoni. Kad viņš mirs, > > > 7 tā pazudīs. Tā es sev stāstu. Viss būs labi.

„Es apšaubu šo spriedumu,” paziņo Tits. „Un metu tev, sūdabrāli, izaicinājumu!”

„Es to pieņemu, labo cilvēkīsi paklanos.

„Tad Zobena ordeņa tradīcijā noritēs divkauja,” paziņo Roks.

„Tādā gadījumā es izvēlos,” Tits iesāk, lūkodamies uz manu sirpjAsmeni. Taisnus asmeņus. Neko izliektu.

„Kā vēlies,” es saku, bet, kad pakāpjos malā, jūtu kādu roku, kas satvērusi manu elkoni, un draugu, kurš pienācis klāt.

„Derov, viņš ir mans,” Kasijs salti čukst. „Atceries?” Neļauju manīt, ka esmu to dzirdējis. „Lūdzu, Derov! Ļauj man godināt Bellonas namu!”

Pametu acis uz Roku; viņš noraidoši šūpo galvu. Tāpat arī Kvinna, kas stāv Kasijam aiz muguras. Tomēr vadonis šeit esmu es. Un es apsolīju savam draugam, kurš šobrīd ir atzinis manu vadību. Viņš neko nepieprasa, bet gan lūdz, tāpēc izliekos, ka apdomāju, un piekrītu. Nostājos malā, kamēr Kasijs iziet laukumā ar taisnu asmeni savā paukotāja tvērienā. Tas ir neglīts ierocis, bet viņš to asinājis pret akmeņiem.

„Mazais princis,” Tits vīpsnā. „Brīnišķīgi. Ar prieku vēlreiz izmērcēšu tavu līķi čurās, kad būsim galā.”

Tits ir radīts kautiņiem. Radīts dubļainiem kaujas laukiem un pilsoņu kariem. Prātoju, vai viņš apjauš, cik ātri šodien mirs.

Roks pelnos apvelk apli ap abiem cīnītājiem. Klauns un Drātģīmis iznāk no cietokšņa, nesdami pilnus klēpjus ieročiem. Tits izvēlas garu zobenu, ko pirms piecām dienām atņēmis kādam Cereras karavīram. Smailais metāla gals skrāpē bruģakmeni. Atbalsojas pagalma sienās. Viņš vienreiz, tad divreiz to pavēzē, lai iemēģinātu metālu. Kasijs nekustas.

„Jau čurā biksēs?” Tits noprasa. „Neuztraucies, es tevi ātri piežmiegšu.”

Roks veic formalitātes un dod zīmi sākt cīņu.

Kasijs nesteidzas.

Raupji švirkstēdami, neglītie asmeņi triecas viens pret otru. Metāls skan skarbi. Asmeņos paliek robi. Tie beržas viens gar otru. Tomēr cik tie ir klusi, kad atduras miesā.

Tits noelšas un pārrauj klusumu.

„Tu nogalināji Džulianu,” Kasijs klusi saka. „Džulianu au Bellonu no Bellonas nama.”

Viņš izvelk asmeni no Tita kājas un ieslidina to citur. Tad izrauj ārā.

Tits smejas un vāri grīļojas. Šobrīd tas jau ir nožēlojami.

„Tu nogalināji Džulianu.” Vārdiem seko dūriens pēc dūriena, vārdiem, ko viņš atkārto, līdz es vairs neskatos. „Tu nogalināji Džulianu.” Bet Tits jau sen ir miris. Pār Kvinnas vaigiem rit asaras. Roks aizved viņu un Leu prom. Mana armija klusē. Dadzis nospļaujas uz bruģa un apliek roku Olim ap pleciem. Klauns izskatās vēl nomāktāks nekā parasti. Pat proktoriem nav, ko piebilst. Pils pagalmu pilda Kasija dusmas, sirdi plosošas vaimanas par labestīgu brāli. Viņš teica, ka darīs to taisnības vārdā, lai godātu savu ģimeni un namu. Tomēr šī ir atriebība, un tā šķiet tik tukša.

Man kļūst auksti.

Tas bija domāts man. Ne jau manam nabaga brālim Titam —ja tas maz bija viņa īstais vārds. Viņš bija pelnījis labāku dzīvi.

Grasos raudāt. Izspiežoties cauri savas armijas rindām, rīklē kāpj dusmas un skumjas. Kad eju garām, uz mani palūkojas Roks. Viņa seja ir bāla kā līķim.

„Tā nebija taisna tiesa,” viņš nomurmina, neieskatījies man acīs.

Es neizturēju pārbaudījumu. Viņam taisnība. Tā nebija taisna tiesa. Tā ir bezkaislīga, tā ir cildena. Es esmu vadonis. Es piespriedu sodu. To būtu vajadzējis darīt man. Tā vietā es ļāvu vaļu atriebei un asinskārei. Audzējs nav izgriezts; esmu padarījis to spēcīgāku.

„Vismaz no Kasija atkal baidās,” Roks murmina. „Bet tas ir vienīgais, ko tev izdevies panākt.”

Nabaga Tits. Aproku viņu birzī pie upes. Es ceru, ka tas atvieglos viņa ceļu uz ieleju.

Tonakt neguļu.

Es nezinu, vai tie darījuši pāri viņa sievai, māsai vai mātei. Nezinu, no kurām raktuvēm viņš nācis. Viņa sāpes ir manas sāpes. Tās viņu salauza tāpat kā manējās toreiz uz ešafota. Tomēr man tika dota otra iespēja. Kur ir viņa iespēja?

Es ceru, ka nāvē viņa sāpes izzudīs. Es viņu nemīlēju, līdz viņš bija miris; un viņam vajadzētu būt mirušam, bet viņš tik un tā bija mans brālis. Tādēļ lūdzu, kaut viņš rastu mieru ielejā, lai tad, kad atkal viņu kādudien satikšu, mēs varētu apskauties kā brāļi un viņš piedotu man pāridarījumu, jo es to darīju mūsu sapņa, mūsu tautas dēļ.

Tagad pie mana vārda ir trīs stabiņi, un tas pacēlies vistuvāk pie Pirmā rokas.

Arī Kasijs ir pakāpies.

Tomēr Pirmais var būt tikai viens.

Tā kā nespēju aizmigt, nomainu Kasandru naktssardzes postenī. Ap robotajiem cietokšņa mūriem vijas miglas vāli, tāpēc aiz tiem piesienam aitas. Ja tuvosies ienaidnieks, tās blēs. Saožu savādu, bagātīgu un kūpinātu aromātu.

„Pīles cepeti?” Pagriezies ieraugu blakus stāvam Fičneru. Pār šauro pieri krīt nekārtīgas matu šķipsnas, bet mugurā šodien ir nevis zeltainas bruņas, bet gan zeltaini svītrota melna tunika. Viņš sniedz man gabalu cepeša. Smarža liek ierūkties vēderam.

„Mums visiem vajadzētu uz tevi dusmoties,” es saku.

Viņa sejā vīd pārsteigums. „Ļautiņi, kas tā saka, parasti grasās paskaidrot, kāpēc viņi nedusmojas.”

„Tu un proktori redzat visu, ja?”

„Pat to, kā tu noslauki pakaļu.”

„Un jūs neapturējāt Titu, jo tas viss ir daļa no mācību vielas.” „īstais jautājums ir — kāpēc mēs neapturējām tevi?”

„Ļāvāt man viņu nogalināt.”

„Jā, mazais. Bruņotajos spēkos viņš būtu bijis noderīgs — vai tev tā nešķiet? Varbūt ne gluži prētors ar kuģiem izplatījumā. Bet kas par legātu būtu no viņa sanācis! Kā viņš vestu vīrus zvaigžņCaulās caur ienaidnieka vārtiem, kamēr tā uguns kapātu viņu pulsLaukus. Vai esi kādreiz redzējis Dzelzs lietu? Kad vīri tiek izmesti no orbītas, lai iekarotu pilsētas? Viņš bija kā dzimis tam.”

Es neatbildu.

Fičners noslauka taukaino muti tunikas melnajā piedurknē.

„Dzīve ir visefektīvākā skola, kāda jebkad radīta. Reiz, senos laikos, viņi lika bērniem liekt galvas un lasīt grāmatas. Lai tādā veidā kaut ko saprastu, vajadzīga vesela mūžība.” Viņš piesit pie galvas. „Mums tagad ir logrīki un viedpulkstcņi, mums, zeltiem, ir zemākās krāsas, kas mūsu vietā veic pētījumus. Mums nav jāstudē ķīmija vai fizika. Tam mums ir datori un citas krāsas. Mums ir jāstudē cilvēce. Lai valdītu, mums jāpārvalda politikas, psiholoģijas un uzvedības zinātnes — tas, kā izmisušas cilvēciskas būtnes reaģē viena uz otru, kā veidojas gfupas, kā funkcionē armijas, kā un kāpēc tas viss sagrūst. To tu nevari iemācīties nekur citur kā tikai šeit.”

„Nē, nolūku es saprotu,” murminu. „Kamēr kļūdas mani nenogalina, es vairāk iemācos, tās pieļaudams.” Cik labu mācību esmu guvis, mēģinot kļūt par mocekli!

„Labi! Tās tu pieļauj aumaļām. Tu esi mazs, impulsīvs sūdbambulis. Bet šī ir īstā vieta, kur pieņemties prātā. Mācīties. Sī ir dzīve… bet ar medBotiem, atkārtotām iespējām un mākslīgi radītiem scenārijiem. Varbūt būsi uzminējis, ka pirmais pārbaudījums — Pāreja — bija iespēja izvērtēt nepieciešamības nozīmi pār emocijām. Otrais bija cilšu

nesaskaņas. Tad nedaudz taisnīguma. Tālāk sekos vēl vairāk pārbaudījumu. Vēl vairāk atkārtotu iespēju, vēl vairāk apgūtu mācību.”

„Cik daudzi no mums var mirt?” pēkšņi vaicāju.

„Par to neuztraucies.”

„Cik daudzi?”

„Kvalitātes kontroles padome katru gadu nosaka skaita ierobežojumu, bet, par spīti tam, kas notika ar Šakāli, mēs joprojām lieliski iekļaujamies robežās.” Fičners pasmaida.

„Šakāli…” es atkārtoju. „Vai tā bija nakts, kad medBoti traucās dienvidu virzienā?”

„Man paspruka viņa vārds? Ak vai!” Viņš smīn. „Gribēju teikt, ka medBoti ir ārkārtīgi efektīvi. Tie sadziedē gandrīz jebkuru ievainojumu. Tomēr, vai tie būs tikpat iedarbīgi, kad Kasijs atklās, kurš patiesībā nogalināja viņa brāli?”

Mans vēders savelkas mezglā.

„Viņš Džuliana slepkavu jau nogalināja. Acīmredzot tu neskatījies.” „Protams. Protams. Merkurs domā, ka tu esi brīnumbērns. Apolons uzskata tevi par iedomīgu. Zini, tu viņam patiešām nepatīc.”

„It kā mani tas uztrauktu.”

„O, tev par to vajadzētu vairāk uztraukties. Apolons ir īsts jaukumiņš.”

„Kā tad. Un ko tu domā? Mans proktors esi tu.”

„Es domāju, ka tev ir sena dvēsele.” Viņš uzlūko mani un atbalstās pret valni. Aiz pils robežām nakts slīgst miglā. Kaut kur tās dziļumos iegaudojas vilks. „Es domāju, ka tu esi kā tas zvērs tur ārā. Daļa bara, tomēr dziļu skumju, dziļas vienatnes pilns. Un es nespēju atšifrēt, kāpēc tā ir, manu dārgo zēn. Cik tas viss ir jautri! Izbaudi to! Dzīve nemēdz būt labāka!” „Tu esi tāds pats,” es saku. „Vientuļš. Tu triec un sprēgā gluži kā Sevro, bet tā ir tikai maska. Vai tas ir tāpēc, ka neizskaties kā pārējie? Vai varbūt esi nabadzīgs? Kaut kādā veidā tu esi atkritējs.”

„Mans izskats?” viņš rejoši iesmejas. „Kāda tam nozīme? Domā, ka esmu bronziņš, jo neizskatos kā Adonīds?” Viņš paliecas tuvāk, jo tiešām grib dzirdēt, kas man sakāms.

„Tu esi neglīts un ēd kā cūka, Fičner, bet košļā vielmaiņas uzlabotājus, kad varētu vienkārši aiziet pie kāda tēlnieka un salāpīt sevi, lai izskaties tāpat kā pārējie. Viņi par tavu vēderu parūpētos vienā acumirklī.” Mirkli saspringst Fičnera žokļa muskuļi. Vai tās būtu dusmas? „Kāpēc man vājadzētu gribēt apmeklēt tēlnieku?” viņš pēkšņi šņāc. „Es varu ar kailām rokām nožmiegt obsidiānu. Obsidiānu. Diskusijā un pārrunās varu aptīt ap pirkstu jebkuru sudrabu. Spēju risināt matemātiku, par kādu zaļie tikai sapņo. Kāpēc man vajadzētu gribēt izskatīties citādi?” „Jo tas tevi bremzē.”

„Esmu cienījams, par spīti savai zemajai izcelsmei. Es esmu svarīgs.” Viņa cirvim līdzīgais ģīmis izaicina mani, lai uzdrīkstos iebilst. „Es esmu zelts. Es esmu cilvēku karalis. Es nemainos, lai piemērotos citu vēlmēm.” „Ja tas ir tiesa, kādēļ košļāt vielmaiņas līdzekļus?” Fičners neatbild. „Un kāpēc tu esi tikai proktors?”

„Proktors ir prestižs amats, zēn,” Fičners aizsvilstas. „Atlasītāji ievēlēja mani par nama pārstāvi.”

„Tomēr tu neesi imperators. Tu nekomandē flotes. Tu neesi pat prētors, kas komandē eskadronu. Tu neesi arī gubernators. Cik daudzi spēj visas tās lietas, ko pieproti tu?”

„Daži,” viņš saka ļoti klusi, sejā nav nekā, izņemot dusmas. „Nedaudzi.” Fičners paceļ galvu. „Kādu atalgojumu tu vēlies par Minervas standarta sagrābšanu?”

„Vai tas nebūtu jājautā Sevro?” vaicāju, sapratis', ka šī saruna tuvojas noslēgumam.

„Viņš ir atvēlējis to tev.”

Prasu zirgus, ieročus un sērkociņus. Viņš strupi piekrīt tos piešķirt un pagriežas, lai ietu, pirms pagūstu uzdot vēl pēdējo jautājumu. Kad Fičners sāk celties gaisā, satveru viņa roku. Notiek kaut kas negaidīts. Mani nervi cepas. Gluži kā skābes adatas manā rokā. Noelšos. Mirkli nestrādā plaušas.

„Nolādētā elle,” izdvešu un nokrītu zemē. Viņam mugurā ir pulsBruņas. Pat neredzu, kur paslēpts ģenerators. Tas ir kā pulsLauks, bet iebūvēts bruņu virsmā.

Viņš nesmaida un gaida, kad atgūšos.

„Šakālis,” es saku. „Tu viņu pieminēji. Par viņu runāja minerviešu meitene. Kas viņš ir?”

„Viņš ir arhiGubernatora dēls, Derov. Un Tits salīdzinājumā ar viņu ir šļupstošs mazulis.”

Nākamajā rītā laukos ganās lieli zirgi. Vilki mēģina ielenkt kādu mazāku ķēvi. Pieskrien palss ērzelis un nospārda vienu no vilkiem līdz nāvei. Saku, ka viņš būs mans. Pārējie nosauc viņu par Klusumu.

Viņš man atgādina Pegazu, kas izglāba Andromedu. Dziesmās, ko dziedājām Likosā, bija minēti arī zirgi. Es zinu, ka Ēo būtu patikusi iespēja izjāt ar vienu no tiem.

Tikai pēc vairākām dienām aptveru, ka, nosaukdami manu zirgu par Klusumu, viņi izsmējuši manu lomu Tita nāvē.

30.DIĀNAS NAMS

Paiet mēnesis. Pēc Tita nāves Marsa nams kļūst spēcīgāks. To stiprina nevis pirmAtlases audzēkņi, bet gan atlases pārpalikumi, mana cilts un vidAtlase. Esmu aizliedzis darīt pāri vergiem. Lai gan vergi no Cereras nama joprojām ir tramīgi Viksa un dažu citu klātbūtnē, viņi mums nodrošina pārtiku un uztur pavardā uguni; kaut kam citam viņi nav īpaši noderīgi. Aplenkuma gadījumam pilī savestas piecdesmit kazas un aitas, tāpat sanesta arī malka. Tomēr mums nav ūdens. Pēc pirmās dienas pārstāja darboties dušu sūkņi, un mums nav spaiņu, kuros glabāt ūdeni aplenkuma gadījumā. Šaubos, ka tā ir nejaušība.

Sitot ar āmuriem, vairogus izlokām par bļodām un ar ķiverēm sanesam ūdeni no upes, kas plūst gar augstajiem pils mūriem. Cērtam kokus un izgrebjam celmus, kuros glabāt ūdeni. Izceļam bruģakmeņus un rokam aku, tomēr tas ir veltīgi, jo bedres dibenā ūdens neparādās. Tad izklājam akas dibenu ar akmeni un koksni un mēģinām izmantot to par ūdens tvertni. Tas sasūcas augsnē. Tāpēc atmetam ar roku un samierināmies ar savām silēm. Nedrīkstam pieļaut, lai tiekam aplenkti.

Pils ir tīrāka.

Redzējis, kas notika ar Titu, lūdzu, lai Kasijs man iemāca cīnīties ar zobenu. Esmu neiedomājami apķērīgs skolnieks. Mācos ar taisnu asmeni. Savu sirpjAsmeni nekad neizmantoju; tas kļuvis gluži vai par mana ķermeņa daļu. Šo mācību jēga nav iemācīties lietot taisno asmeni, bet gan

izzināt, kā tas tiks izmantots pret mani. Nevēlos, lai Kasijs apgūst ciņu ar izliekto asmeni. Sirpis ir mana vienīgā cerība, ja viņš kādreiz uzzinās patiesību par Džulianu.

Kravate man nepadodas tik meistarīgi. Es nepieprotu spērienus. Tomēr iemācos, kā sašķaidīt trahejas. Iemācos, kā pienācīgi izmantot rokas. Vairs nekādu vējdzirnavu sitienu. Vairs nekādas muļķīgas pašaizsardzības. Esmu nāvējošs un ātrs, bet man nepatīk disciplīna, ko prasa Kravate. Es vēlos būt efektīvs cīnītājs. Tas arī viss. Šķiet, ka Kravates nolūks ir iemācīt man iekšēju mieru. Tā spēle jau ir zaudēta.

Tomēr tagad turu rokas kā Kasijs, kā Džulians — augstu paceltas, elkoņi acu līmenī tā, ka vienmēr situ vai bloķēju triecienus virzienā no augšas uz leju. Dažkārt Kasijs piemin Džulianu un es jūtu, kā krūtīs aug tumsa. Domāju par proktoriem, kas to visu redz un smejas; es noteikti izskatos pēc ļauna, manipulatlva nelieša.

Aizmirstu, ka Kasijs, Roks un Scvro ir mani ienaidnieki. Sarkanais un Zelts. Aizmirstu, ka vienudien man var nākties viņus visus nogalināt. Šie zēni sauc mani par brāli, un es nespēju viņus neuztvert tāpat.

Karš ar Minervas namu sadalījies sīku kaujas vienību sadursmju virknē, kuras gaitā ne viena, ne otra puse neiegūst pietiekamu pārsvaru, lai varētu pasludināt sevi par uzvarētājiem. Mustanga neriskēs iesaistīties intensīvā kaujā, kādu vēlos es, un mums neizdodas viņus uz to izaicināt. Viņus uzvaras triumfs un vardarbība nevilina tik ļoti kā manus kareivjus.

Tik un tā minervieši izmisīgi vēlas mani notvert. Ieraugot mani, Pakss vai zaudē prātu. Antonija apgalvo, ka apmaiņā pret mani Mustanga pat mēģinājusi viņai piedāvāt savstarpējas aizsardzības vienošanos, duci zirgu, sešus strāvas šķēpus un septiņus vergus. Nezinu, vai viņa melo, man to stāstīdama.

„Ja tas ieceltu tevi Pirmā kārtā, tu mani nodotu, ne aci nepamirkšķinājusi,” viņai saku.

„Jā,” Antonija aizkaitināta atbild, it kā es būtu iztraucējis viņas smalko nagu kopšanas procedūru. „Bet, tā kā tu to gaidi, tā nebūtu īsta nodevība, dārgumiņ.”

„Tad kādēļ nepiekriti piedāvājumam?”

„Ak, mūsu pārpalikumi tevi apbrīno. Šobrīd tā būtu īsta katastrofa. Varbūt vēlāk, kad būsi kaut kur izgāzies, varbūt brīdī, kad inerce darbosies tev par ļaunu.”

„Vai arī tu gaidi vērtīgāku piedāvājumu.”

„Tieši tā, dārgumiņ.”

Neviens no mums nepiemin Scvro. Es zinu — viņa joprojām baidās, ka Goblins pārgriezīs tai rīkli, ja viņa man pieskarsies. Tagad viņš man seko, valkādams savu vilka ādu. Dažkārt viņš iet kājām. Citreiz jāj uz mazas, melnas ķēves. Viņam nepatīk bruņas. Dažkārt it kā nejauši pie viņa pienāk pa vilkam tā, it kā viņš būtu viens no to bara. Tie nāk ēst Ševro nogalinātās stirnas tāpēc, ka cieš izsalkumu, jo esam saveduši aiz savām sienām visas kazas un aitas. Kad kādu nokaujam, Olis allaž atstāj tiem pārtiku pie mūriem. Kad plēsoņas ierodas pa diviem vai pa trim, meitene tos vēro kā mazs bērns.

„Es nogalināju viņu barvedi,” saka Scvro, kad pajautāju, kāpēc vilki viņam seko. Viņš nomēra mani ar skatienu un no vilkādas kapuces apakšas nozibina muļķīgu smaidu. „Neuztraucies, tavā ādā es neielīstu.”

Esmu piešķīris Sevro atlases pārpalikumus, kurus komandēt, jo zinu, ka tie ir vienīgie cilvēki, kas viņam jebkad varētu iepatikties. Sākumā viņš neliekas par tiem ne zinis. Tad pamazām sāku ievērot, ka nakts gaisu pilda arvien vairāk un vairāk bezdievīgu gaudu. Pārējie iesauc viņus par gaudoņiem, un pēc pāris naktīm Sevro virsvadībā viņi visi jau nēsā melnas vilku ādas. Viņi ir seši: Sevro, Dadzis, Drātģīmis, Klauns, Olis un Nezāle. Palūkojoties uz viņiem, šķiet, šīs sejas bez izteiksmes veras pretī no atvērtas, zobotas vilka rīkles. Izmantoju viņus uzdevumiem, par kuriem skaļi nerunāju. Neesmu drošs, vai joprojām būtu vadonis, ja nebūtu šo sešu. Kamēr eju garām, mani kareivji par mani sačukstas. Vecās brūces nav sadzijušas.

Man nepieciešama uzvara, bet Mustanga atsakās tikties atklātā kaujā, un ielauzties aiz trīsdesmit metrus augstajām Minervas nama sienām vairs nav tik vienkārši, kā bija agrāk. Sevro soļo šurpu turpu mūsu kara apspriežu zālē un saka, ka šī spēle ir stulbi izveidota.

„Viņiem taču bija jāzina, ka nespēsim nolādēti tikt garām viens otra sienām. Un neviens nav tik dumjš, lai sūtītu uzbrukumā spēkus, ko nedrīkst atļauties zaudēt. It sevišķi Mustanga. Varbūt Pakss to darītu.

Viņš ir idiots — miesas būve kā dievam, tomēr idiots, un viņš grib tavas olas. Es dzirdēju, ka tu viņam vienu sasiti.”

„Abas.”

„Vajadzētu vienkārši ielādēt Oli vai Goblinu katapultā un pārmest pāri viņu mūriem,” ieminas Kasijs. „Protams, vispirms mums vajadzētu atrast katapultu…”

Šis karš ar Mustangu ir mani nogurdinājis. Kaut kur dienvidos vai rietumos savus spēkus vairo Šakālis. Mans ienaidnieks, arhiGubernatora dēls, kaut kur gatavojas mani iznīcināt.

„Mēs uz to lūkojamies nepareizi,” saku Sevro, Kvinnai, Rokam un Kasijam. Mēs apspriežu zālē esam vieni. Rudens vējš pa logu ienes mirstošu lapu smaržu.

„Ak, padalies ar mums, viedais prāts!” Kasijs smiedams saka. Viņš guļ uz vairākiem krēsliem, galvu ielicis Kvinnai klēpī. Meitene spēlējas ar viņa matiem. „Mēs vai mirstam nost no ziņkāres.”

„Šī skola ir pastāvējusi cik — vairāk nekā trīssimt gadus? Tāpēc katrs iespējamais pavērsiens jau ir pieredzēts. Katra problēma, ar ko saskaramies, ir veidota tā, lai būtu pārvarama. Sevro, tu saki, ka cietokšņi nav ieņemami? Nu, proktori to noteikti zina. Tas nozīmē, ka mums jāmaina paradigma. Mums vajadzīgi sabiedrotie.”

„Pret ko?” Sevro vaicā. „Hipotētiski.”

„Pret Minervu,” atbild Roks.

„Stulba doma,” Sevro norūc, notīra nazi un ieslidina to savā melnajā piedurknē. „Viņu pils ir taktiski nenozīmīgs punkts. Nekādas vērtības. Nekādas. Mums vajadzīga zeme pie upes.”

„Domā, ka mums vajadzīgas Cereras krāsnis?” ieminas Kvinna. „Es šobrīd no maizes neatteiktos.”

Neatteiktos neviens no mums. Gaļas un ogu diēta pārvērtusi mūs muskuļotos kaulu kambaros.

„Jā, ja spēle ievelkas līdz ziemai.” Sevro krakšķina pirkstu kauliņus. „Bet šie cietokšņi nav salaužami. Stulba spēle. Tātad mums vajadzīga viņu maize un pieeja ūdenim.”

„Ūdens mums ir,” viņam atgādina Kasijs.

Sevro nepacietīgi nopūšas. „Lai to dabūtu, mums jāiziet no pils, scr Muļķpauri. īstā aplenkumā? Neatjaunojot ūdens krājumus, mēs izvilktu piecas dienas. Septiņas, ja dzertu dzīvnieku asinis kā Morgdijs. Mums vajadzīgs Ccrcras cietoksnis. Tie lauku pāķi nespēj kārtīgi cīnīties pat tad, ja no tā atkarīgas viņu dzīvības, tomēr viņiem tur kaut kas ir.”

„Lauku pāķi? Hahaha!” Kasijs bļaustās.

„Pārtrauciet visi runāt!” es saku. Viņi neklausās. Viņiem tas šķiet jautri. Tā ir spēle. Viņi nejūt steigu, izmisīgu vajadzību. Katru brīdi, ko izniekojam, Šakālis izmanto, lai kļūtu stiprāks. Mani biedē izteiksme, kādā Mustanga un Fičners par viņu runāja. Vai varbūt tas, ka viņš ir mana ienaidnieka dēls? Man vajadzētu gribēt viņu nogalināt; tā vietā, iedomājoties viņa vārdu, man gribas bēgt un slēpties.

Par zūdošo līdera pozīciju liecina fakts, ka man jāpieceļas.

„Klusumu!" iesaucos, un viņi beidzot apklust.

„Mēs esam redzējuši ugunsgrēkus pie apvāršņa. Dienvidus, kur klejo Šakālis, aprij karš.”

Padzirdējis par Šakāli, Kasijs iesmejas. Viņš domā, ka tas ir kāds manis izdomāts rēgs.

„Vai tu reiz beigsi par visu smieties?” es aizsvilstos. „Tas nav nekāds nolādēts joks, ja vien nedomā, ka tavs brālis mira, lai tu varētu uzjautrināties.”

Tas liek viņam aizvērties.

„Pirms darām jebko citu,” cs uzsveru, „mums vajag neitralizēt Minervas namu un Mustangu.”

„Mustanga. Mustanga. Mustanga. Es domāju, ka tu vienkārši gribi ielīst viņai biksēs,” Sevro vīpsnā. Kvinna protestējot iesaucas.

Sagrābju Sevro apkakli un ar vienu roku paceļu zēnu gaisā. Viņš mēģina izrauties, bet nav tik žigls kā es, tāpēc nu karājas divas pēdas virs zemes.

„Vairs ne reizi,” saku, pievilkdams viņu tuvāk pie sejas.

„Skaidrs, Pļāvēj.” Viņa sīkās ačteles mirdz pretī dažas collas no manas sejas. „Robežas.” Nolieku viņu zemē, un viņš sakārto apkakli. „Tātad dodamies uz Dižmežu slēgt to savienību, ja?”

Jā.”

„Tad aidā līksmā piedzīvojumā!” paziņo Kasijs, pieceldamies sēdus. „Būsim komanda!”

„Nē. Tikai es un Goblins. Tu nenāksi,” es nosaku.

„Man ir garlaicīgi, es domāju, ka iešu.”

„Tu paliec,” atkārtoju. „Tu man esi vajadzīgs šeit.”

„Vai tā ir pavēle?” viņš vaicā.

„Jā,” atbild Sevro.

Kasijs skatās uz mani. „Tu pavēlēsi man?’ viņš savādā balsī prasa. „Iespējams, esi aizmirsis, ka es eju tur, kur pašam tīk.”

„Tātad tu atstāsi vadību Antonijas rokās, kamēr abi iesim riskēt ar savām galvām?” jautāju.

Kvinna paspiež viņa apakšdelmu. Viņa domā, ka es to neievēroju. Kasijs palūkojas uz meiteni un pasmaida. „Protams, Pļāvēj. Protams, ka palikšu šeit. Gluži kā tu iesaki.”

Abi ar Sevro dienvidu augstienēs izveidojam nometni ar skatu uz Dižmežu. Uguni neiededzam. Šajos kalnos naktī klīst gan mūsu, gan citu namu izlūki. Attāla paugura virsotnē aiz kupoljumta rietošās saules fonā redzu divu jātnieku siluetus. Gaismai atstarojoties kupolā, saulrietu caurvij violetas, sarkanas un sārtas strēles; tas man atgādina Jorktonas ielas skatā no putna lidojuma. Tad tas apdziest un abi ar Sevro sēžam tumsā.

Sevro domā, ka šī spēle ir stulba.

„Tad kādēļ tu to spēlē?” vaicāju.

„Kā es varēju zināt, kāda tā būs? Domā, ka saņēmu brošūru? Vai tu dabūji sajātu brošūru?” viņš aizkaitināts prasa. Sevro baksta zobus ar kaulu. „Stulbums.”

Tomēr kuģī uz šejieni šķita, ka viņš zina, kas ir Pāreja. Pasaku viņam to.

„Es nezināju.”

„Turklāt šķiet, ka tev piemīt ikviena no nolādētajām prasmēm, kas nepieciešamas šajā skolā.”

„Nu un? Ja tava māte būtu laba gultā, vai tu pieņemtu, ka viņa ir sārtā? Visi pielāgojas.”

„Piemīlīgi,” nomurminu.

Viņš saka, lai nerunāju aplinkus.

„Tu ielavījies cietoksnī, nozagi mūsu standartu un apraki to. Izglābi to. Un tad pamanījies nozagt Minervas standartu. Tomēr tu neiegūsti nevienu pašu stabiņu, lai kļūtu par Pirmo. Vai tev tas nešķiet savādi?” „Nē.”

„Runā nopietni!”

„Ko man vajadzētu teikt? Es nekur un nekad nevienam neesmu paticis.” Viņš parausta plecus. „Es nepiedzimu smukiņš un slaids kā tu un tavs pakaļbučotājs Kasijs. Man nācās cīnīties par to, ko gribu. Tas mani nepadara patīkamu. Tikai par nejauku, sīku Goblinu.”

Pastāstu Sevro, ko esmu dzirdējis. Viņu atlasē izvēlējās pēdējo. Fičners neesot viņu gribējis, bet atlasītāji esot uzstājuši. Sevro tumsā mani vēro. Viņš klusē.

„Tu tiki izvēlēts, jo biji vismazākais zēns. Izskatījies vājāks par pārējiem. Briesmīgi rezultāti un tik sīks. Viņi izvēlējās tevi tāpat kā visus pārējos zemAtlases audzēkņus — tāpēc, ka Pārejā tevi būtu viegli nogalināt. Upurjērs kādam, kuram tie iecerējuši spožu, ļoti spožu nākotni. Tu nogalināji Priamu, Sevro. Tāpēc viņi neļauj tev kļūt par Pirmo. Vai es nemaldos?”

„Precīzi. Es nogalināju viņu, tāpat kā būtu apgriezis sprandu skaistam sunim. Ātri. Viegli.” Viņš izspļauj kaulu. „Un tu nogalināji Džulianu. Vai es nemaldos?"

Par Pāreju nerunājam vairs nekad.

No rīta pametam augstieni un dodamies lejā ielejā. Zālē paretam saauguši koki. Laižam zirgus rikšos gadījumam, ja tuvumā patrulē Minervas vienības. Kad esam sasnieguši kokus, tālumā pamanu vienu no tām. Viņi mūs neredz. Tālu dienvidos debesīs ceļas dūmi. Virs Šakāļa valdījumiem riņķo vārnas.

Man gribētos pateikt Sevro ko vairāk, uzzināt vairāk par viņa dzīvi. Tomēr viņa skatiens ir pārāk caururbjošs. Negribu, lai viņš vaicā par

mani, lai redz man cauri tikpat viegli, kā es redzēju cauri Titam. Tas ir savādi. Es šim zēnam patīku. Viņš mani apvaino, tomēr es viņam patīku. Vēl dīvaināk ir tas, ka es izmisīgi vēlos patikt viņam. Kāpēc? Man šķiet, ka atšķirībā no Roka un Kasīja viņš ir vienīgais, kurš saprot dzīvi. Viņš ir neglīts pasaulē, kur viņam būtu jābūt skaistam, un savu trūkumu dēļ tika izvēlēts nāvei. Daudzējādā ziņā viņš ne ar ko nav labāks par sarkano.

Es gribu viņam pastāstīt, ka esmu sarkanais. Kāda daļa no manis pieņem iespēju, ka arī viņš tāds ir. Kāda cita daļa domā, ka viņš cienīs mani vairāk, ja zinās, ka esmu sarkanais. Es neesmu piedzimis priviliģēts. Esmu tāds pats kā viņš. Tomēr pievaldu mēli; bez šaubām, proktori mūs vēro.

Manam kumeļam Klusumam mežā nepatīk. Sākumā krūmāji ir tik biezi, ka mums jāizcērt sev ceļš ar zobeniem. Drīz pamežs izretojas un nonākam dievKoku valstībā. Nekas cits šeit nespēj augt. Milzīgie kolosi aizsedz saules gaismu, to saknes vijas kā taustekļi, kas no zemes uzsūc enerģiju, kamēr resnie stumbri izaug augsti kā debesskrāpji. Atkal esmu pilsētā — šeit rosās dzīvnieki, bet metāla un betona vietā skatu uz horizontu aizšķērso koku stumbri. Ieklīstot dziļāk mežā, tas man atgādina manas raktuves — zem zaru sijām ir tumšs un šaurs, it kā debesu vai saules nemaz nebūtu.

Zem kājām čaukst rudens lapas mana rumpja platumā. Es zinu, ka tiekam novēroti. Sevro tas nepatīk. Viņš grib aizlavīties, lai atrastu tos, kuru skatieni duras mums mugurās.

,,T^s nekalpos mūsu mērķim,” es saku.

„Tas nekalpos mūsu mērķim,” Sevro mēdās.

Piesēžam, lai paēstu salaupītas olīvas un kazas gaļu. Acis kokos domā, ka esmu par stulbu, lai mainītu paradigmu, it kā es nespētu pieņemt, ka viņi var slēpties virs manis, nevis uz zemes. Tomēr augšup nepalūkojos. Nav nekādas vajadzības tos idiotus izbiedēt vai likt manīt, ka man viņu spēlītes ir zināmas; drīz man viņi būs jāiekaro, ja vien joprojām būšu sava nama vadonis. Prātoju, vai no koka uz koku viņi pārlec ar virvju palīdzību. Varbūt zari ir pietiekami resni?

Sevro joprojām niez nagi izvilkt nažus un iemest tos kādā no lapotnēm. Nevajadzēja ņemt viņu līdzi. Viņš nav radīts diplomātijai.

Beidzot kāds izvēlas mani uzrunāt.

„Sveicināts, Mars!” kāds saka. Pa labi atbalsojas citas balsis. Stulbie bērni. Vajadzēja pataupīt savus trikus naktij. Tumsā šajā mežā, kad visapkārt skan balsis, es būtu juties nožēlojami. Kaut kas izbiedē zirgus. Dievietes Diānas dzīvnieki ir lācis, mežakuilis un briedis. Gadījumam, ja nāktos saķerties ar pirmajiem diviem, mums līdzi ir šķēpi. Šajos mežos vajadzētu būt lieliem asinskupriem — tēlnieku radītiem šaušalīgiem lāčiem, kas veidoti, visticamāk, tādēļ, ka tēlniekiem palika garlaicīgi, taisot stirniņas vien. Dzirdam, kā asinskupri rēc meža biezoknī. Nomierinu Klusumu.

„Mans vārds ir Dcrovs, esmu Marsa nama vadonis. Esmu šeit, lai tiktos ar jūsu Pirmo, ja jums tāds ir. Ja nav, pietiks arī ar jūsu vadoni. Un, ja jums nav arī tāda, aizvediet mani pie tā, kuram ir vislielākās olas.”

Klusums.

„Paldies par palīdzību!” iesaucas Sevro.

Pacēlis uzaci, palūkojos viņā, bet šis tik parausta plecus. Šis klusums ir muļķīgs. Tam jāliek man manīt, ka viņi neklausa manām pavēlēm. Dara visu pēc sava prāta. Kādi lieli zēni un meitenes viņi ir! Tad no kāda attālāka koka aizsega iznāk divas gara auguma meitenes. Tērpi viņām mugurā ir meža krāsās. Pie mugurām piestiprināti loki. Zābakos sabāzti naži. Man šķiet, ka viena noslēpusi nazi savos savītajos matos. Ar meža ogu sulu uz sejām uzkrāsots mednieku mēness. Pie jostām piekārtas dzīvnieku ādas.

Es neizskatos pēc karavīra. Esmu izmazgājis matus tik tīrus, ka tie mirdz. Mana seja ir tīra, brūces apslēptas, saplēstais melnais audzēkņa tērps salāpīts. Ar smiltīm un dzīvnieku taukiem pat esmu izberzis no tā sviedru traipus. Kā apstiprināja gan Kvinna, gan Lea, izskatos bezdievīgi skaists. Es nevēlos Diānas namu iebiedēt. Tāpēc ļāvu nākt Sevro. Viņš izskatās smieklīgs un bērnišķīgs, kamēr neliek lietā savus nažus.

Abas meitenes pasmīn par Sevro, bet, ieraugot mani, nespēj sev neko padarīt, un viņu acis atmaigst. No kokiem nokāpj vēl citi. Viņi paņem lielāko daļu mūsu ieroču — tos, kurus spēj atrast. Tad pārmet mums pār galvām dzīvnieku ādas, lai neredzam ceļu uz viņu cietoksni.

Skaitu soļus. Skaita ari Sevro. Kažoks smird pēc puvuma. Dzirdu kaļam dzeņus un atceros joku, ko pret Diānu skolas pirmajā dienā izspēlēja Fičners. Droši vien esam tuvu, tāpēc paklupu un nokritu zemē. Krūmu šeit nav. Atkal tiekam griezti uz riņķi, lai zaudētu virziena izjūtu, un dzeņu radītais troksnis attālinās. Sākumā raizējos, ka šie mednieki ir gudrāki, nekā es būtu vēlējies. Tad saprotu, ka tā tomēr nav. Atkal dzirdu dzeņus.

„Hei, Tamāra! Viņi ir pie mums lejā!”

„Nevediet viņus augšā, jūs tukšpauri!” sauc meitenes balss. „Mēs neļausim viņiem te par brīvu izlūkot. Cik reizes man… Pagaidiet. Es nonākšu lejā.”

Viņi aizved mani kaut kur un pagrūž pret koku.

Man pār plecu ierunājas kāds zēns. Viņa balss ir lēna un garlaikota kā pār miesu slidināts naža asmens. „Es saku — nogriežam viņiem pautus.”

„Apklusti, Takt! Vienkārši padari viņus par vergiem, Tamāra! Te nekāda diplomātija nav vajadzīga.”

„Paskaties uz viņa ieroci! Sasodīta pļāvēja izkapts!”

,,Ā, tad tas ir viņš,” kāds novelk.

„Kad sadalīsim guvumu, piesakos uz viņa asmeni. Es gribētu arī viņa skalpu, ja nevienam citam tas nav vajadzīgs.” Takts izklausās pēc ļoti nepatīkama zēna.

„Aizverieties! Visi!” aizsvilstas kāda meitene. „Aizvāc to nazi, Takt!”

Viņi norauj man no galvas kažokādu. Abi ar Sevro stāvam nelielā birztalā. Pili neredzu, toties dzirdu dzeņus. Palūkojos visapkārt un saņemu asu sitienu pa galvu no slaida, kalsna jaunieša ar garlaikotām acīm un bronzas krāsas matiem, kas slejas uz visām pusēm, sasmērēti ar augu un sarkanu ogu sulu. Viņa āda ir tumša kā ozolu medus, un augstie vaigu kauli un iegrimušās acis piešķir viņa sejai nepārejošu nicinājuma izteiksmi.

„Tātad tu esi tas, kuru dēvē par Pļāvēju,” Takts novelk. Viņš iemēģinot pašūpo manu asmeni. „Tu izskaties pārāk glīts, lai vispār spētu kādam ko nodarīt!”

„Vai viņš ar mani flirtē?” vaicāju meitenei vārdā Tamāra.

„Takt, ej prom! Paldies, bet tagad ej prom,” saka kalsnā meitene ar ērgļa degunu. Viņas mati ir īsāki nekā manējie. Viņu apsargā trīs plecīgi zēni. Tas, kā viņi glūn uz Taktu, apstiprina manu spriedumu par viņa raksturu.

„Pļāvēj, kāpēc tev līdzi ir pigmejs?” Takts vaicā, norādījis uz Sevro. „Vai viņš spodrina tavus zābakus? Lasa knišļus tev no matiem?” Viņš smiedams palūkojas uz pārējiem zēniem. „Varbūt sulainis?”

„Takt, ej prom!” ieņurdas Tamāra.

„Protams,” Takts palokās. „Došos spēlēties ar pārējiem bērniem, māt.” Viņš nomet manu ieroci zemē un piemiedz man ar aci, it kā mēs divi vien zinātu kādu joku, kas drīz sagaidāms.

„Atvainojiet,” Tamāra saka. „Viņš nav īsti pieklājīgs.”

„Tas nekas,” es saku.

„Es esmu Tamāra no… Gandrīz pateicu savas īstās ģimenes vārdu,” viņa iesmejas. „No Diānas nama.”

„Un viņi būtu?” vaicāju par zēniem.

„Mani miesassargi. Un tu esi…” Viņa paceļ pirkstu. „Ļauj minēt. Ļauj minēt. Pļāvējs. O, mēs par tevi esam dzirdējuši. Minervas namam tu it nemaz nepatīc.”

Sevro iespurdzas par manu slikto slavu.

„Un viņš būtu?” meitene vaicā, pacēlusi uzaci.

„Mans miesassargs.”

„Miesassargs? Bet viņš ir tik īss!”

„Bet tu izskaties pēc—” Sevro ierūcas.

„Arī vilki nav milži!” atbildu, pārtraukdams viņu pusvārdā.

„Mēs šeit vairāk baidāmies no šakāļiem, nevis vilkiem.”

Varbūt Kasijam būtu vajadzējis nākt līdzi tikai tāpēc, lai zinātu, ka pats neesmu izdomājis to suņabērnu. Vaicāju meitenei par Šakāli, bet viņa izliekas, ka nav dzirdējusi jautājumu.

„Izpalīdzi man,” Tamāra izjusti iesāk. „Ja kāds man teiktu, ka Pļāvējs no Miesnieku nama nāks uz manu noru un lūgs diplomātiskas pārrunas, es nospriestu, ka tas ir proktoru joks. Ko tu patiesībā vēlies?”

„Tikt vaļā no Minervas nama.”

„Lai tā vietā vari nākt un cīnīties ar mums?” ierūcas viens no viņas miesassargiem.

Pagriežos pret Tamāru ar samierinošu smaidu sejā un izstāstu viņai patiesību. „Protams, vēlos atkratīties no Minervas nama, lai varu nākt un uzveikt jūs.” Un tad uzvarēt šajā stulbajā spēlē un iznīcināt jūsu civilizāciju.

Viņi smejas.

„Katrā ziņā tu esi godīgs. Tomēr šķiet, ka ne ar pārāk gaišu galvu. Tavam namam atbilstoši. Ļauj tev ko teikt, Pļāvēj. Mūsu proktors saka, ka tavs nams nav uzvarējis gadiem ilgi. Kāpēc? Tāpēc, ka jūs, miesnieki, esat kā meža ugunsgrēks. Spēles sākotnējos posmos jūs nodedzināt visu, kam pieskaraties. Jūs iznīcināt. Jūs aprijat. Jūs sagraujat namus, jo nespējat paši sevi uzturēt. Bet tad jūs sākat ciest badu, jo vairs nav nekā, ko varētu dedzināt. Aplenkumi. Ziema. Tehnoloģiskais pārspēks. Tas noslāpē jūsu asinskāri, jūsu izslavēto niknumu. Tāpēc pastāsti man, kādēļ lai es spiestu roku meža ugunsgrēkam, ja varu apsēsties un noskatīties, kā tam izbeidzas lietas, ko aprīt?”

Es pamāju ar galvu un viņas priekšā pašūpoju ēsmu.

„Uguns var būt noderīga.”

„Paskaidro!”

„Varbūt mēs cietīsim badu, kamēr tu noskaties, bet vai tu gribi skatīties kā cita nama verdzene? Vai varbūt skatīsies no sava spēcīgā nama cietokšņa augstajiem mūriem, kamēr tava armija apjomā ir pieaugusi divtik un ir gatava aizslaucīt pelnus?”

„Ar to nepietiek.”

„Es personīgi apsolu, ka Marsa nams nevērsīs agresiju pret Diānas namu, kamēr vien netiek pārkāpta mūsu vienošanās. Ja tu man palīdzēsi ieņemt Minervu, es tev palīdzēšu sagrābt Cereru.”

„Cereras nams…” viņa saka, palūkodamās uz saviem miesassargiem.

„Neesi tik alkatīga,” es saku. „Ja dosies pret Cereru vienatnē, pret tevi nostāsies gan Marss, gan Minerva.”

„Jā. Jā.” Viņa aizkaitināta atgaiņājas. „Cerera ir tuvu?”

„Ļoti tuvu. Un viņiem ir maize.” Palūkojos uz kažokādām, kurās ietērpti viņas vīri. „Iztēlojos, ka tā būtu jauka pārmaiņa pēc visas tās gaļas.”

Viņa pārnes svaru uz pirkstgaliem, un es zinu, ka Diāna ir man rokā. Allaž tirgojies ar pārtiku. Paturēšu to prātā.

Tamāra nokremšļojas. „Tātad tu saki, ka varu padarīt savu armiju divreiz lielāku?”

31.MUSTANGAS SAKĀVE

Jāju tērpies kara drānās. Viss melnā. Mati mežonīgi un atsieti ar kazas zarnu. Apakšdelmus sedz rūdītā tērauda bruņu plāksnes, kas atņemtas kaujā sakautam ienaidniekam. Manas rūdītā tērauda muguras un krūšu bruņas ir melnas un vieglas; tās atvairīs jebkuru sitienu, kas raidīts ar ieroci, kas vājāks par jonAsmeni vai slāti. Mani zābaki ir dubļaini. Pār seju novilktas sarkanas un melnas svītras. Uz muguras — sirpjAsmens. Naži visur. Klusuma sānus rotā deviņi sarkanu, sakrustotu kaulu pāri un desmit vilki. Tos uzgleznoja Lea. Katrs krustoto kaulu pāris ir sakauts pretinieks, kas, medBotu izdziedēts, nereti atkal meties kaujā. Katrs vilks simbolizē sagūstītu vergu. Man līdzās jāj Kasijs. Viņš mirdz. Rūdītais tērauds, ko viņš saņēmis kā atalgojumu par nopelniem citās kaujās, nospodrināts tikpat spīdīgs kā viņa zaigojošais zobens un mati, kas plīvo ap majestātisko galvu kā viļņota zelta stīgas. It kā ap viņu neviens nekad nebūtu stāvējis un čurājis virsū.

„Nu, es domāju, ka esmu zibens,” Kasijs paziņo. „Un tu, mans apdomīgais draugs, esi pērkons.”

„Kas tad esmu es?” piejājis mums līdzās, vaicā Roks. „Vējš?”

„Tā tavā galvā ir pietiekami,” es nošņaukājos. „Karstā vēja.”

Aiz mums jāj nams. Visi, izņemot Kvinnu un Džūnu, kas palikušas par garnizonu mūsu pilī. Tā ir laimes spēle, jājam lēni, lai Minerva zina, ka tuvojamies. To, ka pirms dažām stundām biju tur nakts aizsegā,

un to, ka Sevro tur ir joprojām, — to gan viņi nezina. Aiz nagiem man joprojām ir dubļi.

Pār viņu teritorijas klinšainajiem pauguriem aiztraucas Minervas izlūki. Viņi izliekas, ka ņirgājas par mums, bet patiesībā skaita, cik mūsu ir, lai labāk izprastu uzbrucēju stratēģiju. Tomēr viņi šķiet apmulsuši, kad vienkārši iejājam viņu garās zāles un olīvkoku valstībā. Tik apmulsuši, ka iesauc izlūkus aiz pils sienām. Nekad iepriekš neesam nākuši pilnā sastāvā. Mūsu izlūki gaudoņi atklāti jāj uz saviem melnajiem zirgiem, melnie apmetņi plīvo kā vārnu spārni. Mūsu pirmAtlases slepkavas virzās kā galveno spēku priekšpulks — nežēlīgais Vikss, skarbais Polluks, spītīgā Kasandra un daudzi citi no Tita bandas. Vergi skriešus turas līdzās saviem saimniekiem — tiem, kas viņus sagūstījuši.

Jāju uz priekšu, man blakus ir Kasijs un Antonija. Šodien standartu nes viņa. Uz mūriem manāmi tikai daži strēlnieki, tāpēc pasaku Kasijam, lai pārliecinās, ka netiksim pārsteigti no sāniem gadījumā, ja kāds no Minervas nama novēro mūs ārpus tā sienām. Viņš aizauļo.

Simts metru rādiusā ap Minervas cietoksni plešas pagājušās nedēļas lietavās izskalots kailas zemes lauks. Tas ir nāves lauks. Ja iejāsi lokā, strēlnieki mēģinās nogalināt tavu zirgu. Ja uzreiz neatkāpsies, viņi centīsies nogalināt tevi pašu. Pils priekšā izkaisīti gandrīz divdesmit abu namu zirgu līķi. Vēl tikai pirms divām dienām Kasijs vadīja asiņainu uzbrukumu minerviešu vienībai līdz pat pašiem pils vārtiem.

Pirms nāves zonas aug zāle. Zāles okeāns, tik augsts, ka Sevro, tajā stāvot, varētu izslieties pilnā augumā un tik un tā palikt nepamanīts. Rudens pļavas puķu ielokā apstājamies pie dubļu loka robežas. Zeme zem kājām ir mīksta, un Klusums zem manis klusi iezviedzas.

„Paks!" es saucu. „Paks!"

Sviežu viņa vārdu pret mūriem, līdz lēni atveras galvenie pils vārti — tikpat lēni kā tonakt, kad ar Kasiju ielavījāmies iekšā. Izjāj Mustanga. Viņas zirgs lēni soļo pa dubļiem un apstājas netālu no mums. Meitenes skatiens uzsūc ainu, kas tai pavērusies.

„Vai tas būs duelis?” viņa smīnēdama noprasa. „Pakss no viedās un cildenās Minervas nama pret Pļāvēju no Asiņaino miesnieku nama?”

„Tu liec tam izklausīties tik aizraujoši,” nožāvājusies velk Antonija. Uz viņas apģērba nav manāms ne mazākais puteklītis.

Mustanga neliekas ne zinis.

„Un vai esi drošs, ka tajā zālē neviens negaida, lai mums uzbruktu, kad iznāksim atbalstīt savu čempionu?” Mustanga man vaicā. „Vai mums vajadzētu to nodedzināt un noskaidrot?”

„Mums visi ir līdzi,” Antonija saka. „Tu zini mūsu skaitu.”

„Jā. Es protu skaitīt. Paldies.” Mustanga neskatās uz viņu. Tikai uz mani. Viņa šķiet noraizējusies; balss pieklust. „Pakss nodarīs tev pāri.” „Paks, kā tavas olas?" saucu Mustangai pār galvu. Meitene saraujas, kad aiz pils sienām pēkšņi sāk dārdēt bungas. Tikai tās gluži nav bungas. Pa vārtiem iznāk Pakss. Viņš sit kara cirvi pret vairogu. Mustanga uzsauc, lai viņš iet atpakaļ, un milzīgais zēns paklausa kā rātns suns, tikai sitieni pret vairogu nerimstas. Mēs vienojamies, ka likme būs visi atlikušie vergi. Pamatīgs guvums.

„Man likās, ka jūsu divkauju meistars ir Smukulltis.” Mustanga saka un parausta plecus. „Kur ir tas trakais dēlietis? Tava ēna — tas, kurš vada to vilku baru? Vai viņš slēpjas zālē? Es negribu, lai viņš atkal pēkšņi uzrodas man aiz muguras.”

