Defombels Timotejs

Tobijs Lolness-1. Dzīve uz naža asmens

Timotejs Defombels

Tobijs Lolness dzīve uz naža asmens

Le Figaro

Timoteja Defombela romāns bērniem Tobijs Lolness ierauj lasītāju galvu reibinošos piedzīvojumos, piedāvājot gan netradicionālas proporcijas, gan negaidītas perspektīvas. Krāšņi ilustrētais un daudzās pasaules valodās tulkotais darbs noteikti iekaros visu lasītāju sirdis.

Lorens Nemrofs, Amazon.com

Franču dramaturga Defombela iespaidīgajā pirmajā romānā savijas gan brīnumaini piedzīvojumi, gan lielisks humors un rūpīgi maskēta politiskā satīra. Defombelam patiešām ir izdevies uzbūvēt unikālu fantāzijas pasauli.

Publishers Weekly

Piedzīvojumu pilns stāsts, kurā miniatūru varoni gaida nesamērīgi pārbaudījumi… No groteska farsa līdz satraucošai spriedzei, no kodīgas satīras līdz šokējošai vaļsirdībai asprātīgi, oriģināli un neizsakāmi aizraujoši.

Kirkus Reviews

Spožs pieteikums fantastiskās literatūras pasaulē.

Le Monde

Elišai un viņas mātei

no eņģeļu skatpunkta koku galotnes varbūt atgādina saknes, kas dzer debesis.

Rainers Marija Rilke

…

.

1 Vajātais

Tobijs bija tieši pusotru milimetru garš, un tas viņa vecumam nebija īpaši daudz. No mizas caurumiņa ārpusē rēgojās vienīgi viņa kāju pirksti. Zēns gulēja nekustīgi. Nakts kā ūdens spainis bija izlijusi pār viņu.

Tobijs lūkojās zvaigznēm nosētajās debesīs. Tumsa viņam atgādināja tumšas peļķes starp milzīgajām, sārtajām lapām un bija neiedomājami melna un mirdzoša.

Kad Mēness neskatās, zvaigznes dejo. Tā viņš sev sacīja. Vēl viņš klusām pie sevis skaitīja: "Ja paradīzē arī ir debesis, tad tās nav tik dziļas un nav arī tik brīnišķīgas, jā, nav tik brīnišķīgas…"

Tobijs ļāva šīm domām sevi mierināt. Viņš gulēja, atspiedis galvu sūnās, un sajuta asaru vēsumu matos pie ausīm.

Tobijs atradās caurumā zem melnās mizas, viena viņa kāja bija savainota, abus plecus klāja brūces, un mati bija izmirkuši asinīs. Rokas svila no ērkšķu šāviņiem. Pārējo sāpju un noguruma novārdzināto mazo ķermeni zēns vairs nejuta.

Pirms pāris stundām Tobija dzīve bija apstājusies, un viņš nevarēja saprast, kā tas nākas, ka vēl ir te. Tas atsauca atmiņā laikus, kad viņš mēdza visur bāzt degunu un bieži vien dzirdēja kādu izsaucamies: "Tu vēl te, Tobij?" Un šodien viņš atkal pie sevis atkārtoja šos vārdus: "Tu vēl te?"

Jā, viņš joprojām bija pavisam dzīvs, apzinoties savu nelaimi lielāku nekā debesis.

Tobijs skatījās debesīs tik cieši, cik cieši bērns turas pie rokas saviem vecākiem Ziedu svētku pūļa vidū. "Ja aizvēršu acis, es miršu," viņš sev teica. Un zēna acis divu duļķainu asaru ezeru dziļumos palika plaši ieplestas.

Tajā brīdī viņš tos sadzirdēja, un bailes Tobijam uzklupa vienā mirklī. Viņi bija četri. Trīs pieaugušie un viens bērns. Bērns turēja rokā lāpu, kas pārējiem izgaismoja ceļu.

-   Viņš nav tālu, es zinu, ka viņam tepat kaut kur jābūt.

Puišelis ir jānoķer un jāatriebjas. Tāpat kā viņa vecākiem.

Trešā vīrieša acīs tumsā nodzalkstīja dzeltenīgs spīdums. Viņš nospļāvās un teica:

-   Mēs viņu dabūsim, un viņš samaksās par visu, tu redzēsi!

Tobijs būtu gribējis pamosties, izkļūt no šī murga, skriet uz vecāku gultu un raudāt, raudāt… Tobijam būtu paticis, ka viņu, tāpat pidžamā ģērbtu, kāds pavadītu līdz apgaismotajai virtuvei, pagatavotu viņam labi karstu medus ūdeni, iedotu dažus cepumus un teiktu: "Viss ir beidzies, manu Tobij, viss ir pāri."

Bet Tobijs, trīcēdams pie visām miesām, gulēja zem mizas un mēģināja pievilkt tuvāk pārāk garās kājas, lai tās noslēptu. Tobiju, kuram bija tikai trīspadsmit gadu, vajāja vesela tauta visa viņa tauta.

Tas, ko zēns nākamajā mirklī izdzirdēja, bija ļaunāks par šo stindzinošo, baiļu pilno nakti. Viņš izdzirda kādu balsi, kuru mīlēja, sava labākā drauga Leo Blīsa balsi.

Pirmo reizi viņš Leo ieraudzīja, kad tam bija četrarpus gadi un viņš grasījās nočiept Tobija smalkmaizīti. Kopš tās dienas viņi dalījās it visā gan lielākajos priekos, gan ne tik priecīgajos notikumos. Leo dzīvoja pie savas tantes. Viņš bija zaudējis abus vecākus. No sava tēva, slavenā piedzīvojumu meklētāja El Blīsa, viņš bija mantojis vien gaiša koka bumerangu. Bērnībā piedzīvotās nelaimes bija Leo norūdījušas, un viņš sevī bija attīstījis milzīgu spēku. No zēna, šķiet, varēja sagaidīt kā labāko, tā arī ļaunāko. Tobijs deva priekšroku labākajam Leo saprātīgumam un drosmei.

Tobijs un Leo drīz vien kļuva nešķirami. Kādu laiku viņus pat saukāja vienā vārdā "Tobileo".

Dienu pirms Tobija un viņa vecāku pārvākšanās uz Zemajiem Zariem viņi abi Tobileo atrada sev slēptuvi kādā izžuvušā pumpurā, lai netiktu izšķirti. Viņus atrada tikai pēc divu dienu un triju nakšu meklēšanas.

Tobijs atcerējās, ka tā bija viena no retajām reizēm, kad viņš redzēja savu tēvu raudam.

Bet šajā nakti Tobijs bija viens pats. Viņš gulēja, pieplacis pie koka mizas, un tas nekādā ziņā nevarēja būt tas pats Leo Blīss, kurš tagad stāvēja dažu centimetru attālumā, vēcinot lāpu melnajā tumsā. Tobijam šķita, ka sirds sašķīdīs sīkās lauskās, izdzirdot savu labāko draugu kliedzam:

-  Mēs tevi dabūsim! Mēs tevi dabūsim rokā, Tobij!

Viņa balss atbalsojās no zara uz zaru.

Šajā mirkli Tobija atmiņā spilgti atausa kāds notikums.

Kad viņš vēl bija pavisam mazs, ģimenei bija pieradināts laputs mazulis, kuru sauca par Limu. Tobijs jādelēja uz laputēna muguras, vēl pirms bija iemācījies staigāt. Kādu dienu laputs mazulis pēkšņi pārtrauca rotaļu un pamatīgi iekodās Tobijā, sapurinot zēnu kā lupatu. Tagad Tobijs pēkšņi atcerējās šo niknuma lēkmi, pēc kuras vecāki nolēma atbrīvoties no dzīvnieka. Viņš atcerējās trakuma pārņemtās Limas acis. Viņas acu zīlītes izpletās kā lietū pārplūduši dīķi. Māte bija teikusi: "Šodien tā notika ar Limu, bet kādu dienu tā var notikt ar ikvienu."

-   Mēs tevi dabūsim rokā, Tobij!

Vēlreiz izdzirdot mežonīgo kliedzienu, Tobijam likās, ka viņš redz Leo acis tādas pašas kā trakuma pārņemtajam dzīvniekam. Jā, kā divus stiprā lietū pārplūdušus dīķus.

Nelielais cilvēku bariņš tuvojās, ar nosmailinātiem mietiem bakstot koka mizu, lai uzmeklētu tajā caurumus un plaisas. Viņi meklēja Tobiju. Šī darbošanās atgādināja termītu medības, kad tēvi un dēli reizi gadā, pavasarī, devās kaitnieku medībās, vajājot tos līdz pat tālākajiem zariem.

-   Es dabūšu viņu ārā no alas.

Balss, kas to teica, atskanēja tik tuvu, ka Tobijam pat likās viņš sajūt runātāja dvašas siltumu. Zēns sastinga pilnīgi nekustīgs, neuzdrošinoties

pat aizvērt acis. Cauri tālu ugunskuru atblāzmas caurvltajai tumsai viņš dzirdēja, kā tuvojas mietu asie cirtieni. Asais koks spēcīgi ietriecās mizā pirksta tiesu no Tobija sejas. Puisēna mazais augums no šausmām bija kā pārakmeņojies. Par spīti tam, viņš neatrāva skatienu no debesīm, kuras reizēm pavīdēja starp vajātāju tumšajām ēnām. Šoreiz tie viņu ir noķēruši. Visam beigas.

Piepeši pār zēnu satumsa nakts. Atskanēja dusmīgs kliedziens:

-   Ei, Leo! Tu nodzēsi lāpu?

-   Man tā izkrita. Piedodiet, lāpa izkrita man no rokām…

-   Idiots!

Viņu vienīgā lāpa bija izdzisusi, un meklēšanu nācās turpināt melnajā nakts tumsā.

-   Tāpēc jau mēs nepārstāsim meklēt. Gan jau atradīsim.

Pirmajam vīrietim pievienojās arī otrais; ar rokām viņi iztaustīja katru mazāko šķirbiņu koka mizā. Tobijs juta, kā roku kustības saviļņo gaisu visapkārt. Otrs vīrietis noteikti bija iedzēris ko stiprāku, jo no viņa puses vēdīja spēcīga spirta dvaka un viņa kustības bija niknas un haotiskas.

-        Es pats viņu noķeršu. Un pats savām rokam saberzīšu miltos. Pārējiem teiksim, ka šo neatradām.

Otrs smiedamies atbildēja medību biedram: Tavs nav labojams. Pērn pavasarī šamējs noknieba četrdesmit termītus!

Jā, viņu skatījumā Tobijs bija ļaunāks par termītu, un viņam bija drošas izredzes uz noasināto mietu un liesmām.

Abas ēnas jau atradās virs viņa. Nekas vairs nebija līdzams. Tobijs uz mirkli novērsa skatienu no debesīm, kurās visu laiku bija cieši lūkojies. Ieraudzījis strauji tuvojamies mieta aso galu, viņš parāvās sānis un mednieka ierocis ietriecās cietajā koksnē.

Bet otrs jau bija iebāzis roku caurumā zem mizas.

No Tobija acīm aumaļām plūda asaras. Viņš redzēja, kā tuvojas vīrieša tuklā roka. Tā viņu sataustīja, apstājās uz brīdi un pārslīdēja sejai.

Dīvainā kārtā Tobijs juta, ka bailes izzūd. Augums pielija ar brīnišķīgu mieru. Viņa lūpas pat savilkās tikko jaušamā smaidā, dzirdot riebīgo balsi apmierināti čukstam:

-   Ir! Viņš ir man rokā!

Visapkārt iestājās klusums. Pārējie mednieki sanāca vīram apkārt.

Pat Leo Blīss klusēja. Varbūt viņš baidījās no mirkļa, kad būs jāieskatās sava bijušā drauga acīs.

Tur viņi bija četri vai pieci cilvēki, kas stāvēja ap ievainotu bērnu. Toties Tobijam vairs nebija ne mazāko baiļu. Viņš pat nenodrebēja, kad vīrietis atkal iebāza roku mizas caurumā, kaut ko sagrāba un, skaļi smiedamies, rādīja pārējiem.

Tad iestājās klusums. Garāks par sniega periodu ziemā.

Tobijam šķita, ka vīrietis nupat atrāvis gabalu auduma no viņa drēbēm. Vēl pēc brīža ledainajā klusumā atskanēja vārdi:

-   Mizas gabals! Tas ir gabals no mizas!

Jā, patiešām, vīrietis pastiepa un parādīja pārējiem gabalu mizas.

He he labi es jūs iznesu cauri! Skaidrs, ka viņa te nav. Viņš noteikti tagad cilpo kaut kur Zemo Zaru virzienā. Mēs šo sagūstīsim rīt.

No nelielā ļaužu bariņa puses atskanēja neapmierināts rūciens. Atskanēja daži "Tobija atradējam" veltīti lamuvārdi. Tumšiem mākoņiem līdzīgās ēnas aši vien izklīda. Atbalsis izzuda tālumā.

Un ap zēnu atkal iestājās klusums.

Pagāja krietns brīdis, līdz Tobijam izdevās no jauna sadzirdēt savu elpu, Pēc tam viņš sajuta arī kokam cieši piespiesto ķermeni.

Kas īsti bija noticis? Domas atgriezās lēni un negribīgi.

Savā prātā viņš pārskatīja katru sīkāko tikko piedzīvotā brīnuma mirkli.

Vīrietis bija viņam pieskāries un sajutis tikai koku. Viņš bija noplēsis gabalu no Tobija virsjakas un noturējis to par koka mizu. Un pārējie bija bijuši vienisprātis. Itin kā tobrīd Tobijs būtu kļuvis par daļu no koka. Jā, tieši tāda bija sajūta. Koks viņu bija noslēpis zem sava mizas mēteļa.

Pēkšņi Tobiju sastindzināja kāda doma.

Un ja nu tās bija tikai lamatas?

Tieši tā. Vīrietis bija sataustījis bērna augumu un tagad tumsā, pāris metru attālumā, gaidīja. Tobijs par to bija pārliecināts. Mednieks taču teica, ka gribot Tobiju saķert un sašķaidīt kā termītu. Viņš noteikti ir paslēpies ēnā, lai sagaidītu zēnu iznākam no slēptuves un uzbruktu ar savu noasināto mietu. Bailes atgriezās un iestrēga kaklā kā kamols.

Tobijs nekustējās. Viņš gaidīja, līdz sadzirdēs kādu skaņu.

Nekā.

Tad pavisam lēni atgriezās apziņa par debesīm virs viņa. Debesis bija draugs, kas ar neskaitāmām zvaigžņu acīm raudzījās uz zēnu.

Zem sevis viņš sajuta remdeno koka augumu. Bija vasaras beigas. Zaros vēl bija saglabājies dienā uzkrātais siltums. Tobijs joprojām atradās augšējos zaros tie bija reģioni, kurus saule apspīdēja no rīta līdz vakaram. Zariem sasilstot, izplatījās karstas maizes smarža. Tā smaržoja mātes ceptā lapu miltu maize, ko viņa mēdza apkaisīt ar ziedputekšņiem.

Tobijs dziļi ieelpoja nomierinošo smaržu, kas viņu maigi apņēma no visām pusēm.

Tad viņa acis aizdarījās. Viņš aizmirsa bailes un trakuma pārņemto Leo skatienu, aizmirsa, ka viņu vajā mednieki, un to, ka viņu bija tūkstoši pret vienu pašu Tobiju. Viņš ļāva, lai maigs miega vilnis to ieskauj un nes cauri saldai sapņu miglai. Viņš aizmirsa visu. Trīsas, vientulību, netaisnību un milzīgo KĀPĒC, kas Tobiju nomocīja jau vairākas dienas.

Puisēns aizmirsa visu. Varbūt tikai vienai mazītiņai domai bija atvēlēta vieta Tobija noguruma pārņemtajā prātā. Tas bija vienīgais sapnis, kuram viņš vēlīgi ļāva ienākt savā miegā.

Un šim sapnim bija seja. Elišas seja.

2 Ardievas Galotnēm

Visu dienu, bēguļojot no saviem ienaidniekiem, Tobijs sev teica, ka nedrīkst par viņu domāt.

Tā bija vienīgā problēma. Viņš nedrīkstēja. Tas būtu pārāk smagi.

Viņš bija uzcēlis cietoksni apkārt savai sirdij, un šim cietoksnim bija gan sargTorni, gan dziļi aizsarggrāvji. Tam visam apkārt apgaitā bija palaistas modrās kaujas skudras. Tobijs nedrīkstēja domāt par viņu.

Par spīti tam, viņa bija Tobija domās katru mīļu brīdi. Savā zaļajā kleitā. Viņa bija visu domu vidū, vēl klātesošāka nekā debesis.

Elišu viņš satika toreiz, kad viņa ģimene pārvācās uz dzīvi Zemajos Zaros.

Par šo tikšanos ir vērts pastāstīt, kamēr Tobijs mierīgi guļ savā mizas caurumā. Tas notika pirms pieciem gadiem.

Jā, tas bija lielās pārvākšanās laiks.

Togad, kādā septembra rītā, Galotņu iemītniekiem guļot saldā miegā, Tobijs un viņa vecāki devās projām.

Viņi gāja septiņas dienas, divu īgnu nesēju pavadīti un apkrāvušies ar pašām nepieciešamākajām mantām. Viņiem pat nebija vajadzības pēc abiem vīriem, lai nestu divus nelielus koferus, apģērbu, dažas grāmatas un kasti ar Tobija tēva Sima Lolnesa pierakstiem.

Nesēji viņus pavadīja, lai ģimene nepārdomātu un pusceļā negrieztos atpakaļ."

Lolnesa kungs neapšaubāmi bija tālaika dižākais zinātnieks.

Koka noslēpumus viņš pārzināja labāk par visiem. Visu apbrīnotam, viņam piederēja paši iespaidīgākie šī gadsimta zinātniskie atklājumi. Bet neticamās zināšanas bija vien maza daļiņa no viņa būtības. Viss pārējais bija plašā un spožam zvaigznājam līdzīgā, starojošā dvēsele.

Sims Lolness bija labsirdīgs, dāsns un jautrs. Viņš būtu guvis panākumus arī uz skatuves, ja vien kādreiz būtu iedomājies spēlēt teātri. Profesors Lolness nemaz necentās citus smīdināt. Viņš vienkārši bija apveltīts ar spīdošu fantāziju un oriģinalitāti.

Dažreiz Koka Lielās Padomes sanāksmes laikā, atrazdamies cienījama vecuma pētnieku pūļa vidū, viņš izģērbās, izvilka no sava portfeļa zilu pidžamu un iekārtojās nelielai snaudai. Viņš apgalvoja, ka miegs esot viņa "burvju dzira". Un asamblejas dalībnieki pieklusināja balsis, lai ļautu profesoram izgulēties.

Jau vairākas dienas Tobijs un viņa vecāki bija gājuši Zemo Zaru virzienā. Kokā ikviens ceļojums tika uzskatīts par īstu piedzīvojumu. No zara uz zaru bija jāpārvietojas kājām pa tikko samanāmām takām, riskējot pēkšņi atklāt sev priekšā aizu vai paslīdēt un noripot lejup kādā stāvākā nogāzē. Rudeņos bija jāizvairās arī no lapām - šiem brūnganajiem, lidojošajiem pūķiem, kas krītot varēja sev līdzi nezināmā virzienā aizraut arī ceļotājus.

Lai nu kā, bet labprātīgu piedzīvojumu meklētāju nebija daudz. Visbiežāk ļautiņi visu savu dzīvi pavadīja uz dzimtā zara. Tur bija viņu darbavietas, paziņas… No tā arī bija cēlies apzīmējums "vecais zars", kā mēdza dēvēt senus draugus. arī līgavas un līgavaiņi tika izraudzīti turpat no blakuszara, vai vismaz no tuvējā reģiona. Tas bija kļuvis par tik strikti ievērotu tradīciju, ka, piemēram, tāds notikums kā Galotnē augušas jaunkundzes precības ar puisi no Atzariem gadījās ļoti reti un parasti izraisīja sašutumu radiniekos. Jā, tieši tā bija noticis ar Tobija vecākiem. Viņu mīlestībai nebija atradies neviens aizstāvis. Jo pareizāk taču bija precēt kādu no sava dzimtā kakta.

Sims Lolness pretēji vispārpieņemtajam viedoklim mīlēja "ģenealoģiskā koka" ideju proti, ka katrai paaudzei būtu jāatklāj sev jauns zars solīti tuvāk saulei. Viņa laikabiedriem šī ideja šķita bīstama.

Protams, pieaugot Koka apdzīvotībai, dažas ģimenes bija spiestas pārvietoties uz tālākiem rajoniem, bet parasti tas bija visas saimes kopējs lēmums. Kāds klans, piemēram, izvēlējās apgūt jaunus zarus un devās uz Lejas Kolonijām. Tās atradās tuvāk Koka stumbram un bija krietni ēnainākas.

Tomēr neviens neizvēlējās pārvietoties uz vēl tālākajām teritorijām pašā apakšā -Zemajiem Zariem.

Vismaz noteikti ne brīvprātīgi.

Pat ne Lolnesu ģimene, kas divu nesēju pavadībā tovakar ieradās mežonīgajā Onessas reģionā, vistālākajā Zemo Zaru punktā.

Jau divas dienas viņi iepazinās ar jaunajām vietām. Nepierastās ainavas slīdēja gar ceļotāju acīm, kamēr viņi tikai soļoja un soļoja.

Tas bija milzīgs slapju un izlocījušos zaru labirints. Nevienas dzīvas dvēseles pa ceļam. Gandrīz nevienas. Daži sastaptie kāpuru slaucēji, viņus ieraugot, ņēma kājas pār pleciem.

Jā, šīs teritorijas atstāja satriecošu iespaidu. Milzīgie slapjās mizas plašumi, mistiskie sazarojumi, kur neviens pirms viņiem vēl nebija spēris kāju, mazie, zaru iedobumos iegūlušie ezeri, zaļo sūnu meži, mizā izveidojušās ielejas ar dziļām takām un strautiem, neredzēti kukaiņi, sauso kritušo žagaru sastrēgumi starp zariem, kurus vējam nebija izdevies nopurināt no koka… Sastinguši džungļi, kuros ik pa brīdim atskanēja arī savādi trokšņi.

Tobijs pa ceļam bija gandrīz nepārtraukti raudājis, jo viņam joprojām sāpēja šķiršanās no drauga Leo Blīsa. Bet, nonākot Zemajos Zaros, kas, spriežot pēc nostāstiem, atgādināja elli, viņa asaras pamazām nožuva. Ainavas apburts, Tobijs tūdaļ saprata, ka šeit viņš sev atradīs mājas. Šī teritorija, viņa acīm skatoties, bija burvīga kā milzīgs rotaļu un fantāziju laukums.

Tā, pamazām virzoties uz priekšu, Tobijs aizvien vairāk sāka atgūt savu kādreizējo labo omu, bet viņš redzēja arī, kā no bēdām sabrūk viņa māte Maja.

Maja Lolnesa bija cēlusies no Alnorellu dzimtas, kam piederēja teju trešā daļa Galotņu īpašumu un ķērpju plantācijas uz paša stumbra. Tā bija bagāta ģimene, kas savos saulainajos īpašumos rīkoja grandiozas medības un balles, kuras ilga līdz rīta gaismai, ar savu krāšņumu apreibinot pat visizsmalcinātākos viesus. Galotņu svētku vakaros visi celiņi bija lāpām izgaismoti. Majas tēvs pats sēdās pie klavierēm. Visapkārt kustējās dejotāju augumi. Zem zvaigžņotajām debesīm pastaigājās rokās sadevušies pāri.

Maja, vienīgā Alnorellu dzimtas mantiniece, sava mīļotā tētiņa prieks un acuraugs, bija pavadījusi bērnību un uzaugusi šajā allaž līksmajā svētku atmosfērā. Alnorella kungs bija izskatīgs vīrietis, dāsns un zinātkārs, turklāt izteikti smalkjūtīgs, un šī īpašība piemita arī viņa meitai.

Viņš nomira, vēl būdams pavisam jauns, Majai bija tikai piecpadsmit gadu. Viņa sieva, pārņemot dzimtas īpašumus savās rokās, bija pielikusi punktu visiem valšu vakariem un banketiem mēness gaismā.

Jo Alnorellas kundze pēc dabas bija skumīga un nejauka kā rīta zirneklis. Nebūdama spējīga darīt laimīgu ne savu vīru, ne meitu, viņa tādu padarīja savu finanšu pārvaldnieku Peluksa kungu, jo saimniecībā vienā rāvienā pārtrauca visus izdevumus un sāka alkatīgi raust aizvien vairāk un vairāk naudas. Peluksa kungs bija liecinieks tam, kā viņas naudas lādēs ik dienu ieplūda peļņa no plantācijām un citiem Alnorelliem piederošiem uzņēmumiem un kā no tā visa netika izdots ne grasis.

Alnorellas kundze tā mīlēja naudu, ka bija aizmirsusi, kam tā īsti paredzēta. Viņa atgādināja bērnu, kas zem sava gultas matrača krāj sveķu karameles. Starpība bija tikai tāda, ka bērns kādu rītu pamostas uz sapelējušu sveķu kaudzes, bet Alnorellas kundzes nauda nepelēja. Pelēja pati Alnorellas kundze. Viņas seja bija ieguvusi izteikti zaļganu nokrāsu, un viņas jūtas arī, šķiet, bija zaudējušas visu svaigumu.

Tobijs zināja, ka tad, kad viņas ausīs nonāca ziņa par meitas saderināšanos ar puisi no Atzariem, vecāmāte bija teikusi:

Tu tātad gribi dzemdēt kailgliemežus!

Šī frāze bija iecienīts Sima un Majas citāts. Viņos tā izraisīja jautrību. Sims bija cēlies no Atzariem, kur bija izslavētas kailgliemežu audzētavas. Šie milzīgie dzīvnieki bija pilnīgi nekaitīgi un ražoja ideālu šķidrumu eļļas lampu uzpildīšanai. Atzaru iedzīvotāji dievināja savus kailgliemežus, un Tobija tēvs, atceroties sievasmātes vārdus, reizēm mīļi nosauca savu puisēnu par "manu mazo gliemīti".

Maja Alnorella tātad izgāja par sievu pie Sima Lolnesa. Viņi mīlēja viens otru. Viņi vēl aizvien bija tikpat iemīlējušies kā toreiz pirms deviņpadsmit gadiem, kad pirmo reizi ieraudzīja viens otru adīšanas stundā.

Adīšanas nodarbības jaunavām no labi situētām ģimenēm bija obligātas. Un, tā kā Sims Lolness jau tolaik ārkārtīgi daudz strādāja, augas dienas pavadīdams bibliotēkās, laboratorijā un botāniskajā dārzā, tad viņam neatlika laika, lai "satiktos ar meitenēm", kā teica viņa māte, tālab viņš ņēma un pierakstījās adīšanas kursos. Saprotams, Sims bija vienīgais puisis šajās nodarbībās. Un tā vienu stundu nedēļā Simam bija iespēja vienlaikus satikties ar trīsdesmit meitenēm un īsā laikā iepazīt šo viņam nezināmo sugu.

Pirmajā nedēļā viņš vēroja.

Otrajā nedēļā viņš izgudroja adāmmašīnu.

Trešajā nedēļā kursi tika slēgti.

Tās bija beigas zīda adīšanai ar rokām.

Bet glītā Maja tūdaļ saprata, kas slēpjas zem šī jaunā, no tālajiem Atzariem nākušā censoņa beretes. Viņš bija ieradies Galotnēs, lai studētu. Viņa iemīlējās.

Un tā kādu rītu viņa klauvēja pie Sima durvīm studentu kopmītnēs.

-   Labdien.

Jaunkundz… Eeee… Lūdzu?

Jūs pēdējā nodarbībā aizmirsāt savu bereti.

-   Ai! Es… Ak mans Dievs…

Viņa paspēra soli uz priekšu. Sims atkāpās. Patiesībā šī bija pirmā reize, kad viņš tā īsti paskatījās uz kādu meiteni, un Simam bija tāda

sajūta, itin kā atklājot jaunu planētu. Puisim pat radās vēlme fiksēt šo faktu savā piezīmju grāmatiņā, bet viņš apsauca sevi, sakot, ka tas diez vai būtu pieklājīgi.

Taisnību sakot, pašam sev par pārsteigumu, viņš šoreiz nejuta vajadzību sarakstīt divas vai vairāk grāmatas par nupat piedzīvoto atklājumu viņš vēlējās tikai stāvēt un skatīties uz meiteni, neko citu.

Visbeidzot viņa apvaicājās:

-   Vai es jūs neiztraucēju?

-        Jā… Jūs… Jūs nupat… apgriezāt kājām gaisā visu manu dzīvi, jaunkundz, ja atļausiet man tā izteikties.

-   Vai! Atvainojiet!

Maja atkāpās uz durvju pusi. Sims pasteidzās aizšķērsot viņai ceļu. Viņš sakārtoja uz degungala nošļukušās brilles un teica:

-   Nē! Es… Jūs varat palikt…

Viņš piedāvāja meitenei aukstu ūdeni un košļājamo gumiju. Viņa turēja savu ūdens tasi tā, ka Simam atkal radās vēlēšanās to ieskicēt piezīmju grāmatiņā. Arī šoreiz viņš nepakļāvās kārdinājumam. Viņš ar pirkstiem sadalīja košļājamo gumiju uz pusēm, un drīz vien pie rokām sāka lipt klāt dažādi priekšmeti.

Maja pie sevis klusi smējās.

Sims atspiedās pret sienu, cenšoties izskatīties dabisks, bet drīz vien starp visām četrām sienām un viņu stīgoja tievi gumijas pavedieni.

Pēc brītiņa Maja atvainojās, ka viņai esot laiks doties mājās. Viņa pārkāpa pāri vienai gumijas stīgai, izlīda pa apakšu otrai un izgāja no istabas.

-   Paldies par bereti! Sims teica, skatoties, kā viņa attālinās.

Tad viņš aptvēra, ka berete joprojām atrodas viņa galvā un ka tā tur arī bija, Majai ierodoties, un nekur nebija aizmirsta.

Viņš noņēma savas biezās brilles, nolika tās uz galda un turpat arī paģībis nostiepās visā garumā.

Vēlāk viņš saprata, kāpēc todien bija zaudējis samaņu. Iemesls bija pavisam vienkāršs Sima loģiskais prāts secināja: ja jau Maja bija atnesusi bereti, kuru viņš nekad nebija pazaudējis, tad tas bija tādēļ, lai viņu atkal satiktu.

Viņu.

Un tas bija pietiekami nozīmīgs iemesls, lai ģībtu.

Pēc gada viņi apprecējās. Tās bija skaistas kāzas, kuras tika svinētas Galotnēs. Vecmāmiņa Alnorella pat bija iztērējusi kādu nieku no savām naudas rezervēm. Pārvaldnieks Peluksa kungs bija negribīgi izvilcis divas zelta monētas no vannas, kas bija piebērta pilna ar kaudzi.

Kundze, mēs esam tikpat kā izputināti… viņš, grūtsirdīgi nopūšoties, piebilda.

Un pārlaida žēlu skatienu līdz malām piebērtajai vannai un gaitenim, kas veda uz četrpadsmit mantu kambariem, kuros neskaitāmās lādēs glabājās monētas un naudaszīmes.

Kāzu laikā Alnorellas kundze izturējās pietiekami savaldīgi, pasmejoties vienīgi par Sima lempīgo tēvu.

Nepārvaldīdams augstākās sabiedrības manieres, Sima Lolnesa tēvs tiešām uzvedās nedaudz pārspīlēti. Gardu muti viņš apēda ziedlapiņas, ar kurām bija izrotāts galds, ik pa brīdim pacēla kādas dāmas tērpa velci, lai tā "nevilktos pa putekļiem". Pēc dažām glāzītēm viņš sāka skūpstīt rokas visām dāmām, pa starpām nomutēdams roku arī dažiem kungiem. Un visbeidzot viņš ņēma un savirpināja tūtiņā savu kaklasaiti.

Pēc kāzām viņi nodzīvoja divdesmit laimīgus gadus, bet viņiem šajā laikā nepiedzima neviens bērns, un tas traki kaitināja Alnorellu vecmāmiņu.

Un tad kādu dienu…

Tobijs.

Jā, vienā jaukā dienā viņš uzradās Sima un Majas dzīvē un sagādāja viņiem daudz prieka.

Alnorellu vecmāmiņai šķita, ka zēns ir pārāk izteikti atsities Lolnesos un nepietiekami Alnorellos.

Vasaras Tobijs pavadīja savas vecmāmiņas īpašumos. Viņa uzticēja zēnu guvernantēm un pati, cik spēdama, izvairījās no tikšanās ar mazdēlu. Bērns… Tas bija kaut kas puņķains un pilns ar mikrobiem. Pamanījusi zēnu tuvojamies, viņa strauji steidzās nozust. Tas viņai izdevās diezgan labi, un apmēram septiņu astoņu vasaru laikā viņa savu mazdēlu bija sastapusi vien dažas reizes.

Šīs retās tikšanās reizes Alnorellas kundzei parasti beidzās ar nervu krīzi un vaidēšanu:

-   Vediet viņu projām! Man ir nelabi!

Un Tobijs tika steidzami aizgādāts projām, itin kā būtu slims ar mēri.

Tas arī bija iemesls, kādēļ, dodoties aizvien dziļāk Zemajos Zaros, kur turpmāk viņai būs jāmitinās kopā ar vīru un dēlu, Majai bija aizvien grūtāk apslāpēt šņukstus, kuri lauztin lauzās uz āru. Šie augstās sabiedrības ieradumi, kurus viņa tā bija centusies apkarot gan attiecībā uz savu māti, gan pati uz sevi, tagad pēkšņi viņu pārņēma kā pretīgums, vērojot melnās un porainās teritorijas.

Majas vīrs redzēja viņu raudam. Dažreiz viņš apjautājās:

-   Tu nejūties labi, Maja?

-        Es esmu laimīga, ka esmu kopā ar jums abiem, viņa atbildēja, cenšoties savilkt seju smaidam līdzīgā izteiksmē.

Un, ietinusies ciešāk savā lielajā lakatā, atsāka gājienu.

Tobijs palūkojās uz tēvu. Viņš zināja, ka Sims cieš. Ne jau tādēļ, ka viņam būtu sevis žēl, jo sev Sims Lolness būtu atradis kaut ko interesantu pat visneiespējamākajā vietā, lai tas būtu kaut vai mušas zarnu trakts. Bet viņam bija žēl sievas un dēla, kuri bija spiesti izciest viņa sodu.

Jo viņi bija izsūtīto ģimene.

Šie trīs radījumi, kurus nesēji pameta pašā nekurienes vidū Onessas plašumos, kāda zara galā, pie kura vēl karājās divas milzīgas, ugunīgas lapas, jā, viņi bija izstumti no dzimtajām teritorijām, izsūtīti un pamesti likteņa varā.

-   Esam klāt, nomurmināja Tobija tēvs.

Zars bija tik slapjš, ka radīja sajūtu, itin kā viņi pastaigātos pa atdzisušas zupas paliekām. Tobijs, atsēdies uz ceļasomas, izgrieza samirkušās zeķes.

Esam klāt, atkārtoja Sims, un viņa balss aizlūza.

Maja Lolnesa tikai pārvilka lakatu pāri acīm, lai nerādītu citiem savas asaras.

Pēc visas piedzīvotās slavas, godināšanas un panākumiem Sims Lolness un viņa ģimene bija atgriezušies nullpunktā.

Varētu pat teikt, ka viņi atradās zemāk par nullpunktu.

3 Cīņa ar ziemu

Tobijs un viņa vecāki Onessā ieradās septembri un tūdaļ saprata, ka ir sākusies cīņa par izdzīvošanu ziemā. Rudens salnas jau bija sākušās un solīja bargu un nežēlīgu ziemu. Pirmā nakts, kuru viņi pavadīja zem klajas debess, bija mokoša. Aukstā un mitrā vēja pūsma bija pamanījusies palīst zem lielās segas, kur saspiedusies trīcēja visa mazā ģimene.

Nāc, dēls! Ķersimies pie darba.

Nākamās dienas rītā Sims Lolness sāka cirst kokā mājokli.

Galotnēs rēķināja, ka ir nepieciešami aptuveni seši mēneši, lai izcirstu vidēja lieluma māju, ja strādāja pieci seši vīri un ja viņu rīcībā bija apmācītu skrejvaboļu pajūgs.

Darbi sākās ar mizas noņemšanu vietās, kur bija paredzētas durvju un logu atveres. Tad sekoja trīs vai četru dzīvojamo istabu izciršana kokā. Šis darbs tika veikts uzmanīgi, saudzējot koku un ievērojot tā sulas cirkulēšanas virzienu.

Glītākajām un lepnākajām mājām bija arī balkoni, un tās bija aprīkotas ar ērtām mēbelēm un kamīniem. Dažām mājām bija arī lietus rezervuāri, kas nodrošināja tekoša ūdens piegādi.

Lolnesi šajā pirmajā ziemā cerēja izcirst vienu mazītiņu kopēju istabiņu ar skursteni krāsnij, un arī tas nozīmēja viņu spēkiem pārmērīgi smagu darbu.

Sims Lolness bija liela auguma vīrs gandrīz divarpus milimetru garš. Un svēra viņš savus astoņdesmit miligramus. Bet šī izturīgā, piecdesmit gadus vecā vīrieša pieredze praktiskajos darbos bija gaužām niecīga. Viņam, kurš zināja no galvas reizināšanas tabulas līdz pat tūkstotim gan pēc kārtas, gan jauktā secībā, viņam, kurš bija autors vairākām piecsimt lappušu biezām grāmatām, tādām kā “Megalopteru ilgdzīvošanas noslēpums” vai “Kādēļ uz mārītes spārniem nevar būt pieci punkti?”, vai arī “Ūdens piliena optiskie novērojumi”, un, visbeidzot, viņam, kam pietika ar vienu acu uzmetienu, lai noteiktu jaunas zvaigznes parādīšanos pie debesjuma, nebija nekāda priekšstata, kā rokā turams āmurs, un viņš noteikti būtu saplacinājis sev īkšķi, pirms iedzītu kokā vienu vienīgu naglu.