Pasaucu Sevro. Gaudoņu pulkā tiek pacelta roka. No vilkādas kapuču apakšas glūn dubļiem notrieptas sejas. Mustanga skaita. Visi pieci gaudoņi saskaitīti. Patiesībā klāt ir visi mūsu spēki, izņemot vienu — Kvinnu. Mustanga joprojām nav apmierināta. Armija mums jāizvieto sešsimt metru attālumā no dubļu lauka malas. Viņa nodedzinās visu zāli simt metru rādiusā no vietas, kur stāvam. Kad zāle nodegs, izdegusī teritorija kļūs par divkaujas laukumu. Desmit viņas izvēlēti vīri piebiedrosies desmit manis izvēlētiem kareivjiem, lai izveidotu apli, kura vidū noritēs divkauja. Viņas pārējie spēki paliks pilsētā, bet mani — sešsimt metrus no dueļa norises vietas. „Neuzticies man?” es vaicāju. Zālē manu vīru nav.

„Labi! Tad jau neviens nesadegs.”

Neviens nesadeg. Kad uguns apsīkst un no zemes ap pili palikuši vien pelni, dūmi un dubļi, es pametu savu armiju. Mani pavada mani desmit karavīri. Pakss sit kara cirvi pret vairogu, uz kura uzgleznota

sievietes galva, viņai matu vietā ir čūskas. Medūza. Nekad agrāk neesmu stājies pretī ar vairogu bruņotam vīram. Viņa bruņas cieši pieguļ ķermenim, brīvas atstājot tikai locītavas. Turu strāvas šķēpu rokā, ko esmu nokrāsojis sarkanu, bet savu sirpjAsmeni — rokā, kas nokrāsota melna.

Ap mums veidojoties aplim, mana sirds satraukti sitās. Kasijs ar mājienu pieaicina mani pie sevis. Viņš spilgti mirdz pat krēslot sākušajā gaismā. Draugs ironiski pasmaida.

„Nepārtrauc kustēties. Tas ir kā Kravatē.” Viņš pamet skatu uz Pakšu. „Un tu esi ātrāks par šo nolādēto suņabērnu. Vai ne?” Viņš piemiedz ar aci. Tad uzsit pa plecu. „Vai ne, brāl’?”

„Sasodīts, jā.” Piemiedzu viņam pretī.

„Pērkons un zibens, brāli. Pērkons un zibens!”

Paksam ir obsidiāna miesasbūve. Viņš ir vairāk nekā septiņas pēdas garš un veikls kā nolāpīta pantera. Šajā gravitācijā .37 viņš varētu mani aizmest kādus trīsdesmit metrus vai vēl tālāk. Prātoju, cik gan augstu viņš spēj uzlēkt. Palēkāju, lai izstaipītu kājas. Gandrīz trīs metri. Varu nepiepūloties uzlēkt augstāk par viņa galvu. Zeme joprojām kūp.

„Lēkā. Lēkā, mazais sienāzīt,” viņš ņurd. „Šī būs pēdējā reize, kad liksi lietā savas kājas.”

„Ko tu teici?” es vaicāju.

„Es teicu, ka šī būs pēdējā reize, kad liksi lietā kājas!”

„Savādi,” murminu.

Viņš samirkšķina acis un sarauc pieri. „Kas ir… savādi?”

„Tu izklausies pēc meitenes. Vai kaut kas noticis ar tavām olām?” „Tu mazais…”

Piejāj Mustanga ar savu standartu un saka kaut ko par to, ka meitenes nekad neizaicina viena otru uz muļķīgām divkaujām. „Duelis ilgst līdz—”

„Viens no mums padodas,” Pakss nepacietīgi bilst.

„Līdz nāvei,” palaboju. Patiesībā tam nav nozīmes. Šobrīd es jau vairs tikai ākstos. Man atlicis vien dot signālu.

„Līdz viens no jums padodas,” Mustanga apstiprina. Viņa pabeidz formalitātes, un divkauja sākas. Gandrīz. Debesīs atskan virkne paukšķu,

kas liecina par virsskaņas būkšķiem, ar kādiem mums no Olimpa pievienojas proktori. Viņi virpuļodami nolaižas no vairākiem sava debesu zilgmē peldošā kalna torņiem. Katrs šodien nēsā sava nama ģerboni, galvā mirdzošas zelta ķiveres. Viņu bruņas ir vērā ņemams skats. Viņiem tās nav vajadzīgas, tomēr dieviem patīk greznoties. Šodien viņi paņēmuši līdzi galdu. Tas lido gravLifta nests, un uz tā rindojas lielas vīna krūkas un ēdienu paplātes, tāpēc izskatās, ka viņi ieturēs svētku vakariņas.

„Es ceru, ka būsim pietiekami laba izklaide!” saucu augšup. „Vai nevēlaties nomest lejā nedaudz vīna? Pagājis krietns laiciņš!”

„Labu veiksmi cīņā pret titānu, mazais mirstīgais!” lejup sauc Mērķu rs. Viņa bērnišķīgā seja dzīvespriecīgi smej, un viņš demonstratīvi ceļ pie lūpām kausu. Daļa vīna izlīst un krīt ceturtdaļjūdzi līdz zemei, kur šķīst pret manām bruņām. Dzēriens pil lejup kā asinis.

„Pieļauju, ka mums viņiem jāuzrīko laba izrāde,” dārdina Pakss.

Abi ar Pakšu sasmaidāmies pa īstam. Tas, ka viņi nolaidušies lejā, lai skatītos, savā ziņā ir kompliments. Tad, trejžubura galvasrotai sašūpojoties, kamēr viņa iemet mutē paipalas olu, Neptūna iesaucas, lai nevelkam garumā, un Pakša cirvis dūkdams tuvojas manām kājām kā ļauna slota. Zinu, ka viņš grib, lai lecu, jo grasās triekt pretī savu vairogu un aizsist mani pa gaisu kā tādu mušu. Tāpēc atkāpjos un metos uz priekšu, kad viņa roka vēl nav beigusi atvēzienu. Arī Pakss kustas, tomēr nepacietīgi sit augšup, ļaudams man pašauties garām viņa rokai un no visa spēka iegrūst strāvas šķēpu viņam padusē. Ierocis salūst uz pusēm. Tomēr Pakss nepakrīt pat tad, kamēr caur viņa nerviem strāvo elektrība. Tā vietā viņš tik spēcīgi sit atmuguriski, ka izlidoju no apļa un piezemējos dubļos. Salūst dzeroklis. Mute pilna ar zemi un asinīm. Atsitos pret zemi un veļos.

Atbalstījies pret sirpjAsmeni, piegrīļojos kājās. Mani klāj dubļi. Pametu skatu uz mūriem. Uz aizsargvaļņa sapulcējusies viņu armija — viņi nespēja noturēties, nepaskatījušies čempionu cīņu. Tāds bija mūsu mērķis. Es varētu dot signālu. Vārti ir vaļā gadījumam, ja nepieciešams sūtīt palīdzību. Mūsu tuvākais jātnieks stāv sešsimt metrus no tiem — daudz par tālu. Esmu ar to rēķinājies. Tomēr signālu nedodu. Šodien

gribu izcīnīt ari pats savu uzvaru pat tad, ja tā ir savtīga. Manai armijai jāzina, kāpēc es esmu vadonis.

Atgriežos aplī. Prātā nenāk nekas asprātīgs, ko varētu pateikt. Viņš ir spēcīgāks. Es esmu ātrāks. Tas ir viss, ko zinām viens par otru. Šī cīņa nav tāda, kā māca Kasijs. Šeit nav nekādu skaistu figūru. Tikai brutalitāte. Viņš sit man ar savu vairogu. Turos tuvumā, lai viņš nevarētu atvēzēt savu cirvi. Tas vairogs sadragās manu plecu. Katrs trieciens nosūta mokošu sāpju strāvu uz manu dzerokli. Pakss triec to atkal, bet es palecos, ar kreiso roku parauju vairogu un metos viņam pāri. No piedurknes pazib nazis, ko lidojumā duru viņam acis. Netrāpu un saskrāpēju viņa ķiveres sejsegu.

Ievērodams nelielu attālumu starp mums, sniedzos pēc naža un pamēģinu kādu pazīstamu triku. Viņš nicīgi atsit lidojošo asmeni ar savu vairogu. Bet, kad Pakss to nolaiž zemāk, lai uz mani palūkotos, jau esmu gaisā un ar visu svaru piezemējos uz viņa vairoga. Pēkšņā izbrīnā viņš ļauj tam noslīdēt tikai nedaudz zemāk. Ar brīvo roku iešķiežu viņam ķiverē dubļus.

Pakss ir akls. Vienā rokā āva. Otrā — vairogs. Sejsegu notīrīt nevar ne ar vienu, ne ar otru. Ja viņš spētu to izdarīt, tas būtu vienkārši. Tomēr viņš nespēj. Kādu duci reižu situ pa viņa plaukstas locītavu, līdz Pakss izmet cirvi no rokām. Tad paņemu milzīgo ieroci un situ ar to pa viņa ķiveri. Bruņas joprojām nelūst. Pakss triec vairogu pret mani tā, ka gandrīz zaudēju samaņu. Atvēzēju smago cirvi vēlreiz, un viņš beidzot sabrūk. Elsdams nokrītu uz ceļa.

Tad es iegaudojos.

Gaudo viņi visi.

Minervas zemes pieskandina gaudas. Gaudo mana tālumā izvietotā armija. Gaudo mani pirmAtlases slepkavas, kas palīdzēja izveidot šo divkaujas apli. Gaudas atskan arī no nāves lauka. Pagriezusi zirgu, Mustanga dzird briesmīgās skaņas sev aiz muguras. Viņas seja šausmās pārvērtusies. Gaudo smejošie proktori — visi, izņemot Minervu, Apolonu un Jupiteru. Gaudas atskan no nāves laukā izkaisīto beigto zirgu vēderiem. Tiem, kas guļ netālu no Mustangas atvērtajiem vārtiem.

„Viņi ir dubļos!” meitene iesaucas.

Viņai ir gandrīz taisnība. Tomēr viņa domā kā zelts. Kāds iekliedzas, redzēdams Sevro un viņa gaudoņus izgriežam sev ceļu ārā no aizšūtajiem, uzpūstajiem beigto zirgu vēderiem, kas izkaisīti kaujas laukā pie vārtiem. Kā dzimstoši dēmoni viņi veļas un slīd pa piepūstām zarnām un sadalītiem orgāniem. Līdz ar viņiem izlien arī desmit labākie Diānas nama karavīri. No bālas ķēves vēdera izsprāgst Takts ar saviem uzkasītajiem matiem. Viņš skrien plecu pie pleca ar Nezāli, Dadzi un Klaunu. Visi ir apmēram piecdesmit metru rādiusā no masīvajiem, lēnajiem vārtiem.

Visi M inervas sargi stāv uz vaļņiem, kur bija vērojuši divkauju. Viņi nespēs atvairīt pēkšņo dēmonu kareivju zibenstriecienu, aizverot savus lēnos vārtus. Viņi tik tikko paspēj atvilkt loku stiegras, kad Sevro, gaudoņi un mūsu sabiedrotie jau ir iespraukušies pa ciet slīdošajiem vārtiem. Otrā pilsētas pusē Diānas nama kareivji lēni rāpsies pāri sienām pa virvēm, ko izmanto, lai kāptu savos muļķīgajos kokos. Jā. Tagad no otras puses atskan svilpe. Tos pamanījis kāds sargs. Neviens viņam nenāks palīgā. Tuvojas mana armija ar viltus gaudoņiem priekšgalā — tos mēs aizņēmāmies no Diānas un ietērpām tā, lai viņi izskatās pēc Sevro un viņa bandas.

Iznīcinām Minervas namu dažu minūšu laikā. Augstu virs mūsu galvām joprojām smejas un gaudo proktori. Man šķiet, ka viņi ir piedzērušies. Viss ir galā, pirms Mustanga pagūst ko pasākt, un viņai neatliek nekas cits, kā auļot prom pa dubļaino lauku. Pakaļ dzenas kāds ducis jātnieku, starp viņiem arī Vikss un Kasandra. Viņu noķers vēl pirms tumsas, un, zinādams, ko Vikss nodara saviem gūstekņiem un viņu ausīm, lecu mugurā Klusumam un viņiem sekoju.

Mustanga pamet savu auļotāju pie maza mežiņa dienvidos. Lecam no zirgu mugurām un atstājam trīs vīrus tos sargāt gadījumam, ja viņa nodomājusi ievilināt mūs mežā un atgriezties. Kasandra nozūd biezoknī. Vikss seko man, ar nolūku mīdams uz papēžiem, it kā es varētu zināt, kur slēpjas Mustanga. Man tas nepatīk. Man nepatīk būt mežā kopā ar Viksu un Kasandru. Pietiktu ar dunci mugurā. Uz to būtu spējīgi viņi

abi. Atšķirībā no Polluka viņi abi mani joprojām ienīst, bet mani gaudoņi un Kasijs ir tālu prom. Tomēr dunci mugurā nesaņemu.

Mustangu atrodu netīšām. No dubļu bedres pretī lūkojas zeltainu acu pāris. Mūsu skatieni sastopas. Man blakus ir Vikss. Viņš lādējas par to, cik priecīgs esot, ka beidzot varēs iejāt to nolāpīto ķēvi, un nevarot sagaidīt, kad redzēs viņu iegrožotu. Tur stāvēdams un glūnēdams kādā krūmā, viņš izskatās sagriezies, izliecies un ļauns — kā pēc ugunsgrēka nokaltis koks. Viksam ir mazāk ķermeņa tauku nekā jebkuram, ko esmu redzējis, tāpēc zem nostieptās ādas izspiežas un virmo katrs asinsvads, katra cīpsla. Viņš pārlaiž mēli pār nevainojami līdzenajiem zobiem. Zinu, ka viņš mani provocē, tāpēc aizvilinu viņu prom no dubļu lāmas.

Ēo nebija pelnījusi mirt kā Sabiedrības verdzene. Un, par spīti viņas krāsai, Mustanga nav pelnījusi nekādus grožus.

32 .ANTONIJA

Šo pārbaudījumu esmu izturējis. Nerimstošais karš ar Minervas namu ir galā. Turklāt esmu iedzinis slazdā Diānas namu.

Pirms kaujas Diānas namam bija trīs izvēles iespējas. Viņi būtu varējuši nodot mani Minervai un saņemt manu namu verdzībā, bet es biju licis Kasijam izsūtīt patruļas, kas pārtvertu jebkuru jātnieku. Viņi būtu varējuši rīkoties tā, kā mēs vienojāmies. Vai arī būtu varējuši doties uz mūsu pili un mēģināt to ieņemt. Ja viņi būtu izvēlējušies šo iespēju, tas mani nepavisam neuztrauktu; tās bija lamatas. Mēs aiz mūriem neatstājām ne pilītes ūdens, un viņi nebūtu izturējuši aplenkumu.

Tagad viņiem ir Minervas cietoksnis, bet mēs esam izvietojušies līdzenumos ap to. Viņi varētu ievērot vienošanos. Mēs iegūtu standartu; viņi iegūtu pilsētu un visus tās iemītniekus. Tomēr es zinu, ka viņi kļūs alkatīgi. Un tā patiešām notiek. Vārti aizveras, un Diānas nams domā, ka ir ieņēmis stratēģisku bastionu. Labi. Tieši tāpēc kopā ar viņiem iekšā esmu iesūtījis Sevro.

Drīz ceļas dūmu stabi. Kamēr Diānas kareivji paverdzina minerviešus un sargā mūrus no manas armijas, Sevro iznīcina pārtikas noliktavas. Tad viņš saindē akas ar izkārnījumiem un kopā ar saviem gaudoņiem noslēpjas pagrabos.

Diānas nams nav radis pie šāda kara. Viņi nekad tā pa īstam nav bijuši ārpus sava meža. Sagaidīt, līdz viņi neizturēs, nepavisam nav grūti.

Pēc trim dienām viņi ir acīmredzami pārsteigti, ka nedodamies prom. Tā vietā izveidojam nometnes dienvidos un ziemeļos no pilsētas, kur ļaujam zirgiem ganīties un kuram ugunskurus, lai Diāna naktī neaizlavās prom. Viņi cieš slāpes. Viņu vadone Tamāra atsakās ar mani tikties. Viņa ir pārāk nokaunējusies‘par to, ka pieķerta nodevībā.

Ceturtajā dienā Tamāra galu galā man piedāvā desmit Minervas vergus un visus mūsu paverdzinātos kareivjus, ja ļaušu viņai doties mājās. Aizsūtu Leu pateikt, lai viņa izjāj sevi. Atgriezusies Lea ķiķina kā bērns. Viņa atmet matus uz muguras, sagrābj manu roku un pieliecas tuvāk, izsmiedama Tamāras izmisumu.

„Kur tavs gods?" viņa iesaucas. „Vai tu esi virs, kas netur doto vārdu?"

Kad piektajā naktī viņi mēģina izlauzties ārā, sagūstām visus līdz pēdējam. Izņemot Tamāru. Viņa nokrita no zirga un dubļos tika sabradāta līdz nāvei.

„Viņas seglu siksna apakšā pārgriezta.” Sevro rāda man precīzi sagriezto ādas loksni. „Takts?”

„Droši vien.”

„Viņa māte ir senatore, bet tēvs prētors.” Sevro nospļaujas. „Satiku viņu, kad bijām bērni. Sadauzīja kādu meiteni pusdzīvu, jo tā atteicās skūpstīt šo uz vaiga. Jukušais suņabērns.”

„Lai paliek,” es saku. „Mēs neko nevaram pierādīt.” Takts ir mūsu vergs, tāpat kā visi pārējie Diānas un Minervas nama audzēkņi. Pat Pakss. Kopā ar Kasiju un Roku sēžam savu rikšotāju mugurās un vērojam, kā jaunie vergi strādā, sakraudami malku un sienu Minervas cietokšņa ēkās. Tad viņi iekur milzīgu sārtu un mēs apsveicam viens otru ar uzvaru.

„Šis būs tavs pēdējais nopelnu stabiņš,” Kasijs man saka. „Tas nozīmē, ka būsi Pirmais, brāl’.” Viņš uzsit man pa plecu, un es redzu Kasija acis tikai sīku greizsirdības dzirksteli. „Labāku vadoni mēs nevarētu vēlēties.”

„Augstais kungs, nekad nebiju iedomājies, ka redzēšu mūsu izskatīgo draugu šādā gaismā,” Roks brīnās. „Pieticība! Kasij, vai tas patiesi esi tu?”

Kasijs parausta plecus. „Sī spēle ir tikai viens gads mūsu dzīvēs, varbūt pat mazāk. Pēc tam mūs gaida mācekļa gadi vai akadēmijas. Pēc tam

sāksies mūsu dzīve. Man tikai prieks, ka mēs trīs bijām vienā namā — ar laiku par saviem nopelniem katrs saņemsim taisnīgas algas.”

Paspiežu viņa plecu. „Piekritu.”

Kasijs joprojām ir nodūris acis, nespēdams uz mums paskatīties, līdz atkal atgūst balsi.

„Es… pazaudēju šeit brāli. Tās sāpes neizgaisīs. Tomēr man ir sajūta, ka esmu ieguvis divus citus.” Viņš strauji palūkojas uz mums. „Un es runāju nopietni, draugi. Nolādēti nopietni. Mums šeit jāpierāda sevi. Jāsakauj vēl daži nami, jāuzvar visā sasodītajā pasākumā, bet manam tēvam būs vajadzīgi virsnieki viņa armādas kuģiem… tas ir, ja jūs tas interesē. Bellonas namam vienmēr vajadzīgi prētori, kas padarīs mūs spēcīgākus.”

Pēdējos vārdus viņš saka tik bikli, it kā mums būtu kas labāks, ko darīt.

Satveru viņa plecu vēlreiz un pamāju, lai gan Roks izmet kaut ko asprātīgu par to, ka grib būt politiķis, lai var sūtīt nāvē citus, nevis doties tajā pats. Ja es kļūtu par Bellonas nama prētoru, Arēja dēli kāri siekalotos.

„Neuztraucies, Rok, es pastāstīšu tēvam par tavu dzeju,” Kasijs smejas. „Viņš allaž ir gribējis savos pulkos bardu karotāju.”

„Protams,” Roks ākstās. „Lūdzu, liec dārgajam imperatoram Bellonam manīt, ka esmu metaforu meistars un nāvējošs ar asonansi.”

„Nāvējošs Roks… ak Dievs!” smejos, bet pie mums piejāj Sevro un Kvinna kopā ar kādu meiteni agrāk neredzēta zirga mugurā. Meitenei pār galvu pārvilkts maiss. Kvinna paziņo, ka tā esot Plutona nama sūtne.

Viņas vārds esot Lailata, un viņi to sastapuši stāvam un gaidām mežmalā. Viņa vēloties runāt ar Kasiju.

Reiz Lailata bijusi meitene ar apaļu sejiņu un smaidošiem vaigiem, bet nu tā vairs nav. Tie ir iekrituši, apsviluši saulē, plankumaini un piedod viņas vaibstiem nežēlību. Šī meitene ir cietusi badu, un viņā ir agrāk neredzēts saltums. Man bail. Jūtos kā Mikijs, kad viņš skatījās uz mani. Es biju salta, klusa būtne, ko viņš neizprata. Tāda ir arī viņa. Jūtos tā, it kā skatītos uz savādu zivi no pazemes upes.

Lailatas vārdi plūst lēni un paliek karājamies gaisā.

„Mani sūta Šakālis.”

„Lūdzu, sauc viņu īstajā vārdā,” es ieminos.

„Es nenācu runāt ar tevi,” viņa pilnīgi bezkaislīgi saka. „Es atnācu pie Kasija.”

Viņas zirgs ir neliels un kalsns. Tā nagi šķelti. Segli tukli no piestiprinātā liekā apģērba. Citus ieročus, izņemot arbaletu, neredzu. Viņu nams atrodas kalnos — vairāk apģērba aukstākam klimatam, mazāki zirgi klinšainākām takām. Ja vien tas nav apmāns. Lieku meitenei parādīt viņas gredzenu. Tas ir sēru koks — Plutona ciprese. Tās saknes ietiecas zemē. Viņai trūkst divu pirkstu. Stumbeņu gali piededzināti — tas nozīmē, ka viņiem ir jonu ieroči. Kad meitene kustas, viņas mati grab. Es nezinu, kāpēc.

Viņa klusi mani nopēta, it kā salīdzinātu ar savu saimnieku.

Acīmredzot man ir trūkumi.

„Kasij au Bellona, mans saimnieks vēlas Pļāvēju.” Viņa turpina, pirms kāds no mums pagūst bilst kaut vārdu. Esam pārāk pārsteigti. „Dzīvu. Mirušu. Mums vienalga. Apmaiņā pret viņu tu saņemsi piecdesmit šādus savai… armijai.”

Viņa pamet Kasijam divus jonAsmeņus.

„Vari pateikt savam saimniekam, lai nāk un pats stājas man pretī,” es noskaldu.

„Es ar mirušiem zēniem nerunāju,” Lailata saka tukšam gaisam. „Mans saimnieks ir Pļāvēju iezīmējis. Pirms iestāsies ziema, viņš būs kritis. No vienas rokas vai citas.”

„Vari iet un izjāt sevi,” Kasijs atbild.

Viņa pamet Kasijam nelielu ādas maisiņu. „Tas palīdzēs tev pieņemt lēmumu.”

Pēc tam viņa nesaka ne vārda. Kvinna izbrīnā paceļ uzacis un, paraustījusi plecus, aizved Lailatu prom.

Palūkojos uz mazo maisiņu, ko Kasijs tur rokās. Mani pārņem paranoja. Kas tajā iekšā?

„Atver to!” es saku.

,,Nē-e. Tā tur ir traka kā violetā,” Kasijs smejas. „Nevajag, lai viņa ar to aplaiž arī mūs.” Tomēr viņš iebāž maisiņu zābakā. Gribu kliegt, lai Kasijs to atver, bet tā vietā smaidu, it kā nebūtu, par ko raizēties.

„Ar viņu kaut kas nebija kārtībā. Nelikās pēc cilvēka,” es it kā starp citu saku.

„Izskatījās pēc viena no mūsu vilkiem badā.” Kasijs pavēzē jonAsmeni. Gaiss kliedz. „Vismaz mums palika šie divi. Tagad varēšu tev iemācīt, kā pienācīgi duelēties. Šie ies taisni cauri rūdītajām bruņām. Patiešām bīstami ieroči.”

Šakālis zina par mani. ŠI doma liek nodrebēt. Roka vārdi noskaņu neuzlabo.

„Vai ievērojāt, kā grabēja viņas mati?” viņš vaicā. Seja gluži balta. „Viņas bizēs bija iepīti zobi.”

Mums jāgatavojas tikties ar Šakāļa armiju. Tas nozīmē, ka jānostiprina mani spēki un jāneitralizē palikušie draudi. Jāiznlcina atlikušais Diānas nams Dižmežā. Un man vajadzīgs Cereras nams. Sūtu Kasiju kopā ar gaudoņiem un duci jātnieku iznīcināt Diānas nama pārpalikumus. Pārējo armiju un vergus vedu atpakaļ uz mūsu pili, kur varam gatavoties Šakāļa uzbrukumam. Plāna man vēl nav, bet būšu gatavs, ja viņš pabāzīs savu galvu.

„Pēc tam, kad mūsu gaudoņi ir gulējuši beigtos zirgos, viņi tos izsvēpēs no Dižmeža ar savu smaku vien!” Kasijs smej un zirga mugurā atdalās no lielās jātnieku kolonnas. „Es uzrīdīšu viņiem Goblinu un būšu atpakaļ, pirms jūs būsiet aizgājuši gulēt!”

Sevro negrib doties bez manis. Viņš nesaprot, kāpēc Kasijam būtu vajadzīga viņa palīdzība, iztīrot mežu no Diānas nama pārpalikumiem. Es izstāstu viņam taisnību.

„Kasijs ielicis zābakā maisiņu, to, ko viņam iedeva Lailata. Man vajag, lai tu to nozodz.”

Viņa skatiens netiesā. Pat ne tagad. Reizēm brīnos, ar ko esmu izpelnījies šādu uzticību, bet citkārt cenšos neizaicināt veiksmi, skatoties dāvinātam zirgam zobos.

Tonakt, kamēr Kasijs Dižmežā uzbrūk Diānas namam, mana atlikusī armija ēd uzvaras mielastu aiz mūsu augstajiem mūriem Marsa pilī. Cietoksnis ir tīrs, un pils pagalmā valda līksmība. Džūnas gatavotais cepetis ar timiānu un ar olīveļļu apslacītā brieža gaļa tiek pasniegta pat

vergiem. Vēroju to visu. Kad eju garām, vergi nokaunējušies nolaiž galvas — pat Fakss. Gaudojošā vilka zīmogs uz pieres ir sašķaidījis viņa lepnumu druskās. Man pretī skatās vienīgi Takts. Viņam ir tumša, medaina āda kā Kvinnai, toties acis atsauc prātā zemesčūskas.

Viņš man piemiedz.

Šķiet, ka pēc manas uzvaras pār Pakšu pirmAtlases kareivji beidzot pilnībā pieņēmuši manu vadību — pat Antonija. Tas atgādina to, kā apkārtējo izturēšanās ielās izmainījās, kad Mikijs bija mani izgrebis. Šeit es esmu zelts. Es esmu vara. Šādi jūtos pirmo reizi, kopš piespriedu nāvessodu Titam. Drīz nolaidīsies Fičners un piešķirs man Pirmā roku, kas glabājas uz akmens, un viss būs kārtībā.

Ar mani kopā ēd Roks, Kvinna, Lea un nu ari Polluks. Lai apsveiktu ar uzvaru, pie manis pienāk pat Vikss un Kasandra, kas parasti sēž kopā ar Antoniju. Viņi smejas un uzsit man pa plecu. Antonijas rotaļlieta Slpio skaita daudzos vergus. Pati Antonija pie manis nepienāk, tomēr atzinīgi pieliec savu zeltaino galvu. Brīnumi tiešām notiek.

Es esmu Pirmais. Man ir pieci zeltīti stabiņi. Drīz Fičners ieradīsies parādīt man godu. Rīt no rīta kritīs Cereras nams. Viņu ir par divām trešdaļām mazāk nekā mūsu. Kad būšu ieguvis viņu labību, ar ko pabarot savu armiju, un viņu cietoksni, ko izmantot par operāciju bāzi, manās rokās būt četru namu spēks. Mēs aizslaucīsim nebūtībā visu, kas palicis ziemeļos, un dosimies uz dienvidiem vēl pirms pirmā sniega. Tad es stāšos aci pret aci ar Šakāli.

Kamēr vēroju dzīres, man blakus nostājas Roks.

„Es domāju, ka varētu noskūpstīt Leu,” viņš man pēkšņi saka. Redzu, kā viņa pie viena no ugunskuriem smejas kopā ar vairākiem vidAtlases audzēkņiem. Lea nogriezusi savus matus īsus un uzmet mums skatu, koķeti pieliekdama galvu, kad sastopas ar Roka skatienu. Viņš arī nosarkst un novēršas.

„Man likās, ka viņa tev nepatīk. Viņa tev visur seko kā kucēns.” Iesmejos.

„Nu, jā. Sākumā viņa mani neintriģēja, jo es domāju, ka viņa pieķērusies man kā slīcējs pieķertos… glābšanas laivai, lai nenogrimtu. Bet… viņa ir izaugusi…”

Skatos uz Roku un smejos. Nevaru vien beigt smieties.

Mēs izskatāmies pēc blondiem vilkiem. Esam kalsnāki nekā tad, kad Institūts sākās. Netīrāki. Mūsu mati ir gari. Mums ir rētas. Man to ir vairāk nekā citiem. Droši vien esmu pārāk atkarīgs no sarkanās gaļas. Sašķēlies viens no maniem dzerokļiem. Tomēr es smejos. Smejos, līdz dzeroklis to vairs nespēj izturēt. Es biju aizmirsis, ka esam cilvēki, jaunieši, kuriem patīk meitenes.

„Nu, neiznieko pirmo skūpstu,” es saku. „Tas ir vienīgais padoms, ko varu tev dot.”

Pasaku Rokam, lai aizved viņu uz kādu īpašu vietu. Kādu stūrīti šeit, kas viņam vai tiem abiem kaut ko nozīmē. Es aizvedu Ēo pie sava urbja — Lorens un Bārlovs pēc tam plēsa jokus par to. Agregāts bija izslēgts un novietots ventilētā tunelī, tāpēc mums nevajadzēja vilkt sutastērpu ķiveres un atlika vienīgi uzmanīties no zemesčūskām. Tik un tā viņa bija uztraukumā nosvīdusi. Pie viņas sejas un skausta lipa mati. Ēo tik cieši satvēra manu plaukstu un palaida vaļā tikai tad, kad zināja, ka būšu viņas. Tad, kad es viņu noskūpstīju.

Es smīnu un, vēlēdams veiksmi, uzsitu Rokam pa pēcpusi. Tēvocis Nerols teica, ka tā ir tradīcija. Man viņš uzsita ar sirpjAsmens kātu. Es domāju, ka viņš meloja.

Naktī sapņoju par Ēo. Tikai retu reizi viņu neredzu sapņos. Pils augstā torņa divstāvu gultas ir tukšas. Prom ir gan Roks, gan Lea, Kasijs, Sevro un gaudoņi. Izņemot Kvinnu, pilī nav neviena no maniem draugiem. Es esmu Pirmais, tomēr jūtos tik vientuļš. Sprakšķ uguns. Pa logu ieplūst vēss rudens vējš. Tas gaudo kā caurvējš pamestajos raktuvju tuneļos un atgādina man par manu sievu.

Ēo. Man pietrūkst viņas siltuma līdzās gultā. Man pietrūkst viņas kakla. Man pietrūkst skūpstu, kuriem nosēju viņas maigo ādu, pietrūkst viņas matu smaržas, viņas lūpu garšas, kad viņa čukstēja, kā mani mīl.

Tad izdzirdu soļus un viņa pagaist.

Pa guļamtelpas durvīm klupdama ieskrien Lea. Viņa drudžaini kaut ko stāsta. Tik tikko spēju saprast, ko viņa saka. Stāvu, noliecies pār viņu, un uzlieku uz pleca roku, lai nomierinātu. Tas nav iespējams. Caur īsi apgriezto matu šķipsnām mani veras pārbiedētas acis.

„Roks!” viņa vaimanā. „Roks iekritis plaisā. Viņš salauzis kājas. Es nespēju viņu aizsniegt!”

Sekoju viņai tik ātri, ka pat nepaņemu ne apmetni, ne sirpjAsmeni. Pilī guļ visi, izņemot sargus. Traucamies cauri vārtiem, aizmirsuši par zirgiem. Saucu, lai viena no sardzēm nāk man palīgā. Pat nepametu skatu pār plecu, lai redzētu, vai viņa nāk. Lea skrien pa priekšu, vezdama mani lejā gravā un pēc tam atkal augšup ziemeļu pakalnos uz augstienes aizu, kurā pirmoreiz kūrām ugunskurus kā vienota cilts. Migla ir bieza. Nakts tumša. Un es aptveru, cik esmu dumjš.

Tās ir lamatas.

Pārtraucu sekot Leai. Viņai to nesaku. Nezinu, vai tie man seko no aizmugures, tāpēc nokrītu uz vēdera un ieraušos grāvī takas malā, lai miglā mani nevarētu redzēt. Apsedzos ar paparžu lapām. Tagad izdzirdu viņus. Zobenu skaņas. Soļus un strāvas šķēpus. Kāds lādējas. Cik viņu ir? Lea izmisīgi sauc manu vārdu. Tagad viņa vairs nav viena. Viņa ir atvedusi mani pie tiem. Dzirdu nekrietno Viksu. Saožu Kasandras ziedus. Viņa allaž smērē tos uz ādas, lai nomāktu ķermeņa aromātu.

Tumsā sasaucas viņu balsis. Viņi zina, ka esmu atklājis viņu slazdu. Kā lai tieku atpakaļ pie savas armijas? Es neuzdrīkstos pakustēties. Cik viņu ir? Viņi mani meklē. Vai izdotos aizbēgt, ja es mestos skriet? Vai varbūt es ņemtu galu uz zobena asmens? Man zābakos ir divi naži. Tas ari viss. Izvelku tos ārā.

„O, Pļāvēj!” miglā sauc Antonija. Viņa ir kaut kur virs manis. „Bezbailīgais vadoni? Ak, Pļāvēj. Nav nekādas vajadzības slēpties, dārgais. Mēs nedusmojamies par to, ka dīdīji mūs riņķi kā tāds karalis. Mēs neesam tik nikni, lai iegrūstu tev acīs savus nažus. Nepavisam nē. Dārgumiņ?”

Viņi mani skaļi izsmej, spēlēdami uz manu iedomību. Man gan tās nekad nav bijis sevišķi daudz, taču viņiem to nesaprast. Netālu no manas galvas apstājas zābaks. Tumsā spīd zaļas acis. Man šķiet, ka tās mani

redz. Tomēr tā nav. Kāds iedevis viņiem naktsOptiku. Dzirdu Viksu un Kasandru. Antonija sāk nervozēt.

„Pļāvēj, ja tu nenāksi ārā spēlēties, būs sekas.” Viņa nopūšas. „Tu vaicā — kādas sekas? Nu, es pārgriezīšu mazās Leas rīkli līdz kaulam.” Izdzirdu kliedzienu, kad tiek sagrābti Leas mati. „Roka mīļotā meitene…”

Es nepametu slēptuvi. Sasodīts. Es nepametu slēptuvi. Mana dzīve nepieder man. Tā pieder Eo un manai ģimenei. Es nedrīkstu to izniekot ne sava lepnuma dēļ, ne Leas dēļ, ne tādēļ, lai izvairītos no sāpēm, kad pazaudēšu vēl vienu draugu. Vai pie viņiem ir arī Roks?

Man sāp žoklis. Sakožu zobus. Smeldz mans dzeroklis. Antonija to nedarīs.

Viņa nedrīkst.

„Pēdējā iespēja, manu dārgumiņ. Nē?” Dzirdu gaļīgu skaņu, kurai seko gārdziens un būkšķis, ķermenim sabrūkot zemē. „Cik žēl.”

Mēmi kliedzu, redzēdams, kā caur nakts miglu dūcot nolaižas medBots. Ar visu spēku manās rokās, manā ķermenī nepietiek, esmu bezspēcīgs un nespēju to visu — viņus — apturēt.

Nepakustos līdz pat rīta agrumam, līdz esmu pārliecināts, ka viņi ir prom. MedBoti neaiznesa Leas līķi. Proktori to atstāja šeit, lai es zinātu, ka viņa ir mirusi, lai es nevarētu turēties pie cerības, ka viņa kaut kādā veidā izdzīvojusi. Nelieši. Viņas augums nāvē ir tik trausls. Kā mazs putniņš, kas izkritis no ligzdas. Sakrauju ap viņu akmeņus. Tie ir augsti, bet vilkus neaizkavēs.

Roka līķi neatrodu, tāpēc nezinu, kas ar viņu noticis. Vai mans draugs ir miris?

Jūtos kā rēgs, kamēr lavos pa augstieni, riņķodams ap pili, lai izvairītos no Antonijas rokaspuišiem. Dodos uz ceļu, pa kuru, atgriezdamies no Dižmeža, jās Kasijs, un noslēpjos krūmos, lai nerādītos nevienam acīs. Kad viņš atgriežas nelielas jātnieku un vergu kolonnas pavadībā, ir jau pusdienlaiks. Kad iznāku no krūmāja, Kasijs iecērt papēžus zirgam sānos un jāj sasveicināties.

„Brāli!” viņš sauc. „Es atvedu tev dāvanu!” Kasijs nolec no zirga un apskauj mani, tad izvelk vienu no Diānas nama gobelēniem un apliek to

man ap pleciem. Tad viņš atkāpjas. „Tu esi bāls kā spoks. Kas noticis?” Viņš izņem manos matos ieķērušos lapu. Varbūt tieši tobrīd viņš ierauga skumjas manās acīs.

Sevro piejāj, kamēr stāstu viņiem kas noticis.

„Kuce,” Kasijs murmina. Sevro klusē. „Nabaga Lea. Nabaga Lea. Viņa bija tik jauka meitene. Vai tev šķiet, ka Roks ir miris?”

„Es nezinu,” atbildu. „Es vienkārši nezinu.”

„Nolādēts.” Kasijs šūpo galvu.

„NaktsOptiku Antonijai būs iedevis kāds no proktoriem,” spriež Sevro. „Vai arī viņu piekukuļojis Šakālis. Nebūtu nekāds brīnums.”

„Kāda starpība?” novēcinādams roku, iesaucas Kasijs. „Roks var būt kaut kur ievainots vai miris, cilvēk. Vai tu nesaproti?” Viņš sagrābj mani aiz skausta un piespiež manu pieri pie savējās. „Mēs viņu atradīsim, Derov. Mēs atradīsim savu brāli.”

Pamāju, juzdams tukšumu plešamies krūtīs.

Antonija mūsu pilī neatgriezās. Tāpat ari viņas rokaspuiši un Vikss ar Kasandru. Viņiem neizdevās mani nogalināt, tādēļ tie droši vien aizbēguši.

Kad nākam caur vārtiem, Kvinna mūs sagaida, klaigādama un vēcinādama rokas.

„Es nezināju, kur, nolādēts, visi pazuduši! Pirms atgriezāties jūs, vergu šeit bija četras reizes vairāk nekā mūs. Bet ir jau labi. Ir labi.” Kad pastāstām, kas noticis, viņa pieķeras pie Kasija rokas. Meitenes acīs saskrien asaras par Leu, bet Kvinna atsakās ticēt, ka Roks ir miris. Viņa nebeidz kratīt galvu. „Mēs varam likt vergiem meklēt Roku. Viņš droši vien ir ievainots un slēpjas kaut kur ārā. Tā ir. Tā jābūt.”

Mēs viņu neatrodam. Meklē visa mana armija. Ne miņas. Sapulcējamies ap garo galdu kara apspriežu zālē.

„Viņš droši vien ir miris un iegrūsts kādā grāvī,” Sevro tovakar saka. Gandrīz iesitu viņam. Tomēr viņam ir taisnība.

„To izdarīja Šakālis,” es nomurminu.

„Nevar būt!” viņš sarkastiski nosaka.

„Kā lūdzu?”

„Sevro grib teikt, ka nav nozīmes, ja to izdarīja viņš. Šobrīd pret Šakāli nevaram neko iesākt. Pat tad, ja viņš mēģināja atņemt tev dzīvību, mēs šobrīd neesam tādā stāvoklī, lai varētu viņam ko nodarīt,” paziņo Kvinna. „Vispirms tiksim galā ar mūsu kaimiņiem.”

„Stulbums” noburkšķ Sevro.

„Kāds pārsteigums! Izskatās, ka Goblins ir citās domās,” Kasijs aizsvilstas. „Runā skaļi, ja tev ir kaut kas sakāms, pigmej.”

„Nerunā ar mani kā ar zemāku,” Sevro nicīgi iebilst.

Kasijs iesmejas. „Nečurā man uz zābaka, jo sniedzies man tikai līdz ceļiem.”

„Esmu tev vienlīdzīgs visos veidos.” Sevro sejas izteiksme pārvēršas tā, ka pēkšņi paliecos uz priekšu izbailēs, ka Kasija aci tūlīt tiks ietriekts nazis.

„Man vienlīdzīgs? Kurā vietā? Piedzimstot?” Kasijs smīkņā. „Ak, pagaidi, es gribēju teikt— augumā, izskatā, inteliģencē, naudas ziņā? Vai man pārtraukt?”

Kvinna pamatīgi iesper pa viņa krēsla kāju.

„Kas tev, ellēj kaiš?” viņa uzbrūk Kasijam. „Lai paliek. Pie velna, vienkārši aizveries!”

Sevro lūkojas zemē. Mani pārņem pēkšņa vēlme uzlikt viņam uz pleca roku.

„Ko tu teici, Sevro?” Kvinna jautā.

„Neko.”

„Nu?”

„Viņš teica, ka neko.” Kasijs smej.

„Kasij!” Mana balss liek viņam aizvērties. „Sevro, lūdzu!”

Sevro nopūšas un palūkojas uz mani dusmās piesarkušiem vaigiem. „Es vienkārši domāju, ka mums nevajadzētu kasīt pakaļas šeit, kamēr Šakālis dara visu, kas šim ienāk prātā.” Viņš parausta plecus. „Sūti mani uz dienvidiem! Un ļauj sacelt tur traci.”

„Traci?” Kasijs pārjautā. „Ko tu grasies darīt? Nogalināt Šakāli?” „Jā.” Sevro mierīgi palūkojas uz Kasiju. „Es iegrūdīšu viņam rīklē dunci un urbšu caurumu, līdz redzēšu viņa mugurkaulu.”

Jau šī spriedze vien liek man justies neomulīgi.

„Nevar būt, ka tu runā nopietni,” Kvinna klusi saka.

„Viņš runā nopietni.” Kasijs sarauc pieri. „Un viņš runā nepareizi. Mēs neesam briesmoņi. Vismaz ne tu un es, Derov. Bellonas prētori nav dunči nakti. Mums jāsargā piecsimt gadu gods.”

„Mīzali un meli.” Sevro atmet ar roku.

„Tāda ir mūsu audzināšana.” Kasijs tikko manāmi paceļ degunu augstāk.

Sevro ļauni savelk muti. „Ja tu uz to visu uzķeries, tad esi elfs. Domā, ka tavs papucis izcīnīja ceļu līdz imperatora vārdam, būdams godājams?” „Sauc to par bruņnieciskumu, Goblin" Kasijs smīkņā. „Mēģināt kādu aukstasinīgi nogalināt nebūtu pareizi, it sevišķi jau skolā."

„Es piekritu Kasijam,” saku, pārtraukdams klusēt.

„Nav nekāds brīnums.” Pēkšņi Sevro pieceļas, lai ietu prom. Es prasu, kurp viņš dodas.

„Es tev acīmredzami neesmu vajadzīgs. Visus nepieciešamos padomus jau esi saņēmis!”

„Sevro.”

„Es iešu pārmeklēt grāvjus. Vēlreiz. Varu saderēt, ka Bellona to nedarītu. Negribētu sasmērēt savus godājamos ceļus.” Viņš izsmejoši paklanās Kasijam un aiziet.

Kara apspriežu zālē paliek Kvinna, Kasijs un es, līdz Kasijs nožāvājas un nosaka kaut ko par ātru snaudu, ko vajadzētu noķert pirms saullēkta, kas būs pēc sešām stundām. Paliekam abi ar Kvinnu. Viņas mati nogriezti īsi un robaini, tie sedz pieri tieši virs viņas šaurajām acīm. Kvinna knibina nagus, zēniski izgāzusies krēslā.

„Par ko tu domā?” viņa man vaicā.

„Roku… un I ,cu.” Prātā dzirdu gārdzienu. Līdz ar to atbalsojas visas nāves skaņas. Ēo krak. Džuliana klusums, kamēr viņš raustījās pats savās asinīs. Es esmu Pļāvējs, un nāve man seko kā ēna.

„Vai tas ir viss?” viņa vaicā.

„Es domāju, ka mums vajadzētu iet gulēt,” atbildu.

Meitene klusēdama noskatās, kā es aizeju.

33 . ATVAINOŠANĀS

Nakts vidū mani pamodina Kasijs.

„Sevro atradis Roku,” viņš klusi saka. „Viņš ir briesmīgā stāvokli.

Nāc!”

„Uz kurieni?”

„Uz ziemeļiem. Viņu nedrīkst pārvietot.”

Dvīņu mēnešu gaismā auļojam prom no pils. Agrs ziemas sniegs pilda gaisu dejojošām pūkām. Kamēr dodamies uz Mītas ziemeļiem, zirgu soļi rada dubļos sūcošu skaņu. Viss slīgst klusumā, dzirdama vien ūdens burbuļošana un vējš koku zaros. Izslaucījis no acīm miegu, palūkojos uz Kasiju. Viņš paņēmis līdzi abus mūsu jonZobcnus, un pēkšņi mana sirds Ierīt bezdibenī, jo saprotu, kas par lietu. Viņš nezina, kur ir Roks. Toties viņš zina ko citu.

Kasijs zina, ko esmu izdarījis.

Šīs ir lamatas, no kurām nevaru aizjāt prom. Laikam dzīvē pienāk tādi brīži. Sajūta kā skatoties uz zemi, kamēr krīti no liela augstuma. Redzēt tuvojamies beigas nenozīmē spēt no tām izvairīties, tās izmainīt vai apturēt.

Jājam vēl divdesmit minūtes.

„Tas nebija nekāds pārsteigums,” Kasijs pēkšņi saka.

„Kas?”

„To, ka Džulianam lemts mirt, zināju jau vairāk nekā gadu.” Kamēr abi jājam pa dubļiem, no debesīm klusi krīt sniegs. Zem manis kustas

karstā zirga mugura. Soli pēc soļa pa dubļiem. „Viņš salaida savu pārbaudījumu grīstē. Viņš nekad nebija bijis visgaišākā galva — ne jau tā, kā tie gribēja. O, viņš bija labestīgs, gaišs, ar ķērienu uz emocijām, skumjas vai dusmas prata sajust kā klikšķi. Tomēr empātija ir zemKrāsu greznība.” Es klusēju.

„Ir sāncensības, kas nekad nemainās, Derov. Kaķi un suņi. Ledus un uguns. Augusts un Bellona. Mana ģimene un arhiGubernatora ģimene.” Kasijs skatās taisni uz priekšu pat tad, kad viņa zirgs paklūp un viņa elpa gaisā pārvēršas miglā.

„Par spīti tam, kas viņam draudēja, Džulians bija priecīgs, kad saņēma ar arhiGubernatora personīgo zīmogu apstiprināto uzaicinājuma vēstuli. Man un pārējiem brāļiem tas šķita aizdomīgi. Nekad nebiju domājis, ka Džulians spētu tikt iekšā. Es viņu mīlēju tāpat kā visi mani brāļi un brālēni, bet tu viņu pazini. O, tu viņu pazini. Viņš nebija visapķērīgākais, bet ne arī gausākais no prātiem; viņš nebūtu nonācis pēdējā vienā procentā. Nekādas vajadzības atsijāt viņu no Zelta krājuma. Tomēr viņš nesa Bellonas vārdu. Vārdu, ko neieredz mūsu ienaidnieks. Tā nu tas izmantoja birokrātiju, savu titulu un dienesta stāvokli, lai noslepkavotu labestīgu zēnu. Noraidīt ielūgumu uz Institūtu ir pretlikumīgi. Un viņš bija tik priecīgs, un mēs — mana māte un tēvs, brāļi, māsas, brālēni un visi tuvinieki — bijām cerību pilni. Viņš tik cītīgi vingrinājās.” Viņa balss kļūst izsmejoša. „Tomēr galu galā Džulians tika izbarots vilkiem. Vai varbūt man vajadzētu teikt vilkam?”

Viņš aptur zirgu, un zeltainais skatiens ieurbjas mani.

„Kā tu uzzināji?” prasu, vērdamies pāri tumšā ūdens straumei. Sniegpārslas pazūd melnajā virsmā. Kalni ir vien ēnaini pauguri kaut kur tālumā. Upe burbuļo. Es nenokāpju no zirga.

„Ka tu izdarīji Augusta netīro darbu?” Viņš nicīgi nosmej. „Es tev uzticējos, Derov. Tāpēc man nebija ne mazākās vajadzības skatīties, ko Šakālis man atsūtījis. Bet, kad Sevro mēģināja man to nozagt, kamēr Dižmežā gulēju, sapratu — kaut kas nav kārtībā.” Viņš pamana manu reakciju. „Kas ir? Tev likās, ka saejies ar dulburiem?”

„Dažkārt. Jā.”

„Nu, es to šonakt noskatījos.”

Hologramma.

Notikums ar Roku un Leu bija licis man aizmirst par paciņu. Labāk tā arī būtu darījis. Labāk būtu uzticējies viņam un nesūtījis Sevro to nozagt. Varbūt Kasijs pats būtu no tās atbrīvojies. Varbūt viss būtu citādāk.

„Noskatījies ko?”

„Hologrammu, kurā parādīts, kā tu nogalināji Džulianu, brāl".' „Šakālis dabūjis hologrammu,” es nošņaukājos. „Tad to viņam iedevis viņa proktors. Tad jau tas nozīmē, ka šī spēle nav godīga. Pieļauju, ka tev vienalga, ka Šakālis ir arhiGubernatora dēls un viņš manipulē ar tevi, lai tiktu vaļā no manis.”

Viņš saraujas.

„Nezināji, ka Šakālis ir viņa dēls, ja? Pieņemu, ka tu viņu atpazītu, ja redzētu, tāpēc viņš atsūtīja Lailatu.”

„Es viņu nepazītu. Es nekad neesmu saticis nevienu no tā suņabērna kurkuļiem. Pirms Institūta viņš tos no mums slēpa. Un mana ģimene slēpa mūs pēc tam, kad…” Viņa balss pagaist, un skatiens aizklejo tālās atmiņās.

„Mēs varam sakaut viņu kopā, Kasij! Mums nav jābūt sašķeltiem—” „Tāpēc, ka tu nogalināji manu brāli?” Viņš nospļaujas. „Nekādu mēs nav, tu nevarīgais mīkstpēdiņ. Kāp nost no sava nolādētā zirga!”

Es nokāpju no zirga, un Kasijs man pamet vienu no jonZobeniem. Stāvu dubļos aci pret aci ar savu draugu. Mūs vēro vien vārnas un mēneši. Un proktori. Pie segliem piestiprināts mans sirpjAsmens; tas vismaz ir izliekts, tomēr pret jonAsmeni pilnīgi nederīgs. Kasijs mani nogalinās.

„Man nebija izvēles,” saku viņam. „Es ceru, ka tu to zini.”

„Tu sadegsi ellē, manipulējošais kuņasdēls!” viņš iesaucas. „Tu ļāvi man saukt sevi par brāli\"

„Ko tad tu būtu gribējis, lai es daru? Vai Pārejā man vajadzēja ļaut Džulianam sevi nogalināt? Vai tu būtu ļāvis?”

Tas liek viņam sastingt.

„Galvenais ir, kā tu viņu nogalināji.” Viņš mirkli klusē. „Mēs ierodamies kā prinči, un šai skolai jāiemāca mūs kļūt par nezvēriem. Tu biji nezvērs.”

Rūgti iesmejos. „Un kas biji tu, kad sagriezi gabalos Titu?”

„Es nebiju tāds'kā tu!” Kasijs kliedz.

„Es ļāvu tev viņu nogalināt, Kasij, lai nams aizmirstu, ka ducis zēnu ilgi un pamatīgi apčurāja tavu seju. Tāpēc neizliecies, ka es esmu kaut kāds briesmonis.”

„Tu esi,” viņš izsmējīgi novelk.

„Ai, aizver savu sasodīto klabekli un ķeramies pie lietas. Liekulis.”

Divkauja nav ilga. Kopā ar viņu esmu trenējies mēnešiem ilgi. Kasijs izspēlējis divkaujas visu savu mūžu. Asmeņu sadursme atbalsojas pār ūdens straumi. Krīt sniegs. Dubļi slīd un līp pie zābakiem. Abi smagi elpojam. Elpa izgaro. Asmeņiem saduroties un skrāpējoties, rokās atbalsojas vibrācija. Esmu par viņu ātrāks, manas kustības ir plūstošākas. Gandrīz trāpu viņa augšstilbā, bet Kasijs labi zina šīs spēles matemātiku. Ar vieglu plaukstas kustību pasitis manu zobenu sānis, viņš izklupienā triec jonAsmeni caur manām bruņām vēderā. Tam vajadzētu brūci piededzināt un iznīcināt nervus, ievainot mani, bet atstāt dzīvu, tomēr Kasijs izslēdzis jona lādiņu, tādēļ es jūtu tikai šausmīgu vilkšanu, kad svešais metāls ieslīd manā ķermenī un no tā sāk sūkties siltums.

Aizmirstu, kā elpot. Tad noelšos. Ķermenis trīc. Apskauj zobenu. Es jūtu Kasija smaržu. Viņš ir tuvu. Tik tuvu kā'brīžos, kad mēdza saņemt manu skaustu un saukt mani par brāli. Viņa mati ir eļļaini.

Pašcieņa mani pamet, un sāku smilkstēt kā suns.

Uzplaukst pulsējošas sāpes, tās sākas kā spiediens, cietais metāls manā vēderā pārvēršas sāpju šausmās. Drebēdams kampju pēc elpas. Sāp. Tā ir viena lieta. Vēl ir šausmas un bailes. Mans ķermenis zina, ka šādi beidzas dzīvība. Tad zobens ir prom, sākas mokas. Kasijs mani asiņojošu un šņukstošu pamet sniegā. Viss, kas esmu, kaut kur pagaist, un es kļūstu par sava ķermeņa vergu. Es raudu.

Atkal kļūstu par bērnu. Pievelku ceļus pie vēdera. Ak Dievs, cik šausmīgi! Es šīs sāpes nesaprotu. Tās mani aprij. Es neesmu vīrietis, es

esmu bērns. Ļaujiet man ātrāk nomirt! Grimstu aukstajos, aukstajos dubļos. Drebu un raudu. Nespēju neko padarīt. Mans ķermenis rīkojas pret manu gribu. Tas mani nodod. Metāls sagrieza manu vēderu.

Iztek manas asinis. Līdz ar tām dubļos sasūcas Dejotāja cerības, mana tēva upuris, Ēo sapnis. Tik tikko spēju par viņiem padomāt. Dubļi ir tumši un auksti. Cik ļoti sāp! Ēo. Man viņas pietrūkst. Man pietrūkst manu māju. Tagad es zinu, kas ir sāpes. Nekas nav tā vērts. Nekas. Ļaujiet man atkal būt vergam, ļaujiet sastapt Ēo, ļaujiet nomirt. Tikai ne šo.

4 . daļa. PĻĀVĒJS

Likosas zintnieces saka —ja kādu sakodušas zemesčūskas, no koduma jāizsūc visa inde, jo tā ir bīstama. Kad sakoda mani, tēvocis Nerols ar nolūku neizsūca visu.

34.ZIEMELMEŽI

Agonija.

Un klaustrofobija.

Esmu slims un ievainots.

Sāpes mani vajā sapņos.

Tās ņudz tumsā. Tās urda manu vēderu.

Es pamostos un kliedzu, maigu roku turēts.

Redzu kādu.

Ēo? Es čukstu viņas vārdu un pastiepju rokas. Mana dubļainā plauksta nosmērē viņas seju. Viņas eņģeļa seju. Viņa ir atnākusi, lai aizvestu mani uz ieleju. Viņas mati ir kļuvuši zeltaini. Vienmēr biju domājis, ka viņa varētu būt zelts. Viņas krāsas ir zelta spārni. Uz rokām nav sarkanas zīmes. To paņēmusi nāve.

Es svīstu, par spīti lietavām un sniegputeņiem, kas seko. Kaut kas mani paslēpj no tiem. Es drebu. Žņaudzu rokās savu sarkano pieres apsēju. Hemanti esmu pazaudējis. Kad tas bija? Man matos ir dubļi. Ēo tos izmazgā. Maigi noglāsta manu pieri. Es viņu mīlu. Kaut kas manī asiņo. Dzirdu, kā Ēo runā ar sevi, ar vēl kādu. Man vairs nav daudz atlicis. Vai man vispār vēl ir laiks? Vai esmu ielejā? Te ir migla. Te ir debesis un milzīgs koks. Uguns. Dūmi.

Es kratos drudzī un svīstu. Sadedz ellē, Kasij! Es biju tavs draugs. Es nogalināju tavu brāli, bet man nebija izvēles. Toties tev bija. Tu augstprātīgais jākli. Es viņu ienīstu. Es ienīstu Augustu. Redzu, kā tie kopā pakar Ēo. Viņi par mani ņirgājas. Viņi smejas. Es ienīstu Antoniju. Ienīstu Fičneru. Ienīstu Titu. Es ienīstu. Ienīstu. Ienīstu sevi par visu, ko esmu izdarījis. Visu, ko esmu izdarījis. Un kālab? Lai uzvarētu spēlē. Lai uzvarētu spēlē Ēo dēļ, lai gan viņa nekad vairs par mani neko neuzzinās. Viņa ir mirusi. Nav tā, ka viņa kādreiz atgriezīsies, lai redzētu visu, ko viņas dēļ esmu paveicis.

Mirusi.

Tad es pamostos. Sāpes joprojām ir tur, manā vēderā. Tās strāvo man cauri. Tomēr es vairs nesvīstu. Drudzis ir mitējies, un niknās, sarkanās infekcijas pazīmes ir pazudušas. Es esmu alā. Dažas collas no manis kuras ugunskurs un guļ kāda meitene. Viņu sedz kažokādas. Viņa klusi ieelpo pēc dūmiem smaržojošo gaisu. No zvērādām vīd izspūruši, zeltaini mati. Tā nav Ēo. Mustanga.

Klusi raudu. Es gribu Ēo! Kāpēc es nevaru dabūt viņu? Kāpēc nevaru viņu atdzīvināt? Es gribu Ēo. Negribu sev blakus šo meiteni. Tas sāp vēl ļaunāk nekā ievainojums. To, kas notika ar Ēo, es nespēšu vērst par labu nekad. Es pat nespēju vadīt savu armiju. Nespēju uzvarēt. Nespēju sakaut Kasiju, par Šakāli nemaz nerunājot. Es biju vislabākais ellesnirējs, bet šeit neesmu nekas. Pasaule ir pārāk liela un auksta. Es esmu pārāk mazs. Pasaule ir aizmirsusi Ēo. Tā jau ir aizmirsusi viņas upuri. Vairs nekas nav palicis pāri.

Atkal iemiegu.

Kad pamostos, Mustanga sēž pie ugunskura. Viņa zina, ka esmu pamodies, bet ļauj man izlikties, ka tā nav. Guļu ar aizvērtām acīm un klausos, kā viņa dungo. Tā ir pazīstama dziesma. Dziesma, ko dzirdu sapņos. Manas mīlas nāves atbalss. Dziesma, ko dziedāja meitene, ko tie dēvē par Persefoni. Kā Ēo sapņa atbalsi to dungo viena no izcilajiem.

Raudu. Ja man kādreiz ir liecies, ka Dievs pastāv, tas noteikti ir tagad, kad klausos sērīgajā melodijā. Mana sieva ir mirusi, bet kaut kas no viņas joprojām ir palicis.

Nākamajā rītā uzrunāju Mustangu.

„Kur tu dzirdēji to dziesmu?” vaicāju, palikdams guļus.

„Holokanālā,” viņa piesarkdama atzīst. „To dziedāja kāda maza meitene. Tā ir nomierinoša.”

„Tā ir skumja.”

„Vairums lietu ir skumjas.”

Mustanga pastāsta man, ka pagājušas četras nedēļas. Kasijs ir Pirmais. Iestājusies ziema. Cereras aplenkums ir beidzies. Mežā dažkārt ieklīst Jupitera kareivji. Tālumā dzirdamas ziemeļu lielvaru — Marsa un Jupitera — kaujas. Jupiters rietumos, Marss austrumos. Pēc tam, kad upe aizsalusi, viņi sākuši to šķērsot, lai sirotu viens otra teritorijās. Mūsu klijāni pacēlušies spārnos un pametuši aizas, kurās mājoja. Naktis gaudo vilki. No dienvidiem šurp lido vārnu bari. Tomēr patiesībā Mustanga zina ļoti maz, tas dara mani nepacietīgu.

„Manu uzmanību nedaudz novērsa mēģinājumi uzturēt tevi pie dzīvības,” viņa man atgādina. Mustangas nama standarts paslēpts zem segas pie manām kājām. Viņa ir pēdējā Minervas nama audzēkne. Tomēr neiegrožota. Turklāt viņa nav paverdzinājusi mani.

„Vergi ir stulbi,” viņa saka. „Un tu jau tāpat esi kroplis. Kādēļ gan padarīt tevi ari dumju?”

Paiet vairākas dienas, līdz spēju noturēties uz kājām. Prātoju, kur gan nevainojami precīzie medBoti ir tagad. Noteikti rūpējas par kādu, kas proktoriem iepaticies labāk. Es izcīnīju Pirmā godu, bet viņi to man tā arī nepiešķīra. Tagad es zinu, kāpēc Šakālis uzvarēs. Tie atbrīvojas no viņa sāncenšiem.

Turpmāko nedēļu laikā Mustanga kopā ar mani klejo pa mežu. Biezajā sniegā manas kustības ir stīvas, tomēr spēki atgriežas. Mustanga saka, ka tas ir medikamentu dēļ, ko viņa atrada zem kāda krūma, kur tie bija uzkrītoši atstāti. Tos tur nolicis draudzīgs proktors. Ieraudzījuši briedi, apstājamies. Izvelku savu loku, bet nespēju atvilkt stiegru līdz ausij. Sāp mans ievainojums. Mustanga mani vēro. Mēģinu vēlreiz. Dziļi iekšās ieduras sāpes. Ļauju bultai lidot. Netrāpu. Tovakar ēdam pāri palikušo truša cepeti. Tas garšo savādi, un pēc tam man sāp vēders. Tagad vēders sāp visu laiku. Tas ir arī ūdens dēļ. Mums nav neviena trauka,

kurā to uzvārīt. Nav joda. Tikai sniegs un sīka upīte, no kuras padzerties. Dažkārt nedrīkstam kurt uguni.

„Tev būtu vajadzējis nogalināt Kasīju vai aizsūtīt viņu prom,” Mustanga man saka.

„Man likās, ka tu esi cildenāka,” es atbildu.

„Man patīk uzvarēt. Tas iedzimts manā ģimenē. Un dažkārt krāpšanās ir atļauta noteikumos.” Viņa pasmaida. „Par katru reizi, kad atgūsti savu standartu, tev tiek piešķirts nopelnu stabiņš. Tā nu es vairākas reizes noorganizēju, lai kāds no manējiem standartu pazaudē un tas nokļūst pie Diānas nama. Tad jāju to atgūt. Kļuvu par Pirmo nedēļas laikā.”

„Cik viltīgi. Tomēr tavai armijai tu patiki,” es saku.

„Es patīku visiem. Tagad ēd savu sasodīto trusi. Tu esi tievs kā

slāte.”

Ziemas sals pieņemas spēkā. Dzīvojam dziļi ziemeļu mežos, tālu uz ziemeļiem no Cereras, ziemeļrietumos no augstienes, kur atrodas manas bijušās mājas. Joprojām neesmu redzējis nevienu Marsa kareivi. Es nezinu, ko iesāktu, ja kādu ieraudzītu.

„Esmu noslēpusies no visiem, izņemot tevi,” Mustanga saka. „Tā es palieku dzīva un vesela.”

„Un kāds ir tavs plāns?” vaicāju.

Viņa pasmejas par sevi. „Palikt dzīvai un veselai.”

„Tev tas padodas labāk nekā man.”

„Kā tu to domā?”

„Neviens no tava nama nebūtu tevi nodevis.”

„Tas tāpēc, ka es nevaldīju kā tu,” viņa saka. „Tev jāatceras, ka cilvēkiem nepatīk, ja kāds viņiem saka, kas ir jādara. Tu vari izturēties pret saviem draugiem kā pret kalpotājiem, un viņi tevi mīlēs, bet, ja nosauksi tos par kalpotājiem, tie tevi nogalinās. Katrā ziņā tu pārāk paļāvies uz hierarhiju un bailēm.”

„Es?”

„Kurš gan vēl? Es to varēju pateikt jau pa gabalu. Viss, kas tev rūpēja, bija tava misija, lai kas tā arī būtu. Tu biji kā izšauta bulta ar ļoti nomācošu ēnu. Pirmoreiz, kad tevi satiku, jutu, ka tu pārgrieztu man

rīkli, ja tas palīdzētu tev iegūt to, ko tu gribi." Viņa mirkli klusē. „Starp citu, ko tu īsti gribi?”

„Uzvarēt,” es saku.

„Ak, lūdzu. Tu neesi tik vienkāršs.”

„Tu domā, ka pazīsti mani?” Mūsu mazajā ugunskurā sprakšķ

ogles.

„Es zinu, ka miegā tu sauc pēc meitenes vārdā Ēo. Māsa? Vai meitene, ko mīlēji? Tas ir izteikts bezKrāsas vārds. Tāpat kā tavējais.”

„Es esmu tālplanētu lauķis. Vai viņi tev to nestāstīja?”

„Man neko nestāstīja. Es daudz negrozos cilvēkos. Stingrs tēvs.” Viņa atmet ar roku. „Katrā ziņā tam nav nozīmes. Nozīme ir tam, ka neviens tev neuzticas, jo ir acīmredzams, ka tavs mērķis tev rūp vairāk nekā līdzcilvēki.”

„Un tu esi citāda?”

„O, un kā vēl, Pļāvēja kungs. Man cilvēki patīk vairāk nekā tev. Tu esi vilks, kas gaudo un kož. Es esmu mustangs, kas ar mīkstu purnu pabiksta roku. Cilvēki zina, ka ar mani var sadarboties. Ar tevi? Ellē — nogalini vai tiec nogalināts.”

Viņai taisnība.

Kad man bija cilts, viss izdevās pareizi. Es ļāvu katrai meitenei un katram zēnam sevi iemīļot. Ļāvu, lai viņi atpelna atpakaļ savu cietoksni. Es mācīju viņiem, kā kaut kazas, it kā pats to zinātu. Es devu viņiem uguni, it kā pats būtu radījis sērkociņus. Es dalījos ar viņiem noslēpumā — ka mums ir pārtika, bet Titam tās nav. Viņi saskatīja mani cilts tēvu. Atceros viņu skatienus. Kad Tits bija dzīvs, es biju cerības un visa labā simbols. Kad Tits nomira… es kļuvu tāds kā viņš.

„Dažkārt aizmirstu, ka Institūts ir paredzēts, lai man kaut ko iemācītu,” saku Mustangai.

Zeltmatainā meitene pieliec galvu un palūkojas manī. „Piemēram, to, ka mums jādzīvo kaut kā vairāk dēļ?”

Viņas vārdi caururbj manu sirdi. Tie atbalsojas cauri laikam, citu lūpu izrunāti. Dzīvot kam vairāk. Vairāk nekā varas dēļ. Vairāk nekā atriebes dēļ. Vairāk nekā tā dēļ, kas mums piešķirts.

Man viņi nevis vienkārši jāsakauj, bet gan jāmācās labāk nekā viņiem. Tā es palīdzēšu sarkanajiem. Es esmu puika. Es esmu muļķis. Tomēr, ja iemācīšos kļūt par vadoni, es varu kļūt par kaut ko vairāk nekā Arēja dēlu aģentu. Es varu sniegt savai tautai nākotni. Lūk, ko būtu gribējusi Ēo.

Dziļa ziema. Vilki tagad ir izsalkuši. Tie naktīs gaudo. Kad mums ar Mustangu izdodas kaut ko nomedīt, bieži vien nākas tos dzīt prom no mūsu guvuma. Kad krēslā nogalinām ziemeļbriedi, no ziemeļzemju puses atskrien vesels bars. Tie iznāk no koku aizsega kā tumši rēgi. Ēnas. Lielākais no tiem mērojas svarā ar mani. Tā kažoks ir balts. Pārējo spalva vairs nav melna, bet gan pelēka. Mijoties gadalaikiem, šie vilki maina kažoku. Noskatos, kā tie mūs ielenc. Katrs kustas ar sev vien raksturīgu viltību. Tomēr katrs nāk kā daļa bara.

„Lūk, kā mums vajadzētu cīnīties,” pačukstu Mustangai, kamēr skatāmies, kā plēsoņas tuvojas.

„Vai mēs varētu par to parunāt vēlāk?”

Ar trim bultām nogāžam bara vadoni. Pārējie aizbēg. Abi ar Mustangu ņemamies dīrāt lielo, balto nezvēru. Iedūrusi nazi zem vilka kažoka, Mustanga palūkojas uz mani, viņas deguns ir sarkans un nosalis.

„Mēs nevaram cīnīties kā viņi, jo vergi nav bara sastāvdaļa. Tam gan nav nozīmes. Arī vilku stratēģija ir nepareiza. Viņi pārāk paļaujas uz bara vadoni. Nogriez galvu, un ķermenis atkāpjas.” '

„Tātad atbilde ir autonomija,” es saku.

„Varbūt.” Viņa iekož lūpā.

Vēlāk tovakar viņa paskaidro sīkāk. „Tā ir kā roka.” Ērti iekārtojusies, Mustanga sēž līdzās, viņas kāja skar manējo. Meitene sēž pietiekami tuvu, lai es justu, kā pa muguru lodā vainas sajūta. Ziemeļbrieža gaļa cepas uz uguns, izplatīdama alā mājīgu, piesātinātu aromātu. Laukā ārdās sniega vētra, un, piekārta uguns tuvumā, žūst vilka āda.

„Iedod man savu roku,” viņa saka. „Kurš ir tavs labākais pirksts?”

„Tie visi ir labākie dažādās jomās.”

„Neesi tik stūrgalvīgs!”

Pasaku viņai, ka īkšķis. Mustanga liek man noturēt nūju, izmantojot tikai īkšķi. Viņa viegli izrauj to no mana tvēriena. Tad viņa liek to noturēt ar pārējiem pirkstiem, īkšķi neizmantojot. Aši pagriežot, nūja tiek atņemta vienā rāvienā.

„Iztēlojies, ka īkšķis ir tavi nama biedri. Pirksti ir visi pakļautie vergi. Smadzenes ir Pirmais vai kurš nu tur. Tas viss kopā strādā diezgan nolādēti nevainojami. Vai ne?”

Viņa nespēj izraut kātu no mana tvēriena. Nolieku to malā un vaicāju, ko Mustanga grib ar to teikt.

„Tagad pamēģini izdarīt ko vairāk, nevis tikai satvert standartu. Vienkārši kustini īkšķi pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, bet pirkstus, izņemot vidējo, — pulksteņa rādītāja virzienā.”

Es tā izdaru. Viņa izbrīnīta vēro manas rokas un neticīgi iesmejas. „Plātībnieks.” Es sabojāju viņas piemēru. Ellesnirēju rokas ir veiklas. Skatos, kā viņa mēģina to izdarīt. Skaidrs, ka Mustangai nekas nesanāk. Saprotams.

„Roka ir kā Sabiedrība,” es saku.

Vaina ir Institūta armiju struktūrā. Hierarhija labi veicina vienkāršu uzdevumu izpildi. Daži pirksti ir svarīgāki nekā citi. Citiem noteikti uzdevumi padodas labāk. Tos visus kontrolē augstākā kārtība — smadzenes. Smadzeņu kontrole ir efektīva. Tā liek īkšķim un pārējiem pirkstiem darboties saskaņoti. Tomēr vienu smadzeņu kontroles iespējas ir ierobežotas. Es iztēlojos, kas notiktu, ja katram no pirkstiem būtu pašam savas smadzenes, kas sadarbotos ar galvenajām smadzenēm. Pirksti paklausītu, tomēr funkcionētu patstāvīgi. Ko roka iespētu tad? Ko spētu armija? Virpinu kātu pirkstos, veidodams sarežģītus rakstus. Tieši tā.

Mustangas skatiens kavējas pie manām acīm, un paskaidrojot viņas pirksti glāsta manu plaukstu. Es zinu, ka viņa grib, lai reaģēju uz pieskārienu, tomēr piespiežu savu prātu aizmaldīties domās par ko citu.

Šī viņas ideja nav daļa no proktoru mācībām.

Viņu mācības skaidro evolūciju no anarhijas uz kārtību. Tās māca kontroli. Sistemātisku varas sagrābšanu, šīs varas struktūru un struktūras saglabāšanu. Šis modelis ir veidots, lai parādītu, ka hierarhijas valdīšana ir

labākā metode. Sabiedrība ir galīgā evolūcija, vienīgā atbilde. Mustanga šos nosacījumus tikko sajāja vai vismaz norādīja, cik tie ir ierobežoti.

Ja es spētu izpelnīties brīvprātīgu vergu uzticību, manis radītā armija nepavisam nelīdzinātos Sabiedrībai. Tā būtu labāka. Gluži tāpat būtu, ja Likosas sarkanie domātu, ka patiešām var nopelnīt Laurus — viņi būtu daudz produktīvāki. Vai arī tad, ja prētors uz zvaigžņu kuģa klāja spētu izmantot ne tikai savu, bet arī savas zilo komandas ģeniālos prātus.

Mustangas stratēģija ir Eo sapnis.

Apjausma mani caurskrien kā elektriskā šoka lādiņš.

„Kāpēc tu to nemēģināji ar vergiem, kurus pati sagūstīji?”

Kad neatbildu uz viņas pieskārienu, Mustanga atvelk roku no manējās.

„Es mēģināju.”

Atlikušo vakaru Mustanga ir klusa. Rīta pusē viņa sāk klepot.

Turpmākajās dienās viņa saslimst. Dzirdu meitenes plaušās šķidrumu un dodu viņai virumu, kas gatavots no kaulu smadzenēm, vilka gaļas un lapām, kas savārītas ķiverē, ko atradu mežā. Izskatās, ka Mustanga nomirs. Es nezinu, ko iesākt. Mums ir maz pārtikas, tādēļ dodos medībās. Tomēr dzīvnieku skaits spēlē ir ierobežots, un vilki ir izsalkuši. Medījums šos mežus ir pametis, tādēļ iztiekam ar sīkiem trusīšiem. Viss, ko varu iesākt, ir sasegt viņu ciešāk un lūgties, kaut no debesīm nolaistos medBots. Proktori zina, kur esam. Viņi vienmēr zina", kur esam.

Pēc nedēļas atrodu mežā cilvēku pēdas. Divu cilvēku. Sekoju nospiedumiem līdz pamestai nometnei, cerēdams, ka tur atradīsies pārtika, ko nozagt. Tur mētājas dzīvnieku kauli un pelni joprojām ir karsti. Zirgu gan nav. Tātad, visticamāk, tie nav izlūki. Zvēresta lauzēji, apkaunotie, kuri lauzuši zvērestu pēc paverdzināšanas. Tādu tagad ir daudz.

Kādu stundu sekoju viņu pēdām mežā, līdz sāku uztraukties. Tās apmet loku, ieiedamas pazīstamā apkaimē — tās ved uz mūsu alu. Kad atgriežos, jau iestājusies nakts. No patvēruma, kurā dalos ar Mustangu, skan smiekli. Bulta, ko atvelku līdz ar loka stiegru, pirkstos šķiet tik tieva. Vajadzētu nomesties ceļos un atgūt elpu. Sāp ievainojums. Es

smagi elsoju. Tomēr nedrīkstu dot viņiem vēl vairāk laika. Ne jau tad, ja pie viņiem ir Mustanga.

Viņi mani neredz, jo stāvu aiz sasalušās ziemeļbrieža ādas un blīvi sakrautā sniega, kas slēpj mūsu alu no svešiem skatieniem un dabas stihijām. Iekšā sprakšķ uguns. Caur atverēm, kuru veidošana mums abiem ar Mustangu prasīja veselu dienu, plūst dūmi. Divi zēni sēž kopā un apēd visu, kas palicis pāri no mūsu gaļas krājumiem, un izdzer mūsu ūdeni.

Viņi ir netīri un noskranduši. Mati kā taukainas nezāles. Nosmērētas sejas. Melnas galvas. Esmu drošs, ka reiz viņi bijuši skaisti. Viens no zēniem sēž Mustangai uz krūtīm. Meitenei, kura izglāba manu dzīvību, ir aizbāzta mute, un viņa izģērbta līdz apakšveļai. Viņa aukstumā dreb. Vienam no zēniem asiņo kaklā kosta brūce. Viņi iecerējuši likt Mustangai samaksāt par šo ievainojumu. Ugunī karst naži, līdz kļūs sarkani. Vienam no zēniem acīmredzot patīk lūkoties uz viņas kailumu. Viņš pasniedzas, lai pieskartos viņas ādai, it kā meitene būtu vien rotaļlieta, kas domāta viņa izpriecām.

Manas domas ir pirmatnējas kā vilkam. Mani pārņem šausminošas emocijas, nezināju, ka šī meitene var likt man tā justies. Ne līdz šim. Paiet mirklis, līdz spēju nomierināties un savaldīt trīcošās rokas. Viņa roka ieslīd starp Mustangas augšstilbiem.

Iešauju pirmajam zēnam ceļgalā. Otru sašauju, kad tas sniedzas pēc naža. Es tēmēju neprecīzi. Acs vietā trāpu plecā. Ieslīdu alā ar dīrājamo dunci rokā un esmu gatavs piebeigt šos zēnus, kas tagad gaudo sāpēs. Mana cilvēcība ir atkāpusies, un es apstājos tikai tad, kad ieraugu Mustangas acis.

„Derov,” viņa klusi saka.

Pat drebēdama un nosalusi viņa ir skaista, smalkā, smaidīgā meitene, kas atgrieza mani dzīvē. Dvēsele ar gaišo skatienu, kas uztur dzīvu Ēo dziesmu. Drebu niknumā. Ja es būtu atgriezies desmit minūtes vēlāk, šī nakts būtu salauzusi mani uz mūžu. Vēl vienu nāvi es neizturētu. It sevišķi Mustangas.

„Derov, ļauj viņiem dzīvot,” viņa saka vēlreiz, čukstēdama man tā, kā Ēo būtu čukstējusi, ka mani mīl. Tas iegriežas līdz pat serdei. Es nespēju izturēt viņas balsi, šo niknumu manī.

Mana mute nestrādā. Seja gluži nejutīga. Es nespēju atslābināt niknumā savilktos vaibstus, tas joprojām kontrolē mani. Izvelku abus zēnus no alas aiz matiem un spārdu tos, līdz atnāk Mustanga. Pametu tos vaidošus sniegā un atgriežos alā, lai palīdzētu viņai apģērbties. Kad savelku dzīvnieku ādas ap viņas kaulainajiem pleciem, Mustanga šķiet tik trausla.

„Nazis vai sniegs,” viņa noprasa zēniem, kad ir apģērbusies. Viņas drebošajās rokās mirdz ugunī uzkarsētie asmeņi. Viņa klepo. Es zinu, ko Mustanga domā. Ja ļausim tiem iet, viņi nogalinās mūs, kamēr guļam. Viņu ievainojumi nav nāvējoši. Tādos gadījumos ierodas mcdBoti. Vai varbūt zvēresta lauzējus tie neglābj?

Zēni izvēlas sniegu.

Man prieks. Mustanga negribēja likt lietā nazi.

Izvedam tos mežmalā, piesienam pie kāda koka un par signālu iededzam ugunskuru, lai tos ieraudzītu kāds nams. Lai gan Mustanga visu ceļu klepoja, viņa uzstāja, ka dosies līdzi, it kā raizētos, ka nedarīšu tā, kā viņa lūgusi. Viņas bažas bija pamatotas.

Naktī, kad Mustanga iemigusi, pieceļos, lai dotos uz mežmalu un nogalinātu zvēresta lauzējus. Ja tos atradīs Jupiters vai Marss, tie izstāstīs par mūsu apmetni, un gūstā tiksim saņemti ārī mēs.

„Nevajag, Derov,” viņa saka, kad atsedzu ziemeļbrieža ādu. Pagriežos. No segu apakšas manī lūkojas viņas seja.

„Ja viņi paliks dzīvi, mums būs jāpārceļas,” es‘saku. „Un tu jau tā esi slima. Tu nomirsi.”

Šeit mums ir siltums. Patvērums.

„Tad no rīta atradīsim citu vietu,” viņa atbild. „Es esmu izturīgāka, nekā izskatās.”

Dažkārt tā ir taisnība. Tikai ne šoreiz.

No rīta pamodies atklāju, ka Mustanga naktī man pieglaudušies, lai būtu siltāk. Viņas augums ir tik trausls. Tas dreb kā lapa vējā. Jūtu viņas matu smaržu. Viņa klusi elpo. Sejā vīd nožuvušu asaru pēdas. Es gribu Ēo. Kaut tie būtu Ēo mati, viņas siltums. Tomēr es Mustangu neatgrūžu. Turot viņu savās rokās, jūtu sāpes, tomēr tās nāk no pagātnes,

ne no Mustangas. Viņa ir kas jauns, kas cerību pilns. Kā pavasaris, kas izbeigs manu bargo ziemu.

Kad pienāk rīts, pārceļamies dziļāk mežā un pie klints sienas saslejam būdiņu no kritušiem kokiem un sablietēta sniega. Tā arī nekad neuzzinām, kas notika ar zvēresta lauzējiem vai mūsu alu.

Mustanga klepo tik spēcīgi, ka gandrīz nevar pagulēt. Kad viņa ir man pieglaudušies un guļ, maigi noskūpstu viņas pakausi — maigi, lai nepamodinātu, lai gan klusībā ceru, ka viņa pamodīsies un jutīs, ka esmu šeit, lai viņu pasargātu. Viņas āda ir karsta. Dungoju Persefones dziesmu.

„Nekad nespēju atcerēties vārdus,” viņa man čukst. Šovakar viņa ielikusi galvu man klēpī. „Kaut es varētu!”

Neesmu dziedājis kopš Likosas laikiem. Mana balss ir iesērējusi un raupja. Dziesma nāk lēni.

Klau, Klau,

Atceries dienas,

Kad saule dzisa un vārpas liecās,

Mēs kritām un kritām,

Un griezāmies dejā Pie kapzvanu dziesmas,

Kas šķir labu no ļauna.

Un,

Mans dēls, mans dēls,

Atceries rūsu,

Kad lapkritis greznoja ieleju mūsu,

Mēs kritām un kritām,

Un dziedājām dziesmu,

Mūrējot celles Rudens liesmās.

Un

Lejā, ielejā,

Klau, pļāvējs izkapti vēzē, izkapti vēzē, izkapti vēzē.

Lejā, ielejā,

Klau, pļāvējs dzied Stāstu par ziemu garu.

Manu meitiņ, manu meitiņ,

Atceries salu,

Kurā ledus važas un sniegs nesa galu,

Mēs kritām un kritām,

Un griezāmies dejā Caur spelgoņa elli Viņu ziemas dzejās.

Mana miļā, mana mīļā,

Atceries raudas,

Kad pret ziedoņa debesi mira ziemas gaudas. Tās dunēt dunēja,

Bet mēs grābām sēklu Un sējām dziesmu Viņu alkatības rāvā.

Mans dēls, mans dēls.

Atceries par važām,

Kad ar dzelzs tvērienu zelts valdīja bez bažām, Mēs dunēt dunējām,

Rāvāmies, kliedzām Par ieleju savu, kurp sapņi tiecās.

Un

Lejā, ielejā,

Klau, pļāvējs izkapti vēzē, izkapti vēzē,

izkapti vēzē.

Lejā, ielejā,

Klau, pļāvējs dzied

Stāstu par ziemas galu.

„Savādi,” viņa saka.

„Kas?”

„Tēvs man stāstīja, ka šis dziesmas dēļ sāksies nemieri. Ka miršot cilvēki. Bet tai ir tik maiga melodija.” Viņa izklepo uz kažokādas asinis. „Mēs mēdzām dziedāt dziesmas pie ugunskura laukos, kur viņš mūs turēja prom no…” Viņa atkal klepo. „… prom no cilvēku skatieniem. Pēc tam, kad… nomira man brālis… tēvs ar mani kopā vairs nekad nedziedāja.”

Viņa drīz mirs. Tas ir tikai laika jautājums. Viņas seja ir bāla, smaidi — vāri. Tā kā medBoti nav ieradušies, man atliek tikai viens risinājums. Man būs viņa jāpamet un jāatrod medikamenti. Varbūt kāds no namiem ir atradis injicējamos līdzekļus vai saņēmis tos kā laupījumu sirojumos. Drīz vajadzēs doties ceļā, tomēr vispirms man jāsagādā viņai pārtika.

Todien, vienatnē medījot piesnigušajā sniegā, jūtu, ka man kāds seko. Man mugurā ir jaunais, baltais vilkādas apmetnis. Arī sekotājs ir saplūdis ar apkārtni. Es neredzu, kas viņš ir, tomēr jūtu klātbūtni. Izliekos, ka jānospriego loka stiegra, un zagšus palūkojos pār plecu. Nekā. Klusums. Sniegs. Vējš grabina kailos zarus. Kad dodos tālāk, sekotājs neatpaliek.

Es jūtu viņu sev aiz muguras. Sajūta nepamet mani kā ievainojuma sāpes vēderā. Izliekos, ka esmu ieraudzījis briedi, un strauji izlienu caur biežņu tikai tāpēc, lai veikli uzrāptos kādā augstā priedē aiz tās.

Izdzirdu paukšķi.

Sekotājs slīd garām zem manis. Jūtu to uz ādas, kaulos. Tāpēc sakratu zarus sev zem kājām. No tiem zemē birst sniegs. Sniega segā pie koka atklājas nevienmērīgas cilvēka stāva aprises. Viņš lūkojas uz mani.

„Fičner?” saucu lejup.

Atkal nopaukšķ viņa košļājamā gumija.

„Tagad vari nākt lejā, puis’!” Fičners sauc uz augšu. Viņš deaktivizē savu rēgSegu un gravZābakus un nolaižas sniegā. Proktoram mugurā ir plāns, melns termotērps. Manas kārtām savilktās audzēkņu uniformas un smirdīgie dzīvnieku kažoki nesilda mani ne uz pusi tik labi.

Pagājušas vairākas nedēļas, kopš viņu pēdējoreiz redzēju. Fičners izskatās noguris.

„Atnāci pabeigt Kasija iesākto?” noprasu, kad esmu nolēcis no

koka.

Viņš noskata mani un smīnēdams paziņo: „Tu izskaties briesmīgi.”

„Tu ari. Mīkstā gulta, siltais ēdiens un vīns neiet labumā?” Norādu uz debesīm. Caur kailo koku skeletveidīgajiem zariem tik tikko saskatāms Olimps.

Fičners pasmaida. „Rādītājos teikts, ka tu esi pazaudējis divdesmit mārciņas.”

„Bērna tauriņi,” es attraucu. „Tos nokasīja Kasija jonZobens.” Paceļu loku un notēmēju uz viņu. Prātoju, vai viņa pulsLauks ir ieslēgts. Tas apturēs jebko, izņemot pulsRīkus un slātes. Šos ieročus spēj atvairīt tikai atPlāksnes bruņas, un pat tās nav pilnīgi drošas. „Man vajadzētu tevi nošaut.”

„Tu neuzdrīkstēsies. Es esmu proktors, puis’.”

Izšauju, notēmējis uz viņa augšstilbu. Bulta zaudē ātrumu, pirms tā atsitas pret neredzamo pulsLauku, kas zaigodams novirmo, un tad tā nokrīt zemē. Tātad to viņi nēsā visu laiku pat tad, ja nav uzvilkuši atPlāksnes bruņas.

„Nu, tas gan bija nepieklājīgi.” Viņš nožāvājas.

PulsLauks, gravZābaki, rēgšegs — izskatās, ka viņam ir arī pulsDūre un slavenās slātes. Nosēžoties uz viņa ādas izkūst sniegs. Viņš redzēja mani, kad biju noslēpies kokā, tāpēc pieņemu, ka Fičnera acis injicēti optiski uzlabotāji. Katrā ziņā termoredze un nakts redze. Viņam ir arī logrīks un analīzesMods. Viņš zināja, cik sveru. Droši vien zina ari balto asinsķermenīšu skaitu manās asinīs. Un kā ar spektra analīzi?

Fičners nožāvājas vēlreiz. „Šajās dienās Olimpā maz guļam. Rosīgas dienas.”

„Kurš iedeva Šakālim hologrammu, kurā es nogalinu Džulianu?” es noprasu.

„Tu nudien netērē laiku laipnībām.”

Kolīdz ierunājos, viņš kaut ko izdarīja, un skaņa ap mums tika lokalizēta. Nedzirdu nekādas skaņas aiz neredzama piecus metrus plata burbuļa, kas mūs ieskauj. Nezināju, ka viņiem ir arī šādas rotaļlietas.

„Šakālim to iedeva proktori,” viņš man saka.

„Kuri?”

„Apolons. Mēs visi. Nav svarīgi.”

Es nesaprotu. „Droši vien tāpēc, ka viņiem labāk patīk Šakālis. Vai man taisnība?”

„Kā parasti.” Pārsprāgst košļājamās gumijas burbulis. „Diemžēl tev vienkārši nav ļauts uzvarēt, un tu jau biji ceļā uz to. Tāāāpēc…”

Es prasu, lai viņš paskaidro. Fičners atbild, ka tikko esot to izdarījis. Viņa skatiens ir noguris, un zem acīm gulst melni loki, par spīti kolagēnam un kosmētikai, ko viņš tagad izmanto, lai slēptu savu nogurumu. Arī vēders kļuvis lielāks. Rokas joprojām kaulainas. Fičneru kaut kas uztrauc, un pie vainas nav tikai viņa izskats.

„Ļauts?” pārvaicāju. „Ļauts. Nevienam nevar būt ļauts uzvarēt. Es domāju, ka spēles nolādētā jēga bija pašiem izveidot kāpnes, kas ved uz virsotni. Tātad, ja man nav ļauts uzvarēt, tas nozīmē, ka Šakālim tas ir ļauts.”

„Kā naglai uz galvas.” Viņš neizklausās pārāk laimīgs.

„Tad tam nav ne mazākās jēgas. Tas samaitā visu pasākumu,” es dedzīgi turpinu. „Tu pārkāpi noteikumus!”

Virsotnē jānonāk labākajam no Zelta, bet viņi jau ir izvēlējušies uzvarētāju. Tas ne tikai samaitā Institūtu, tas grauj visu Sabiedrību. Tagad, iesaistoties šajā kautiņā skolas pagalmā, viņi ir pārkāpuši paši savus principus. Atkal notiek tas pats, kas notika ar Lauriem. Liekuļi.

„Kas ir tas zeņķis? Dzimis Aleksandrs? Cēzars? Cingishans? Viginss?” es prasu. „Tās ir kaut kādas sajātas muļķības!”

„Adrijs ir mūsu mīļotā arhiGubcrnatora Augusta dēls. Nozīme ir vienīgi tam.”

„Jā, to tu man jau teici, bet kādēļ viņam jāuzvar? Vienkārši tāpēc, ka viņa tēvs ir svarīgs?”

„Diemžēl jā.”

„Paskaidro sīkāk.”

Fičners nopūšas. „ArhiGubernators ir slepeni piedraudējis, piekukuļojis un pierunājis mūs visus divpadsmit, lai mēs piekristu, ka viņa dēlam vajadzētu uzvarēt. Tomēr, šādi krāpjoties, mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Mani īstie priekšnieki atlasītāji no savām pilīm, kuģiem un tā tālāk vēro katru mūsu kustību. Ari viņi ir ļoti svarīgi cilvēki. Turklāt jāuztraucas arī par Kvalitātes kontroles padomi un valdniekiem, senatoriem un visiem pārējiem gubernatoriem. Jo, lai gan skolu ir daudz, katrs no viņiem var vērot tevi, kad vien labpatikas.”

„Ko? Kā?”

Viņš ar pirkstu uzsit pa manu vilka gredzenu.

„Biometriska nanoKamera. Neuztraucies, šobrīd tā viņiem rāda ko citu. Es ieslēdzu slāpLauku, turklāt rediģēšanas nolūkos pārraide ir novēlota par pusi dienas. Pārējā laikā katrs atlasītājs, katrs iezīmētais var tevi vērot, lai noskaidrotu, vai vēlēsies piedāvāt tev savu aizbildniecību, kad Institūts būs galā. O, kā tu viņiem patīc!”

Mani ir vērojuši tūkstošiem izcilo.

Manas jau tāpat nosalušās iekšas savelkas akmenī.

Sestās flotes imperators un Marsa nama atlasītājs Dēmetrs au Bellona, Kasija un Džuliana tēvs, ir redzējis, kā nogalinu vienu no viņa dēliem un nododu otru. Tas izsit man elpu no pakrūtes. Un ja nu es būtu pateicis Titam, ka esmu sarkanais, jo zināju, ka viņš ir sarkanais? Vai viņi ievēroja, kā Tits teica „nolāpīts”? Vai to, ka viņš ir sarkanais, es pateicu skaļi vai tikai savā galvā?

„Kas notiek, ja es noņemu gredzenu?”

„Tad tu pazūdi un tevi redz vienīgi kameras, ko esam noslēpuši kaujas laukā.” Viņš piemiedz aci. „Nevienam nesaki. Ja atlasītāji atklās arhiGubernatora plānu… mums par to būs ellīgi jāsamaksā. Katrā ziņā

pieaugs spriedze starp skolas namiem. Tomēr vissvarīgākais ir tas, ka izceltos asinskarš starp Augusta un Bellonas dzimtām.”

„Un, ja viņi uzzinās par korupciju, tev būs nepatikšanas?”

„Es būšu beigts.” Viņš neveiksmīgi mēģina pasmaidīt.

„Tad tāpēc tu izskaties kā no elles iznācis. Tu stāvi vētras viducī. Un kāda ir mana loma tajā visā?”

Viņš sausi iesmejas.

„Tu patīc daudziem atlasītājiem. Marsa nama locekļi savu aizbildniecību varēs tev piedāvāt pirmie, tomēr tu vari piekrist arī piedāvājumiem, kas nāks ārpus nama. Ja tu nomirsi, viņi būs ļoti neapmierināti. It sevišķi Marsa nama Zobens. Viņa vārds ir Lorns au Arks; nešaubos, ka esi par viņu dzirdējis. Viņš ir prīmā slātes meistars.”

„Kāda. Ir. Mana. Loma?” es atkārtoju.

„Nekāda. Paliec dzīvs. Nemaisies pa kājām Šakālim. Citādi Jupiters vai Apolons tevi nogalinās un es nespēšu tev palīdzēt.”

„Tātad tie ir viņa sargsuņi, ja?”

„Jā, līdz ar daudziem citiem.”

„Ja viņi mani nogalinās, atlasītāji zinās, ka kaut kas nav kārtībā.” „Viņi to neuzzinās. Apolons savam mērķim izmantos citus namus, vai arī mēs to izdarīsim paši un izgriezīsim ierakstu no nanoKameru arhīva. Apolons un Jupiters nav muļķi. Tāpēc ar viņiem nepinies. Ļauj Šakālim spēlēt, tad tevi gaida gaiša nākotne.”

„Tāpat kā tevi.”

„Tāpat kā mani.”

„Es saprotu.”

„Labi. Labi! Es zināju, ka tu būsi prātīgs. Vai zini, daudziem proktoriem tu patīc. Pat Minervai. Sākumā viņa tevi ienīda, bet, tā kā palaidi vaļā Mustangu, viņai bija iespēja palikt Olimpā. Tu viņai aiztaupīji daudz kauna.” „Viņai ir atļauts palikt Olimpā?” nevainīgi pārvaicāju.

„Dabīgi. Tādi ir Institūta noteikumi. Kad tavs nams ir sakauts, proktors dodas mājās noklausīties pārmetumus un paskaidrot atlasītājiem, kas nogāja greizi.” Kad Fičners ierauga pēkšņo mirdzumu manās acīs, viņa smaids saviebjas.

„Tātad, ja viņu nams tiek iznīcināts, viņiem jādodas prom? Un tu teici, ka manu nāvi vēlas Apolons un Jupiters?”

„Nē…” Fičners lūdzas, pēkšņi izdzirdējis manā balsī draudus.

Es pieliecu galvu. „Nē?”

„Tu… nedrīksti!’1 viņš apjucis buldurē. „Es tev tikko teicu, ka sasodītā Marsa nama Zobens grib tevi par savu protežē. Un ir vēl citi — senatori, politiķi, prētori. Vai tu gribi, lai tev ir nākotne?”

„Es gribu noraut Šakālim olas. Tas arī viss. Tad es atradīšu, pie kā iet par mācekli. Iztēlojos, ka mans aizbildnis būs patiešām iespaidīgs, ja man tas izdosies.”

„Derov! Esi saprātīgs, cilvēk!”

„Fičner, arhiGubernatora spēlīšu dēļ mira mani draugi Roks un Lea. Paskatīsimies, kā viņam patiks, kad padarīšu viņa dēlu Šakāli par savu vergu.”

„Tu esi traks kā sarkanais!” viņš kratīdams galvu saka. „Tu rotaļājies ar proktoru labklājību. Pašreizējais amats nepatīk nevienam no viņiem. Viņi visi meklē veidus, kā kāpt augstāk pa sabiedrības kāpnēm. Ja tu apdraudēsi viņu nākotni, Apolons un Jupiters nolaidīsies lejā un nogriezīs tev galvu!”

„Tikai ne tad, ja vispirms iznīcināšu viņu namus.” Saraucu pieri. „Vai tad viņiem nebūs jādodas prom, ja to izdarīšu? Kāds uzticams cilvēks man teica, ka tādi ir noteikumi.” Sasitu plaukstas. „Bet tagad man ir vēl viens draugs, kurš mirst, un man noderētu nedaudz antibiotiku. Būtu prīmā, ja tu man šo to iedotu.”

Viņš apstulbis skatās uz mani. „Kāpēc lai es to darītu pēc tā, ko dzirdēju?”

„Tāpēc, ka līdz šim tu esi bijis gaužām draņķīgs proktors. Tu man esi parādā par uzvarām kaujās. Turklāt tev jādomā par savu nākotni.”

Viņš sakauts iesmejas. „Lai nu tā būtu.”

Fičners izņem šļirci no mazas aptieciņas, kas piestiprināta pie kājas, un sniedz to man. Ievēroju, ka pulsLauks man neko nenodara, kad mūsu rokas saskaras. Tātad viņi var to izslēgt. Pateicos viņam, brālīgi uzsitot pa plecu. Fičners nobola acis. Bruņas ir izslēgtas uz visa ķermeņa.

Tad tās atgriežas. Dzirdu, kā klusi dūc pie jostas piestiprinātā sīkā ierīce. Tagad, kad par maniem ienaidniekiem kļuvuši proktori, zināt šādas lietas ir noderīgi.

„Ko tu iesāksi?” Fičners jautā.

„Kurš ir bīstamāks? Apolons vai Jupiters? Atbildi godīgi, Fičner!” „Abi ir briesmoņi, nevis cilvēki. Apolons ir ambiciozāks. Jupiters ir vienkāršs, viņam vienkārši patīk šeit spēlēt dievu.”

„Tātad vispirms Apolona nams. Pēc tam satriekšu Jupiteru. Un kurš pasargās Šakāli, kad viņi būs prom?”

„Šakālis,” Fičners sausi nosaka.

„Tad mēs redzēsim, vai viņš patiešām ir pelnījis uzvarēt.”

Pirms dodos prom, Fičners nomet zemē mazu paciņu.

„Tagad gan tam vairs nav nozīmes, tomēr man tika iedots šis. Man lika pateikt, ka tavi draugi nav tevi pametuši.”

„Kurš?”

„Nedrīkstu teikt.”

Cilvēks, kurš viņam to iedevis, ir draugs, jo kastītē ir mans Pegazs un tajā apslēptais Eo hemantes zieds. Aplieku Pegaza kaklarotu ap kaklu.

35.ZVĒRESTA LAUZĒJI

Mani draugi nav mani pametuši. Kas ar to būtu domāts? Kuri draugi? Vai Arēja dēli? Vai varbūt noslēpumainie draugi apzīmē ko vispārīgu, norādot uz tiem, kas atbalsta manas izredzes Institūtā? Vai viņi zina Pegaza kulona nozīmi? Vai varbūt vienkārši atdeva man, jo nosprieda, ka man tā pietrūkst?

Tik daudz jautājumu, bet tie visi ir nenozīmīgi. Tie nav saistīti ar spēli. Šī spēle. Kas vēl pastāv, izņemot šo spēli? Visas patiesās lietas pasaulē, visas manas saites ar citiem cilvēkiem, visi mani centieni un vajadzības saistītas ar šo spēli, saistītas ar uzvaru tajā. Lai uzvarētu, man būs vajadzīga armija, bet es nedrīkstu to veidot no vergiem. Ne jau atkal. Tagad, tāpat kā tas būs sacelšanās laikā, man vajadzīgi sekotāji, nevis vergi.

Cilvēku nevar atbrīvot tā pati netaisnība, kas viņu paverdzinājusi.

Nedēļu pēc tam, kad injicēju Mustangai medikamentus un viņas drudzis atkāpjas, dodamies uz ziemeļiem. Jo ilgāk esam kustībā, jo vairāk pieaug viņas spēki. Klepus ir pārgājis, un viņas ašie smaidi atgriezušies. Dažkārt viņai jāatpūšas, tomēr drīz vien Mustanga teju vai apsteidz mani. Turklāt viņa liek man to manīt. Pārceļojot saceļam pēc iespējas lielāku troksni, lai pievilinātu savu medījumu. Kurinām smieklīgi lielus ugunskurus, un sestajā naktī uzķeras mūsu pirmais kumoss.

Zvēresta lauzēji nāk gar upi, izmantodami tās skaņas, lai maskētu savu tuvošanos. Man viņi iepatīkas uzreiz. Ja mūsu ugunskurs

nebūtu lamatas, tie būtu pārsteiguši mūs nesagatavotus. Tomēr tās ir lamatas, un, kad divi no viņiem ienāk ugunskura mestās gaismas lokā, mēs tās gandrīz aizcērtam. Ja viņi bijuši tik gudri, lai nāktu gar upi, tad būs pietiekami prātīgi, lai atstātu tumsā papildspēkus. Dzirdu, kā loka stiegrā tiek ielikta bulta. Tad atskan īss kliedziens. Mustanga saņēmusi to, kurš stāvēja tumsā. Es, šķiezdams vilkādas apmetnī salipušo sniegu, pielecu no kupenas aizsega un nogāžu abus gar zemi ar sava loka rokturi.

Tas, kuram uzklupa Mustanga, pēc tam pie mūsu ugunskura apkopj uzpampušo aci, kamēr runāju ar viņu vadoni. Viņas vārds ir Mīlija. Meitene ir slaida kā vītols ar garu zirga seju un vieglu kūkumu plecos. Viņas kaulaino augumu sedz lupatas un nozagtas kažokādas. Neievainotā zēna vārds ir Dakss. Viņš ir īsa auguma, piemīlīgs, ar trim nosalušiem pirkstiem. Atdodam viņiem liekās kažokādas, un tas, šķiet, pavērš sarunu mums par labu.

„Jūs saprotat, ka varam padarīt jūs par vergiem, ja?” izrādīdama savu standartu, pajautā Mustanga. „Tad jūs kļūtu par divkāršiem zvēresta lauzējiem un divtik apkaunotiem, kad šī spēle būs galā.”

Neizskatās, ka Mīlijai tas rūpētu. Daksam gan. Otrs zēns vienkārši seko Mīlijai.

„Mani tas neinteresē ne tik, cik melns aiz naga. Kāda starpība — vienreiz vai divreiz,” Mīlija nosaka. Viņiem visiem uz pieres redzama Marsa vergu zīme. Es šos audzēkņus neatpazīstu, bet viņu gredzeni vēstī, ka tie nākuši nojunonas nama. „Labāk cietīšu kaunu, nekā metīšos ceļos. Vai tu zini, kas ir mans tēvs?”

„Man vienalga, kas ir tavs tēvs.”

„Mans tēvs,” viņa uzstāj, „ir Marsa dienvidu puslodes justiciārs Gajs au Trahs.”

„Man joprojām vienalga.”

„Un viņa tēvs bija—”

„Man vienalga!”

„Tad tu esi muļķis,” viņa novelk. „Un divkāršs muļķis, ja ceri padarīt mani par savu vergu. Es tev naktī pārgriezīšu rīkli.”

Pamāju Mustangai. Viņa pēkšņi pieceļas ar standartu rokā un pieliek to Milijai pie pieres. Marsa zīme pārvēršas Minervas simbolā. Tad viņa izdzēš Minervas zīmi. Dakss iepleš acis.

„Pat tad, ja es tevi atbrīvošu?” pavaicāju Mīlijai. „Tu joprojām gribēsi mani nožmiegt?” ‘

Meitene nezina, ko atbildēt.

„Mīlij,” Dakss klusi saka. „Kā tu domā?”

„Nekādas verdzības,” es paskaidroju. „Nekādas sišanas. Ja jūs izrokat sūdu bedri, es izrakšu vēl divas nometnei. Ja kāds jūs sadur, es sarauju viņu gabalos. Nu, vai piebiedrosieties mūsu armijai?”

„Viņa armijai,” palabo Mustanga. Saraucis pieri paskatos uz viņu.

„Un kas viņš tāds būtu?” nenolaidusi acis no manas sejas, noprasa Mīlija.

„Viņš ir Pļāvējs.”

Līdz sapulcējam desmit zvēresta lauzējus, paiet nedēļa. Redzu, ka šie desmit jau ir skaidri likuši manīt, ka nevēlas būt vergi. Tāpēc viņiem varētu iepatikties pirmais cilvēks, kurš sniedz tiem mērķi, pārtiku, kažokādas un nepieprasa, lai tie laiza viņa zābakus. Vairums ir par mani dzirdējuši, tomēr visi ir vīlušies, ka man nav līdzi slavenā sirpj Asmens, ar kuru pieveicu Pakšu. Acīmredzot viņš ir kļuvis diezgan leģendārs. Viņi stāsta, ka Marsa vergu sadursmē ar Jupitera vergiem Pakss esot pacēlis zirgu ar visu jātnieku un iemetis tos Argosā.