Jā, tagad viņam pašam bija tas viss jāiemācās, tāpat kā viņa dēlam un sievai.

Arī Tobijam šī joma bija sveša, bet jauno iemaņu apgūšanā viņš bija apķērīgāks par visiem pārējiem, lai arī tolaik bija tikai septiņus gadus vecs. Viņš tika galā ar visiem darbiem, kas prasīja īpašu precizitāti.

Pateicoties mazajam augumam, zēns varēja izcirst dūmvadu krāsnij. Šis bija darbiņš, ko nevarēja uzticēt celtniecībā izmantotajiem kokgraužiem.

Šīs ar mačetēm līdzīgiem žokļiem bruņotās vaboles darbojās tā, ka ne jau smalkas mežģīnes aiz viņām palika.

Kokgraužu audzēšana māju celtniecības nolūkos bija visai sarežģīts jautājums. Mazākās neuzmanības gadījumā šis zvērs bija spējīgs samalt putekļos visu koku.

Katrā ziņā Tobija tēvs noteikti iebilda pret kokgraužu masveida audzēšanu, jo līdz ar celtniecības industrijas attīstību šī suga bija sākusi izplatīties pa visu koku.

Lai nu kā, bet Lolnesiem tobrīd nebija neviena kokgrauža, neviena strādnieka un arī neviena kārtīga darbarīka. Tobijs strādāja ar nagu vīli, bet viņa tēvs ar maizes nazi. Lolnesu kundze nodarbojās ar sveķu liešanu četrstūrainās formās, lai tie sastingtu un šādi izveidotu mājas logus, kā arī ar audumu lāpīšanu, lai pagatavotu segas un paklājus.

Rudeni varēja apzīmēt ar vienu pašu vārdu - rakšana. Divas reizes dienā viņi ieturējās ar plānu zupu, kas palīdzēja mazliet atgūt spēkus. Naktī Lolnesi gulēja vien dažas stundas un ķērās pie darba, nesagaidījuši pat saules lēktu, un bieži vien arī lietum līstot.

Ziemassvētku rītā viņi aizvēra aiz sevis nelielas koka durtiņas un aplūkoja padarīto. Tā nebija gluži no tām mājām, kuras pasūta katalogā. Grīdas bija nedaudz izliektas, sienas nelīdzenas, logi atgādināja Greizos Ratus. Krāsns bija vienkārša, trīsstūraina niša, pa kuras korķviļķim līdzīgo skursteni bija jāplūst ārā dūmiem.

Tobija gulta atradās pie sienas, kurā bija iemūrēta krāsns, un vakaros viņš varēja savai gultai aizvilkt priekšā aizkaru. Aizkarā varēja samanīt rūpīgi iešūtas vienas vīriešu apakšbikses, divus kreklus un vienus ceriņkrāsas svārkus.

Cik gan daudz stundu vēlākajos gados Tobijs pavadīja, izstiepies savā gultā, klausoties uguns klusajā sprakstēšanā un vērodams liesmu atspīdumus cauri gaišajam apakšbikšu audumam! Mainīgās ēnas un gaismas attēloja nebeidzamu stāstu, kuru Tobijs katru reizi izgudroja no jauna.

Bet pirmajā vakarā, ko viņi beidzot pavadīja paši savā mājā, Tobijs negāja gulēt.

Viņi visi trīs apsēdās lielajā vecāku gultā iepretim tumsā gailošajām krāsns ugunīm un cieši sadevās rokās. Brīdī, kad tika aizšauta durvju bulta, ārpusē nikni iekaucās vējš un uz logu rūtīm nolaidās dažas kūstšas sniegpārslas. Pie loga klauvēja ziema.

Mājiņa bija pašķība un mazītiņa, bet nav lielākas laimes kā klausīties vētras gaudās, atrodoties pašu rokām celtā miteklī. Tobijs beidzot ieraudzīja mātes sejā tādu kā smaida atblāzmu, un viņam acīs saskrēja asaras, Sims, redzot sievas un dēla emocijas, pajokoja:

-   Piekrītiet taču… vai tad mums te nav labi?

Tobijs nošņaukājās un atbildēja:

-       Bet es raudu tāpēc, ka esmu pārāk laimīgs. To pateicis, viņš sāka smieties.

Tad savukārt pār Majas vaigu noritēja viena asara, un šoreiz viņi saskatījās un smējās visi trīs.

Savādā kārtā šī pirmā ziema Tobija atmiņā palika kā kaut kas jauks. Viņi gandrīz visu laiku pavadīja mājās.

No rītiem Lolnesi izgāja, lai aši apdarītu pašus nepieciešamākos darbus. Maja devās uz pieliekamo, kas bija izgrebts dažu soļu attālumā no mājokļa, lai paņemtu kādu paciņu lapu miltu. Sims kopā ar dēlu salasīja nedaudz kritušo zaru un reizēm sameistaroja šo to saimniecībai. Drīz vien visi trīs atgriezās istabā, kur viņus, ieritinājusies krāsns nišā, sagaidīja uguns.

Tobijs bija iesaucis uguni par Liesmuku un izturējās pret to kā pret mazu dzīvnieciņu. Ienācis istabā, viņš pameta Liesmukam koka gabalu, kam tas tūdaļ līksmi uzklupa.

Maja pasmaidīja vientuļš bērns vienmēr izgudros sev kādu kompāniju.

Sims Lolness nocēla no plaukta milzīgu, zilu mapi un nolika to galda vidū. Izvilcis no mapes kaudzīti lapu, viņš pabāza tās Tobijam zem deguna, bet pats, sakrustojis rokas, izslējās.

Tobijs sāka skaļā balsi lasīt.

Tādā veidā pagāja veseli četri mēneši. Sākumā Tobijs pats nesaprata ne vārda no tā, ko lasīja priekšā tēvam. Pirmajās trijās nedēļās viņš izlasīja visu nodaļu Mizu tektonikā, no kuras tā arī nenieka nesaprata, pat ja viņa tēvs šad un tad apmierināti nosēcās vai klusi ieņurdējās, apliecinot, ka pats profesors Lolness savos zinātniskajos aprakstos klausījās tā, it kā tie būtu visaizraujošākie piedzīvojumi. Pamazām Tobijs kļuva aizvien uzmanīgāks. Viņš priecājās, atpazīstot kādu jau iepriekš dzirdētu jēdzienu, piemēram, "gaisma" vai "slīdēšana". Un pamazām vien viņa prāts sāka uzķert pa kādai atziņas druskai. Nākamā pētījuma nosaukums bija Himenopteru psihosocioloģija, un Tobijs ātri vien saprata, ka runa ir par skudrām. Viņa balss kļuva drošāka. Maja, pievērsusies adīšanai, pa brītiņam pacēla skatienu no sava rokdarba, lai arī uzmanīgāk ieklausītos.

Šajās mapēs atradās visi nozīmīgākie profesora Lolnesa pētījumi, un viņa sieva ļoti labi zināja, kurā laikā kurš darbs ticis uzrakstīts. Piemēram, pētījums “Par Pūcīšu dzimtas taureņu kūniņām” viņai atgādināja pirmos gadus pēc kāzām, kad vakaros viņa sagaidīja Simu pārnākam un viņš ar šķērsām noslīdējušu bereti, sajūsmināts par kādu jaunu atklājumu, steidza to izklāstīt sievai.

Līdz pat aprīlim viņi nesastapa nevienu citu cilvēku un negāja prom no mājas vairāk kā desmit minūšu gājiena attālumā. Bet aprīļa pirmajā nedēļā, kad apkaimē sāka briest milzīgi pumpuri, kas krakšķēja vien no sulas straujā pieplūduma, viņus pārsteidza kāds troksnis.

Tobijs vispirms nodomāja, ka sapņo. Kāds klauvēja pie loga rūts. Varbūt tas bija lietus, kas vēstīja pavasarīga laika iestāšanos? Bet klauvējieni atsākās ar jaunu sparu. Tobijs pagriezās pret logu un ieraudzīja tajā bārdainu seju, kas cieši viņā raudzījās. Zēns pasauca tēvu, kurš arī uz mirkli no pārsteiguma sastinga, bet tad devās atdarīt durvis.

Pie mājas stāvēja vecs vīrs.

-   Es esmu jūsu kaimiņš Vigo Tornets.

-   Sims Lolness, priecājos iepazīties!

Torneta vārds likās tāds kā dzirdēts. Tāpēc Sims piebilda:

Atvainojiet, bet šķiet, ka jūsu vārds man nav svešs…

Tas ir jūsu vārds, ko es pazinu, profesor! Es esmu liels jūsu darbu cienītājs. Man ir jūsu grāmata par pasaules izcelsmi. Nācu ar jums psveicināties kā kaimiņš.

Kā kaimiņš?

Sims pašķielēja aiz Torneta muguras. Viņam nebija skaidrs, kā tādā pamestā nostūrī kā Onessa varētu eksistēt kaimiņi. Vecais Tornets paskaidroja:

Es dzīvoju pirmajā mājā triju stundu gājiena attālumā uz rietumiem.

Tad viņš pārkāpa pār istabas slieksni un izņēma no sainīša brūnā papīrā ietītu vīstokli.

Es dzīvoju pie sava krustdēla, kurš slauc kāpurus. Te es jums atnesu piena desu.

Maja panāca viņam pretī un saņēma paciņu.

Kāpuru piena desa bija īsts svētku ēdiens, kas Galotnēs maksāja bargu naudu. Bet to ražoja Zemajos Zaros, kas bija nabadzīgākais un atpalikušākais reģions visā Kokā. Maja atvēra vīstokli, kurā sānus spīdināja astoņas brangas desiņas.

-    Vai, Torneta kungs! Es nezinu, vai mēs varam pieņemt…

-            Lūdzu, kundze, mēs taču tagad esam kaimiņi un varam viens otram šā tā izlīdzēt.

-     Palieciet vismaz uz pusdienām kopā ar mums!

-  Man ļoti žēl, mīļā kundze, bet man ir laiks doties atpakaļ. Es negribēju gaidīt vairs nevienu pašu dienu, lai atnāktu ar jums iepazīties. Pa ziemu mani bija pagalam nomocījis reimatisms. Es nepavisam nepanesu šo klimatu. Piedodiet, lūdzu. Līdz šim es nebiju jums īsti laipns kaimiņš.

Tad viņš paspieda visiem roku un aizgāja.

Ar šo apciemojumu sākās skaistais gadalaiks.

Tas, ko Zemajos Zaros sauc par "skaisto gadalaiku", gluži vienkārši ir sezona, kurā nedaudz mazāk līst, nedaudz mazāk salst un nav tik tumšs

kā visu pārējo gadu. Katrā ziņā drēbes jau nu noteikti nekļūst mazāk slapjas, ārā izejot, un rokas un kājas salst tāpat…

Šajā laikā Tobijs pārtrauca zinātnisko rakstu lasīšanu un devās iepazīt apkārtni. Viņš traucās ceļā jau no paša rīta, tiklīdz bija izdzēris tasi melnā mizas novārījuma, un atgriezās vakarā, netīrs un izmircis, izspūrušiem matiem, nogurušām, bet līksmi mirdzošām acīm.

Drīz vien viņš devās ekspedīcijā līdz Tornetu mājām.

Piecas reizes viņš apmaldījās, līdz beidzot sastapās aci pret aci ar trim resniem, milzīgiem kāpuriem, kas laiski snauduļoja savos aizgaldos. Vigo Tornets bija pieminējis savu krustdēlu kāpuru slaucēju, un Tobijs saprata, ka vairs nav tālu no mērķa. Visbeidzot viņš atrada arī māju. Tai bija divas vienkāršas istabas ar milzīgām durvīm, bet bez logiem. Mazs, savāds cilvēciņš sēdēja uz istabas sliekšņa. Ieraugot Tobiju, viņš piecēlās un mudīgi nozuda. No mājas iznāca vecais Tornets un uzsmaidīja Tobijam.

Kāds prieks tevi redzēt, manu zēn! Kā tev izdevās atrast ceļu?

Cilvēciņš klusi iznira aiz Vigo Torneta muguras. Tobijs nebija sapņojis. Tornets paskaidroja:

-    Tas ir mans krustdēls Plims, un šīs ir viņa mājas. Viņš ir tik jauks, ka izmitina savu veco krusttēvu jau vairākus gadus. Plim, iepazīsties…

-    Tobijs, teica Tobijs, sniegdams roku.

-    Jā, Tobijs Lolness, piebilda Tornets. Es tev par viņu stāstīju. Tobijs ir liela vīra, brīnišķīga zinātnieka Sima Lolnesa dēls.

Plims kaut ko noņurdēja un pazuda mājā.

-    Plims ir mēms. Viņš jau divdesmit gadus slauc kāpurus. Tagad viņam ir trīsdesmit pieci gadi.

Tobijs viņam būtu devis kādus divpadsmitarpus.

Atvēris savu mugursomu, Tobijs piedāvāja Torneta kungam cepumus. Viņš bija pārsteigts, ka šeit pret viņu izturējās kā pret pieaugušu cilvēku, kā pret draugu. Vigo Tornets bija bezgala jauks. Viņš runāja par šo reģionu ar zināmu maigumu un teica, ka esot jau itin labi iedzīvojies. Tikai viņa kājas nebija iedzīvojušās, un lielā mitruma dēļ viņš cieta no sāpēm ceļgalos.

-        Jaunībā es biju īsts gaisagrābslis. Sadarīju visādas muļķības. Tagad esmu vecs un slims, bet skats uz dzīvi gan ir kļuvis skaidrāks. Man šķiet, ka tikai tagad es beidzot esmu pieaudzis.

Plims pa brīdim izbāza galvu no mājas, lai aplūkotu ciemiņu. Tobijs viņam draudzīgi pamāja, un ar to pietika, lai Plims atkal žigli nozustu.

-   Cik vecs tu esi? visbeidzot pajautāja Tornets.

-   Septiņi gadi, atbildēja Tobijs.

Tornets nokoda gabaliņu no cepuma un pamāja ar galvu.

-   Tieši tikpat, cik mazajai Lī…

-   Mazajai kam?

-   Lī, pie robežas.

-   Kādas robežas?

-        Pie Plikadīdu robežas; tas ir četru piecu stundu gājiena attālumā no jūsu mājām.

Tobijs zināja, ka Plikadīdas pastāv, bet pirmo reizi kāds viņam to tieši apgalvoja. "Plikadīda" bija kaut kas līdzīgs lamuvārdam, ko bērnu klātbūtnē nemēdza lietot.

Šeit saruna aprāvās, jo Vigo Tornets, aptvēris, ka ir jau vēls, mudināja Tobiju atgriezties mājās, pirms iestājas tumsa.

Kad Tobijs tovakar atlaidās savā gultā, dzirdot uguni krāsnī murrājam un mātes adāmadatas viegli klikšķam, viņš manīja uz gaišā apakšbikšu auduma aizkara iezīmējamies tādus kā noslēpumaino Plikadīdu siluetus un viņa atmiņā atausa arī mazās Lī vārds.

Kad vientuļš, septiņus gadus vecs puisēns uzzina, ka mazāk nekā vienas dienas gājiena attālumā no viņa mājas ir atrodams kāds viņa vecuma bērns, viņš ir gatavs uz visu, lai to uzmeklētu. Tā ir īpaša pievilcības burvība, kas labi pazīstama bērniem.

Un arī tiem, kuri ir iemīlējušies.

Tomēr pagāja vēl vesels mēnesis, līdz pienāca šī lielā diena.

4 Eliša

Ja godīgi, tad todien Tobijs bija pazudis pa īstam. Tā nebija neliela apmaldīšanās, kādas viņš piedzīvoja vai katru dienu, neaizejot pa taisnāko ceļu, bet apmetot nelielu līkumu, apejot veltīgu apli un atgriežoties izejas punktā, vai trīs soļi uz priekšu, trīs atpakaļ…

Tavi Zemie Zari, dēliņ, ir viens milzīgs mudžeklis un bezizeja, sacīja viņa tēvs, kurš neuzdrošinājās pat doties ekspedīcijā līdz piemājas dārza viņam galam.

Šajos liānu labirintos, mizu kalnos un pelēko sūnu mežos Tobijs apmaldījās aptuveni desmit reizes dienā, bet pamazām viņam izveidojās arī ārkārtīgi labas orientēšanās spējas. Tik labas, ka tajā dienā viņam bija nepieciešamas vairākas stundas, lai beidzot atzītu, ka situācija ir patiesi satraucoša.

Ja kāds ir nomaldījies, tad parasti uz viņu attiecas šādas likumsakarības.

1) Ja cilvēks ir apmaldījies, viņš sāk soļot ātrāk.

2) Ar katru soli viņš attālinās no savām mājām.

3) Tātad viņš nomaldās vēl vairāk.

Pēc četru vai piecu stundu gājiena Tobijs aizelsies un nosvīdis apstājās, teju vairs nespēdams atšķirt, kur ir augša un kur apakša.

Viņš izdarīja secinājumus, kurus bija vajadzējis izdarīt jau pirms pāris stundām.

Patiesi, situācija bija diezgan neapskaužama. Drīz iestāsies tumsa. Vecāki nezināja, kur viņš atrodas, un, pat ja zinātu, tētis nenoietu ne desmit centimetru ārpus pagalma tā, lai nepaslīdētu kādā peļķē vai neiekristu kādā caurumā. Vecais Tornets ar saviem reimatisma savilktajiem locekļiem arī nebija nekāds sprinteris. Un mazais Plims vienmēr uzturējās tikai savu kāpuru tuvumā. Jā, tas viss nebija nekas iepriecinošs. Tobijam nebija daudz cerību sagaidīt palīdzību.

Viens pats šajā svešajā pasaulē, viņš sacīja sev: "Es esmu apmaldījies…"

Tobijs atsēdās uz prāva zara vietā, kur bija apstājies. Vispirms zēns novilka un izgrieza samirkušās zeķes. Tas bija viņa īpašais paņēmiens, kā nomierināties un sakopot domas. Slapjas zeķes rada jucekli prātā un nomāc garastāvokli.

Savām mazajām rokām izgriežot zeķi, viņš ievēroja kādu strautu, kas nebija visai dzidrs. Viņš ar acīm sekoja straumītei, kas kā mazs ūdenskritums gāzās lejup mizas iedobumā un gabaliņu tālāk atkal iznira virspusē.

Tad Tobijs vairs nedomāja neko. Viņš piecēlās un soli pa solim kā mēnessērdzīgs sekoja mazajam strautam. Zeķes izmirka aizvien slapjākas, un viņam nācās soļot ātrāk un ātrāk, lai panāktu savu mazo sūnu kuģīti, kas laidās lejup pa strautu milzīgajā zarā. Tobrīd puisēnu pēkšņi pārņēma bailes un bērnišķīga bezpalīdzība. Viņš vairs nebija apķērīgais jauneklis, pret kuru visi izturējās kā pret pieaugušu cilvēku. Tagad zēnam bija tikai septiņi gadi. Viņa patiesais vecums, kas ar savām spēlēm un bezrūpību bija bijis arī drošs patvērums…

Strautiņš jau bija pārvērties nelielā upītē, kurai Tobijs klupdams krizdams sekoja. Sirdij krūtīs dobji dauzoties, viņš trausās pāri lielām koka atlūzām, kas aizšķērsoja ceļu, un izvairījās no lielajiem satrūdējušo lapu kātiem. Nenolaizdams acu no sava sūnu kuģīša, Tobijs nepamanīja, ka mazliet tālāk viņam priekšā ūdens gāžas tukšumā. Viņš būtu nošļūcis lejup pa mizu un ticis aizrauts kopā ar sūnu gabaliņu, ja priekšā nebūtu pagadījies mazs pumpurs, pret kuru Tobijs paklupa…

Zaudējis līdzsvaru, viņš krita lejup un palika karājamies virs tukšuma.

Kādu laiciņu zēns pavadīja pilnīgi nekustīgi, un, kad viņš pie sevis nomurmināja: "Nu gan es esmu zudis cilvēks!" tad ar šo zušanu bija domāts jau kaut kas gluži cits nekā pirmītējā apmaldīšanās mežā.

Zēna dzīvība karājās mata galā. Ar vienu kāju viņš bija aizķēries aiz pavasarīgi slidenā pumpura, un tas bija viss, kas Tobiju noturēja.

Gandrīz tajā pašā mirkli viņu pārņēma stindzinošas bailes. Viņš juta, kā kājas slīd ārā no zeķēm. Mūžīgās problēmas ar šīm negantniecēm zeķēm… Kurpe bija cieši iestrēgusi starp pumpuru un zaru, bet pats Tobijs lēnītiņām slīdēja tukšumā.

Tukšumā? Tobijs saņēmās, lai palūkotos uz bezdibeni zem sevis. Un šajā milzīgajā, melnajā tukšumā viņš samanīja kaut ko savādu. Vietām tajā mirdzēja tādi kā zilgani atspīdumi, kas piesaistīja zēna uzmanību. Pagāja vesela minūte, līdz viņa prāts, ko bija aptumšojis spēku izsīkums un reibonis, aptvēra, ko šis tukšums atgādina. Aptuveni simt pēdu zemāk milzīga zara iedobumā satecējušais ūdens bija izveidojis ezeru.

Ezers gaisā. Ezers kokā. Tas bija brīnumaini.

Tajā vietā droši vien bija atlūzis kāds pamatīgs zars, izraudams mizā krietnu robu un izveidodams šo milzīgo, dzidro ezeru, kas vizuļoja tur lejā. Lielākoties ezers bija ieaudzis sūnāju brikšņos, kas pletās līdz pašam ūdenim, bet vietām Tobijs saskatīja baltas mizas pludmales un nelielus līcīšus, kuros būtu jauki uzcelt telti.

Strautiņš, kuram Tobijs visu laiku bija sekojis, tātad ietecēja ezerā. Gāzdamies lejup no pamatīga augstuma, tas sakūla dzidro ezera ūdeni putās. Jauks liktenis ūdenim no viņa slapjajām zeķēm.

Tobijs bija atguvis elpu, viņa sirdspuksti bija kļuvuši jau mazliet rāmāki, bet pats dīvainākais bija tas, ka viņš vairs neslīdēja. Jā, tagad viņš pavisam mierīgi karājās virs bezdibeņa.

Viņš atcerējās Alnorellu vectētiņa izteicienu: "Bailes liek cilvēkam krist." Tobijs nekad nebija sapratis šīs frāzes jēgu, kad māte to reizēm atkārtoja. Zēns domāja, ka tas nozīmē ja kādu pārbiedē tā, ka tas palecas, tad viņš var nokrist.

Bet šobrīd viņš saprata lieliski.

Ja mēs dzīvojam bailēs, tad krītam uz katra soļa. Tās ir bailes, kas gāž no kājām. Tagad, kad Tobijs zināja, ka karājas virs ezera, viņam vairs nebija bail noslīdēt no zara, aiz kura bija aizķēries, jo ūdenī viņš nesasitīsies. Un, tā kā viņam vairs nebija baiļu, tad viņš arī vairs neturpināja slīdēt.

Tobijs izstiepa rokas gar sāniem, satvēra gabaliņu sarkanīgās mizas un lēni pievilkās. Pēc dažām sekundēm viņa galva atradās pie ceļgaliem. Vēl nedaudz piepūles, un zēns bija atpakaļ uz zara. Turpinot tādā pašā garā, viņš Zemajos Zaros mēneša laikā kļūtu par akrobātu.

Tagad Tobijs jau bija pats uz savām kājām, raudzījās uz pasakaino ainavu un nolēma, ka tā ir jāizpēta. Tāpēc viņš pagriezās, lai dotos pa labi, kur līdz pat ezeram lejup vijās stāva taka.

No lejas ainava izskatījās vēl jaukāka. Augstie sūnu meži spoguļojās gludajā ezera virsmā, pa kuru brīžiem aizlēca prāva ūdensblusa. Starp zariem "iekārtais" ezers bija milzīgs. Būtu vajadzīga vismaz stunda, lai to pārpeldētu. Augstāk kokā Tobijs nekad nebija redzējis neko tamlīdzīgu, vēl jo vairāk Galotnēs, kuras nu viņam likās kā cietums zem klajas

debess. Tobijs ilgi nešaubījās. Pāris sekunžu laikā viņš bija atbrīvojies no apģērba un vēl pēc mirkļa ienira.

Pēdējais saules stars bija izlauzies cauri biezokņiem un apspīdēja ezeru. Tobijs peldēja neveiklā brasā, saceldams ap sevi pamatīgas šļakatas. Ūdens bija vēss, un zēns elpoja ātri. Aši vien viņš atgriezās vietā, kur varēja ar kājām sataustīt zemi. Tur viņam ūdens sniedzās līdz kaklam, un viņš apstājās, lai aplūkotu lielo, zilo ūdens spoguli.

Tā viņš stāvēja labu brīdi.

-    Skaisti, vai ne?

-    Jā, atbildēja Tobijs. Skaisti!

-    Skaisti…

-    Jā, es līdz šim neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

Tobijs sastinga. Ar ko viņš sarunājas? Lēnītiņām viņš pagriezās. Tikko viņš bija ar kādu runājis. Jā, viņš bija kādam atbildējis.

Šim kādam bija divas tumšbrūnas bizes, un tas cieši skatījās uz Tobiju. Viņa bija apsēdusies uz koka skaidas līdzās Tobija drēbēm. Meitene noteikti nebija vecāka par viņu, bet tās skatiens likās tumšāks un drošāks. Tobijam no ūdens rēgojās ārā tikai galva, viņš bija pārsteigts un jutās mazliet neveikli. Nekustīgs, ieplestām acīm viņš prātoja, kādā veidā vislabāk varētu tikt pie savām drēbēm. Meitene nekustējās no vietas.

Tad viņa ierunājās:

-    Ir tikai vēl viena vieta, kur ir tikpat jauki kā te.

-    Vai tas ir tālu? apvaicājās Tobijs.

Meitene neatbildēja. Viņas rokas bija paslēptas zem brūna apmetņa. Tobijs izmēģināja citu jautājumu:

-    Vai tu esi mazā Lī?

Viņa pasmaidīja, un tas bija kaut kas jauns, kas Tobijam ļoti patika. Savam vecumam viņa smaidīja pārsteidzoši labi. Sākot no četru piecu gadu vecuma, mēs smaidām aizvien neprasmīgāk. Un vēlāk ir vēl trakāk. Bet viņa smaidīja tā, it kā tā būtu pirmā reize.

-    Mani sauc Eliša.

Tobijs ūdenī sāka salt, tomēr turpināja sarunu:

-    Es meklēju mazo Lī.

Viņa pasmaidīja vēlreiz, un tas bija tikpat talantīgs smaids kā iepriekšējais.

-    Kas tev par viņu pastāstīja?

-    Vecais Tornets.

-    Tu nosalsi.

-    lā, zobiem klabot, atbildēja Tobijs.

-    Tev jānāk laukā no ūdens.

- Jā.

-    Citādi tu saslimsi.

-    Jā, atkārtoja Tobijs.

-    Nu tad lien laukā! viņa iesaucās un smējās.

Tobijs jutās ārkārtīgi apjucis, tomēr paspēra vienu soli uz krasta pusi. Tad vēl vienu un vēl. Viņš uzrāpās uz baltās krastmalas mizas un pliks, kāds bija, neveikli aizgāja līdz savām drēbēm, lai pa vienai vien tās uzvilktu atpakaļ mugurā.

Eliša nedz izskatījās traucēta, nedz arī grasījās par viņu pasmieties. Viņa izskatījās apmierināta, ka zēns uzvelk sausās drēbes. Tobijs stāvēja viņai blakus. Abi vēroja tālu gaismas atspīdumu ezerā.

-    Es nezinu, kā atrast ceļu atpakaļ uz mājām, Tobijs vienkārši sacīja.

Meitene pagriezās pret zēnu, to cieši nopētot. Viņa pati bija ļoti īpatnēja seja bija gluda un acis tā kā mazliet par lielu šai sejai. Viņai sēžot, garās, tumšās bizes sniedzās pāri meitenes ceļgaliem.

-    Es tev parādīšu rīt, viņa atbildēja.

-Rīt?

-    Jā, mēs iziesim agri.

-    Tu zini, kur es dzīvoju? izbrīnīts vaicāja Tobijs.

-    Protams.

-    Man jāiet šovakar.

-    Ir jau tumšs. Naktī nevajag staigāt apkārt. Nāc.

Viņa piecēlās. Parādījās Elišas rokas, kas bija slēpušās zem apmetņa, un tās pilnībā atbilda viņas vecumam. Mazas meitenes rokas. Viņa devās uz priekšu gar ezera malu, un Tobijs sekoja.

-    Kur mēs ejam?

-    Pie manis.

Krietnu brīdi viņi klusēdami gāja vispirms gar ezera krastu un tad rāpās cauri mežam. Tobijs ievēroja, ka meitene bija mazāka auguma nekā viņš un ka cauri brikšņiem tā gāja basām kājām. Krēslā zem viņas pēdām varēja samanīt iemirgojamies tādu kā zilganu gaismiņu.

Uzrāpusies augšā pa stāvo krauju, Eliša apstājās. Tobijs klusībā bija apmierināts ar nelielo pauzi, jo viņa rāpās pa priekšu ātri kā kaujas skudra un viņam nācās krietni piepūlēties, lai tiktu līdzi. Bija labi atvilkt elpu. Ezera apveids sāka izgaist brūnganā miglā. Ēnas ierāvās naksnīgajā tumsā. Eliša skatījās tālumā. Šķita, ka šis skaistums viņai neapnīk. Tad viņi atsāka gājienu. Pēc stundas ceturkšņa abi bērni sasniedza vietu, kur ap viņiem sāka vīties kārdinoša smarža. Tobijs, kurš kopš paša rīta nebija neko ēdis, sajuta kurkstoņu vēderā. Zēns neuzdrošinājās neko teikt, bet izbadējies viņš bija.

-    Mēs esam klāt, sacīja Eliša. Pagaidi mani šeit.

Tobijs pat nebija pamanījis apaļo ieeju koka mizā, no kurienes plūda dievīgie garaiņi. Viņš palika stāvam, kamēr Eliša pieskrēja pie durvīm un nozuda mājas iekšienē. Pēc mirkļa viņa parādījās durvju ailā un uzsauca:

-    Nu, tu nāksi?

Tobijs uzrāpās līdz ieejai. No turienes viņš ieraudzīja pilnīgi apaļu istabu bez logiem un bez krāsns. Pašā istabas vidū kūrās mazs ugunskurs, un vietām bija nostieptas lielas, četrstūrainas segas. Šie krāsainie auduma gabali piesaistīja Tobija uzmanību, un pagāja krietns brīdis, pirms viņš ievēroja ļoti jaunu sievieti, kura bija notupusies blakus ugunij un skatījās uz viņu ar smaidu.

-    Labdien!

-    Labdien, Tobijs atbildēja.

-    Tu esi izsalcis?

-    Drusciņ, meloja Tobijs, kurš patiesībā bija šausmīgi izsalcis.

Viņš darīja tāpat kā Eliša un nosēdās pie ugunskura. Sieviete pasniedza viņiem ar salveti pārsegtu šķīvi. Eliša pacēla vienu salvetes stūri, un cauri garaiņiem Tobijs saskatīja lielas, ar sviestu un medu apziestas pankūkas.

Iespējams, ka Tobijs neievēroja pašas smalkākās ēšanas manieres, toties viņš ēda ar apetīti, un izskatījās, ka abām mājiniecēm tas likās jautrs skats. Beidzot viņš atstūma tukšo šķīvi, iedzēra malciņu ūdens no bļodiņas, kuru viņam pasniedza Eliša, un teica:

-     Mans vārds ir Tobijs.

Nešķita, ka tas viņām būtu kāds pārsteigums. Izskatījās pat tā, it kā viņas Tobiju jau pazītu, un viņš piebilda:

-    Es meklēju mazo Lī.

Šī frāze jau atstāja daudz lielāku iespaidu Eliša un jaunā sieviete sāka skanīgi smieties. Viņš pievienojās viņu smiekliem, īsti nesaprazdams, kas tur ir tik jocīgs.

-     Jūs pazīstat viņu?

Šoreiz Eliša atbildēja:

-    Tā esmu es.

Tobijs salēcās, bet viņa turpināja:

-    Es esmu Eliša Lī, un šī te ir mana mamma.

Tobijs gandrīz apkrita augšpēdus. Šī jaunā, gadus divdesmit piecus vecā sieviete bija Elišas māte… Viņa izskatījās tik jauna. Viņas seja bija gluda un garās bizes savītas divos mezglos uz galvas. Sieviete izskatījās kā Elišas māsa.

Vakars bija jauks kā sapnis. Viņi vēl ilgi sēdēja pie ugunskura, un Tobijs turpināja māti un meitu smīdināt.

Bija jau nakts, kad Eliša, aizdedzinājusi pāris lielu, pilošu sveču, aizveda Tobiju parādīt bruņutis, ar kuru audzēšanu viņas nodarbojās. Viņas māte tirgoja bruņutu olas un vasku. Šiem milzīgajiem, mazkustīgajiem, sniegbaltajiem dzīvniekiem, kas augumā bija divreiz lielāki par Tobiju, bija nepieciešama ļoti rūpīga kopšana.

-            Viņas neizskatās ļaunas, teica Tobijs, papliķējot vienu no kūniņām.

-    Nē, tādas viņas nav. Šī ir Lina, un otrs ir Garijs.

-            lūs dzīvojat netālu no robežas, Tobijs ieteicās. Vai jūs nebaidāties, ka Plikadīdas var nozagt jūsu dzīvniekus?

Tobijs savulaik ko tādu bija noklausījies Galotnēs. Reiz viņš bija pārsteidzis divus kūniņu audzētājus sarunājamies par Plikadīdām. Šobrīd viņš atkārtoja dzirdēto vienīgi tādēļ, lai liktos interesantāks.

Eliša un viņas māte nepievērsa viņa jautājumam ne mazāko uzmanību.

Jābaidās ir tikai no mārītēm, paskaidroja Eliša Lī.

No mārītēm?

Jā, jo mārītes ir vienīgais bruņutu ienaidnieks un var tās apēst.

Kad viņi atkal sasēdās ap ugunskuru, Tobijs pastāstīja vairākus stāstus par mārītēm. Viņa tēvs šajā jautājumā bija ievērojams speciālists. īpaši daudz nostāstu Tobijs zināja par ļoti retu sugu trīspadsmit punktu mārīti. Jokodamies viņš lika viņām atkārtot četrpadsmit punktu mārītes latīnisko nosaukumu.

-    Quatuordecim-pustulata!

Elišas māte stostīdamās mēģināja izteikt:

-    Ģuaduorte… tis… Quatuomdecir… putsulana…

Bet Elišai izdevās atkārtot nosaukumu jau ar pirmo piegājienu. Pa to laiku Tobijs saputrojās skaidrojumos par spārēm, kam nebija nekāda sakara ar mārītēm. Kad beidzot nogurums visus jau gāza gar zemi, viņi aizrāpoja līdz matračiem, kuri bija aizslēpti aiz krāsainajām segām. Eliša izvēlējās dzeltenu, Tobijs sarkanu. Brīdī, kad zēna acis aizdarījās, viņš bija pilnībā aizmirsis par saviem vecākiem, kuri jau ilgas stundas gaidīja savu dēlu pārnākam mājās. Viņš dzirdēja vienīgi mazo Lī miegā klusi dziedam:

-    Qua-tuor-de-cim-pus-tu-la-ta…

Nākamajā rītā Eliša pavadīja Tobiju mājup un, pirms Sims vai Maja viņu paguva ieraudzīt, veikli nozuda krūmājā.

Tas bija sākums īpašajai draudzībai, kas Tobija sirdī Zemos Zarus padarīja par ziedošu dārzu visus garos izsūtījuma gadus.

5 Naktstauriņš

Kad Tobijs savā mizas ligzdā atvēra acis, bija vajadzīgs krietns brīdis, līdz viņš aptvēra, kur atrodas. Savos sapņos viņš bija pavadījis daudzas stundas, un tie bija atsaukuši atmiņā Zemos Zarus un pirmo tikšanos ar Elišu.

Tobrīd Koku sāka glāstīt pirmie rītausmas stari. Tobijs mēģināja mazliet pakustēties. Kreisā kāja neganti sūrstēja, bet joprojām klausīja. Pārējais ķermenis no saņemtajiem sitieniem likās gluži kā ierūsējis.

Bieži vien, pamostoties no murga, mēs esam laimīgi ieraudzīt ap sevi mierīgu apkārtni, kurā mums nedraud briesmas, mazu gaismas staru zem durvīm.

Bet Tobijs, gluži pretēji, atverot acis pēc nemaņā pavadītās nakts, pamodās murgā, par ko bija pārvērtusies dzīve. Viņš spēji atcerējās medības, cilvēka medības, kas bija sarīkotas, lai notvertu Tobiju, atcerējās, ka viss viņam ir zudis. Zēns vēlreiz domās pārdzīvoja mirkli, kad paslēptuvē viņu gandrīz jau bija notvēris mednieks.

Viņš būtu varējis vēl ilgi ļauties skumjām un satraukumam, ja kāda cita sajūta nebūtu spēcīgāka: bads.

Tobija tēvs mēdza bieži atkārtot:

Katrām smadzenēm ir savs noslēpums. Manām tā ir mana gulta, bet tavām tavs šķīvis. Paēd, pirms tu ko domā, citādi tu domāsi slikti.

Kādu dienu, kad Tobijam nepavisam nebija spēka, viņš bija teicis: "Tobijs šodien nav savā šķīvītī."

Un, līdzīgi kā viss, ko sacīja profesors Lolness, arī šis izteiciens kļuva populārs, lai gan neviens nezināja, no kurienes tas īsti ir cēlies.

Tobijs, atbalstoties uz elkoņiem, pacēla galvu, un viņam izdevās palūkoties ārā pa spraugu mizā. Viņš uzmanīgi izpētīja apkārtni.

Pēkšņi viņš atcerējās mednieku, kurš, iespējams, ir noslēpies tepat netālu un gaida. Šī doma zēnu sastindzināja.

Bet, par spīti izsalkumam, Tobijam tomēr izdevās spriest saprātīgi ja mednieks būtu tuvumā, tad būtu jau uzklupis. Pārvarējis bailes, puisēns izbāza ārpusē galvu, satvēra kādu izcilni mizā un centās pieslieties kājās.

Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu kļuvis par koka lelli. Kājas un rokas atgādināja divas pie baļķa pienaglotas nūjas.

Un, tā kā arī deguns bija piepampis no neskaitāmajiem kritieniem, tad Tobijs iedomājās savu līdzību ar koka zēnu, par kuru Kokā dzīvojošajiem bērniem stāstīja pasakas.

Ievainojumi smeldza tā, it kā ādā būtu sadzītas saspraudes. Vakar viņš bija skrējis desmit stundas no vietas, saņēmis sitienus, divdesmit reižu pakritis un atkal cēlies kājās, līdz iekritis šajā mizas spraugā un pavadījis tajā visu nakti.

Pirmais labākais jaunums, par spīti visam, bija tas, ka viņš varēja paiet. Pirmo Tobija soli gan pavadīja skaņa, kas atgādināja sāpju vaidu, bet tas patiesībā bija sajūsmas kliedziens. Viņš vēl varēja paiet, pēc nekustīgi pavadītās nakts viņam pat gribējās staigāt.

Tam sekoja otrais brīnišķīgais atklājums dažu soļu attālumā Tobijs uzgāja prāvu koka sēnīti, kas atrisināja brokastu jautājumu. Šīs plakanās sēnes, kurās reizēm varēja atrast kukaiņu kāpurus, nebija viņa mīļākais ēdiens, un parasti tās pirms ēšanas vajadzēja pamatīgi novārīt, bet šoreiz Tobijs nolauza biezu riku un aprija to vienā piegājienā. Pirms atgriešanās slēptuvē zēns mizas iedobumā uzgāja arī nelielu peļķi, kuru izlaka rāpus kā skudra. Pēc šīm gadījuma brokastīm Tobijs sajuta, kā smadzenes gluži mehāniski atsāk darboties.

Viņš pārdomāja savu plānu.

Sākot no bēgšanas brīža, viņš bija instinktīvi devies vienā noteiktā virzienā. Pametis Galotnes, pa mazajiem sānu celiņiem viņš bija skrējis, kā viņam šķita, uz labu laimi un nokļuvis tur, kur tagad bija. Tas bija ķermenis, kas rādīja ceļu, un Tobijs saprata, ka viņa mērķis ir atgriešanās Zemajos Zaros. Visi izdzīvošanas refleksi zēnu vilktin vilka uz turieni. Zemos Zarus viņš pārzināja kā savus piecus pirkstus. Neviens vajātājs nesadzītu Tobija pēdas viņam piederošajā pasaulē.

Tēvs vēl bija mēģinājis Tobijam pateikt:

Bēdz! Neapstājies ne uz brītiņu.

Tobijs gribēja ticēt, ka, par spīti visam, Kokā bija iespējams kāds patvērums.

Un vēl tur bija arī Eliša. Vienīgā dzīvā būtne, kas viņam palika, vienīgā, kas viņu nekad nenodos. Eliša palīdzēs. Zemajos Zaros viņš patversies no šīs elles. Vajadzēja vienīgi tur nokļūt.

Vajadzēja… Bet Onessas teritorijas bija vismaz piecu dienu gājienā no šejienes, un simtiem bruņotu vīru bija devušies Tobiju gūstīt. Tātad vienīgā iespēja bija ceļot pašā nakts melnumā, bez gaismas, laikā, kad medībās izgāja kukaiņi un nakts putni.

Dienu Tobijs tātad pavadīja savā slēpnī, snauduļodams un pārsiedams ievainojumus ar svaigu lapu strēmelēm. Trīs reizes viņu pamodināja vīru grupas, kas, nekārtīgi un trokšņaini pārvietojoties, nogāja garām Tobija patvērumam. Trīs reizes viņš sastinga un pārstāja elpot, aizturēdams elpu vēl labu brīdi pēc mednieku attālināšanās.

Viņu joprojām meklēja. Vēl cītīgāk nekā pirms tam.

Nekad vēl Kokā nebija risinājusies tik nevienlīdzīga cīņa viens pats bērns pret visiem pārējiem.

Septembrī ap deviņiem vakarā Koks jau ir ieslīdzis tumsā. Tobijs iznāca no slēpņa, lai dotos projām. Virzienu viņš zināja. Viņš to pat sajuta sevī, itin kā viņā atrastos nejauši norīts kompass.

Viņš sāka soļot. Jau pēc pirmajiem soļiem izdzīvošanas spēks remdināja sāpes, un Tobijs varēja skriet pa zariem gluži tāpat kā iepriekš.

Vajadzēja redzēt, kā Tobijs pa tiem joņoja. Viņš atgādināja tauriņu. Klusi, precīzi, neparedzami. To visu viņš bija apguvis Zemajos Zaros. Tagad Koks bija viņa dārzs.

Tobijs zināja, kur atrodas apdzīvotas vietas, un izvairījās no tām. Galvenokārt viņš meta līkumu lielajām pilsētām, kuras izvagoja Koku un kuru pēdējā laikā bija kļuvis arvien vairāk.

Bet dažas vajātāju grupas, kuras bija viņu apsteigušas, arī uz nakti bija iekārtojušās mežonīgākajos apvidos. Tāpēc Tobijs vienlaikus uzmanīja, vai neieraudzīs vajātāju apmetnes ugunis.

Pēkšņi, lai arī tumsā neko aizdomīgu nebija samanījis, viņš izdzirda balsis.

Tās bija krustceles, no kurām nebija iespējams izvairīties, lai nezaudētu dārgo laiku. Bija jāmēģina tikt garām.

Atspiedies uz elkoņiem, Tobijs lēnām rāpoja balsu virzienā. Kāds desmits vīru bija izlaidušies zemē ap jau gandrīz izdzisušām oglēm, virs kurām uz iesma cepās pāris apetītlīgu sienāža šķēļu. Uz nepilnu desmitu vīru tur bija aptuveni puse sienāža, un alkohols plūda straumēm.

Tobijs bija izsalcis. Viņš ieklausījās vīru dziesmās. Tās bija skaistas. īstas, kārtīgas medību dziesmas. Arī nocietinātās sirdīs reizumis var iezagties kaut kas skaists. Tobijs atpazina dziesmas, kuras bija dzirdējis agrīnajā bērnībā.

Galotņu īpašumos, kuros viņš pavadīja vasaras, vairs nenotika kādreizējās varenās medības, kuras tā bija patikušas vectētiņam. Bet reizēm Tobijs aukļu pavadībā apmeklēja medības, kuras kaimiņi rīkoja blakuszaros. Tobijs, kurš vizinājās, ieķēries medniekiem mugurā, salocīja to bultas un kutināja labākos loka šāvējus. Viņš bija tik mazs, ka viņam viss tika piedots. Reiz zēns pat visas dienas garumā slēpa zem krekla pabāztu meža blusas mazuli, ko, vakaram pienākot, izlaida brīvībā labi tālu no medniekiem.

Tomēr viņu sajūsmināja, ka, krēslai iestājoties, varēja palīst krogā zem galda un apgulties. Tur savu piecu sešu gadu vecumā, klausīdamies dziesmas un balādes, viņš jutās lielāks mednieks nekā jebkurš cits. Tobijs dievināja dziesmas, vecus nostāstus, cepešu un zābaku smaržu, kas viņu apņēma zem galda.

Bet šajā naktī, kad zēns nepiesardzīgi tuvojās saviem vajātājiem, lai klausītos dziesmās, viņš vairs nebija mazais Tobijs, kurš ceļoja no rokām rokās apkārt galdam un spēja sasmīdināt ikvienu. Viņš bija nokausēts medījums, kas tuvojas mednieku nometnei.

Labu laiku viņš tā gulēja, pieplacis zemei, līdz sīks rūciens piesaistīja Tobija uzmanību. Troksnis nāca no labās puses gandrīz pie pašas auss. Zēns pagrieza galvu un apspieda kliedzienu. Viņa asinis sastinga dzīslās.

Tumsā uz zēnu cieši skatījās divas sarkanas acis.

Tobijs apvēlās uz sāniem. Mednieki joprojām dziedāja šūpuļdziesmas. Pacēlis starp rokām paslēpto galvu, viņš saņēma dūšu, lai vēlreiz paskatītos uz acīm. Rūkšana kļuva niknāka.

Tā bija kaujas skudra.

Pagaidām to aizturēja aploks, kurā skudra bija ieslodzīta, bet radība nikni kārpījās un mēģināja apgāzt žogu. Tobijs ievēroja sev pievērstu vēl vienu acu pāri.

Ēnā varēja samanīt vēl arī trešo skudru. Tie bija trīs milzīgi sargsuņi, sarkani kā nokaitētas ogles, tos droši vien bija pamodinājusi Tobija smarža.

Mednieki tātad nebija vieni. Viņiem bija uzticēti šie šaušalīgie zvēri. Tobijs gatavojās bēgt, bet tad izdzirda, ka nometnē pēkšņi apklust visi trokšņotāji. Skudru satraukums acīmredzot bija pievērsis mednieku uzmanību. Liels, pinkains, aptuveni divarpus milimetru garš milzenis bija piecēlies un tuvojās žogam.

-   Mierā, jūs tur!

Tobijs paripoja sānis, kur bija tumšāks. Visas skudras bija sanākušas tajā pusē, kur atradās bēglis, un gigantiskais vīrs centās saprast skudru satraukuma iemeslu.

-   Falko! Enok! Vai būsiet rāmi!

Vīrs, sarunājoties ar dzīvniekiem, lēni gāja apkārt aplokam. Tobijs drudžaini meklēja kādu izeju. Kaut kam bija jānotiek. Vienalga kam. Viņš parakņājās kabatās, lai atrastu kaut ko, kas noderētu uzmanības novēršanai. Nekā. Ne mazākā sprungulīša, kuru varētu pasviest citā virzienā. Mednieks turpināja iet gar žogu. Aiz viņa vēl daži gatavojās nākt skatīties. Kas gan varēja piesaistīt dzīvnieku uzmanību tajā tumšajā kaktā?

Tobija skatiens apstājās pie pārsējiem. Darbība, kas viņu paglāba, neilga pat vienu sekundi. Norāvis asiņainos pārsējus, zēns izveidoja kaut ko līdzīgu bumbai, kuru iemeta pie skudrām. Pēc mirkļa plēsoņas jau bija metušās virsū vīstoklim. Asinis skudrām patika vairāk par visu.

Tur ir lapa! Viņas plēšas ap lapu!

Vīrišķis iespēra pa žogu un atgriezās pie ugunskura, lai nomierinātu savus kompanjonus.

Pēc minūtes Tobijs jau bija gabalā.

Zēns bija ticis garām. Tagad viņš vairs neapstāsies. Skrējiens bija ārprātīgs, it kā skudras dzītos viņam pakaļ.

Pilnībā uzticoties savai iekšējai balsij, kas vadīja Zemo Zaru virzienā, Tobijs ļāva brīvu vaļu domām. Darbošanās un kustēšanās atbrīvo prātu. Izsūtījuma laikā Onessā viņš jau bija piedzīvojis līdzīgus skrējienus. Jā, vairākas zaros pavadītas dienas, kad attālumiem vairs nebija nekādas nozīmes.

Zēns atcerējās kādu rītu, kad mazais Plims Tornets ieradās pie Lolnesiem gluži svešādā izskatā. Viņa seja bija klāta dubļiem, un vaidēdams viņš atkal un atkal norādīja uz to pusi, no kuras bija ieradies. Sims Lolness centās viņu nomierināt, bet Plims sāka kaukt arvien skaļāk. Joprojām neatlaidīgi cenšoties pievērst uzmanību rietumu virzienam, viņš satvēra profesora zodu. Tobijs ātri aptvēra, ko Plims grib pateikt. Mēmā puiša valodā pieskaršanās zodam nozīmēja viņa krusttēva bārdu.

Ar Vigo Tornetu bija atgadījies kaut kas nelāgs.

Tobijs nolēma doties izlūkot situāciju viens, lai pēc iespējas ātrāk noskaidrotu, kas īsti noticis. Bija par vēlu lūgt palīdzību Aseldoru vai Olmehu ģimenēm, kuras dzīvoja augstāk. Vecāki negribīgi atļāva Tobijam doties ceļā un paši ieveda nabaga nelaimīgo Plimu mājā.

Tas notika trešajā gadā, kopš viņi dzīvoja Zemajos Zaros. Lai nokļūtu pie Tornetiem, Tobijam šoreiz bija nepieciešama tikai puse no laika, kuru viņš parasti pavadīja ceļā. Zēns zināja gan bīstamās zonas, gan vietas, kur starp koka zariem iesviestie žagari veidoja laipas, kas krietni saīsināja ceļu, un tā viņš joņoja no zara uz zaru, no lapas uz lapu.

Ieradies pie Tornetiem, viņš sākumā nemanīja neko īpaši aizdomīgu. Krāsni kurās uguns, uz galda bija salikti piederumi divām personām. Veco vīru viņš atrada zara otrā pusē, netālu no kāpuru steliņģiem.

Tas bija šausmīgs skats.

Tornets bez samaņas gulēja uz mizas, un viņa drēbes bija saplosītas skrandās.

Tobijam tobrīd bija desmit gadu, viņš jau savā dzīvē bija diezgan daudz pieredzējis, bet nekad nebija sastapies ar cilvēku šādā stāvoklī. Viņš steigšus metās pie vecā vīra:

-   Tornet! Torneta kungs!

Puisēns saņēma savās mazajās rokās bārdaino galvu.

-   Atbildiet man, es jūs lūdzu!

Vīrs nekustējās. Bija jau par vēlu. Tobijs atlaida sava vecā drauga galvu. Gaisa plūsma lika viņam aukstumā nodrebēt.

-   Ardievu, Tornet! viņš noteica kā aktieris teātrī.

Tajā mirklī viņš sajuta ievainotā pirkstus saspiežam savu delmu. Tā bija vairāk nekā saspiešana. Torneta nagi iecirtās Tobija rokā. Vēl mazliet, un tie izdurtos rokai cauri. Zēns nevarēja iedomāties, ka vecajam vīram būtu tāds spēks. Tobijs sāpēs ieaurojās, un kliedziens savukārt atmodināja veco, kurš palaida savu upuri vaļā.

Pēc stundas Tobijs ar slapju sūkli apmazgāja Torneta ķermeni. Izskatījās, ka viņa dzīvībai briesmas nedraud, un ievainojumi nelikās pārāk nopietni, vīrs tikai bija viscaur krustu šķērsu saskrāpēts sārtās švīkas klāja pilnīgi visu augumu. Vienās apakšbiksēs gulēdams gultā, Vigo Tornets mazliet atgādināja zirnekļcilvēku. Tobijs centās savaldīties, bet savā ziņā šī aina izskatījās smieklīga.

Kad bija atgūtas runas spējas, pirmais, ko Vigo Tornets teica, bija:

-        Tomblā… Tur viņi tevi pataisa šādu ne par ko… jā, Tomblā… Viņi dauza cilvēkus…

Tobijs lāgā nesaprata. Tornets nelikās esam pie pilnas apziņas. Tā vien šķita, ka šoks būtu atmodinājis viņā kādas senas atmiņas. Atmiņas no citas Torneta dzīves, toreiz, kad viņš bija sliktais puisis. Reiz viņš bija Tobijam par to stāstījis. Viņš bija pavadījis desmit gadus Tomblas cietumā. Un šie šausmīgie gadi nebija izdzēšami no atmiņas.

Vigo Tornets atvēra acis pavisam vaļā. Pēc brītiņa viņš pats izstāstīja, kas bija atgadījies.

Kāpuru slaucēja amatā bija nepieciešama precizitāte. Pati slaukšana bija tikai iemaņu jautājums. Piena iegūšanai tika izmantots balts dvielis, ar kuru noslaucīja kāpura kūniņu un kuru pēc tam izgrieza spainī. Bet pats grūtākais uzdevums bija kāpura kūniņas attīstības uzraudzīšana.

Ikvienam zināms, ka kāpurs kādu dienu kļūst par insektu. Tomēr pat paši labākie slaucēji ne vienmēr spēj precīzi noteikt kāpura kūniņas attīstības pakāpi. Kūniņa ir ārkārtīgi uzmanīgi jānovēro, lai savlaicīgi no tās atbrīvotos. Sirsnīgais Plims reizēm tā pieķērās saviem kāpuriem, ka paturēja tos ilgāk, nekā bija pieļaujams. Ne vienu reizi vien krusttēvs bija nācis talkā, lai steigšus noripinātu no zara tukšumā kūniņu, kura jau bija sākusi plaisāt un no kuras brīžiem jau rēgojās taustekļi vai žuburains žoklis.

Bet šajā reizē Vigo Tornets nakts vidū bija sastapies aci pret aci ar degunradžvaboli. Milzīgajam dzīvniekam uz muguras vēl bija baltas skrandas no saplosītās kūninas.

Lai arī tikko izšķīlies, šajā pirmajā tikšanās reizē vabolēns nelikās ne mazākajā mērā draudzīgi noskaņots. Vienā piegājienā viņš varēja sakropļot Tornetu līdz nepazīšanai. Tāpēc vecais vīrs drosmīgi metās uzbrukumā pirmais, uzlēkdams vabolei uz galvas un ieķerdamies tās vienīgajā ragā. Kukainis viņu nikni svaidīja uz visām pusēm, brīžiem triekdams pret iežogojumu, līdz beidzot nosvieda zemē tai vietā, kur Tobijs bija atradis Tornetu nekustīgi guļam.

Kopš tās dienas Tornets vairs neļāva savam krustdēlam turēt citus kāpurus kā vienīgi mazos, nekaitīgos sprakšķus.

Tobijs atcerējās, kā savulaik bija uzskatījis notikušo par šaušalīgu piedzīvojumu. Nākamajā dienā viņš visu atstāstīja Elišai, cenšoties meiteni pārliecināt, ka pats stājies pretī "piecdesmit reizes par mani lielākai" vabolei un piespiedis to laisties lapās.

-   Un Plims?

Eliša bija ļoti pieķērusies Plimam, Torneta mēmajam krustdēlam. Dažreiz Tobijs sev klusībā vaicāja, vai Eliša nedotu priekšroku arī mēmam Tobijam… Viņas priekšā stāv Vigo Torneta varonīgais glābējs, un viņa prasa, kā jūtas Plims!

-   Un saki, lūdzu: vai tavs Plims gadījumā ir kādreiz cīnījies ar degunradžvaboli?

-   Nē, tāpat kā tu.

Todien Tobijs saprata, ka nekad vairs Elišai nemelos.

Bet šajā naktī, ko viņš pavadīja, lēkdams no zara uz zaru, Tobijs labprātāk būtu izvēlējies kailām rokām stāties pretī visasinskārākajam kukainim dievlūdzējam, nevis bēgt no saviem naidīgi noskaņotajiem tautiešiem.

Savu otro bēguļošanas nakti viņš pavadīja pavisam šaurā spraugā, no kuras izdzina kādu samiegojušos ķirmi. Lai varētu tur gulēt, zēnam nācās saritināties kamolā. Rītausma vairs nebija tālu, un viņam bija laiks pazust kopā ar visiem neredzamajiem nakts dzīvniekiem, kuru baram viņš nu bija pievienojies.

6 Balainas noslēpums

-     Nu, ko tu tur dari?

Eliša jau bija ienirusi ezerā, un Tobijs tikumīgi pagrieza galvu uz otru pusi, nogaidot, līdz meitene pazūd zem ūdens.

-    Ko tu tur dari, Tobij? Tu nenāksi?

-    Nē…

Meitene bija aizpeldējusi līdz ūdenskritumam un nokļuvusi zem tā. Viņas balss cauri ūdens šalkoņai bija tik tikko sadzirdama.

-    Nāc, Tobij!

Bet Tobijs palika sēžam krastā.

Dažreiz Eliša nolaidās zilā ūdens spoguļa dziļumos līdz pašai ezera apakšai. Pēdējās zem ūdens pazuda viņas pēdas. Kad Eliša aizelsusies iznira, viņas skropstās vizuļoja sīki ūdens pilieni un viss augums mirdzēja.

Tajā rītā Tobijs uz draudzeni tikpat kā nepaskatījās. Viņa seja bija nocietinājusies, un pats zēns bija iegrimis domās.

Tas bija viņu ceturtais Zemajos Zaros pavadītais gads. Dzīve bija iegājusi zināmā ritmā. Lielā aukstuma laiku ikviens pavadīja savās mājās. Tobijs aizmirsa par dienasgaismu un kopā ar tēvu nodevās zinātniskajam darbam. Viņa ķermenis kļuva līdzīgs aukstumā sastingušam zaram, bet smadzenes plauka un zēla.

Tobijs lasīja ar patiesu baudu, un ātrums, ar kādu viņš izurbās cauri biezajām Sima Lolnesa pierakstu mapēm, bija rekorda cienīgs. Noteiktas tēmas Tobijam nācās atkārtot vairākas reizes, lai nostiprinātu apgūtās zināšanas. Tomēr profesors Lolness labi zināja, ka zināšanas ir valsts, kura nemitīgi paplašina savas robežas. Dažreiz viņš salīdzināja zināšanas ar pašu Koku.

Jo Tobija tēvs aizstāvēja trako pieņēmumu par to, ka Koks aug.

Tā bija viena no nepateicīgākajām tēmām, par kuru savā starpā strīdējās visi zinātnieki. Vai Koks mainās? Vai tas ir mūžīgs? Kā tas ir radies? Vai pasaules gals ir iespējams? Un, pats galvenais: vai pastāv dzīvība ārpus Koka? Šie jautājumi vienmēr izraisīja karstas debates, kurās Sims Lolness neatbalstīja vispārpieņemto viedokli.

Viņa grāmata par izcelsmi bija izpelnījusies nosodošu kritiku. Tajā viņš rakstīja par Koka kā par dzīva organisma attīstību. Viņš, piemēram, apgalvoja, ka lapas nav neatkarīgi augi, bet gan Koka neaptveramā dzīvības spēka turpinājums.

Bet visvairāk lasītājus šokēja grāmatā par izcelsmi izteiktās nākotnes prognozes. Ja Koks, līdzīgi sūnu mežiem, patiešām bija dzīvs, tad to bija arī viegli ievainot. Un cilvēkiem līdz ar to ir pienākums rūpēties par šo būtni, kas auklē viņus savās rokās.

Pavasarim bija jāparāda vien deguna galiņš, lai Tobijs trauktos laukā.

Viņš vairs nedomāja, viņš juta.

Viņš vairs neprātoja, viņš elpoja.

Viņš lika pie malas biezās mapes un mēģināja panākt Elišu, kurai jau bija gatavi dažādi plāni un visādi atklājumi. Viņi kopīgi izpētīja Zemos Zarus, devās ekspedīcijā uz Koka stumbru un ierīkoja nometnes šajos saules neapspīdētajos nostūros. Viņi sadūšojās gājienam līdz pašai robežai, kas tā interesēja Elišu. Viņi ieblandījās purvos un izlodāja milzīgām, gaišām alām līdzīgos pamestos lapseņu pūžņus.

Nāc taču nopeldēties! Eliša sacīja Tobijam.

Šoreiz tas jau izklausījās pēc pavēles, bet Tobijs joprojām neizkustējās no savas vietas krastmalā. Viņa sirdi bija pārklājis neredzams skumju

plīvurs svešs un neizprotams. Nenovērsdams skatienu, viņš cieši jo cieši lūkojās uz ūdenī pa pusei iekritušu žagaru. Pirmo reizi mūžā Tobijs kavējās atmiņās par savu dzīvi, kāda tā bija pirms Lolnesu ierašanās Zemajos Zaros. Šī vieta viņam bija iemācījusi pašu galveno, un te pēkšņi neilgi pirms paša vienpadsmitās dzimšanas dienas zēna jūtas bija pārņēmusi nostalģija pēc bērnības.

Viņš domāja par Leo. Nekādu ziņu no drauga, kopš viņus izšķīra.

Kas notiek ar draudzību, kad draugi nonāk katrs savā pasaules malā?

Tobijs nekad iepriekš nebija sev uzdevis tādu jautājumu. Viņam Leo Blīss bija daļa no paša būtības. Tobileo. Un nekas nevarēja viņus šķirt. Pieri pret pieri atspieduši, viņi bija noslēguši slepenu vienošanos. Tas notika Galotnēs. Tobijs zināja, ka viņa tēvs pirms četrdesmit gadiem tāpat bija noslēdzis draudzību ar Leo tēvu. Pat El Blīsa nāve nebija lauzusi šo zvērestu. Blīss; Lolness tēvs un dēls, draugi mūžīgi mūžos.

Četri gadi bija pagājuši, un visu šo laiku Tobijs ar Leo nebija apmainījušies pat ne ar vienu vienīgu zīmīti. Bet Tobijs neaizmirsa. Gadījās, ka nakts vidū viņu spēji pamodināja sapnis par draugu.

Šajā sapnī, kurā Tobijs satika Leo, viņš savu draugu neatpazina. Tas bija mazs večuks, kuram kājās bija Leo pusgarās bikses, galvā Leo naģene un mutē rēgojās izlūzušais priekšzobs, kas piešķīra drauga smaidam tā īpašo izteiksmi. Tobijam šis murgs likās atbaidošs.

Sēdēdams ezermalā, viņš domās ienira savā agrākajā dzīvē. Tobijs labprāt iegrieztos arī ģimenes bijušajā mājā, kas atradās augstākajos zaros. Mājiņu sauca "Lapotnes". Viņiem bija arī dārzs. Tas bija diezgan niecīgs, bet rūpīgi sakopts, un abas dārza taciņas allaž bija tīri nogrābtas. Pašā dārza galā bija zars ar cauru vidu, un Tobijam bija stingri noliegts tam tuvoties. Jā, zars ar cauru vidu virs tukšuma. Pieaugušam cilvēkam šī eja vienkārši bija par šauru, bet Tobijs tur viegli varēja paslīdēt un iekrist. Tēvs reiz tur bija pēdējā brīdī saķēris zēnu aiz kājas, kad Tobijs bija devies meklēt piedzīvojumus. Tobijs bija savainojis seju. Todien viņš dabūja rētu uz vaiga virs lūpu kaktiņa.

Tolaik Tobijs ne mazums garlaikojās gan dārzā, gan savās "Lapotņu" mājās, bet tagad, pēc četriem gadiem, šis tālais, neatsaucamais laiks viņam šķita burvīgs. Pat Alnorellu vecmāmiņa, kuru viņš pazina pavisam maz un nemīlēja nemaz, pievienojās lielajam skaisto atmiņu grozam atmiņām par našķiem, ar kuriem bija mielojies Galotnēs, par bērnu dienu rotaļām un paša celtajām būdām.

Eliša iznāca no ūdens, un Tobijs, griezdams galvu uz otru pusi, steidzīgi nobēga malā, lai viņu neredzētu. Kad meitene beidzot sapratīs, ka viņš negrib uz to skatīties neapģērbtu. Elišai gan bija pilnīgi vienalga, un viņa vēl labu brīdi vilcinājās ar apģērbšanos. Meitene pat bija izskatījusies ļoti pārsteigta, kad Tobijs bija paskaidrojis sava kautrīguma iemeslus.

Viņš gan to pateica pavisam īsi:

Tā nav pieņemts.

Viņa nesaprata nevienu vārdu no šī dīvainā izteikuma Tas bija paskaidrojums, kuram nebija jēgas un kurš, pēc Elišas domām, nepaskaidroja neko. Viņa par to smējās un ļāva viņam stundām tupēt aizgrieztu galvu un aizmiegtām acīm, lai gan pati jau sen bija ietinusies savā apmetnī.

Bet šajā pēcpusdienā viņai bija skaidrs, ka Tobijs nav atbilstošā garastāvoklī, lai viņu ķircinātu. Apģērbusies no galvas līdz kājām, uz muguras izlaistiem, vēl slapjiem matiem, viņa apsēdās draugam blakus.

-   Kaut kas nav kārtībā?

-   Nē…

-   Tu esi sapūties?

-   Nē…

-   Bēdīgs?

Tobijs neatbildēja. Viņš domāja, cik skaļi vien varēja: "JĀ!" bet neuzdrošinājās to pateikt skaļi. Tāpēc viņš klusēja un neteica neko.

-   Jā, es dzirdēju, viņa klusi nomurmināja.

Tobijs paskatījās uz meiteni, pārliecināts, ka nebija atbildējis skaļi. Brīdi klusējis, viņš teica:

-        Es tev nekad neesmu stāstījis, kāpēc mēs atnācām uz Zemajiem Zariem.

-   Tev jau nav obligāti jāstāsta.

Nē, tas nebija obligāti. Nav jau spiesta lieta izstāstīt saviem draugiem svarīgāko, kas ar tevi ir noticis, bet, kad tas ir izdarīts, ap sirdi kļūst krietni vieglāk. Tāpēc Tobijs nolēma to darīt.

Tu nekad neesi redzējusi manus vecākus, Eliša… Tiklīdz mēs esam manas mājas tuvumā, tu aizskrien. Bet es zinu, ka viņi tev patiktu. Mana mamma zina daudz dažādu stāstu, kas ir vēl labāki nekā bilžu grāmatās. Un viņa cep gardas ziedputekšņu maizītes.

Manam tētim ir milzīgas rokas. Viņš mani saukā par savu "mazo gliemīti". Viņš var apņemt manu galvu ar savām plaukstām.

Un vēl kaut kas. Viņš ir izcils zinātnieks.

Es to nesaku tāpēc, ka viņš ir mans tētis. Es to saku tāpēc, ka tas tā ir.

Viņš ir atklājis tādas lietas, par ko neviens cits pirms viņa nezināja. Piemēram, viņš gandrīz vai izgudroja papīru. Agrāk to ražoja no sasmalcinātas koksnes, bet tāds papīrs bija trausls. Labāku papīru var izgatavot, ja izmanto no koka iegūtu celulozi… Es tev stāstu par šo izgudrojumu, bet vēl zinu, ka viņš atklāja to, ka uz koka mizas augošie ķērpji ir aļģes un senes krustojums. Jā, šie divi dažādie augi nešķirami apvienojas vienā. Vel viņš atklāja to, ka Koks svīst piecdesmit litru dienā! Un pumpuru, mušu, debesu, lietus, zvaigžņu noslēpumus… Viņš pat man uzdāvināja vienu zvaigzni, kuru sauc Altairs…

-  Uzdāvināja?

Elišas tonis izklausījās neticīgs. Tobijs paskaidroja:

-   Jā. Viņš man to parādīja un teica, ka tagad tā esot mana zvaigzne, Labi, pietiek… Ja tu gribi, es tev varu Altairu uz kādu vakaru aizdot…

Eliša gribēja kaut ko jautāt, bet Tobijs jau turpināja:

-   Mans tēvs ir pētījis visu un atradis gandrīz visas atbildes. Cilvēki viņu par to apbrīno. Bet vēl viņš atklāja kaut ko, ko labāk nekad nebūtu atklājis. Tas arī mainīja visu mūsu dzīvi…

Viņi abi lūkojās tālumā pāri ezeram, kur slējās mizu klintis. Tobijs dziļi ievilka elpu un sāka savu stāstu.

Torīt mans tēvs būtu darījis labāk, palikdams gultā un atpūtinādams savas smadzeņu šūnas. Bet viņš tieši otrādi piecēlās labi agri un devās uz savu laboratoriju nodarboties ar eksperimentiem.

Es atceros, ka tā bija mana dzimšanas diena un pirmo reizi pa šiem gadiem viņš to aizmirsa… Visu dienu viņš pavadīja ieslēdzies un palika darbnīcā arī pa nakti. Pat viņa asistentam Tonijam Sirēno bija stingri noliegts tur ieiet.

Mēs ar mammu jokojām: "Varbūt viņš slepenībā vāra ievārījumus?" Jā, patiesi, visa māja smaržoja pēc piedegušā cukura… Bet neizskatījās, ka Sirēno tas liktos smieklīgi. Viņam nepatika, ka priekšnieks strādā viens pats.

Nākamajā rītā tēvs beidzot iznāca no sava kambara. Sirēno vēl nebija ieradies. Tēvs plati smaidīja. Viņš apsēdās pie galda un izdzēra tasi melnā mizas novārījuma. Ar pirkstu galiem Sims bungoja pa paplāti. Viņš izskatījās ļoti apmierināts, pat ja zem acīm viņam bija maisiņi gandrīz vai spilvena lielumā.

Viņš noņēma bereti un brilles, pakasīja pakausi un teica:

-   Jūs neko nedzirdat?

Mēs ar māti ieklausījāmies. Jā, no darbnīcas puses nāca klusa, nedzirdēta skaņa. Mēs devāmies turp. Uz viņa kabineta grīdas dēļiem kaut kas kustējās. Šo kustīgo lietu es labi pazinu. Tā bija Balaina.

Mēs ar māmiņu, ieraugot Balainu, kas pārvietojās pati no sevis, no pārsteiguma gandrīz nokritām gar zemi…

Eliša iepleta acis.

-        Es tev neko neesmu teicis par Balainu, turpināja Tobijs. Tas ir samazināts mitrenes modelis, kuru es pats izgatavoju, kad biju maziņš. Koka gabals ar dažām kājām, nekas vairāk.

Tajā rītā Balaina bija sākusi staigāt pa istabu. Uz muguras viņai bija piestiprināta melna kastīte un maza pudelīte. Es neticēju savām acīm. Tā tik bija dzimšanas dienas dāvana…

Ieradās arī Tonijs Sirēno. Mans tēvs viņu satvēra brīdī, kad asistentam no brīnumiem saļodzījās kājas. Sirēno labi pazina Balainu, jo iepriekšējā gadā bija salabojis vienu viņas kāju. Un tajā rītā viņš to redzēja staigājam vienu pašu, bez palīdzības.

Sākumā es neaptvēru, kāda nozīme ir šim atklājumam. Ja tētis varēja panākt, ka manā dzimšanas dienā Balaina staigā, tad nākamajā gadā viņš būtu varējis likt lidot bitei, ko es biju izgatavojis no sūnām, un tas man likās pietiekami brīnumaini. Bet profesors tā savādi saskatījās ar savu asistentu. Tētis paņēma Balainu rokās, ielika to skapī un ieslēdza. Es neuzdrošinājos iebilst, ka tā taču ir mana dāvana… Es domāju, ka Sirēno devās mājās, vienlaikus gan satraukts, gan dziļi vīlies, jo nevarēja saprast, ar kāda trika palīdzību Balaina bija sākusi staigāt.

Tonijs Sirēno nebija īpaši sajūsmināts, ka viņam šo noslēpumu neatklāja.

Pēc tam viss notika lielā ātrumā.

Nākamajā nedēļā Balaina tika demonstrēta Koka Padomei. Zāle bija pārpildīta. Mēs ar māti arī bijām tur un sēdējām pašā augšējā balkonā. Mana mamma bija ļoti lepna tur atrasties. Viņa spieda manu roku savējā un bija uzlikusi savu mazo, sarkano cepuri ar tīkliņu. Man bija adīta kaklasaite, jo iepriekšējā nedēļā man taču bija apritējuši septiņi gadi. Un man bija arī melna cepure, kas bija jātur rokā. To es nekad neesmu sapratis, kam ir vajadzīga cepure, kuru nevar likt galvā.

Visi gaidīja un sarunājās.

Es redzēju ienākam Sirēno. Viņam, tāpat kā mums, bija vieta augšējā balkonā, tikai otrā pusē. Viņš grūstījās, lai izlauztos līdz priekšējai rindai, un bija piesārtis un nosvīdis. Sirēno neizskatījās priecīgs par to, ka viņam arī jāpiedalās šajā pasākumā.

Lejā mēs redzējām tēvu tuvojamies skatuvei un lūdzam klusumu. Viņam rokās bija neliela kastīte. Visi bija apklusuši. Tētis sāka runāt, un mamma vēl stiprāk saspieda manu roku.

Kad es te parādos, dārgie draugi, es vienmēr runāju par Koku. Es jums stāstu par mūsu Koka spēku. Ja es runāju par koku vairogblaktīm, tad tikai tādēļ, ka tās barojas no Koka sulas. Ja es stāstu par nokrišņiem, tad tas ir tādēļ, ka lietus dod Kokam dzīvību. Šodien es jums demonstrēšu Balainu. Bet arī šī atklājuma pamatā ir Koks. Nākamnedēļ es jums atklāšu tā noslēpumu…

To pateicis, viņš pavērās debesīs. Koka Padomes zāle bija ierīkota dzeņa izkaltā dobumā uz liela, horizontāla zara. Tāpēc telpas griesti bija vaļēji, un zālē sēdošie varēja redzēt gan zarus, kas krustojās virs galvām, gan debesis, jo viņi atradās pavisam tuvu galotnei. Kāds saules stars iespīdēja zālē, izgaismojot sīkos, gaisā dejojošos puteklīšus. Paskatoties augšup, mans tēvs ieraudzīja mūs ar māmiņu pašā augšējā rindā. Viņš viegli noraustīja nāsis. Neviens to nepamanīja, bet mums tā bija slepena pazīšanās zīme. Pūlis sēdēja pavisam klusu.

Tētis nolika sev priekšā kastīti un atvēra vienu tās sānu. Tagad visi varēja redzēt iznākam Balainu. Mana dāvana raitā solī pastaigājās pa zāles grīdu, joprojām ar mazo, melno kastīti un pudelīti uz muguras. Zālē sanākušie visi kā viens notrīsēja. Cilvēki bija pārsteigti, apburti… kāds vecs Padomnieks pat apraudājās. Kā mana brašā Balaina varēja izraisīt šādu efektu? Jā, tajā brīdī Balaina apgrieza kājām gaisā visu Koka vēsturi.

Tai pašā mirklī Padomes zālē sacēlās vētrainas ovācijas un atskanēja daudzbalsīgs "Urā!", kas sajūsmināja mammu un lika dusmās piesarkt Tonijam Sirēno un kas sašūpoja lapas pat pašos sīkākajos Koka zariņos. ,

Nedēļa pēc tam bija īsta elle.