Mūsu skaitam pieaugot, slēpjamies no lielākām armijām. Marss ir mans nams, tomēr tagad, kad Roks ir miris un Kasijs kļuvis par manu ienaidnieku, mani vienīgie atlikušie draugi ir Kvinna un Sevro. Varbūt arī Polluks, tomēr viņš allaž peldējis pa straumi. Nodevīgais suņabērns.

Nevaru būt kopā ar savu namu. Man tajā nav vietas. Varbūt biju to vadonis, tomēr atceros, kā viņi uz mani lūkojās. Šobrīd ir ārkārtīgi svarīgi likt viņiem manīt, ka esmu dzīvs.

Par spīti karam, kas norisinās starp Marsu un Jupiteru, spēcīgais Cereras nams joprojām stāv upes malā neiekarots. Aiz augstajiem mūriem joprojām kūp maizes krāsnis. Abu armiju jātnieku vienības klejo pa līdzenumiem ap Cereras namu un pēc vēlēšanās šķērso aizsalušo Argosas upi.

Tagad viņi ir bruņoti ar vāja lādiņa jonu zobeniem, lai varētu viens otru ievainot ar strāvu un sakropļot ar dzelzs gabalu. Kad nelielas sadursmes pāraug pamatīgos cīniņos, pār kara lauku kliegdami slīd medBoti, lai izdziedētu audzēkņus, kas asiņo vai vaid par salauztiem kauliem. Katras armijas čempions ietērpts jonBruņās, kas pasargā viņus no jaunajiem ieročiem. Zirgi triecas viens otram krūtīs. Gaisā lido jonBultas. Plašajā līdzenumā, kas šķir augstienes no Argosas upes, mudž vergi, sizdami viens otram ar vecākiem un vienkāršākiem ieročiem. Tas ir iespaidīgs skats, tomēr muļķīgs, tik muļķīgs!

Kopā ar Mustangu un Miliju vērojam, kā divas bruņotas Marsa un Jupitera vienības jāj viena otrai pretī pār līdzenumu pie Fobosa torņa. Plīvo vimpeļi. Zirgi bradā dziļo sniegu. Kad divi krāšņie metāla paisuma viļņi triecas kopā, pār līdzenumu atskan ieroču šķinda. Pret platajiem vairogiem un bruņām sprakšķēdami, dzirksteļo elektrizēto šķēpu lādiņi. Kaujā satiekas mirdzoši zobeni. PirmAtlase cīņā pret pirmAtlasi. Starp jātniekiem vergi, bandinieki šajā lielajā šaha mačā, ar kājām skrien cīnīties pret sev līdzīgajiem.

Redzu Pakšu, kurš tērpts sarūsējušu sarkanu bruņu blāķī, kas ir tik senas, ka atgādina sutastērpu. Iesmejos, kad viņš pārtver kādu jātnieku zirga mugurā. Tomēr, ja kāds izskatās pēc nevainojama bruņinieka, tas nav Pakss. Nē, tas ir Kasijs. Tagad es viņu redzu. Viņš, mirdzošās bruņās tērpts, apdullina pretinieku pēc pretinieka, auļodams cauri to pulkiem, viņa zobens, zibēdams kā ugunīga mēle, dūc te pa labi, te pa kreisi. Kasijs prot cīnīties, tomēr esmu satriekts par to, cik muļķīgi viņš izvēlas to darīt — ar šķēpneša spēku cēli ienirdams ienaidnieku pūlī un sagūstīdams tos. Pēc tam izdzīvojušie spēki pārgrupējas un nodara to pašu viņa armijai. Viņi to atkārto atkal un atkal, un tā neviena puse negūst ievērojamu pārsvaru.

„Kas par idiotiem,” saku Mustangai. „Skaistās bruņas un zobeni padarījuši viņus aklus. Es zinu! Varbūt tas nostrādās, ja viņi trieksies viens otrā vēl kādas trīs vai četras reizes.”

„Viņi izmanto taktiku,” saka Mustanga. „Paskaties, tur ir ķīļveida izvietojums. Un tur viltus uzbrukums, kas pāries flanga triecienā.”

„Tomēr man ir taisnība.”

„Tomēr nav tā, ka tu kļūdies.” Viņa brīdi vēro kauju. „Gluži kā mūsu mazais kariņš, tikai šoreiz tu neskraidi apkārt, gaudodams uz cilvēkiem kā mēnessērdzīgs vilks.” Mustanga nopūšas un uzliek roku man uz pleca. „Ak, vecie, labie laiki!”

Milija lūkojas uz mums, saraukusi degunu.

„Ar taktiku var uzvarēt kaujā. Ar stratēģiju — karā,” es saku.

„Oooo. Es esmu Pļāvējs! Vilku dievs! Stratēģijas pavēlnieks!” Mustanga iekniebj man vaigā. „Tu vienkārši esi tik piemīlīgs!”

Uzsitu viņai pa roku. Milija nobola acis.

„Kāda ir mūsu stratēģija, mans kungs?” Mustanga man jautā.

Jo ilgāk ievilksies kāds no maniem konfliktiem ar ienaidnieku, jo lielākas proktoru iespējas visu sabojāt. Man jākrīt pār viņiem kā meteorītam. To es viņai nesaku.

„Mūsu stratēģija ir ātrums,” es saku. „Ātrums un ārkārtīgi lieli aizspriedumi.”

Nākamajā rītā Marsa kaujas vienība atklāj, ka viņu tiltu pār Mītu aizšķērso naktī nocirstu koku gūzma. Kā gaidīts, jātnieki griež zirgus riņķī un, bīdamies no lamatām, ko šāda situācija varētu slēpt, jāj atpakaļ uz pili. Viņu izlūki Fobosā un Deimosā mūs neredz; tie pārlūko teritoriju un sūta dūmu signālus, vēstīdami, ka kailo lapu koku mežā ap tiltu ienaidnieks neslēpjas. Viņi mūs neredz, jo nekustīgi guļam uz vēderiem piecdesmit jardus no tilta, kur gaidām, kopš vēl nebija sākusi aust saule. Katram no maniem zvēresta lauzējiem nu ir balts vai pelēks vilkādas apmetnis. Lai atrastu vilkus, bija vajadzīga nedēļa, bet iespējams, ka tas bija uz labu. Medības izveidoja starp viņiem saikni. Mani desmit kareivji ir raiba sabiedrība. Meļi, viltīgi krāpnieki, kas labprātāk sagandēs savu nākotni, nekā būs vergi šajā spēlē. Tātad lepna, praktiska, bet ne pārāk godājama kompānija. Tieši tāda, kāda man vajadzīga. Viņu sejas nokrāsotas baltas ar putnu mēsliem un pelēko mālu, tāpēc, kad elpa no mūsu smīnošajām mutēm izplēn garaiņos, izskatāmies pēc rēgainiem ziemas nezvēriem.

„Viņiem patīk, ka tos novērtē kāds, no kura baidās,” man iepriekšējā nakti teica Milija. Viņas balss bija tikpat auksta un asa kā no apšu zariem nokārušās lāstekas. „Tāpat kā man.”

„Marss uzķersies uz ēsmas,” tagad man čukst Mustanga. „Namā nav palicis sevišķi daudz prātīgu ļaužu.” Tagad, kad Roka vairs nav. Sniegā viņa izvēlējusies vietu manā tuvumā. Tik tuvu, ka viņas kājas, kas ir izstieptas līdzās manējām, un, guļot uz vēdera, sānis pagrieztā seja zem baltajiem apmetņiem ir vien dažu collu attālumā no manējās. Kad ieelpoju, gaisu jau sasildījusi viņas elpa. Šķiet, šī ir pirmā reize, kad iedomājos, ka varētu viņu noskūpstīt. Aizgaiņāju šo domu prom un atsaucu prātā Eo nebēdnīgās lūpas.

Tr pusdienlaiks, kad Kasijs atsūta kareivjus — bailēs no pēkšņa uzbrukuma tie lielākoties ir vergi —, lai aizvāktu no tilta sakritušos kokus. Patiesībā Kasijs spēlē pat pārāk gudri. Tā kā viņš domā, ka cīnās ar Jupiteru, tad pieņem, ka pēc tilta attīrīšanas viņa kareivjiem pēkšņi uzbruks kavalērija. Tāpēc viņš liek saviem jātniekiem caur augstienēm doties uz dienvidiem un apmest loku pār tiltu pie Fobosa, lai no slēpņa uzbruktu kavalērijai, kas, pēc viņa domām, nāks no Dižmeža vai līdzenuma. Viltīgā Milija nes man ziņas par šo jātnieku kustību, iegaudodamās savā postenī gandrīz jūdzi tālāk, kur augstajās priedēs nolikta sardzē. Laiks kustēties.

Skriedami caur kailo mežu pie strādājošajiem vergiem, mēs visi desmit negaudojam un nekliedzam. Četri pirmAtlases audzēkņi sēž zirgos un uzrauga viņu darbu. Viens no tiem ir Sīpio. Skrienam ātrāk. Ātrāk caur kailajiem kokiem tuvojamies viņiem no sāna. Neviens mūs vēl neredz. Izretojamies. Savā starpā sacenšamies par to, kurš uzbruks pirmais.

Es uzvaru.

Zemajā gravitācijā palēkdamies piecus metrus uz priekšu, kā dēmonu apsēsts izlidoju no meža un triecu Sīpio pa plecu ar neasu zobenu. Viņš izkrīt no segliem. Ieīdas zirgi. Mustanga nogāž vēl vienu pirmAtlases sargu ar savu standartu. Paslēpuši sejas baltajās un pelēkajās kažokādas kapucēs, mani kareivji klusēdami traucas uz priekšu. Vēl divi no maniem zvēresta lauzējiem uzlec pirmAtlases zirgiem un, sitot ar

rungām un truliem cirvjiem, apdullina jātniekus. Es pavēlēju, lai neviens netiek nogalināts; četrās sekundēs tas ir galā. Zirgi pat nesaprot, kur palikuši to jātnieki. Mani kareivji lido garām zirgiem un virsū vergiem, kas attīra tiltu no sagāztajiem stumbriem. Puse mūs pat nedzird, līdz brīdim, kad Mustanga jau sešus pārvērtusi par Minervas vergiem un pavēlējusi tiem palīdzēt mums pakļaut pārējos. Tad sākas klaigas un Marsa vergi vērš savus cirvjus pret maniem kareivjiem.

No Minervas nama nākušie atpazīst Mustangu un tiek atbrīvoti, kad viņa izdzēš Marsa zīmi. Tas izskatās pēc viļņa, kas mainījis virzienu. Seši vergi ir mūsu. Viņi saķer pārējos Marsa vergus un piespiež pie zemes, bet Mustanga pieskrien un maina to piederību. Tā jau esam ieguvuši astoņus. Desmit. Vienpadsmit, līdz atlicis tikai viens, kas sagādā mums raizes. Un viņš ir galvenā balva. Pakss. Paldies Dievam, ka milzis šodien nav apvilcis savas bruņas. Viņš ieradies šeit strādāt, bet tik un tā vajadzīgi septiņi no mums, lai nogāztu viņu gar zemi. Viņš rēc un izkliedz savu vārdu. Metos viņam virsū un triecu dūri sejā. Es spļaudos un smeju, kamēr sakrītam viņam virsū un divpadsmit gabali ar kopīgiem spēkiem noturam ģenētisko monstru pie zemes. Mustanga atbrīvo viņu no Marsa zīmes, un Pakša rēcieni pāriet tik spalgos smieklos, ka viņš izklausās pēc meitenes.

„Brīīīīīīvība!” viņš auro. Tad pielec kājās, meklēdams kādu, kam varētu uzklupt. „Derov au Andromed!” viņš kliedz, ieraudzījis mani un būdams gatavs sašķaidīt man seju, līdz Mustanga viņu apsauc.

„Viņš ir mūsu pusē,” viņa saka.

„Patiešām?” Pakss brīnās. Viņa milzīgo seju pāršķeļ smaids. „Kādi jaunumi!” Un viņš sagrābj mani lāča apskāvienā. „Brīīīīīīvība, brāļi… un māsas! Saldā brīvestība!” Pametam Sīpio un pārējos pirm Atlases audzēkņus, kamēr tie sniegā vaid.

Caur ielejas mežiem skrienam uz ziemeļu pakalniem, pirms Marsa jātnieki paguvuši atgriezties gar bloķēto tiltu, lai mums uzbruktu, bet no Fobosa un Deimosa paceļas dūmu signāli. Sargi visu redzēja. Un viņiem vajadzētu būt šausmu pārņemtiem. Viss notika mazāk nekā minūtes laikā. Pakss nebeidz ķiķināt kā meitene.

Pēkšņi paretināto rindu dēļ Marsa nams būs apjucis. Tomēr man jāpanāk kas vairāk nekā apjukums. Man vajadzīgs, lai viņu priekšstatu par mani kā par vadoni ar trūkumiem aizstāj pārdabisks iespaids, kaut kas viņiem neizprotams. Man jākļūst tādam kā Šakālis — anonīmam pārcilvēkam.

Tonakt slīdu caur sniegu ziemeļos no Marsa pils. Gravā patrulē jātnieki. Nakts klusumā mīksti atbalsojas viņu zirgu soļi zālē. Dzirdu, kā tumsā šķind to iemaukti. Es viņus neredzu. Mans vilkādas apmetnis ir balts kā krītošais sniegs. Esmu uzvilcis galvā kapuci, tāpēc izskatos pēc radījuma, kas sargā elles aukstākos lokus. Klints ir stāvāka, nekā man palicis prātā. Rāpdamies pa sniegoto vertikāli, gandrīz nokrītu. Sasniedzu pils mūri. Uz vaļņiem mirgo lāpu gaisma. Vējš rausta liesmas. Mustanga droši vien ir gatava iedegt savu uguni.

Novelku savu apmetni un saritinu to. Mana āda ir nosmērēta ar ogli. Spraužu metāla āķus šuvēs starp akmeņiem. Atkal jūtos tā, it kā kāpelētu pa savu urbi, tikai tagad esmu spēcīgāks un nevalkāju sutastērpu. Viegli. Velkoties augšup, pret krūtīm sitas Pegaza kulons. Pēc sešām minūtēm sasniedzot mūra malu, neesmu pat aizelsies.

Ar pirkstiem ieķeros akmenī tieši zem vaļņa. Tā karājos un klausos, kā garām iet sargkareive. Protams, tā ir verdzene. Turklāt viņa nav stulba. Viņa ierauga mani, kad lienu pāri valnim, un grūž man pie rīkles šķēpu. Nozibinu savu Marsa gredzenu un piespiežu pie lūpām pirkstu.

„Kāpēc man nesaukt pēc palīdzības?” viņa noprasa. Šī meitene reiz bijusi Minervas audzēkne.

„Vai viņi tev lika sargāt sienu no ienaidniekiem? Esmu drošs, ka tā bija. Bet es esmu no Marsa nama. Par to liecina gredzens. Tad taču es nevaru būt ienaidnieks, vai ne?”

Viņa sarauc pieri. „Pirmais lika man pieskatīt, lai pa sienām nerāpjas iebrucēji, un tos nogalināt vai saukt pēc palīdzības…”

„Šīs ir manas mājas. Es esmu pilntiesīgais Marsa nama Pirmais. Es esmu tavs saimnieks, un es pieprasu, lai turpini sargāt mūrus no iebrucējiem. Tā ir pavēle.” Piemiedzu aci. „Es zvēru, ka Virdžīnija ļoti priecātos, ja tu turpinātu precīzi pildīt pavēles.”

Izdzirdējusi Mustangas īsto vārdu, meitene pieliec galvu un nopēta

mani.

„Mana Pirmā ir dzīva?”

„Minervas nams joprojām nav kritis,” es saku.

Meitene smaida tik plati, ka gandrīz izmežģī seju. „Tad… jau… šis droši vien ir tavas mājas. Nevaru atturēt tevi tajās ieiet. Zvērests liek man tev paklausīt, tā gan. Pagaidi… es tevi pazīstu. Viņi teica, ka tu esi miris.” „Par to, ka elpoju, jāpasakās tavai Pirmajai.”

No viņas uzzinu, ka nama locekļi guļ, kamēr vergi nakti sargā cietoksni. Lūk, tā ir vergturu problēma. Vergi ir tik kāri atrast iespējas, kā izvairīties no saviem pienākumiem, un tik priecīgi, ja gadās padalīties kādā noslēpumā. Atstāju meiteni uz mūra un iežogos cietoksnī ar atslēgu, ko viņa netīšām ieliek manā plaukstā.

Zagdamies caur savām mājām, jūtu kārdinājumu apciemot Kasiju. Tomēr neesmu šeit ieradies viņu nogalināt. Vardarbība ir muļķu risinājums. Dažkārt es esmu muļķis, tomēr šonakt jūtos gudrs. Tāpat neesmu ieradies, lai nozagtu viņu standartu. To viņi sargās. Nē. Esmu atnācis atgādināt viņiem, ka tie reiz no manis baidījās. Atgādināt, ka esmu vislabākais no viņiem. Es varu iet, kur vēlos. Darīt, ko vēlos.

Palieku ēnās, lai gan varētu tos pašus argumentus izmantot pret jebkuru vergu, ko sastopu ceļā. Tā vietā iegrebju sirpjAsmeni katrās cietoksnī atrodamajās durvīs. Ielavos kara apspriežu zālē un, lai radītu mītu, iegrebju sirpjAsmeni lielajā galdā. Tad, lai radītu tenkas, ieskrāpēju Kasija krēsla atzveltnē miroņgalvu un ietriecu tajā nazi.

Dodoties prom pa to pašu ceļu, pa kuru atnācu, redzu, kā pils ziemeļu pusē uzliesmo nogāze. Nakts tumsā spilgti deg Pļāvēja sirpjAsmens formā sakrautie krūmi.

Ja Sevro vēl ir Marsa namā, viņš mani atradis. Man lieti noderētu tā mazā suņabērna palīdzība.

36.OTRAIS PĀRBAUDĪJUMS

Ja vēlos armiju, man jāspēj tā pabarot. Tāpēc es sagrābšu Cereras maizes krāsnis, ko tik ļoti iekāro gan Jupiters, gan Marss.

Mūsu bandas jaunajiem locekļiem no Minervas nama nav nekādu grūtību pieņemt manu autoritāti. Es sevi nemuļķoju. Jā, tas, ka toreiz, pirms vairākiem mēnešiem, noslēpu savus gaudoņus beigtos zirgos, ir atstājis uz viņiem iespaidu, turklāt viņi atceras, kā uzveicu Pakšu. Tomēr viņi paklausa tikai tādēļ, ka uzticas Mustangai. Diānas nama audzēkņus pagaidām atstājam par vergiem. Viņu uzticība man vēl jāizpelnās. Savādi, ka vienīgais, kurš man uzticas, šķiet, ir Takts. Tomēr, ja tā padomā, vairāk nekā pirms mēneša lakoniskais jauneklis izplūda smaidā, kad viņam pateicu, ka iešūšu viņu beigta zirga vēderā. Starp mums ir vēl divi Diānas nama audzēkņi, ko toreiz iešuvu zirgos. Pārējie viņus sauc par beigtajiem bēriem, un katrs no tiem iepinis matos baltu zirga astru bizi. Man liekas, ka viņi ir nedaudz jukuši.

Ja mežā un augstienēs kaut kā ir papilnam, tad tie ir vilki. Medījam tos, lai iemācītu jauniesauktajiem manus cīņas paņēmienus. Nekādu greznu kavalērijas triecienu. Nekādu sasodītu šķēpu. Un pilnīgi noteikti nekādu stulbu cīņas likumu. Katram tiek pa vilkādas apmetnim, kas žūdams smird, kamēr no tā lobām nost pūstošas gaļas plēksnes. Pa apmetnim tiek katram, izņemot Pakšu. Vēl nav izgrebts vilks, kas būtu viņam pietiekami liels.

„Cereras nams labi zina, kas ir aplenkums,” saka Mustanga. Viņai ir taisnība.

Šķiet, ka nakti nomodā ir vairāk Cereras kareivju nekā dienā. Viņi uzmanās no uzbrukumiem tumsā. Pie sienu pamatiem naktī sakurti spoži ugunskuri. Viņi kaut kā tikuši pie suņiem. Tie klaiņo pa roboto cietokšņa mūru virsotnēm. Ūdens ceļš tiek apsargāts kopš tā laika, kad organizēju slepenu uzbrukumu vēl tad, kad karojām ar Minervu, mēģināju iesūtīt Sevro pilī caur atejām. Daudz netrūka, lai viņš man to nepiedotu. Ārpus mūriem Cereras audzēkņi vairs nenāk. Viņi ir guvuši mācību, ko nozīmē atklātā laukā cīnīties ar spēcīgākiem namiem. Viņi iebarikādēsies ziemai un, kad aukstums un izsalkums būs novājinājis pārējos namus, pavasarī iznāks no sava cietokšņa spēcīgi, disciplinēti un sagatavojušies.

Tomēr pavasari viņi nesagaidīs.

„Tātad mēs uzbrūkam dienā?” min Mustanga.

„Dabīgi,” es saku. Dažkārt brīnos, kāpēc mēs vispār pūlamies runāt. Viņa lasa manas domas. Pat vājprātīgās.

Šī ir sevišķi neprātīga iecere. Izmēģinājām to izcirtumā, ko ar cirvjiem iztīrījām Ziemeļmeža biezoknī. Šis plāns ir iespējams pateicoties Paksam. Sacenšamies, kurš spēj vislabāk noturēt līdzsvaru, ejot pa nocirstu koku. Uzvar Mustanga. Zirgaģīmis Milija ir otrā un spļauj melnu, jo nav pārspējusi Mustangu. Es esmu trešais.

Tāpat kā aizcērtot Marsa namam domātās lamatas, iepriekšējā naktī pielavāmies tik tuvu, cik uzdrošināmies, un ierokamies dziļajā sniegā. Atkal abi ar Mustangu paliekam pārī un saspiežamies cieši kopā zem sniega. Takts mēģina piebiedroties Milijai, bet meitene novēl viņam iet izjāt sevi.

„Ja tā padomā, es mēģināju izdarīt tev pakalpojumu,” palīzdams zem Pakša smakojošās paduses, viņš purpina Milijas virzienā. „Tu esi apmēram tikpat glīta kā gargujas vieplis. Kad vēl tev radīsies iespēja apskauties ar tādu kā es? Nepateicīgā sivēnmāte!”

Mustanga un pārējās meitenes izsmējīgi spurdz. Tad mūsos iekožas nakts klusums un atklātā sniega klajuma sals, tāpēc mēs pieklustam.

No rīta abi ar Mustangu drebināmies, saspiedušies kopā, un no jauna krītošās sniegpārslas draud sabojāt mūsu plānu, ierakdamas mūs vēl dziļāk lauka baltumā. Tomēr ir manāms vējš, un pārslas griezdamās neierok mūs pārāk dziļi. Pamostos pirmais, bet nekustos. Driz pēc tam, kad žāvādamies esmu aizdzinis pēdējās miega paliekas, grozīdamies un izkustinādami citus, viens pēc otra pamostas mani kareivji, līdz šaurā tunelī zem sniega segas šņaukājas un klepo gara Zelta jauniešu virtene. Neredzu viņus, tomēr, par spīti vētrainā vēja kaukšanai, es dzirdu, kā tie mostas.

Naktī ap manu biezo apmetni izveidojusies ledus kārtiņa. Mustanga sabāzusi rokas manās kažokādās un silti piespiedusies man pie sāna. Viņas elpa silda manu kaklu. Kad sakustos, viņa nožāvājas un zem sniega izstaipās kā kaķis man blakus. Starp mums birst sniegs.

„Nolādētā elle, cik nožēlojami!” purpina Milijas kompanjons Dakss. Caur sniegu viņu neredzu.

Mustanga viegli iegrūž man sānā elkoni. Tik tikko redzam Taktu, kurš ir sarāvies čokurā un guļ uz Pakša pleca. Pamostoties abi vīri ir apskāvušies kā mīlētāji, bet tiklīdz paveras apsarmojušās skropstas, abi atraujas kā dzelti.

„Nez kurš ir Romeo,” aizsmakusi čukst Mustanga, īeķiķinos un izurbinu mūsu tuneļa jumtā caurumu, lai redzētu, ka, izņemot izlūkus, kas tālumā aizjāj zirgu mugurās, bez manas divdesmit četrus audzēkņus lielās bandas klajumā neviena cita nav. Izlūki grūtības nesagādās. Sejā dzeļ no ziemeļu upes skrienošais vējš.

„Vai esi gatavs?” smīnēdama vaicā Mustanga, kad esmu ievilcis galvu atpakaļ mūsu patvērumā. „Vai varbūt esi pārāk nosalis?”

„Ezerā, kad tevi pirmoreiz piemānīju, bija aukstāks,” smaidīdams saku. „Ak, vecie, labie laiki!”

„Tas viss ir daļa no mana plāna, lai iegūtu tavu uzticību, mazo cilvēk,” viņa nebēdnīgi pasmīn. Mustanga redz raizes manās acīs, tāpēc uzliek roku man uz augšstilba un pieliecas tuvāk, lai citi nevar dzirdēt. „Domā, ka es te kopā ar tevi slēptos sniegā, ja domātu, ka šis plāns var noiet greizi? Noliedzoša atbilde. Tomēr man tūlīt atsals olas, un vējš aprimst, tāpēc uz priekšu, Pļāvēj!”

Sāku laika atskaiti, un, sniegam ap mums drūpot, esam pielēkuši kājās — vējš pātago mūsu sejas, un mēs skrienam simts metrus klajā laukā, kas šķir manu bandu no Cereras sienām. Skrienam visi divdesmit četri. Atkal klusējot. Vējš ir brāzmains. Sastājušies divās rindās, nesam garo koku, esam pie tā cieši pieķērušies tāpat kā naktī, kad tas kopā ar mums gulēja tunelī. Tas ir smags, tomēr mēs esam divdesmit četri, un Pakša vecāki devuši viņam gēnus, kas ļauj gāzt no kājām nolāpītus zirgus. Elšam. Svilst kāju muskuļi. Kuļamies pa dziļo sniegu, kurā, plecus uz leju spiezdama, mūs gremdē smagā nasta. Tas ir nogurdinošs ceļš. No sienas atskan sauciens. Vientuļš, dobjš sauciens, kas atbalsojas pār mierīgo ziemas rītu. Citi kliedzieni. To joprojām ir maz. Rej suņi. Apjukums. Garām aizsvilpj bulta. Tad vēl viena. Apbrīnojami, cik pasaule ir klusa, kamēr gaisā skrien bultas, nesdamas nāvi. Vējš atkal pazudis. Aiz mākoņa malas parādās saule, un mūs apskalo rīta staru siltums.

Esam pie sienas. Aiz akmens nocietinājuma, no torņiem skan saucieni. Tiek pūsts rags. Rej suņi. Strēlniekiem liecoties pāri robotajai sienas malai, no tās birst sniegs. Blakus manai rokai baļķī ieskrien bulta. Kāds pakrīt, nolāpīts, tas ir Dakss. Tad Pakss auro norunāto vārdu, viņš, Takts un pieci no mūsu spēcīgākajiem kareivjiem triec sienā stabu, ko nocirtām Ziemeļmežu biezoknī, iespiezdami tā galu pēc iespējas stingrāk sienā. Viņi tur to slīpi. Zēni rēc no piepūles. Līdz sienas malai vēl pieci metri, bet es jau skrienu augšup pa šauro slīpni. Atbalstījies pret slīpo nastu, Pakss rukšķ kā mežakuilis. Viņš kliedz un rēc. Uzreiz aiz manis seko Mustanga, tad Mīlija. Gandrīz paslīdu. Mana līdzsvara izjūta un cllesnirēja rokas nepieviļ, un es noturos uz mezglainā stumbra. Kažokādās satinušies, izskatāmies pēc vāverēm, nevis vilkiem. Caur manu apmetni šņākdama izskrien bulta. Esmu piespiedies sienai garā, lunkanā staba galotnē. Pakss un viņa zēni auro no piepūles. Nāk Mustanga. Salieku kopā plaukstas. Viņa skrējienā atsperas pret tām, un es grūžu viņu augšup, ļaujot pārvarēt atlikušos piecus metrus līdz vaļņu virsotnei. Nošvīkst viņas zobens, un viņa kliedz kā banšija. Tad tāpat no manām rokām lec Mīlija, aiz viņas karājas ap vidukli apsietā virve.

Viņa piesien virves galu augšā, un es pa to uzrāpjos pēdējos piecus metrus. Koka stabs zem manis sabrūk zemē. Esmu izvilcis zobenu. Ir pilnīgs haoss. Cereras nams ir pārsteigts nesagatavots. Viņiem ne reizi nav bijis jācinās ar ienaidnieku augšā uz mūra. Tur esam mēs trīs — kliedzam un šķeļam ar zobeniem visu, kas kust. Mani pārņem niknums un prieks, un es uzsāku savu deju.

Viņiem ir tikai loki. Pagājuši vairāki mēneši, kopš Cereras audzēkņi pēdējoreiz lietoja zobenus. Mūsu ieroči nav asi vai uzlādēti ar elektrību, tomēr auksts rūdītais tērauds nekad nav nekas patīkams. Visgrūtāk tikt galā ar suņiem. Iesperu vienam pa galvu. Pārmetu kādu citu pār mūri. Tie nogāzuši Miliju. Meitene iekodusies sunim rīklē un sit tam starp kājām, līdz tas smilkstēdams atkāpjas.

Mustanga nogrūž kādu no sienas. Skrējienā metos virsū kādam no ienaidnieka strēlniekiem, kas notēmējis uz viņu savu loku. Ārā Pakss sauc, lai atveru vārtus. Viņš burtiski raud, lai ielaižu šo kauties.

Sekoju Mustangai lejā ienaidnieku pagalmā, nolēkdams no mūriem, kur meitene jau cīnās ar kādu plecīgu Cereras audzēkni. Piebeidzu zēnu ar elkoni un uzmetu pirmo skatu maizes cietoksnim. Agrāk neredzēts pils plānojums — pagalms ved uz vairākām ēkām un lielu mūra cietoksni, kurā tiek cepta maize, kas liek ierūkties manam vēderam; tomēr pagaidām svarīgi ir tikai vārti. Metamies uz tiem. Aiz muguras skan saucieni. Pārāk daudz, lai mēs spētu tikt ar tiem galā. Nokļūstam pie vārtiem brīdī, kad no sava cietokšņa pār pagalmu mūsu virzienā izskrien trīs duči Cereras nama audzēkņu.

„Pasteidzies!” kliedz Mustanga. „Ak, ātrāk!”

No mūra augšas Milija šauj bultas ienaidnieka pūlī.

Tad es atveru vārtus.

„PAKSS AU TELEMANS! PAKSS AU TELEMANS!”

Viņš pagrūž mani malā. Viņš ir bez krekla, milzīgs, muskuļots un aurojošs. Pakša mati nokrāsoti balti un ar sulu saspicēti tā, ka izskatās pēc diviem ragiem. Viņa runga ir koka gabals, kas ir tikpat garš kā es. Cereras nama audzēkņi atsprāgst atpakaļ. Daži krīt. Citi klūp. Paksam rībinoties tuvāk, kāds zēns iespiedzas.

„PAKSS AU TELEMANS! PAKSS AU TELEMANS!”

Kad Pakss triecas uz priekšu kā apsēsts Minotaurs, viņam nav vajadzīga nekāda iesauka. Viņš iebrāžas Cereras audzēkņu pūli un sagrauj to. Zēni un meitenes pašķīst pa gaisu kā pelavas pļaujas dienā.

Pēc jukušā suņabērna pa vārtiem ieskrien mana pārējā armija. Viņi sāk gaudot — ne tāpēc, ka es būtu to licis, ne tādēļ, ka uzskata sevi par Sevro gaudoņiem, bet gan tādēļ, ka tā ir skaņa, ko viņi dzirdēja, kad mani kareivji izlēca no zirgu vēderiem, skaņa, kas lika viņu sirdīm pamirt, kad tika ieņemts to cietoksnis. Tagad ir viņu kārta gaudot, pārvēršot uzbrukumu neprātīgā kaujā. Gandrīz pašrocīgi ieņemdams cietoksni, Pakss izkliedz savu vārdu un auro arī manējo. Viņš paceļ kādu zēnu aiz kājas un izmanto viņu rungas vietā. Mustanga slīd pār kaujas lauku kā valkīra, paverdzinādama tos, kas apdulluši guļ zemē.

Pēc piecām minūtēm maizes krāsnis un citadele ir mūsu. Aizveram viņu vārtus, gaudojam un ēdam nolāpīto maizi.

Atbrīvoju Diānas nama vergus, kas palīdzēja man sagrābt cietoksni, un nežēloju laiku, lai pasmietos kopā ar katru no tiem. Takts sēž uz muguras kādam nabaga zēnam un pin viņa matus meitenlgās bizltēs, līdz pastumju viņu, lai kāpj nost. Viņš iesit man pa roku.

„Nepieskaries man!” viņš aizsvilstas.

„Ko tu teici?” ierūcos.

Takts ātri pieceļas — viņa deguns sniedzas man tikai līdz zodam — un runā ārkārtīgi klusu, lai neviens cits nedzirdētu. „Paklau, lielo vīr. Es esmu no Valii dzimtas. Manas tīrās asinis cēlušās Iekarošanas laikos. Ar savu nedēļas kabatas naudu es varētu tevi nopirkt vai pārdot. Tāpēc tu mani šajā mazajā spēlītē nepazemosi tāpat kā pārējos. Tu skolas pagalma karaliti!" Tad skaļāk, lai dzird pārējie: „Es darīšu tā, kā gribēšu, jo iekaroju tev šo pili un gulēju beigtā zirgā, lai mēs varētu ieņemt Minervu! Esmu pelnījis vismaz nedaudz jautrības!”

Pieliecos tuvāk. „Trīspintes"

Viņš nogroza acis. „Ko tu tur ņurdi?”

„Tik daudz asiņu es likšu tev norīt."

„Nu, kam vara, tas dara,” viņš iesmejas un pagriež man muguru.

Tad, apspiedis savas dusmas, paziņoju savai armijai — kamēr viņi nēsās manu vilkādu, viņi nekad vairs nebūs vergi šajā spēlē. Ja viņiem tas nepatīk, viņi drīkst iet. Neviens nekur neiet, bet tas jau bija gaidāms. Viņi grib uzvarēt, tomēr, lai sekotu manām pavēlēm, lai saprastu, ka neuzskatu sevi par kādu augstu un varenu imperatoru, viņu lepnajām sirdīm jājūt, ka viņi tiek novērtēti. Tāpēc pārliecinos, ka mani ļaudis zina, ka tādi ir. Izsaku katram audzēknim īpašu uzslavu. Tādu, ko viņi atcerēsies mūžam.

Pat tad, kad miljardiem kliedzošu sarkano galvgalī graušu viņu Sabiedrību, viņi stāstīs saviem bērniem, ka Derovs no Marsa nama reiz uzsita tiem uz pleca un teica labus vārdus.

Sakautie Cereras nama audzēkņi pavērtām mutēm noskatās, kā atbrīvoju savas armijas vergus. Viņi nesaprot. Viņi mani atpazīst, tomēr nespēj aptvert, kādēļ šeit nav neviena cita Marsa audzēkņa vai kādēļ esmu pie varas vai esmu iedomājies, ka ir atļauts atbrīvot vergus. Kamēr viņi joprojām brīnās, Mustanga paverdzina tos ar Minervas nama simbolu, un nu viņi apjūk vēl vairāk.

„Izcīniet man cietoksni un arī jūs atgūsiet brīvību,” saku viņiem. Viņu augumi atšķiras no mūsējiem. No maizes pārpilnības un gaļas trūkuma viņu ķermeņi kļuvuši mīksti. „Bet jūs noteikti esat izsalkuši pēc brieža gaļas un medījuma. Es domāju, ka jūsu uzturā trūkst nedaudz olbaltumvielu.” Mums līdzi ir daudz, tāpēc varam dalīties.

Atbrīvojam vairākus vergus, ko Cereras nams sagrābis pirms vairākiem mēnešiem. Viņu nav daudz, bet vairums ir no Marsa vai Junonas namiem. Viņiem šī jaunā savienība šķiet savāda, tomēr pēc mēnešiem ilga, smaga darba pie krāsnīm tā ir viegla ēsma.

Vakars noslēdzas uz nepatīkamas nots, kad tieku pamodināts stundu pēc gulētiešanas. Kad atveru acis, uz manas gultas malas sēž Mustanga. Ieraudzījis viņu, jūtu pakrūtē ieduramies šausmas, jo pieņemu, ka viņa ieradusies cita iemesla dēļ un viņas roka uz mana augšstilba nozīmē ko vienkāršu un cilvēcīgu. Tā vietā viņa nes ziņas, ko biju cerējis nekad vairs nedzirdēt.

Takts, nepakļaujoties manai autoritātei, naktī ir mēģinājis izvarot Cereras verdzeni. Milija viņu pieķērusi, un Mustanga tik tikko atturējusi

meiteni no nodoma sagraizīt Taktu tūkstoš dažādos veidos. Visa pils sacelta kājās.

„Viss ir ļoti nelāgi,” Mustanga stāsta. „Diānas audzēkņi ir apbruņojušies un mēģinās izraut viņu no Milijas un Pakša rokām.”

„Viņi ir tik traki“, ka gatavi cīnīties ar Pakšu?”

„Njā.”

„Es apģērbšos.”

„Lūdzu.”

Pēc divām minūtēm satiekos ar Mustangu Cereras kara apspriežu zālē. Galdā jau iegrebts mans sirpjAsmens. Es to neizdarīju, un tas izskatās daudz labāk, nekā būtu iespējis es.

„Kādas idejas?” Iekrītu krēslā iepretim Mustangai. Mēs esam divu cilvēku padome. Šādos brīžos man pietrūkst Kasija, Roka, Kvinnas — viņu visu. It sevišķi Sevro.

„Kad tā izrīkojās Tits, ja pareizi atceros, tu teici, ka paši spriežam savu tiesu. Tu piespriedi viņam nāvessodu. Tātad — vai mēs rīkosimies tāpat? Vai varbūt atradīsim kādu ērtāku risinājumu?” viņa vaicā, it kā jau būtu pieņēmusi, ka ļaušu Taktam izkļūt cauri sveikā.

Pārsteigdams viņu, pamāju. „Viņš samaksās,” es saku.

„Tas… tas mani vienkārši tracina" Viņa noceļ kājas no galda, paliecas uz priekšu un šūpo galvu. „Mums būtu jābūt labākiem par ko tādu. Tādiem jābūt iezīmētajiem — augstākiem par dziņām,” — viņa saliec gaisā pirkstus, veidodama ironiskas pēdiņas — „kas paverdzina vājākās krāsas.”

„Runa nav par dziņām.” Aizkaitināts bungoju pa galdu. „Šeit runa ir par varu.”

„Takts ir no Valii nama!” Mustanga iesaucas. „Viņa ģimene ir vēsturiska. Kādu vēl varu tas sūdabrālis grib?”

„Es gribu teikt — varu pār mani. Es pateicu Taktam, ka viņš kaut ko nedrīkst. Šobrīd viņš mēģina pierādīt, ka var darīt visu, ko vēlas.”

„Tātad viņš nav vēl viens barbars kā Tits.”

„Tu taču esi viņu satikusi. Protams, ka viņš ir mežonis. Bet nē. Šis gājiens bija taktisks solis.”

„Nu, viltīgais sūdagabals ir nostādījis tevi neērtā situācijā.”

Uzsitu pa galdu. „Man tas nepatīk, ka kāds cits izvēlas kauju vai kaujas lauku. Tā mēs zaudēsim.”

„Patiešām, šajā situācijā nav iespējams uzvarēt. Mēs nedrīkstam rīkoties tieši. Tā vai citādi, bet kāds tevi ienīdīs. Tāpēc mums vienkārši jāizdomā, kurš ceļš nesīs mazāk posta. Prīmā?”

„Un kā tad ar taisnīgumu?” es vaicāju.

Viņa paceļ uzacis. „Kā ar uzvaru? Vai tad tā nav galvenā?”

„Tu mēģini iedzīt mani stūrī?”

Mustanga pasmīn. „Vienkārši tevi pārbaudu.”

Es saraucu uzacis. „Takts nogalināja Tamāru, sava nama Pirmo. Sagrieza viņas seglus un pārjāja viņai pāri. Viņš ir ļauns. Un pelnījis jebkuru sodu, ko viņam piešķirsim.”

Mustanga paceļ uzacis, it kā tas jau būtu bijis gaidāms. „Viņš redz, ko grib, un paņem to.”

„Cik apbrīnojami,” nomurminu.

Dzīvīgais skatiens pēta manu seju, un viņa pieliec galvu. „Rets gadījums.”

„Kas?”

„Man nebija taisnība attiecībā uz tevi. Tas ir rets gadījums.”

„Vai es kļūdos par Taktu?” prasu. „Vai viņš tiešām ir nelietis? Vai varbūt soli mums priekšā? Vai viņš vienkārši labāk saprot spēli?”

„Spēli nesaprot neviens.”

Mustanga atkal uzceļ uz galda savus dubļainos zābakus un atgāžas krēslā. Zeltainie mati garā bizē krīt pār plecu. Pavardā sprakšķ uguns, un viņas skatiens dejo pār manu seju. Kad Mustanga tā smaida, man vairs nepietrūkst veco draugu. Lūdzu, lai viņa paskaidro.

„Neviens nesaprot spēli, jo neviens nezina tās noteikumus. Katrs ievēro savus noteikumus. Gluži kā dzīvē. Kāds domā, ka gods ir visaptverošs. Citi domā, ka likumi darbojas visur. Vēl kāds zina labāk. Bet vai tie, kas cēlušies ar indes palīdzību, galu galā arī nekrīt no indes?”

Es paraustu plecus. „Pasaku grāmatās. Dzīvē bieži vien nav vairs neviena, kas varētu viņus noindēt.”

„Cereras nama vergi sagaida aci pret aci. Ja sodīsi Taktu, nokaitināsi Diānas bērnus. Viņi izkaro tev cietoksni, bet tu viņiem par to uzspļauj. Atceries, ka, cik viņiem zināms, Takts pusi dienas slēpās zirga vēderā, lai tu varētu sagrābt manu pili. Aizvainojums briedīs kā Vara birokrātijas mašīna. Tomēr, ja viņu nesodīsi, zaudēsi visus no Cereras nama.”

„Nedrīkst tā darīt.” Nopūšos. ,,So pārbaudījumu neizturēju jau iepriekš. Es piespriedu Titam nāvessodu un domāju, ka spriežu taisnu tiesu. Es kļūdījos.”

„Takts ir dzelzs Zelts. Viņa asinis ir tikpat vecas kā Sabiedrība. Uz līdzjūtību un reformām viņi raugās kā uz sērgu. Viņš ir viņa ģimene. Viņš nemainīsies. Viņš neko neiemācīsies. Viņš tic varai. Viņam citas krāsas nav cilvēki. Viņa liktenis jau ir nolemts.”

Tomēr es esmu sarkanais, kurš izturas kā zeltītais. Neviens nav piesiets savam liktenim. Es varu viņu izmainīt. Es zinu, ka varu. Tomēr kā? „Kā tu domā, kas man jādara?” vaicāju.

,,Ha! Varenais Pļāvējs.” Viņa uzsit sev pa stilbu. „Kopš kura laika tev rūp, ko kāds domā?”

„Tu neesi vienkārši kāds!'

Mustanga pamāj un pēc brīža ierunājas. „Reiz mans skolotājs Plīnijs — šausmīgs tips, patiešām — stāstīja man stāstu. Tagad viņš ir politiķis, tāpēc neuztver to ļoti nopietni. Lai nu kā, bet stāsts ir par kādu vīru, kuram reiz uz Zemes piederēja kamielis.” Es iesmējos. Viņa turpina. „Viņi ceļoja pār varenu tuksnesi, kas pilns ar visādām nešķīstībām. Kādudien, kamēr vīrs gatavojās celt nometni, kamielis viņam bez iemesla iespēra. Tāpēc vīrs lopu nopēra. Kamieļa brūcēs sākās infekcija. Tas nomira, un vīrs palika viens pats tuksnesī.”

„Rokas. Kamieļi. Tu un metaforas…”

Viņa parausta plecus. „Bez savas armijas tu esi vīrs, kas viens pats palicis tuksnesī. Tāpēc skaties, kur sper soli, Pļāvēj.”

Zem četrām acīm runāju ar Cereras meiteni Nailu. Viņa ir klusa. Prāts ass kā pātaga, tomēr ne fiziski spēcīga. Kā drebošs dziedātājputniņš, kā Lea. Viņas lūpa ir pārsista un uztūkusi. Uz to skatoties, gribu

Taktu kastrēt. Viņa nav neliete kā pārējie. Un tomēr ši meitene ir tikusi cauri Pārejai.

„Viņš teica, ka grib, lai pamasēju viņa plecus. Teica, lai daru, ko viņš saka, jo ir mans saimnieks, jo lējis asinis, sagrābjot mūsu pili. Tad viņš mēģināja… nu… tu jau saproti.”

Šādu necilvēcīgu loģiku izmantojušas simtiem vīriešu paaudzes. Skumjas, ko viņas vārdi sēj, liek ilgoties pēc mājām. Tomēr tas notika arī tur. Atceros kliedzienus, kas lika drebēt zupas kausam manas mātes rokā. Atceros, kā mana māsīca nopelnīja antibiotikas no tā gammas.

Naila brīdi mirkšķina acis un lūkojas grīdā.

„Es teicu viņam, ka esmu Mustangas verdzene. Minervas nama verdzene. Tas ir viņas standarts. Man nebija viņam jāpaklausa. Viņš tikai turpināja spiest mani pie zemes. Es kliedzu. Viņš man iesita, tad sagrāba rīkli, līdz viss sāka pagaist un es vairs tikpat kā nejutu viņa vilkādas smaku. Tad, šķiet, viņu nogrūda nost tā garā meitene Milija.”

Viņa nepieminēja, ka telpā bija arī citi Diānas kareivji. Citi noskatījās. Mana armija. Es devu viņiem varu, bet, lūk, kā viņi to izmanto. Tā ir mana vaina. Viņi ir mani, tomēr nelieši. Tas netiks novērsts, sodot vienu no viņiem. Viņiem jāgrib būt labiem.

„Ko tu gribētu, lai ar viņu izdaru?” vaicāju meitenei. Es necenšos viņu mierināt. Viņai tas nav vajadzīgs, lai gan šķiet, ka tas ir nepieciešams man pašam. Viņa man atgādina arī Iviju.

Naila pieskaras savām netīrajām matu cirtām un parausta plecus.

„Neko.”

„Ar neko ir par maz.”

„Lai saglābtu visu pēc tā, ko viņš mēģināja man nodarīt? Lai to izlabotu?” Viņa pakrata galvu un skauj savus sānus. „Nepietiek ne ar ko.”

Nākamajā rītā sapulcēju Cereras pils laukumā savu armiju. Kāds ducis klibo; to izturības dēļ izcilo kauli lūst reti, tāpēc vairums uzbrukumā gūto traumu ir virspusējas. Cereras un Diānas audzēkņu nicinājumu var saost pa gabalu. Tas ir vēzis, kas saēdīs šo armiju, un nav svarīgi, kurā no pusēm tas ieperināsies visdziļāk. Pakss atved Taktu un nogrūž viņu uz ceļiem.

Es prasu Taktam, vai viņš mēģināja izvarot Nailu.

„Likumi klusē, kad ieroči šķind,” Takts novelk.

„Necitē man Ciceronu,” es saku. „Tev jāstāv augstāk par kaut kādu marodieru centurionu.”

„Vismaz te tu frāpi mērķī. Es esmu pārāka būtne, kas cēlusies no lepnas dzimtas un dižena vēstures mantojuma. Kam vara, tas dara, Derov. Ja es varu paņemt, es drīkstu paņemt. Ja paņemu, esmu pelnījis, ka tas pieder man. Tāda ir iezīmēto pārliecība.”

„Cilvēka vērtību nosaka viņa rīcība, kad tam dota vara,” skaļi saku. „Vienkārši izbeidz to, Pļāvēj,” Takts atbild, pārliecināts par sevi kā jau viņi visi. „Viņa ir kara laupījums. Es saņēmu viņu gūstā ar varu. Un vājie liecas spēcīgo priekšā.”

„Es esmu spēcīgāks par tevi, Takt,” saku. „Tātad es varu izrīkoties ar tevi tā, kā vēlos. Nē?”

Viņš klusē, sapratis, ka iekritis slazdā.

„Tava ģimene ir daudz ietekmīgāka par manējo, Takt. Mani vecāki ir miruši. Es esmu vienīgais savas ģimenes loceklis. Bet es esmu pārāks par tevi.”

To dzirdējis, viņš nicīgi pasmīn.

„Vai tu tam nepiekrīti?” Nometu viņam pie kājām nazi un izvelku savējo. „Lūdzams, izsaki savus iebildumus skaļi.” Viņš nepaceļ nazi. „Tātad pēc varas likumiem varu darīt ar tevi, ko gribu.”

Es paziņoju, ka izvarošana netiks pieļauta, un vaicāju Nailai, kādu sodu viņa piespriedīs. Tāpat kā pirms tam, viņa saka, ka nevēlas nekādu sodu. Pārliecinos, ka viņi to zina, lai pēc tam meitenei nav jācieš atriebība. Takts un viņa bruņotie atbalstītāji pārsteigti skatās uz Nailu. Viņi nesaprot, kāpēc meitene neatriebjas, tomēr tas neliedz viņiem apmainīties ar viltīgiem smaidiem, domājot, ka viņu vadonis izvairījies no soda. Tad ierunājos es.

„Bet es saku, ka tu dabūsi divdesmit cirtienus ar ādas pātagu, Takt. Tu mēģināji paņemt kaut ko, kas neiekļaujas spēles robežās. Tu padevies saviem nožēlojamajiem dzīvnieka instinktiem. Te tas ir nepiedodamāk nekā slepkavība; es ceru, ka pēc piecdesmit gadiem tu jutīsi kaunu par šo

mirkli un aptversi, cik biji vājš. Es ceru, ka tu bīsies, ka tavi dēli un meitas varētu uzzināt, ko nodarīji otram zeltītajam. Līdz tam brīdim pietiks ar divdesmit pātagām.”

Daži no Diānas kareivjiem niknumā sper soli uz priekšu, bet Pakss pasvārsta uz pleca uzlikto cirvi, un tie atkāpjas, nikni glūnēdami uz mani. Viņi deva man cietoksni, bet es grasos nopērt viņu mīļāko karotāju. Redzu, kā mana armija mirst, kamēr Mustanga novelk Taktam kreklu. Viņš skatās uz mani kā čūska. Es zinu, kādas ļaunas domas slēpjas aiz šī skatiena. Arī es tās domāju par saviem pērējiem.

Nežēlodams sniedzu viņam divdesmit brutālus cirtienus. Pār Takta muguru tek asinis. Paksam gandrīz jācērt vienam no Diānas kareivjiem, lai neļautu tiem uzbrukt un apturēt soda izpildi.

Naidam svilstot acis, Takts tik tikko spēj piecelties kājās.

„Kļūda,” viņš man čukst. „Kāda kļūda!”

Tad es viņu pārsteidzu. Iegrūžu pātagas kātu viņam rokā un, satvēris aiz skausta, pievelku viņu tuvāk.

„Tu esi pelnījis, lai tev nogriež olas, tu savtīgais suņabērnses viņam čukstu. „Šī ir mana armija,” iesāku skaļāk. „Šī ir mana armija. Tās netikumi ir mani tikpat lielā mērā kā jūsējie, tikpat daudz kā Takta. Ikreiz, kad kāds nojums izdara šādu noziegumu, kaut ko netaisnīgu un slimīgu, jūs par to atbildēsiet, un es par to atbildēšu līdz ar jums; jo, kad jūs izdarāt nelietību, tā kaitē mums visiem.”

Takts stāv kā muļķis. Viņš ir apmulsis.

Spēcīgi pagrūžu viņu krūtis. Viņš klupdams atkāpjas. Es sekoju, pagrūzdams atkal.

„Ko tu grasījies darīt?” Piespiežu viņa plaukstu, kurā sažņaugts pātagas kāts, atpakaļ viņam pie krūtīm.

„Es nesaprotu, par ko tu runā…” Takts murmina, kamēr grūstu

viņu.

„Nu taču, cilvēk! Tu grasījies iegrūst savu daiktu meitenē no manas armijas. Kāpēc gan pie viena nenopātagot arī mani pašu? Kāpēc nenodarīt pāri arī man? Tā būs vieglāk. Milija pat nemēģinās tevi nodurt. Es apsolu!”

Pagrūžu viņu vēlreiz. Takts apjucis raugās apkārt. Visi klusē. Norauju savu kreklu un nometos ceļos. Gaiss ir auksts. Ceļi uz auksta akmens un sniega. Sastopu Mustangas skatienu. Viņa piemiedz ar aci, un es jūtos tā, it kā spētu jebko. Saku Taktam, lai dod man divdesmit piecas pātagas. Esmu izcietis vairāk. Viņa rokas ir vājas, tāpat kā vēlēšanās cilāt pātagu. Sāp tik un tā, tomēr pēc pieciem sitieniem pieceļos un iedodu pātagu Paksam.

Viņi sāk skaitīt no seši.

„Sāc no jauna!” iesaucos. „Mazais, gļēvais izvarotājs nespēj pacelt roku tā, lai mani ievainotu.”

Pakss gan nolāpīti spēj.

Mana armija protestējot klaigā. Viņi nesaprot. Zelts tā nerīkojas. Zelts neupurējas otra labā. Vadoņi paņem, viņi nesniedz pretī. Mana armija sauc vēlreiz. Prasu tiem, kā šis var būt ļaunāk par izvarošanu, pret ko neviens neiebilda. Vai Naila tagad nav viena no mums? Vai viņa nav daļa mūsu organisma?

Tāpat kā sarkanie. Tāpat kā obsidiāni. Tāpat kā visas pārējās krāsas.

Pakss cenšas sist viegli. Tomēr tas ir Pakss, un, kad viņš ir galā, mana mugura izskatās pēc sakošļātas kazas gaļas. Pieceļos. Daru visu, kas manos spēkos, lai negrīļotos. Gar acīm griežas zvaigznes. Gribu kaukt. Gribu raudāt. Tā vietā pasaku tiem, ka ikvienam, kurš darīs nelietības — un viņi zina, par ko runāju, — nāksies mani šādi nopērt visas armijas priekšā. Es redzu, kā viņi tagad skatās uz Taktu, kā lūkojas uz Pakšu, uz manu muguru.

„Jūs man nesekojat tāpēc, ka es esmu spēcīgākais. Spēcīgākais ir Pakss. Jūs man nesekojat tāpēc, ka esmu gudrākais. Tā ir Mustanga. Jūs sekojat man tāpēc, ka nezināt, kurp ejat. Es zinu.”

Pamāju, lai pienāk Takts. Viņš vilcinās, bāls un apjucis kā tikko dzimis jērs. Seju pārvērtušas bailes. Bailes no nezināmā. Bailes no sāpēm, ko brīvprātīgi uzņēmos ciest. Bailes, ko nes apjausma, cik ļoti viņš atšķiras no manis.

„Nebaidies,” es viņam saku. Pievelku viņu klāt un apskauju. „Mēs esam asinsbrāļi, tu mazais sūdagabal. Asinsbrāļi.”

Es mācos.

37 .DIENVIDI

„Sūds uz piķa!” iekliedzos, kamēr Mustanga kara apspriežu zālē smērē man uz muguras dziedinošu ziedi. Viņa uzsit knipi man pa muguru. „Kāpēc?” es ievaidos.

„Cilvēka vērtību nosaka viņa rīcība, kad tam dota vara.” Viņa smejas. „Tu izsmej viņu par Ciceronu, bet pats spļauj laukā Platonu.”

„Platons ir vecāks. Viņš Ciceronu pārtrumpo. Au!”

„Un kas tas bija par joku ar asinsbrāļiem? Tas pilnīgi neko nenozīmē. Tikpat labi tu būtu varējis teikt, ka esat priežu čiekuru brālēni.” „Nekas tā nevieno kā kopā ciestas sāpes.”

„Nu, tad jau, lūdzu, te būs vēl.” Viņa izvelk pātagas ādas sloksni no brūces. Es iekliedzos.

„Sāpes, kas kopā ciestas…” Nodrebinos. „Nevis nodarītas! Psihiski nelīdzsvarotā… au\"

„Tu izklausies pēc meitenes. Domāju, ka mocekļi ir izturīgi. No otras puses, tu varētu būt arī traks kā sērgu saķēris suns. Droši vien pie vainas drudzis pēc saduršanas. Starp citu, tu traumēji Pakšu. Viņš raud. Apsveicu.”

Patiešām dzirdu, kā Pakss ieroču noliktavā šņukst.

„Bet tas taču nostrādāja, vai ne?”

„Kā nu ne, mesija. Esi aizsācis pats savu kultu,” viņa sausi izsmej mani. „Viņi laukumā būvē tev totēmus. Liec ceļus, lūgdami tavu viedā

padomu. O, visvarenais pavēlniek. Es smiešos, kad viņi izdomās, ka tu viņiem nepatīc, un tie varēs tevi nopērt ikreiz, kad paveiks kādu nedarbu. Tagad sēdi mierīgi, tu elfiņ. Un beidz runāt! Tu mani kaitini.”

„Vai zini, kad pabeigsim Institūtu, varbūt tev vajadzētu padomāt, vai nevēlies kļūt par sārto. Tavs pieskāriens ir tik maigs!”

Viņa pasmīn. „Aizsūtīsi mani uz Rožu dārzu? Ha! Lūk, tas padarītu manu tēvu sārtu. Ai, nu beidz taču čīkstēt. Tā bija diezgan asprātīga vārdu spēle.”

Nākamajā dienā sakārtoju savu armiju. Uzlieku Mustangai pienākumu izveidot sešas vienības, katrā pa trim izlūkiem. Man ir piecdesmit seši karavīri; vairāk nekā puse no tiem ir vergi. Lieku viņai katrai grupai pievienot vienu no Cereras kareivjiem — visambiciozākos. Viņiem tiek seši no astoņiem sakarRīkiem, ko atradu Cereras kara zālē. Ierīces ir primitīvas, čerkstošas austiņas, tomēr tās sniedz manai armijai ko iepriekš nebijušu — attīstību, pāraugot saziņu ar dūmu signālu palīdzību.

„Tā, es pieņemu, ka tev ir plāns, kurā ietverts kas vairāk nekā vienkārša došanās uz dienvidiem kā tādai mongoļu ordai…” bilst Mustanga.

„Protams. Mēs dosimies meklēt Apolona namu.” Es turēšu Fičneram doto solījumu.

Tonakt no Cereras nama izjāj izlūki, kas uz dienvidiem izretinās sešos virzienos. Mana armija seko rītausmā, mirklī, pirms debesīs ceļas ziemas saule. Šo izdevību es neizniekošu. Ziema ir iespiedusi namus atpakaļ to cietokšņos. Dziļais sniegs un slēptas gravas padara smago kavalēriju lēnu un nepraktisku. Spēle ir palēninājusi gaitu, bet es to nedarīšu. Manis pēc Marss un Jupiters var kauties, cik vēlas. Vēlāk es atnākšu pēc tiem abiem.

Dienvidu gājiena otrās dienas pievakarē redzam Junonas cietoksni, ko jau iekarojis Jupiters. Tas slejas uz rietumiem no Argosas pietekas. Pili ieskauj kalni. Aiz tiem paceļas ziemīgās, sešus kilometrus augstās Marinera ielejas sienas. Mani izlūki vēsta par trīs ienaidnieku izlūkiem zirgos, kas manīti mežmalā austrumos. Viņi domā, ka tie ir no Plutona — Šakāļa vīri. Zirgi esot melni, un to jātnieku mati nokrāsoti

tāpat. Viņi iepinuši matos kaulus. Izlūki stāsta, ka jājot tie grab kā bambusa vēja zvani.

Lai kas būtu šie jātnieki, mums viņi netuvojas. Manās lamatās neiekrīt. Izlūki stāsta, ka viņus vada meitene. Viņa sēž sudrabota zirga mugurā, kas pārsegta ar nebalinātiem kauliem izšūtu ādas segu, acīmredzot dienvidos medBoti nav tik efektīvi. Es domāju, ka tā ir Lailata. Viņa ar saviem izlūkiem aizjāj uz dienvidiem, kad no dienvidaustrumiem Dižmeža malā parādās lielāka vienība.

Šīs ir īstas armijas, kas var atļauties smagās kavalērijas jātnieku vienības.

No kādas lielākas vienības mums tuvojas viens jātnieks. Viņš nes Apolona strēlnieku vimpeli. Zēna mati ir gari un mežonīgi, seju nocietinājuši no dienvidu jūras nākošie ziemas vēji. Cirtiens pierē gandrīz paņēmis abas viņa acis — acis, kas tagad mani lūkojas kā divas gailošas ogles sejā, kas izkalta bronzā.

Kad esmu pateicis savai armijai, lai tā izskatās tik nogurusi un nožēlojama, cik vien iespējams, dodos viņam pretī. Paksarn tas slikti izdodas. Mustanga liek viņam notupties uz ceļiem, lai milzīgais zēns izskatītos salīdzinoši normāls. Komiskai noskaņai viņa nostājas Paksam uz pleciem un, vēstnesim tuvojoties, sāk pikoties. Spēle ir trokšņaina un muļķīga un liek manai armijai izskatīties brīnišķīgi ievainojamai.

Izliekos, ka kliboju. Nometu malā vilkādas apmetni. Pietēloju drebuļus. Pārliecinos, ka mans nožēlojamais rūdītā tērauda zobens vairāk atgādina spieķi, nevis ieroci. Kad viņš tuvojas, saliecu savu stalto augumu un pametu skatu uz savu rotaļā aizrāvušos armiju. Manu apkaunojuma izteiksmi gandrīz izjauc smiekli. Noriju tos.

Viņa balss skan kā pa raupju akmeni vilkts tērauds. Viņā nav ne dzirksteles humora, viņš neuzskata, ka mēs visi esam pusaudži, kas spēlē spēli, un ka aiz šīs ielejas robežām joprojām pastāv īstā pasaule. Dienvidos noticis kas tāds, kas licis viņiem to aizmirst. Tāpēc, kad pazemīgi uzsmaidu viņam, vēstneša sejā nepakustas ne vaibsts. Viņš ir virs. Nevis zēns. Šķiet, ka šī ir pirmā reize, kad redzu kādu, kurš ir patiešām izaudzis.

„Un jūs esat tikai skrandaini pārpalikumi no ziemeļiem,” ņirgājas Apolona nama Pirmais vārdā Nova. Viņš mēģina uzminēt, no kāda nama nākam. Esmu nodrošinājis, ka viņš redzēs Cereras standartu. Novas acis uzzibsnī. Viņš grib ar to vairot pats savu slavu. Tāpat viņš ir apmierināts, kad ievēro, ka vairāk nekā puse manas piecdesmit sešu cilvēku armijas ir vergi. „Dienvidos jūs ilgi neizturēsiet. Varbūt vēlaties patverties no aukstuma? Varbūt gribat siltu ēdienu un gultas? Dienvidi ir skarbi.”

„Nespēju noticēt, ka tie būs ļaunāki par ziemeļiem, cilvēk,” es saku. „Viņiem tur ir slātes un pulsBruņas. Proktori liedz mums savu labvēlību.”

„Viņi nav šeit, lai būtu pret tevi labvēlīgi, nīkuli,” viņš noskalda. „Proktori palīdz tiem, kuri palīdz paši sev.”

„Mēs palīdzējām sev, kā spējām,” lēnprātīgi pasūdzos.

Viņš nospļaujas zemē. „Bērns! Nečīksti te! Dienvidi asarām netic.”

„Bet… bet dienvidos nevar būt ļaunāk nekā ziemeļos.” Es nodrebinos un pastāstu viņam par Pļāvēju no augstienēm. Par briesmoni. Mežoni. Slepkavu. Ļaunas, ļaunas lietas.

Kad runāju par Pļāvēju, viņš māj ar galvu. Tātad viņi ir par mani dzirdējuši.

„Tavs Pļāvējs ir miris. Žēl gan. Man būtu paticis iemēģināt spēkus pret viņu.”

„Viņš bija īsts dēmons!” es protestēju.

„Mums šeit ir pašiem savi dēmoni. Vienacains briesmonis mežā un vēl ļaunāks nezvērs rietumu kalnos. Šakālis,” viņš atzīst, turpinādams savu piedāvājumu. Man būtu ļauts piebiedroties Apolona namam kā algotnim — ne kā vergam, nekādā gadījumā kā vergam. Viņš palīdzētu man sakaut Šakāli un atgūt ziemeļus. Mēs būtu sabiedrotie. Viņš domā, ka esmu vājš un dumjš.

Palūkojos uz savu gredzenu. Apolona proktors uzzinās visu, ko šobrīd pateikšu. Es gribu, lai viņš zina, ka grasos sagraut viņa namu. Ja viņš vēlas mēģināt mani apturēt, savu ielūgumu būs saņēmis.

„Nē,” saku Novam. „Mana ģimene mani nosodīs. Ja pievienotos tev, viņu acīs es kļūtu par niecību. Nē. Atvaino.” Iekšēji pasmaidu. „Mums ir

gana pārtikas, lai izietu cauri tavām zemēm. Ja tu mums ļausi, mēs nesagādāsim nekād—”

Viņš mani iepļaukā.

„Tu esi elfs,” viņš noskalda. „Savaldi savu drebošo lūpu! Tu apkauno savu krāsu!” Viņš pieliecas tuvāk pār seglu loku. „Tu esi iemaldījies milžu cīņā un tiksi saspiests. Bet kļūsti par vīru, pirms nāku tev pakaļ! Es ar bērniem necīnos.”

Tieši tobrīd Mustanga iemet viņam pa galvu ar sniega piku, protams, ka viņa trāpa precīzi un smejas skaļi.

Nova nereaģē. Kustas tikai viņa zirgs, kas apgriežas, lai aiznestu jātnieku atpakaļ pie viņa klejojošās kaujas vienības. Noskatos, kā šis vīrs aizjāj, un jūtu, kā manī aug nemiers.

„Jāj mājās, mazo strēlniek!” sauc Takts. „Jāj mājās pie mammītes!” Nova atgriežas pie savas smagās kavalērijas vienības. Mūsu vienīgie jātnieki ir izlūki. Pat tad, ja dziļās sniega kupenas kavētu smagāko zirgu skrējienu, mūsu izlūki nevar stāties pretī tiešam uzbrukumam ar jonAsmeņiem un jonŠķēpiem. Mums joprojām ir vien rūdītā tērauda ieroči. Par rūdītās plāksnes vai kažokādas bruņām arī mums nav nekā labāka. Man vispār nav bruņu. Pagaidām kādu laiku neplānoju iesaistīties cīņās, kur tās man varētu izrādīties nepieciešamas. Pēc Cereras cietokšņa un standarta iekarošanas godalgu neesam saņēmuši. Proktori ir uzgriezuši man muguru, bet laika apstākļi pieturas labvēlīgi. Parasti kājnieki kavalērijas priekšā krīt kā sausi kvieši, bet mūs pasargā sniegs un nodevīgais reljefs zem tā.

Tonakt izveidojam nometni upes rietumu krastā, tuvāk pie kalniem, nost no atklātā lauka, kas plešas Dižmežu malā. Ja Apolona kavalērija vēlas uzbrukt mūsu nometnei, kamēr guļam, tai nāksies tumsā šķērsot aizsalušo upi. Brīdī, kad redzēju, ka tie uzskata mūs par vārguļiem un vieglu medījumu, es zināju, ka viņi to mēģinās. Viņi nožēlojami izgāžas. Augstprāši. Pēc krēslas liku Paksam un viņa spēkavīriem ņemt cirvjus un mīkstināt biezo upes ledu ap mūsu nometnes robežām. Naktī dzirdam, kā kliedz zirgi un plunkšķ ūdenī iekrituši ķermeņi. MedBoti īdēdami nolaižas, lai glābtu dzīvības. Šie zēni un meitenes no spēles ir izstājušies.

Turpinām ceļu uz dienvidiem, kur pēc manu izlūku minējumiem atrodas Apolona pils. Naktī labi paēdam. Vārām zupas no izlūku atvesto dzīvnieku kauliem un gaļas. Maizi glabājam pašdarinātos maisos. Ēdiens uztur manu armiju labā omā. Kā reiz teicis diženais Korsikānis: „Armija maršē, ja tās vēders ir pilns.” Jāsaka gan, ka viņam pašam ziemā klājās diezgan slikti.

Kamēr vedu savu kolonnu, pienāk Mustanga, lai paietos man līdzās. Lai gan viņa satinusies tikpat biezās vilkādās kā es, meitene tik tikko sniedzas man līdz plecam. Kad kopā brienam pa dziļo sniegu, gandrīz smieklīgi nolūkoties, kā viņa mēģina iet vienā solī ar mani. Ja palēninu gaitu, izpelnos drūmu skatienu caur sarauktu pieri. Mēģinot neatpalikt, viņas bize šūpojas šurpu turpu. Kad sasniedzam vieglāku ceļu, viņa palūkojas uz mani. Uzrautais deguns aukstumā ir sarkans kā ķirsis, bet acis atgādina karstu medu.

„Tu pēdējā laikā slikti guli,” viņa iesāk.

„Kad tad esmu labi gulējis?”

„Kad gulēji blakus man. Pirmajā nedēļā mežā tu naktīs kliedzi, bet pēc tam gulēji saldi kā mazulis.”

„Vai tas nozīmē, ka aicini mani atpakaļ?” es vaicāju.

„Es nekad neesmu teikusi, ka tevjāiet prom.” Viņa mirkli pagaida. „Kāpēc tu aizgāji?”

„Tu novērs manu uzmanību,” es atbildu.

Viņa gaiši iesmejas un atpaliek, lai turpinātu ceļu līdzās Paksam. Palieku apjucis gan no savas atbildes, gan viņas vārdiem. Nekad nebiju domājis, ka Mustangai rūpēs tas, ka esmu aizgājis. Manā sejā iezogas muļķīgs smaids. Takts mani pieķer.

„Laimes pārņemts mīlas balodītis,” viņš nodūdo.

Metu viņam sejā sauju sniega. „Vairs ne vārda.”

„Bet man jāpārmij vēl viens vārds, viens nopietns vārds!' Viņš pienāk tuvāk un dziļi ievelk elpu. „Vai sāpes mugurā tevi uzbudina tikpat ļoti kā mani?” Viņš smejas.

„Vai tu kādreiz esi nopietns?”

Viņa acis dzirkstī. „O, nopietnu tu mani negribi redzēt.”

„Un kā būtu ar paklausīgu?”

Takts sasit plaukstas. „Nu, tu jau zini, ka neesmu prīmā sajūsmā par pavadām.”

„Vai tu redzi kādu pavadu?” jautāju, norādīdams uz viņa pieri, kur varētu būt verga zīme.

„Un tā kā tu zini, ka pavada man nav vajadzīga, būtu labi, ja tu man pateiktu, kurp dodamies. Tā es būtu daudz… efektīvāks.”

Viņš mani neizaicina, jo runā klusu. Pēc pātagošanas, ko abi izcietām, Takts izturas pret mani biedējoši lojāli. Viņš man paklausa, par spīti smaidiem, vīpsnāšanai un smiekliem. Un viņa jautājums ir nopietns.

„Mēs dodamies iznīcināt Apolonu,” es pastāstu.

„Bet kāpēc tieši Apolonu?” Takts vaicā. „Mēs sagrābjam namus nejaušā secībā, vai arī man vajadzētu zināt vēl kaut ko?”

Viņa tonis liek man ziņkārē pieliekt galvu. Šis zēns man vienmēr ir atgādinājis kaut kādu milzīgu kaķi. Varbūt pie vainas biedējoši nevērīgā maniere, kādā viņš dreifē apkārt. It kā spētu kādu nogalināt, pat nesasprindzinot muskuļus. Vai varbūt tas tāpēc, ka spēju iztēloties, kā viņš saritinās uz dīvāna un ar mēli nomazgā sevi tīru.

„Esmu šo to redzējis sniegā, Pļāvēj,” viņš klusi saka. „Precīzāk izsakoties — nospiedumus sniegā. Un šos nospiedumus nav atstājušas pēdas.”

„Ķepas? Pakavi?”

„Nē, dārgo vadoni.” Takts pienāk tuvāk. „Līnijveida nospiedumi.” Es saprotu, ko viņš grib teikt. „Ļoti zemu lidojoši gravZābaki. Lūdzams, pastāsti man, kāpēc mums seko proktori? Kāpēc viņi apvilkuši rēgApmetņus?”

Mūsu gredzenu dēļ čukstēšanai nav jēgas. Tomēr Takts to nezina.

„Tāpēc, ka viņi no mums baidās,” es atbildu.

„Tas ir, baidās no tevis.” Viņš mani vēro. „Ko zini tu, bet nezinu es? Ko tu pastāsti Mustangai, bet ne mums?”

„Vai gribi zināt, Takt?” Neesmu aizmirsis šī puiša noziegumus, tomēr aplieku roku viņam ap plecu un pievelku tuvāk kā brāli. Es zinu, cik ietekmīgs var būt pieskāriens. „Notriec Apolona namu no nolādētās kartes, un tad es tev pastāstīšu.”

Viņa lūpas savelkas plēsīgā smaidā. „Ar vislielāko prieku, labo Pļāvēj.”

Turamies pa gabalu no atklātiem laukiem, virzīdamies dziļāk dienvidu virzienā, ejam gar upi un austiņās klausāmies izlūku ziņojumos par ienaidnieku sagrābtajām teritorijām. Šķiet, ka Apolons šeit visu kontrolē. Viss, ko redzam no Šakāļa, ir sīkas izlūku vienības. Viņa kareivjiem piemīt kas savāds, kas tāds, kas sēj saltumu sirdī. Domāju par savu ienaidnieku vai tūkstošo reizi. Kas padara zēnu bez sejas tik biedējošu. Vai viņš ir garš? Slaids? Plecīgs? Veikls? Neglīts? Un kas vairo viņa slavu? Vai vārds? Šķiet, neviens to nezina.

Plutona izlūki neierodas, par spīti kārdinošajām lamatām, ko esam izlikuši. Lieku Paksam augstu nest Cereras karogu, lai to plīvojam redz ikviens Apolona jātnieks vairāku jūdžu rādiusā. Katrs apzinās iespēju izcīnīt slavu. Mums uzbrūk jātnieku vienības. Izlūki domā, ka var atņemt mums mūsu lepnumu un gūt sev statusu pašu namā. Viņi kā muļķi nāk pa trim, pa četriem, un mēs sakaujam tos ar Cereras strēlniekiem, Minervas šķēpnešiem vai sniegā ieraktiem pīķiem. Pamazām graužam tos, tāpat kā vilks grauž alni. Tomēr allaž ļaujam tiem izbēgt. Es gribu, lai tad, kad ieradīšos pie viņu sliekšņa, tie ir nikni kā elle. Tādi vergi šobrīd mūs tikai kavētu.

Tonakt sēžu pie maza ugunskura kopā ar Pakšu un Mustangu, kas stāsta par savām dzīvēm ārpus skolas. Ja izdodas viņu iekustināt, Pakss ir īsts nemiera gars — pārsteidzoši dzīvīgs stāstnieks ar tendenci izteikt komplimentus visiem savu stāstu varoņiem, tostarp arī ļaundariem, tādēļ pusi laika klausītājs pat nezina, kurš ir ļaunais, kurš — labais. Viņš pastāsta par gadījumu, kad salauza uz pusēm tēva scepteri, un to reizi, kad tika sajaukts ar kādu obsidiānu un gandrīz aizsūtīts uz Agogi, kur viņus apmāca cīņām kosmosā.

„Es domāju, ka varētu teikt tā, ka vienmēr esmu sapņojis kļūt par obsidiānu,” viņš rūc.

Kad Pakss bijis mazs, viņš aizlavījies no vecāku vasaras savrupnama Jaunzēlandē uz Zemes un piebiedrojies obsidiāniem, kas gājuši naksnīgos

nagoge gājienos, kuru laikā laupījuši un zaguši, lai papildinātu niecīgo uzturu, kas viņiem dots Agogē. Viņš kašķējies un cīnījies ar tiem par ēdiena paliekām. Pakss apgalvo, ka vienmēr uzvarējis, līdz saticis Helgu. Abi ar Mustangu saskatāmies un cenšamies neizplūst smieklos, kamēr Pakss svinīgi stāsta par Helgas bagātīgajām proporcijām, platajām dūrēm un iespaidīgajiem augšstilbiem.

„Viņu mīla bija liela,” saku Mustangai.

„Mīla, kas satricināja zemi,” viņa atbild.

Nākamajā rītā mani pamodina Takts. Viņa acis ir saltas kā sarma austošās saules staros.

„Mūsu zirgi izlēmuši aizmukt. Visi līdz pēdējam.” Viņš aizved mūs līdz Cereras zēniem un meitenēm, kas pieskatīja zirgus. „Neviens neko nav redzējis. Vienā brīdī zirgi bija šeit, nākamajā jau pazuduši.”

„Nabaga zirgi droši vien nobijušies,” Pakss ar sāpēm balsī saka. „Vakarnakt bija vējains. Varbūt tie iebēguši mežā, lai meklētu patvērumu.”

Mustanga salasa virves, pie kurām naktī tika piesieti zirgi.

Pārrautas uz pusēm.

„Stiprāki, nekā izskatījās,” viņa šaubīdamās saka.

„Takt?” pametu zodu uz virvēm.

Pirms atbild, viņš palūkojas uz Pakšu un Mustangu. „Ir pēdu nospiedumi…”

„Bet.”

„Kāpēc velti tērēt dvašu?” viņš parausta plecus. „Tu jau zini, ko teikšu.”

Virves pārrāva proktori.

Nestāstu savai armijai, kas noticis, tomēr, kad ļaudis saspiežas bariņos, lai sildītos ap ugunskuriem, baumas izplatās ātri. Mustanga neuzdod jautājumus, lai gan zina, ka es viņai kaut ko nestāstu. Galu galā, medikamentus, ko viņai devu Ziemeļmežos, es neatradu vienkārši zem kāda krūma.

Uz jauno sarežģījumu mēģinu lūkoties kā uz pārbaudījumu. Kad sāksies sacelšanās, tādi gadījumi nebūs retums. Kā es reaģēšu? Izelpošu niknumu. Izelpošu to un iešu tālāk. To pateikt ir vieglāk nekā izdarīt.

Virzāmies uz mežiem, kas plešas austrumos. Bez zirgiem līdzenumos pie upes mums vairs nav, ko darīt. Mani izlūki ziņo, ka Apolona pils ir netālu. Kā es to ieņemšu bez zirgiem? Bez jebkādas ātruma priekšrocības?

Kad iestājas nakts, atklājas vēl kāds sarežģījums. Sasisti zupas katli, ko atnesām no Cererās, lai varētu ugunskuros gatavot ēst. Visi ir cauri. Un maize, ko bijām rūpīgi ietinuši papīrā un nobēdzinājuši somās, nu ir pilna ar smecerniekiem. Vakariņās ēdot maizi, tie kraukšķ starp zobiem kā sulīgas sēklas. Atlasītājiem tas izskatīsies pēc nelaimīgas sakritības. Tomēr es zinu, ka te slēpjas kas vairāk.

Proktori brīdina, lai griežos atpakaļ.

„Kāpēc Kasijs tevi nodeva?” man tonakt jautā Mustanga, kamēr abi guļam iedobē zem sanestas sniega gubas. Mūsu Diānas sargkareivji vēro nometnes perimetru, sasēduši kokos. „Nemelo man!”

„Patiesībā es biju tas, kurš viņu nodeva,” atbildu. „Es… Pārejā man vajadzēja nogalināt viņa brāli.”

Viņa iepleš acis. Pēc brīža Mustanga pamāj. „Man arī nomira brālis. Tas nav… tas bija citādāk. Bet… tāda nāve daudz ko maina.”

„Vai tā mainīja tevi?”

„Nē,” Mustanga saka, it kā pati būtu to tikko aptvērusi. „Tomēr tā mainīja manu ģimeni. Padarīja viņus par cilvēkiem, ko es dažkārt vairs nepazīstu. Tāda laikam ir dzīve.” Viņa pēkšņi atraujas. „Kāpēc tu pateici Kasijam, ka nogalināji viņa brāli? Vai tu esi tik neprātīgs, Pļāvēj?”

„Es viņam ne sajāta nieka neteicu. Proktori to'izdarīja ar Šakāļa palīdzību. Iedeva viņam holokubu.”

„Skaidrs.” Viņas skatiens kļūst salts. „Tātad viņi krāpjas par labu arhiGubernatora dēlam.”

Pametu Mustangu un ugunskura siltumu, lai aizietu mežā pačurāt. Gaiss ir salts un svaigs. Zaros ūjina pūces, radot sajūtu, ka no tumsas tieku novērots.

„Derov?” tumsā sauc Mustanga. Es apgriežos.

„Mustanga, vai tu man sekoji?” Derovs. Nevis Pļāvējs. Kaut kas nav kārtībā. Kaut kas izteiksmē, kādā viņa saka manu vārdu, tajā, ka viņa

vispār saka manu vārdu. Kā dzirdēt rejošu kaķi. Tomēr tumsā nespēju viņu saskatīt.

„Man likās, ka kaut ko redzēju,” joprojām ēnu apslēpta, viņa saka, balss plūst no meža biezokņa. „Tas ir tepat. Tu būsi pārsteigts.”

Sekoju balss skaņai. „Mustanga! Nepamet nometni! Mustanga!"

„Mēs jau esam to pametuši, dārgumiņ.”

Kā ļaunuma vēstneši ap mani stiepjas augsti koki. To zari ķeras apģērbā. Mežs ir kluss. Tumšs. Tās ir lamatas. Tā nav Mustanga.

Proktori? Šakālis? Mani kāds vēro.

Kad tevi kaut kas vēro un tu nezini, kur tas ir, prātīgi ir darīt tikai vienu. Maini nolāpīto paradigmu, mēģini izlīdzināt spēli. Liec tam sevi meklēt.

Metos skriet. Skrienu atpakaļ pie savas armijas. Tad noslēpjos aiz koka, veikli uzrāpjos tajā un gaidu. Naži rokās. Gatavs mest. Ap mani tinas vilkādas apmetnis.

Klusums.

Tad dzirdu lūstam zarus. Mežā kaut kas kustas. Kaut kas milzīgs.

„Paks?” saucu lejup.

Atbildes nav.

Tad jūtu spēcīgu roku skaram manu plecu. Zars, uz kura tupu, ieliecas ar jaunu svaru, kad no tukša gaisa parādās vīrietis, kurš deaktivizējis savu rēgSegu. Esmu viņu redzējis jau agrāk. Cirtainie, blondie mati nogriezti īsi un ieskauj krēslaino, dievišķīgo seju. Viņa zods ir kā marmorā kalts, bet acis ļauni mirdz tikpat spilgti kā viņa bruņas. Apolona proktors. Milzīgais radījums zem mums atkal sakustas.

„Derov, Derov, Derov,” viņš klakšķina mēli Mustangas balsī. „Tu biji visu iemīļota lelle, bet vairs nedejo tā, kā tev pieklātos. Vai pārdomāsi un dosies uz ziemeļiem?”

„Es-”

„Atsakies? Kāda starpība.” Viņš spēcīgi nogrūž mani no zara. Pa ceļam lejup atsitos pret vēl vienu. Iekrītu sniegā. Es saožu niknumu. Kažoku. Un tad ierēcas nezvērs.

38.APOLONA KRIŠANA

Lācis ir milzīgs — lielāks par zirgu, liels kā furgons. Bāls kā noasiņojis līķis. Acis sarkani dzeltenas. Zobi melni kā slātes, tik gari kā mans apakšdelms. Lāčus, ko esmu redzējis HK, šim nevar ne pielīdzināt. Tā muguru vidū šķeļ sarkanu spalvu svītra. Nagi ir kā pirksti — uz katras kājas astoņi. Tas ir pretdabisks. To radījuši tēlnieki izmantošanai sportā. Tas atvests uz šiem mežiem, lai nogalinātu, lai nogalinātu tieši mani. Abi ar Sevro dzirdējām tā rēcienus pirms vairākiem mēnešiem, kad devāmies līgt mieru ar Diānu. Tagad jūtu uz sejas šķīstām tā siekalas.

Mirkli stāvu apstulbis. Tad lācis ierēcas vēlreiz un metas uz priekšu.

Es paveļos malā un skrienu. Skrienu ātrāk nekā jebkad mūžā. Tomēr dzīvnieks ir par mani ātrāks, kaut gan ir neveiklāks; mežs rīb, tam triecoties cauri kokiem un krūmiem.

Pieskrienu pie resna dievKoka un ienirstu pakrūmē. Zeme zem manām kājām iečīkstas, un es saprotu, uz kā stāvu. Atstāju šo vietu starp sevi un lāci un gaidu, kad tas gāzīsies cauri krūmājam. Tas iztriecas cauri un metas man virsū. Palecu atpakaļ. Tad nezvērs pazūd, caur lamatu vāku rēkdams iegāžas bedrē, kas izoderēta ar noasinātiem koka pīķiem. Mani prieki būtu ilgāki, ja pats nebūtu padejojis atmuguriski un iekāpis otrās lamatās.

Zeme sagriežas kājām gaisā. Nu, patiesībā es. Mana kāja raujas augšup, un es palieku karādamies gaisā, aiz pēdas noķerts virvē. Tā karājos stundām ilgi, bīdamies saukt savu armiju, jo to var sadzirdēt Apolona

proktors. No galvā satecējušajām asinīm kut un niez seja. Tad nakts klusumu pārtrauc pazīstama balss.

„Paskat tik,” tā smīkņā zem manis. „Izskatās, ka mums būs divi kažoki, ko dīrāt.”

Kad pastāstu Sevro, ka esmu apvienojis spēkus ar Mustangu, viņš smīn. Nometnē, kur Mustanga jau grasījusies sūtīt man pa pēdām meklētāju grupas, starp ziemeļniekiem Sevro reputācija nākusi viņam pa priekšu. Mincrvieši no viņa baidās. Savukārt Takts un pārējie beigtie bēri priecājas viņu redzēt.

„Vai tu re, tas taču mans vēderdraudziņš!” stiepdams vārdus, izsaucas Takts. „Kādēļ klibo, mans draugs?”

„Tava māte sajāja mani lupatās,” Sevro noņurd.

„Fui, tev vajadzētu pastiepties uz pirkstgaliem, lai spētu noskūpstīt kaut viņas zodu!”

„Ne jau viņas zodu es mēģināju skūpstīt.”

Takts smiedams sasit plaukstas un ievelk pretojošos Sevro brālīgā apskāvienā. Viņi ir divi ļoti īpatnēji cilvēki. Tomēr pieļauju, ka kopā pārlaista nakts beigta zirga vēdera dobumā rada saikni starp cilvēkiem, padara viņus par tādiem kā biedējošiem dvīņiem.

„Kur tu biji?” pasaukusi mani malā, klusu jautā Mustanga.

„Pēc brīža,” izvairos no atbildes.

Tagad Sevro ir tikai viena acs. Tātad viņš ir tas vienacainais dēmons, par kuru mani brīdināja Apolona sūtnis.

„Vienmēr esmu brīnījusies, kas par jukušiem, maziem tipiņiem jūs, gaudoņi, esat,” saka Mustanga.

„Maziem?” Sevro pārjautā.

„Es— es negribēju tevi aizvainot.”

Viņš pasmīn. „Es esmu mazs.”

„Katrā ziņā mēs no Minervas nama domājām, ka jūs esat rēgi.” Viņa uzsit Sevro pa plecu. „Bet jūs tādi neesat. Tāpat kā es neesmu īsts mustangs, ja tu vēl šaubījies. Man nav astes, vai redzi? Un nē,” viņa pārtrauc Taktu pusvārdā, „ja reiz gribēji vaicāt, nekad neesmu nēsājusi seglus.”

Viņš tiešām grasījās to vaicāt.

„Viņai nav ne vainas,” Sevro man neuzkrītoši nomurmina.

„Man viņi patīk,” pēc pāris mirkļiem man saka Mustanga. „Liek man justies garai.”

„Ideāli!” Takts nostenējies paceļ gaisā asinskupra ādu. „Paskatiņ te! Viņi atraduši kaut ko pēc Pakša mēra!”

Pirms atgriežamies pie pārējiem, kas sasēduši ap lielo, Pakša uzraudzīto ugunskuru, Sevro paaicina mani malā un izvelk saini. Segā ietīts mans sirpjAsmens.

„Atradu to dubļos un paglabāju tev,” viņš saka. „Esmu to uzasinājis, vairs nav tie laiki, kad lietojām trulus asmeņus.”

„Tu esi draugs. Es ceru, ka tu to zini.” Uzsitu viņam uz pleca. „Ne spēles draugs. īsts draugs, kad tiksim no šejienes prom. Tu to zini, vai ne?” „Neesmu jau idiots.” Viņš tik un tā piesarkst.

Kad apsēžamies pie ugunskura, no Sevro uzzinu, ka viņš un gaudoņi — mana vecā nama pārpalikumi Dadzis, Drātģīmis, Klauns, Nezāle un Olis — pēc manas pazušanas nepalika tur ilgāk par pāris dienām.

„Kasijs teica, ka tevi savācis Šakālis,” Sevro stāsta, pilnu muti ēzdams kukaiņiem pilno maizi. „Gardas sēkliņas!” Viņš ēd tā, it kā nebūtu redzējis pārtiku nedēļām ilgi.

Sēžam Dižmežā ap ugunskuru un sildāmies sprakšķošo pagaļu gaismā. Mums piebiedrojas Mustanga, Milija, Takts un Pakss, kas sasēžas uz sniegā krituša koka. Esam saspiedušies kopā Icā dzīvnieki. Sēžu blakus Mustangai. Zem kažokādām viņas kāja piespiedusies manējai. Asinskupra āda smirdēdama sprakšķ pie uguns. Liesmās pil tauki. Kad tā izžūs, to valkās Pakss.

Pēc tam, kad Kasijs iebaroja viņam melus, Sevro devās meklēt Šakāli. Mans mazais draugs ar sīkumiem neaizraujas. Tie viņam derdzas. Sevro vienkārši piesit ar pirkstu pa tukšo acs dobuli un saka: „Šakālis ir man parādā.”

„Tātad tu viņu redzēji?” prasu.

„Bija tumšs. Es redzēju viņa nazi. Pat nedzirdēju viņa balsi. Man nācās nolēkt no kalna. Tas bija garš kritiens atpakaļ pie pārējā bara.” Viņš

stāsta tik vienkārši. Tomēr redzu drauga klibo kāju. „Mēs nevarējām palikt kalnos. Viņa viri… visur.”

„Tomēr par piemiņu no kalniem šo to dabūjām,” saka Dadzis. Viņa ar mātišķu smaidu uz lūpām uzsit pa skalpiem, kas piekārti pie jostas. Mustanga nodrebinās.

Dienvidos plosījies haoss. Palikuši vien Apolona, Venēras, Merkura un Plutona nami, tomēr izklausās, ka Merkurs pārvērsts par klaiņojošu bezpajumtnieku baru. Žēl. Man patika viņu proktors. Atlasē viņš gandrīz izvēlējās mani un būtu to izdarījis, ja viņam tiktu ļauts. Nez kā tad viss būtu izvērsies.

„Sevro, cik ātri tu ar tādu kāju vari noskriet, teiksim, divus kilometrus?” es vaicāju.

Pārējie brīnās par jautājumu, bet Sevro tikai parausta plecus. „Tā mani nebremzē. Šajā zemajā gravitācijā kādā pusotrā minūtē.”

Paturu prātā, ka vēlāk man viņam jāizstāsta sava ideja.

„Mums ir svarīgākas lietas, ko apspriest, Pļāvēj.” Takts smaidīdams saka. „Klau, dzirdēju, ka tu esot karājies ar kājām gaisā, notverts šīs jaunās dāmas lamatās.” Takts papliķē pa mazās Dadzes augšstilbu; viņa pasmaida, kad puisis ļauj rokai tur pakavēties. Takta simpātijas piesaistījusi skalpu kolekcija. „Tu taču nedomāji, ka izdosies izvairīties no šī stāsta, vai ne?”

Tas nemaz nav tik smieklīgi, kā viņam varētu šķist.

Grozu pirkstā gredzenu. Pastāstot es parakstītu viņu nāves spriedumus. Apolons un Jupiters mani noklausās šajā pašā brīdī. Paskatos uz Mustangu un jūtos sekls. Lai uzvarētu viņu negodīgajā spēlē, es riskēšu ar iespēju zaudēt Mustangu. Ja es būtu labs cilvēks, es paturētu gredzenu pirkstā. Es turētu mēli aiz zobiem. Tomēr ir jākaļ plāni un jāgāž no augstumiem dievi. Noņemu savu gredzenu un nolieku to sniegā. „Uz mirkli izliksimies, ka neesam nākuši no atšķirīgiem namiem,” es saku. „Visi parunāsim kā draugi — bez gredzeniem.”

Bez zirgiem un iespējas ātri pārvietoties man trūkst priekšrocību pret ienaidniekiem apkārtējās zemēs. Vēl viena mācība, ko apgūt. Es

pats izveidoju savas priekšrocības, radu jaunu stratēģiju. Lieku viņiem no manis baidīties.

Mana taktika ir fragmentācija. Sadalu savu armiju sešās desmit cilvēku lielās daļās, ko manā vadībā komandē Pakss, Mustanga, Takts, Mīlija un, pēc pārsteidzoša Mīlijas ieteikuma, Naila. Es būtu devis atsevišķu vienību arī Sevro, tomēr viņš un gaudoņi atsakās vēlreiz mani pamest. Par rētu man uz vēdera viņi vaino sevi.

Mana armija uzklūp Apolona valdījumiem kā izsalkušu vilku bars. Mēs neuzbrūkam viņu pilij, bet sirojam tās fortos. Nesam uguni viņu noliktavām. Šaujam bultas viņu kājās. Piegānām viņu ūdens krājumus un, pirms ļaujam tiem izbēgt, sastāstām gūstekņiem nepatiesas ziņas. Noslaktējam viņu kazas un cūkas. Saskaldām viņu laivas ar cirvjiem. Zogam ieročus. Es neļauju ņemt gūstekņus, ja vien tie nav Apolona vergi no Venēras, Junonas vai Bakha namiem. Pārējiem mēs ļaujam izbēgt. Bailēm un leģendām ir jāizplatās. To mana armija saprot labāk par jebko citu. Viņi ir dogmatiski. Sēdēdami ap ugunskuriem, stāsta viens otram stāstus par mani. Viņu barvedis ir Pakss, viņš domā, ka esmu cilvēkā iemiesojies mīts. Daudzi no maniem kareivjiem pasākuši iegrebt koku stumbros un sienās sirpjAsmens attēlus. Takts un Dadzis tos iegrebj pretinieku miesā. Mani prasmīgākie karavīri no pleķainām vilkādām izgatavo standartus, kurus, uzdurtus šķēpu galos, ņemam līdzi kaujās.

Nošķiru Cereras nama vergus un pārējos notvertos audzēkņus, lai iekļautu viņus dažādajās vienībās. Zinu, ka viņu lojalitāte mainās. Pamazām. Viņi sāk saukt sevi nevis par Cereras, Minervas vai Diānas audzēkņiem, bet gan savu vienību vārdos. Četrus mazākos Cereras kareivjus pievienoju Sevro un gaudoņiem. Es nezinu, vai maiznieki izrādīsies tikpat pirmšķirīgi karotāji kā Marsa pārpalikumi, tomēr, ja kāds būs spējīgs nodzīt viņu tauciņus, tas būs Sevro.

Bailes grauž Apolonu veselu nedēļu. Mūsu rindas kļūst biezākas. Viņiem — retākas. Atbrīvotie vergi mums stāsta par šausmām Apolona pilī, par to, kā tur baidās, ka izlēkšu no ēnām, tērpts asiņainās vilkādās, lai dedzinātu un kropļotu.

Es no Apolona nama nebaidos; viņi ir muļķi, kas nespēj piemēroties manai taktikai. Toties bailes iedveš proktori un Šakālis. Man viņi ir viens un tas pats ienaidnieks. Tagad, kad Apolons neveiksmīgi mēģinājis atņemt man dzīvību, baidos, ka viņi rīkosies daudz tiešāk. Kad es pamodīšos ar mugurā ietriektu slāti? Šī ir viņu spēle. Es varu mirt jebkurā brīdī. Man jāiznīcina Apolona nams tūlīt un jāizraida viņu proktors no spēles, pirms nav par vēlu.

Kopā ar maniem leitnantiem sēžam mežā pie ugunskura un apspriežam nākamās dienas taktiku. Esam mazāk nekā divas jūdzes no Apolona nama pils, tomēr viņi neuzdrīkstas mums uzbrukt. Esam apmetušies meža biezoknī. Viņi ir ierāvušies aiz mūriem un baidās no mums. Arī mēs viņiem neuzbrūkam. Es zinu, ka Apolona proktors sabojātu pat visviltīgāko nakts uzbrukumu.

Pirms varam sākt, Naila jautā par Šakāli. Sevro klusā balsī stāsta, ko uzzinājis kalnos. Sapratis, ka klausāmies mēs visi, viņš ierunājas skaļāk.

„Viņa pils atrodas kaut kur zemajos kalnos. Pazemē, nevis augstajās korēs. Turpat blakus Vulkānam. Vulkānam izdevās prīmā starts. Zibenīgs. Viņi jau trešajā dienā triecienā ieņēma Plutonu. Efektīvie sūdabrāļi. Plutons tam nebija gatavs. Tāpēc Šakālis pārņēma vadību un lika viņiem atkāpties dziļajos tuneļos. Vulkāns gaudodams gāzās iekšā ar svaigiem ieročiem no savām kalvēm. Visam būtu pienācis gals. Šakālis būtu bijis vergs jau no pirmās nedēļas. Tādēļ, lai saglabātu savu iespēju uzvarēt spēlē, viņš iebrucināja tuneli — bez plāna, bez izejas. Nogalināja desmit audzēkņus no paša nama, kaudzēm pirmAtlases cilvēku. MedBoti nespēja nevienu izglābt. Pārējie četrdesmit palika iesprostoti tumšajās alās. Ūdens daudz, pārtikas nemaz. Viņi tur sabija gandrīz mēnesi, līdz izrakās ārā.” Sevro pasmaida, un es atceros, kādēļ Fičners sauc viņu par Goblinu. „Uzminiet, ko viņi ēda?”

Ja šakālis tiks iesprostots lamatās, tas nograuzīs pats savu kāju. Kurš man to stāstīja?

Mūsu priekšā sprakšķ uguns. Gaidīju, ka Mustanga nemierīgi grozīsies, tomēr tā vietā redzu, kā no viņas staro dusmas. Tīras dusmas. Viņa

sakož zobus, un seja nobāl. Zem segas satveru viņas plaukstu, bet meitene neatbild uz pieskārienu.

„Kā tu to visu uzzināji?” norūc Pakss.

Sevro ar naga galu uzsit pa vienu no saviem izliektajiem nažiem, ļaujot nakts gaisā atskanēt klusam tinkšķim. Tas atbalsojas mežā, atsitas pret kokiem un atgriežas mūsu ausīs kā zudis sakāmais. Tad mežā neko nedzirdu, neko, izņemot ugunskuru. Mana sirds salecas, un es notveru Sevro skatienu. Viņam nāksies uzmeklēt Taktu.

Mūs ieskauj slāpLauks.

„Sveicināti, bērni!” tumsā atskan balss. „Naktī kurt tik spožu ugunskuru ir bīstami. Un jūs esat saspiedušies kopā kā mazi kucēni; nē, necelieties kājās.” Tā ir melodiska balss. Frivola. Savādi tādu dzirdēt pēc tik daudziem smagiem mēnešiem. Neviens tā nerunā. Viņš ienāk gaismas lokā un nosēžas blakus Paksam. Apolons. Šoreiz viņš nav atvedis lāci, tikai garu šķēpu, no kura uzgaļa šķīst violetas dzirkstis.

„Laipni lūdzam, proktor Apolon!” es saku. Kokos virs mums sēž sargi, viņu bultas notēmētas uz proktoru. Neuzkrītoši dodu zīmi, lai atsauktu lamatas, un vaicāju, kādēļ viņš ieradies, it kā mēs nekad iepriekš nebūtu tikušies. Ziņa, ko viņš nodod ar savu ierašanos, ir ļoti vienkārša: maniem draugiem draud briesmas.

„Lai aicinātu jūs doties mājās, mani dārgie nomadi.” Viņš atver vīna blašķi un padod to tālāk. Nedzer neviens, izņemot Sevro. Viņš patur blašķi pie sevis.

„Proktoriem nevajadzētu nekur iejaukties. Tā teikts noteikumos,” apjucis saka Pakss. „Ar kādām tiesībām jūs nākat šurp? Tā ir negodīga spēle.”

Mustanga uzdod to pašu jautājumu.

Izcilais nopūšas, bet Sevro pieceļas un skaļi atraugājas, pirms viņš pagūst ko teikt. Tad dodas prom.

„Kur tu iesi?” Apolons aizsvilstas. „Neuzgriez man muguru, kad runāju!”

„Eju mīzt. Izdzēru visu tavu vīnu. Man labāk mīzt tepat?” Viņš pieliec galvu un uzliek plaukstu uz sava mazā vēdera. „Varbūt arī padirsīšu.”

Apolons sarauc degunu un pievēršas mums, tā ļaudams Sevro iet.

„Draudzīgs ieteikums nudien nav negodīga spēle, mans milzīgais draugs,” viņš paskaidro. „Man tikai rūp jūsu labklājība. Galu galā, esmu šeit, lai vadītu jūs mācībās. Vislabāk būtu, ja jūs visi atgrieztos ziemeļos, tas arī viss. Teiksim, ka tā būtu vislabākā stratēģija. Pabeidziet kaujas tur, sakoncentrējiet spēkus un tad virzieties uz āru. Tie ir kara likumi — neatklājiet sevi, ja esat vāji. Neizaiciniet pretinieku, par kuru neesat pārāki. Jums nav kavalērijas. Nav jumta virs galvas. Pieticīgi ieroči. Jūs nemācāties no savām kļūdām.”

Viņš aicinoši smaida. Kamēr proktors virpina pirkstos gredzenus un gaida mūsu atbildi, viņa smīns kā pusmēness uzšķērž skaisto seju.

„Cik laipni, ka rūpējaties par mūsu labklājību,” Mustanga atbild izsmējīgā augstMēlē. „Nudien saku, cik laipni! Silda manus kaulus. Jo sevišķi, ņemot vērā faktu, ka esat no cita nama. Bet sakiet, lūdzams, vai mans proktors ir informēts par to, ka esat šeit? Vai Marsa?” Viņa pamet ar zodu uz klusējošās Mīlijas pusi. „Vai Junonas? Vai esat izstrādājis nerātnību, godājamais kungs? Ja nē, kam jums slāpLauks? Vai varbūt pārējie skatās?”

Apolona skatiens salti nozib, bet smaids paliek kā bijis.

„Atklāti sakot, jūsu proktori nezina, ko jūs, bērni, šeit spēlējat. Tev, Virdžīnija, bija iespēja. Tu zaudēji. Neļauj sev slīgt rūgtumā. Lūk, Derovs tevi nepārprotami sakāva. Vai jūsu kopā pavadītā ziema likusi aizmirst faktu, ka uzvarēt var tikai viens nams, triumfēt tikai viens Pirmais? Vai jūs visi patiešām esat kļuvuši tik akli? Šis… puika nespēj jums neko sniegt.”

Viņš ielūkojas katram sejā.

„Tā kā jūsu bariņā satupuši pacietāki pauri, es atkārtošu vēlreiz — Derova uzvara nenozīmēs, ka uzvarējuši esat arī jūs. Neviens nesniegs jums mācekļa vietu, jo viņi uzskata, ka jūsu panākumu atslēga ir viņš. Jūs esat tikai sekotāji — kā ģenerālis Nejs vai Ajakss Minors — un kurš gan atceras tādus kā viņi? Šim Pļāvējam nav pat pašam sava standarta. Viņš jūs izmanto. Tas arī viss. Viņš jūs apkauno un grauj jūsu izredzes uz karjeru, kas būtu ilgāka par šo pirmo gadu.”

„Visu cieņu, proktor, bet jūs esat diezgan kaitinošs,” saka Naila, un no ierastās labestības viņas balsi nav ne miņas.

„Un tu joprojām esi verdzene.” Apolons norāda uz viņas zīmi. „Domāta, lai ciestu visa veida pārestības.”

„Tikai līdz brīdim, kad nopelnīšu tiesības valkāt vienu no šiem.” Naila norāda uz Mustangas vilkādas apmetni.

„Tava uzticība ir aizkustinoša, bet—”

Viņu pārtrauc Pakss. „Vai tu ļautu man tevi sasist asiņainu, Apolon? Derovs ļāva! Ļauj man tevi nopātagot, un es paklausīšu kā sārtais. Zvēru pie savu senču kapiem — Telemanu un—”

„Tu neesi nekas vairāk kā birokrātisks elfs,” nošņāc Milija. „Izdari mums pakalpojumu un tinies.”

Mani leitnanti ir lojāli, tomēr nodrebinos, iedomājoties, ko būtu pateicis Sevro vai Takts, ja viņi būtu bijuši pie ugunskura kopā ar mums. Paliecos uz priekšu, lai ieskatītos Apolonam acis. Man viņš jāprovocē šā vai tā.

„Izpalīdzi mums, ja? Ņem savus padomus, sastum tos, kur saule neiespīd, un lasies!”

Gaisā virs mums kāds iesmejas — sieviete. SlāpLauka iekšienē mūs vēro vēl citi proktori. Dūmakā redzu siluetus. Gik daudz viņu ir? Jupiters? Spriežot pēc smiekliem, varbūt Venēra? Tas būtu lieliski.

Pār Apolona seju pārskrien uguns. Viņš ir nikns.

„Lūk, man zināmā loģika. Ziema var kļūt aukstāka, bērni. Kad ārā valda sals, daudz kas iet bojā. Piemēram, vilki. Piemēram, lāči. Piemēram, mustangi.”

Man ir sagatavota atbilde, un tā ir pietiekami izsmeļoša.

„Apolon, es prātoju, kas notiks tad, ja atlasītāji uzzinās, ka tu esi noorganizējis arhiGubernatora dēla uzvaru? Ka tu, tā teikt, sagrozi spēli kā tāds tirgus bandītu vadonis.”

Apolons sastingst. Es turpinu.

„Tu izgāzies, kad mežā mēģināji mani nogalināt ar to stulbo lāci. Tagad tu ierodies šeit kā tāds izmisis muļķis, lai draudētu maniem draugiem, kad viņi nesāk slienāties gar tavu piedāvājumu mani nodot. Vai tu

tiešām nogalināsi mūs visus? Es zinu, ka no atlasītājiem redzamā ieraksta jūs varat izgriezt visu, ko vēlaties. Tomēr kā tu viņiem paskaidrosi mūsu visu nāvi?”

Mani leitnanti izliekas satriekti.