Katru dienu pie mājas rindā stāvēja divdesmit, trīsdesmit vai pat piecdesmit cilvēki, kas visi kā viens gribēja runāt ar tēvu. Mēs ļāvām viņiem uzgaidīt virtuvē un pasniedzām karstus dzērienus. Mana māte uzsmaidīja ikvienam, bet klusībā satraucās par savu vīru, kurš pamazām sāka atgādināt gluži svešu cilvēku.

Sims vairs nerunāja. Viņš vairs neēda. Un vairs negulēja.

Pēc piecām šādi pavadītām dienām izskatījās, ka viņš vienā rāvienā būtu novecojis par trīsdesmit gadiem. Sestajā dienā visi, kas gaidīja ārpusē, to darīja veltīgi, jo tēva darbistabas durvis todien neatvērās. Māte tēva vārdā atvainojās un lūdza visus doties mājup, ko viņi gaužām negribīgi arī darīja.

Es redzēju mammu nozūdam darbistabā. Pats es tobrīd taisīju mušu no hlorofila pastas, lai kādu dienu tētis varētu tai likt lidot. Man bija noķēpāti visi pirksti.

Pēc pāris stundām mamma iznāca no tēta istabas. Viņas seja bija pavisam mierīga.

Rīt tētis runās Lielajā Padomes sēdē, viņa tikai noteica.

Nākamajā dienā Padomes zāle bija vēl pilnāka un rosīgāka nekā iepriekšējā nedēļā. Šoreiz tēvs ļāva mums atrasties netālu no viņa, sēdēt pavisam tuvu skatuvei. No savām vietām mēs varējām novērot zāli, kas bija pilna smalki ģērbtiem kungiem, un balkonos visapkārt zālei jautru, vienkāršu ļaužu pūli, kas bija atnācis kā uz teātra izrādi.

Visi zināja, ka mans tēvs gatavojas izskaidrot Balainas darbības mehānismu. Neviens īpaši necerēja, ka viņam izdosies saprast šo sarežģīto, zinātnisko izskaidrojumu, bet ikviens tik un tā gribēja būt klāt. Es arī zinu, ka simtiem cilvēku, kuriem nepietika vietas zālē, sēdēja turpat ārpusē uz zara. Mēs varējām redzēt viņu galvas pa caurumu zāles griestos. Viens no viņiem pat uz virvē iekārtas koka trapeces nolaidās starp skatītājiem, kuri smejoties meta uz platformas dažādus kārumus. Viņš bija varen priecīgs sev šādi pievērst uzmanību.

Vēl es pamanīju, ka tēvs bija devis atļauju Tonijam Sirēno arī sēdēt skatuves tuvumā netālu no mums. Mazais vīrelis izskatījās mazāk ērcīgs nekā pagājušajā nedēļā viņš bija iespīlējies kreklā, kas tam bija krietni par šauru, un sēdēja pirmajā rindā izslējies taisns kā svece. Reizi par visām reizēm viņš bija laimīgs, ka nav aizmirsts.

Tika pieteikta tēva uzstāšanās. Es labi atceros šo brīdi. Cilvēki mums smaidīja - man un mammai, jā, tā bija pēdējā reize, kad tur, Galotnēs, mums kāds uzsmaidīja. Pati pēdējā.

Tobijs ieskatījās Elišas sejā. Viņa smaidīja. Par laimi, Zemajos Zaros bija viens smaids, kurš bija vairāk vērts par visiem smaidiem tur augšā kopā. Mirkli viņš šaubījās.

Bet, kad zēns atsāka runāt, viņa balss pat neietrīcējās.

7 Naids

Tēvs nostājās milzīgā sanākušā pūļa priekšā. Mammas roka bija auksta. Viņa cieši skatījās uz savu vīru profesoru Lolnesu, un gaisā starp viņiem itin kā savijās kaut kas neredzams. Kaut kas, ko redzēju es vienīgais. Tāda kā caurspīdīga varavīksne.

Es atceros katru viņa vārdu. Visi gaidīja mazliet neinteresantu zinātnisku skaidrojumu. Manuprāt, visi bija ļoti pārsteigti, ka, tāpat kā parasti, arī šoreiz tēvs izsacījās pavisam vienkārši:

Jūs visi zināt, kas ir Koka sula. Visa jūsu ikdienas dzīve ir cieši saistīta ar to. Dažreiz jūs pat varat sadzirdēt tās kluso plūdumu zemē zem jūsu kājām. Jūs no tās izgatavojat tases, šķīvjus, mēbeles. No sulas jūs iegūstat cukuru saldumu ražošanai, gatavojat līmi, flīzes, rotaļlietas un cementu savām mājām… Jā, tur zem mizas tā vienmēr ir, kad mums to ievajagas. Jāizurbj tikai mazītiņš caurumiņš. Tāds, kādu barojoties izurbj laputs mazulis. Es pats dievinu laputu mazuļus. Atklāšu jums pat savu noslēpumu es arī gribētu būt maza laputs. Dažreiz naktīs es pārģērbjos par laputi un lēkāju pa gultu…

Vietām zālē atskanēja pa spurcienam, un smiekli drīz vien izplatījās pa visu zāli. Tikai resnais Džo Mitčs, kurš sēdēja pirmajā rindā uz diviem krēsliem, turpināja saldi krākt. Viņam abās pusēs sēdošie kompanjoni Limērs un Torns neizrādīja nekādas emocijas. Tēvs ar vienu rokas mājienu panāca, ka zālē atkal iestājas klusums.

-   Ļaujiet man, lūdzu, pabeigt domu… Jā, par sulu… Tā kā es esmu tāds neizdevies laputēns, tad arī es izurbu mazu caurumiņu koka mizā un ieskatījos tajā. Es ieraudzīju ko tādu, par ko līdz šim nebiju interesējies. Es redzēju, kā sula plūst lejup. Nekas īpašs. Sula plūda arī vakar, pirms simt gadiem, un arī nākamajā gadā, ja viss būs labi, tā turpinās plūst. Bet es, būdams diezgan tuvredzīgs laputēns, par to pārāk neaizdomājos…

Viņš paskatījās augšup uz skatītāju, kurš sēdēja uz savas virvē iesietās trapeces.

-   Klausieties labi, ko es jums tagad teikšu. Ieklausieties manā paskaidrojumā… Ja cienījamais Klauna kungs tur augšā nokristu no sava sēdekļa. Ja visi tie, kas noliekušies skatās lejup no zāles griestu malas, arī nokristu. Ja visi balkonos sēdošie lēktu lejup. Tā būtu kustība lejup. Uz leju tā, kā virzās sula. Es pat teiktu, ka tā būtu viena brīnišķīga kustība, ja jaunkundze ar saulessargu arī lēktu lejā…

Trešajā balkonā sēdošā meitene nosarka. Daži puišeļi sāka svilpt. Tēvs uzsmaidīja manai mammai.

-   Tātad kādu laiku notiks kustība virzienā uz leju. Bet pēc stundas vai divām, kad visi būs sakrituši šajā Padomes zālē uz grīdas, vairs nebūs, kam krist. Kustība lejup apstāsies. Tajā pašā laikā sula turpina plūst. Bez apstājas, visa Koka garumā.

Tādēļ es uzdevu sev jautājumu, ko jūs sev tūlīt arī varēsiet uzdot: no kurienes tā nāk? Sula nevar no nekurienes pēkšņi parādīties Galotnē. No kurienes nāk šī sula, kas plūst lejup?

Neveikls klusums zālē bija vienīgā atbilde uz jautājumu.

Līdzīgi jums, arī man sākumā nebija atbildes. Vispirms es iedomājos, ka lapas uzņem lietusūdeni caur galotni un tas sulas veidā plūst lejup pa koka stumbru. Tad es atklāju, ka tieši otrādi lapas izdala mitrumu… Iespējams, ka jūs pat atceraties manu lekciju par Koka svīšanu…

Dažu zālē sēdošo cilvēku sejās parādījās smaids. Es domāju, ka ikviens klātesošais atcerējās šo uzstāšanos, kur mans tēvs, atdarinot verdoša ūdens šņākoņu katlā, imitēja svīstošu lapu.

Lūk, pie kāda secinājuma es nonācu: tā kā sula nenāk no gaisa, tad, lai varētu plūst lejup, tā kaut kur plūst uz augšu. Bet kur? Man radās ideja papētīt, kas notiek stumbra iekšienē.

Viņš ieturēja pauzi, pirms atsāka runāt.

Jums ir zināms, ka jau no paša sākuma es neatbalstīju ideju par tuneli, kas šobrīd tiek rakts centrālajā stumbrā. Manā skatījumā šis projekts ir smieklīgs un bezatbildīgs. Bet, tā kā šāds tunelis top tik un tā, es devos to apskatīt. Kad ierados, man teica, ka darbi tobrīd ir pārtraukti. Kāds pārsteigums! Turpināt darbu vienkārši vairs nebija iespējams, jo noteiktā dziļumā no zemes sūcās milzīgs šķidruma daudzums. Bija neiespējami turpināt rakšanu. Speciāli šim projektam tika izaudzēti piecpadsmit kokgrauži. Tie ir milzīgi un ēdelīgi dzīvnieki. Līdz ar darbu pārtraukšanu tie vairs nebarojas ar koksni no tuneļa, un neviens nezina, ar ko tos tagad barot. Mēs izaudzējam piecpadsmit dzīvniekus un nespējam tos piebarot! Reti kad es savā dzīvē esmu redzējis tik atbaidošu skatu kā šie izbadējušies kokgrauži savos krātiņos. Es tūlīt pārtraukšu šo atkāpi no tēmas, vienīgi vēlreiz atkārtošu, ka mūsdienu pasaule rīkojas galīgi ačgārni.

Zālē bija sadzirdama sačukstēšanās. Nevienam nebija ienācis prātā, ka kāds varētu uzdrošināties kritizēt tuneli. Tā nosaukums "Progresa ekotunelis" vien jau bija pierādījums…

Visu uzmanība un skatieni tobrīd gan bija pievērsti dūšīgajam Džo Mitčam, kurš nupat bija spēji pamodies un, zobus atviezis, bolīja savas šaurās acis. Blakus viņam, kārni kā lapa šķērsgriezumā, Limērs un Torns nespēja tikt skaidrībā par to, kā viņiem vajadzētu reaģēt. Džo Mitčs bija lielakais kokgraužu audzētājs un arī visu pēdējos gados aizsākto rakšanas darbu iniciators. Kritizēt tuneli nozīmēja kritizēt Džo Mitču, un tas varēja izrādīties visai bīstami.

Mans tēvs viegli paklanījās Mitča priekšā un veltīja viņam pieklājīgu smaidu. Tad turpināja savu runu:

Ks uzliku galvā aizsargķiveri un iegāju tunelī. Nokļuvis applūdušajā teritorijā, es ieraudzīju tieši to, ko biju cerējis ieraudzīt. Lieliem mutuļiem no zemes laukā plūda šķidrums. Tas nebija ne īsti ūdens, ne Koka sula, ko mēs labi pazīstam. Papētot tuneļa sienas, es ievēroju, ka šķidrums strauji cēlās augšup pa Koka šķiedrām. Pēc maniem aprēķiniem, šis šķidrums virzījās augšup aptuveni vienu mana dēla auguma tiesu sekundē. Tas nozīmē aptuveni pieci metri stundā. Es iepildīju šo šķidrumu pudelē un atgriezos mājās.

Šoreiz tēvs klusēja krietni ilgāku brīdi. Visu skatieni bija kā piekalti viņa lūpām. Viņi bija gandrīz aizmirsuši par Balainu un aizrāvušies ar koka noslēpumu.

-  Es atgriezos mājās un nomazgāju rokas.

Publikā atskanēja protesti, visi gribēja dzirdēt turpinājumu.

-  Tad es apskāvu savu sievu un dēlu.

Jauni protesti zālē. Izskatījās, ka manu tēvu publikas reakcija saniknotu.

-  Ir ļoti svarīgi samīļot savu sievu un dēlu. Tas nav "starp citu", tas ir pat svarīgāk par visu pārējo.

No jauna iestājās klusums. Es ievilku gaisu un izslējos tā, ka man sāka spiest kaklasaite, un bez mitas burzīju rokās cepuri. Tēva balss atkal piepildīja visu zāli.

-   Tad es no jauna ķēros pie darba. Es uzreiz sapratu, ka biju atklājis, kurā vietā sula plūst augšup, lai pēc tam varētu plūst lejup. Koka slānī starp koksni un lūksni, ko mēs saucam par gremzdu, augšup ceļas tīrā sula. Šeit atrodas visa Koka enerģija. Tā ir Koka dzīvība. Šī sula, nonākusi lapās, gaisa un gaismas ietekmē pārveidojas un plūst lejup jau mums pazīstamajā sulas formā zem mizas.

Publika pamazām sāka saprast, kam tēvs vēlas pievērst viņu uzmanību. Viņš turpināja, starp teikumiem ieturēdams zīmīgas pauzes.

Mans vienīgais mērķis ir pierādīt, ka Koks ir dzīvs. Ka Koka sula ir viņa asinis. Ka mēs esam atnācēji uz šī dzīvā organisma. Jums jau ir zināms, ka visi mani pētījumi ir pakārtoti šai idejai. Es varēju sasniegt savu mērķi, pierādot, ka tīrā sula satur enerģiju… Es tātad izgudroju nelielu mehānismu, kas no tīrās sulas ražotu enerģiju, līdzīgi kā to dara Koka lapa. Tas ir ļoti vienkāršs mehānisms, kas ievietots mazā, melnā kastītē. Lai to uzmeistarotu, es vienkārši novēroju pumpuru un lapu… Šo burvju kastīti kopā ar tīrās sulas trauciņu es piestiprināju Balainai uz muguras un savienoju ar tās kājām. Tas arī ir viss. Un Balaina sāka staigāt.

Sēdēdams uz sava krēsla, es jutu, ka publika nav īsti apmierināta. Profesors vēl nebija atklājis sava izgudrojuma noslēpumu. Mātes roka, kas turēja manējo, kļuva nervoza, auksta un mitra. Tagad es saprotu, ka viņa zināja, kas sekos. Mans tēvs turpināja runāt:

Šonedēļ mani apciemoja simtiem cilvēku. Viņi visi gribēja piedāvāt savu variantu mana atklājuma izmantošanai.

Viņi visi bija ļoti gudri, daži no viņiem arī ļoti atklāti. Man stāstīja par iekārtām, kas ātrāk izceptu maizi, ļautu ātrāk pārvietoties, ražotu siltumu, ražotu aukstumu, grieztu, raktu, maisītu, transportētu, ļautu sazināties un pat domātu. Balainas metode pilnībā mainītu mūsu dzīvi.

Pūlis aplaudēja. Jā, Balainas metode mainīs viņu dzīvi. Viņi bija gatavi uzņemt tēva izgudrojumu ar triumfu. Bet tas nebija viss. Tēvs turpināja runāt: Vienīgā problēma ir tā, ka es esmu apmierināts ar savu pašreizējo dzīvi un man nav īpašas vēlmes, lai tā būtu citāda. Un vienīgais, ko es gribu pierādīt, ir tas, ka Koks ir dzīvs. Vai man ir tiesības atklāt tīrās sulas noslēpumu visiem, lai viņi no tās sāktu izgatavot ierīces žurnāla salocīšanai četrās daļās vai mašīnas, kas domātu viņu vietā?

Klātesošie kļuva nemierīgi. Atmosfēra zālē kļuva smaga. Mans tēvs kļuva bālāks. Varēja just, ka tagad viņš pateiks pašu galveno:

Vakar es runāju ar savu sievu. Un es nolēmu neatklāt, kā darbojas mazā, melnā kastīte. Es uzskatu, ka tīrā sula pieder mūsu Kokam. Domāju, ka, pateicoties tai, Koks dzīvo. Izmantojot viņa asinis, mēs apdraudēsim paši sevi. Protams, ikvienam ir tiesības censties atklāt to pašu, ko atklāju es. Es neaizkavēšu nevienu, kas mēģinās atklāt Balainas noslēpumu. Es pat atkārtoju vēlreiz, ka pietiek novērot ziedu vai pumpuru, lai saprastu, kā tas darbojas. Bet pats es izvēlos neteikt neko vairāk, lai arī mana dēla dēls kādu dienu varētu vērot ziedus un pumpurus.

Es sēdēju savā krēslā kā sastindzis. Es arī īsti nesapratu, kāpēc viņš runāja par manu dēlu, ja man pašam tikko bija apritējuši septiņi gadi. Tā kā nezināju, par kādu dēlu viņš īsti runā, es pieņēmu, ka tēvs mazliet māna publiku un ka viņam būs vieglāk pārliecināt klausītājus, liekot viņiem noticēt, ka man ir dēls. Līdzīgi kā tad, kad viņš publikai stāstīja, ka pārģērbjas par laputs mazuli, lai gan patiesībā es ne reizes nebiju tēvu redzējis pārģērbjamies par kādu kukaini.

Pārējo, man šķiet, es sapratu un man tas likās brīnišķīgi. Tā kā pēc viņa vārdiem zālē iestājās dziļš klusums, man radās doma sākt aplaudēt, lai visi man pievienotos. Bet klusumā neviens nesekoja manam piemēram, un visbeidzot manas rokas nolaidās uz ceļgaliem.

Tas nāca no augšas. Gandrīz kā palēninājumā es redzēju to izšķīstam pret tēva seju. Tas bija ar ievārījumu pildīts virtulis.

No tā, kas sekoja, es neko daudz neatceros. Visi pēkšņi kļuva pilnīgi traki. Cilvēki auroja, meta dažādus priekšmetus uz skatuves pusi, apsaukāja tēvu, grūstīja mani un kliedza mātei ausīs. Atceros, kā no mums diskrēti attālinājās tēva asistents Tonijs Sirēno.

Mans tēvs, gluži pretēji, skriešus metās pie mums un, ar savām garajam rokām aizsargādams, virzīja mūs uz zāles izeju. Pat zālē sēdošie vecie bārdaiņi, Džo Mitča vīru uzkūdīti, kliedza tādus vārdus, kādus es nekad nebūtu varējis izteikt, lai nedabūtu pa ausi. Tik slikti audzināti viņi bija. Lamas pieņēmās spēkā, un pār mums sāka birt pirmie sitieni.

Es klusībā prātoju, ka tēvam nevajadzēja viņiem stāstīt, ka man ir dēls, ja tas viņus šitā satracināja.

Kad viens no zālē klātesošajiem iesita mātei pa plecu, tēvs noņēma brilles un, ietinis tās beretē, ielika kabatā. Pēc tam tēvs kļuva tik dusmīgs, kādu es nekad nebiju viņu redzējis. Piesarcis viņš vicināja kājas un rokas uz visām pusēm. Profesora Lolnesa dusmas lika pūlim pašķirties, mums izdevās izkļūt no zāles un tikt līdz savām mājām lapotnē. Durvis mēs aizslēdzām ar atslēgu. Cilvēki bija jau paspējuši izvandīt mūsu māju. Mēbeles bija apgāztas, visās malās uz grīdas dēļiem mētājās trauku lauskas.

Tēvs cieši piespieda mūs sev klāt.

Es teicu:

-   Man šķiet viņi saprata, ka man nav nekāda dēla.

Tēvs iesmējās caur asarām.

-     Kādu dienu tev viņš būs. To es, Tobij, gribēju teikt. Es ceru, ka tev būs dēls un meita, kad tu būsi pieaudzis.

Tā kā viņš izskatījās pagalam bēdīgs, tad es pat nemēģināju izdzīt šīs iedomas viņam no galvas.

Vairākas dienas mēs pavadījām ieslēgušies mājā. Māte bija lūgusi vecmāmiņu, Alnorellas kundzi, pāris nedēļu izmitināt mūs savos Galotņu īpašumos.

Atbildei vecmāmiņa atsūtīja dažus vārdus uz glīta kartona gabaliņa:

Mans dārgais bērns! Protams, ka situācijā, kas jūs piemeklējusi, par to nevar būt ne runas.

Kartīte pat bija parakstīta: Radegonde Alnorella. Tēvs ne reizi vien smējās par šo jokaino priekšvārdu. Bet mamma raudāja. Viņa raizējās par to, kas ar mums noticis, un nebeidza vien atkārtot: Gan jau tas pāries un aizmirsīsies. Bet tas nepārgāja un neaizmirsās.

Nebija iespējams iziet no mājas, nesaņemot savā virzienā mestus priekšmetus vai apvainojumus.

Es pat biju sācis veidot nelielu kolekciju no iepuvušajām sēnēm un citiem priekšmetiem, kas tika mesti pret mūsu mājas durvīm, tiklīdz tās atdarījās.

Kādu dienu mans tēvs saņēma izsaukumu no Lielās Padomes. Viņš devās uz turieni. Mēs ar mammu palikām mājās. Mājās viņš atgriezās vienās zeķēs. Tēva seja bija bāla un sašķobīta. Glītās, pelēkās žaketes pleci bija saplēsti skrandās.

Es sapratu, ka Koka Lielā Padome bija atņēmusi viņam kurpes. Tas bija lielākais iespējamais kauns un negods. Kurpes parasti atņēma kriminālnoziedzniekiem un bērnu zagļiem. Mans tēvs bija sodīts par "būtiskas informācijas slēpšanu". Man šie vārdi neko neizteica.

Viņš teica mammai, ka mums nāksies doties ļoti tālu un ka mūsu "Lapotnes" tiks konfiscētas. Apmaiņā mēs saņemsim nelielu zemes gabaliņu Onessā, kas atrodas Zemajos Zaros. Tovakar es devos satikties ar savu draugu Leo Blīsu. Kopš sākās viss šis tracis ap Balainu, mēs katru dienu slepeni tikāmies vienā pumpurā ar tukšu vidu. Toreiz mēs tur pavadījām divas dienas un trīs naktis. Leo Blīss bija mans draugs, un mēs bijām zvērējuši viens otram uzticību. Es negribēju doties projām. Beidzot tēvs mūs atrada. Leo turējās, cieši ieķēries manās drēbēs.

Tālāk viss notika ātri. Mūsu pasaule sabruka…

Eliša klausījās tik uzmanīgi, ka viņas tumšajās acīs varēja nolasīt vissīkāko stāsta epizodi. Viņa par to neko līdz šim nebija zinājusi. Vigo Tornets bija tikai īsi paskaidrojis, ka ne jau Lolnesi paši izvēlējās pārvākties uz Zemajiem Zariem. Zemo Zaru augšējā galā dzīvojošā Aseldoru ģimene vienmēr atkārtoja: "Nabaga Lolnesi!" un, to sakot izskatījās pavisam bēdīgi.

Ja gribi, paliec šovakar pie mums, Olmehi mammai iedeva milzīgu siseņa stilbu, ko mēs šovakar grilēsim. Medus mērcē.

Šie vārdi, ko Eliša sacīja mazajam, bēdīgajam zēnam, varbūt izklausījās drusku neveikli, bet tieši tas viņam tobrīd bija vajadzīgs. Eliša labi pazina savu Tobiju. Viņa to pazina tik labi, ka piebilda:

Es iešu palīgā mammai visu sagatavot. Tu vēl pirms nākšanas vari nopeldēties.

Un meitene pārvilka ar roku pār zēna matiem. Tā viņa parasti nekad nedarīja.

Eliša nozuda mežā, un Tobijs palika viens pats. Viņa priekšā pletās ezers, pie kura abi pirmoreiz satikās.

Pēc dažiem mirkļiem viņš jau peldēja uz muguras, veroties zaru izveidotajā velvē virs galvas. Lapas bija milzīgas un maigi zaļas. Viena pati no tām varētu pasargāt no lietus simt cilvēku. Tobijs juta, kā pret kāju slilbiem sitas sīki vilnīši. Ūdens likās mazliet sāļš. Bet viņš taču vairs neraudāja.

8 Nils Āmens

Tagad atmiņas, vienalga priecīgas vai bēdīgas, ir jāliek pie malas, lai atgrieztos tagadnē pie garajām naktīm, kuras Tobijs pavadīja kā bēglis, šķērsojot Koku Zemo Zaru virzienā.

Tā bija otrā reize, kad zēns devās uz Koka apakšējiem zariem pa to pašu ceļu, pa kuru pirms vairākiem gadiem bija gājis kopā ar vecākiem un diviem neapmierināti burkšķošiem nesējiem. Tikai šoreiz viņš bija viens pats, viņam pa pēdām dzinās simtiem vīru un dažas bīstamas kaujas skudras. Bija vajadzīgas piecas sešas naktis, lai no Galotnēm atgrieztos mežonīgajā reģionā, kur varētu justies drošībā un uzmeklēt draugus, kas viņam palīdzēs.

Tobijs jau bija ceļojis divas naktis, un trešajai vajadzētu būt mierīgākai. Viņš bija nonācis uz galvenā stumbra un soļoja cauri ķērpju mežam, kur katrs augs bija reizes trīs garāks par Tobiju. Miza kļuva kalnaināka, retāk apdzīvota, tajā sāka parādīties aizas un dziļi kanjoni. Galvu reibinošās ainavas nogāzēs pārgāja ķērpju mežos.

Sekotāju pulks bija nolēmis izvairīties no šī apvidus un izvēlēties ceļojumam citus, drošākus zarus. Tādēļ Tobijs savā ceļā redzēja vienīgi pa kādai mežcirtēju apmetnei un dažas slazdu licēju zaru būdas.

Ceļā gadījās pat kāda plantācija, kas piederēja viņa vecmāmiņai. Jā, pati vecā dzīvoja Galotnēs, bet viņas īpašumi atradās it visur, pat diezgan zemos zaros. Šis mežs bija nosaukts tā stādītāju un kopēju dzimtas vārdā Amenu mežs. Tobijs pazina mežcirtēja dēlu. Bērnībā viņi bija kopā rotaļājušies.

Tobijs ilgi šaubījās klauvēt pie mežcirtēju būdas durvīm vai ne. Zēns prātoja, vai viņiem varētu būt zināms, ka Tobijs tiek vajāts un medīts. V.n šajā kokā atradīsies kāds, kas būs ar mieru viņam palīdzēt?

būdams pamatīgi izsalcis, Tobijs trīs reizes viegli pieklauvēja pie durvīm. Neviens nenāca atvērt. Tobijs pieklauvēja spēcīgāk, bet namiņa iekšpusē viss bija klusu. Vai viņš tiešām var uzticēties draugam, ar kuru pirms daudziem gadiem bija kopā pavadījis vasaras brīvdienas?

Tobijs pagrūda durvis, un tās atvērās. Mājoklī valdīja tumsa, bet I rāsnī vēl gailēja ogles, kuru gaismā Tobijs varēja saskatīt istabas aprises. Ši bija diezgan pieticīga būdiņa, kurā dzīvoja mežcirtējs un viņa dēls Nils Āmeni.

Toreiz, mazotnē, Tobijs gan nesatika viņus šajā attālajā nostūrī, bet (ialotņu īpašumos, kur zēns pavadīja jūliju, bet mežcirtējs un viņa dēls bija ieradušies strādāt. Tas bija pirms pieciem gadiem, tieši tajā vasarā pirms notikuma ar Balainu. Mežcirtējam toreiz bija ierādīts izcērtams sūnu mežs, bet abi zēni tūdaļ kļuva draugi. Viņi noteikti būtu tikušies vēl, ja nebūtu sekojis piecus gadus ilgais Lolnesu ģimenes izsūtījums.

Tobijs pagāja vienu soli uz to pusi, kur manīja galdu, un pasauca:

-    Nil…

Zēna acis tagad bija apradušas ar tumsu, un viņš redzēja, ka istabā neviena nav. Uz krēsla atzveltnes kreisajā pusē no galda bija uzkārta zila auduma tarba. Tobijs piegāja tuvāk. Audekla maisā atradās liels gabals maizes, dažas šķēles kaltētas gaļas un cepumi. Viņš paņēma tarbu, uzkāra to sev kaklā un, pirms nozust nakti, uzrakstīja divus vārdus uz lapiņas ar aprēķiniem, kas mētājās uz galda:

Paldies.

Tobijs.

Ar šiem diviem vārdiem pietika, lai lamatas ap Tobiju savilktos no jauna.

Dažas minūtes pēc viņa aiziešanas būdā ienāca četri vīrieši un divi trīspadsmit četrpadsmit gadus veci zēni.

-    Es tikai gribu paņemt ēdamo.

-    Pasteidzies, Nil, sīkais stulbeni.

-    Soma ir sagatavota, tēt…

Zēns, kurš nupat bija runājis, piegāja pie galda. Ar skalu viņš aizdedza sveci. Nils, jo tas bija viņš, izbrīnā iepleta acis.

-    Somas te vairs nav.

-    Tu esi drošs, ka to sagatavoji?

-    Es to uzkāru uz krēsla atzveltnes.

Otrs vīrietis mudināja viņu pasteigties:

-            Man ir līdzi pietiekami daudz ēdamā, es dalīšos ar jums. Ātrāk, mūs gaida.

-    Bet… es zinu, ka es te to noliku, atkārtoja Nils.

-            Liecies mierā, dumiķi. Mums jāiet uzraudzīt mežu, pat ja ir visai mazas izredzes, ka sīkais Lolness šeit pie mums iegriezīsies.

Pārējie jau bija izgājuši no būdas. Nils domīgi stāvēja pie krēsla. Beidzot likās, ka viņš sekos pārējiem, bet, nonācis pie durvīm, zēns attapās, ka nav nodzēsis sveci. Nils atgriezās pie galda un ievilka elpu, lai pūstu… Tā viņš arī sastinga.

Viņa priekšā bija Tobija atstātā zīmīte.

Pagāja daži šaubu pilni mirkļi. Jā, Tobijs nupat bijis šeit. Vai vajadzētu celt trauksmi? Vienas sekundes laikā Nils atsauca atmiņā drauga seju liii visus notikumus, kas bija viņus tuvinājuši dažās kopā pavadītajās dienās Galotnēs.

Tās neapšaubāmi bija Nila labākās atmiņas. Tas viņam toreiz bija i.uinatklājums sarunāties ar kādu. Vienkārši runāties.

Bet tūdaļ viņam prātā iešāvās arī doma par tēvu, kurš citu klātbūtnē saukāja Nilu par "skuķi", jo zēna daba viņam likās pārāk sapņaina un maiga mežcirtēja dēlam. Viņš tūdaļ iedomājās, cik lepns varēs justies par to, ka ir uzgājis bēgļa pēdas. Viņš, Nils, kuru tēvs neņēma par pilnu, tagad kļūs par Koka varoni.

Un Nils kliedza. Tēva milzīgais siluets parādījās nekavējoties. Mežcirtējs paskatījās uz Tobija atstāto zīmīti, iegrūda Nilam sānos pamatīgu dunku un noaurojās:

-    Tu, nelaimīgais skuķi, nevarēji to pateikt ātrāk!

Un tēvs, vēcinādams rokā satverto lapiņu, ar pāris lēcieniem bija laukā no būdas, kliegdams:

-    Viņš ir tepat netālu! Mēs viņu dabūsim!

Bet istabas kaktā, sarāvies čokurā, Nils raudāja karstas asaras. Viņš dauzīja ar roku sev pa pieri, klusi šņukstot:

-    Piedod… Piedod… Ai, Tobij…

Caurvējš nopūta sveci.

Tobijs bija kādu stundas tiesu priekšā saviem vajātājiem, bet tagad visi zināja, ka viņš izvēlējies ceļu pa galveno stumbru. Mazajam bēglim nebija ne jausmas, ka viņa pēdas nu ir atklātas.

Zēns nolēma saīsināt ceļu, šķērsojot ļoti mitro ziemeļu nogāzi, kur Zemajos Zaros gūtā pieredze šoreiz bija vērā ņemama priekšrocība. Viņš nebaidījās no slidenajiem klajumiem, ko šķērsoja basām pēdām, piesējis kurpes pie jostas tā, kā to darīja Eliša.

Viņš bija apēdis daļu no somā atrastās pārtikas un sajuta īstu enerģijas pieplūdumu. Klusībā viņš pateicās Nilam par maltīti, ko tas, pats nezinot, bija viņam sagādājis.

Mazliet augstāk zaru žuburā kājās pieslējās pagalam nelaimīgais Nils, un viņa seja bija pavisam bāla.

Jaunie pēdu dzinēji savācās vienkopus kādā pļaviņā, kur deva norādījumus turpmākai rīcībai. Pie vārda bija ticis Džo Mitča galvenais palīgs Limērs. Bēglis tātad bija pusotru milimetru garš, viņam bija trīspadsmit gadi un uz vaiga neliela, horizontāla rēta. Viņš bija jāsagūsta dzīvs. Tam, kurš noķers Tobiju, tiek solīta prēmija viena miljona apmērā.

Izdzirdējuši nosaukto summu, mežcirtēji saskatījās. Viņiem savos ķērpju mežos būtu jāstrādā simt gadu no vietas, lai nopelnītu pusi no šīs summas.

-        Un ko tad viņš ir nodarījis, šis Tobijs? uzdrošinājās pajautāt kāds mežcirtējs ar īsiem, sirmiem matiem.

-   Noziegums pret Koku, īsi atbildēja Limērs.

Atbilde tika uzņemta ar murmināšanu. Neviens nesaprata, ko tas īsti nozīmē, bet tam bija jābūt kaut kam sevišķi briesmīgam, ja jau tika pieliktas tādas pūles un solīta tāda naudas summa noziedznieka notvērējam.

Mežcirtēji sadalījās pa divi un izklīda visos iespējamos virzienos. Miermīlīgie mežstrādnieki pēkšņi bija milzīga niknuma pārņemti, itin kā nosauktā summa būtu padarījusi viņus mežonīgus. Dažiem līdzi bija viņu darba cirvji, citiem medību šķēpi ar nosmailinātiem galiem.

Citi sekotāji tie, kuri bija ieradušies no Galotnēm, mierīgi atpūtās citā pļaviņā, mazliet augstāk ķērpju meža vidū. Visi bija aizmiguši, un bija dzirdama vienīgi dūšīga krākšana, kas cēlās no simtiem zemē guļošo ķermeņu.

Tas bija nelietīgais Torns, Džo Mitča otrs galvenais izpalīgs, kam bija uzticēts pamodināt guļošos un mudināt viņus turpināt pakaļdzīšanos. Viņš piegāja pie nelielā vīru bariņa, kas sēdēja sardzē pie ugunskura.

-   Mežcirtēji jau aizgāja…

-  Tiešām?

-  Jā, man ziņoja, apstiprināja Torns.

-  Viņi meklē sīko?

Viņi to arī noķers, lai gan jūs ar savu pakaļdzīšanos no pašas augšas būsiet viņu labi nokausējuši. Jādodas ceļā, pirms viņi puiku atraduši. Vesels miljons! Jūs spējat iedomāties? Kustieties, veči!

Viens vīrs piekrītoši pamāja. Tad otrs. Viss solītais zelts jau atspīdēja viņu nogurušajās acīs.

Ziņa ātri vien izplatījās starp vajātājiem no Galotnēm. Par spīti nogurumam, viņi cits pēc cita slējās kājās un atsāka gājienu. Torns bija panācis savu.

Starp abām mednieku grupām sākās sacensība.

Vajātāji no Galotnēm bez mazākās šaubīšanās rīdīja savas kaujas skudras virsū mežcirtējiem, kas gadījās viņiem ceļā. Mežcirtēji, kuri savukārt labi pārzināja apkārtnes mežus, lika šīs zināšanas lietā, izvietojot mežos lamatas un iezāģējot zarus savienojošās laipas. Karš bija sācies.

Tobijs būtu varējis sasniegt Zemos Zarus ātrāk par saviem vajātājiem, jo zēna pusē bija ārkārtīgā veiklība un viņam palīdzēja arī tas, ka vajātāji cīnījās paši savā starpā.

Bet viņš varēja pārvietoties tikai nakts laikā, savukārt pēdu dzinēji virzījās uz priekšu gandrīz nepārtraukti.

Mežcirtēju izturība bija apbrīnojama, viņi bija raduši savos mežos veikt tālus pārgājienus un kāpt kalnos, kas bija visai ierasti dabas veidojumi uz Koka galvenā stumbra. Viņi bija arī labāk atpūtušies, jo piedalījās medībās tikai vienu diennakti. Tātad mežcirtēji bija pārliecināti, ka tieši viņi pirmie atradīs Tobiju.

Jaunumi, kas viņus pārsteidza un ne pa jokam saniknoja, pie mežcirtējiem atceļoja otrajā naktī.

-   Medības ir beigušās!

-   Ko?

-   Viņš ir noķerts.

Vīrs, kas to paziņoja, bija mežcirtējs ar pelēkām acīm. Citi tūdaļ steidzās viņu iztaujāt:

-   Un kas tad viņu noķēra?

-        Divi tipi no augšas, viņi dzinās puikam pakaļ trīs stundas bez apstājas. Viņš ir diezgan bēdīgā paskatā…

-   Kā viņiem izdevās šo ieraudzīt?

-   īsi pirms nakts iestāšanās. Viņš gāja pa kādu gravu mizā. Tas neprātis bija izlīdis laukā no ķērpju aizsega. Vēl bija drusku gaišs. Un pa kalnu tieši tobrīd gāja četru vīru vienība. Sīko viņi ieraudzīja astoņos vakarā.

-   Un mēs? Kā viņš mums izspruka?

-   Nu, katrā ziņā viņš tiem lika krietni paskraidīt, to sakot, vīrs pasmaidīja. Es jau nu gan nebūtu gribējis būt viņu vietā. Trīs stundas viņi rāpās augšā un lejā pa kalniem. Kad beidzot šiem izdevās puiku ielenkt, viņi to sagūstīja un aizveda uz lielo izcirtumu. Bija tā pārskaitušies, ka piesēja viņu virves galā un vilka līdz turienei vairākas stundas. Rezultātā mazais ir krietni cietis. Runā, ka viņš esot saskrāpēts asinīs no galvas līdz kājām.

-   Uzdevums bija viņu saķert dzīvu, par to, kādā stāvoklī, nekas nebija teikts!

Nila tēvs to pateica ar smīnu. Viņa vārds bija Norzs Āmens. Sieva viņam bija mirusi, dzemdējot Nilu, un vīrietis nekad nebija īsti sapratis, kā viņam pret dēlu būtu jāizturas. Visi uzskatīja, ka viņš ir nejauks. Patiesībā tas bija liels, lempīgs un galvenais nelaimīgs mežcirtējs. Bet tas netraucēja viņam tēlot brutālu tēvaini, kas nupat palaida varenu smieklu, atkārtodams:

-   Ah! Tad šie no mazā Lolnesēna ir uztaisījuši asinsdesu!

Norzs Amens uzcēla plecā cirvi un kopā ar diviem pavadoņiem devās lielās pļavas virzienā. Viņus gaidīja vairāku stundu ilgs gājiens. Klīda runas, ka Džo Mitčs, jā, pats lielais, resnais Mitčs, pasniegšot balvu četriem medniekiem, kuri bija sagūstījuši Tobiju. Ceremoniju bija paredzēts veikt izcirtumā netālu no Norza un Nila mājas.

Starp citu, Norzs tieši iedomājās par Nilu.

Viņš izjuta savādu nožēlu.

Domās vīrs sev sacīja, ka nevajadzēja tik nikni izturēties pret dēlu tad, kad Nils atrada Tobija atstāto zīmīti. Norzam nekādi neizdevās būt laipnam pret savu puiku. Par to visu viņš soļodams prātoja, un pa brīdim viņam pat nācās pagriezt galvu uz citu pusi, lai abi draugi neieraudzītu nodevīgo miklumu Norza acīs.

Vēl viņš domāja par savu sievu. Tā meitene bija vieglāka par cirvi, kad viņš to pacēla un uzlika sev uz pleca. Nebija skaidrs, kā gan viņa bija varējusi iemīlēt tādu lielu, raupju mežcirtēju, kurš pat nemācēja pienācīgi izteikties.

Vēl mazāk viņam bija skaidrs, kā viņš varējis izdzīvot pēc viņas nāves.

Pirmo reizi mūžā viņš pats sev atzinās, ka Nils ar savu čalošanu ļoti lidzinās mātei. Norzs pats deva priekšroku salīdzinoši vienkāršai žestu valodai. Viens belziens pa muguru, lai pateiktu: "Tu man patīc," vai belziens pa degunu, lai pateiktu: "Es tev nepiekrītu."

Un vēl pirmo reizi mūžā Norzs aptvēra, ka vienmēr ir dusmojies uz dēlu. Jā, viņš klusībā tam vienmēr pārmeta, ka dzimstot puišelis aizraidījis viņsaulē savu māti.

Kādēļ notika tā, ka tonakt, soļojot lielā izcirtuma virzienā, Norzs beidzot saprata, ka pie šīs traģēdijas Nils nekādi nebija vainojams? Kā līdz viņam nonāca apjausma, ka Nils pat savā ziņā bija daļa no viņas, kas turpināja dzīvot?

Vienīgais, kas ir droši zināms: gigantiskais Norzs Amens pēkšņi sāka mīlēt savu dēlu. Itin kā zirneklim līdzīga dievība starp viņiem būtu pēkšņi noaudusi smalku pavedienu.

Vīram bija tik savāda sajūta, kad viņa krūtīs pēkšņi atdzīvojās un sāka sisties kaut kas līdz šim nezināms. Pēc garajām, nogurdinošajām medībās pavadītajām stundām viņam pat radās vēlme ātrāk ieraudzīt sava zēna seju.

Ja abi pārējie mežcirtēji būtu varējuši brīnumainā kārtā noklausīties milža Norza Āmena domas pa ceļam uz lielo izcirtumu, tad jādomā gan, ka viņi būtu izsmējušies ne pa jokam un šoreiz par skuķi nosaukuši viņu pašu.

Mežcirtēju valodā izcirsts "pa tīro" nozīmē, ka mežs ir nežēlīgi izcirsts un miza tajā vietā izskatās kā kails, gaišs laukums starp tumšajām meža platībām. Bet tās dienas rītā, saulei lecot, lielais ķērpju meža izcirtums, kas atradās Koka vidējo zaru līmenī, bija tā nosēts ar cilvēkiem, ka izskatījās gluži melns. Pūlī, kas drūzmējās izcirtumā, mežcirtēji bija sajaukušies ar vajātājiem no augšējiem zariem. Visi bija sanākuši paskatīties uz to, kurš bija licis viņiem tā noskrieties, uz ienaidnieku numur viens, trīspadsmit gadus veco noziedznieku Tobiju Lolnesu.

Milzīgais Norzs Āmens bija atspiedies pret kāda ķērpja celmu izcirtuma malā un mēģināja pūlī ievērot Nilu. Viņš bija nolēmis ar viņu runāt, jā, runāt kā ar dēlu. Vēl viņš zēnu nebija ieraudzījis. Klusībā vīrs domāja par vārdiem, kurus sacīs dēlam. Sāks viņš tā: "Tu zini, Nil…" Pārējais bija pārāk personisks, lai viņš uzdrošinātos par to iepriekš domāt.

Izcirtumā parādījās Džo Mitčs, kā allažiņ Limēra un Torna pavadībā. Torns stiepa kādu koferi, kam vajadzēja būt ar naudas zīmēm pilnajai balvai zēna notvērējam. Džo Mitča rokas bija uzliktas uz vēdera. Salikt tās kopā nebija iespējams.

Viņš piederēja pie tiem retajiem cilvēkiem, kurš nekad nebija redzējis savu nabu vai pieskāries tai, jo tā atradās kaut kur tālu aiz milzīgā vēdera kalna.

Apātiski viņš vēroja mazo ļaužu grupu, kas lēni tuvojās.

Viņi bija četri. Tagad viņi bija ievietojuši Tobiju maisā, ko vilka pa zemi. Četri mednieki bija centušies kā nu mācēdami uzcirsties balvas saņemšanai. Viņi bija saslapinājuši matus ar ūdeni un pāršķīruši ar celiņu uz vienu pusi tā, ka visiem bija redzama tikai viena acs, jo otru klāja šķipsna.

Viens no medniekiem uzrunāja Džo Mitču. Viņš runāja labi skaļi, lai visi klātesošie izcirtumā dzirdētu:

-   Lielo Kaimiņ!

To izteicis, viņš nokremšļojās. Džo Mitčs bija pieprasījis, lai tiek uzrunāts par Lielo Kaimiņu.

-    Lielo Kaimiņ, lūk, te būs medījums, kam mēs esam dzinuši pēdas jau vairākas dienas. Es tikai gribu atvainoties par preces stāvokli. Tā neizskatās pārāk labi… Atceļā mums sanāca to nedaudz apskādēt…

Publikā atskanēja smiekli, un Norzs uzskatīja par labāku pievienoties pārējiem.

No Džo Mitča mutes rēgojās mazs, apdzisis cigaretes galiņš. Aizmirsies viņš sāka to košļāt kā gumiju.

Tā viņš, Džo Mitčs, darīja vienmēr. Es aizdedzinu savu izsmēķi, es to košļāju, netīšām noriju, bet reizēm man, spēcīgi atraugājoties, izdodas to atrīt, tad es to atkal aizdedzinu, košļāju, noriju. Tāda apetīti veicinoša un eleganta nodarbe.

Šoreiz, kad cigaretes gals atkal parādījās Džo starp lūpām, viņš to satvēra tuklajos pirkstos un pakasīja ar to ausi, tad ielika atpakaļ mutē, un izsmēķis nozuda, šoreiz uz krietnu brīdi.

Viens no medniekiem vēlējās paspiest viņa roku, bet Mitčs pat nepaskatījās uz to pusi. Džo Mitčs sēdēja uz mazas taburetes, kas zem viņa astronomiskajiem pēcpuses izmēriem pilnībā nozuda skatam. Limērs pat bija mazliet atvirzījies sāņus, lai netiktu nospiests, ja gadījumā taburete nespētu izturēt šefa svaru.

-   Ko mēs tagad darīsim, Lielo Kaimiņ? pavaicāja mednieks.

Džo Mitčs raidīja ašu skatu Torna un viņa kofera virzienā. Šie mazie, urbīgie skatieni bija veids, kādā viņš deva pavēles. Čerkstošā balsī Torns nokomandēja:

-   Atveriet maisu!

Četri mednieki, bailēs trīsot, noliecās pār maisu. Viņi vilcinājās to atvērt. Viens no medniekiem ierunājās:

-        Mēs brīdinājām, ka viņš neizskatās īpaši labi. Bet galvenais, ka viņš elpo un ir dzīvs…

Pat no lielā attāluma Norzs Āmens tūdaļ atpazina mazo ķermeni, ko viņi izkratīja no maisa.

Tas bija Nils.

9 Krāteris

Norza Āmena kauciens pāršķēla rudenīgā rīta mieru.

Pūlis spēji pielēca kājās.

Norzs skriešus metās uz izcirtuma vidu, nogāzdams gar zemi ikvienu, kas gadījās viņam ceļā. Vienīgais, ko viņš spēja, bija kliegt no plosošām sāpēm un niknuma.

-    NiiiiiiiiiiiiiillllllL.

Arī lielākā daļa mežcirtēju bija atpazinuši mazo Āmenu, kas bija savējais puika. Bet pārējiem nebija ne mazākās nojausmas par traģēdiju, kas šobrīd risinājās viņu acu priekšā. Viņi tikai vēroja, kā aptrakušais milzenis skrien pie asinīs mirkstošā bērna.

Četri mednieki vairs nesaprata nenieka. Un labi vien bija. Jo, ja mūs gaida pamatīgs brāziens, tad iepriekš labāk to nemaz nezināt.

Kas attiecas uz Mitču, Limēru un Tornu, tad viņi bija sastinguši atvērtām mutēm un vienkārši blenza uz maisu un bērnu. Tagad arī viņi aptvēra, ka tas nav Tobijs.

Norzs nometās zemē un paņēma Nilu rokās. Zēna acis bija atvērtas. Viņš skatījās uz tēvu. Norzs vairs nekaunējās par to, ka viņa asaras slacīja zēna brūces.

-    Nil, manu Nil…

No Nila lūpu kaktiņa stiepās horizontāla svītra. Nē, ne rēta kā Tobijam, bet gan ar krāsu ievilkta švīka. Norzs atcerējās medniekiem sniegto

aprakstu: trīspadsmit gadi, uz vaiga rēta. Jā, ar šo brūngano švīku uz vaiga nebija grūti Nilu noturēt par Tobiju.

Kāpēc? novaidējās Norzs Āmens. Kāpēc?

Viņš bija piecēlies, un bērns gulēja viņa rokās.

Kāpēc?

Tad viņš pagrieza ausi pret puisēna seju. Nils mēģināja kaut ko pateikt. Viņa lūpas viegli kustējās. Ar pūlēm varēja sadzirdēt klusu murmināšanu, kas kopā ar elpu plūda pār zilajām lūpām: Tobija… dēļ…

Norzs tūdaļ saprata. Nils bija gribējis glābt Tobiju. Viņš pats bija uzzīmējis šo rētu sev uz sejas. Zēns izlikās par Tobiju. Viņš bija izjaucis šīs medības, kurās piedalījās vismaz tūkstoš vīru. Viņš bija ļāvis, ka viņu trīs stundas maisā velk pa grumbuļaino koka mizu, lai Tobijs varētu iegūt laiku. Viņš bija ziedojis sevi drauga labā.

Un atkal Norzs izjuta kaut ko, ko vēl nekad nebija jutis. Kaut ko, kas pielika punktu viņa asarām un gaudām.

Norzs aptvēra, cik drosmīgs ir viņa dēls.

Šis bērns, uz kuru viņš pat tā īsti nebija paskatījies, kurā viņš nekad nebija ieklausījies, viņa paša dēls bija varonis.

Varonis.

Norzs Āmens joprojām stāvēja tajā pašā vietā milzis izcirtuma vidū. Pūlis sēdēja, elpu aizturējis, un ievēroja nevainojamu klusumu.

Tikai klusa klaboņa piesaistīja Norza uzmanību. Viņš pagrieza galvu. Tie bija četru mednieku zobi, kas klabēja. Tos pavadīja kāds vēl klusāks troksnis. Tie bija četru šausmās trīcošo, nelaimīgo radījumu ceļgali, kas drebēja zobu klaboņas ritmā.

Ja arī Norzs Āmens būtu varonis, viņš būtu licis tos mierā. Viņš būtu uzmetis tiem drūmu skatienu, pateicis: "Tas ir mans dēls," un devies mājup ar zēnu uz rokām.

Diemžēl Norzs bija tikai varoņa tēvs, tāpēc viņš atļāvās sev nelielu prieciņu. Uz brīdi viņš ielika Nilu rokās kādam savam draugam. Tad lēni piegāja pie kastaņešu ansambļa vadītāja un ilgi skatījās uz viņu. Virs joprojām trīcēja pie visām miesām un pat drusku siekalojās, tomēr saņēma spēkus un izdvesa:

-   Es… domāju, ka mēs esam kļūdījušies.

-   Es ar' tieši tā domāju, atbildēja Norzs.

Minūte, kas sekoja šai sarunai, tiek atstāstīta dažādās versijās.

Viena ir tāda, ka Norzs sagrāba vadoni aiz kakla un ar viņu apdullināja trīs pārējos.

Otra versija ir, ka viņš tos sita pa divi, vienu pret otru kā cimbalas. Vēl citi stāsta, ka viņš ar vienu roku sagrāba visus četrus buntē un ar brīvo roku krietni noslānīja. Pēdējā versija ir tāda, ka visi četri sakrita čupā kā gliemežu mēsli, pirms viņš vispār paspēja pacelt pret tiem roku.

Norzs ilgu laiku zvērēja, ka pēdējā versija ir īstā.

Bet visticamākā noteikti ir pirmā.

Norzs Āmens paņēma atpakaļ savu dēlu un ar viņu uz rokām nozuda pūlī.

Džo Mitča izsmēķis šoreiz ilgi neparādījās starp lūpām. Uz īsu brīdi tas pazibēja vienā nāsī. Mitčs izskatījās vienlaikus saniknots un apjucis. Torns bija paņēmis padusē savu koferi. Limērs nespēja pretoties kārdinājumam pieiet pie viena no zemē gulošajiem medniekiem, lai iespertu viņam ar kāju.

Džo Mitčs izspļāva trīs vārdus, kas satricināja viņa trīskāršo dubultzodu un attiecās uz Tobiju:

-   Es viņu gribu.

Bet torīt mežcirtēji nolēma, ka vairs Tobijam pakaļ nedzīsies, ņemot vērā to, ka Āmena dēls bija kļuvis par šo medību upuri.

Vēsturē šis rīts ir iegājis ar nosaukumu "Nila Āmena rīts". Tā bija pirmā reize, kad mežcirtēji izvēlējās nepakļauties Džo Mitča, Lielā Kaimiņa, pavēlēm. Viņi atgriezās katrs savās mājās.

Neatkarīgi no tā, vai Nils no gūtajiem ievainojumiem izdzīvos vai ne, viņš bija kaut ko mainījis Koka vēsturē un arī Tobija liktenī.

Bet notika tā, ka Nils Āmens turpināja dzīvot. Viņa misija vēl nebija beigusies.

Mežcirtēji atgriezās katrs savā mežā. Tie, kuri dzinās pakaļ Tobijam no Galotnēm, atsāka mazā noziedznieka vajāšanu. Dodoties projām no izcirtuma, viņi vēl uzmeta skatu koferim ar naudu, kas bija iespiests Torna padusē. Nauda. Šo naudu viņi gribēja.

Un neviens viņu vidū nespēja iedomāties, ka koferī neatradās neviena pati naudas zīme. Džo Mitčam, kurš bija tikpat melīgs, cik cietsirdīgs, nenāca ne prātā kādam kaut ko maksāt. Šajā koferī neatradās nekas vairāk kā daži spīdzināšanai paredzēti rīki, kas palīdzētu atraisīt Tobija mēli, kad viņš beidzot būtu sagūstīts.

Džo Mitčs nezināja, ka, ceturtās nakts rītam iestājoties, Tobijs jau bija sasniedzis mitro Zemo Koloniju apgabalu, zaru kopumu, kas pilnībā piederēja pašam Lielajam Kaimiņam.

Tobijs, pats to nezinādams, bija iekļuvis nepiederošām personām aizliegtā teritorijā. Viņš viesojās pie Džo Mitča.

Džo Mitča labā tur strādāja simt piecdesmit padoto un vēl pāris tūkstošu cilvēku, kas viņiem sekoja, jo tiem nebija citas izvēles. Šie simt piecdesmit vīri bija visneiedomājamākie riebekļi, kādus Koks jelkad piedzīvojis. Simt piecdesmit bandīti, kuri savā cietsirdībā un stulbumā bija piecsimt vīru vērti. Lielākā daļa no tiem strādāja Džo Mitča īpašumos.

Kuru katru brīdi Tobijs varēja satikt kādu no tiem un beigt savu dzīvi kā pārtikas piedeva kokgraužiem. Bet zēnam par to nebija ne jausmas, tālab viņš bezrūpīgi soļoja uz priekšu drūmajā ainavā, kur visapkārt nedzīviem lēveriem karājās saplosītā koka miza. Tobijam, ceļojot uz Zemajiem Zariem, nekad nebija sanācis ieklīst šajā apvidū. Toties viņš atklāja, ka salīdzinājumā ar šiem neizteiksmīgajiem un slimīgajiem pārejas reģioniem Zemie Zari ir īsta paradīze.

Tobijs salēcās un aizslēpās aiz prāva noplēstas mizas gabala.

Viņš bija sadzirdējis troksni sev aiz muguras. Tā bija pirmā reize, kad viņš turpināja gājienu pēc pulksten sešiem rītā, un iemesls tādai

nepiesardzībai bija vēlme ātrāk sasniegt mērķi. Jau rit viņš tiks līdz &lt; )nessai un tur būs savā teritorijā. ŠI doma lika aizmirst par visām iespējamām briesmām.

No savas slēptuves viņš novēroja garām paejam drūmu procesiju.

Vispirms viņš ieraudzīja kokgrauzi. Tas bija viens no lielākajiem eksemplāriem, kādus Tobijam bija gadījies sastapt. Dzīvnieks bija sasaistīts ar daudzām virvēm, kuras no visām pusēm turēja savs desmits viru. Visiem viņiem bija cepures un ādas mēteļi ar uzrakstu DMK uz muguras.

Tobijs ātri aptvēra, kur nokļuvis. Pat pēc piecu gadu ilga izsūtījuma viņam bija pazīstams šis grauzēju uzņēmums Džo Mitča Koksaimnie. il&gt;a, kas piederēja Lielajam Kaimiņam.

Vīrieši, raustīdami virves katrs uz savu pusi, savā starpā sakliedzās:

-   Nepalaidiet vaļā! viens no viņiem kliedza.

-        Katru nakti pa kādam izbēg… Šis būs tikai viens kukainis brīvībā vairāk…

-  Ja kāds pārskaitīs, tad būs skaidrs, ka viena kokgrauža trūkst.

Otrs noburkšķēja:

-   Saimniekam to ir tik daudz, ka viņš nemaz nezina, cik īsti!

Tātad Tobijs atradās Džo Mitča kokgraužu audzētavu tuvumā. Viņš

nolēma sekot nelielajai vīru grupai, kuri izbēgušo dzīvnieku sagūstītu

veda atpakaļ uz aploku. Zēns zināja, ka izbēguši kokgrauži ir liels apdraudējums Kokam.

Viens kokgrauzis dienā spēj izgrauzt desmit reizes lielāku caurumu par sevi pašu. Šādā tempā Koks var pavisam īsā laikā tikt sagrauzts smalkos putekļos.

Nelielā grupa nonāca pie iežogojuma, kas bija nostiepts visapkārt zaram. Viņi apstājās, lai atdarītu milzīgos vārtus un ielaistu pa tiem virvēs sapīto kokgrauži.

Tobijam, kurš iztālēm viņiem sekoja, likās, ka nu ir redzējis pietiekami. Zēns gulēja pieplacis zemei, un jau grasījās griezties atpakaļ, kad pēkšņi aiz viņa iznira vēl viens Džo Mitča Koksaimniecības mētelī un cepurē tērpies vīrs. Laimīgā kārtā šis vīrs bija ļoti satraukts un nepamanīja Tobiju. Viņš uzkliedza saviem biedriem:

-   Uz šo pusi nāk vismaz simt mednieki. Viņi visi nāk no augšas. Meklē to mazo. Viņi nedrīkst redzēt izbēgušo kokgrauži.

Viens no vīriem, kurš nupat vēl bija turējis virvē iesieto dzīvnieku, ar īkšķi pastūma uz augšu cepuri, kas tam nemitīgi krita uz acīm. Tobijs viņu tūdaļ pazina.

Šo vīru viņš jau bija redzējis Zemajos Zaros pirms pāris nedēļām. Un, to atceroties, Tobijs nodrebēja.

Augumā vīrs nebija neko lielāks par Tobiju, bet viņa grumbaino, dzeltenīgo seju aizmirst nebija iespējams. Viņa galva bija tik maza, ka cepure mūždien atradās uz acīm.

-   Nespējnieku bars, taisiet vaļā vārtus! vīrs pavēlēja pārējiem.

Tobijam nebija laika, lai prātotu. Viņš bija iekļuvis lamatās. No vienas

puses bija vārti, bet no otras tuvojās mednieki. Vienīgās izredzes uz glābiņu bija nokļūt aiz nožogojuma. Bija jātiek tam pāri. Vīrelis ar mazo galvu lamāja un izrīkoja pārējos.

Šajā Zemo Koloniju apgabalā Koka miza ir izmirkuši, vietām izpuvuši un tajā var iestigt līdz pat ceļiem. Tobijs pārvietojās, lienot uz vēdera, un no bojātās mizas dubļiem laukā bija vienīgi zēna galva. Viņš izmantoja paniku, kādā vīri drūzmējās ap vārtiem un, mīņājoties dubļos, centās tos atdabūt vaļā.

Mazā, dzeltenīgā vīreļa kliedzienu pavadībā Tobijs kā tārps cauri dubļiem līda uz priekšu.

Viņš virzījās tieši uz milzīgā kokgrauža pusi, kurš bija reizes desmit lielāks par Tobiju. No ķepīgās masas laukā rēgojās vienīgi Tobija acis un piere. Milimetra attālumā viņš aizlīda garām Mazajai Galvai, kurš joprojām nebija mitējies lamāt savus padotos. Tobijs bija ticis līdz kokgrauža kājām. Mazliet piepaceļoties, viņam palaimējās satvert virves galu, kas nokarājās no dzīvnieka vēdera. Pievelkoties ar rokām, viņam izdevās ar kājām aizāķēties aiz otras virves, kas karājās gabaliņu tālāk. Šajā brīdī vārti ar skaļu čīkstoņu atvērās un procesija devās ceļā.

Tobijs, virvēs ieķēries, turējās zem vēdera kokgrauzim, kas satraukti mīņājās.

Tā viņi nokļuva nožogotajā aplokā. Tobijs, viscaur klāts dubļiem, saplūda ar dzīvnieka ķermeni tā, ka nebija saskatāms. Mazā Galva turpināja dot pavēles, nemitīgi atbīdot cepuri, kas brīžiem noslīdēja līdz pat degungalam.

Aiz sevis viņi aizdarīja vārtus.

Vīri cepurēs un kokgrauzis bija gājuši aptuveni stundas ceturksni, kad Mazā Galva noaurējās: Stāt!

Viņš lēni piegāja klāt dzīvniekam, lika vīriem atkāpties un pabāza roku kokgrauzim zem vēdera.

Saņēmis vienu virves galu, viņš to spēcīgi parāva.

Kokgrauzis nu bija brīvs.

Vienu minūti pirms tam Tobijs bija ievēlies dubļos. Un bija jau arī pēdējais laiks. Viņš redzēja, kā dzīvnieks, dubļus šļakstīdams, dodas nogāzes virzienā. Vīri savukārt devās pretējā virzienā, rāpjoties augšup.

Kādu brīdi Tobijs nekustīgi tupēja purvā. Tuvojās pusdienlaiks. Apkārtne neizturami smirdēja.

Bēglis sāka nožēlot, ka bija izvēlējies šo ceļu.

Vēl pirms pāris stundām zēns bija ticējis, ka pavisam drīz sasniegs savu mērķi. Bet tagad viņš atradās dzeloņdrātīm un barikādēm nožogotā aplokā. Kā no tā izkļūt?

Iespējas viņam bija divas. Pirmā sekot tajā pašā virzienā, kurp bija devušies vīri. Otrā doties turp, kur atradās kokgrauzis. Viņš izvēlējās kukaini un nebija vīlies skatā, ko ieraudzīja pēc stundu ilgas brišanas pa dubļiem.

Ir tādi skati, kurus nav iespējams aizmirst. Ir arī tādi, kas vienlaikus ir nākotnes priekšvēstneši. Skats, kas pavērās Tobija acu priekšā, apvienoja abus minētos variantus. Šausmīga vīzija, kas neizdzēšami iespiežas atmiņā uz visiem laikiem.

Tobijs bija nonācis pie milzīgas bedres malas. Tas bija gigantisks zara krāteris zem atklātām debesīm. Bet šis krāteris izskatījās dzīvs, jo ņudzēja un viļņojās. Tas atgādināja smirdīgu viru. Vesela dubļos iestigusi kokgraužu armija rakņāja un plosīja maigo koksni. Uz bruņām, kas klāja viņu muguras, ar nokaitētu dzelzi bija iededzināta Džo Mitča Koksaimniecības zīme.

No šīs audzētavas tātad nāca dzīvnieku simti, kas jau ilgus gadus j novārdzināja Koku, izrakdami tajā atbaidošos DMK mikrorajonus -j tika uzskatīts, ka tas pasargā Koku no pārapdzīvotības.

Vispārsteidzošākais bija tas, ka Tobijs sava tēva piezīmēs bija atradis aprakstu, kas mats matā atbilda tam, ko viņš tagad ieraudzīja.

Sims Lolness jau vissīkākajās detaļās bija paredzējis šādus postījumus. Pirms astoņiem gadiem iznākušajā grāmatā Sagrauztā pasaule un pēc tam arī rakstā Spožums un grausti bija atrodami pat krāteru apraksti. Pēc šo divu tekstu publicēšanas Džo Mitčs bija iesniedzis Lielajā Padomē likumprojektu par papīra, grāmatu un žurnālu aizliegšanu. Saskaņā ar viņa vārdiem tas bija vides aizsardzības likums Koka nākotnes interesēs. Šī likuma galvenais mērķis, protams, bija reizi par visām reizēm apklusināt profesoru Lolnesu. Par laimi, toreiz balsošanas rezultātā šis i priekšlikums tika noraidīts.

Tobijs ilgi stāvēja un lūkojās uz šausminošo panorāmu. Tagad viņš saprata, kādi ir īstie iemesli Koka straujajai novārgšanai, ko tēvs bija novērojis piecu Zemajos Zaros pavadīto gadu laikā. Profesors Lolness i bija atklājis paaugstinātu sasilšanu vasarās, vienkārši izpētot temperatūru līkni. Tobijs bija priecigs par garākajām un gaišākajām vasarām, bet tēvs izskatījās drīzāk norūpējies.

-   Pārmaiņas nekad nenotiek tāpat vien, Sims Lolness atkārtoja.

Šis izteiciens, šķiet, bija viņa zelta likums.

Pārmaiņas viņš skaidroja ar caurumu veidošanos Koka lapotnē.

Pat atrodoties desmitiem metru attālumā no Galotnēm, Sims Lolness

bija spējīgs atminēt cēloņus pārmaiņām, kas notika Koka augšgalā.

Gulēdams uz vēdera dubļos, Tobijs pamazām no sapņu pasaules atgriezās realitātē. Viņš nolēma atsākt rāpošanu, lai tiktu otrpus krāterim, bet jutās gluži kā piespiests zemei, nespējot izdarīt nevienu kustību Zēns cīnījās, lai varētu uzsākt virzīšanos uz priekšu, un iedomājās, ka viņu būs savilkuši krampji. Joprojām guļot uz vēdera, viņš pastiepa roku uz aizmuguri, lai pamasētu stīvās kājas un liktu tām atsākt kustēties

Negaidīti viņš sataustīja kaut ko blīvu un smagu, kas spieda viņu pie zemes. Kaut ko cietu, gludu, apaļu…

Ar pūlēm Tobijam izdevās pagriezt galvu, un zēns ieraudzīja zābaku Zābaku, kas viņu spieda pie zemes, iekšā dubļos. Tobijs mēģināja ar rokas vēzienu dabūt šo zābaku nost no sevis, bet tas nebija gluži viens Tam blakus bija vēl viens zābaks. Tobijs atkrita guļus ar seju dubļu zankī.

Sastopot divus zābakus un pie viena arī izdzirdot atskanam pastulbu zvaigāšanu, mēs varam būt gandrīz droši par to, ka zābakos kāds  iekšā.

Zābakiem un smiekliem sekoja balss. Šo balsi viņš pazina. Tā piederēja Mazajai Galvai, šim atbaidošajam tipam, kurš bija komandējis kokgrauža aizvešanu atpakaļ uz aploku.

-   Nu, mēslu vabole? Esam atnākuši paciemoties?

Šoreiz Tobijam bija skaidrs, ka tās ir beigas.

Viņam pat iešāvās prātā doma, ka varētu iebāzt galvu dubļos, lai nosmaktu un nekristu Džo Mitča vīru nagos.

10 Ziņnesis

Lolnesu ģimenes piecu gadu ilgās prombūtnes laikā Džo Mitča un viņa rokaspuišu vara bija tikai pieņēmusies spēkā. Bet Tobijs un viņa vecāki par to nebija neko dzirdējuši. Zemajos Zaros nebija iespējams Miņemt nekādu informāciju par to, kas jauns notika pārējos Koka reģionos.

Pa visu šo laiku līdz viņiem nebija nonākusi neviena pati vēstule, neviena pati avīze. Visi jaunumi, kas sasniedza Lolnesu ģimenei, nāca no Aseldoru ģimenes.

Aseldori dzīvoja Zemajos Zaros jau kopš krietni seniem laikiem. I'ie daži ļautiņi, kuri apdzīvoja šo reģionu, bija ieradušies pēdējo gadu l.likā, bet Aseldori šeit mitinājās jau vairākās paaudzēs. Aseldoru tēvs put bija dzimis Zemajos Zaros. Viņa sieva nāca no augstākiem zariem, bet trīs dēli un divas meitas bija uzauguši Seldoru fermā, kas Tobijam šķita vienkārši apburoša.

Ferma atradās uz robežas tieši tajā vietā, kur sākās Zemie Zari. Tā bija sena māja, izrakta vēl ar vecajiem paņēmieniem. Istabas bija plašas un griesti velvēti. Aseldoru vectēvs to visu bija cēlis pats savām rokām. Viņš bija ieradies šajā reģionā, lai realizētu sapni par Jauno Zaru, kur visi dzīvotu vienotībā, kopienā, kur visiem būtu labi. Viņš bija radījis Seldoru mājokli kā mazu paradīzi šajā pasaulē, kas viņam likās nežēlīga un cietsirdīga.

Vecaistēvs jau sen kā bija miris, bet Aseldoru tēvs, māte un viņu pieci bērni turpināja uzturēt sapni par Jauno Zaru.

Pati ferma bija pasakaina. Ģimene pati sevi nodrošināja ar visu nepieciešamo. Viņi neražoja neko lieku, neko nevienam nepārdeva un neko no citiem nepirka. Par laimi, viņi mācēja dalīties ar to, kas viņiem bija.

Tobijs varēja ierasties pie viņiem bez brīdinājuma pēc piecu sešu stundu gājiena, un viņam vienmēr bija sajūta, ka ir mīļi gaidīts viesis. Zēna galda piederumi jau bija uzlikti uz lielā galda kopā ar septiņiem pārējiem. Šo maltīšu laikā parasti valdīja īpaša gaisotne. Tika dziedāts, stāstīti jocīgi atgadījumi, dzerts bez ierobežojumiem. Visiem trim aptuveni divdesmit gadus vecajiem dēliem bija lieliska apetīte. Meitas bija nedaudz jaunākas un varēja apēst gandrīz tikpat, cik puiši. Uz katru maltīti viņas ieradās uzposušās kā uz svētkiem vai kāzām. Meitenes bija gadus desmit vecākas par Tobiju, kuram viņas likās ārkārtīgi skaistas, gudras un jautras. Viņš par Aseldoru meitām pastāstīja arī Elišai, kurai šis sarunas temats nelikās visai tīkams.

Tobijam, kurš pats bija vienīgais bērns, Aseldori kļuva par tādu kā audžuģimeni. Kad trešais dēls Mano aizgāja no mājām, Tobijam likās, ka projām devies brālis.

Mano vienmēr bija atšķīries no pārējiem Aseldoru bērniem.

Fiziski viņš izskatījās trauslāks par saviem brāļiem un bālāks un lēnīgāks par māsām. Pie galda viņš mazāk nekā citi tērzēja, mazāk smējās un ēda bez īpašas apetītes.

Bet pats ļaunākais bija tas, ka viņš nespēlēja nevienu mūzikas instrumentu.

Viņš atgādināja gliemežu ģimenē piedzimušu radījumu bez gliemežvāka uz muguras. Puse Aseldoru dzīves bija veltīta mūzikai. Viņi visi brīnišķīgi dziedāja un spēlēja dažādus mūzikas instrumentus. Izņemot vienīgi Mano, kurš ar pūlēm spēja ar plaukstām izsist takti pa ceļgaliem.

Viņi bija izmēģinājuši visus iespējamos instrumentus, sākot ar balando un beidzot ar kordoneonu, bet viss beidzās ar to, ka zēns iespītējās un atteicās izmēģināt vēl kādu instrumentu.

Vakaros, kad māsas dziedāja kā eņģeļi un brāļi ar muti atdarināja pavadošā orķestra skanējumu, Tobijs manīja, ka Mano paslepeni izlav.is no istabas. Pat Tobijam bija uzticēts instruments lodītes. Viņš bija l.ibākais lodīšu spēlmanis Seldoru mājās. Lai iegūtu skaņu, pietika lodīles paberzēt vienu pret otru. Bet Mano nebija spējīgs pieklājīgi spēlēt pat tās.

Kādu vakaru Tobijs redzēja, kā Mano nopakaļ iznāca arī viņa tēvs.

Uz kurieni tu? vaicāja tēvs.

Es nezinu, atbildēja Mano.

Kas ir ar tevi? Tu negribi būt tāds pats kā pārējie?

Nē, atbildēja Mano.

Kas ar tevi notiek, Mano? Paskaties uz saviem brāļiem, māsām… Vai viņi tev nešķiet laimīgi?

-   Šķiet.

-   Nu tad dari tāpat kā viņi!

Mano noskaitās.

-        Mēs šeit esam tikai tāpēc, ka mūsu vectētiņš negribēja darīt tā kā citi un ieradās te, lai uzceltu Seldoru fermu… Un tagad tu no manis prasi, lai es darītu tā kā citi!

Tobijs bija nostājies tā, lai nebūtu redzams, un noklausījās viņu sarunu. Tēvs sacīja dēlam:

Tu nerunā kā Aseldors, Mano. To neko nedari kā Aseldors.

-   Es zinu, tēt. Tāpēc es iešu projām.

Tēvs nezināja, ko atbildēt. Viņš nodomāja, ka dēls grib iet pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu. Tāpēc viņš tikai noteica:

-   Nestaigā pārāk ilgi. Rīt mēs vāksim medu.

Mano devās projām neatskatoties. Aseldoru tēvs ieraudzīja Tobiju.

-   Viņš grib pastaigāties svaigā gaisā, tētis sacīja.

-   Jā, atbildēja Tobijs.

Kad pēc mēneša Tobijs atkal ieradās pie Aseldoriem, ap galdu valdīja pavisam citāda noskaņa. Tobijs uzradās kādā jūnija vakarā, pašā vakariņu vidū. Jaunākā meita Mija piecēlās, lai atnestu viņam šķīvi. Meitenes jautrība izskatījās samākslotāka nekā parasti.

-   Lolnesa kungs, es nebiju uzlikusi jūsu šķīvi.

Mija sauca Tobiju par "Lolnesa kungu", lai gan tolaik viņam tikko kā bija apritējuši deviņi gadi. Tāda uzruna mazo zēnu darīja varen lepnu. Viņš atbildēja:

-   Mijas jaunkundz, es jums piedodu, jo man ļoti patīk jūsu frizūra.

Vīrieši uzjautrināti nosvilpās, bet svilpieni neskanēja īsti pārliecinoši.

Parasti kāds no puišiem vienmēr bija gatavs uzlēkt uz galda un izaicināt Tobiju uz dueli par māsas aplidošanu. Šādos brīžos Tobijs paķēra kādu nūju, sāka to vicināt, tēlodams, ka aizstāvas, un viss beidzās ar krietnu izsmiešanos.

Bet šajā vakarā izpalika gan duelis, gan otras māsas Maī greizsirdības lēkme, kuras laikā viņa parasti meistarīgi izplūda tēlotās asarās.

Pirmajā reizē Tobijs bija pavisam nopietni noticējis asarām un pačukstējis meitenei, kura bija divreiz vecāka par viņu: Bet jūs man arī ļoti patīkat, Maī jaunkundz!

Tam bija sekojusi nevaldāma smieklu lēkme. Tā bija vienīgā reize, kad Tobijs pie Seldoriem bija sajuties mazliet neveikli.

Bet šajā jūnija vakarā neveiklība bija pārņēmusi nevis Tobiju, bet gan visus pārējos. Pie klusējošo Aseldoru galda valdīja neierasts tukšums.

Tobijs saprata diezgan ātri. Viņš palūkojās uz kopā sanākušo ģimeni.

Tukšums tas bija Mano.

Viņa te vairs nebija.

Lūk, kādēļ galdā nebija, kā parasti, uzlikts tukšais šķīvis kādam negaidītam viesim. Jo tukšais šķīvis būtu viņiem nežēlīgi atgādinājis Mano 11 ukumu. Aseldoru tēvs lūkojās uz Tobiju, kurš nekustīgi sēdēja pie sava zupas šķīvja.

-        Mano ir projām. Viņš devās uz augšējiem zariem. Teica, ka gribot atrast savu laimi. Tā, lūk.

Aseldoras kundze piebilda:

-        Es domāju, ka viņam tur augšā varētu paveikties. Viņš nebija radīts dzīvei Seldoru fermā. Es tikai ceru, ka viņš atrakstīs.