Es turpinu.

„Pieņemsim, ka flotes imperators vai, teiksim, legāts, vai kāds no citu namu atlasītājiem uzzina, ka arhiGubernators maksā proktoriem par krāpšanos un to, lai tie iznīcina konkurentus, liekot viņa dēlam uzvarēt, bet to bērniem zaudēt. Kā tev šķiet, vai korumpētajiem proktoriem draudētu kāds sods? Vai arhiGubernatoram? Kā tev šķiet, vai viņus uztrauktu tas, ka viņu bērni iet bojā negodīgā spēlē? Vai tas, ka tu saņem naudu, lai grautu meritokrātisko sistēmu? Izcelsies labākie. Vai tie, kuriem labāki sakari?”

Apolons sakož zobus.

Viņš palūkojas augšup uz pārējiem proktoriem. Tie prātīgi paliek neredzami tumsā. Viņš droši vien izvilcis īsāko salmiņu un bijis spiests nākt šeit lejā un kalpot par viņu krāpšanas seju. Kad viņš ierunājas, mani leitnanti klusē.

„Ja viņi to uzzinātu, bērni, no sekām ciestu visi,” Apolons draud. „Tāpēc laipni aicinu jūs turēt mēles aiz zobiem, kamēr jums tās vēl ir.”

„Vai arī?” Mustanga nikni prasa. „Ko jūs domājat darīt?”

„Tev to vajadzētu zināt labāk par visiem,” viņš atbild. Nesaprotu, ko viņš ar to grib teikt, tomēr šis teātris jau savu ir panācis. Esmu skaitījis sekundes kopš Sevro aiziešanas. Proktori gan nē. Pagriežos pret Mustangu.

„Cik ātri Sevro var noskriet divus kilometrus?”

„Domāju, ka šajā gravitācijā pusotrā minūtē. Tomēr viņš ir mazs melis, tāpēc iespējams, ka ātrāk.”

„Un cik tālu ir Apolona pils?”

„Ak, es teiktu, ka līdz tai ir kādi trīs kilometri, varbūt nedaudz vairāk.”

Apolons pielec kājās un visapkārt meklē Sevro.

„Brīnišķīgi,” es saku. „Teic, Mustanga, vai zini, kas man slāpLaukos patīk vislabāk?”

„Tas, ka skaņa netiek laukā?”

„Nē. Tas, ka skaņa netiek iekšā.”

Apolons izslēdz slāpLauku, un mēs izdzirdam gaudas. Tās plūst no attāluma, divas jūdzes no mums. No cietokšņa vaļņiem. No Apolona pils. Kliedzienu virzienā, sašvīkādami tālās debesis, īdēdami aiztraucas medBoti.

„Venēra! Vai tu viņus nepieskatīji? Tu stulbā…” Apolons norūc tukšajam gaisam.

„Mazais novilka savu gredzenu!” izsaucas neredzama sieviete. „Tos novilkuši viņi visi! Ja viņiem nav gredzenu, es slāpLaukā neko neredzu!” „Nu jau tie būs atkal uzvilkti,” es saku. „Tāpēc izvelc savu viedpulksteni un pastāsti man, ko tu redzi.”

„Tu mazais…” Apolons savelk plaukstas dūrēs. Es palecu atpakaļ. Starp mums nostājas Mustanga un Pakss.

,,Ne-e,” Pakss nodārdina, piesizdams pie platajām krūtīm ar milzīgo kara cirvi. Bruņas zem kažokādām ritmiski dun. „Ne-e!”

Sniegam pašķīstot, Apolons traucas ārā no meža; pārējie proktori seko viņam pa pēdām. Viņi ieradīsies par vēlu. Lai rediģē visu, ko grib, lai iejaucas, cik grib, bet kauja par Apolona namu jau ir sākusies, un Sevro ar Taktu jau ieņēmuši vaļņus.

Ar saviem leitnantiem ierodos kaujas laukā tieši laikā, lai redzētu, kā Takts ar nazi zobos rāpjas visaugstākajā tornī. Tā virsotnē, nostājies uz brustvēra simt metru augstumā kā tāds nevērīgs grieķu čempions, viņš nolaiž bikses un apčurā Apolona nama karogu. Lai šo karogu nopelnītu, viņš līdis cauri mēsliem. Nedēļas laikā notvertie vergi pastāstīja mums par pils vājo vietu — lieliem atejas caurumiem — un tā nu Takts, Sevro un gaudoņi izmantoja šo trūkumu šausminoši ātrā laikā. Apolona nama kareivjus pamodināja mēsliem klāti dēmoni. Ak, cik šausmīgi smird mani kareivji, kad atver mums vārtus! Aiz tiem paveras haoss.

Pils ir augsta, balta un grezna. Tās pagalms ir apaļš, un no tā sešas varenas durvis ved uz sešiem grandioziem spirālveida torņiem. Mani vīri ir mazākumā — trīs pret vienu. Tomēr viņi ir brīvi cilvēki, nevis vergi. Viņi cīnīsies labāk. Tomēr ne jau cīnītāju skaits draud mūsu paisuma

vilni pavērst pret manu iekarotāju armiju. Tas ir Apolona Pirmais — Nova. Proktors piešķīris viņam pašam savu pulsRīku. Violetās dzirkstelēs mirdzošu šķēpu. Tā gals skar vienu no Diānas beigtajiem bēriem, un meitene atsprāgst desmit pēdas atpakaļ, palikdama zemē un raustīdamās konvulsijās kā salauzta mehāniskā rotaļlieta.

Sapulcēju savus spēkus pie vārtu sarga nama pagalma malā. Daudzi, tāpat kā Takts, joprojām ir torņos. Man līdzās ir Pakss, Milija, Naila, Mustanga un trīsdesmit kareivji. Ienaidnieka Pirmais izkliedz pavēles saviem spēkiem. Mūs var iznīcināt viņa ierocis vien.

„Mustanga, vai tavs standarts ir gatavībā?” es noprasu. Jūtu viņas roku sev uz muguras, tieši zem krūšu bruņām. Ķiveres man nav. Mati sasieti ar ādas sloksni. Mana seja ir melna no sodrējiem. Labajā rokā sirpjAsmens. Kreisajā — noīsināts strāvas šķēps. Naila nes Cereras standartu.

„Paks, mēs esam izkapts. Meitenes, jūs vāciet labību.”

Mani vīri, torņos gaudodami, skrien un lec no logiem, lai pievienotos kaujai, un plūst apaļajā laukumā no visām pusēm. Viņu nosmērētās vilkādas smird pa gabalu. Bruģi starp manu un Apolona armiju klāj sniega kārta līdz potītēm. Proktori mirgo augstu debesīs, kur gaida, ka pulsSķēps ātri noliks manu armiju pie vietas.

„Nem viņu Pirmo,” man ausī čukst Mustanga. Viņa norāda uz slaido, spēcīgo zēnu un uzsit man pa pēcpusi. „Savāc viņu.”

„Divdesmit metri, un apstājies, Paks.” Viņš pamāj, ka sapratis manu pavēli.

„Pirmais ir mans!” ierēcos tā, lai dzird gan mana, gan viņu armija. „Nova, tu nolādētais paklīdeni! Tu esi mans! Tu jēra dvēsele! Tu smirdīgais sūdagabals!” Kamēr garais, jukušais iebrucējs ar sirpjAsmeni kliedz uz viņu Pirmo, Apolona spēki instinktīvi pakāpjas atpakaļ. „Pārējos paverdziniet!” es iekaucos.

Tad abi ar Pakšu metamies uz priekšu.

Pārējie seko kā vilnis, minot man uz papēžiem. Ļauju Paksam mani apsteigt. Viņš kliegdams ar cirvi rokās triecas virsū Novam un viņa miesassargu komandai — smagi bruņotiem zēniem un meitenēm ar tumšsarkaniem plaukstu nospiedumiem uz ķiverēm. Viņi vada triecienu pret

ienaidnieka līderi, tēmēdami tieši uz Pakšu, nolaizdami šķēpus, lai apturētu milža trako skrējienu. Šie ir slaidie zelti, dedzīgie slepkavotāji, kuri jau sen kļuvuši pārāk augstprātīgi, lai saprastu, ka ir briesmās, vai lai justu bailes, pirms krusto šķēpus ar Pakšu.

Tad Pakss apstājas kā iemiets.

Nepalēninādams gaitu, palecos, lai viņš var aizķert manu pēdu, atsperos, un Pakss pamet mani gaisā desmit metrus tālāk. Visu ceļu gaudoju kā nolāpīts un no murgiem izrauts ķēms, līdz ietriecos miesassargos. Trīs ir gar zemi. Kāds šķēps aizķer manu vēderu un atstāj švīku gar ribām, pagriezdams mani mirklī, kad trejžuburis šķeļ gaisu vietā, kur tikko bijusi mana galva. Piezemējos uz kājām, sasveros horizontāli un speru. Atgrūdies pagriežos un diagonāli cērtu, sašķaidīdams kāda gara kareivja atslēgas kaulu. Pret mani tiek triekts vēl viens šķēps, pasitu to malā un, pieskrējis pie tā īpašniekam, triecu celi Apolona pirmAtlases cīnītāja sejā. Viņš krīt atmuguriski, paraudams mani līdzi, jo ceļgals iesprūdis viņa ķiveres sejsegā. Izmantoju kritiena augstumu un cērtu kā neprātīgs, ar sirpja triecieniem apdullinādams trīs citus pirmAtlases kareivjus, līdz beidzot nogāžos zemē.

Mēs iekrītam sniegā. Mana pretinieka deguns ir lauzts, un viņš ir bezsamaņā, tomēr, izraujot celi no viņa ķiveres, jūtu, ka arī tas ir nejutīgs un asiņo. Paveļos malā, domādams, ka mani caurdurs šķēpi. Tomēr tā nenotiek. Vienā neprātīgā triecienā esmu sašķaidījis Apolona armijas galvu; Pakss un mani kareivji seko kā dzelzs priekškars, līdz vētras acī esmu palicis viens ar Novu. Viņš ir slaids un spēcīgs. Dzirksteļojošs šķēpa vēziens sašķaida kāda gaudoņa vairogu. Trieciens aizsit Miliju atmuguriski, un šķēps skar Pakša roku, nogāzdams milzi gar zemi kā tādu rotaļlietu. Es esmu slaidāks un spēcīgāks.

„Nova, tu mazā meitene!” kliedzu. „Tu šņukstošais sārtais!”

Ieraugot, ka tuvojos, nozibsnī viņa acis.

Kaujas laukā visi aiztur elpu, kad viņš piesardzīgi riņķo ap mani kā alnis, kas mēģina iedzīt stūrī vilku bara vadoni. Nenolaižam viens no otra skatu. Viņš uzbrūk pirmais. Izvairos un griežos, līdz šķēps ir garām un esmu viņam aiz muguras. Tad vienā lielā vēzienā, kā ar savu sirpjAsmeni cirzdams koku, salaužu viņa kāju un atņemu šķēpu.

Nova vaid kā bērns. Apsēžos viņam uz krūtīm, būdams apmierināts, ka šādi ncīdēju, kad manas kājas tika salauztas un nogrieztas Mikija tēlnieka darbnīcā. Demonstratīvi nožāvājos, par spīti tam, ka visapkārt virmo haoss.

Kaujas grožus savās rokās pārņem Mustanga.

Izbēg tikai viena Apolona nama audzēkne. Kāda meitene. Ātra meitene, nenozīmīga viņu nama locekle. Viņa kaut kā pamanās izlēkt pa visaugstākā torņa logu un noplanēt līdz zemei ar sava nama standartu rokā. Gluži vai burvestība! Tomēr redzu, kā ap viņu kustas gaiss. Apolona proktors cenšas saglabāt savu vietu spēlē. Meitene atrod zirgu un jāšus bēg no manas kājnieku armijas. Pakss met tālumā viņai nopakaļ šķēpu. Viņa roka nenodreb, un ierocis būtu pienaglojis zirga kaklu pie velēnas, tomēr nedabisks vējš brīnumainā kārtā pasit šķēpu sānis. Galu galā Mustanga lec zirgā no Apolona staļļiem un kopā ar gaudoņu meitenēm Dadzi un Oli metas bēglei pa pēdām. Viņas atved to atpakaļ, pārmestu pār Mustangas zirga segliem, un rikšojot ieper ar standartu.

Mana armija aurodama sveic Mustangu, kas iejāj iekarotās pils laukumā. Esam jau atbrīvojuši Cereras nama vergus; viņi ir nopelnījuši vietu manā armijā. Māju lejup Mustangai no savas vietas uz vaļņiem, kur sēžu kopā ar Sevro un Taktu, bezbēdīgi šūpojam kājas pāri mūra malai. Par spīti proktora gājienam ar pulsSķēpu, Apolona nams ir kritis mazāk nekā trīsdesmit minūtēs.

Apolona proktors gaisā apspriežas ar Jupiteru un Venēru. Viņi mirgo rīta gaismā, it kā nekas nebūtu noticis. Tomēr es zinu, ka viņš būs spiests pamest spēli; standarts un pils ir iekaroti. Viņš vairs nespēs man kaitēt.

„Ar tevi ir cauri!” izsmeju viņu. „Tavs nams ir kritis!” Mana armija ierēcas vēlreiz. Izbaudu šo skaņu un ziemas gaisu, kamēr pār Marinera ielejas rietumu malu spraucas pirmie saules stari. Vairums šo balsu būtu vergi. Tā vietā viņi man seko no laba prāta. Drīz man sekos pat Apolona nama audzēkņi.

Mežonīgi iesmcjos, manās dzīslās karsti deg uzvara. Vienu proktoru esam uzvarējuši. Tomēr mums joprojām var kaitēt Jupiters. Viņa

nams ir vesels, spēcīgs un tālu ziemeļos. Mani pārņem pēkšņs niknums, un sirdī uzliesmo vēl kas daudz drūmāks — augstprātība, nevaldāma, traka augstprātība. Paķeru pulsSķēpu, atvēzējos un metu ieroci, cik tālu vien spēju proktoru pulciņa virzienā. Mana armija noskatās šajā nekaunībā. Kad šķēps izlido cauri to aizsarglaukam, trīs proktori pašķīst kur kurais. Viņi pagriežas, lai mani uzlūkotu. Un to acīs mirdz uguns. Tomēr manu kaismi nevar apmierināt viens šķēpa metiens. Es ienīstu šos stulbos intrigu vērpējus. Es viņus iznīcināšu.

„Jupiter! Tu esi nākamais! Tu esi nākamais, tu suņa sūds!”

Tad Pakss auro manu vārdu. To atbalso Takta balss, bet pēc tam no augsta torņa atkārto Naila. Drīz vien iekarotajā pilī to dzied simt balsu — no pagalma līdz augstajiem vaļņiem un torņiem. Viņi ritmā sit savus zobenus, šķēpus un vairogus un tad met tos pret proktoriem. Simt šāviņu nekaitīgi atsitas pret pulsLaukiem, un daudziem no manējiem jāmūk malā, lai nepakļūtu zem krītošiem ieročiem, tomēr tas ir jauks skats, jauka skaņa, ar kādu uz bruģakmens līst metāla lietus. Un viņi vēlreiz sāk skandēt manu vārdu. Viņi atkārto proktoriem Pļāvēja vārdu vēl un vēlreiz, jo tagad zina, kas ir mūsu īstais ienaidnieks.

39.PROKTORA BALVA

Rīta saule ir augstu, bet mana armija vēl guļ. Man nevajag atpūsties, lai gan kompānijas pēc sēžu uz vaļņiem kopā ar Sevro un pusduci citu audzēkņu. Viņi paliek manā tuvumā, it kā brīvāka vieta varētu sniegt proktoriem iespēju mani nogalināt.

Sevro ir atbrīvojis piecus Merkura audzēkņus no Apolona vergu grupas. Viņi pulcējas ap manu draugu uz aizsargmūra, kur spēlē veiklības spēles — sit viens otram pa plaukstām, lai redzētu, kurš ir visātrākais. Es nespēlēju, jo pārāk viegli uzvaru; lai jau bērni papriecājas. Lai gan smagāko nastu cēla Sevro un Takts, pēc pils ieņemšanas mani zēni un meitenes domā, ka esmu apbrīnas vērts. Mustanga man teica, ka tāds gadījums ir retums.

„Viņi domā, ka tu esi gluži vai nācis no citiem laikiem.”

„Es nesaprotu.”

„It kā tu būtu viens no senajiem iekarotājiem. Aizvēsturiskajiem zeltiem, kuri ieņēma Zemi, iznīcināja tās flotes un tā tālāk. Viņi izmanto to kā aizbildinājumu, lai nebūtu ar tevi jāsacenšas, jo kā gan Hēfaists var sacensties ar Aleksandru vai Antonijs ar Cēzaru?”

Pakrūte savelkas mezglā. Šī ir tikai spēle, bet viņi mani tik ļoti iemīļojuši. Kad sāksies sacelšanās, šie zēni un meitenes būs mani ienaidnieki, un viņu vietā man līdzās nāks sarkanie. Cik fanātiski šie sarkanie būs? Un vai viņu degsmei būs kāda nozīme, ja tiem nāksies stāties pretī tādām būtnēm kā Sevro, Takts, Pakss un Mustanga?

Skatos, kā Mustanga nāk pa mūra valni uz manu pusi. Viņa tikko manāmi pieklibo, jo ir izmežģījusi potīti, tomēr stāvs izstaro grāciju. Mati kā zariem piebirusi ligzda, zem acīm tumšo loki. Viņa man uzsmaida. Viņa ir skaista. Kā Ēo.

No aizsargmūra redzam pāri Dižmežam, kur tālu ziemeļos sākas Marsa augstienes. Rietumos, pa kreisi no mums, kvēlo mākoņi. Mustanga norāda uz debesim.

„Tuvojas proktors.”

Mani miesassargi sastājas ciešāk ap mani, tomēr tas ir tikai Fičners. Sevro spļauj pāri brustvēram. „Atgriežas mūsu dāsnais tēvs.”

Fičners nolaižas ar smaidu, kas vēsta par pārgurumu, bailēm un kādu nieku lepnuma.

„Vai varam parunāt?” viņš man jautā, uzlūkodams manus sadrūmušos draugus.

Abi ar Fičneru sēžam Apolona kara zālē. Mustanga biksta uguni. Fičners viņu skeptiski pēta, proktoram acīmredzami nepatīk viņas klātbūtne. Viņam ir viedoklis gandrīz par visu, gluži kā vēl kādam, ko pazīstu.

„Tu esi savārījis tādas ziepes, puis’.”

„Vienosimies, ka tu mani nesauksi par puisi" saku.

Viņš pamāj. Fičners nevalsta mutē gumiju. Viņš nezina, kā pateikt to, ko ir nācis man pavēstīt. Par to vēsta raizes viņa acīs.

„Apolons nav pametis Olimpu,” es saku.

Pārsteigts par manu minējumu, viņš sastingst. „Tieši tā. Viņš joprojām ir tur.”

„Un ko tas nozīmē, Fičner?” Pienāk Mustanga un apsēžas man blakus.

„To tas arī nozīmē,” viņš atbild, skatīdamies uz mani. „Viņš nav pametis Olimpu, kā viņam būtu vajadzējis darīt. Ir pamatīgs juceklis. Ja Šakālis uzvarētu, Apolonam pienāktos sulīgs kumosiņš. Tāpat arī Jupiteram un vēl dažiem. Klīda runas, ka tiks piedāvāta viena no prētoru bruņinieku pozīcijām uz Lunas.”

„Un tagad šī izvēle izslīd caur pirkstiem,” Mustanga piebilst. Viņa smīnēdama pamet skatu uz mani. „Kaut kāda zēna dēļ.”

Iesmejos. SlāpLauks liek skaņai atbalsoties. „Kas tagad būtu jādara?”

„Tu joprojām vēlies uzvarēt, ja?” Fičners prasa.

,Jā.”

„Tāpēc tas viss?” viņš man jautā, lai gan ir skaidrs, ka savā prātā proktors domā ko citu. „Mācekļa vietu tu dabūsi tik un tā.”

Paliecos uz priekšu un uzsitu ar pirkstu pa galdu. „Galvenais ir parādīt viņiem, ka viņi nedrīkst nolādēti krāpties paši savā spēlē. ArhiGubernators nedrīkst vienkārši pateikt, ka viņa dēls ir labākais un ka viņam vajadzētu mani pārspēt tikai tāpēc, ka viņam paveicies piedzimstot. Runa ir par nopelniem.”

„Nē,” saka Fičners, paliecies man pretī. „Runa ir par politiku.” Viņš pamet skatu uz Mustangu. „Nu, vai tu beidzot nesūtīsi viņu prom?” „Mustanga paliek.”

„Mustanga,” Fičners mēdās. „Nu, Mustanga, ko tu domā par arhiGubernatora krāpšanos dēla dēļ?”

Mustanga parausta plecus. „Nogalini vai tiec nogalināts, krāpies vai tiec apkrāpts? Esmu redzējusi, ka izcilie, it sevišķi iezīmētie, ievēro tieši šādus likums.”

„Krāpies vai tiec apkrāpts.” Fičners pabungo ar pirksta galu pa virslūpu. „Interesanti."

„Tev jau nu par krāpšanos vajadzētu šo to zināt,” viņa saka.

„Tev jāļauj mums ar Derovu parunāt zem četrām acīm, Mustanga" „Viņa paliek.”

„Tas nekas,” viņa mīklaini nomurmina. Aiziedama Mustanga paspiež manu plecu. „Tik un tā tavs proktors mani garlaiko.”

Kad Mustanga ir aizgājusi, Fičners skatās man acīs. Viņš iebāž roku kabatā, vilcinās, tad izvelk no tās kādu priekšmetu. Mazu kastīti. Viņš nomet to uz galda un dod zīmi, lai atveru. Nesaprotu kāpēc, bet jau zinu, kas tajā būs iekšā.

„Tiesa, jūs, maitasgabali, esat man parādā par pāris iekarojumiem,” rūgti iesmejos un uzvelku pirkstā Dejotāja gredzenNazi. Saliecu pirkstu,

un no rotas izšaujas astoņas collas garš asmens. Saliecu locītavu vēlreiz, un ierocis atgriežas vietā.

„Obsidiāni tev to atņēma, pirms izgāji Pāreju, ja? Man teica, ka tas piederējis tavam tēvam.”

„Kāds tev to pastāstīja?” Bakstu kara zāles galdu ar asmeni. „Cik kļūdaina informācija.”

„Nav nekādas vajadzības lekties, puis’.” Paceļu skatu un ielūkojos Fičnera acīs. „Tu ieradies šeit, lai iegūtu labu mācekļa vietu. Tu esi to panācis. Ja turpināsi izaicināt proktorus, viņi tevi nogalinās.”

„Man šķiet, ka esam par to runājuši jau iepriekš.”

„Derov, tam, ko tu dari, nav nekādas sajātas jēgas! Tā ir pārgalvība!” „Nekādas jēgas?” es atbalsoju.

„Kas būs, ja sakausi arhiGubernatora puiku? Ko tu panāksi?” „Visu!” es aizsvilstos. Drebu dusmās un lūkojos liesmās, līdz atkal spēju valdīt pār savu balsi. „Tas pierādīs, ka esmu labākais zelts šajā skolā. Tas parādīs, ka varu izdarīt visu, ko var viņi. Kādēļ gan man ar tevi runāt, Fičner? Esmu to visu paveicis bez tavas palīdzības. Tu man neesi vajadzīgs. Apolons mēģināja mani nogalināt, bet tu neko nedarīji! Neko! Ko tieši esmu tev parādā? Varbūt šo?” Ļauju izslīdēt asmenim.

„Derov.”

„Fičner.” Nobolu acis.

Viņš uzsit pa galdu. „Nerunā ar mani tā, it kā es būtu kāds muļķis! Paskaties uz mani! Paskaties uz mani, tu vīzdegunīgais, mazais nelga!” Paskatos uz viņu. Proktora vēders kļuvis lielāks. Viņa seja pārāk nomocīta, lai piedienētu zeltam. Mati dzelteni un netīri atsukāti atpakaļ. Viņš nekad nav bijis izskatīgs, bet šobrīd mazāk nekā jebkad.

„Paskaties uz mani, Derov. Par visu, kas man ir, es esmu bijis spiests cīnīties. Es nepiedzimu arhiGubernatora ģimenē. Tālāk par šo es nekad netikšu, lai gan man vajadzētu sasniegt daudz vairāk. Manam dēlam vajadzētu sasniegt vairāk, tomēr viņš to nespēj, un viņam tas nekad nebūs ļauts. Ja mēģinās, tad mirs. Katram ir robeža, Derov. Robeža, kurai pāri viņš nevar tikt. Tava ir augstāka nekā manējā, tomēr tā nav tik augsta, kā tev nolādēti gribētos. Ja tu uzkāpsi augstāk, viņi nogāzis tevi zemē.”

Viņš kā apkaunots novēršas un lūkojas liesmās. Viņa dēls. Tas redzams viņu sejas krāsā, viņu vaibstos, raksturā un tajā, kā viņi viens ar otru runā. Esmu muļķis, ka nesapratu to agrāk.

„Tu esi Sevro tēvs,” es saku.

Viņš kādu bridi neatbild. Kad Fičners ierunājas, viņa balsi skan lūgums. „Tu liec viņam domāt, ka viņš var uzkāpt augstāk, nekā tas ir iespējams. Tu viņu nogalināsi, zēn. Un nogalināsi ari sevi.”

„Tad palīdzi mums!” mudinu viņu. „Dod man ieroci cīņā pret Apolonu! Vai vēl labāk — cīnies pret viņiem kopā ar mani! Sapulcē pārējos proktorus, un mēs viņu uzveiksim!”

„Es nevaru, zēn. Es nevaru.”

Nopūšos. „Nē, man jau likās, ka tu to nedarīsi.”

„Ja es tev palīdzētu, mana karjera būtu galā vienā mirkli. Viss, kā dēļ esmu vergojis, tas viss būtu apdraudēts. Un kādēļ? Tikai tāpēc, lai pierādītu, ka arhiGubernatoram nav taisnība.”

„Visi tik ļoti baidās no pārmaiņām,” saku un no sirds uzsmaidu salauztajam vīram. „Tu man atgādini manu tēvoci.”

„Nekādu pārmaiņu nebūs,” Fičners pieceldamies noņurd. „Nekad nav bijis. Zini savu sasodīto vietu, vai arī dzīvs no šejienes ārā netiksi, zēn.” Izskatās, ka viņš grib pasniegties un pieskarties manam plecam. Tomēr to nedara. „Velns, lamatas tev jau ir izliktas. Tu ej tajās taisni iekšā.” „Esmu gatavs Šakāļa lamatām, Fičner. Vai Apolona. Tam nav nozīmes. Viņi nespēs novērst to, kas viņus sagaida.”

„Nē,” mirkli vilcinājies, saka Fičners. „Ne jau viņu lamatas. Tās, ko izlikusi meitene.”

Atbildu tā, lai viņš saprastu. „Fičner. Netaisi man par muļķi ar saviem aptuvenajiem, kaitinošajiem mājieniem par divkosību. Mana armija ir mana. Iegūta ar sirdi, ķermeni un dvēseli. Tagad viņi nevar nodot mani vairāk, nekā es varētu nodot viņus. Ko tādu kā mēs tu nekad agrāk neesi redzējis. Tādēļ izbeidz.”

Viņš nošūpo galvu. „Šī ir tava cīņa, zēn.”

„Jā. Šī ir mana cīņa,” smaidīdams saku. Tagad ir pienācis brīdis, ko gaidīju. „Fičner, pagaidi!” saku, pirms viņš sasniedzis durvis. Proktors

apstājas un pagriežas pret mani. Atgrūžu krēslu no galda un pieeju pie viņa. Viņš ieinteresēts mani uzlūko. Tad es sniedzu viņam roku. „Paldies tev, par spīti visam.”

Viņš to satver. „Lai tev veicas, Derov!” Fičners saka. „Tomēr parūpējies par Sevro. Tas mazais sūdagabals sekos tev jebkur, vienalga, ko viņam saku.”

„Es par viņu parūpēšos. Apsolu.” Mans ellesnirēja tvēriens ap viņa plaukstu kļūst spēcīgāks.

Uz mirkli, tikai uz mirkli esam draugi. Tad viņš saviebjas no spiediena, ko jūt savā rokā. Sākumā Fičners iesmejas, bet tad saprot, un viņa acis ieplešas.

„Piedod,” es saku.

Tad es salaužu viņa degunu un triecu elkoni deniņos, līdz viņš vairs nekustas.

40 .PARADIGMA

„Fičners devās prom?” viņa man jautā.

„Pa logu,” atbildu.

Vēroju Mustangu pār Apolona baltās kara zāles galdu. Arā sākusies sniega vētra — bez šaubām, lai noturētu manu armiju pilī, pie mūsu siltajiem kamīniem un kūpošajiem zupas katliem. Sasieti ar ādas loksnēm, viņas mati vijas ap pleciem. Mugurā vilkāda tāpat kā pārējiem, bet viņas tērpu rotā sarkanas svītras. Dubļainie zābaki ar piešiem tiek atbalstīti pret galda malu. Viņas standarts — vienīgais ierocis, kas Mustangai patīk, — tiek atsliets pret krēslu viņai blakus. Mustangai ir aša seja. Aša uz izsmējīgiem Smaidiem. Aša uz patīkami drūmiem skatieniem. Man tiek smaids un jautājums, par ko es domājot.

„Es prātoju, kad tu mani nodosi,” saku.

Viņa sarauc uzacis. „Tu to gaidi?”

„Krāpies vai tiec piekrāpts,” saku. „Atbalss no tavām lūpām.”

„Vai tu grasies mani piekrāpt?” viņa noprasa. „Nē. Jo kādas priekšrocības tu vari tā iegūt? Mēs ar tevi esam uzvarējuši šo spēli. Viņi grib, lai ticam, ka vienam jāuzvar uz visu pārējo rēķina. Tā nav taisnība, un mēs to pierādām.”

Es klusēju.

„Es tev uzticos, jo toreiz, kad biji iekarojis manu pili, tu redzēji, ka esmu noslēpusies dubļos, bet ļāvi man aizbēgt,” viņa domīgi paskaidro.

„Un tu uzticies man, jo es izvilku tevi no dubļiem, kad Kasijs bija atstājis tevi nomirt.”

Neatbildu.

„Tāpēc, lūk, kur atbilde. Tu paveiksi lielas lietas, Derov.” Viņa nekad nesauc mani vārdā. „Varbūt tev tās nav jāpaveic gluži vienam?”

Mustangas vārdi liek man smaidīt. Tad pielecu stāvus, sabiedēdams

viņu.

„Sapulcē mūsu vīrus!” pavēlu.

Es zinu, ka viņa gaidīja, ka varēs šeit atpūsties. Es arī uz to cerēju. Mani vilina zupas aromāts. Tāpat arī siltums, gulta un doma par klusu brīdi kopā ar Mustangu. Tomēr ne jau tā cilvēki iekaro pretinieku zemes.

„Mēs pārsteigsim proktorus. Sagrābsim Jupiteru.”

„Mēs nevaram viņus pārsteigt.” Mustanga ar pirkstu pabungo pa savu gredzenu. Fičnera radītais slāpLauks ir prom. Mēs atmestu gredzenu valkāšanu pavisam, tomēr tie ir mūsu apdrošināšana. Proktori var pamanīties izrediģēt šo vai to, bet skaidrs, ka viņi nedrīkst ietekmēt pārraidi tik daudz, lai atlasītājiem rastos aizdomas.

„Un pat tad, ja mēs izkulsimies cauri šai vētrai, ko tu panāksi, iekarojot Jupiteru?” viņa vaicā. „Ja Apolons nedevās prom, kad viņa nams zaudēja, to nedarīs arī Jupiters. Tu tikai izaicināsi viņus iejaukties. Tagad mums vajadzētu uzbrukt Šakālim!”

Es zinu, ka proktori vēro, kā plānoju šo gājienu. Es gribu, lai viņi zina, kāds tas būs.

„Es neesmu gatavs tikties ar Šakāli,” saku viņai. „Man vajag vairāk sabiedroto.”

Mustanga skatās manī caur sarauktu pieri. Viņa nesaprot, bet tam nav nozīmes. Drīz viņa sapratīs.

Par spīti putenim, mana armija virzās strauji. Satinamies apmetņos un kažokādās tik biezi, ka izskatāmies pēc dzīvniekiem, kas brien pa sniegu. Naktī sekojam zvaigznēm un ejam uz priekšu, par spīti spēcīgajam vējam un sniega kupenām. Mana armija nekurn. Viņi zina, ka nevedīšu viņus bezmērķīgi. Mani jaunie kareivji cenšas vairāk, nekā biju

iedomājies. Viņi ir par mani dzirdējuši. Par to parūpējies Pakss. Un viņi izmisīgi cenšas atstāt uz mani iespaidu. Tas sāk radīt sarežģījumus. Lai kur es ietu, gājēji ap mani pēkšņi sāk iet divtik raiti, tā apdzīdami tos, kas iet priekšā, vai atstādami tālu aiz muguras tos, kas iet aiz viņiem.

Sniega vētra ir nežēlīga. Pakss visu laiku turas manā un Mustangas tuvumā, it kā gribētu pasargāt mūs no vēja. Viņi abi ar Sevro nepārtraukti kāpj viens otram uz papēžiem, jo grib būt man vistuvāk, lai gan Pakss, visticamāk, gribētu kurt man kamīnus un silti sasegt pirms gulētiešanas, ja es viņam to ļautu, bet Sevro teiktu, lai pats kustinu savu pēcpusi. Tagad, ikreiz palūkojoties uz draugu, redzu, cik viņš līdzīgs savam tēvam. Tagad, kad zinu par viņa ģimeni, Sevro šķiet vājāks. Tam gan nav pamatota iemesla, laikam vienkārši biju iedomājies, ka viņš patiešām izvēlies no kādas vilcenes klēpja.

Galu galā sniegi aprimst, strauji un nenovēršami iestājas pavasaris, kas apstiprina manas aizdomas. Proktori spēlē spēlītes. Gaudoņi parūpējas par to, lai visi skatieni būtu pievērsti debesīm gadījumam, ja proktori nolemj mūs pa ceļam apcelt. Neviens neparādās. Takts vēro, vai neparādīsies viņu pēdas. Tomēr visapkārt valda klusums. Neredzam ienaidnieka izlūkus, nedzirdam tālumā pūšam kara taures, nekur neceļas dūmi, izņemot Marsa augstienes ziemeļos.

Pārmeklējam krājumu noliktavas apdegušās un izpostītās pilīs un tuvojamies Jupiteram. Bakha pilī atrodam krūkas, kuras Sevro par lielu vilšanos pildītas ar vīnogu sulu, nevis vīnu, no Junonas dziļajiem pagrabiem iznesam sālītu liellopa gaļu, pūdētus sierus, lapās ietītas zivis un pakas ar visuresošo kūpināto zirga gaļu. Tas viss ļauj mums soļot ar pilniem vēderiem.

Pēc četrām smagām dienām esmu sasniedzis un ielencis zemajās kalnu pārejās uzcelto, trīskāršu mūru apjozto Jupitera pili. Sniegs kūst pietiekami ātri, lai zeme zem mūsu zirgu pakaviem kļūtu mīksta. Caur mūsu nometni tērcītēs plūst izkusušie ūdeņi. Pat nepūlos izstrādāt rīcības plānu. Vienkārši paziņoju Pakša, Mīlijas un Nailas vienībām, ka tā, kura iegūs man šo cietoksni, saņems balvu. Aizstāvju ir ļoti maz, un mana armija vienas dienas laikā iekaro ārējos nocietinājumus, starp retajiem strēlnieku posteņiem sabūvējot virkni koka rampu.

Manas pārējās trīs divīzijas izlūko apkārtējās teritorijas en force gadījumam, ja šajā pasākumā savu degunu sadomā iebāzt Šakālis. Šķiet, ka Jupitera apjomīgākie spēki atrodas zem klajas debess viņpus nu jau atkusušajai Argosai, kur ielenkuši Marsa pili. Viņi negaidīja, ka ledus aizies tik ātri. Joprojām’ne miņas no Šakāļa vīriem vai proktoriem. Prātoju, vai viņi jau atraduši vienā no Apolona pils cellēm ieslēgto Fičneru. Atstāju viņam ēdienu, ūdeni un nozilinātu seju.

Aplenkuma trešajā dienā virs Jupitera vaļņiem tiek pacelts balts karogs. No Jupitera pils sānu vārtiem izslīd kārns, bikli smaidošs vidēja auguma zēns. Pils slejas pār augstu, klinšainu zemi. Tā iespiesta starp divām klinšu kraujām tā, ka trīskāršie aizsargmūri izliecas uz priekšu. Drīz es būtu sūtījis vīrus lejup pa stāvajām kalnu sienām. Tas būtu bijis darbiņš gaudoņiem, tomēr viņiem slavas jau vairāk nekā gana. Šis aplenkums pieder kareivjiem, ko sagūstījām, kad sagrābām Apolona pili.

Zēns vilcinādamies nostājas galveno vārtu priekšā. Tur dodos viņam pretī kopā ar Sevro, Mīliju, Nailu un Pakšu. Pat bez Mustangas un Takta esam biedējošs pulciņš, lai gan Mustangu pēc skata nekad nevarētu saukt par biedējošu — labākajā gadījumā varbūt par enerģisku. Mīlija izskatās kā izkāpusi no murga — pasākusi nēsāt līdzi trofejas tāpat kā Takts un Dadzis. Bet Pakss mēdz savā milžu cirvja kātā iegriezt pa robam par katru sagrābto vergu.

Manu leitnantu priekšā zēns neslēpj satraukumu. Viņš smaida saraustīti, it kā uztrauktos, ka mums tas varētu nepatikt. Viņam pirkstā Jupitera gredzens. Zēns izskatās izsalcis, jo gredzens tikpat kā vairs neturas pirkstā.

„Mani sauc Lucians,” viņš saka, cenzdamies izklausīties vīrišķīgs. Izskatās, ka viņš par galveno uzskata Pakšu. Pakss dārdoši iesmejas un norāda uz mani un manu sirpjAsmeni. Paskatījies uz mani, Lucians saraujas. Es domāju, ka viņš labi zināja, ka vadonis esmu es.

„Esam atnākuši pārmīt smaidus?” es noprasu. „Ko tu teiksi?” „Teikšu — bads,” viņš bēdīgi iesmejas. „Neko citu kā žurkas un ūdenī vārītu zaļu labību neesam ēduši jau trīs nedēļas.”

Man šī zēna gandrīz vai žēl. Viņa mati ir netīri, acīs asaras. Viņš zina, ka atsakās no iespējas iegūt mācekļa vietu. Padodoties viņš sevi ir

apkaunojis uz visu atlikušo mūžu. Bet viņš ir izsalcis. Tāpat kā pārējie septiņi aizstāvji. Savādi, ka tie visi ir no Jupitera, nevis vergi. Viņu Pirmais pilī atstājis savus vājākos kareivjus, nevis vergus.

Pils aizstāvju vienīgais padošanās nosacījums ir tas, ka nedrīkstam viņus padarīt par vergiem. Vienīgi Pakss rūc kaut ko cildenu par to, ka viņiem sava brīvība jānopelna tāpat kā mums pārējiem, tomēr es zēna nosacījumu pieņemu. Lieku Mīlijai viņus pieskatīt. Ja viņi dumposies, meitene no viņu skalpiem pagatavos trofejas. Piesienam pagalmā savus zirgus. Bruģa klājums piegružots. Augstu klinšu sienā iestiepjas liels, stūrains cietoksnis.

Caur mākoņiem sūcas tumsa. Kalnu pārejā biezē negaiss, tādēļ ievedu savus spēkus pilī un aizveru aiz tiem vārtus. Mustanga un viņas vienība paliek aiz mūriem un atgriezīsies vēlāk vakarā, kad kopā ar Taktu būs beiguši izlūkot. Sarunājamies ar sakarRīku palīdzību, un Takts lādas par to, ka mums virs galvas ir jumts. Vakarā sākas pamatīgas lietavas.

Parūpējos par to, lai pirms ēšanas pirmās gultas Jupitera guļamzālēs tiek maniem veterāniem. Mana armija ir disciplinēta, tomēr par siltu gultu viņi šobrīd būtu gatavi nodurt pašu mātes. Gulēšana uz zemes ir vienīgā lieta, pie kuras vairums tā arī nav pieradis. Viņiem pietrūkst pēļu un zīda palagu. Man pietrūkst mazās lāviņas, kurā dalījos ar Eo. Tagad viņa ir mirusi jau ilgāk, nekā bijām precēti. Esmu pārsteigts, cik ļoti sāp sirds, kad to aptveru.

Es domāju, ka pēc Zemes sistēmas man šobrīd ir astoņpadsmit gadu. Neesmu pilnīgi drošs.

Bada nomocītajiem Jupitera aizstāvjiem mūsu maize un gaļa ir kā debesis zemes virsū. Lucians ar savu pulciņu — visas izkāmējušās un pārgurušā paskata dvēseles — ēd tik ātri, ka Naila sāk uztraukties, vai viņu kuņģi nepārplīsīs. Viņa skraida ap katru no tiem un rājas, ka kūpinātā zirga gaļa vairs nekur neaizrikšos. Pakss ar saviem asinskupriem ik pa laikam iemet pazemīgajam pulciņam ar kādu kaulu. Milža smiekli ir lipīgi. Tie rēcoši izlaužas no viņa, bet, turpinoties ilgāk par divām sekundēm, pāriet meitenīgā ķiķināšanā. Kad viņš sāk dzīt jokus, neviens nespēj noturēt akmens ģīmi. Pakss atkal sāk stāstīt par Helgu. Ar acīm meklēju

Mustangu, lai varam par to pasmieties, bet viņa būs prom vēl vairākas stundas. Man viņas pietrūkst pat šobrīd, un krūtīs kaut kas briest, jo zinu, ka šonakt viņa palīdīs zem manas segas un mēs kopā šņākuļosim kā tēvocis Nerols pēc Ziemassvētkiem.

Pasaucu pie galda gala Miliju. Mana armija atpūšas Jupitera kara zālē; viņi nepiespiesti izbauda iekarojumu. Jupitera karte ir iznīcināta. Nespēju noteikt, kas viņiem zināms.

„Ko tu domā par mūsu namatēviem?” es vaicāju Mīlijai.

„Es saku — apzīmogo viņus.”

Es klakšķinu mēli. „Tev patiešām nepatīk turēt solījumus, ne tā?”

Ar savu stūraino, nežēlīgo seju viņa ļoti atgādina vanagu. Meitenes balss ir tāda pati kā vaibsti. „Solījumi ir tikai važas,” viņa aizsmakusi saka. „Abi domāti, lai tos sarautu.”

Saku Mīlijai, lai liek jupiteriešus mierā, bet tad skaļi pavēlu viņai atnest vīnu, ko salaupījām ceļā uz Jupitera pili. Viņa pasauc pāris zēnus un uznes no Bakha pagrabiem zagtās mucas.

Muļķīgi nostājos uz galda. „Un es pavēlu jums piedzerties!” auroju savai armijai. Viņi skatās uz mani, it kā es būtu jucis.

„Piedzerties?” kāds pārjautā.

„Jā!” pārtraucu viņu, pirms viņš paspējis bilst ko vairāk. „Vai to spēsiet? Reizi dzīvē uzvesties kā muļķi?”

„Mēs mēģināsim!” iesaucas Mīlija. „Vai ne?” Viņai tiek atbildēts ar gavilēm. Kad kādu brīdi esam dzēruši Bakha krājumus, piedāvāju arī jupiteriešicm. Pakss grīļīgi pieceļas, lai protestētu, ka dalīsimies ar tik labu vīnu. Viņš ir labs aktieris.

„Vai tu runā man pretī?” es noprasu.

Pakss vilcinās, bet pamanās palocīt savu milzīgo galvu.

Izvelku no muguras maksts savu sirpjAsmeni. Tas rūc mitrajā kara zāles gaisā. Simt acu pievēršas mums. Ārā ducina pērkons. Pakss sper vienu dzērāja soli uz priekšu. Viņa plauksta uzlikta uz cirvja spala, tomēr rokās viņš to neņem. Pēc mirkļa Pakss pakrata galvu un nometas uz ceļa, tik un tā viņš ir gandrīz manā augumā. Iebāžu zobenu makstī un pieceļu viņu kājās. Saku, ka Paksam nāksies doties patruļā.

„Patrulēt? Bet… vētrā un lietū?”

„Tu dzirdēji, ko teicu, Paks.”

Asinskupri kurnēdami velkas viņam nopakaļ izciest sodu. Viņi visi ir pietiekami gudri, lai saprastu savas lomas pat tad, ja nezina izrādes mērķi. „Disciplīna!” lielos Lucianam. „Disciplīna ir labākais cilvēces tikums. Pat tad, ja tie ir tādi lieli mežoņi. Tomēr viņam taisnība. Šovakar iztiksiet bez vīna. Tas jums vēl jānopelna.”

Kamēr Pakss ir prom, izrādos, svinīgi pasniegdams Venēras un Bakha vergiem simboliskas vilkādas par to, ka tie izcīnījuši savu brīvību, ieņemdami man šo cietoksni. Simboliskas tādēļ, ka mums nav laika atrast > >7 īstus vilkus. Noskaņojums zālē ir viegls un jautrs. Beidzot armijā valda līksmība, lai gan neviens nenoliek malā savus ieročus. Naila tiek pierunāta nodziedāt dziesmu. Viņai ir eņģeļa balss. Viņa ir dziedātāja Marsa Operas namā un būtu uzstājusies Vīnē, bet ielūgums uz Institūtu ir prestižāka iespēja. Iespēja, kas tiek dota tikai reizi mūžā. Kādas blēņas.

Lucians sēž telpas stūrī kopā ar pārējiem septiņiem pils aizstāvjiem un noskatās, kā mūsu karavīri aizmieg pie galdiem, pie kamīna, stūros un gar sienām. Daži aizlavās, lai iezagtos gultās. Manas ausis kutina krācienu skaņa.

Sevro paliek manā tuvumā, it kā proktori jebkurā brīdī varētu iebrāzties telpā un mani nogalināt. Saku viņam, lai piedzeras un liek man mieru. Viņš paklausa un drīz vien smejas, bet pēc kāda laika jau krāc, uzgūlies uz garā galda. Smaidīdams pa visu ģīmi, pār saviem guļošajiem kareivjiem brienu pie Luciana. Neesmu bijis piedzēries kopš laikiem, kad vēl mana sieva bija dzīva.

Par spīti Luciana pazemībai, man viņš šķiet ļoti intriģējošs. Viņa skatiens reti tiekas ar manējo, un pleci pastāvīgi nošļukuši. Tomēr viņa rokas nekad neieslīd bikšu kabatās, nekad nekrustojas uz krūtīm, lai viņu pasargātu. Vaicāju par karu ar Marsu. Tas ir gandrīz uzvarēts, kā jau biju paredzējis. Viņš stāsta kaut ko par meiteni, kas Marsu nodevusi. Izklausās pēc Antonijas.

Jārīkojas ātri. Par spīti tam, ka man ir pašam sava armija, es nezinu, kas notiks, ja tiks sagrābts mana nama standarts un pils. Tehniski es varu zaudēt.

Luciana draugi ir noguruši, tādēļ ļauju tiem iet un mēģināt atrast sev gultas. Viņi problēmas nesagādās. Lucians paliek aprunāties. Aicinu viņu pie kara zāles galda. Brīdī, kad iziet Luciana draugi, dzirdu gaitenī Mustangu. Viņa ievalsē telpā. Arā rūc pērkons. Viņas mati ir mitri un nespodri, vilkāda izmirkusi, zābaku zoles atstāj dubļainas pēdas.

Ieraugot mani kopā ar Lucianu, viņas seja pārtop apjukuma izteiksmes paraugā. „Mustanga, dārgā!” iesaucos. „Baidos, ka tu nāc par vēlu. Bakha krājumi jau izdzerti līdz dibenam!” Norādu uz savu krācošo armiju un piemiedzu aci. Palicis labi ja piecdesmit kareivju. Visi piedzērušies kā Nerols Ziemassvētkos.

„Šādā brīdī piemesties kā lopiem šķiet prīmā ideja,” viņa savādā balsī novelk. Mustanga pamet skatu uz Lucianu, tad uz mani. Viņai kaut kas nepatīk. Iepazīstinu abus. Viņš nomurmina, ka priecājas iepazīties. Mustangai pasprūk smiekls.

„Kā viņš pārliecināja tevi nepaņemt viņu vergos, Derov?”

Es nezinu, vai viņa saprot, kādu spēli spēlēju.

„Viņš atdeva man savu cietoksni!” novēcinu neveiklu roku pret izpostīto akmens karti pie sienas. Mustanga saka, ka piebiedrosies mums. Viņa sāk saukt no gaiteņa savus vīrus, bet es meiteni pārtraucu.

„Nē, nē. Mēs ar Lucianu jau sākam kļūt par prīmā draugiem. Nekādu meiteņu. Ņem savus vīrus un ej uzmeklēt Pakšu.”

„Bet…” ’

„Ej un sameklē Pakšu!” nokomandēju.

Zinu, ka Mustanga ir apjukusi, bet viņa man uzticas. Meitene nomurmina atvadas man un Lucianam un aizver aiz sevis durvis. Viņas soļu skaņa lēni pagaist.

„Man jau likās, ka viņa nekad neies prom!” smiedams saku Lucianam. Viņš atgāžas savā krēslā. Viņš patiešām ir ļoti tievs, nekā lieka. Vienkārši apgriezti blondi mati. Slaidas un veiklas rokas. Viņš man kādu atgādina.

„Vairums cilvēku nevēlas, lai skaistas meitenes dotos prom,” viņš saka ar atklātu smaidu. Pat nedaudz piesarkst, kad vaicāju, vai Mustanga viņam patiešām liekas skaista.

Runājam gandrīz stundu. Pamazām viņš ļauj sev atslābināties. Zēns kļūst pārliecinātāks un drīz vien jau stāsta man par savu bērnību, par prasīgu tēvu, cerībām, ko uz viņu liek ģimene. Tomēr, to stāstīdams, viņš negaida līdzjūtību. Viņš ir reālists, šo īpašību es apbrīnoju. Kad runājam, Lucianam vairs nav vajadzības izvairīties no mana skatiena. Zēna pleci vairs tā nenošļūk, un viņš kļūst patīkams, pat jautrs sarunu biedrs. Skaļi iesmejos kādu pusduci reižu. Ir jau vēla nakts, bet mēs joprojām jokojamies un runājam. Viņš smejas par maniem zābakiem, kas satīti kažokādās, lai būtu siltāk. Tagad, kad sniegi kūst, tajos ir karsti, bet man šīs kažokādas jānēsā.

„Un kā ir ar tevi, Derov? Mēs vārāmies un vārāmies par mani. Es domāju, ka nu pienākusi tava kārta. Tāpēc pastāsti man, kas tevi šurp atvedis? Kas virza tevi? Man neliekas, ka būtu dzirdējis par tavu ģimeni…”

„Taisnību sakot, tie nav cilvēki, par kuriem tev būtu interesanti klausīties. Tomēr es domāju, ka mans iemesls ir meitene, un tas arī viss. Es esmu vienkāršs cilvēks, un tāda ir arī mana motivācija."

„Tā glītā?” Lucians nosarkst. „Mustanga? Viņa nu gan nešķiet vienkārša.”

Paraustu plecus.

„Es izstāstīju tev visu!” Lucians protestē. „Nespēlē man te aplinkus kā violetais! Ķeries pie lietas, cilvēk!” Viņš nepacietīgi bungo pa galdu.

„Labi, labi. Visu stāstu no sākuma.” Nopūšos. „Redzi to somu sev blakus? Tajā ir maisiņš. Esi tik labs, iebāz tajā roku un izvelc man to maisu.”

Lucians izvelk maisiņu un pasviež to man. Tas tinkšķēdams nokrīt uz galda.

„Ļauj paskatīties uz tavu plaukstu.”

„Manu plaukstu?” viņš iesmējies pārvaicā.

„Jā, lūdzu, vienkārši izstiep to.” Papliķēju pa galdu. Viņš nereaģē. „Nu taču, cilvēk. Man ir viena teorija.” Nepacietīgi pabungāju pa galdu. Viņš noliek uz tā plaukstu.

„Kā tas palīdz tavam stāstam vai teorijai?” Viņš joprojām smaida.

„Tas ir sarežģīti. Labāk parādīšu.”

„Lai būtu.”

Atsienu maisu un izberu tā saturu uz galda. Uz koka virsmas izbirst kaudze zelta zīmoggredzenu. Lucians noskatās, kā tie ripo.

„Tie visi ir no beigtajiem bērniem. Tiem, kurus medBoti nevarēja izglābt. Paskatīsimies.” Jaucos pa gredzenu kaudzi. „Te mums ir Jupiters, Venēra, Neptūns, Bakhs, Junona, Merkurs, Diāna, Cerera… un, lūk, arī Minerva.” Saraucu pieri un turpinu meklēt. „Hmm. Savādi. Nevaru atrast nevienu no Plutona.”

Paskatos uz viņu. Luciana acis ir mainījušās. Bez dzīvības. Tukšas.

„Ahā, lūk, kur viens ir!”

41 . ŠakĀlis

Lucians rauj savu plaukstu atpakaļ. Viņš ir ātrs.

Es esmu ātrāks.

Triecu savu dunci cauri viņa plaukstai, pienaglodams to pie galda.