Maī un Mijas acis bija apsārtušas, un šoreiz viņas netēloja, ka raud. Abi brāļi tikai noliecās zemāk pār saviem zupas šķīvjiem. Tobijs saprata, ka viņiem būs grūti piedot Mano aiziešanu.

Aseldoras kundzes vēlēšanās piepildījās. Pēc diviem mēnešiem viņi saņēma vēstuli. Tā bija cerību pilna. Mano rakstīja, ka atradis darbu tirdzniecībā, ka ir sava priekšnieka labākais strādnieks un cer uz drīzu paaugstinājumu.

Visa ģimene lasīja un pārlasīja šo vēstuli no Galotnēm tā, itin kā būtu saņēmuši debesu vēsti. Vīrieši nevēlējās uzreiz izrādīt emocijas, bet sievietes tūdaļ kļuva līksmas. Aseldoras kundze atkal un atkal atkārtoja:

-   Es jums teicu… Katram savs ceļš…

Mano vēstules Seldoru mājas dzīvē kļuva par īpašiem brīžiem. Visa ģimene sanāca vienkopus ap galdu. Aseldoras kundze uzlika uz deguna

savas mazās brilles. Ar katru vārdu viņas rokas trīcēja mazāk un balss kļuva skanīgāka.

Jo vēstules liecināja par dēla žilbinošajiem panākumiem. Uzņēmuma īpašnieks, sasniedzis cienījamu vecumu, bija uzticējis uzņēmuma vadīšanu Mano. Paralēli tai Mano bija izveidojis otru uzņēmumu, kura panākumi bija vēl lielāki. Viņš tātad bija divu tirdzniecības uzņēmumu vadītājs. Vēl Mano rakstīja, ka drīz ieradīsies apciemot ģimeni, tikai gaida ceļojumam izdevīgu brīdi un ka viņam pieder skapis ar piecdesmit septiņām kaklasaitēm. Aseldori īsti labi nesaprata, ne ko nozīmē tirdzniecība, nedz arī, kādam nolūkam domātas kaklasaites, bet visi bija pārņēmuši izteicienu "katram savs ceļš".

Tobijs bieži stāstīja vecākiem par Mano piedzīvojumiem. Tie bija vienīgie jaunumi, kas viņus sasniedza no augšas. Maju Lolnesu šie stāsti ļoti ietekmēja, un viņa, tāpat kā pārējie, bija sajūsmināta par Aseldoru dēla panākumiem.

Bet Tobija tēvs kļuva nopietns un teica:

Tas ir interesanti, ko tu stāsti… Bet tavs draugs Mano neko neraksta par visu pārējo! Kas īsti notiek tur augšā, kā cilvēki tagad vispār dzīvo?

Viņš raksta, ka tiem, kuri vēlas gūt panākumus, tur esot visas iespējas. Ka tas viss notiekot ļoti ātri.

Profesors Lolness principā nemīlēja neko, kas notiek ātri, tāpēc viņa sejā joprojām saglabājās diezgan skāba izteiksme. Tobijs dzirdēja tēvu murminām:

Es joprojām domāju, ka, izņemot mazo Aseldoru un varbūt vēl dažus cilvēkus, tur augšā nav pārāk daudz laimīgu cilvēku. Manā rīcībā nav nekādas informācijas, bet man ir tāda sajūta.

Gana, Sim! iesaucās Maja. Tavs dēls tev pavēsta labas ziņas no augšas zariem, bet tu tikai turpini īgņoties. Vai tiešām tu nekad nebūsi spējīgs par to priecāties?

-       Es gribētu gan, Sims novilka un atgriezās savā nelielajā darbistabā.

Ziņas no Mano tātad bija vienīgā informācija, kas bija viņu rīcībā.

Varat iedomāties izbrīnu, kāds viņus pārņēma, saņemot vēstuli no Koka Padomes.

Šī Lolnesu ģimenei adresētā vēstule Onessā pienāca augusta sākumā. Vēstuli atnesa kāds vīrs ar izlūzušiem zobiem, ziedputekšņu dzeltenīgu seju un mazītiņu galvu. Tā bija pirmā reize, kad Tobijs un viņa vecāki redzēja Džo Mitča rokaspuišu cepuri, mēteli un zābakus. Mazā Galva pasniedza viņiem vēstuli.

-   Es pagaidīšu atbildi tepat, papiņ.

Vīrs to sacīja Simam Lolnesam. Viņš to nosauca par papiņu. Tad ziņnesis paķēra no galda profesora mazo riekstu degvīna pudelīti.

Tobija tēvs šo pudelīti bija atnesis sev līdzi pirms pieciem gadiem. Viņš no tās pa lāsītei iedzēra pēc pusdienām, sēžot un skatoties ugunī.

Riekstu degvīns gandrīz nekur nebija atrodams. Tā pagatavošanai izmantoja riekstus, kurus reizēm Koka dobumā atstāja vāveres. Sims, protams, bija sarakstījis arī grāmatu Kur rodas rieksti?. Tā bija poētiska eseja par iespējamo dzīvi ārpus Koka. Viņš iztēlojās, ka kaut kur atrodas cits koks, kurā aug rieksti. Saniknotie kolēģi toreiz bija teikuši, ka Simam gan vajadzētu izvēlēties starp dzeju un zinātni.

Profesors toreiz nebija uzdrošinājies atbildēt, ka viņš jau ir izvēlējies. I

Visi trīs Lolnesi noskatījās, kā Mazā Galva ar riekstu degvīna pudeli rokā attālinās. Viņš apsēdās kādu gabaliņu nostāk no mājas un cēlo pudeli pie mutes.

-   Tā taču ir tava pudele, tēt, teica Tobijs.

-   Lai dzer, dēls. Tas nekas. Viņš ir tālu ceļu nogājis…

Bija pagājuši vairāki gadi kopš tā brīža, kad Lolnesi bija atvēruši pēdējo vēstuli. Profesors to ilgi grozīja pirkstos, itin kā meklēdams, no kuras puses ķerties klāt.

-   Nāc, Tobij, Maja sacīja un grasījās kopā ar dēlu iziet no istabas.

-   Nē, jūs abi varat palikt.

Sims iekārtojās krēslā ar muguru pret logu un sāka skaļā balsī lasīt:

Jūsu Ekselence profesora kungs!

Sakarā ar pārmaiņām zinātnes sistēmā mums būtu liels gods Jūs uzņemt atpakaļ Koka Padomē. Jūsu pagātnē pieļautās kļūdas laiks ir dzēsis, un zinātnei par Koku būtu laiks atgūt savu gaišāko prātu. Jūsu māja "Lapotnes" Jūs gaida tāpat kā mūsu cienījamā asambleja.

Sims Lolness pārtrauca lasīšanu. Sieva un dēls skatījās uz viņu, acu nenolaizdami. Viņi mēģināja atrast profesora sejā kādu izteiksmi, bet tieši šobrīd viņa seja bija absolūti neizprotama. Tajā vienlaikus atspoguļojās tik daudz pretrunīgu domu un jūtu, ka tā atgādināja lietū aizmirstu grāmatu, kurā vārdi izplūst un sajaucas savā starpā. Kā tumša peļķe, kurā prieks sajaucies ar dusmām, skumjām, uztraukumu, cerībām, dumpīgumu, kaunu, mīlestību un naidu.

Tobija un Majas sejās gan vispirms parādījās lepnums. Viņi jau gandrīz steidzās apskaut Simu. Bet viņš turpināja lasīt:

Sagatavojot Jūsu atgriešanos, Jums vispirms paredzēta vienu gadu ilga uzturēšanās Lielā Kaimiņa, Džo Mitča kunga pārraudzībā esošajā Kaimiņu būšanas komitejas novērošanas nodaļā.

Šis teikums radīja jaunu pretrunīgu izteiksmju lietusgāzi profesora sojā. Viena spēcīga straume visbeidzot aizskaloja visu, atstājot vienu vienīgu izteiksmi, kas uzzibsnīja Sima acīs: dusmas.

Tad viņš sāka šņākt, ārdīties un lamāties… Ne Tobijs ne viņa vecāki nezināja, kas ir Kaimiņu būšanas komiteja, bet zēns redzēja tēvu pielei am kājās.

Džo Mitčs. Šis vārds darīja profesoru traku.

Sims ar abām rokām saņurcīja vēstuli, izveidodams bumbu. Tad viņš Iraucās pie durvīm, ar kāju atspēra tās vaļā un lieliem soļiem devās pie I )žo Mitča ziņneša, kurš puspiedzēris slaistījās turpat netālu no mājas. Mazā Galva bažīgi skatījās, kā Sims tuvojas. Ziņnesis bija noņēmis i epuri, un viņa galva izskatījās vēl mazāka nekā parasti, mazmazītiņa. Kokā vīram bija pudele, un viņš šūpojās no vienas kājas uz otru.

Nu, papiņ, kā tā būs? Ņems veceni un sīko vardulēnu un dosies ceļā, ko?

Mazā Galva atpleta muti un palaida stulbu smiekliņu.

Tobijs redzēja, kā tēvs ar veiklu kustību sviež vīram ar saņurcīto vēstuli, kas trāpīja tieši smējēja plaši atplestajā rīklē. Iekams Mazā Galva aptvēra notikušo, viņa mute jau bija aizvērusies.

Acis izvalbījis, viņš sāka rīstīties un žagoties.

Džo Mitča rokaspuiša dzeltenīgais sejas tonis ieguva zaļganu nokrāsu, pēc tam pāriedams citos, Kokā vēl nenovērotos krāsu toņos. Visbeidzot vīrelis brīdī, kad aptvēra, ka ir norijis paša atnesto vēstuli, kļuva balts

kā sniega mākonis.

Sims Lolness stāvēja un skatījās, kā ziņnesis paceļ no zemes cepuri.

Sims augumā bija daudz lielāks par viņu.

Mitča vīrs neuzdrošinājās pretoties, turklāt arī apēstā vēstule sāka griezt riņķī vīreļa iekšas.

Senākos laikos, ierunājās profesors, barbari praktizēja kādu paņēmienu. Viņi uzšķērda insektus, lai izzīlētu atbildes uz saviem jautājumiem. Tautā viņus dēvēja par pareģiem. Varat to pastāstīt savam šefam. Mana atbilde ir jūsu vēderā…

Mazajai Galvai izdevās starp divām atraugām aši pateikt:

-   Es atriebšos.

Un, nedaudz pieklibodams, viņš nozuda krūmos.

Tobijs un viņa vecāki vēl ilgi stāvēja ārā pie mājas. Sims noņēma brilles un noslaucīja seju. Tobijs aizgāja pakaļ pudelei un sniedza to tēvam.

-   Tā ir tukša.

-   Jo labāk, sacīja Sims, tas bija kaitīgs manai sirdij.

Viņš apsēdās uz sliekšņa. Atskanēja krakšķis. Viņš bija uzsēdies virsū savām brillēm.

Pirmo reizi mūžā Tobijs sev teica, ka tētis kādu dienu būs vecs. Viņam bija tikai piecdesmit pieci gadi, bet tas tips bija nosaucis viņu par papiņu, un tagad, sēdēdams uz mājas sliekšņa, tēvs izskatījās saguris. Maja Lolnesa piespiedās vīram un nomutēja viņu uz vaiga.

-        Sim, dārgais, es taču tevi lūdzu atturēties no ķildu izraisīšanas, viņa maigā balsī sacīja.

Sims piespieda seju sievai pie kakla un kā puišelis nomurmināja:

-   Jā, bet viņš pirmais sāka!

Tobijs atstāja viņus divatā un devās pastaigāties. Iedams uz priekšu pa zaru, pa kādu mizā izveidojušos grāvi, viņš domāja par ziņneša pēdējiem vārdiem: "Es atriebšos!"

Lūk, kādēļ pēc vairākām nedēļām Tobijs būtu gribējis atrasties vienalga kur, tikai ne zem cietā, sasalušā Mazās Galvas zābaka. Dubļi bija iekļuvuši viņa mutē un nāsīs.

11 V. C. Roloks

Vīrietis nedaudz atslābināja zābaka spiedienu pret Tobija muguru, un viņš varēja uz sekundi pacelt galvu no dubļiem. Bet tūlīt arī Mazā Galva atsāka zēnu mērcēt smirdošajā rāvā.

Kad Tobijs nākamo reizi spēja pacelt galvu, viņš juta, ka vīrs vēlas kaut ko sacīt.

-        To, ko tavs tēvs izdarīja… Es ne visai labi panesu…

-        … nepanes ko?… papīru? nekaunīgi atvaicāja Tobijs.

Mazā Galva pasteidzās strauji iegrūst zēna galvu atpakaļ netīrajā zaņķī.

Šoreiz viņš turēja Tobija seju dubļos gandrīz veselu minūti tā, lai zēns nespētu elpot. Tomēr Tobijs bija pārliecināts, ka Mitča vīrs viņu nenobeigs, pirms nebūs krietni paspīdzinājis. Jā, šobrīd spīdzināšana bija Tobija laime, jo tā ļāva viņam iegūt laiku. Viņš cerēja tikai, ka Mazajai Galvai nepietrūks izdomas un ļaunuma turpināt savas nelietības.

Tieši tā arī notika.

Mazā Galva aizvilka Tobiju līdz kādam mizas pakalniņam, kas atradās virs krātera, un tur viņu piesēja tā, ka zēns nevarēja pakustināt ne rokas, ne kājas. No visām pusēm bariņos pa diviem trim puisēnam lēni tuvojās kokgrauži. Mazā Galva bija izvilcis no azotes garu pātagu, kuru reizēm noplīkšķināja, lai noturētu dzīvniekus nelielā attālumā. Tobijs lūkojās uz vīra priecīgo ģīmi, kuru vēl atbaidošāku vērta sajūsma par iespēju nodarīt sāpes.

Zem dubļu maskas, kas klāja viņa seju, Tobijs bija spējis saglabāt zināmu mieru. Vispirms viņš iedomājās par to, ka ļaunums gan var palīdzēt tikt pie mantas un varas, bet tajā pašā laikā vienmēr padara cilvēku neglītu. Pēc tam viņš sev vaicāja, ko gan tādu pēc iespējas briesmīgāku | būs spējis izgudrot šis vīrelis.

Vai viņš bija nolēmis pamest Tobiju vienu starp šiem insektiem? Vai viņš gribēs piebeigt zēnu tepat purvā?

Mazās Galvas doma bija vēl nešpetnāka. Tā bija pretīga ideja. Tikpat pretīga kā viņš pats.

No mēteļa kabatas viņš izvilka dažas nelielas baltas kapsulas, un tajā brīdī visi kokgrauži pagrieza galvas uz viņa pusi.

Viņi šito dievina. Skaties, vardulēni Tās ir izgatavotas no sulas koncentrāta un tiek dotas tikai tiem kukaiņiem, kas strādā vislabāk. Viņi tās saož vairāku kilometru attālumā. Dažreiz mēs tās ievietojam īpaši cietas koksnes caurumos. Kokgrauži visu sagrauž vienā paņēmienā, lai tiktu pie kapsulas.

Vienu kapsulu viņš iesvieda krāterī. Kādi divdesmit plēsoņas ielēca tai pakaļ. Viens mazulis un divas mātītes cīņā par kārumu tika nežēlīgi sabradāti. Tobijs skatījās uz Mazo Galvu, kurš virpināja rokā pātagu un skaļi sprieda:

Man vēl ir viena. Ko gan es ar to varētu izdarīt…?

Tobijs spēja iztēloties visu ko, tikai ne to, kas sekoja. Tips turpināja: Pavisam vienkārši. Nekas jauns nav jāizgudro. Es darīšu tieši tāpat, 1.1 tavs tēvs darīja ar vēstuli… Es likšu tev kapsulu norīt, bet pats došos projām. Ja šie zvērīgie radījumi spēj atrast kapsulu, kas ievietota koksne desmit centimetru dziļumā, tad spēs to atrast arī tavās zarnās, pat M viņiem nāksies drusku paplosīties. Es izskaitīšu līdz simtam, lai viņi varētu uzdarboties, bet neļaušu tevi pavisam nobeigt. Tad es tevi, pusheigtais vardulēn, savākšu un aiznesīšu Džo Mitčam, lai iemainītu pret miljonu. Lūk, kas par programmu!

To pateicis, viņš skaļi iesmējās. Tobijs skatījās uz viņu. Sasniedzot noteiktu šausmu līmeni, baiļu mehānisms pārstāj darboties. Tobijs to jau bija piedzīvojis. Mazā Galva viņam šobrīd likās nožēlojams. Sev viņš teica: "Cietsirdība ir tava problēma, Mazā Galva. Mana problēma ir izdzīvošana."

Tobijs pat elpoja diezgan mierīgi. Viņa domas kļuva skaidrākas. Zēns tikko kā bija uzzinājis, ka par viņa noķeršanu ir izsolīta atlīdzība. Un viņš maksāja veselu miljonu. Tobijs nejutās sarūgtināts. Viņš iedomājās, ka tādu vērtību ir vērts arī aizstāvēt.

Bet šobrīd miljons bija kā maiss piesiets pie mizas, kas viņam dūrās mugurā kā zāģis.

Dūrās mugurā kā zāģis.

Kādēļ Tobija prāts bija kā piekalts šai domai?

Dūrās mugurā kā zāģis.

Māte iemācīja Tobijam lasīt, kad viņam bija trīs gadi, apgalvojot, ka vārdi palīdz kliedēt tumsu. Ja mēs iemācāmies ar vārdiem sadraudzēties, tad tie mums vienmēr dzīvē palīdzēs. Ja neiemācāmies, tad tie mums aizšķērsos ceļu. Maja viņam paskaidroja, ka tieši tāpēc saka "pazīt" kādu vārdu vai "zināt" kādu valodu, jo tas ir tāpat kā "pazīt kādu cilvēku".

Tobijs bija krietni pacīnījies, līdz kļuvis par vārdu draugu. Un katru dienu viņš novēroja, kādus brīnumus vārdi spēj paveikt. Tie bija viņu glābuši no vientulības un garlaicības. Vārdi bija zēnam līdzās, kad viņš kopā ar tēvu apguva jaunas zināšanas. Un, galvenais, tie vienmēr bija pa rokai, kad viņš sarunājās ar Elišu.

Elišas krājumā nebija daudz vārdu, bet viņa prata tos pateikt tā, ka katrs teikums likās nozīmīgs. Klausoties Elišas teiktajā, Tobijs bija iemācījies piešķirt vārdiem spēku ar balss un klusuma palīdzību.

Vārdi var pateikt mums priekšā to, ko mēs neesam sapratuši. Šoreiz Tobijs skaidri dzirdēja, ko tie gribēja viņam pateikt: "Mizas gabals, kas man duras mugurā kā zāģis…" Labi, ka zem dubļu maskas nebija redzams Tobija smaids. Miza, kas zāģē muguru, var tikpat labi pārzāģēt arī ko citu… Bija vajadzīgs vien pāris mirkļu, lai viņš uz asās mizas virsmas pārzāģētu uz pusēm virvi, kas saistīja viņa rokas.

Mazā Galva neko nebija ievērojis. Tobijs gan vēl nekur tālu nebija ticis, bet, par spīti visam, tas jau bija solis ceļā uz glābiņu. Viņš turēja rokas nekustīgi, it kā tās joprojām būtu sasietas. Pātagas cirtienu iebiedēti, kokgrauži turējās nelielā attālumā. Mazā Galva nāca uz Tobija pusi, un viņa ķirzakai līdzīgais vieplis bija atpleties bezzobainā smaidā. Viņš noliecās pār savu upuri. Rokā viņam bija kapsula.

Tobijs zināja, ka atliek tikai norīt kapsulu, lai viņam nekavējoties uzkluptu pusmiljons kokgraužu. Tie būtu spējīgi viņu uzšķērst, lai tiktu pie kāruma.

Šī doma uzjautrināja Mazo Galvu, liekot viņam smieties pilnā rīklē. Tobijs konstatēja, ka, apskatot tuvāk, viņa spīdzinātāja zobu stāvoklis bija vēl krietni sliktāks, nekā sākumā izskatījās. Ellīgi nejauko skatu pavadīja viegla pūstošu olu smaka. Mazā Galva ieķērās Tobija žoklī, piespiežot zēnu pavērt lūpas. Tad viņš ievietoja kapsulu Tobijam starp zobiem.

Pirmie kokgrauži jau sāka piesardzīgi tuvoties. Viņu kājas un dzirklēm līdzīgie dzerokļi laistījās pusdienas saulē.

Mazā Galva turēja ciet Tobija muti, līdz viņš kapsulu norija. Tagad viņš varēja doties projām, tomēr nespēja atturēties, nenovēlējis:

-   Labu apetīti!

Spēkus zaudējušais Tobijs izmocīja atbildi:

-   Paldies, bet jūsu kapsula ir vienkārši pretīga…

Nē, nē, es novēlēju labu apetīti šiem mazulīšiem, attrauca vīrs, norādīdams uz sešiem septiņiem kokgraužiem, kuri iznira tepat aiz viņa pleca.

Mazā Galva pats bija tā sajūsmināts par savu joku, ka atkal izplūda .iibaidošos smieklos, Tobija acu priekšā atvērdams rīkli visā plašumā. Salīdzinājumā ar vīra aukslēju un mandeļu briesmīgo izskatu, mutes zobainā daļa vēl bija īsts parādes pagalms.

Šo brīdi Tobijs izvēlējās, lai no visa spēka izspļautu kapsulu, kuru lam bija izdevies noslēpt aiz vaiga. Šāviņš lielā ātrumā ielidoja tieši smējēja atvērtajā rīklē. Mazās Galvas acīs strauji nomainījās pārsteigums, apjukums un visbeidzot šausmas, kad viņš aptvēra, ka ir kapsulu norijis. Vīreļa reakcija bija nožēlojama. Tā jau bija otrā reize, kad kāds no Lolnesiem viņu šādi izāzēja. Mazā Galva nokrita zemē locīdamies, spļaudīdamies, dauzīdams zemi ar dūrēm un gaudodams dubļos, atgādinot saniķojušos bērnu.

Tobijs izmantoja šo nervu lēkmi, lai ar atsvabinātajām rokām atraisītu arī visas pārējās saites. Viņam pat izdevās veikli izģērbt savu ienaidnieku, tā ka viņš to pat nepamanīja. Kokgrauži tagad atradās vien pāris soļu attālumā un izskatījās draudīgi. Tobijs vienu reizi pamatīgi nošvīkstināja pātagu, uz brīdi liekot dzīvniekiem apstāties. Tad viņš ar to pašu pātagas auklu žigli sasēja savu mocītāju.

Kad Mazās Galvas nervu lēkme bija nedaudz mitējusies, viņš pacēla galvu un konstatēja, ka nevar piecelties. Kā nākamos viņš ieraudzīja kokgraužus, kuri, cits citu grūstīdami, nāca viņam tieši virsū. Tieši šis otrais skats lika tik neganti ietrīcēties vīra žokļiem, ka, šķita, tūlīt no tiem izbirs pēdējie atlikušie zobi.

Visbeidzot Mazā Galva atklāja sev blakus pāri zābaku. Virs tiem bija izslējies kāds viņam pazīstams siluets. Maza vīreļa siluets, kam mugurā bija mētelis, bet galvā cepure, kas pa pusei aizsedza seju. To ieraudzījis, vīrs izgrūda rēcienu, no kura salēcās visi kokgrauži.

Mazais vīrelis bija viņš pats.

Viņš. Mazā Galva.

Tas atgādināja visļaunāko murgu. Iespējams, ka tās bija halucinācijas, ko radīja norītā kapsula ar sulas koncentrātu. Katrā ziņā krātera malā šobrīd atradās divi Mazās Galvas.

Bet, kad mētelī tērptais Mazā Galva ar pirkstu pabīdīja uz augšu cepuri, tad izģērbtais Mazā Galva ieraudzīja divas acis, kuras viņš ienīda.

Šādā ietērpā Tobijs bija īsts Džo Mitča rokaspuiša dubultnieks. Tobijam pašam šī doma uzdzina drebuļus. Bet viņam taču nupat bija izdevies pārvērst ļaunāko pārbaudījumu veiksmē, kas deva iespēju izbēgt, un ar to bija pietiekami, lai zēns atkal sajustos drošs par sevi.

Es atstāju jums pātagu, teica Tobijs. Mezgls nav savilkts pārāk cieši. Gan jau jūs kaut kā izkulsieties. Es tikai nezinu, vai jūs dosiet priekšroku kokgraužu dzerokļiem vai jūsu padoto smiekliem, kad jūs, pliks kā tārps, viņiem paskaidrosiet, kāds nejēga esat.

Un Tobijs atstāja Mazo Galvu vienatnē ar viņa ļauno murgu. Mēteļa oderē iestrādāta etiķete vēstīja, ka tipa vārds ir V. C. Roloks. Lai izkļūtu cauri vārtiem, Tobijam bija jādēvē sevi šādi.

Bez mazākās nožēlas viņš atstāja kokgraužu krāteri un uzrāpās zara augšpusē. Cepuri Tobijs bija dziļi pārvilcis pāri acīm. Viņš centās nepārvietoties pārāk ātri, mēģinot atdarināt mazos, stīvos Mazās Galvas Roloka solīšus, kā arī viņa manieri ieraut galvu starp pleciem.

Tobijs prata labi atdarināt stāju un uzvedību. Kādu dienu viņa vecāki ieraudzīja aiz viņu mājas Zemajos Zaros Alnorellu vecmāmiņu spēlējam Jautro bumbu. Jautrā bumba ir pamuļķīga, bet sarežģīta bērnu spēle, kuras laikā dalībnieki dzenā bumbu, ar plaukstām pieturot kāju pēdas.

Tobija vecākus vispirms šokēja tas, ka Alnorellas kundze, kura visus šos četrarpus gadus nebija par viņiem likusies ne zinis, ir ieradusies pie viņiem Onessā, bet vēl lielāks pārsteigums bija viņu redzēt ar rokās satvertām pēdām auLeksojam pakaļ izdobta koka bumbai. Tas bija kaut kas pilnīgi neiedomājams. Vecmāmiņa, kura pat nezināja, ko nozīmē darbības vārds "spēlēt".

Sims un Maja nespēja noturēties pretī vēlmei spurgt un pēc tam smieties pilnā kaklā, līdz gandrīz nosmaka no smiekliem, tik jokains l&gt;ija skats, kas pavērās viņu acīm. Kad Alnorellas kundze palūkojās uz viņu pusi, vecāki centās izskatīties tik nopietni, cik nu vien bija viņu spēkos. Bet Majas vaigi joprojām viegli raustījās, un no nevaldāmajiem smiekliem, kurus viņa centās apspiest, acīs tai sariesās asaras.

Piegājuši vecmāmiņai tuvāk, līdz viņus šķīra vien pāris milimetru .iltālums, vecāki pārsteigumā salēcās. Viņu priekšā atradās Tobijs Lolness, gaužām apmierināts ar savu izdevušos joku.

Pēc tās reizes Tobijs dažkārt smīdināja savus vecākus visa vakara garumā. Viņš spēja atdarināt ikvienu, vienkārši saliecoties uz priekšu vai paraujot plecus uz augšu. Labākais viņa numurs bija "Džo Mitčs vannā". Vecāki bija sevišķi izbrīnīti par zēna spīdošo atmiņu viņš taču nebija visus šos cilvēkus redzējis kopš septiņu gadu vecuma.

Viņš attēloja arī etīdi "Peluksa kungs un kabatas nauda". Vasaras brīvdienās, ko Tobijs pavadīja Galotnēs, vecmāmiņas finanšu pārvaldniekam bija jāizmaksā zēnam kabatas nauda. Sims bija uzticējis minētajam kungam dažas monētas, kuras viņam katru nedēļu bija jāizsniedz Tobijam. Tā bija visai smieklīga aina Peluksa kungs pastiepa Tobijam mazu zelta monētu un aši to atkal paņēma atpakaļ, itin kā būtu kļūdījies savos aprēķinos. Tad Peluksa kungs pasniedza zēnam mazu zelta graudiņu, kuru tikpat aši savāca sev, un visbeidzot pastiepa zēnam pusīti no zelta graudiņa, kuru tomēr nespēja izlaist no rokām un pēc nelielas stīvēšanās iebāza pats savā kabatā. Beidzot Peluksa kungs teica, ka viņam šodien neesot naudas un ka kabatas naudu viņš izsniegšot rīt.

Šī aina krietni izsmīdināja Simu un Maju, bet Tobija tēvs pie viena arī atklāja, ka mazās zelta monētas, kuras viņš katru vasaru bija atvēlējis zēna tēriņiem, visas kā viena nokļuva Radegondes Alnorellas un viņas finanšu pārvaldnieka kabatās.

Kad Tobijs Roloks parādījās vietā, kur, nostiepusies uz mitras zemes, gulšņāja četri vīri, atkāpties jau bija par vēlu. Tobijs vienkārši sabāza rokas kabatās un ierāva zodu dziļāk mēteļa apkaklē.

Četri viri bija izklājuši zemē mēteļus un ļāvušies nelielai snaudai. Brīdī, kad viņu acu priekšā iznira Roloka siluets, visi kā viens pielēca kājās, juzdamies gaužām neērti.

-   Šef, piedodiet… Mēs tikai izmantojām mūsu pusdienas laiku…

-   Piecas minūtes, šef… Piedodiet, šef…

-   Šef… Piedodiet… atkārtoja trešais.

Tobijs nedrīkstēja izrunāt ne vārda. Balss būtu viņu nodevusi. Bet klusēšana savukārt ar katru sekundi darīja pārējos nemierīgākus. Kabatas dziļumos Tobijs sataustīja piezīmju grāmatiņu un rakstāmo.

Padarot situāciju vēl draudīgāku, Tobijs izvilka piezīmju grāmatiņu, ierakstīja tajā dažus vārdus, pie katra nopētīdams vīrus, tad strauji apgriezās un devās projām.

Viņš elpoja dziļi. Soļodams uz priekšu, viņš žigli ieskatījās piezīmju grāmatiņā, kurā bija četras reizes ierakstījis: "Drosmi, Tobij!" lai pats sevi iedrošinātu. Viņš pāršķirstīja arī pārējās lapas, kuras Roloks bija aprakstījis centīgā piecus gadus veca bērna rokrakstā. Pašā pirmajā lappusē bija ierakstīts:

Pārkāpumu pierakstu burtnīca V. C. Roloka

Mazliet tālāk bija lasāmi tādi teikumi kā:

l'jero Salags apēda dius sandvičus nevis vienu tā kā vajag, viņš būs japakar dius stundas aiz kreiso kāju.

Vai arī:

'Zeralc Binū nesit kokgrauzis tā kā vajg, tāpēc šo pašu vajg sist.

To lasot, Tobijs saprata, ka Džo Mitča vīri darbojās viena spēka kūļu vadīti.

Bailes tikt nosūdzētiem, bailes tikt sodītiem. Paziņot par kāda pārkāpumiem, pirms viņš ziņo par tavējiem. Sist no visa spēka, pirms sit tev pašam.

Pēc pāris minūšu gājiena Tobijs ar nepatiku sajuta, ka viņam seko. Viņš pameta žiglu skatienu sev pār plecu. Visi četri viri, turoties nelielā attālumā, viņam sekoja. Tobijs pielika soli, un arī vīri sāka soļot ātrāk. Viņš nogriezās te pa labi, te pa kreisi, bet vīri neatstājās. Visbeidzot Tobijs strauji apstājās, kā iemiets savos zābakos, un gaidīja vīrus lēnām pienākam klāt. Tie visi izskatījās pēc nedarbos pieķertiem skolaspuikām, murcot rokās noņemtās cepures. Viens no viņiem ierunājās:

-   Šef, mēs tikai paņēmām mūsu brīvo brīdi. Mēs gribam atvainoties.

-   Mēs tā negribējām, turpināja otrs.

-   Mēs labprāt ziņotu par citu pārkāpumiem, ja jums tā patiktos…

-   Puzzi joprojām spēlē šautriņas Mīkstajam uz dibena…

-        Un Mīkstais neuzdrošinās atzīties, ka ir nozaudējis pātagu, kas viņam iekrita krāterī…

-   Un lielais Rozebonds izsita aci kokgrauzim, kuru viņš ganīja…

Tobijs atsāka iet. Šīs nodevēju runas viņam bija pretīgas.

Viņam aiz muguras padevīgā riksī tecēja visi četri vīri, turpinot nožēlojamo sūdzēšanos:

-   Mēs varam pastāstīt vēl ko trakāku, šef…

-   Pilū un Magne spēlēja bumbu ar Mīksto…

-   Viņi šim teica: "Savelcies čokurā, tā tu labāk ripo."

-   Mīkstajam vienmēr ir jāatdod sava zupa brālēniem Blettiem…

-  Viņš nakti stāv sardzē viņu vietā, lai gan šim ir bail no kokgraužiem…

Tobijam šķita, ka šie mazie, pretīgie ziņojumi viņu tūdaļ nosmacēs,

bet sajuta arī pieaugam satraukumu.

Visu šo nodevīgo pļāpu vidū aizvien skaidrāk iezīmējās kāds tēls: Mīkstais.

Mīkstais, par kuru viņa biedri ņirgājas. Mīkstais, kam augu dienu jāuzrauga kukaiņi, no kuriem viņam ir bail. Nelaimīgais Mīkstais. Pēkšņi Tobijam sāka šķist, ka nabaga Mīkstā liktenis ir vēl nežēlīgāks par viņējo.

Pateicoties nule dzirdētajiem ziņojumiem, starp Tobiju un šo nekad neredzēto nelaimīgo radījumu izveidojās slepena saikne.

Četri nabaga tipi turpināja pilnām mutēm bārstīt savus nodevīgos ziņojumus, bet Tobijs vairs neklausījās, līdz piepeši kāds teikums dziļi iespiedās viņa apziņā:

-        Bet pats trakākais ir Marlū. Naktīs viņš iet biedēt vietējos zemniekus. Lai tiktu laukā, viņš žogā aiz mucām ir iztaisījis caurumu.

Tobijs sastinga un lēnām pagriezās pret runātājiem. Šie trīs vārdi "caurums", "žogs" un "mucas" viņu ieinteresēja vairāk nekā viss pārējais.

Viens no vīriem uzdeva tieši to jautājumu, kuru Tobijs gaidīja:

-  Aiz mucām? Kādām mucām?

Otrs viņam atbildēja:

Nu tur tām mucām… Es jums parādīšu, bet tikai tad, ja jūs neteiksiet Marlū, ka es jums teicu viņam neteikt, ka tas biju es, kurš jums teica neteikt, ka tas biju es…

Tobijs pārtrauca runātāju, viegli iebelžot tam pa muguru un pastumjot viņu tā, lai nodevējs ietu zēnam pa priekšu. Abi uzsāka gājienu mucu virzienā. Pārējie trīs vīri sekoja, bez mitas burkšķēdami:

Mēs taču arī jums palīdzējām, ko? Mēs arī?

Šie stulbeņi ar katru mirkli zaudēja pāris gadu no sava garīgā vecuma. Viņi regresēja Tobija acu priekšā. Vēl mazliet, un viņi atgriezīsies mammas vēderā, kas neapšaubāmi būs bijis viņu nožēlojamās dzīves nekaitīgākais periods.

Viņi bija atnākuši līdz nožogojumam. Tur patiesi atradās vairāki desmiti pilnu mucu. Tobiju nebūt neizbrīnīja tas, ka uz visām mucām bija rakstīts "Tīrā sula". Kā jau viņš bija baidījies, Džo Mitčs nebija vilcinājies nodrošināties ar rezervēm.

Tagad viņam bija vajadzīga tikai melnā Balainas kastīte, lai pārvērstu šo vielu iznīcinošā enerģijā.

Tobijs sasita plaukstas. Visi četri vīri sastinga miera stājā. Tobijs piegāja katram no viņiem klāt, lai atzinīgi paraustītu ikvienu aiz auss. Ņemot vērā to, ka lielākā zēna sejas daļa bija paslēpta zem cepures, Tobijs neredzēja neko no tā, ko darīja, un līdz ar to nebija īsti drošs, vai tiešām paraustījis viņus aiz auss vai varbūt aiz nāss vai vēl kādas citas sejas daļas.

Tad ar rokas vēzienu viņš deva zīmi izklīst. Par laimi, to viņi saprata un priecīgi un atviegloti vienā mirklī nozuda skatienam.

Pabīdījis sānis dažas mucas, Tobijs atrada caurumu žogā un izlīda otrā pusē.

Cik gan ļoti viņam būtu gribējies aši atbrīvoties no karnevāla kostīma ar nosaukumu "Roloks" un pazust no šīs atbaidošās vietas! Cik labprāt viņš būtu ņēmis kājas pār pleciem, lai glābtu savu ādu!

Bet brīdī, kad Tobijs šķērsoja žogu, viņš atcerējās par Mīksto. Džo Mitča bandas grēkāzi.

Šī doma iegrauzās viņā kā saindēta bulta.

Un viņš apgriezās, lai dotos atpakaļ.

12 Mīkstais

Mīkstais sēdēja uz kastes. Lielais Marlū bija uzdevis kasti pieskatīt un piebildis, ka, gadījumā ja kāds to pievākšot, viņš Mīksto saplacināšot kā pankūku.

Tā bija kubveida kaste. Mīkstais to sargāja jau pusotras stundas. Viņš sāka nervozēt, jo drīzumā bija jādodas uzraudzīt kokgraužus un viņš nezināja, ko iesākt ar kasti, kuru panest nebija iespējams.

Uz ceļiem Mīkstajam bija papīra lapa, uz kuras viņš rakstīja. Viņš rakstīja vēstuli savai mātei. Tā bija vienīgā nodarbe, kas palīdzēja šeit izdzīvot. Garās vēstules viņš rakstīja slepus, lai citi tās nesaplēstu un, galvenais, nelasītu.

Kastes sargāšana bija labs iemesls, lai tepat arī paliktu.

Tieši to viņš arī teica saviem biedriem, kuri ik pa brīdim skrēja garām. Visi klaigāja zilus brīnumus. Viņi kliedza, ka ātri jādodas uz krāteri, jo tur notiekot trakas lietas.

Mīkstais bija pārliecināts, ka tā ir kāda viltība, lai viņu aizvilinātu uz turieni. Tāpēc viņš neatgāja ne soli no kastes, būdams pārliecināts, ka biedri izdomājuši kārtējo ļauno joku. Viens no vīriem pat bija kliedzis:

Tas ir mūsu šefs Roloks. Viņš esot krāterī gluži pliks un ar pātagu rokās amizējoties ar kokgraužiem. Ei, Mīkstais, tu nāc? Visi jau ir tur…

Šoreiz biedrs bija pārcenties… Nevajadzēja jau uzskatīt viņu par pēdējo plānprātiņu.

Un Mīkstais palika apņēmīgi sēžam blakus lielajam šķūnim, kurā bija ierīkotas guļamtelpas. Laiks pieturējās silts. Šis brīdis bija kā maza, gaiša saliņa viņa briesmīgajā dzīvē.

I )žo Mitča vīri uzreiz bija sapratuši, kas par putnu ir Mīkstais. Šis zēns bija jūtīgs, laipns un skumjš, īsi sakot, ideāls mušas kāpurs, ko iesviest skudru pūznī. Un skudras šajā gadījumā bija Bletti, Marlū, Rozebonds un Pilū. Viņi visi bija nevainojami mežoņi, kurus resnais Mitčs bez mazākās šaubīšanās bija pieņēmis savā dienestā.

Šis nelietis vienmēr atrada sev arī kādu, kā viņš pats izteicās, "Mīksto" tas nozīmēja kādu, uz kuru visi varēja netraucēti izgāzt dusmas, piemēram, uzsaucot: "Mīkstais, notīri manus zābakus! Mīkstais, atdod man savu maizi!"

Šis izredzētais varēja aizmirst par savu īsto vārdu tagad viņš visiem bija Mīkstais uz visiem laikiem.

Mīkstais tātad bija izraudzīts traģiskajai lomai, no kuras līdz šim vēl nevienam nebija izdevies paglābties. Nostāsti, kas klīda par citiem Mīkstajiem, bija vienas vienīgas gaudu dziesmas.

Iepriekšējais Mīkstais bija pieķerts mēģinājumā izbēgt no nožogotās teritorijas. Nav zināms, kas ar viņu notika pēc tam, bet vienīgā dzīvā radiniece jaunākā māsa Lala saņēma ziņu par brāļa bezvēsts pazušanu. Paskaidrojums sastāvēja no diviem vārdiem "neveiksmīga pastaiga".

Savukārt Mīkstais pirms viņa bija gājis bojā kādas spēles laikā, jo viņu piespieda apēst savas kurpes. Viņš bija aizrijies ar otrās kurpes auklu. Oficiāli par nāves iemeslu tika atzīti "gremošanas traucējumi".

Mīkstais dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka arī viņa dzīve varētu beigties līdzīgi. Vienīgais veids, kā no tā izvairīties, bija censties visu izdarīt pēc iespējas labāk. Viņš klausīja ikvienu, skriešus skrēja no viena pienākuma pie cita, mazgāja traukus piecdesmit cilvēkiem un nekavējoties apēda savu cepuri, ja kāds to viņam pieprasīja. Bet biedri bija apņēmušies tikt galā arī ar šo Mīksto, tālab viņu prasības kļuva arvien negantākas.

Nožogotajās teritorijās tas bija kļuvis par iecienītu sporta veidu. To sauca par "Mīkstā piebeigšanu", un tās mērķis bija novest Mīksto līdz; sabrukumam. Salauzt viņa gribu. Tieši Roloks bija tas, kurš piebeidza1 divus pēdējos Mīkstos. Viņš ar to lepojās un pie katra jauna upura iegrieza savā cepurē krustiņu.

Mīkstais bija kļūdījies vienu vienīgu reizi. Viņš kaut kur dubļos bija pazaudējis savu pātagu. Ja kāds par to ziņos šefam, tad viņa stunda būs situsi. Tādēļ Mīkstais cik spēdams izvairījās no Roloka Bargā.

Nav brīnums, ka, ieraugot Roloku tuvojamies, Mīkstais juta uz kakla izspiežamies ledainus sviedrus. Roloks staigāja ap šķūni, kur, izņemot viņu, tuvumā neviena cita nebija. Vēl viņš Mīksto nebija pamanījis, tādēļ puisis aizgriezās un pieplaka kastei, lai netiktu atpazīts.

Mīkstais bija rīkojies pareizi, ka nebija noticējis pārējiem. Stāsts par pliko Roloku krāterī bija tīrais izgudrojums, jo te, lūk, viņš bija tieši Mīkstajam aiz muguras, ar savu pāri acīm dziļi pārvilkto cepuri. Tomēr viņi paši visi bija aizsteigušies uz krāteri. Vai tur tika gatavots kāds nelāgs pārsteigums?

Mīkstais, sarāvies un plecos ievilktu galvu, joprojām tupēja aiz kastes, līdz izdzirdēja kādu balsi, kas noteikti piederēja Rolokam un teica:

Es meklēju Mīksto.

Tas esmu es, vārā balsī atbildēja Mīkstais.

Viņš vilcinājās, cik vien spēja, pirms pagriezās pret runātāju.

Šis mirklis atgādināja palēninātu filmu. Ja šajā brīdī šeit atrastos kāds I uv i nieks, kuram nebūtu sveša dzīve nožogojumā, viņš nebūtu varējis llcēt savām acīm.

Šajā vietā vēl nekad nekas tamlīdzīgs nebija redzēts.

Mīkstais lēni pagrieza galvu.

Viņa priekšā stāvēja Roloks, kura seju gandrīz līdz zodam nosedza i i-pure. Mīkstais sarāvās. Bet tad Roloka figūra sāka lēni atkāpties. Izskatījās, ka viņš būtu apreibis. Mīkstā acis iepletās. Ko šis velna Roloks .ilkal būs izgudrojis?

Mīkstais redzēja, kā mazais vīrelis sastingst un ar spēju kustību norauj no galvas cepuri. Šis skats sastindzināja Mīksto kā sālsstabu. Tā, kas slēpās zem cepures, nebija Roloka dzeltenīgā seja. Tā bija draudzīga un viņam pazīstama seja. Trīspadsmit gadus veca bērna seja: Tobijs Lolness, puisēns no Zemajiem Zariem, slavenākais bēglis visā Koka vēsturē. Tobijs!

Mīkstais pielēca kājās. Likās, ka šī ir pirmā reize kopš nokļūšanas iežogotajā teritorijā, kad viņš izslējās visā augumā. Viņš pat atpleta rokas.

Pats neticamākais vēl bija priekšā. Tobijs vispirms bija sastindzis no pārsteiguma, bet tad lēnītēm viņa vaibsti atkusa. Neticīgs smaids iedzirkstījās vispirms zēna acīs un tad izpletās pa visu seju.

Vienā stiepienā Tobijs metās atplestajās rokās, saukdams:

-   Mano, tas esi tu, Mano?

-   Nē, Tobij… Tas vairs neesmu es.

Brīdi viņi stāvēja cieši apkampušies. Neviens no viņiem nebija savu draugu apskāvis veselu mūžību. No šīs vienkāršās sirsnības gaisā ap viņiem uzziedēja iezilgans, varavīksnei līdzīgs loks.

Toties laiks draudīgi steidzās uz priekšu. Kuru katru mirkli kāds varēja negaidīti iznirt viņiem blakus, bet draugi jutās pasargāti. Visbeidzot Tobijs nomurmināja:

-   Ko tu te dari, Mano Aseldor? Tavas vēstules… Tu taču rakstīji, ka…

-        Jā, Mano aizlauztā balsī atbildēja. Vai tad mana ģimene nebija laimīga, kad tās lasīja?

-        Bet tie taču ir salti meli! kliedza Tobijs. Tu esi nožēlojamākais no Džo Mitča vergiem! Tu viņus mānīji!

-   Tobij! Vai viņi nebija laimīgi, lasot šos melus?

Tobijs vairs nespēja izteikt ne vārda. Mano visu līdz pēdējam bija izgudrojis, lai neapbēdinātu savējos. Nekur viņam nebija veicies, nedēļu pēc nedēļas viņš bija klīdis ubagodams, lai kāds viņam atmestu bļodiņu ar gremzdu biezputru. Un tad viņš bija iestājies Džo Mitča dienestā. Tas bija pēdējais patvērums visiem likumpārkāpējiem un neveiksminiekiem.

Vēstulēs zēns bija izgudrojis sev citu dzīvi, veiksmīgu karjeru tirdzniecībā, slavas un panākumu apvītu dzīvi. Tādu, kādu viņš labprāt būtu gribējis. Tādu, kas ļautu viņa vecākiem, brāļiem un māsām justies lepniem.

-   Es tevi ņemšu sev līdzi, teica Tobijs.

Mano klusēja.

-        Es ņemu tevi par ceļabiedru. Mēs atgriezīsimies Zemajos Zaros. Visi būs priecīgi tevi redzēt.

-        Tagad ir par vēlu, atbildēja Mano. Atstāj mani te… Nevienam neko nestāsti. Aizmirsti.

Tobijs spēji atkāpās.

-        Es tevi neparko te neatstāšu. Nekad. Pasteidzies, viņi drīz atgriezīsies. Roloks sacels trauksmi.

-   Nē.

-        Ātri, Mano! Viņi jau nāk šurp. Es zinu, kā tikt laukā no šejienes. Rīt mēs būsim Seldorā.

-  Tu nezini, kas ir kauns, Tobij. Tas ir ļaunāk par nāvi.

-   Nav tiesa! Nekas nav ļaunāks par to, kas notiek šeit.

Tobijs pavilka Mano aiz rokas. No krātera puses skanēja skaļi kliedzieni. Nedrīkstēja šeit ilgāk uzkavēties. Tobijs pagrāba rungu, kas mētājās pie naktsmītnes durvīm. Stingri saņēmis to abās rokās, viņš pacēla rungu sev virs galvas un no visa spēka trieca pret lielo, Marlū piederošo kasti. Mano, gluži apstulbis no redzētā, iekliedzās:

Kāpēc?

Tāpēc, ka tikai tagad bailes spēs tevi no šejienes izkustināt.

Ko es teikšu Marlū?

Izdomā pats. Es eju… paliec sveiks, Mano.

Skriešus viņš metās prom, bet Mano viņu pasauca:

Tobij! Pagaidi!

Tobijs apstājās. Viņš redzēja, ka Mano pieliecas, paņem rungu un ar negantu spēku gāž pa Marlū kastes atliekām. Mano neatņemdamies «lauzīja un dauzīja kasti, līdz tā bija vienās drumslās, kuras viņš vēl joprojām turpināja sist ar rungu. Tobijs pienāca un apstādināja viņa roku.

Nu jau pietiks. Nāc!

Un abi kopā devās projām. Tālumā jau varēja saklausīt klaigājam vīrus, kas nāca uz viņu pusi. Bet tobrīd, kad zēni šķērsoja caurumu nožogojumā, viņi uz mirkli apstājās.

Paldies, Tobij, nočukstēja Mano.

Tobijs bija novilcis mēteli un nosviedis to zemē, Mano darīja tāpat. &lt; Cepures viņi uzsvieda gaisā.

Mēs atgriežamies mājās, vienkārši noteica Tobijs.

Un viņi skriešus metās pretī brīvībai.

Kad Mano Aseldora un Tobija Lolnesa vajātāji nonāca pie cauruma žogā, viņi saņēma pavēli pārtraukt pakaļdzīšanos. Roloks pavēlēja visiem sapulcēties vienkopus.

Viņa priekšā izveidojās kolonna, kurā bija desmit rindu, pa četriem pieciem vīriem katrā. Kolonnas priekšā iznira rītasvārkos tērpies Roloks. Sis apģērba gabals sniedzās viņam līdz potītēm, un ik pa brīdim Roloks tajā sapinās. Tagad viņš vairs nebija dzeltens, bet gan caurspīdīgs. Vīra violetās lūpas bija tā sakniebtas, ka atgādināja mušas pēcpusi.

Roloks nostājās vīru vienības priekšā. Viņiem nācās krietni piepūlēties, lai saglabātu nopietnību, skatoties uz savu šefu.

Roloks nebija piedabūjams atzīties, kādā veidā bija gluži pliks nokļuvis krātera vidū kokgraužu barā. Viņš bija vienīgi paziņojis, ka ar Tobiju tam nav nekāda sakara. Uzjautrinātie padotie bija savu šefu šoka stāvoklī iznesuši no krātera nestuvēs un nogādājuši kopējā guļamtelpā.

Tagad viņš turējās, cik spēja, lai savu sapulcināto vīru priekšā nenoģībtu.

Un vēl jo vairāk Džo Mitča priekšā, kura siluets tikko iezīmējās šķūņa durvju ailā divu ēnu Torna un Limēra pavadībā.

Džo Mitčs bija taisnā ceļā ieradies no mežstrādnieku lielā izcirtuma un atgriežoties atradis savu iežogoto teritoriju haosam līdzīgā stāvoklī. No dusmām teju smakdams, viņš labprāt būtu meties kādam virsū, lai to nožņaugtu…

Limērs ziņoja, ka arī Mīkstais esot pazudis. Vīri, smaidot visi kā viens, pagriezās pret Marlū, kurš nervozi dīdījās savā rindā un bija tumši piesārtis.

Tikko bija atrasta arī viņa sadauzītā kaste. Marlū vienmēr bija ļāvis citiem nojaust, ka kaste ir pilna ar ieročiem un dunčiem, bet starp sadauzītajām šķēpelēm mētājās vien bērnu rotaļlietu atliekas vilciņš, domino kauliņi, divas sūnu lellītes un kartīte, ko bija parakstījusi "mammīte". Uz tās glīti izvilktiem, lieliem burtiem bija rakstīts:

"Manam Marlucītim, kurš aizvien vēl mīl šīs jaukās rotaļu lietiņas".

Nevarētu apgalvot, ka dūšīgais Marlū joprojām atstāja uz saviem biedriem tādu pašu iespaidu kā līdz šim. Viņš, starp citu, tagad apsmiekla rezultātā izskatījās par dažiem izmēriem sarāvies.

Tad priekšā iznāca vēl kāds vīrs. Viņam rokās bija mētelis, kuru tas p.isniedza Džo Mitčam.

Arī to mēs atradām žoga otrā pusē. Tobijs Lolness būs to izmantojis, tai izbēgtu. Iekšpusē ir iešūta zīmīte ar vārdu: V. C. Roloks.

I )žo Mitčs pamāja Tornam, kurš paņēma mēteli. Visu acis pievērsās Kolokam, kurš atgādināja rītasvārkos ielipušu vecu, apkošļātu karameli.

Torns apjautājās: Vai šis tev kaut ko atgādina? Es… Es… Jā, tas ir mans vārds… Man tā liekas… Nē, ierūcās Mitčs.

Nikni purinādams galvu, viņš panāca uz priekšu, pagrāba mēteli un, joprojām sakot "nē", apskatīja etiķeti. Lielie vaigi nopļekšķēja vien, kad Mitčs pagriezās no kreisās puses uz labo.

-   Jā, novaidējās Roloks. Es zvēru, ka tas ir mans vārds.

-   Nē, vēlreiz norēja Džo Mitčs.

-        Bet, Lielais Kaimiņ, jūs taču zināt, ka es esmu Roloks… V. C. Roloks, jūsu audzētavas pārraugs.

Džo Mitčs jau bija pagriezies uz iešanu un lēni attālinājās. Torns un Limērs neļāva Rolokam viņu panākt.

-        Bet galu galā, novaidējās Roloks, es jūs lūdzu! Kas tad es esmu? Kas? Kā tad mani sauc?

Džo Mitčs vēl pēdējo reizi pagriezās uz viņa pusi. Starp izteiksmīgajām žagām, kuru noslēpums bija viņam vien zināms, Mitčs izgrūda atbildi:

-   Mīkstais.

Ar šo vienu vārdu pietika Rolokam bija izteikts spriedums.

13 Melnā atraitne

Džo Mitča kokgraužu audzētava atradās vien dažu stundu gājiena attālumā no Zemajiem Zariem. Mano tātad vairākus mēnešus bija pavadījis pavisam netālu no savas ģimenes un mazās paradīzes zemes virsū ko sauca par Seldoru mājām. Bet viņu no tā visa bija šķīris pasaules augstākais žogs, ko sauc par kaunu.

Tagad, tuvojoties Zemajiem Zariem un soļojot aiz muguras Tobijam Mano mazliet atguva cerību. No sava jaunā pavadoņa viņš bija saņēmis īstu uzticības un drosmes paraugstundu.

Tomēr bija arī tādi mirkļi, kad Mano citām acīm paraudzījās uz zēnu, kurš viņam pa priekšu izveicīgi lodāja starp zariem. Kas viņš galu galā īsti bija?

Mano bija iepazinis Tobiju, kad zēnam bija tikko kā apritējuši septiņi gadi un viņš kopā ar vecākiem no Galotnēm bija ieradies Zemajos Zaros.

Mano bija vērojis Tobiju, šo mazo, zinātkāro, kustīgo prātvēderu, šo Koka malduguni, kurš spīdošām acīm pēkšņi mēdza uzrasties pie Seldoriem, uzaugam Zemajos Zaros.

Bet bija arī vēl trešais Tobijs tas, par kuru nu jau vairākas nedēļas runāja viss Koks.

No apkārt klīstošajām baumām Mano bija dzirdējis jaunākos nostāstus par Lolnesiem. Viņš uzzināja, ka tie bija atgriezušies Galotnēs, tikai šī ceļojuma iemesli nebija zināmi. Vēl tika runāts par dramatiskajiem notikumiem, ko stāstītāji nosauca par "Lolnesu nodevību". Klīda nostāsti par "sazvērestību pret Koku" un viņu it kā nodarīto "nelabojamo ļaunumu". Viena neliela un vienkārša ģimene bija noziegusies pret visiem Koka iedzīvotājiem. Viņiem bija ticis piespriests nāvessods, bet neliela grupa Koka Padomes pārstāvju bija panākusi šī sprieduma aizstāšanu ar mūža ieslodzījumu trim vainīgajiem. Ja Tobijs tagad tiktu atrasts, tad viņu nekavējoties nosūtītu uz cietumu, kur jau atradās zēna vecāki. Klusībā visi pat gaidīja, ka drīzumā spriedums tiks nomainīts ar bargāku, jo Koka Padome pamazām zaudēja savu varu, kuru savukārt pārņēma Kaimiņu būšanas Komiteja.

Kādu dienu Lolnesiem piespriedīs augstāko soda mēru, tas bija pilnīgi tīroši.

Kad zēni apstājās, lai mazliet atvilktu elpu, Mano ienāca prātā, ka viņš, iespējams, tagad seko bīstamam teroristam. Bet, kad Tobijs pagriezās uz viņa pusi, Mano pretim raudzījās pazīstamais gaišais skatiens. Viņš bija tikai trīspadsmit gadus vecs puisēns, kas basām kājām traucās uz priekšu, kliedēja sava ceļabiedra šaubas, brīdināja viņu pirms bīstamām pārejām un ļāva viņam pirmajam padzerties pie peļķes.

Mano nācās vien atzīt, ka viņš vairāk uzticas Tobijam nekā Džo MitČam un viņa slavenajai Kaimiņu būšanas Komitejai.

Kad Mano pirms trim gadiem, noklīdis un bez graša kabatā, ieradās augšas zaros, viņš bija kļuvis par liecinieku Kaimiņu būšanas Komitejas ietekmes straujajam pieaugumam.

Tolaik tie vēl bija tikai daži tuvākie kaimiņi, kuri, redzot straujo Koka populācijas pieaugumu, bija apvienojušies, lai varētu aizstāvēt sava dzimtā zara intereses.

Džo Mitčs bija meties viņus atbalstīt. Viņš pats bija tik vien kā miesās ražens kokgraužu audzētājs, kurš nebija spējīgs izteikt nevienu vārdu, kas būtu garāks par vienu zilbi. Ņemot privātstundas, sešu mēnešu laikā viņš iemācījās izteikt vārdu, kas sastāvēja no veselām sešām zilbēm: "soli-da-ri-tā-te". Vārds bija garš, bet tam piemita maģisks spēks. Drīz vien Džo Mitču varēja redzēt parādāmies te vienā zarā, te citā. Visur, kur vien parādījās, viņš spieda visiem rokas un atkārtoja vārdu "solidaritāte".

Visus pārsteidza šis labi situētais virs, kurš pavadīja savas dienas, ceļodams no zara uz zaru un atkārtodams vienu vienīgu vārdu solidaritāte. Tiesa gan, visbiežāk Mitčs pārteicās, pasakot "sodilaritāte" vai "soriladitāte", bet iespaidu uz pūli viņš atstāja tik un tā.

Arī Mano, kurš tikai nesen bija ieradies augšas zaros, kādu dienu gadījās tā laime paspiest Džo Mitča roku. Jāatzīst, ka viņš atstāja spēcīgu iespaidu. Nule kā imigrējušais un izkāmējušais Mano bija paspiedis tuklo, mitro roku, kas bija veiksmes un panākumu simbols. Jā, neapšaubāmi, šis Mitčs bija pārliecinošs. Viņš bija ar tautu.

Drīz vien Mitčs bija piedāvājis Kaimiņu būšanas Komitejai savu "labākas kaimiņu būšanas plānu tautai".

Viņš par velti piedāvāja rakšanas pakalpojumus daudzdzīvokļu kvartālu izveidei zaru resnākajā daļā. Tas nozīmēja sērijveida caurumu izveidi, kuri pēc skata atgādināja tārpu eju izvagotu koksni un kuros būtu iespējams izmitināt visus, kas vien to vēlējās. Tas ļautu arī saglabāt neskartus vecos kvartālus. Kaimiņu būšanas Komitejai viņš piedāvāja pusi no summas, kas tiktu iekasēta par šo dzīvokļu īri; otru pusi šādā gadījumā saņemtu būvdarbu izpildītāji Džo Mitča Koksaimniecība.

Vēlēšanu rezultāti skaidri parādīja, ka visi bija sajūsmināti par dāsno priekšlikumu. (Starp citu, tie, kuri nebija sajūsmināti, uz vēlēšanām nemaz netika uzaicināti.)

Drīz vien zaros sāka drūzmēties Džo Mitča kokgrauži, kurus atgādāja speciāli daudzdzīvokļu namu rakšanai. Šajā laika posmā arī Mano izdevās sev atrast dažus gadījuma darbus celtniecībā. Laiku pa laikam viņš varēja atļauties paēst un pārlaist naktis sausā vietā. Tas bija laiks, kad savās vēstulēs viņš bija atvēris otro tirdzniecības uzņēmumu un iegādājies savu četrdesmit trešo kaklasaiti. Tolaik viņš beidza vēstules ar vārdiem: "Mans palīgs sauc mani, tādēļ beigšu rakstīt" vai arī: "Šobrīd es izīrēju vienu istabu kādai jaunai ekonomikas zinātniecei, kura man šķiet itin simpātiska." Tas viss bija meli. Ja viņš būtu bijis godīgs, tad būtu rakstījis: "Šodien es izvārīju buljonā gabalu no savas jostas. Garša nav nemaz tik slikta. Es ilgojos pēc jums. Gribu atgriezties mājās."

Pēdējais Džo Mitča izstrādātā plāna etaps attiecās uz Koka Padomi. Pamazām vien viņam bija izdevies esošo Padomi novājināt un padarīt par apsmieklu. Pietika ar nelielu vārdu spēlīšu izgudrošanu. Piemēram, "Padume". Un visi sāka lietot uzrunu "Koka Padume". Tautā iegājās arī tādi izteicieni kā "šie Koka padumnieki". Sākās runas par to, ka "vecais Roldens jau sen kā izkūkojis prātu", pēc tam padomniekus sāka dēvēt par "vecajiem" un "vecajiem sakārņiem".

Tā kā Džo Mitčs arī pats tajā laikā jau bija Koka Padomes pārstāvis, tad viņa izteiktās piezīmes tika uzskatītas par drosmīgu kritiku. Cilvēki teica: "Džo Mitčs runā visas tautas vārdā. Viņš nebaidās riskēt."

Visbeidzot viņš bija demisionējis no Koka Padomes. Aizejot viņš uzspļāva padomniekam Roldenam. Un atradās pat daži idioti, kuri apgalvoja, ka tas esot bijis drosmīgs gājiens uzspļaut deviņdesmit astoņus gadus vecam vīram, kurš pārstāvēja novecojušu varu.

Līdz ar šo notikumu Koka Padome zaudēja savu ietekmi. Visu iedzīvotāju skatieni nu bija vērsti Kaimiņu būšanas Komitejas virzienā, kas katru dienu pieņēma jaunus likumus. Šajā laikā Džo Mitčs ieguva Lielā Kaimiņa vārdu. Viņš tagad bija visu Kaimiņu būšanas Komiteju prezidents. Beidzot tika pieņemts arī likums, kas aizliedza grāmatu un žurnālu izdošanu.

Mano drīz vien saprata Mitča metodi. Tā bija pilnīgs pretstats visam, ko viņš bija mācījies no savas ģimenes Seldorā. Tomēr bads un bailes bija spēcīgāki par visu pārējo. Un viņš brīvprātīgi pieteicās Džo Mitča dienestā.

Tā Mano kļuva par savu baiļu vergu.

Salīdzinājumā ar viņu Mano Tobijs, šis vajātais un meklētais jaunais cilvēks, par kura notveršanu bija izsludināta atlīdzība, šķita brīvs kā tauriņš.

Tuvojās nakts. Šeit, Koka zaru zemajā daļā, mēness fāžu izmaiņas noteikt bija daudz grūtāk. Taču pēc blāvās gaismas, kas apspīdēja taku, Tobijs nojauta, ka ir jauna mēness pirmais ceturksnis. Iepriekšējās naktis bija bijušas pilnīgi tumšas. Tālumā varēja dzirdēt dunoņu, kas vēstīja negaisa tuvošanos. Zibens gaisma ap viņiem iezīmēja spilgtas ēnas. Arī mēness jau bija gandrīz nozudis mākoņos.

Tobijs uzlocīja virsjakas apkakli un izdzirda sev aiz muguras jautājumu:

-  Tobij…

-  Jā, Mano?

-  Tev gadījumā nav viena kaklasaite, ko tu varētu man aizdot? Tobijam likās, ka viņš jautājumu ir nosapņojis.

-  Tu teici "kaklasaite", Mano?

-       Jā, ja nodarbojas ar tirdzniecību, tad ir vajadzīga kaklasaite. Un man vajadzīga viena, kad ieradīšos pie vecākiem.

Tobijs apstājās.

-  Mano…

-       Es teikšu viņiem, ka paņēmu pāris brīvu dienu, lai apciemotu viņus. Es nevaru uzreiz atklāt patiesību.

Tobijs rāmi pavaicāja:

-  Vai tu negribi pārtraukt viņiem melot?

-   Es… Hmm… Kādu dienu es visu izstāstīšu.

Viņu pārtrauca spēcīgs pērkona grāviens. Negaiss bija jau pavisam tuvu. Tobijs bija pagriezies pret Mano.

-       Tu gribi teikt, ka es pakļāvu savu dzīvību briesmām, lai izglābtu vienu meli, un tagad palīdzu šo meli nogādāt mājās? Tā, ja?

-        Es jau to nedaru sevis dēļ, paskaidroja Mano. Es negribu viņiem sagādāt tādu šoku.

-   Ļoti labi, Mano. Tev droši vien ir taisnība. Lai tev labi veicas! Mano uz brīdi bija noliecis galvu, lai redzētu, kur liek kāju. Kad zēns

atkal pacēla skatienu, viņš bija viens.

-  Tobij…? Tu esi šeit?

Nē, Tobija vairs šeit nebija. Lielas, atmirušas lapas ēna krita pār Mano. Viņš bija viens pats nekurienes vidū. Viņš nezināja, ne kurā vietā atradās, ne arī uz kuru pusi tagad būtu jādodas.

-   Lūdzu, Tobij! viņš iebļāvās. Es tevi ļoti lūdzu, atgriezies! Paša balss atbalsojās tumsā ap viņu:

-  Tobīīīīīj!

Vienīgā atbilde, ko viņš saņēma, bija vēja šņāciens. Mano nokrita pie zemes ar seju pret mizu. Viņš juta lietus pili, kas atsitās pret muguru. Tad

vēl vienu tai blakus. Mano gulēja nekustīgi. Viņam nebija spēka celties un kaut kur doties. Lietus sāka līt spēcīgāk. Negaiss plosījās pilnā sparā.

Mums ir grūti iztēloties, ko nozīmē lietus piliens nepilnus divus milimetrus garam cilvēkam. Pagāja tikai daži mirkļi, bet zēns jau bija pilnīgi izmircis. Joprojām atrazdamies tieši tajā vietā, kur Tobijs bija viņu atstājis, Mano šņukstēja:

-   Es teikšu taisnību, Tobij… Es nekad vairs nemelošu…

Sākumā viņš nesadzirdēja sīkšanu, kas tuvojās.

Pēc pusminūtes viņi bija klāt, saceldami džinkstošu jezgu. Tas bija bars odu, kuri meklēja patvērumu no lietus. Ieraudzījis uz zara neaizsargāto Mano, viss odu bars metās viņam virsū. Ja neskaita putnus un vēl citus insektus, odi bija starp draudīgākajiem Koka apdzīvotājiem. Pietika ar vienu kodienu, lai ods izsūktu vīru spēka gados tukšu.

Un tagad ap Mano lidinājās kādi piecpadsmit gabali. Odi, kuru snuķi bija kā smaili asmeņi un kuri bija aizmirsuši lietu un vēju, saožot Mano vēnās cirkulējošo silto asins plūsmu.

Nomaldījies un neaizsargāts starp zibens šautrām, kas ik pa brīdim pāršķēla gaisu, nabaga zēns bija pārliecināts, ka viņa pēdējā stundiņa ir situsi. Lietus atsitās pret odu trīsuļojošajiem spārniem, un šļakatas šķīda uz visām pusēm. Asinskāro armiju apņēma smalku ūdens pilienu migla.

Kur bija palicis Tobijs?

Ar negaisa raidītajām lietus straumēm nebija pietiekami, lai izkliedētu odu baru. Mano līdz šim bija izdevies tos atvairīt, sparīgi vēcinot rokas, kājas un šausmās skaļi kliedzot. Vienam no odiem bija izdevies ievainot zēnu vēderā, saplosot apģērbu un viegli ieskrambājot ādu.

Pēkšņi Mano ieraudzīja ūdens valni, kurš strauji tuvojās un kurā reizēm pavīdēja Tobija sarkanās bikses. Odi pacēlās nedaudz augstāk gaisā, lai palaistu garām straumi.

-   Ķeries klāt, Mano!

Mano paspēja ieraudzīt tik vien kā roku, kas izšāvās no straumes, saķēra viņu un aizrāva līdzi savā straujajā kritienā. Tobijs un Mano dažas sekundes virpuļoja lejup pa zara nogāzi kopā ar ūdeni, nespēdami pat ievilkt elpu.

'lad pēkšņi viņi vairs zem sevis nejuta neko, jo atradās lidojumā.

Šajā bridi gar Tobija acim aizslīdēja visa viņa īsā dzīve, kuras beigas hija šis kritiens. Zēns sev teica, ka, par spīti visam, tā bija bijusi sasodīti skaista dzīve.

Savos trīspadsmit gados viņš bija piedzīvojis tik daudz. Viņš iedomājās savus vecākus, kuri vairs nekad par viņu neko nedzirdēs. Viņš domāja par Aseldoru ģimeni.

Un par Elišu.

Pirms mēneša viņa bija atvadījusies no Tobija pie ezera.

Viņai nepatika atvadas. Mugurā viņai bija zaļā kleita. Iekāpusi līdz potītēm ūdenī, viņa bija nedaudz piepacēlusi kleitas apakšmalu. Tobijs hija uzrotījis bikses līdz ceļiem. Neviens nespēja paskatīties uz otru. Ahi lūkojās ūdenī, kas zīmēja apļus ap viņu kājām. Neko daudz meitene nebija pateikusi.

-  Tu dodies projām?

-   Jā, bet es atgriezīšos, atbildēja Tobijs.

-  Tā jau tu saki…

-        Pa īstam! Es atgriezīšos, atkārtoja Tobijs. Es došos tikai līdz Galotnēm, apciemošu vecmāmiņu un atgriezīšos.

-   Tad jau redzēs.

-   Nē, neredzēs gan, Eliša. Tu man netici?

Eliša palaida vaļā kleitas malu, it kā viņu vairs nesatrauktu tas, ka kleita samirks. Viņa pat iebrida soli dziļāk ūdenī. Tobijs bija tuvāk krastam. Viņš mēģināja atdarināt cikādes troksni. Tā bija viņu abu pazīšanās zīme.

-        Kad es atgriezīšos, es darīšu tāpat. Šoruden tu vēl dzirdēsi vienu cikādi. Un tā būšu es.

Elišas atbilde bija ļoti skarba:

-        Tu zini, nākamvasar Zemie Zari atkal būs pilni ar cikādēm… Nekas sevišķs… Tāpēc jau dzīve neapstāsies…

Dažreiz Eliša tā mēdza darīt. Lietot vārdus kā mazus, asus dunča dūrienus. Parasti tad, kad bija skumja.

Tobijs vairs neko neteica. Viņš uzlika uz ūdens virsmas mazu, sārtu gliemežnīcu, ko bija atradis, un devās projām. Gliemežvāks lēni aizpeldēja pie Elišas. Kad tas atpeldēja līdz viņas kleitai, kas ūdenī ap meiteni veidoja zaļas zīda salas, viņa vāciņu paņēma.

Tovakar Eliša mājās pārnāca vēlu, un viņas saujā bija cieši iespiesta mazā, sārtā gliemežnīca.

Tobijs atcerējās Elišas teikto: "Tāpēc jau dzīve neapstāsies." Un šos vārdus viņš atkārtoja vēl un vēl pie sevis, līdz beidzās tukšums.

Jā, viņi vairs nekrita lejup. Kokā vēl bija sadzirdama aizejošā negaisa atbalss.

Pēc pāris minūtēm viņš sāka uzdot sev jautājumus. Bija tāda sajūta, it kā viņš atrastos uz piepūsta matrača. Galu galā kritiens bija izrādījies patīkams. Un ja nu tieši tādas arī bija beigas?

Tad, viņš sev teica, tas nav nemaz tik briesmīgi. Pēkšņi atskanēja kāda balss:

-  Tobij…

Un turklāt kompānija arī bija paredzēta! Patīkams pārsteigums…

-  Tobij… Tas esmu es Mano. Tu dzirdi mani?

-   Jā, Tobijs atbildēja. Tu arī krīti?

-  Nē, man šķiet, ka mēs vairs nekrītam. Bet es neko neredzu.

Tobijs pakustināja vienu roku. Likās, ka viņa kustību kaut kas ierobežo. Nedaudz tālāk kūņojās arī Mano. Viņš murmināja:

-   Bet ko tas viss nozīmē?

Piepeši Tobijs ieaurojās:

-   Nekusties, Mano! Tikai nekusties!

Mano sastinga:

-   Kas par lietu?

-  Nevienu kustību, Mano!

Mano pat neuzdrošinājās viņam atbildēt.

-   Mēs esam zirnekļa tīklā. Mēs iekritām tīklā.

Mano un Tobija kritienu bija apturējis tīkls, kas bija izglābis viņiem dzīvību, bet kuru katru brīdi varēja pārvērsties par kapu, ja viņi nepagūtu no tā izkļūt, pirms ierastos zirneklis.

Ar katru kustību zēni riskēja ciešāk sapīties tīklā. Pati sīkākā pavedienu ietrīsēšanās varēja brīdināt zirnekli melno atraitni, ka viņas pārtikas tīkliņā to gaida divi svaigi steiki.

Tobijs mēģināja uztvert situāciju, cik vien mierīgi spēja. Zirnekļus viņš pazina labi. Pēc tīkla formas, kas zirneklim kalpoja kā lamatas, viņš uzreiz noteica radījuma piederību pie melno atraitņu sugas. Viņa tēva Sima Lolnesa doktora disertācijas tēma bija pētījums par posmkājiem, un trīs nodaļas tajā bija veltītas nāvējošajai melnajai atraitnei.

Savos zinātniskajos darbos Sims bija atzinīgi izteicies par zirnekļa pavediena izmantošanu, jo tas bija daudz smalkāks un izturīgāks par jebkuru augu valsts izcelsmes šķiedru.

Bet pats svarīgākais no Tobija apgūtā bija fakts, ka tīklā nokļuvušajam upurim bija, augstākais, dažas minūtes laika, pirms zirneklis atklātu viņa klātbūtni.

Tobijs izvilka no tīkla vienu pavedienu un sāka to tīt sev ap delmu. Viņam bija nepieciešams pēc iespējas garāks pavediens, lai neizārdītu tīklu, kas viņus turēja. Darbojoties viņš deva pavēles Mano:

Izgriez tīklā ap sevi caurumu, pārgriežot pavedienus citu pēc cita, atstāj tikai dažus, kuros tu turies.

Mano paklausīja. Viņam kabatā vēl atradās Džo Mitča Koksaimniecības izsniegtais nazis.

Tobijam bija izdevies satīt krietnu zīda tauvas kamolu. Tīkls ap viņu bija kļuvis krietni šķidrāks. Viņš piesēja pavediena galu pie nostieptā tīkla un palaida kamolu vaļā.

Dažu sekunžu laikā viņam bija izdevies izspraukties cauri tīklam un nolaisties lejā pa nule izgatavoto virvi. Sev virs galvas viņš izdzirdēja Mano balsi:

-   Es esmu gandrīz visu pārgriezis.

Tobijs atbildēja:

-        Es esmu lejā. Kad es teikšu, tev būs jākrīt cauri tīklam. Tu nedrīksti zaudēt nevienu sekundi. Tiklīdz es iekliegšos, tev jāatlaiž tīkls.

-   Bet es gāzīšos tukšumā!

-  Dari, ko es tev saku. Es tevi noķeršu. Lec, tiklīdz došu signālu.

-   Es nevaru.

-  Tu vari, Mano!

-   Man ir bail.

-  Jā, Mano. Beidzot tev tiešām ir īsts iemesls baidīties. Izmanto to un lec.