Zēna mute paveras mēmās sāpēs. Raustot dunci, no lūpām šņāc kāda savāda, mežonīga izelpa. Tomēr es esmu par viņu lielāks, un duncis galdā ietriekts četru collu dziļumā. Pienagloju to stingrāk ar kādas krūkas dibenu. Viņš nespēj to izvilkt. Atgāžos pret atzveltni un noskatos viņa pūliņos. Viņa sākotnējā, drudžainajā panikā ir kas pirmatnējs. Tad atgriežas kaut kas apzināti cilvēcīgs — kas daudz nežēlīgāks un aukstāks par manu tikko veikto varmācību. Viņš nomierinās ātrāk nekā jebkurš, ko esmu redzējis. Tas prasa vienu, varbūt trīs elpas, un zēns jau atgāžas krēslā, it kā mēs būtu atnākuši pasēdēt pie vīna kausa.

„Nu, sūdu būšana,” viņš saspringti noskalda.

„Es iedomājos, ka mums vajadzētu iepazīties tuvāk,” saku. Norādu uz sevi. „Šakāli, es esmu Pļāvējs.”

„Tev ticis labāks vārds,” viņš atbild. Ieelpo. Vēlreiz. „Cik ilgi tu zināji?”

„Ka tu esi Šakālis? Tas bija cerību pilns minējums. To, ka no tevis sagaidāmas nepatikšanas? Vēl pirms iegāju pilī. Bez kaujas nepadodas neviens. Nederēja viens no taviem gredzeniem. Un nākamreiz paslēp savas rokas. Nepārliecināti puņķutapas vienmēr slēpj rokas vai knibinās

ar tām. Tomēr patiesībā tev nebija nekādu izredžu. Proktori zināja, ka nāku šurp. Viņi iedomājās padarīt šo pili par iznīcinošām lamatām un pateica tev, ka nāku. Tādēļ tu te ielavījies un mēģināji pārsteigt mani nesagatavotu. Viņu kļūda. Tava kļūda.”

Viņš mani vēro, tad pagriežas un saviebies noskatās, kā no grīdas pieceļas mani karavīri — skaidri kā stikliņi. Viņu ir gandrīz piecdesmit. Es gribēju, lai viņi redz Šakāļa viltību.

„Ak,” viņš nopūšas, kad saprot, cik veltīgas bijušas viņa lamatas. „Mani kareivji?”

„Par kuriem tu runā? Tiem, kas bija kopā ar tevi, vai tiem, kurus noslēpi pilī? Varbūt pagrabos? Varbūt tunelī zem grīdas? Nedomāju, ka viņiem šobrīd prātā smaidiņi un muļķošanās, cilvēk. Pakss ir nezvērs, un Mustanga vajadzības gadījumā viņam palīdzēs.”

„Tad tāpēc tu aizsūtīji viņu prom.”

Arī tāpēc, lai viņa nejauši nepajautātu, kāpēc mēs izliekamies piedzērušies no vīnogu sulas.

Pakss būs atradis viņu slēptuves. Ārā joprojām ducina pērkons. Es ceru, ka Šakālis šajās lamatās iesaistījis lielu daļu savas armijas. Ja tā nav, mūs priekšā gaida sarežģījumi, jo, ja viņam ir Jupitera pils, viņa rīcībā, visticamāk, ir arī Jupitera armija, kurā iekļauta liela daļa Vulkāna, Junonas un drīz arī Marsa audzēkņu. Tomēr viņš pats ir šeit, manā gūstā.

Šakālis ir pienaglots pie galda, asiņo, un viņu ielenc mana armija. Viņa lamatas ir izjauktas. Viņš ir zaudējis, tomēr nav bezpalīdzīgs. Viņš vairs nav Lucians. It kā viņa plauksta nebūtu caurdurta. Balss nenotrīs. Šakālis nav sadusmots, tikai nolāpīti baiss. Atgādina mani pašu, pirms sāku trakot. Kluss. Nesteidzīgs. Es gribēju, lai mani kareivji redz, kā viņš lokās. Šakālis to nedara, tādēļ pavēlu visiem doties pie miera. Paliek tikai desmit gaudoņi — gan jaunie, gan vecie.

„Ja starp mums noritēs saruna, lūdzu, izņem šo dunci no manas plaukstas,” Šakālis man saka. „Tici vai nē, bet sāp.” Viņš nav tik bezbēdīgs, kā varētu spriest pēc šiem vārdiem. Par spīti tam, kā viņš izturas, Šakāļa seja ir bāla, un ķermenis sācis trīcēt no šoka.

Pasmaidu. „Kur tava pārējā armija? Kur ir tā meitene Lailata? Viņa manam draugam ir parādā aci.”

„Atlaid mani, un, ja vēlies, pasniegšu tev viņas galvu uz paplātes. Ja aizdosi man ābolu, iespraudīšu to viņai mutē tā, ka izskatīsies pēc cūkas cepeša dzīrēs. Izvēlies.”

„Paskat tik! Tad tā tu tiki pie sava vārda, vai ne?” Saku, izsmējīgi aplaudēdams.

Šakālis nožēlā klakšķina mēli. „Lailatai patika, kā tas skan. Tas man pielipa. Tāpēc es ielikšu viņai mutē ābolu. Es vēlos, kaut būtu bijis kas daudz… majestātiskāks par Šakāli, bet reputācijai ir tendence veidoties pašai.” Viņš pamet ar zodu Sevro virzienā. „Kā, piemēram, mazais Goblins un viņa suņusēnes tur, stūrī.”

„Ko tu ar to gribi teikt — „suņusēnes”?” noprasa Dadzis.

„Tā mēs jūs saucam. Suņusēnes, uz kurām tupēt Pļāvējam un Goblinam. Bet, ja ārpus šīs mazās spēlītes gribat labāku vārdu, jums vienkārši jānogalina lielais, nejaukais Pļāvējs. Neapdulliniet viņu. Nogaliniet. Ietrieciet viņa mugurkaulā zobenu, tad varēsiet kļūt par imperatoriem, gubernatoriem, vienalga ko. Tēvs ar prieku izpalīdzēs. Ļoti vienkārši. Quid pro quo.”

Sevro izvelk nažus un nikni paglūn uz saviem gaudoņiem. „Viss nav tik vienkārši.”

Dadzis nepakustas.

„Bija vērts pamēģināt,” Šakālis nopūšas. „Atzīstu, ka esmu politiķis, nevis cīnītājs. Tāpēc, ja mēs sarunājamies, tev arī kaut kas jāsaka, Pļāvēj. Tu izskaties pēc statujas. Es statuju valodā nerunāju.” Viņa šarms ir auksts. Aprēķināts.

„Vai tu tiešām ēdi sava nama audzēkņus?”

„Pēc mēnešiem, kas pavadīti tumsā, tu ēd to, ko mute atrod. Pat tad, ja tas vēl kustas. Tas nav pārāk cildeni, patiešām. Mazāk cilvēciski, nekā man būtu gribējies, jāsaka, ka pat ļoti dzīvnieciski. Un to būtu darījis jebkurš. Tomēr manu nelāgo atmiņu iedzīvināšana nav nekāda labā pārrunu metode.”

„Mēs neveicam pārrunas.”

„Cilvēki vienmēr veic pārrunas. Tā ir sarunas būtība. Kādam kaut kas pieder, kāds kaut ko zina. Kāds cits kaut ko grib.” Viņa smaids ir patīkams, bet acis… Ar viņu kaut kas nav kārtībā. Kopš mirkļa, kad viņš pārstāja būt par Lucianu, šķiet, šajā ķermenī iemitinājusies cita dvēsele. Es esmu redzējis labus aktierus… bet tagad ir citādi. It kā viņš būtu tik saprātīgs, ka pārstājis būt cilvēks.

„Pļāvēj, es panākšu, ka mans tēvs dos tev visu, ko vēlies. Floti. Sārto armiju, ko drāzt, vārnas, kas iekaros visu, ko vien vēlies. Ja es šajā mazajā skolas gadā uzvarēšu, tu saņemsi prīmā pozīciju. Ja uzvarēsi tu, priekšā vēl daudz mācību. Daudz pārbaudījumu. Daudz grūtību. Esmu dzirdējis, ka tava ģimene ir mirusi un nabadzīga, vienam pašam tev būs grūti kāpt.”

Gandrīz aizmirsu, ka man ir izdomāta ģimene.

„Savus laurus es nopelnīšu pats.”

„Pļāvēj. Pļāvēj. Pļāvēj. Tu domā, ka šis ir ceļa gals?” Viņš riebumā klakšķina mēli. „Noliedzoša atbilde. Noliedzoša, labo cilvēk. Bet, ja tu mani palaidīsi, grūtības…” Šakālis ar brīvo roku aiztrauc tukšo gaisu. „Kā nebijušas. Mans tēvs kļūs par tavu aizbildni. Sveicināta, pavēlniecība! Sveicināta, slava! Sveicināta, vara! Vienkārši atvadies no šī.” Viņš norāda uz nazi. „Ļauj sākties savai nākotnei. Kā bērni mēs bijām ienaidnieki. Tagad ļauj mums būt sabiedrotajiem, kad esam vīri. Tu esi zobens, es — spalva.”

Dejotājs būtu gribējis, lai es šo piedāvājumu pieņemu. Tas garantētu manu izdzīvošanu. Garantētu man žilbinošu kāpumu. Es staigātu pa arhiGubernatora savrupnama zālēm. Es būtu tuvumā cilvēkam, kurš nogalināja Ēo. O, es vēlos to pieņemt. Tomēr tad man būtu jāļauj proktoriem sevi sakaut. Man būtu jāļauj uzvarēt šim sīkajam bezdelim un jāredz, kā viņa tēvs smaida un izjūt lepnumu. Man būtu jānoskatās, kā smīn viņa nolāpītais, pašapmierinātais vieplis. Pajāt to. Viņi jutīs sāpes.

Atveras durvis, un caur tām telpā iespraucas Pakss. Viņa seju šķeļ smaids.

„Nolādēti jauka nakts, Pļāvēj!” viņš smiedamies izsaucas. „Noķērām mazos sūdabrāļus akā. Piecdesmit. Izskatās, ka šiem tur bija garas alas kā žurkām. Droši vien tā viņi ieņēma šo pili.” Viņš aizcērt durvis un apsēžas uz galda malas, lai iekostos aukstā gaļas gabalā no cienasta atlikumiem. „Tas bija slapjš darbiņš! Ha! Ha! Ļāvām viņiem uzrāpties augšā un sakūrām labi smalku asinspirti, ka es tev saku. Labi smalku. Helgai tas būtu paticis. Tagad šie visi ir vergi. Mustanga viņus apzīmogo, kamēr te runājam. Bet, ai, cik viņa savādā noskaņojumā!” Pakss izspļauj kaulu. „Ha! Tad šis te ir viņš? Šakālis? Viņš izskatās bāls kā sarkanā pakaļa.” Viņš palūkojas tuvāk. „Sūdu būšana! Tu esi viņu pienaglojis!”

„Es domāju, ka tev ir bijuši daži lielāki sūdi par viņu, Paks,” piebilst Sevro.

„Prīmā, ka ir bijuši. Un arī daudz krāsaināki. Viņš ir dzeltenīgs kā brūnais.”

„Pievaldi savu mēli, muļķi,” Šakālis viņam saka. „Var sanākt to pazaudēt.”

„Tāpat kā tavu daiktu, ja turpināsi sprēgāt! Ha! Tas ir tikpat sīks kā tu pats?” Pakss dārdina.

Šakālim nepatīk, ka viņu izsmej. Viņš klusēdams blenž uz manu draugu, līdz pēkšņi pievēršas man kā čūska, kas šauda mēli.

„Vai tu zināji, ka proktori tev palīdz?” es prasu. „Ka viņi ir mēģinājuši mani nogalināt?”

„Protams,” viņš saka, paraustīdams plecus. „Manas balvas par iekarojumiem ir… virs vidējā.”

„Un tev nav iebildumu pret krāpšanos?” es brīnos.

„Krāpies vai tiec apkrāpts, ne?”

Kaut kur dzirdēts.

„Nu tagad viņi tev vairs nepalīdz. Tam jau ir par vēlu. Tagad tev pienācis laiks palīdzēt sev pašam.” Ieduru galdā vēl vienu nazi. Šakālis zina, kam tas paredzēts.

„Reiz dzirdēju, ka lamatās nokļuvis Šakālis nograuzīs pats savu kāju, lai atbrīvotos. Ar to nazi tas varētu būt vienkāršāk nekā ar zobiem.” Viņš īsi un ātri iesmejas, it kā ierietos. „Tātad, ja es nogriezīšu sev plaukstu, varēšu iet? Tas patiešām ir viss?”

„Tur ir durvis. Paks, pieturi nazi, lai viņš nekrāptos.”

Pat tad, ja viņš ēda citus, šo Šakālis nedarīs. Viņš var upurēt draugus un sabiedrotos, bet ne sevi. Viņš šo pārbaudījumu neizturēs. Viņš ir izcilais. No viņa nav, ko bīties. Viņš ir mazs. Un vājš. Gluži kā viņa tēvs. Atrodu Šakāļa zābakā paslēpto Plutona gredzenu un uzmaucu to viņam pirkstā, lai viņa atlasītāji un tēvs redz, kā viņu prieks un lepnums padodas. Viņi redzēs, ka esmu labāks.

„Varbūt proktori mani pabalsta, tomēr man tas joprojām jānopelna, Derov.”

„Mēs gaidām.”

Šakālis nopūšas. „Es jau tev teicu. Es esmu citādāks nekā tu. Roka ir zemnieka darbarīks. Zelta darbarīks ir viņa prāts. Ja tu būtu labākas izcelsmes, varbūt aptvertu, cik maz man šis upuris nozīmē.”

Tad viņš sāk griezt. Kad izspiežas pirmās asinis, pār viņa vaigiem sāk ritēt asaras. Viņš zāģē tā, ka Pakss pat nespēj uz to palūkoties. Šakālis ir pusē, kad paceļ galvu un palūkojas mani ar saprātīgu smaidu, kas mani pārliecina par viņa pilnīgo neprātu. Viņam klab zobi. Viņš smejas par mani, par šo visu, par sāpēm. Nekad neesmu sastapis tādu cilvēku kā viņš. Tagad zinu, kā jutās Mikijs, kad satika mani. Manā priekšā sēž briesmonis cilvēka ādā.

Šakālis grasās salauzt pats savu plaukstas locītavu, lai atvieglotu procesu, kad Pakss nolamājas un iedod viņam jonAsmcni. Tas izies cauri ar vienu cirtienu.

„Paldies, Paks,” Šakālis saka.

Es nezinu, ko iesākt. Visa mana būtība kliedz pēc saprāta. Man vajadzētu viņu nogalināt tūlīt pat. Ietriekt viņam rīklē zobenu. Tādus cilvēkus neviens nelaiž vaļā. Tādus neapčurā, lai pēc tam palaistu atpakaļ brīvībā. Viņš ir tik nesalīdzināmi bīstamāks par Kasiju, ka man gribas smieties. Tomēr es viņam pateicu, ka viņš varēs iet, ja nogriezīs plaukstu, un tieši to viņš dara. Mīļais Dievs.

„Tu esi nolādēti jucis,” Pakss noelšas.

Šakālis nomurmina kaut ko par muļķiem. Tā esot tikai plauksta, viņš saka. Man manas rokas ir viss. Viņam tās nenozīmē neko.

Kad Šakālis ir pabeidzis, viņš sēž man pretī ar gandrīz pilnībā piededzinātu stumbeni. Zēna seja ir kā sniegs, tomēr josta sasieta

žņaugā. Mirkli mēs abi saprotam, ka viņš zina — es neļaušu viņam aiziet.

Tad es pie atvērtā loga pamanu novirmojam gaisu. Proktori ir ieradušies, kā biju cerējis, tomēr mana uzmanība bija novērsta, es neesmu tam gatavs. Un, kad redzu, kā uz galda grabēdams nokrīt skaņas detonators un Šakālis to noķer veselajā plaukstā, es saprotu, ka esmu pieļāvis milzīgu kļūdu. Esmu devis proktoriem laiku viņam palīdzēt. Viss palēninās, tomēr es spēju tikai noskatīties.

Tajā pašā rokā turēdams sīko detonatoru, Šakālis cērt augšup Pakša jonAsmeni. Viņš triec to mana lielā drauga kaklā. Es iekliedzos un metos uz priekšu mirklī, kad Šakālis nospiež detonatora pogu.

Ierīce raida spēcīgu skaņas triecienu, kas met mani pāri telpai. Gaudoņi atsitas pret sienām. Pakss tiek triekts pret durvīm. Kausi, ēdiens un krēsli pašķīst kā rīsu graudi vējā. Es esmu uz grīdas. Kratu galvu, mēģinādams atgūt apziņu, kad manā virzienā nāk Šakālis. Pakss zvārodamies pieceļas kājās — no viņa ausīm, no kakla plūst asinis. Šakālis man kaut ko saka un paceļ asmeni. Tad Pakss metas uz priekšu, nevis virsū Šakālim, bet gan man. Viņa svars piespiež mani pie grīdas, un ķermenis nosedz manējo. Tik tikko spēju paelpot. Es neredzu, kas notiek, bet jūtu to caur viņa augumu. Triecienu. Spazmu. Desmit dūrienus, ko Šakālis triec Paksā, drudžaini mēģinādams tikt man klāt kā tāds traks dzīvnieks, kurš rakņājas pa dubļiem, rakņājas pa mana drauga muguru, lai nogalinātu mani, kamēr esmu pakritis.

Tad iestājas klusums.

Man uz sejas, uz auguma tek siltas asinis. Tās ir mana drauga asinis.

Es mēģinu Pakšu izkustināt. Man izdodas atbrīvoties no viņa svara. Šakālis ir aizbēdzis, bet Pakss noasiņo līdz nāvei. Man ausīs kauc rēgi. Arī proktori ir prom. Apdullušie gaudoņi slejas kājās. Kad palūkojos uz Pakšu, viņš ir miris, seja sastingusi klusā smaidā. Uz akmens plešas asins lāma. Manās krūtis savelkas tukšums, un es šņukstēdams nokrītu uz ceļiem.

Viņam nebija iespējas teikt pēdējos vārdus. Viņš nevarēja atvadīties.

Viņš aizsedza mani ar savu augumu. Un tika saplosīts.

Miris.

Uzticamais Pakss. Es auklēju viņa lielo galvu. Tik sāpīgi redzēt, ka mans titāns ir kritis. Viņam bija lemts kas vairāk. Tik maiga sirds tik spēcīgā veidolā. Viņš nekad vairs nesmiesies. Nekad nestāvēs uz iznīcinātāja komandtiltiņa. Nekad nevalkās bruņinieka apmetni un neturēs rokās imperatora scepteri. Miris. Tam nevajadzēja notikt. Tā ir mana vaina. Vienkārši vajadzēja pielikt punktu ātrāk.

Kāda nākotne viņu gaidīja!

Aiz manis stāv nobālējis Sevro. Gaudoņi ir piecēlušies un mutuļo. Četri raud mēmas asaras. No viņu ausīm pil asinis. Pasaule ir bez skaņas. Mēs neko nedzirdam, tomēr vilku baram nav vajadzīgi vārdi, lai saprastu, ka pienācis laiks medīt.

Viņš nogalināja Pakšu. Tagad mēs nogalināsim viņu.

Šakāļa asins pēdas ved uz vienu no cietokšņa zemākajiem torņiem. No turienes tās pazūd pagalmā. Lietus tās aizskalojis. Mēs kopā esam vienpadsmit, no torņa uzlecam uz kādas zemākas sienas, piezemējoties veļamies, lai mazinātu triecienu. Tad jau esam lejā pagalmā, mūsu pēddzinis Sevro rāda ceļu caur sānu vārtiem, kas ved uz klinšainajiem, zemajiem kalniem.

Nakts ir smaga. Lietus un sniegs gāž sāņus! Zibeņo. Dārd pērkons, bet to es dzirdu kā caur sapni. Kopā ar gaudoņiem skrienam nelīdzenā rindā. Veļamies pāri tumšām klintīm, gar stāvām kraujām un meklējam savu medījumu. Mani apsaitētie zābaki mani kavē, tomēr tiem jāpaliek apslēptiem. Mans plāns var izdoties pat pēc šī visa.

Nesaprotu, kā Sevro var mūs vest. Es esmu gluži apmaldījies šajā haosā. No prāta neizkrīt Pakss. Viņam nebija jāmirst. Es iedzinu stūrī Šakāli un ļāvu tam izgrauzties brīvībā. Atceros, kā uz viņu skatījās Mustanga. Viņa zināja, kas viņš ir. Viņa zināja un gribēja runāt ar mani divatā. Lai kā viņi būtu saistīti, Mustanga ir man uzticama. Tomēr kā viņa viņu pazīst?

Sevro ved mūs uz augsto kalnu pāreju, kur sniegā joprojām jābrien līdz ceļiem. Tur ir pēdas. Ap mums puteņo. Esmu nosalis. Mans apmetnis ir izmircis. Pie muguras sitas sirpjAsmens. Gurkst zābaki. Un sniegu

izraibina asins lāses. Skrienam sniegotā pārejā starp divām grubuļainām smailēm. Ieraugu Šakāli. Viņš brien simt metrus tālāk. Pakrīt sniegā, tad atkal pieceļas. Viņš ir no dzelzs, ja spējis nokļūt tik tālu. Mēs viņu notversim un nogalināsim par to, ko viņš nodarīja Paksam. Viņam nebija jānodur mans titāns. Mans bars sāk sērīgi gaudot. Šakālis pamet skatu pār plecu un brien tālāk. Viņš neizbēgs.

Skrienam pa sniegoto nogāzi. Nakts un tumsa. Vējš triecas sānos. Es gaudoju, bet pēc skaņas trieciena viss ir apslāpēts, it kā visas skaņas plūstu caur vati. Tad kaut kas savāds saviļņo brāzmas mūsu priekšā. Apveids. Neredzams, netverams apveids, ko nodod krītošais sniegs. Proktors. Mana sirds pamirst. Tagad viņi mani nogalinās. Lūk, par ko brīdināja Fičners.

Apolons izslēdz savu rēgšegu. Viņš smaida man caur ķiveri un kaut ko sauc. Es nedzirdu, ko viņš saka. Tad Apolons atvēzējas ar pulsDūri, Sevro ar gaudoņiem pakrīt kur nu kurais, jo piecus no mūsu bara lejup pa kalnu atsit sīks, bet jaudīgs skaņas trieciens. Manas bungādiņas gaudo. Iespējams, tās vairs nekad nebūs tādas kā agrāk. Vēl viena pulsDūre. Es nirstu sniegā. Pēdā iegriežas sāpes. Met mani riņķī. Tad tās ir prom. Es pieceļos un metos skriet virsū Apolonam. Viņa dūre triec manā virzienā neredzamus spēka viļņus. Izvairos no trim sitieniem. Griežos, rotēju kā vilciņš. Lecu. Atvēzēju zobenu pret viņa galvu, bet tieku apturēts. Aktivizētu pulsLauku spēj caursist tikai slāte. Es to zināju. Tomēr ir kaut kā jāizrādās.

Apolons mani vēro, būdams neaizskarams aiz savām bruņām. Mans bars ir aiztriekts lejup no kalna. Redzu, kā pakalnē Šakālis cīnās ar sniegu. Tagad viņš šķiet spēcīgāks. Viņam seko neredzams apveids. Vēl viens proktors dod viņam spēku. Šķiet, ka tā ir Venēra.

Izkliedzu niknumu, kas krājies manī, kopš gūlos zem Mikija skalpeļa.

Apolons kaut ko saka, bet es nedzirdu. Nolādu viņu un triecu savu asmeni vēlreiz. Viņš to notver un iemet sniegā. Neredzamā pulsLauka kārta ap viņa dūri trāpa man sejā — man neviens pat nepieskaras, tomēr caur nervu galiem izšaujas agonija. Iekliedzos un krītu. Proktors paceļ

mani aiz matiem, un mēs uzlidojam vētrā. GravZābaku nests, viņš ceļas, līdz esam trīssimt metru virs zemes; es karājos viņa rokā. Ap mums virpuļo sniegs. Viņš ierunājas atkal, šoreiz pielāgojis frekvenci, lai manas traumētās ausis spētu sadzirdēt.

„Es runāšu vienkāršiem vārdiem, lai būtu skaidrs, ka tu saproti. Pie mums ir tava mazā Mustanga. Ja nākamajā sadursmē ar arhiGubernatora dēlu tu nezaudēsi tā, lai to redzētu visi atlasītāji, es viņu iznicināšu.”

Mustanga.

Vispirms Pakss, tagad meitene, kura pie ugunskura dziedāja Ēo dziesmu. Meitene, kura izvilka mani no dubļiem. Meitene, kura pieglaudās man, kad mūsu mazajā alā virmoja dūmi. Gudrā Mustanga, kura sekoja man no laba prāta. Un, lūk, kur esmu viņu novedis. To es negaidīju. To es nebiju plānojis. Viņa ir pie tiem.

Mana sirds pamirst. Ne jau atkal. Ne kā tēvu. Ne kā Ēo. Ne kā Leu. Ne kā Roku. Ne kā Pakšu. Viņi nenogalinās arī Mustangu. Šis kucesdēls nevienu nenogalinās.

„Es izraušu tavu nolāpīto sirdij

Joprojām turēdams aiz matiem, viņš iesit man pa vēderu. Apolona seja ir savādi apmulsusi, viņš pūlas aptvert šo vārdu. Nolāpīto. Tagad esam augstu gaisā. Ļoti augstu. Kad viņš iesit man vēlreiz, šūpojos kā karātavu cilpas galā. Novaidos. Tomēr atceros vienu lietu, ko iemācījos no Fičnera, kad mežā uzsitu viņam pa plecu. Ja Apolons tur manus matus un es nejūtu viņa pulsLauku, tas ir izslēgts. Tas ir izslēgts uz visa ķermeņa. Fiziskas atPlāksncs bruņas viņu sedz visur, izņemot vienu vietu.

„Tagad es saprotu, ka tu esi stulba, sīka marionete,” viņš slinki novelk. „Nikna, dusmīga, maza marionete. Tu mani neklausīsi, vai ne?” Viņš nopūšas. „Tad nāksies darīt citādāk. Laiks pārgriezt tavas aukliņas.”

Viņš palaiž mani vaļā.

Un es karājos gaisā tikai dažas collas no viņa izstieptās rokas.

Nekur nekrītu, jo zem auduma un kažokādu apsējiem esmu apvilcis gravZābakus, ko nozagu Fičneram, kad uzbruku viņam Apolona kara zālē. Un Apolona vairogs ir izslēgts. Un viņš ir mani nokaitinājis. Proktors apjucis blenž uz mani. Es izšauju gredzenNaža asmeni un triecu

dūri viņa sejā, četras reizes durot nazi caur viņa sejsegu aci un triecot to augšup, lai viņš mirtu.

„Ko sēsi, to pļausi!” kliedzu, kamēr viņš izdziest. Viss niknums, ko esmu jutis, briest manī, dara mani aklu un piepilda ar pulsējošu, taustāmu naidu, kas izsīkst tikai tad, kad Apolona zābaki izslēdzas, viņš krīt un pagaist virpuļojošajā sniegputenī.

Atrodu savus gaudoņus sastājušos ap viņa līķi. Sniegs ir sarkans. Viņi blenž manī, kad nolaižos; manu gredzenNazi slacījušas iezīmētā asinis. Es nebiju plānojis viņu nogalināt. Tomēr viņam nevajadzēja aizvest Mustangu. Un nevajadzēja saukt mani par marioneti.

„Pie viņiem ir Mustanga,” saku savam baram.

Viņi klusēdami lūkojas manī. Šakālis vairs nav svarīgs.

„Tāpēc tagad mēs ieņemsim Olimpu.”

Gaudoņi saskatās, un viņu smaidi ir auksti kā sniegs mums visapkārt.

Sevro ļauni iesmejas.

42.KARš pret debesim

Nav laika, ko tērēt, dodoties atpakaļ uz cietoksni. Manā rīcībā ir tie zēni un meitenes, kas man vajadzīgi. Man ir visizturīgākā armija. Mazie, negantie, uzticamie un veiklie. Nozogu Apolona atPlāksnes bruņas. Zelta plāksne apvijas ap maniem locekļiem kā šķidrums. Viņa gravZābakus dodu Sevro, bet draugam tie ir stipri par lielu. Novelku pats savus zābakus — viņa tēva — un dodu tos Sevro; manus kāju pirkstus tie spieda vienkārši briesmīgi. To vietā uzvelku Apolona zābakus.

„Kam tie pieder?” Sevro man jautā.

„Tētiņam,” es atbildu.

„Tātad uzminēji gan,” draugs smejas.

„Viņš ir ieslēgts Apolona pagrabos.”

„Stulbais elfs!” Sevro smej skaļāk. Viņu attiecības nudien ir dīvainas.

Tāpat kā atPlāksnes bruņas, paturu arī Apolona slāti, ķiveri, pulsDūri un pulsLauku. Sevro tiek rēgSegs. Saku, lai viņš ir mana ēna. Tad lieku saviem gaudoņiem sasiet kopā jostas.

GravZābaki var pacelt zvaigžņCaulā tērptu vīru, kurš katrā rokā nes pa zilonim. Pacelt mani un gaudoņus, kas iekārušies man rokās un kājās ar jostu siksnām, tiem ir tīrais nieks, un caur virpuļojošo sniega vētru es uznesu mūs augšā uz Olimpu. Sevro nes pārējos.

Proktori ir izspēlējuši savas spēles. Viņi ir tik ilgi izaicinājuši likteni. Viņi zināja, ka esmu kaut kas bīstams, kaut kas citāds. Agrāk vai

vēlāk viņiem bija jāaptver, ka mans vadzis lūzīs un es ieradīšos viņus gāzt. Vai varbūt viņi domā, ka joprojām esmu bērns? Muļķi. Aleksandrs bija bērns, kad sakāva savu pirmo valsti.

Mēs paceļamies vētrā un lidojam pāri Olimpa stāvajām kraujām. Tas peld gaisā gandrīz jūdzi virs Argosas. Tajā nav durvju. Nav piestātnes. Nogāzes klāj sniegs. Mirdzošo virsotni slēpj mākoņi. Vedu gaudoņus uz kaula bālo citadeli stāvās klints virsotnē. Tā slejas no kalna kā marmora zobens. Gaudoņi pa pāriem atāķē savas jostas un nolec uz visaugstākā balkona.

Pietupušies izvietojamies uz akmens terases. No tās redzam miglainās Marsa zemes, Minervas akmeņainos pakalnus un laukus, Diānas Dižmežu un kalnus, kur mana armija izvietota Jupitera pilī. Man būtu jābūt tur lejā. Tiem muļķiem vajadzēja likt man mieru.

Viņiem nevajadzēja aizvest Mustangu.

Nēsāju zelta atPlāksnes bruņas. Tās kalpo kā otra āda. Vienīgi mana seja nav pasargāta. Paņemu no kāda gaudoņa pelnus un pārvelku ar tiem sasmērētos pirkstus pār vaigiem un muti. Manās acīs kvēlo niknums. Blondie mati mežonīgi izlaisti līdz pleciem. Izvelku no maksts savu sirpjAsmeni un'satveru kreisajā rokā īsviļņu pulsDūri. Pie jostas karājas slāte; es neprotu to izmantot. Zem nagiem melnē netīrumi. Kreisās plaukstas mazo un vidējo pirkstu sakodis sals. Es smirdu. Mans apmetnis ož pēc līķa, no kura tas nodīrāts. Tas karājas man uz muguras. Balto kažokādu nosmērējušas proktora asinis. Uzmetu galvā kapuci. To darām mēs visi. Izskatāmies pēc vilkiem. Un saožam asinis.

Cerams, ka atlasītājiem izrāde patiks, citādi man būs beigas.

„Mums vajag Jupiteru,” saku saviem gaudoņiem. „Atrodiet man viņu! Ja sastopat kādu no pārējiem, neitralizējiet to! Dadzi, ņem manus gravZābakus un atved papildspēkus! Aiziet!”

Skriedams basām kājām, ar pulsDūri atsitu vaļā durvis. Ieraugām gultā guļam Venēru zīda naktskreklā; no viņas bruņām pie kamīna pil kūstošais sniegs. Proktore tikko atgriezusies, jo bijusi palīgā Šakālim. Uz naktsgaldiņa stāv vīnogas, siera kūka un vīns. Gaudoņi piespiež proktori pie grīdas. Četri gabali — tāpat vien, lai izskatās iespaidīgāk. Piesienam

Venēru pie gultas stabiem. Viņas zeltainās acis ieplestas šokā. Sieviete tik tikko spēj parunāt.

„Jūs nedrīkstat! Es esmu iezīmētā! Iezīmētā!” Tas ir viss, ko viņa spēj dabūt pār lūpām. Viņa saka, ka tas ir pretlikumīgi, saka, ka ir proktore, saka, ka mums nav atļauts viņiem uzbrukt. Kā mēs šeit nokļuvām? Kā? Kurš mums palīdzēja? Kam pieder manas bruņas? Ak, tās ir Apolona. Apolona. Kur ir Apolons? Stūrī nolikti vīrieša rītasvārki. Viņi ir mīļākie. „Kurš tev palīdzēja?”

„Es pats sev palīdzēju,” saku viņai un papliķēju pa viņas mirdzošo roku ar dunci. „Cik proktoru ir palicis?” Viņai trūkst vārdu. Tā nedrīkst notikt. Tā nekad nav bijis. Bērni neieņem Olimpu! Visu planētu vēstures laikā par to neviens nav pat iedomājies! Tik un tā aizbāžam viņai muti, piesienam viņu un atstājam puskailu pie atvērtā loga, lai jūt salu.

Kopā ar gaudoņiem lavāmies pa augsto torni. Dzirdu, kā Dadzis atved papildspēkus. Takts šeit ienesīs pats savu niknuma garu. Atnāks arī Mīlija. Drīz arī Naila. Mana armija saceļas Mustangas dēļ. Manis dēļ. Pret proktoriem, kas mūs piekrāpa, saindēja mūsu ēdienu un atsēja mūsu zirgus. Ejam no telpas uz telpu. Pārmeklējam frigidārijus, kaldārijus, tvaika telpas, ledus telpas, pirtis, sārtajiem pilnus baudas kambarus, hololmersijas kameras — un tas viss paredzēts proktoriem. Pirtīs sagūstām Junonu. Gaudoņi metas ūdenī, lai izvilktu viņu ārā. Viņa ir neapbruņota, bet Sevro nākas apdullināt Junonu ar nozagtu svilinātāju pēc tam, kad proktore salauzusi Klauna roku un sākusi viņu slīcināt, satverot nāvīgā tvērienā ar kājām. Acīmredzot arī viņa nav devusies prom, kā būtu pieklājies. Visi šie krāpnieki!

Vulkānu mēs atrodam hololmersijas telpā, kuras stūrī sprakšķ kamīna uguns. Viņš pat neievēro, ka esam ienākuši, kamēr neizslēdzam aparatūru. Vulkāns vēroja Kasiju, kurš stāvēja uz cietokšņa mūra malas, kamēr dūmakainas debesis sašvīkāja liesmojošas lodes. Tic iedevuši viņiem sasodītas katapultas. Izslēdzam vēl vienu ekrānu, kurā bija redzams, kā Šakālis pa sniegu iebrien kalnu alas mutē. Tur ar termoapmetni un medBotu viņu sagaidīja Lailata.

Prasu proktoriem, kurp aizvesta Mustanga. Viņi atbild, lai vaicāju Apolonam vai Jupiteram. Tā neesot viņu darīšana. Un tai nevajadzētu būt ari manai darīšanai. Acīmredzot mana galva ripos. Es viņiem vaicāju, ar ko viņi grasās man to nocirst. „Visi cirvji ir pie manis.”

Mana armija savažo proktorus, un mēs vedam viņus līdzi, kāpdami arvien zemāk, gāzdamies pār nākamo un aiznākamo līmeni kā jukušu vilkaču gūzma. Ceļā sastopam virsSarkanos, brūnos kalpotājus un mājSārtos. Nepievēršu tiem uzmanību, bet mana armija trakā aizrautībā metas virsū ikvienam, kas kust. Viņi sit gar zemi sarkanos un pilnībā iznīcina jebkuru pelēko, kurš pieļauj kļūdu un mēģina stāties mums pretī. Sevro nākas grābt aiz rīkles kādu Cereras zēnu, kurš uzsēžas sarkanajam uz krūtīm un dauza viņa seju ar savām nobrāztajām dūrēm. Takts nogalina divus pelēkos, kas mēģina uz viņu šaut. Viņš izvairās no svilinātajiem un pārlauž abu sargu kaklus. Mani mēģina nogāzt septiņu pelēko vienība. Tomēr pulsLauks pasargā mani no to svilinātajiem. Es cietīšu tikai tad, ja tie koncentrēs uguni un vairogs pārkarsīs. Izvairos no to šāvieniem un nogāžu viņus ar savu sirpjAsmeni.

Mums piebiedrojas mana armija, sākumā lēni. Bet ik pēc četrām minūtēm viņu kļūst arvien vairāk. Es uztraucos. Tas nav pietiekami ātri. Jupiters var mūs iznīcināt tāpat kā Plutons vai jebkurš cits pilī palikušais proktors. Mana armija gavilē, jo viņiem esmu es, viņi mani uzskata par nemirstīgu, neapturamu. Viņi jau ir dzirdējuši, ka nogalināju Apolonu. Kamēr pārņemam greznās, plašās zāles, dzirdu, ka caur manu armiju plūst iesaukas kā paisuma viļņi. Dievkāvis. Saulesbende — es viņiem patīku. Tomēr šīs lietas dzird arī proktori. Tie, kurus esam sagūstījuši, pat tie, kurus nedaudz uzjautrināja doma, ka audzēkņi iebrukuši Olimpā, nu lūkojas manī ar bālām sejām. Viņi aptver, ka nu piedalās spēlē, no kuras bija izbēguši pirms daudziem gadiem, un ka medBoti nav ieprogrammēti lidot uz Olimpu. Smieklīgi noskatīties, kā dievi aptver, ka visu šo laiku bijuši mirstīgi.

Izsūtu pilī dučiem izlūku un pastāstu viņiem, kas man vajadzīgs. Jau dzirdu, kā mans plāns īstenojas zālēs zem manis. Palikuši Jupiters, Plutons, Merkurs un Minerva. Viņi mani meklēs. Vai varbūt es atradīšu viņus? Es nezinu. Mēģinu justies kā plēsoņa, bet vairs nespēju. Manas dusmas noplok. Jo garāki stiepjas šie gaiteņi, jo lēnākas tās kļūst, dodot

ceļu bailēm. Pie viņiem ir Mustanga; atgādinu sev viņas matu smaržu. Tie ir iezīmētie, kas ņem kukuļus no vira, kurš nogalināja manu sievu. Asinis riņķo straujāk. Mans niknums atgriežas.

Kādā gaitenī uzskrienu virsū Merkuram. Nostājies aci pret aci ar «

pusduci manu kareivju, viņš histēriski smejas un izkliedz piedauzīgas krogus dziesmas no HK. Viņam mugurā ir peldmētelis, tomēr proktors dejo kā tāds maniaks un izvairās no triju beigto bēru zobenu dūrieniem. Ārpus raktuvēm šādu grāciju neesmu redzējis. Viņš kustas tā, kā es raku. Niknums, ko līdzsvaro fizika. Spēriens, trieciens ar elkoni, spēks, kas pielikts, lai izsistu no vietas ceļa kaulus.

Viņš ar plaukstu iesit vienam no maniem kareivjiem pa seju. Citam iesper pa cirkšņiem. Pārlec pāri kādai meitenei, lidojumā ar kājām gaisā sagrābj viņu aiz matiem un triec pret grīdu kā lupatu lelli. Tad triec celi kāda zēna sejā, nocērt meitenes īkšķi, lai viņa nespētu noturēt savu zobenu, un mēģina trāpīt man ar delnas virspusi, pirms aizvirpuļo tālāk. Esmu ātrāks par viņu, turklāt, par spīti viņa neiedomājamam slātes cīņas talantam, arī spēcīgāks; tāpēc, kad viņa plauksta tuvojas manai sejai, es no visa spēka situ pa viņa delnu, iedragādams kaulu. Proktors iekliedzas un mēģina veikli atkāpties, bet es neatlaižu viņa roku un situ pa to ar dūri, līdz tā salūst.

Tad ļauju viņam savainotam virpuļot prom.

Stāvam gaitenī, mani kareivji viņu ielenkuši. Lieku pārējiem atkāpties un izvelku savu sirpjAsmeni. Merkurs ir ķerubs, nevis vīrietis. īsa auguma, drukns un ar maza bērna ģīmīti. Viņa vaigi ir sārti. Proktors ir dzēris. Cirtainie zelta mati krīt acīs. Viņš atmet šķipsnu atpakaļ. Atceros, kā viņš gribēja izvēlēties mani savam namam, bet atlasītāji iebilda. Nu viņš vēzē savu slāti kā meistarīgs dzejnieks spalvu, bet otra roka pēc maniem sitieniem ir bezpalīdzīga.

„Tu esi mežonīgs!” viņš caur sāpēm saka.

„Tev vajadzēja izvēlēties mani savam namam.”

„Es jau viņiem teicu, lai neizaicina tevi. Vai manī kāds klausījās? Nē, nē, nē, nē, nē. Muļķa Apolons. Lepnums var padarīt aklu. ”

„Tāpat kā zobeni.”

„Aci?” Merkurs paskatās uz manām bruņām. „Tātad miris?” Kāds sauc, lai viņu nogalēju. „Ak vai. Viņi ir izsalkuši. Sī divkauja var izrādīties visai izklaidējoša.”

Paklanos.

Merkurs palokās reveransā.

Man patīk šis proktors. Taču man negribas, lai viņš mani nogalina ar to slāti.

Tāpēc iebāžu zobenu makstī un iešauju viņam krūtīs ar savu pulsDūri, lai apdullinātu. Tad mēs Merkuru sasienam. Viņš joprojām smejas. Tomēr tālāk gaitenī aiz viņa redzu Jupiteru — dievu cilvēka veidolā, turklāt pilnā apbruņojumā. Viņš skrien šurp, bruņots ar izliektu pulsPīķi un slāti. Kopā ar viņu ir bruņota proktore, šķiet, Minerva. Mēs atkāpjamies. Tik un tā viņi nesaudzē manu armiju. Abi nāk mums virsū pa taisno gaiteni, gāzdami zēnus un meitenes savā ceļā kā laukakmeņi, kas ripo pa labības lauku. Mēs nespējam tiem neko padarīt. Mani karavīri klupdami krizdami metas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācām, atpakaļ augšā pa kāpnēm, atpakaļ augstākajos pils līmeņos, kur saskrienamies ar jaunām papildspēku grupiņām. Gāžamies viens otram pāri, krizdami uz marmora grīdas, skriedami caur zeltītiem apartamentiem, lai izbēgtu no Jupitera un Minervas, kas tuvojas pa kāpnēm. Jupiters traki smejas, kamēr mūsu vienkāršie zobeni un šķēpi bezpalīdzīgi atsitas pret viņa bruņām.

Viņu var ievainot tikai mani ieroči. Ar tiem nepietiek. Jupitera slāte caursit manu pulsLauku un caur atPlāksnes bruņām iecērtas manā augšstilbā. Iešņācos sāpēs un šauju viņam ar pulsDūri. Viņa vairogs pārtver pulsu un notur to, lai gan daudz netrūkst, līdz tas tiktu cauri. Viņš sit man ar slāti kā ar pātagu. Tā skar plakstiņu, gandrīz atņemdama man aci. No sīkās brūces sūcas asinis, un es niknumā rēcu. Garām Minervai metos viņam virsū un salaužu savu pulsDūri pret Jupitera žokli. Tas sagrauj manu ieroci un dūri, tomēr proktora ķivere ieplaisā, un viņš sagrīļojas. Nedodu viņam laiku atgūties. Kliedzu un virpuļojošos lokos situ ar sirpjAsmeni, vienlaicīgi neveikli durdams slāti. Tā ir vājprātīga deja. Izduru svešādo slāti caur viņa ceļgalu. Proktors ar savējo sagriež manu

augšstilbu. Bruņas sakļaujas ap brūci, aizspiezdamas to ciet un ievadīdamas tajā pretsāpju līdzekļus.

Esam vltņveida kāpņu galā, bet es neapstājos. Proktora garais asmens kļūst mīksts, tad aptver manu kāju kā laso, draudēdams nospriegoties un pie gurna nogriezt man kāju. Cik ātri vien spēju, grūžos Jupiteram virsū. Mēs nogāžamies pa kāpnēm. Proktors paveļas nost un pieceļas. Apķeru viņu un gāžu atmuguriski. Bruņas pret bruņām.

Iegāžamies hololmersijas telpā. Lido dzirksteles. Turpinu kliegt un grūst, lai viņš nevarētu noraut man kāju ar slāti, kas joprojām apmetusi vaļīgu cilpu ap manu miesu un kauliem. Viņš slīd, zaudējis līdzsvaru, kad izgrūžu viņu pa logu, mēs abi izkrītam pa to aukstajā gaisā. Nevienam no mums nav gravZābaku, tādēļ krītam simt metrus līdz piesnigušai zemei kalna pakājē. Pa stāvo nogāzi veļamies pretī jūdzi augstajam kritienam, pretī lejā plūstošajai Argosai.

Aizķeros sniegā. Pamanos piecelties. Es viņu neredzu. Šķiet, ka dzirdu viņu tālumā novaidamies. Šādā augstumā mūs abus slēpj mākoņi. Pieliecos un ieklausos, bet pēc Apolona mana dzirde joprojām nav atguvusies.

„Par to tu mirsi, mazo zēn,” saka Jupiters. Skan kā zem ūdens. Kur viņš ir? „Tev vajadzēja zināt savu vietu. Visam ir sava kārtība. Tu esi tuvu virsotnei. Tomēr tu neesi virsotne, mazo zēn.”

Kaut ko noskaldu par to, cik šeit maza loma nopelniem.

„Nopelnus nevar iztērēt.”

„Tātad gubernators tev par šo maksā?”

Dzirdu tālumā gaudas. Mana ēna.

„Kā tev šķiet, ko tu darīsi, mazo zēn? Nogalināsi visus mūs, proktorus? Piespiedīsi mūs ļaut tev uzvarēt? Tā tās lietas nenotiek, mazo zēn.” Jupiters mani meklē. „Drīz ar saviem zobeniem un šaujamajiem kuģos ieradīsies gubernatora vārnas. īsti karavīri, mazo zēn. Tādi, kuriem ir rētas, par kādām tu varētu tikai sapņot. Zelta legātu un bruņinieku komandēti obsidiāni. Tu tikai spēlējies. Bet viņi nodomās, ka esi sajucis prātā. Viņi tevi aizvedīs, spīdzinās un nogalinās.”

„Ne tad, ja uzvarēšu, pirms viņi ieradīsies.” Tā ir atslēga uz visu. „Pirms atlasītāji redz ierakstus, tie var kavēties. Bet cik ilgi? Kurš rediģē

nolādētās hologrammas, kamēr tu cīnies? Mēs parūpēsimies, lai ārā nonāk pareizās ziņas.”

Noņemu no rokas sarkano pieres apsēju un nosusinu no sejas sviedrus, tad apsienu to ap galvu.

Jupiters klusē.

„Tāpēc atlasītāji redzēs šo sarunu. Viņi redzēs, ka gubernators maksājums par krāpšanos. Viņi redzēs, ka esmu vēsturē pirmais audzēknis, kas iebrucis Olimpā. Un viņi redzēs, kā sakauju tevi un paņemu tavas bruņas, lai tu skraidītu pa sniegu pliks, ja padosies. Ja nē, es nometīšu tavu līķi no Olimpa un čurāšu zelta lietu tev nopakaļ.”

Mākoņi izklīst, un tur jau Jupiters stāv baltajā sniegā manā priekšā. No viņa zeltītajām bruņām pil sarkans. Viņš ir garš, slaids un nežēlīgs. Šīs ir viņa mājas. Viņa spēļlaukums. Līdz bērni iegūst savas rētas, tie ir viņa spēļmantiņas. Jupiters ir tāds pats kā visi nožēlojamie vēstures tirāni. Savu iegribu vergs. Viņš ir izkopis vienīgi savu egoismu. Viņš ir Sabiedrība — briesmonis, no kura kā sīrups tek uzdzīve, bet kurš neredz paša liekulību. Visu šo pārticību, šo varu viņš uzskata par savām tiesībām. Viņš maldās. Viņi visi maldās. Tomēr es nespēju viņu sakaut tiešā cīņā. Tas nav iespējams, lai cik labi es cīnītos. Viņš ir pārāk spēcīgs.

No viņa rokas kā čūska karājas slāte. Piespiežot vienu pogu, tā nospriegosies metru gara. Viņa bruņas mirdz. Lūkojamies viens otrā pirmajos saules staros. Viņa lūpās pavīd smaids.

„Manā namā tu būtu kļuvis par kaut ko. Bet tu esi mazs, stulbs zēns, dusmīgs un no Marsa nama. Tu vēl neproti nogalināt, kā to varu es, tomēr izaicini mani. Tīrs niknums. Tīrs stulbums.”

„Nē. Es nevaru stāties tev pretī.” Nometu savu sirpjAsmeni viņam pie kājām, un tam blakus nokrīt arī mana slāte. Es tik un tā neprotu ar to rīkoties tā, kā pienākas. „Tāpēc es krāpšos.” Pamāju ar galvu. „Aiziet, Sevro!”

Kad viņš pagriežas, slāte paceļas gaisā, nospriegojas un sagriež Jupitera paceles cīpslu. Viņa cirtiens nošvīkst divas pēdas par augstu. Proktors pieradis cīnīties ar vīriem. Sevro neredzams sasien Jupitera rokas un atņem viņam ieročus. AtPlāksnes bruņas saplūst brūcēs, lai apturētu asiņošanu, bet, lai salabotu cīpslas, būs jāpieliek vairāk darba.

Kad Jupiters klusē, Sevro novelk Apolona rēgSegu. Paņemam proktora ieročus. Viņa bruņas nederētu nevienam, izņemot Pakšu. Nabaga Pakss! Viņš šajās greznumlietās būtu izskatījies satriecoši. Uzvelkam Jupiteru augšup pa nogāzi.

Iekšā kaujas veiksme ir mainījusi puses. Šķiet, mani izlūki atraduši to, ko liku sameklēt. Ar apmierinātu smīnu garenajā sejā pie manis pieskrien Milija. Pastāstot labos jaunumus, viņas balss ir zema un stiepta kā vienmēr.

„Atradām viņu ieroču noliktavu.”

Smagiem soļiem garām aizrībina tik tikko no verdzības atbrīvotu Venēras nama audzēkņu pulks. Mirdz viņu pulsDūres un atPlākšņu bruņas. Olimps ir mūsu, un Mustanga ir atrasta.

Tagad visi cirvji tiešām ir pie mums.

43.PĒDĒJAIS PĀRBAUDĪJUMS

Atrodu viņu aizmigušu apartamentos, kas ir blakus telpām, kurās dzīvoja pats Jupiters. Viņas zeltainie mati ir mežonīgi. Vilkādas apmetnis netīrāks par manējo. Tas nokarājas brūni pelēks, nevis balts. Viņa smaržo pēc dūmiem un izsalkuma. Mustanga ir izdemolējusi šo istabu, apgāzusi ēdiena šķīvi un ietriekusi durvīs dunci. Brūnie un sārtie kalpotāji ir pārbijušies gan no viņas, gan manis. Noskatos, kā viņi pašķīst kur nu kurais. Mani attālie brālēni. Skatos, kā viņi kustas, šie svešie radījumi. Kā skudras. Nekādu emociju. Jūtu pakrūtē dūrienu. Cik skatpunkts ir neganta parādība! Lūk, kā Augusts redzēja Eo, kad viņu nogalināja. Kā skudru. Nē. Viņš nosauca manu sievu par „sarkano kuci”. Viņa acīs Ēo nebija nekas vairāk par suni.

„Vai ēdienam kaut kas bija piejaukts?” noprasu vienam no sārtajiem. Skaistais zēns kaut ko nomurmina, nepacēlis acis no grīdas.

„Runā kā vīrs!” paceļu balsi.

„Miegazāles, kungs" Viņš tā arī nepaskatās uz mani. Es viņu nevainoju. Es esmu zelts. Pēdu garāks. Veselas pasaules spēcīgāks. Turklāt es noteikti izskatos jucis. Viņš noteikti domā, ka esmu ļauns. Saku, lai kalpotājs iet prom. „Paslēpies! Mana armija ne vienmēr paklausa, kad saku, lai nespēlējas ar zemKrāsām.”

Gulta ir milzīga. Zīda palagi. Dūnu matrači. Ziloņkaula, melnkoka un zelta gultas stabi. Mustanga guļ stūrī uz grīdas. Mums tik ilgi nācies

slēpt savas guļvietas. Droši vien gulēt nevainojamās ērtībās pat miegazāļu ietekmē viņai šķitis tik nepareizi. Mustanga mēģinājusi atlauzt arī logus. Man prieks, ka tas viņai nav izdevies. Kritiens ir ilgs.

Apsēžos viņai blakus. Elpa no Mustangas deguna kustina vienu *

pašu matu cirtu. Cik reižu esmu nolūkojies viņā, kamēr Mustanga gulēja drudzī. Cik reižu viņa darījusi to pašu manis dēļ. Tomēr šobrīd nekāda drudža nav. Nekāda aukstuma. Nekādu sāpju vēderā. Kasija durtā brūce ir sadzijusi. Ziema ir galā. Ārā redzēju plaukstam pirmās puķes. Kalna pakājē vienu noplūcu. Tā ir mana apmetņa apslēptajā kabatā. Gribu iedot to Mustangai. Gribu pamodināt viņu ar hemantes ziedu pie lūpām. Tomēr, kad izvelku ziedu, manā sirdī ieslīd duncis. Ļaunāks par jebkuru metāla asmeni. Ēo. Šīs sāpes mani nekad nepametīs. Es pat nezinu, vai tām būtu jāizgaist. Un es nezinu, vai vaina, ko jūtu, ir pelnīta. Noskūpstu hemanti un noglabāju to. Vēl ne. Vēl ne.

Maigi pamodinu Mustangu.

Kā zinādama, ka esmu līdzās, viņa smaida, pirms vēl atvērusi acis. Saku viņas vārdu un atglaužu no sejas matus. Viņa samirkšķina acis. Mustangas acu zīlītēs virmo zelta pārsliņas. Cik tas šķiet savādi līdzās maniem mezglainajiem, netīrajiem pirkstiem ar sašķeltajiem nagiem. Viņa pieglaužas pie manas rokas un lēni pieceļas sēdus. Nožāvājas. Mustanga palūkojas visapkārt. Nolūkodamies, kā viņa aptver notikušo, gandrīz iesmejos.

„Nu, es grasījos tev pastāstīt par pūķiem, ko redzēju sapnī. Tie bija violeti un smuki, un tiem patika dziedāt dziesmas.” Viņa uzsit knipi pa manām bruņām. Tās iezvanās. „Tavs stāsts laikam to pārspēj. Ķēms. Kas notika?”

„Es sadusmojos.”

Viņa novaidas. „Es kļuvu par princesi stikla kalnā, vai ne? Pajāt! Kā man tādas meitenes riebjas!”

Pastāstu viņai jaunumus. Šakālis ir sašķelts. Viņa spēki ielenkuši Marsu, bet viņš pats kopā ar Lailatu slēpjas dziļi kalnos. Mums nenāksies grūti viņu atrast.

„Ja vēlies, vari paņemt mūsu armiju un izsvēpēt to suņabērnu laukā.”

„Jau paveikts,” viņa smīn, pacēlusi uzaci. „Bet vai tu vari man uzticēties? Varbūt es sagribēšu kļūt par šīs dīvainās armijas lielo Pirmo.”

„Es varu tev uzticēties.”

„Kā tu zini?” Mustanga pārvaicā.

Tad es viņu noskūpstu. Es nevaru iedot Mustangai hemanti. Tā ir mana sirds, un tā ir no Marsa — viena no dažām lietām, kas spēj iesakņoties sarkanajā augsnē. Un tā joprojām pieder Ēo. Tomēr šī meitene, kad tie viņu aizveda… Es būtu izdarījis jebko, lai atkal redzētu viņas smīnu. Varbūt kādudien man būs divas sirdis, ko dot.

Viņa garšo, tāpat kā smaržo. Pēc dūmiem un izsalkuma. Mēs neatraujamies viens no otra. Mani pirksti pinas viņas matos. Viņējie noglāsta manu zodu, kaklu un ieslīd matos uz pakauša. Te ir gulta. Mums ir laiks. Un es jūtu citādu izsalkumu nekā tad, kad pirmo reizi noskūpstīju Ēo. Bet atceros, kā gammas ellesnirējs Dago dziļi ievilka plaušās savu smēķi, likdams tam uzliesmot un arī izdzist pāris īsos mirkļos. Viņš teica: „Tas esi tu.

Es zinu, ka esmu impulsīvs. Pārsteidzīgs. Es to saprotu. Un manī ir daudz kas — kaisle, nožēla, vainas apziņa, sēras, ilgas un niknums. Brīžiem tie pār mani valda, bet ne tagad. Ne šeit. Savas kaislības un bēdu dēļ attapos karājamies uz ešafota. Savas vainas apziņas dēļ gulēju ievainots dubļos. Sava niknuma dēļ būtu nogalinājis Augustu, kolīdz viņu ieraudzīju. Bet tagad es esmu šeit. Nezinu neko par Institūta vēsturi. Tomēr zinu, ka esmu sagrābis to, ko pirms manis nav iekarojis neviens. Es to iekaroju ar dusmām un uzdrīkstēšanos, ar degsmi un niknumu. Mustangu es tā neiegūšu. Mīlestība un karš ir divi dažādi kaujas lauki.

Tādēļ, par spīti alkām, es viņu atlaižu. Viņa zina bez vārdiem, ko domāju, tādēļ jūtu, ka rīkojos pareizi. Viņa pēkšņi noskūpsta mani vēlreiz. Tas ilgst ilgāk, nekā vajadzētu, bet tad mēs kopā pieceļamies un dodamies prom. Līdz durvīm turu Mustangas roku, tad pagriežos pret viņu.

„Atnes man Šakāļa standartu, Mustanga.”

„Klausos, Pļāvēja kungs.” Viņa smiedamās paklanās un žigli piemiedz man ar aci. Tad Mustanga ir prom.

Visa pils pārvērtusies laupīšanas trakonamā. Šajā haosā Sevro atradis holoRaidītāju. Tā cietajos diskos saglabāta mūsu sensoriskā pieredze, kas pēc noteikt laika tiek pārsūtīta atlasītājiem, lai kur tie būtu. Pārraide netiek straumēta tiešsaistē, tādēļ šīs dienas notikumus atlasītāji vēl nav redzējuši. Pārraide ir nobīdīta par pusi dienas. Ar to pietiks. Sniedzu Sevro norādījumus un lieku pie darba, lai draugs izveido stāstu no fragmentiem, kurus gribu parādīt. Nevienam citam es neuzticētos.

Lieku no Apolona pils pagrabiem atvest Fičneru. Viņš atgāžas Olimpa ēdamzāles krēslā. Pēc maniem sitieniem proktora seja ir violeta. Grīda ir veidota no sablīvēta gaisa, tāpēc mēs karājamies virs jūdzi gara kritiena līdz zemei. Viņa pēdas atbalstītas pret galdu, un mute savilkta smaidā.

„Lūk, jukušais zēns!” viņš iesaucas, pielicis pirkstu pie zoda. „Es zināju, ka tev ir labas izredzes.”

Sveicu viņu, paceļot rupjā žestā izstieptu vidējo pirkstu. „Melis.” Viņš atbild ar to pašu. „Sūdbambulis.” Proktors sniedzas pēc manas rokas. „Nestāsti man, ka joprojām esi apvainojies par indēšanu, slimību, incidentu ar Kasiju, lāčiem mežā, sūdīgo tehniku, šausmīgajiem laika apstākļiem, atentātiem un spiegu!”

„Spiegu?”

„Āzēju tevi. I la! Tu joprojām esi bērns. Par to runājot, kur tad tavi karavīri? Skraida riņķī, ēd, līdz plīst, mazgājas dušās, drāzās un spēlējas ar sārtajiem? Šī pils ir medainas lamatas, manu zēn. Lamatas, kas padarīs tavu armiju nekam nederīgu.”

„Tev ir uzlabojies noskaņojums!”

„Mans dēls ir drošībā,” viņš saka, piemiegdams man ar aci. „Kas tev tagad padomā?”

„Es jau aizsūtīju Mustangu tikt galā ar Šakāli. Un pēc tā visa es došos uz Marsa namu. Tad viss būs galā.”

„Ooo. Nebūs vis.” Fičners pārkož jau pazīstamo košļājamās gumijas burbuli un saviebjas. Esmu nedaudz apstrādājis viņa žokli. Tas mani sasmīdina. Man gribējās smieties, kopš Sevro uzveica Jupiteru. Sasodītā

proktora savainotā kāja pulsē sāpēs. Par spīti pretsāpju līdzekļiem, tik tikko spēju paiet.

„Vairs nekādu mīklu. Kāpēc tas nebūs galā?”

„Trīs lietas,” iesāk Fičners. Viņš mirkli mani vēro ar savu cirvja seju. „Tu esi dīvains radījums. Jūs abi ar Šakāli. Uzvarēt vienmēr grib visi. Bet jūs abi izdzimteņi izceļaties. Zelti neies nāvē, lai uzvarētu. Mums mūsu dzīvības ir pārāk dārgas. Ar jums abiem tā nav. Kādēļ tā?”

Atgādinu Fičneram, ka viņš ir mans cietumnieks un viņam jāatbild uz maniem jautājumiem.

„Trīs lietas vēl nav galā. Lūk, kā būs. Pateikšu, kas tās ir, ja atbildēsi uz manu jautājumu — kas tevi dzen uz priekšu?” Viņš nopūšas. „Pirmā lieta, labo cilvēk, ir Kasijs. Viņš vienkārši būs spiests ar tevi duelēties, līdz viens no jums, mazajiem niekkalbjiem, atmetīs pekas un nomirs.”

No tā jau es baidījos. Atbildu uz Fičnera jautājumu.

Pastāstu, ka to pašu bija gribējis zināt Šakālis. Kas mani motivē. Sākotnējā atbilde ir niknums. Tas ir niknums no sākuma līdz galam. Ja notiek kas tāds, ko neesmu gaidījis, es reaģēju kā dzīvnieks — ar vardarbību. Tomēr dziļākā atbilde ir mīlestība. Mani vada mīlestība. Tādēļ man viņam nedaudz jāsamelo.

„Mana māte sapņoja par to, ka es kļūšu varenāks par jebkuru no savas ģimenes. Dižāks par Andromeda vārdu. Sava tēva vārdu.” Neīsts tēvs. Neīsta ģimene. Bet doma tā pati. „Es neesmu Bellona. Neesmu Augusts. Neesmu Oktāvija au Luna.” Neganti pasmaidu, un Fičners to novērtē. „Bet es gribu stāvēt viņiem visiem pāri un taisīt uz viņu nolādētajām galvām.”

Tas Fičneram patīk. Viņš vienmēr ir gribējis to pašu, bet ir atklājis, ka bez ciltsrakstiem nopelni tevi aizved tikai līdz konkrētai robežai. Viņa stāvokli rada neapmierinātība ar šo faktu.

„Otra lieta, kas vēl nav noslēgusies, ir šis.” Viņš novēcina rokas. Man tikusi sliktākā darījuma daļa — neko jaunu Fičners man nepasaka. Es nogalināju proktoru. Man ir pierādījumi, ka arhiGubernators piekukuļoja citus un draudēja man, lai uzvarētu viņa bērns. Nepotisms. Manipulācija ar svētās skolas kārtību. Tās nav ikdienišķas ziņas. Tas kaut

ko sagraus. Varbūt pat gāzīs arhiGubcrnatoru no posteņa. Apsūdzības. Sods? Atlasītāji prasīs asinis. „Un arhiGubernators gribēs tavējās. Tas viņu apkaunos un, iespējams, atbrīvos vietu arhiGubernatoram no Bellonas nama. Varbūt pat Kasija tēvam.”

Fičners jautā, kādēļ uzticos savas armijas kareivjiem, kas bijuši

vergi.

„Viņi uzticas man, jo ir redzējuši, kā viņiem būtu klājies, ja manis nebūtu. Tu domā, ka viņi grib Šakāli sev par saimnieku?”

„Labi,” Fičners saka. „Tu viņiem visiem uzticies. Brīnišķīgi, tad jau trešā sarežģījuma nav. Es kļūdījos.” Es uzstāju, lai viņš izstāsta, ko ar to domājis, tāpēc Fičners nopūšas un padodas. „Ai, tikai to, ka tu aizsūtīji Mustangu un pusi savas armijas izrēķināties ar Šakāli.”

„Un?”

„Nē, patiešām, nekas. Tu viņai uzticies.”

„Nē. Izstāsti man. Ko tu gribēji teikt?”

„Nu labi. Ja tu tiešām gribi zināt, vienkārši nav cita veida, kā to pateikt — viņa ir Šakāļa dvīņumāsa.”

Virdžīnija au Augusta. Šakāļa māsa. Dvīne. Ietekmīgās ģimenes gens Augusta mantiniece. ArhiGubernatora Nero au Augusta vienīgā meita. Vīra, kurš vainīgs pie šī visa. Gluži tāpat kā viņas brālis, turēta slepenībā un prom no cilvēku acīm, lai izvairītos no atentāta mēģinājumiem. Tādēļ Kasijs nepazina savas ģimenes lielākā ienaidnieka meitu. Tomēr, kad sēdēju kopā ar Šakāli, Mustanga zināja, kas viņš ir. Viņas brālis. Vai viņa zināja par Šakāļa identitāti jau pirms tam? Ja viņa to zināja un neko neteica, es šo klusēšanu nespēju izskaidrot. To izskaidro vienīgi ģimenes saites — tā ir lojalitāte, kas augstāka par draudzību, mīlestību, skūpstu istabas stūrī. Esmu aizsūtījis Šakālim pusi savas armijas. Esmu iedevis viņam atPlāksnes bruņas, gravZābakus, rēgApmetņus, slātes, pulsRīkus — pietiekami daudz tehnikas, lai ieņemtu Olimpu. Sasodīts!

Proktori visu zina. Kad skrienu viņiem garām, tie smejas par mani. Smejas par manu muļķību. Dusmas manī aug. Es gribu kaut ko nogalināt. Izvietoju savus spēkus pozīcijās. Viņi ir izklīduši pa pili, kur mielojas

ar tās ēdieniem un ņem tās sniegtās baudas. Muļķi! Muļķi! Mani labākie karavīri ir tur, kur vajadzīgs. Sevro atstāts darīt savu darbu. Tas ir vissvarīgāk. Pavēlu Taktam sadzīt pēdas Venēras un Merkura pārpalikumiem Dienvidu zemienēs un paverdzināt tos un aizsūtu Miliju kopā ar Nailu komandēt manu pārējo armiju. Tagad man jādodas uz Marsa namu. Es nevaru gaidīt, līdz sapulcēsies mani kareivji. Man vajadzīgi jauni spēki, jo, kad ieradīsies Augusta dvīņi, viņiem būs līdzvērtīgi ieroči un tehnika, iespējams, arī vairāk kareivju nekā man. Spēle ir mainījusies. Es nebiju tam gatavs. Es biju muļķis. Kā es varēju viņu skūpstīt? Manu sirdi aprij tumsa. Ja nu es būtu iedevis viņai hemanti? Saplēšu to driskās un ļauju ziedlapiņām aizlidot pa vējam, tad, apvilcis gravZābakus, nolecu no Olimpa kalna malas.

Ņemu līdzi savus gaudoņus, un, triecoties lejup, palidojam garām krītošajām ziedlapiņām.

Esam bruņoti ar gravZābakiem, pulsDūrēm un pulsAsmeņiem. Sniegs Marsa nama zemēs ir nokusis. Tā vietā plešas iebrucēju zābaku izmīdīta, dubļaina zeme. Augstienes tinas miglā. Ož pēc zemes un aplenkuma. Mūsu torņi Foboss un Deimoss ir satriekti drupās. Aplencējiem *

iedāvātās katapultas šeit savu ir padarījušas. Tāpat apstrādātas arī manas vecās pils sienas. Parādes fasāde ir sagrauta, nokaisīta ar bultām, saplēstiem keramikas piķa podiem, zobeniem, bruņām un dažiem audzēkņiem.

Marsu ielenkusi gandrīz simtu liela armija. Aplencēju nometne ierīkota mežmalā, bet ap Marsa pili uzbūvēts žogs, kas neļauj nevienam izbēgt no cietokšņa. Abām pusēm šī bijusi gara ziema, lai gan ievēroju solāros kastroļus, pārnēsājamos sildītājus un uztura paciņas Šakāļa armijas pusē, ko veido Jupitera un Apolona spēki un ceturtdaļa Plutona nama. Paugura piekājē augstu slejas vairāki krusti. Tie vērsti pret pili. Pie tiem piesisti trīs stāvi. Par to stāvokli man pavēsta apkārt satupušās vārnas. Vienīgā pretestības pazīme, ko redzu Marsa namā, ir mūsu karogs — sapluinītais un apsvilinātais Marsa vilks. Lēnajā vējā tas nokarājas kā lupata.

Kopā ar gaudoņicm nolaižamies no debesīm kā zelta dievi. Aiz mugurām plīvo apdriskātie kažokādas apmetņi. Tomēr, ja aplencēji

domā, ka esam proktori, kas atnesuši vēl kādas veltes, viņi rūgti maldās. Nolaižamies uz zemes. Vispirms gaudoņi, bet pēc tam es nolaižos viņiem uz galvām, liekot ienaidniekam manā priekšā šausmās pašķīst uz visām pusēm.

Pļāvējs ir atgriezies mājās.

Ļauju gaudoņiem iznīcināt ienaidnieku uz mūsu zemes. Mēnešiem ilgi neesmu bijis tik tuvu mājām — Likosai. Kamēr mani vīri visapkārt dara savu darbu, pieliecos un pagrābju saujā Marsa nama zemi. Marss. Mājas. Esmu gājis zem cita karoga, tomēr man pietrūka mana nama. Ienaidnieki skrien, lai man uzbruktu. Viņi redz manu asmeni un zina, kas es esmu. Eju neaizskarams. Mani sargā pulsBruņas. Scvro un gaudoņi kalpo par manu zobenu.

Pieeju pie trim krustiem un redzu tajos Antoniju, Kasandru un Viksu.

Nodevēji. Ko viņi šoreiz izdarījuši?

Antonija joprojām ir dzīva, tāpat kā Vikss, kurš tik tikko velk dvašu. Lieku Dadzim nocelt viņus no krustiem un aizvest atpakaļ uz Olimpu pie medBotiem. Viņiem būs jādzīvo ar apziņu, ka pārgrieza Leas rīkli. Es ceru, ka tas sāpēs. Mirkli stāvu kalna pakājē. Iesaucos, lai pateiktu viņiem, kas esmu. Tomēr viņi to jau zina — Marsa karogs tiek nolaists, un tā vietā paceļas netīrs palags, uz kura steigā uzzīmēts izliekts sirpj Asmens.

„Pļāvējs!” viņi gavilē, it kā es būtu to glābiņš. „Pirmais!”

Aizstāvji ir skrandaini, netīri un izdēdējuši. Daži ir tik vāji, ka mums tie jānes pāri pils drupām. Tie, kuri spēj, nāk mani sveikt, pieliec savas galvas vai skūpsta manus vaigus. Tie, kuri nespēj, pieskaras manām rokām, kad eju garām. Tik daudziem lauztas kājas vai sadragātas rokas. Tās tiks izdziedētas. Nosūtām viņus atpakaļ uz Olimpu. Marsa nams nebūs spējīgs man palīdzēt gaidāmajā kaujā, tādēļ izmantošu aplencējus no Plutona, Jupitera un Apolona namiem. Lieku Klaunam un Olim viņus visus paverdzināt ar Marsa standartu. To man atnes tievs, nepazīstams zēns. Tomēr, kad viņš mani sagrābj skeleta apskāvienā, tik ciešā, ka sāp, es zinu, kas viņš ir.

Krūtīs atbalsojas kluss šņuksts.

Viņš mani apskauj klusēdams. Tad viņa augums trīc kā Pakss savā nāves mirklī. Bet šie drebuļi nāk no prieka, nevis sāpēm.

Roks ir dzīvs.

„Manu brāli,” viņš elso. „Manu brāli.”

„Es domāju, ka tu esi miris,” saku, turēdams viņa smalko stāvu savās rokās. „Rok, es domāju, ka tu esi miris!” Piespiežu viņu ciešāk. Viņa mati ir tik plāni. Jūtu caur drēbēm drauga kaulus. Viņš ir kā slapja lupata pret manām bruņām.

„Brāli" Roks iesāk. „Es zināju, ka tu atgriezīsies. Mana sirds to juta. Bez tevis namā valdīja tukšums.” Viņš smaidīdams raugās manī ar tādu lepnumu. „Kā tu tagad to piepildi!”

Diānas nama Pirmajai bija taisnība. Marsa nams ir kā mežonīga uguns. Un tas patiešām cieš badu. Roka sejā manāmas rētas. Viņš šūpo galvu, un es zinu, ka viņam ir, ko pastāstīt — kur viņš bija, kā viņš atgriezās. To vēlāk. Viņš aiziet klibodams. Kvinna, nogurusi un ar vienu ausi, aiziet viņam līdzi. Viņa pasaka man mēmu paldies un apliek kaulainajam dzejniekam ap vidu roku, liekot man noprast, ka ir aizgājusi no Kasija.

„Viņš teica, ka tu atgriezīsies,” meitene saka. „Roks nekad nemelo.”

Satieku Polluku; viņš joprojām ir jautrs. Viņš satver manu roku un runā smilšpapīra balsī. Viņš stāsta, ka Roks un Kvinna noturējuši namu kopā. Kasijs esot padevies jau pirms laba laika. Viņš mani gaidot kara zālē.

„Nenogalini viņu… lūdzu! Tas ir sagrauzis viņa prātu, cilvēk. Tas, ko viņš tev nodarīja, Kasiju sagrāva; mēs visi uzzinājām. Tāpēc ļauj viņam kādu laiku padzīvot prom no šīs vietas, cilvēk. Tā sagroza cilvēka prātu. Liek aizmirst, ka nevienam no mums nebija izvēles.” Polluks pasper kādu dubļu pikuci. „Vai zini, mani tie nelieši ielika kopā ar mazu meiteni.”

„Pārejā?”

„Lika stāties pretī mazai meitenei. Es mēģināju viņu nogalināt saudzīgi… bet viņa nemira!” Polluks kaut ko norūc un uzsit man pa plecu. Viņš mēģina skābi iesmieties. „Mums iet skarbi, bet vismaz neesam sarkanie, ne tā?”

Štimmē.

Viņš dodas prom, un es savā vecajā pilī palieku viens pats. Vietā, kur stāvu, nomira Tits. Palūkojos uz cietoksni. Ir ļaunāk nekā viņa laikos. Tagad viss nez kādēļ ir daudz ļaunāk.

Nolāpīts. Kādēļ Mustangai vajadzēja mani nodot? Tagad, kad to zinu, viss ir drūms. Kā ēna tas gulstas pār manu dzivi. Viņa būtu varējusi man pateikt tik daudz reižu. Tomēr nekad to neizdarīja. Zinu, ka viņa gribēja ar mani runāt, kad biju kopā ar Šakāli, bet droši vien būtu teikusi man ko nesvarīgu. Kādu nieku. Vai Mustanga manis dēļ nodotu savas asinis? Nē. Ja viņa būtu gatava to darīt, tad būtu pateikusi, pirms atdevu pusi savas armijas. Viņa paņēma arī savu un Cereras standartu. Kādēļ viņai būtu vajadzīgi abi standarti, ja negrasās vest karu pret mani? Ir sajūta, ka Ēo nogalinājusi viņa. Liekas, ka viņa aplika manai sieviņai ap kaklu cilpu, bet es parāvu pēdas. Viņa ir sava tēva meita.

Jūtu sīko krakšķi atbalsojamies plaukstās. Esmu nodevis Ēo.

Nospļaujos uz bruģa. Mute izkaltusi. Neesmu neko iedzēris visu rītu. Sāp galva. Laiks nomest bumbas, kā teiktu tēvocis Nerols. Laiks tikties ar Kasiju.

Viņš izvilcis savu jon Asmeni un sēž pie Marsa nama galda. Krēslā, kurā iegrebu savu zīmi. Pār viņa celi pārklāts vecais nama karogs. Kaklā iekārta Pirmā rokas nozīmīte. Kopš viņš iegrūda šo asmeni man vēderā, pagājis tik ilgs laiks. Tagad ierocis izskatās smieklīgs. Rotaļlieta, relikvija. Esmu tik ļoti pāraudzis šo telpu, šo asmeni, viņa spējas, tomēr viņa acis liek manai sirdij pamirt. Vainas apziņa biezē kā melna žults manā rīklē. Piepilda krūtis un atņem man spēkus.

„Piedod par Džulianu.”

Viņa mati vijas zeltītās cirtās, bet tās ir nespodras, putekļainas un taukainas. Tajās iemitinājušās blusas. Tik un tā Kasijs ir skaists, glītāks, nekā es jebkad būšu. Toties es esmu spēcīgāks. Dzirksts viņa acīs ir apdzisusi. Viņa dvēselei vajadzīgs laiks kaut kur tālu prom no šejienes. Mēnešiem ilgs aplenkums. Mēneši dusmu un sakāves. Mēneši, kas pavadīti, slīgstot vainas apziņā un zaudējumos, ir atņēmuši Kasijam visu, kas padarīja viņu par zēnu, ko pazinu. Nabaga dvēsele. Man viņa žēl.

Gandrīz iesmējos. Pēc tam, kad viņš iedūris man vēderā zobenu, es žēloju viņu. Viņš ne reizi nav zaudējis kaujā. Viņš ir vienīgais Pirmais, kurš var ko tādu teikt. Tomēr Kasijs noņem nozīmīti un pamet to man.

„Tu esi uzvarējis. Bet vai tas bija tā vērts?” viņš vaicā.

„Jā.”

„Tu nevilcinies…” Viņš pamāj. „Lūk, atšķirība starp tevi un mani.”

Viņš noliek standartu un zobenu un pienāk pie manis tik tuvu, ka saožu viņa smirdošo elpu. Man liekas, ka viņš mani apskaus. Es gribu viņu apskaut, atvainoties un izlūgties piedošanu. Tad Kasijs uzplēš kreveli, kas klāj pirkstu kauliņus, izsūc no tās asinis un iespļauj man sejā, iztrūcinādams mani.

„Šis ir asinsnaids,” viņš augstMēlē šņāc. „Ja vēl kaut reizi tiksimies, tu esi mans, vai arī es esmu tavs. Ja vēl kādreiz telpā elposim vienu un to pašu gaisu, viena elpa aprausies. Klausies, tu nešķīstais tārps. Mēs viens otram esam velni, līdz viens no mums degs ellē.”

Tas ir formāls, salts paziņojums, kas no manis prasa tikai vienu lietu. Es pamāju ar galvu. Un viņš aiziet. Kad Kasijs ir prom, mirkli stāvu trīcēdams. Sirds krūtīs dun. Tik daudz sāpju. Es biju domājis, ka tas būs galā. Tomēr ne visas brūces aizvelkas. Ne visi grēki tiek piedoti.

Paņemu Marsa karogu un piespraužu sev Pirmā nozīmīti. Lūkojos kartē uz sienas. Virs katras no attēlotajām pilīm plīvo mans sirpjAsmens karogs; mani vīri ir sagrābuši tās visas, kamēr Takts sagatavo Olimpu Mustangas uzbrukumam. Tagad šīs pilis pieder man, nevis Marsa nama vilkam. Mans sirpjAsmens izskatās pēc Lambdas L. Mans klans. Vieta, kur joprojām smagi strādā mans brālis, māsa, tēvocis, māte un draugi. Šķiet, ka viņi ir uz citas planētas, tomēr viņu simbols, mūsu sacelšanās simbols — ierocī pārvērsts darbarīks — pacelts virs katra izcilo nama, izņemot Plutonu.

Pametu pili pa visaugstākā torņa logu. Es esmu Likosas sarkanais ellesnirējs. Esmu Marsa nama zelta Pirmais. Un es dodos pēdējā kaujā šajā nolāpītajā ielejā. Pēc tam sāksies īstais karš.

44.SĀKUMS

Manas prombūtnes laikā virspavēlnieka pienākumus uzņēmies Takts. Šis vīrs ir nežēlīgs briesmonis, bet viņš ir mans nežēlīgais briesmonis. Un ar viņu līdzās mani spēki ir gatavi asinsizliešanai. Mūsu bruņas mirdz. Trīssimt kareivju. Deviņdesmit jaunu vergu. Viņiem nebūs iespējas nopelnīt savu brīvību. Visiem gravZābaku nepietika. Tāpat kā bruņu. Tomēr kaut kas piešķirts katram. Beigtie bēri un gaudoņi sapulcējušies kopā Olimpa kalna pakājē. Kopā viņi, šaurs zelta loks, lūkojas uz zemi jūdzi zem mums. Mūsu ienaidnieki ir kalnos. Kad no sniegotajām virsotnēm ieradīsies Mustanga un Šakālis, taktiski izdevīgākā stāvoklī būsim mēs. Mēs atrodamies augstāk. Mani atlikusies spēki — bijusī Pakša vienība un Nailas kareivji — sargā zelta cietoksni un proktorus. Tur ir arī vergi. Vēlos, kut man līdzās būtu Pakss. Viņa ēnā vienmēr jutos drošāk.

Esmu aizsūtījis Mīliju, Nailu un duci citu rēgApmetņos tērptu audzēkņu izlūkot Šakāļa spēku kustību kalnos. Kas zina, kādu informāciju Mustanga savam brālim izpaudusi? Viņš zinās mūsu vājās vietas un izvietojumu, tādēļ pārmainu visu, cik vien iespējams. Viņas zināšanas nekam nederēs. Maini paradigmu. Prātoju, vai varētu sist viņu tik nežēlīgi, kā piekāvu Fičneru. Meiteni, kas dungoja Ēo dziesmu? Nekad. Sirdī joprojām esmu sarkanais.

„Šo nolādēto daļu es neieredzu,” nopūšas Takts. Viņš pastiepj savu stiegraino augumu man garām, lai palūkotos pāri lidojošā kalna malai. „Gaidīšanu. Pff. Mums vajadzīga optika.”

„Kas?”

„Optika!” viņš skaļi atkārto.

Mana dzirde te zūd, te atgriežas. Aizkritušas ausis nav nekas patīkams.

Takts saka kaut ko par Mustangu un to, ka iesākumam derētu nogriezt viņas īkšķus. Lielāko daļu nedzirdu. Droši vien tas nav nekas tāds, ko es gribētu dzirdēt; Takts ir no tiem zeltiem, kas pin bizītes no sakautu ienaidnieku iekšām. „Skat!” Tad redzam, kā caur mākoni izslīd kas zeltīts. Seko vēl trīs stāvi. Naila… Mīlija. Mustanga… un vēl kāds.

„Nešaut!” uzsaucu Sevro un viņa gaudoņiem. Viņi padod pavēli tālāk, kamēr Mustanga tuvojas, nesdama ko savādu.

„Sveicināts, Pļāvēj!” viņa man uzsauc. Pagaidu, kamēr meitenes piezemējas. Mustangas zābaki ātri nolaiž viņu uz zemes.

„Sveicināta, Mustanga.”

„Mīlija man saka, ka esi visu sapratis.” Viņa palūkojas visapkārt ar ziņkāru smaidu sejā*. „Tad jau šis viss domāts man?”

„Protams.” Esmu apjucis. „Iedomājos, ka starp Augustiem un Andromedu varētu celties nesaskaņas.”

„Šoreiz nekādu nesaskaņu nebūs. Es atvedu tev dāvanu. Vai drīkstu iepazīstināt ar savu brāli, kalnu Šakāli Adriju au Augustu un viņa standartu? Un viņš ir atbruņots'.' Sapratusi, ka esmu uzskatījis viņu par nodevēju, Mustanga uzlūko mani ar stingu smaidu sejā.

Viņa nomet pie manām kājām Šakāli — sasietu, ar aizbāztu muti un kailu.

„Sasper manas nolādētās olas,” nošņācās Takts.

Es esmu uzvarējis.

Stāvam plecu pie pleca ar Mustangu, kamēr Olimpā ierodas pasažieru kuģi. Viņa ir man pateikusi, lai nepārmetu sev šaubas par viņas uzticamību. Viņai būtu vajadzējis pastāstīt par savām ģimenes saitēm pat

tad, ja neuzskata Šakāli par savu brāli. Ne garīgi. Viņas īsto brāli, vecāko brāli, nogalināja viens no Kasija brāļiem — kāds mežonis vārdā Kārns. Augusts un Bellona. Asinsnaidam starp šīm ģimenēm ir dziļas saknes, un es jūtu, kā tā viļņi skalojas arī ap manām potītēm.

Tomēr vēl paliek jautājums, vai Mustanga ir sava tēva meita. Vai varbūt viņa ir meitene, kas dungo Ēo dziesmu? Es domāju, ka zinu atbildi. Viņa ir tāda, kādi zelti spēj būt, kādiem tiem būtu jābūt. Viņas tēvs un brālis ir tādi, kādi zelti ir. Ēo nespētu pat iedomāties, ka viss var būt tik sarežģīti. Zeltos ir labais, jo daudzējādā ziņā viņi ir labākais, kas cilvēcei ir. Tomēr viņi ir arī ļaunākais. Kā tas ietekmēs Ēo sapni? To rādīs vienīgi laiks.

Stāvu kopā ar saviem leitnantiem — Mustangu, Nailu, Miliju, Taktu, Sevro, pat Roku un Kvinnu. Atstājam brīvas vietas Paksam un Leai. Aiz viņiem stāv mana armija. Nav nekādas vajadzības apkaunot Plutona audzēkņus. Es to gribu. Tomēr nedaru. Viņi stāv, izklīduši pa manām sešām vienībām. Gaidām plašā pagalmā pie nosēšanās platformām. Ir pavasara diena, un sniegs ātri kūst.

Tuvumā ir Sevro. Kad draugs mani uzlūko, viņa vienīgās acs skatienā redzu kādu tikko manāmu atšķirību. Mūsu saruna pēc ierakstu rediģēšanas bija īsa un biedējoša. Tā joprojām atbalsojas man ausīs.

„Audioieraksts vētrā bija neskaidrs,” viņš teica. „Nespēju saprast pēdējos vārdus, ko teici Apolonam. Tādēļ es tos izdzēsu.”

Viens no maniem pēdējiem vārdiem bija nolāpīts.

Ko Sevro zina? Kā viņam šķiet, ko viņš zina? Tas, ka viņš to izdzēsa, nozīmē, ka dzirdētais šķita pietiekami svarīgi, lai būtu vērts to slēpt.

No pasažieru kuģiem izkāpj arhiGubernators Augusts, imperatori Bellona un Adriāts, kā arī citu ietekmīgu amatpersonu svīta, kas kopskaitā veido divsimt personu, katru no tām pavada asistentu komanda. Direktore mūs uzlūko un smejas par proktoru stāvokli. Esmu atstājis viņus sasietus un ar aizbāztām mutēm. Neviens viņus nežēlo. Līdz ar to pagaist manas raizes par gaidāmo sodu. Vienīgi Fičners stāv brīvs. Ja proktori saņem atlīdzību, viņam vajadzētu iegūt to visu. Tagad viņi jau ir redzējuši mūsu holopieredzes. Sevro bija parūpējies par to, lai tās būtu

labas. Viņš labi zināja, kādu stāstu vēlos izstāstīt. Es veicu tikai dažus labojumus.

Direktore Klinta ir smalka sieviete ar skarbu sejiņu, kas atgādina kalna virsotnes smaili. Viņa izmet jociņu par to, ka šī ir pirmā reize, kad ceremonija notiek tik varenā vietā. Tomēr viņa domā, ka šī reize būs arī pēdējā. Šo spēli nav paredzēts spēlēt šādi, tomēr tas daudz pavēsta par manu radošumu un uzdrīkstēšanos. Šķiet, es viņai ļoti patīku, un direktore sirsnīgi uzrunā mani kā Pļāvēju. Patiesībā šķiet, ka ļoti patīku viņiem visiem. Tomēr redzu, ka daži ir noraizējušies. Valdniekiem parasti nepatīk tie, kas pārkāpj viņu likumus.

„Visu namu atlasītāji tā vien raujas tevi noalgot, manu zēn. Tev tiks dota izvēle, lai gan Marsam ir tiesības piedāvāt pirmajam. Viss būs atkarīgs no tevis. Pļāvējam būs tik daudz izvēles iespēju!” čivina Klinta.

Asinsnaidnieki Bellona un Augusts vēro mani tā, kā cilvēks vērotu zālē pamanītu čūsku. Viena dēlu es nogalināju, bet otra — apkaunoju. Esmu drošs, ka šī situācija var izvērsties diezgan neērta.

Ceremonija nav ilga. Klātesošie staigā un sarunājas. Tā ir tikai formalitāte. Patiesā ceremonija noritēs Agejā, kur būs lieli svētki, balle, kas izgaismos debesis un ko hologrāfiski apmeklēs pati valdniece. Vīns, dejotāji, sacīkstes, ugunsspļāvēji, baudu vergi, izjūtu pastiprinātāji un politiķi — vismaz tā stāsta Mustanga. Šķiet savādi, ka citiem rūp, kas ar mums šeit noticis, savādi, ka tik daudzi zelti ir tik banāli radījumi. Viņi neko nezina par to, kā tiek nopelnītas iezīmēto rētas. Kā ir aukstā akmens istabā sist zēnu līdz nāvei. Tomēr viņi svinēs mūsu panākumus. Uz mirkli aizmirstu, par ko mēs cīnījāmies. Es aizmirstu, ka šī ir rase, kas cīnās, lai iegūtu sev tik ļoti iemīļotas, frivolas lietas. Es šādu tieksmi neizprotu. Es saprotu karu. Saprotu Institūtu. Tomēr nesaprotu to, kas mūs sagaida Agejā vai pēc tam. Iespējams, tas tādēļ, ka vairāk līdzinos dzelzs Zeltam. Labākajiem no iezīmētajiem. Tādiem kā viņu senči. Tiem, kas uzspridzināja planētu, kas sacēlās pret viņu valdīšanu. Par ko gan esmu kļuvis!

Kad viss ir pateikts un izdarīts, direktore Klinta piesprauž man pie krūtīm kaut kādu medaļu. Viņa piemiedz ar aci un pieskaras manam plecam. Tad mēs izklīstam. Tā vienkārši. Spēle ir galā, un mums tiek

pavēstīts, ka ceļā ir kuģi, kas aizvedīs mūs mājās, kur vecāki gaida, lai izteiktu atzinību vai atteiktos no cerības neattaisnojušiem dēliem un meitām. Tā vienkārši. Līdz tam klīstam apkārt, juzdamies muļķīgi savās bruņās, ko esam tik ilgi vākuši, ar saviem ieročiem, kas vairs neko nenozīmē. Paskatos uz savu sirpjAsmeni un brīnos, cik bezjēdzīgs tas kļuvis. It kā mums vajadzētu apsveikt vienam otru, priecāties par kaut ko. Tomēr ir tikai klusums. Iztukšoti klusē gan uzvarētāji, gan zaudētāji.

Es esmu iztukšots.

Ko lai daru tālāk? Vienmēr bija kādas bailes, kādas rūpes, kāds iemesls vākt ieročus vai pārtiku, vienmēr kāds uzdevums vai tiesa, ko spriest. Tagad nav nekā. Tikai vējš, kas skrien pār mūsu kaujas lauku. Tukšu karalauku, kurā klīst tikai zaudētā un apgūtā atbalsis. Draugi. Mācības, kas gūtas. Drīz tās būs tikai atmiņas. Jūtos tā, it kā būtu mirusi mīļotā. Alkstu izraudāties. Jūtos tukšs. Kā pazaudējies. Meklēju Mustangu. Vai viņa vēl ko jutīs pret mani? Pēkšņi arhiGubernators Augusts saņem mani aiz elkoņa un aizved nost no pārējiem apdullušajiem jauniešiem.

„Es esmu aizņemts vīrs, Pļāvēj,” viņš saka, izsmiedams manu vārdu. „Tādēļ runāšu skaidru valodu. Tu esi sarežģījis manu dzīvi.”

No šī cilvēka pieskāriena gribu kliegt. Viņa mute nenodod emocijas. Deguns taisns. Viņa acis nicinošas, tajās atspīd mirstošas saules dzirkstis. Tik nevainojams. Tomēr viņš nav skaists. Viņa seja ir kā izcirsta granītā. Iekrituši vaigi. Vīrišķīga, raupja āda, kas nav nopulēta kā tiem muļķiem HK vai elfiem, kas vazājas pa naktsklubiem. Viņš ož pēc varas tā, kā sārtie dvako pēc parfīma. Gribu padarīt viņa seju līdzīgu sasistai mozaīkai.

„Jā.” Vairs neko nesaku.

Viņš nesmīn un nesmaida. „Mana sieva ir kā ubadze. Viņa izlūdzās, lai palīdzu viņas dēlam uzvarēt.”

„Pagaidiet. Viņam kāds palīdzēja?” es brīnos.

ArhiGubernatora lūpas savelkas vieglā smaidā. Tādā, kas rezervēts vienkāršam uzjautrinājumam. „Pieņemu, ka manu dalību tu pārējiem neatklāji.”

Es gribu viņu salauzt. Pēc visa, kas noticis, viņš gaida, ka sadarbošos, it kā es būtu viņam kaut ko parādā. It kā viņam būtu tiesības uz to, ka palīdzu. Es atlaižu savilktās dūres. Ko Dejotājs gribētu, lai saku?

„Jums nekas nenotiks,” es izspiežu. „Mājas frontē nespēju palīdzēt, bet to, ka Šakālim palīdzēja tētis, neizpaudīšu nevienai dzīvai dvēselei.” Viņš paceļ zodu. „Nesauc viņu tā. Augusta nama viri ir lauvas, nevis blusaini maitēdāji.”

„Šā vai tā jums būtu vajadzējis likt savu naudu uz Mustangu,” saku, tīši nesaukdams viņa meitu īstajā vārdā.

„Nemāci man par manu ģimeni, Derov.” Viņš no saviem augstumiem gar degunu lūkojas manī. „Tagad jautājums ir — cik daudz tu gribi par savu klusēšanu? Es dāvanas nepieņemu. Parādā nevienam nepalieku. Tādēļ par tevi parūpēšos ar vienu nosacījumu.”

„Ka turos pa gabalu no jūsu meitas?”

„Nē.” Mani pārsteigdams, viņš asi iesmejas. „Par asinīm uztraucas muļķīgas ģimenes. Man asins tīrība vai senču raduraksti nerūp. Tas viss ir bezjēdzīgs. Man rūp vienīgi spēks. Ko vīrs var nodarīt citiem vīriešiem, sievietēm. Un tev tas piemīt. Vara. Spēks.” Viņš pieliecas tuvāk, un es redzu viņa acu zīlītēs mirstam Ēo. „Man ir ienaidnieki. Viņi ir spēcīgi. Viņu ir daudz.”

„Viņi ir Bellonas.”

„Un citi. Bet, jā, imperatoram Tibērijam au Bellonam ir vairāk nekā piecdesmit māsasbērnu un brāļabērnu. Pašam ir deviņi bērni. Vecākais no tiem ir tas goliāts Kārns. Vismīļākais — Kasijs. Viņa sēkla ir spēcīga. Mana… mazāk. Man bija dēls, kas bija tikpat vērts kā visi Tibērija dēli kopā likti. Bet Kārns viņu nogalināja.” Viņš mirkli klusē. „Šobrīd man ir divas brāļameitas. Brāļadēls. Dēls. Meita. Un tas arī viss. Tādēļ es pulcēju ap sevi mācekļus.

Mans nosacījums ir šāds. Par tavu klusēšanu došu visu, ko vēlies. Es nopirkšu tev sārtos, obsidiānus, pelēkos, zaļos. Es sponsorēšu tavu pieteikumu Akadēmijā, kur tu iemācīsies vadīt kuģus, kas iekarojuši planētas. Es nodrošināšu tev finansējumu un izpildīšu protežēšanas nosacījumus. Es iepazīstināšu tevi ar valdnieci. Darīšu to visu apmaiņā pret tavu

klusēšanu, ja kļūsi par vienu no maniem šķēpnešiem, par manu aidedecamp, mana nama locekli.”

Viņš prasa, lai nododu savu vārdu. Lai iemainu savu ģimeni pret viņējo. Mana ģimene — Andromedi — ir izdomāta, radīta kā aizsegs, tomēr kaut kur dziļi sevī jūtu, ka sāp.

Es jutu, ka tas notiks. Tomēr nezinu, ko atbildēt. „Mans kungs, kaut ko par jūsu iesaistīšanos var pateikt kāds no jūsu dēla karavīriem.” Viņš nošņaukājas. „Es vairāk raizējos par taviem leitnantiem.”

Es iesmeļos. „Manā armijā patiesību zina tikai daži. Un tie, kuri zina, neteiks ne vārda.”

„Kāda uzticēšanās.”

„Es esmu viņu arhiPirmais,” vienkārši saku.

„Vai tu runā nopietni?” viņš apjucis jautā, it kā es būtu pārpratis kaut ko tik vienkāršu kā gravitācija. „Zēn, savienības izjūk, kolīdz mēs iekāpjam tajā kuģī. Daži no taviem draugiem tiks aizsūtīti pie Mēness kungiem. Citi dosies pie Gāzes milžu gubernatoriem. Daži pat uz Lunu. Viņi pieminēs tevi kā savas jaunības leģendu, bet tas arī viss. Un šī leģenda nenesīs sevī lojalitāti. Esmu stāvējis tavā vietā. Es uzvarēju savā gadā, bet šajos gaiteņos uzticību neatrast. Tā tas ir.”

„Tā tas bija,” strauji iebilstu, pārsteigdams viņu. Tomēr es ticu tam, ko saku. „Es esmu citāds. Es atbrīvoju paverdzinātos un ļāvu salauztajiem sevi dziedēt. Es devu viņiem ko tādu, ko jūs, vecākās paaudzes, nespējat saprast.”

Viņš mani aizkaitina iesmiedamies. „Tā ir jaunatnes bēda, Derov. Jūs aizmirstat, ka ikviena paaudze pirms jums ir domājusi to pašu.”

„Bet manā paaudzē tā ir patiesība.” Vienalga, cik viņš pārliecināts, man ir taisnība. Viņš kļūdās. Es esmu dzirkstele, kas aizdedzinās šīs pasaules. Es esmu veseris, kas lauzīs važas.

„Šī skola nav dzīve,” viņš man atkārto. „Tā nav dzīve. Šeit tu esi karalis. Dzīvē karaļu nav. Ir daudz tādu, kas gribētu par tiem kļūt. Bet mēs, iezīmētie, noliekam viņus pie vietas. Šajā spēlē pirms tevis ir uzvarējuši daudzi. Un viņi šobrīd ir izcili arī aiz tās robežām. Tādēļ neizturies tā, it kā, pabeidzot skolu, tu tiktu kronēts par karali un tev būtu uzticami

pavalstnieki, tā nebūs. Tev būšu vajadzīgs es. Tev būs vajadzīgs pamats un aizbildnis, kas palīdzēs tev kāpt. Tam neviena labāka par mani nevar būt.”

Es nodotu nevis savu ģimeni, bet gan tautu. Skola bija viens, bet, lai es dotos pūķa paspārnē… lai ļautu tam piespiest sevi cieši klāt, sēdēt greznībā, kamēr mani paša ļaudis lej sviedrus, mirst un cieš no izsalkuma un uguns… ar to pietiek, lai mana sirds lūztu.

Mūs vēro abi viņa zelta bērni. Tāpat arī Kasijs un viņa tēvs pēc tam, kad ir apskāvušies un sasveicinājušies. Tiek lietas asaras par Džulianu. Es vēlos, kaut nebūtu šeit, bet gan kopā ar savu ģimeni. Kaut es justu Kīrena roku sev uz pleca un Leannas plaukstu savējā, kamēr skatāmies, kā māte klāj mums galdu. Tā ir ģimene. Mīlestība. Šiem cilvēkiem rūp vienīgi triumfs, uzvara un dzimtas gods, bet par mīlestību viņi nezina neko. Par ģimeni — neko. Šīs nav īstas ģimenes. Tās ir tikai komandas. Komandas, kas radītas, lai spēlētu savas lepnuma spēles. ArhiGubernators nav pat apsveicinājies ar saviem bērniem. Šim nešķīstenim vairāk rūp runāt ar mani.

„Jocīgi,” es saku.

„Jocīgi?” viņš drūmi pārjautā.

Aši kaut ko sagudroju. „Jocīgi, kā viens vārds var mainīt visu dzīvi.”

„Tas nepavisam nav jocīgi. Tērauds ir vara. Nauda ir vara. Bet vārdi ir vara vairāk par visu šajās pasaulēs.”

Mirkli lūkojos viņā. Vārdi ir spēcīgāks ierocis, nekā viņam šķiet. Un dziesmas jo vairāk. Vārdi atmodina prātu. Melodija atdzīvina sirdi. Es nāku no dziedātāju un dejotāju tautas. Man nevajag, lai viņš mācītu man par vārdu varu. Tomēr smaidu šā vai tā.

„Kāda ir tava atbilde? Jā vai nē? Otrreiz es nevaicāšu.”

Palūkojos uz dučiem iezīmēto, kuri gaida, kad varēs pārmīt ar mani kādu vārdu, bez šaubām, lai piedāvātu savu aizbildniecību vai mācekļa vietu. Tur ir arī vecais Lorns au Arks. Atpazīstu viņu pat bez atlasītāja maskas. Niknais bruņinieks. Vīrs, kurš atsūtīja man manu Pegazu un Dejotāja gredzenu. Nevainojams godavīrs un Marsa trešā spēcīgākā nama vadonis. Vīrs, no kura es varētu mācīties.

„Vai tu pacelsies kopā ar mani?”

Skatos uz arhiGuhernatora jūga vēnu. Viņa sirds sitas spēcīgi. Iztēlojos Gaistošo izvadīšanas dziesmu pēc Eo nāves. Kad pakāršu šo cilvēku, viņš mūsu dziesmu nesaņems. Viņa dzīvei atbalss nebūs. Tā vienkārši aprausies.

„Mans kungs, es domāju, ka tas sniegtu interesantas iespējas.” Ielūkojos viņa acis un ceru, ka naidu manējās viņš sajauks ar aizrautību.

„Vai zini vārdus?” viņš prasa.

Pamāju.

„Tad tev tie jāsaka. Šeit. Tagad. Lai visi redz, ka esmu pieņēmis skolas labāko audzēkni.”

Viņš dvako pēc lepnuma. Griežu zobus un pārliecinu sevi, ka šis ir īstais ceļš. Es pacelšos kopā ar viņu. Apmeklēšu Akadēmiju. Iemācīšos komandēt flotes. Es uzvarēšu. Noasināšu sevi par zobenu. Atdošu savu dvēseli. Ieniršu ellē ar cerību kādudien iznirt brīvībā. Es upurēšos. Kopšu savu leģendu un dalīšos tajā ar visu pasauļu tautām, līdz būšu gatavs vest kaujā armijas, kas saraus nebrīves ķēdes, jo es neesmu vienkāršs Arēja dēlu aģents. Es neesmu tikai taktika vai līdzeklis Arēja plānos. Es esmu savas tautas cerība. Visu paverdzināto tautu cerība.

Tādēļ ievēroju viņu tradīciju un nometos arhiGubernatora priekšā uz ceļiem. Viņš pēc tradīcijas uzliek plaukstu man uz galvas. Vārdi izslīd man no mutes, un to skaņa manās ausīs atbalsojas kā plīstošs stikls.

„Es pametīšu savu tēvu. Es novērsīšos no sava vārda. Es būšu tavs zobens. Nero au August, mans mērķis būs tavs triumfs.”

Tie, kas noskatījās, noelšas, izdzirdējuši pēkšņo zvērestu. Citi lād nepieklājību, Augusta nekaunību. Vai pieklājības normas viņam svešas? Mans kungs noskūpsta manu pieri un čukst viņu vārdus, bet es daru, ko spēju, lai noturētu sevī niknumu, kas padarījis mani izveicīgāku par sarkano. Pamatīgāku par zeltīto.

„Derov, Augusta nama šķēpnesi. Celies, tevi sauc pienākums. Celies, tevi gaida gods. Celies slavai, varai, iekarojumiem un valdīšanai pār zemcilvēku. Celies, mans dēls. Celies.”

PAR AUTORU

Pīrss Brauns aizvadījis bērnību, būvēdams fortus un likdams lamatas brālēniem sešu štatu mežos un divu štatu tuksnešos. 2010. gadā pabeidzot koledžu, viņam nebūtu bijis iebildumu turpināt studijas Cūkkārpā. Diemžēl viņa skeletā nav neviena burvju kaula. Tādēļ, mēģinādams kļūt par rakstnieku, Pīrss strādājis par vadītāju darbā ar sociālajiem tīkliem kādā svaiga jauno tehnoloģiju uzņēmumā, lējis sviedrus kā strādnieks Disney-ABC televīzijas grupas studijā, kādu laiku nostrādājis arī kā NBC studijas strādnieks un atklājis jaunu miega bada pakāpi, veicot asistenta pienākumus ASV Senāta vēlēšanu kampaņas laikā. Šobrīd viņš dzīvo Losandželosā, kur kricelē stāstus par kosmosa kuģiem, burvjiem, vampīriem un dažādām senatnīgām vai ekscentriskām lietām.

SARKANĀS SACELŠANĀS TRILOĢIJA

SARKANĀ SACELŠANĀS ZELTA DĒLS RĪTA ZVAIGZNE

Content

Brauns Pīrss Sarkanā sacelšanās

atsauksmes

PATEICĪBA

1 . DAĻA VERGS

1. ELLESNIRĒJS

2. CIEMATS

3 . LAURI

4 . DĀVANA

5.PIRMĀ DZIESMA

6.MOCEKLE

2.DAĻA ATDZIMIS

7 . LĀCARS

8.DEJOTĀJS

9 . meli

10 . TĒLNIEKS

11 .JUKUŠIE

12 . GREBŠANA

13.ĻAUNI DARBI

14 . ANDROMEDS

15 .PĀRBAUDĪJUMS

16.INSTITŪTS

17.ATLASE

18.KLASESBIEDRI

19. PĀREJA

3. DAĻA ZELTS

20 . marsa nams

21.MŪSU VALDĪJUMS

22 .CILTIS

23.PLAISA

24.TITA karŠ

25.CILŠU KARŠ

26 . mustanga

27.DUSMU NAMS

28.MANS BRĀLIS

29.VIENOTĪBA

30.DIĀNAS NAMS

31.MUSTANGAS SAKĀVE

32 .ANTONIJA

33 . ATVAINOŠANĀS

4 . daļa. PĻĀVĒJS

34.ZIEMELMEŽI

35.ZVĒRESTA LAUZĒJI

36.OTRAIS PĀRBAUDĪJUMS

37 .DIENVIDI

38.APOLONA KRIŠANA

39.PROKTORA BALVA

40 .PARADIGMA

41 . ŠakĀlis

42.KARš pret debesim

43.PĒDĒJAIS PĀRBAUDĪJUMS

44.SĀKUMS

PAR AUTORU