Un Tobijs sāka šūpoties savā pavedienā. Ik pēc divām sekundēm viņš

atradās tieši zem Mano, svārstoties kā pulksteņa pendele. Viņš aprēķināja: lai pagūtu satvert Mano kritienā, signāls ir jādod īsi pirms tam.

Mano atradās virs tukšuma. Viņš zināja, ka nekad mūžā nespēs lēkt. Vajadzēja to pateikt Tobijam. Bija jāatrod īstie vārdi, tādi kā: "Glābies, Tobij. Es labāk palikšu. Izstāsti visu patiesību manai ģimenei."

Viņš novaidējās:

-  Tobij…

Piepeši aiz puisēna izauga ēna. Tas bija savādi, jo neviens nevarēja pielavīties tā, lai nesašūpotu tīklu un nenodotu savu klātbūtni. Neviens nebija tik veikls un izmanīgs. Neviens.

Izņemot…

Melnā atraitne. Vienā mirklī tā izauga viņam blakus.

Mano izdzirdēja Tobija signālu.

Un lēca tukšumā.

14 Seldora

Seldoru fermā bija agrs rīts, kas ne ar ko neatšķīrās no citiem.

Mija un Maī miegā bija dzirdējušas negaisa grandus. Viņas bija agri piecēlušās un klusi apģērbušās, lai neiztraucētu brāļus, kuri vēl gulēja. Zēni bija devušies pie miera vēlu, jo kopā ar tēvu līdz pat naktij bija nodarbojušies ar konservu gatavošanu no sēnes, kuru bija uzgājuši netālu no savu īpašumu robežas. Kopā viņi bija sagatavojuši kādas simt burkas.

Pēc lietus meitenes vienmēr devās uz Dāmu dīķi. Aseldoru vectēvs tā bija nodēvējis gludu iedobi mizā, kurā pēc lietus vienmēr sakrājās dzidrs ūdens. Tā bija vieta, kur mazgāties sapulcējās visas Aseldoru dāmas.

Mija ūdenī berza sevi ar sūkli.

-   Pēc mēneša jau būs pārāk auksts. Jāizmanto iespēja.

-       Es domāju, ka Mano viņa mājā Galotnēs gan ir sava vannas istaba, piebilda Maī.

-        Un kalpones, kas noberž muguru. Un ļaudis, kas no bļodas aplaista viņu ar siltu ūdeni.

Tā bija meiteņu mīļākā spēle. Iztēloties sava brāļa Mano tagadējo dzīvi.

Ģimenē nebija pieņemts lielīties. Tātad, ja Mano aprakstīja savu lielisko dzīvi, tad patiesība bija vēl brīnišķīgāka par šiem aprakstiem. Viņš rakstīja, ka viņam piederot divas mājas. īstenībā droši vien bija visas četras. Brālis rakstīja, ka viņam esot simt septiņi pāri kurpju, bet īstenībā noteikti bija viss tūkstotis.

-        Cik žēl, ka viņš nekad neuzraksta atpakaļadresi, sacīja vecākā māsa. Mēs būtu varējušas aizrakstīt viņam arī.

-   Es gribētu viņam pastāstīt par Leksu, atbildēja Mija.

Lekss bija Olmehu, viņu kaimiņu Zemajos Zaros, vienīgais dēls.

Leksam bija zināms Mano stāsts. Arī viņš tagad sapņoja doties uz augstākiem zariem un nodarboties ar tirdzniecību. Vēl viņš sapņoja, ka ņems sev līdzi Aseldoru jaunāko meitu Miju.

Bija pagājis pusotrs gads, kopš Mija un Lekss bija iemīlējušies. Pagaidām tas viss aprobežojās vienīgi ar kopīgām pastaigām roku rokā, bet viņiem ar to pietika, lai justos gluži apreibuši. Te nu var piebilst vienīgi to, ka glītajā Leksā un viņa samtainajās acīs iemīlēties nepavisam nebija grūti, tāpat kā pretoties brūngani rudmatainās Mijas šarmam, viņas bālajai, mirdzošajai ādas krāsai, kas atgādināja mēnesnīcu, un garajām, slaidajām rokām. Jā, savā nepieradinātajā skaistumā tas bija pāris no gluži cita laikmeta.

Lekss vēl nebija runājis ar vecākiem par saviem ar mīlestību un aizceļošanu saistītajiem plāniem. Olmehi bija pārliecināti, ka dēls drīzumā pārņems saimniecības vadību viņiem piederēja lapu dzirnavas, kurās ieguva visā apkārtnē izslavētos baltos miltus.

-   Mano būtu varējis ar viņiem aprunāties.

-   Jā, atbildēja Maī.

Mija paskatījās uz savu lielo māsu, kas bija tikpat valdzinoša kā viņa pati. ļļ

-        Mīlestība gan ir dīvaina. Kāpēc tieši es iemīlējos Leksā, nevis tu? Tas ir kā zibens spēriens, un starp diviem cilvēkiem kaut kas notiek. Lekss un Mija. Mija un Lekss. Un nekas cits vairs neeksistē.

-   Jā, atbildēja Maī.

Maī ļoti labi saprata, ko māsa ar to gribēja teikt. Pēkšņi starp diviem cilvēkiem… Un nekas cits vairs neeksistē.

Jo arī Maī bija iemīlējusies Leksā. Jau piecus gadus.

Viņa nekad nebija uzdrošinājusies nevienam par to ieminēties. Un vismazāk jau Mijai. Nerunājot nemaz par Leksu. Viņa pat nezināja, kādiem vārdiem to varētu izteikt: "Tu zini, Leks, man liekas, ka…" vai urī: "Leks, es gribētu tev pateikt…" vai: "Ja es tev, Leks, teiktu, ka…"

Un pirms gada viņas mazā māšele pāris stundu laikā bija dabūjusi jauko Leksu sev. Vienkārši neko neprātojot un ļaujoties savai sirdsbalsij. Viņa pat nebija neko teikusi. Nevienu vārdu. Varbūt vienīgi viegli pieskārusies Leksa rokai.

Maī nebija dusmīga uz Miju. Arī uz Leksu ne. Viņa dusmojās uz sevi. liet bija jau par vēlu.

Tagad šeit, Dāmu dīķī, Mijai noteikti atkal būs jārunā par Leksu. Itin kā Maī vēl būtu nepieciešams pārliecināt, ka viņš ir maigs, labs, spēcīgs un tā tālāk… Maī to visu zināja labāk par ikvienu citu, jo viņa dēļ jau piecus gadus nevarēja naktīs gulēt.

Tādēļ, lai mainītu tematu, viņa iesaucās:

-   Kad Mano pārradīsies mājās, mēs viņu droši vien nepazīsim.

-   Varbūt, sapņaini noteica Mija.

Viņas ietinās lielos, zilos dvieļos un skriešus metās uz māju pusi. Tā bija pirmā oktobra diena, un likās, ka līdz salnām vairs nav tālu. Aukstums uzdzina drebuļus. Abas reizē viņas iespurdza lielajā istabā, kurā jau bija iekurta krāsns. Un pārsteigumā sastinga.

Visi bija piecēlušies kājās, un skats atgādināja atdzīvojušos gleznu.

Tur stāvēja māte, un rokās viņai bija milzīgs, kūpošs zupas katls. Abi brāļi stāvēja atspiedušies pret sienu. Aseldoru tēva raženais augums iezīmējās kā liela ēna pret gaismu, kas krita no loga rūtīm.

Kamīna priekšā, segā ietinies, sēdēja vēl kāds. Tvaiki, kas cēlās no kūpošās bļodiņas viņa rokās, aizsedza svešinieka seju.

-   Tas esmu es. Mano.

Meitenes vispirms atkāpās soli atpakaļ. No tumšajām griestu velvēm plūda klusums, kas lēni apņēma visu telpu. Pirmā tuvoties attapās Mija.

-   Mano?

-   Es lūdzu jums piedošanu.

Plauktā blakus logam stāvēja lielais albums, kurā Aseldoras kundze bija rūpīgi ielīmējusi visas no dēla saņemtās vēstules. Uz albuma bija uzrakstīts Mano Galotnēs. Itin kā tas būtu kāds romāns.

Te bija arī romāna autors tukšā un noskrandis, sarāvies un cieši ievīkstījies segā. Visu viņš bija izgudrojis. Viņš bija līdzīgs pelēkajiem rakstniekiem, kuriem nebija nekā kopīga ar viņu starojošajiem varoņiem.

Tēvs teica:

-        Mano mūs mānīja. Vairākus gadus viņš mānīja pats sevi un mūs. Viņš neizdarīja nevienu pašu pareizu izvēli. Nu, varbūt vienu atgriezties mājās. Šī pēdējā izvēle neizdzēsīs nodarījumu, bet izlabos to.

Mano bija nolicis bļodiņu malā un saņēmis galvu rokās. Jā, viņš bija atgriezies. Tas bija galvenais. Dzīve varēja atsākties. Bet tēva skaistā, zemā balss turpināja:

-   Es gribētu, lai kādu dienu Mano atkal dotos projām.

Istabā iestājās pilnīgs klusums, un visas galvas lēni pagriezās pret Aseldoru patriarhu.

Es gribētu, lai Mano reiz piepildītu savu sapni. Un viņa sapnis nav būt kopā ar mums.

-   Ir, tēt… Mano iešņukstējās.

-   Nē, tu to saki tādēļ, ka baidies.

Aseldoru tēvs pagrāba albumu un iesvieda to ugunī. Tad viņš mēģināja atgūt savaldību. Liesmas izstiepās garumā. Maī un Mija beidzot ieraudzīja arī Tobiju, kurš sēdēja pašā istabas kaktiņā blakus maizes kastei.

-   Tobij! teica Maī. Tu esi te?

-   Viņš atveda pie mums atpakaļ Mano, teica māte.

Atkal ierunājās Aseldoru tēvs:

-       Šobrīd Mano un Tobijs ir apdraudēti. Viņus meklē. Viņus vajag noslēpt. Mano varēs doties projām, kad viss būs beidzies.

-        Vispirms noslēpiet savu dēlu, teica Tobijs. Es pats kaut kā tikšu galā. Jūs nevarat Seldorā slēpt divus bēgļus. Tas būtu bīstami visai jūsu ģimenei.

Maī izsaucās:

-   Mēs nevaram pamest Tobiju likteņa varā!

Mija nebija spējīga izteikt ne vārda. Viņa tikai skatījās uz Mano. Un dejojošajās liesmās viņa redzēja, kādā nožēlojamā veidā bija beidzies viņas sapnis. Un arī mīļotā Leksa sapnis sašķīda smalkās druskās kopā ar viņējo.

Vecākais brālis Milo piebilda:

-   Tobijs vismaz nekad nav mūs krāpis.

Tobijs kādu brīdi klusēja un tad ierunājās:

-        Jūsu brālis ir dezertējis no Džo Mitča armijas. Ja viņu atradīs, tad pilnīgi droši sodīs ar nāvi. Un tikai es esmu atbildīgs par to, ka viņš pameta savu posteni. Tāpēc es gribu, lai jūs parūpētos par Mano.

Atkal iestājās klusums. Albums jau bija gandrīz pilnībā sadedzis. Mano izdzirda tēva balsi, kas teica:

-        Tur, aiz liesmām, ir pavisam neliela telpa ar ventilāciju. Viens cilvēks tajā var paslēpties. Jūs meklēs vismaz vairākas nedēļas. Jums abiem tur nebūs vietas.

-   Slēpiet Tobiju, teica Mano un juta aizžņaudzamies kaklu.

-        Nē, nomurmināja Tobijs, es tikai atpūtīšos vienu nakti un došos tālāk, līdz savai pusei Onessai.

Viens no brāļiem Milo pakāpās uz priekšu, iznākot laukā no ēnas.

-        Es pavadīšu tevi līdz Olmehiem. Tas ir nepilnas stundas gājiena attālumā no šejienes. Pie viņiem tu varēsi pavadīt visu dienu un pārlaist nakti. Tur neviens tevi nemeklēs.

Izdzirdot pieminam Olmehus, Mija notrīsēja. Tēvs neizskatījās pārliecināts.

-        Es nezinu, vai vajadzētu iesaistīt Olmehus. Man viņi šķiet ļoti patīkami, bet…

-       Tēt, viņu pārtrauca Milo, ja Tobijs un Mano tiek meklēti, tad kuru katru brīdi mēs varam gaidīt ierodamies ciemiņus. Mums jāpasteidzas. Olmehiem zem grīdas dēļiem ir pagrabs, kurā viņi glabā lapu miltus. Tobijs varētu tur pārlaist nakti.

Tobijs piecēlās.

-       Labi, es piekrītu. Es gan neesmu pazīstams ar Olmehiem, bet ja jūs domājat, ka viņiem var uzticēties… Es iztikšu bez tevis, paldies, Milo, ziņš teica brālim Aseldoram. Būs labāk, ja par Mano atgriešanos es ziņiem neko nestāstīšu.

Mija, sajutusi kā akmeni noveļamies no sirds, apsēdās krēslā Tobijs legrasījās stāstīt Leksam Olmeham par Mano. Viņa pati vēlāk visu zstāstīs.

Paņēmusi dvieli, Mija iesēja tajā maizi, sienāža gaļas ruleti un citus gardumus. Tobijs pārlika sagatavoto sainīti pār plecu un cieši visus īpskāva citu pēc cita. Kad pienāca Mano kārta, Tobijs viņam klusi )ačukstēja:

-   Atceries savu solījumu.

Un viņš cieši saņēma drauga rokas savējās.

Tad Tobijs devās laukā pa durvīm.

Aseldoru ģimene, saspiedušies pie loga, vēroja Tobiju attālināmies un zzūdam mizas taciņas galā.

Mano bija devis Tobijam solījumu. Un viņš bija devis zvērestu, pēc Kokā pieņemtajām tradīcijām piespiežot savu pieri Tobija pierei.

Tas bija noticis tieši pēc Mano lielā lēciena no zirnekļa tīkla. Tobijs, kurš turējās pie savas virves, bija paspējis viņu saķert pēdējā mirklī.

Viens pakaļ otram abi rāpās lejup pa garo zīda pavedienu. Pēc dažām minūtēm Mano teica:

-   Mēs esam galā.

-  Lieliski, atbildēja Tobijs. Kāp uz zara.

-   Bet…

-   Ātri!

-   … te nav zara…

Pavediens izrādījās pārāk īss. Zaram bija jābūt kaut kur zem viņiem, bet tas atradās pārāk tālu. Ko tagad iesākt? Ja viņi atlaidīsies no virves, tad nositīsies pret zaru. Ja rāpsies atpakaļ, tad sastapsies aci pret aci ar zirnekli.

Laiks gāja. Viņi karājās gaisā, un spēki sāka izsīkt. Tobijs ierunājās pirmais:

-       Tad, kad cilvēki atrodas briesmās, ir jādod kāds solījums. Mums ir tik mazas izredzes uz izdzīvošanu, ka mēs varam solīt kaut ko ļoti nopietnu…

-   Es, sacīja Mano, ja mēs izdzīvosim…

Kādu brīdi zēns šaubījās, jo mēģināja saklausīt kādas pārmaiņas sevī. Tad viņš turpināja:

-   Ja mēs izdzīvosim, tad es vairs nebūšu tāds, kā biju.

Viņš uzrāpās līdz Tobijam, un abi salika kopā pieres. Mano atvēra acis un piebilda:

-        Ja mēs izdzīvosim, tad es vairs ne no kā nebaidīšos… Es būšu drosmiīī… Āāāāāāāāāāāiiii!

Tas bija baiļu kliedziens. Tieši viņa acu priekšā, gatavs uzbrukumam, rēgojās zirnekļa melnās atraitnes indes dziedzeris. Radījuma ļaunais skatiens caururba tumsu.

Sajutis vēlmi nedaudz iestiprināties, zirneklis bija meties zēniem pakaļ tukšumā un laidies lejup pavedienā, kuru pamazām auda aizvien garāku. Viņa ķetnas bija reizes piecdesmit resnākas par Tobija stilbiem.

Pirmais reaģēja Mano.

-   Rāpies augšā, Tobij, es mēģināšu viņu aizkavēt.

Mano bija izvilcis nazi un grieza to gaisā ap sevi kā vējdzirnavu spārnus.

Tobijs atbildēja:

-   Es palieku ar tevi.

Viņš iešūpoja pavedienu, likdams melnajai atraitnei saprast, ka noskatītā uzkoda nebūs tik vienkārši notiesājama kā aizstāvēties nespējīgi cepumi. Zirneklis gan pierāva kājas sev klāt, kad Mano nazis tām pārāk pietuvojās, bet tūdaļ atkal tās kā bultas izšāva uz priekšu.

Ar īsu spalvu klātais zirneklis kļuva arvien nervozāks. Tobijam, par spīti situācijas draudīgumam, radās vēlme iesaukties:

-   Melnā atraitne atgādina manu vecmāmiņu!

Cīņa bija pārāk nevienlīdzīga. Zirneklis acīmredzami nebija sajūsmā par Tobija komplimentu, jo ķetnu cirtieni kļuva arvien negantāki. Viņš šos mazos radījumus apdullinās, nogalinās un ar savu lipīgo snuķi izsūks pilienu pa pilienam.

-   Nu? Ko tu apsolīji? nokliedzās Tobijs.

-   Būt drosmīgam!

Tobijs ieskatījās acīs draugam, kurš joprojām turpināja griezt ap sevi nazi, un sacīja:

-   Pagaidām tu savu solījumu turi, Mano!

Viena no kustīgajām zirnekļa kājām aizķēra pavedienu, kurā karājās abi bēdubrāļi. Tas spēcīgi noraustījās, un līdz ar to Tobijs un Mano nolaidās kādu milimetru zemāk. Pēc sekundes pavediens izstiepās vēl. Melnā atraitne saausījās.

-   Kusties, Mano, šo pavedienu vajag izstiept garāku!

Un tiešām, spēcīgās raustīšanas rezultātā pavediens kļuva aizvien garāks. Tobijs bija aptvēris, ka tīkls tajā vietā, kur bija atsiets pavediens, bija sācis ārdīties līdzīgi adījumam. Zirneklis gan neko nesaprata. Viņš bezpalīdzīgi skatījās, kā gardie kumosiņi strauji slīd projām no viņa lejup.

Visbeidzot pavediens, strauji griezdamies kā iekārts kamols, atšķetinājās, un Tobijs un Mano lielā ātrumā krita lejup. Zirneklis nolēma atgriezties savā tīklā, pirms no tā paliek pāri tikai liels caurums.

Brīnumainā kārtā zēni piezemējās uz lapas, kas apturēja viņu kritienu.

Mano ēnainajā pustumsā paskatījās uz Tobiju.

-   Kur mēs esam?

Lai labāk redzētu, Tobijs samiedza acis, bet tā drīzāk bija maigā mitro sēņu smarža, kas ļāva viņam skaļi paziņot:

-   Mēs esam klāt. Te jau ir Zemie Zari.

Pēc stundas viņi ieradās Seldorā.

Kad mazliet vēlāk Tobijs pameta Seldoru, lai dotos uz Olmehiem piederošajām dzirnavām, viņš soļoja nesteidzīgi. Zemo Zaru pierastās ainavas ļāva aizmirst par nogurumu. Ceļā sastaptie laputu mazuļi izbiedēti bēga uz visām pusēm. Viņš neviļus iztramdīja arī kādu lielu mušu,

kura tobrīd dēja. Ejot Tobijs atpleta rokas, lai piepildītu sevi ar šīs puses brīnišķīgo gaisu. Cik bieži šo pēdējo nedēļu laikā viņam bija licies, ka nemūžam vairs šeit neatgriezīsies. Un tagad viņš spraucās cauri liānām, aplūkoja zaļgani apsūnojušos mizas paugurus un applūdušās grotas.

Zēns beidzot atļāva sev iedomāties arī par vecākiem. No šīs domas sirds krūtīs salēcās. Tobijs dziļi ievilka elpu.

Sims un Maja bija sagūstīti un ieslodzīti kaut kur Galotnēs. Vai arī viņi kādu dienu vēl skatīs Zemos Zarus? Tobijam ļoti gribējās tam ticēt.

Un, neņemot vērā attālumu, kas viņus šķīra, Tobijs pačukstēja:

-   Man iet labi. Es jūs gaidu.

Tā bija gaisā uzrakstīta pastkarte. Tobijs iztēlojās, kā vēja pūsma vai varbūt tīrās sulas straume to satver un nes viņa vārdus augšup uz Galotnēm.

Tajā pašā laikā Koka augšējos zaros kādā piesmakušā cietuma kamerā vīrs pagriezās pret savu sievu. Viņš izskatījās stipri novājējis. Viņa noplīsušais krekls bija cieši aizpogāts līdz pašam zodam. Vīrs bija pakāpies uz mitrumā sapelējuša bluķīša un cauri kameras restēm redzēja sargu. Tam galvā bija cepure, sargs snauduļoja, un priekšā viņam bija sūnu alus kauss.

Sieviete bija sakrustojusi rokas virs netīrās kleitas. Viņas acis bija sausas, jo visas asaras jau sen bija izraudātas.

Vīrietis ierunājās:

-   Mana skaistā Maja…

Sieviete neatbildēja, bet šie vārdi apņēma viņas plecus kā silts lakats.

-   Maja, mīļā, es ticu, ka mūsu dēlam klājas labi.

Un viņš apskāva sievu.

Sims Lolness smaidīja.

15 Dzirnavas

Olmehas kundze, ieraudzījusi Tobiju, klusi kliegdama, uzrāpās uz krēsla.

Tik savādi tika uzņemts trīspadsmitgadīgais jaunais draugs uz spēku izsīkuma robežas.

Kad Tobijs ieradās dzirnavās, pulkstenis rādīja desmito rīta stundu. Viņš domāja, ka sastaps visus mājiniekus, jo pēc lietus dzirnavnieki nevar ievākt lapas malšanai tās ir izmirkušas un no tām sanāktu vienīgi putriņa, kas nebūtu derīga ne baltmaizes, ne smalkmaizīšu mīklas pagatavošanai.

Bet virtuvē atradās vienīgi Olmehas kundze. Tobrīd viņa ar sūkli tīrīja lapu pārvadājamos ratiņus. Tie bija pelēki ratiņi, kas atgādināja kasti uz riteņiem; šai kastei bija divas atveres viena augšpusē un otra apakšā, lai lapu gabalus no ratiņiem varētu ielādēt tieši pagrabā.

Beidzot pārstājusi pīkstēt, viņa izstostīja:

-   Bet… Kas tas… Ko tu te dari?

Tobijs pārlaida sejai plaukstu.

-        Man ļoti žēl, ka jūs iztraucēju, Olmehas kundze. Man ir nepieciešama palīdzība.

-   Es… Mana vīra nav mājās. Es nezinu… Ko tu, bērns, gribi?

To sakot, Olmehas kundze norāpās no krēsla.

-   Lekss arī ir projām. Viņš būs mājās tikai rīt. Aizgāja pēc olām tur, lejā.

Tobijs notrīsēja.

-   Lejā?

-   Pie robežas… -Ā…

-   Pie Li. Elišas Li un viņas mātes.

&gt;

-   A… vēlreiz novilka Tobijs.

-        Mēs gatavojam rezerves ziemai. Bruņutis šogad labi dēja. Bet tu man tagad saki…

-   Vai viņām klājas labi?

-   Kam? Vai brunutīm?

-   Elišai un viņas mammai.

-   Es domāju, ka jā. Es nezinu. Tobijam izlauzās gara nopūta.

-   Nu, ko tu, mazais, gribi? teica Olmehu māte, noliekusies pār zēnu. Tajā brīdi Tobijam radās vēlēšanās ņemt kājas pār pleciem un skriet

pie Elišas. Brīdi viņš klusēja. Tobija plakstus vilka lejup kāds neredzams spēks, un viņš sagrīļojās.

Sieviete pastūma zēnam krēslu. Viņš palika stāvam, pieturoties pie krēsla atzveltnes. Pēkšņi viņš sajuta milzu nogurumu. Olmehu māte ierunājās:

-        Es domāju, ka tu esi tur augšā. Par jums, Lolnesiem, runā visās malās… Saka, ka jums esot bijušas nepatikšanas.

-   Man nepieciešams atpūsties līdz rītdienai, nomurmināja Tobijs.

-        Hm… Tas mums nav visai izdevīgi… Redzi, mums ir tikai divas gultas.

Nebūtu viņš bijis tik noguris, Tobijs atbildētu, ka Leksa gulta taču ir brīva un ka ģimenes mātei droši vien ir citi iemesli atteikt pajumti, bet viņš teica:

-   Man nevajag gultu… Es varētu gulēt jūsu pagrabā.

-   Bet…

-   Es jūs lūdzu. Ļoti. Es esmu…

Krēsls zem viņa rokas notrīcēja.

-   … noguris…

Olmehas kundze nedaudz pastūma uz priekšu lapu ratiņus. Zem tiem atklājās grīdā ierīkota lūka. Viņa to atvēra, nebilzdama ne vārda. Tobijs jau līdz pusei bija pagrabā. Pirms viņš tajā pazuda pavisam, zēns vēl palūdza:

-        Pēc tam atstumiet ratiņus atpakaļ vietā. Nesakiet nevienam, ka es esmu šeit. Es jūs lūdzu.

Viņa tikai skatījās uz bālo, noplukušo puisēnu, kurš nomurmināja:

-   Paldies.

Lūka virs Tobija aizvērās. Viņš dzirdēja, kā ratiņi tiek atstumti vietā. Tīkama miltu smarža kairināja puisēna nāsis. Viņš iedomājās savu māti un viņas cepto, vēl karsto maizi. Biezas šķēles ar sviestu.

Vēl pēc mirkļa viņš jau bija saldi iemidzis.

Kad Tobijs pamodās, viņam nebija ne mazākās nojausmas par to, cik varētu būt pulkstenis. Viņam šķita, ka miegā ir dzirdējis soļus un balsis sev virs galvas. Viņš atcerējās kādu dusmojamies. It kā mājās pārnākušais Olmehu tēvs būtu bijis pārskaities uz sievu… Bet, ņemot vērā to, ka mājā viss likās klusu un mierigi, Tobijs nolēma to uzskatīt vienkārši par nelāgu sapni.

Zēns izstaipījās un tumsā sataustīja sainīti, kuru bija dabūjis Seldoru mājās. Viņš apēda itin visus gardumus līdz pēdējam. Jā, viņš labi atpazina Aseldoru fermā gatavotos labumus, atceroties arī citas reizes, kad viņi bija devuši Tobijam līdzi visādus našķus, ko uzēst pa ceļam, kārtainās mīklas pīrādziņus, laputu čipsus un pastētes, kas liktu aizkustinājuma asarām sariesties acīs pat pašiem sienāžiem, no kuriem tās bija pagatavotas.

Tobijs atcerējās, ka pats nebija neko apsolījis, sastopoties ar zirnekli. Baudījums, kādu zēns sajuta pēc maltītes, lika viņam klusībā dot sev solījumu iemācīties kādu dienu gatavot ēdienu.

Tad viņš izdzirdēja ratiņus sakustamies. Lūka nočīkstēja un atvērās. Tobijs ieraudzīja Olmeha kunga seju. Vīrs smaidīja platu smaidu un rāmā balsī jautāja:

-        Vai viss kārtībā, manu mazo zēn? Lisella man izstāstīja, ka tu gribēji pie mums atpūsties. Paliec, cik ilgi gribi, mazais. Vai nevēlies kaut ko uzēst?

-  Paldies, kungs, man ēdamais ir pašam līdzi.

-   Labi, teica Olmehu tēvs. Tad jau viss kārtībā.

Viņš jau bija aizvēris lūku, bet tad kaut ko atcerējās un atvēra to vēlreiz, lai piebilstu:

-       Mēs pēc kādas stundas abi ar Lisellu dosimies lasīt lapas, pirms uznāk tumsa. Kad atgriezīsimies, tu varēsi uzēst kaut ko siltu.

Un viņš no jauna aizvēra lūku. Ratiņi atgriezās savā vietā. Tobijs palika nekustīgi sēžam pagraba tumsā.

Nepagāja ne stunda, kad Olmehi uzvilka savas darba virsjakas un aizslidināja aiz jostām sirpjus. Viņi nostūma no lūkas ratiņus un trīs reizes pieklauvēja pie lūkas vāka, uz ko sadzirdēja atsaucamies Tobija balsi.

-  Mēs drīz atgriezīsimies, solīja Olmehi.

Un viņi devās laukā no mājas.

Olmehas kundze vilka ratiņus, un vīrs tos stūma no aizmugures. Netālu no dzirnavām miza veidoja valni, kas iezīmēja viņu dārza robežu.

Tur viņus sagaidīja piecpadsmit vīru vienība.

Olmehi juta, kā viņu kājas sagrīļojas. Olmehas kundze pagriezās pret vīru. Viņš pagāja pretī vīriem. Tie bija ģērbušies mēteļos un cepurēs.

-   Nu? viens no viņiem vaicāja.

Olmehu tēvs atbildēja:

-   Es… Viss ir tā kā, es jums teicu.

-   Mazais ir pagrabā, piebilda viņa sieva.

Vīrs saberzēja rokas. Uz Olmehiem viņš pat vairs neskatījās. Olmehas kundze paspēra soli uz priekšu, vaicājot:

-   Un nauda? Kad mums to izmaksās?

Atbilde uz viņas jautājumu bija skaļi smiekli, it kā viņa būtu izstāstījusi vīriem jautru anekdoti. Kaujas vienība ielenca māju.

Olmehu pāris atsāka savu gājienu. Viņi stūma ratiņus, bet sejas bija pārvērtušās, un abi svīda lielām lāsēm…

-   Ko mēs esam izdarījuši, Lisella? Ko mēs esam izdarījuši!

Šī Džo Mitča Koksaimniecības vienība bija izveidota no viņa labākajiem vīriem.

Tas patiesībā nozīmēja no pašiem nejaukākajiem. Tie bija paši riebīgākie riebekli, kādi vien iespējami.

Piecpadsmit īpašiem uzdevumiem sagatavoti vīri ielenca dzirnavas no visām pusēm. Viņu soļi bija viegli kā svārciņos tērptām balerīnām, tikai viņi bija krietni labāk apbruņoti. Katrs logs, katras durvis, katra iespējamā izeja tika nosegta. Viens vīrs pat pieķērās pie nekustīgā dzirnavu spārna.

Džo Mitčs būs apmierināts. Notveršana izskatījās lieliski noorganizēta.

Vienas sekundes laikā ar liesmu metēju tika izgāztas durvis. Četri vīri skriešus metās mājā. Katram uz pleca bija arbalets. Vēl pēc vienas sekundes viņi stāvēja ap lūku. Piektais vīrs pienāca, lai atdarītu vāku. Pārējie viņu apsargāja.

Ar vienu spēcīgu vāles belzienu pietika, lai vāks tiktu sadragāts. Četri uzvilkti arbaleti mērķēja pagrabā, no kura neatskanēja ne mazākais troksnītis. Tobijs droši vien būs cieši aizmidzis. Kaujas vienība varēs viņu vienkārši uzlasīt.

Visiem pa priekšu pagrabā ielēca vienības komandieris. Viņš izstiepa lāpu un tās gaismā ieraudzīja milzīgu kaudzi miltu, kas aizpildīja lielāko telpas daļu. Vairāk pagrabā nekā nebija.

Vīrs pasmaidīja. Viņš visu bija paredzējis. Komandieris deva dažiem vīriem zīmi nokāpt pagrabā. Ar dakšām viņi sāka durstīt miltu kaudzi, gaidot, kad atskanēs sāpju kliedziens, kas nodos bēgļa atrašanās vietu.

Tā viņi, vairākās grupās sadalījušies, veselu stundu rakās pa miltiem, veltīgi meklēdami Tobiju.

Pēc stundas viņi atgādināja piecpadsmit sniega statujas. Visi kā viens kāsēja, mutes tiem bija pilnas ar lipīgu miltu masu un plaušas ar miltu

putekļiem. Milti bija aizlipinājuši acis, mutes un ausis. Tie bija sabiruši visās drēbju spraugās.

Komandieris vairs neizskatījās gluži tik lepns kā operācijas sākumā. Miltiem piebirušu galvu viņš skaļi nošķaudījās tieši uz savas lāpas. Pēkšņi viņš pacēla skatu augšup un uz sienas ieraudzīja ar ogli uzšņāptu uzrakstu. Pietuvinājis lāpas uguni, viņš saskatīja, ka tas bija visā Kokā pazīstams skaitāmpants:

Uz dzirnavām es gāju Pēc mazas maizītes, Bet atradu uz dēļiem Vien baltas pelītes.

Pagraba tumsas ieskauts, viņš ilgi blenza uz neveiklā rakstā uzskribelēto Tobija vēstījumu.

Viņa rokaspuiši tam pievienojās vēl baltāki un miltaināki par dziesmiņā pieminētajām pelēm. Arī viņi izlasīja uzrakstu. Komandiera seja atgādināja dusmīgi savilktu klauna viepli.

Pēc vairāku minūšu gājiena Olmehi apstādināja ratiņus, atslienot tos pret izliektu, nokaltušu zaru. Viņi apsēdās uz kāda samezglojuma kokā. Uz zemes vēl vietām bija peļķes no vakardienas lietus.

-   Mēs esam izdarījuši kaut ko nelāgu, Lisella.

-        Mēs pārdevām divpadsmitgadīgu bērnu, kurš gribēja pie mums paslēpties.

Olmehas kundze sāka šņukstēt.

-        Un ko mēs teiksim Leksam? Viņš nekad nebūtu pieļāvis šādu mūsu rīcību…

-   Divpadsmitgadīgu? pēkšņi atskanēja balss no nekurienes.

Tobijs izmantoja šo mirkli, lai darītu zināmu savu klātbūtni. Abi

Olmehi pārbīlī vienlaikus noslīga pie zemes. Ratiņu augšējā atverē parādījās nedaudz miltiem piebirusi Tobija galva. Viņš pārjautāja:

-   Divpadsmitgadīgu?

Šis skats atgādināja ainu no leļļu teātra, bet Tobijam nepavisam ienāca smiekli. Viņš paskatījās uz abiem dzirnavniekiem ar tādu skaienu, kas liktu sabirzt skaidās viscietākajai pagalei.

Viņa dusmas pieņēmās spēkā jau veselu stundu. Kopš brīža, kad vecais Olmehs bija teicis, ka viņi dosies vākt lapas. Lasīt lapas! Dienā, lad viss ir izmircis! Vai viņi tiešām uzskatīja Tobiju par pēdējo idiotu? Ziņām tūdaļ bija skaidrs, ka briest sazvērestība, tādēļ zēns nekavējoties &gt;a apakšējo atveri bija ielīdis ratiņos.

Tobijs joprojām šaustīja nabaga dzirnavniekus ar savu neganto skaienu.

Pirmām kārtām man nav divpadsmit, bet trīspadsmit gadu. Pat eciem, puvušiem zariem vajadzētu prast tik tālu izskaitīt. Nākamā doma, kas iešāvās Tobijam prātā, bija tāda, ka Olmehiem ilnīgi pietiks ar sodu, kas viņus sagaida. Šajā ziņā viņam nebija nekādas gas piepūlēties. Džo Mitča dusmas būs pilnīgi pietiekama samaksa par odarijumu. Tobijs izlēca no ratiņiem. Tad palieciet sveiki! Un devās projām. Bija jau gandrīz nakts.

Visa Tobija ticība cilvēkiem un tas mazumiņš cerības, kas viņam vēl ja palicis, pēc šiem notikumiem dzirnavās varēja izgaist. Bet Tobiju idīja kaut kur tālumā mirdzošā Elišas gaisma. Viņš nolēma vairs kur neapstāties un taisnā ceļā steigties pie savas draudzenes. Sākumā viņš bija domājis iegriezties savu vecāku mājā Onessā, lai ut mirkli uzmestu acis vietai, kuru atstājot viņi bija pieļāvuši liktenīgu īdu. Tagad viņš zināja, ka nedrīkst apstāties ne uz mirkli.

ziņš ieradās pie draudzenes mājas pašā nakts vidū. Zēns pietupās uz zas, kas tai vietā veidoja nelielu slīpumu, pielika īkšķi pie zobiem un svilpās kā cikāde. Mājā valdīja tāds pats miers un klusums kā līdz šim. īš nosvilpās vēl trīs reizes.

ziņa droši vien gulēja. Tobijs neuzdrošinājās sacelt lielāku troksni, iš devās sūnu krūmāja virzienā, šķērsoja to un nonāca pie graudainas

mizas nogāzes, kur zēna acu priekšā pavērās iespaidīga ainava. Tur bija ezers, kas spoguļojās augošā mēness spožajā gaismā.

Tobijs sajuta, kā viņu pārņem milzīgs miers, un lēnām sāka kāpt lejup pa krauju. Kājas atrada ierastos izciļņus. Viegls kā spalva, viņš gandrīz nemanāmi skāra ar pēdām mirdzošo koka virsmu.

Tobijs atlaidās ezera krastā.

Dažas lielas lapas bija iekritušas ūdenī un veidoja lielas, rāmas salas. Pirms piecām naktīm viņš bija gulējis augšā mizas caurumā un lūkojies debesīs. Tagad Koks pamazām sāka iegūt rudenīgas nokrāsas. Rūsgana atblāzma caurauda nakts tumsu.

Viņa lielais skrējiens šeit varēja arī beigties.

Viņš labprāt gaidītu savus vecākus te, ezera krastā. Kādu dienu viņi būtu klāt ar nelieliem koferīšiem rokās un mēteļiem uz rokas.

-   Lūk, arī mēs…

-       Tev bija ilgi jāgaida, bet tagad tas viss ir beidzies, teiktu viņa māte zem cepures tīkliņa. Redzi dzīve sākas no jauna.

Tobijs redzēja šo sapni, gulēdams savā līcītī pie ezera. Bet kādā sirds kaktiņā jau rosījās visi piedzīvojumi, kas viņu vēl tikai gaidīja. Sapnis bija vairāk nekā labs, Tobijs tajā patvērās kā zem lielas dūnu segas, kad laukā snieg.

Un tad viņš izdzirdēja rudens naktij gluži netipisku skaņu. Tā bija cikāde. Tobija acis plaši iepletās. Viņš tā bija gaidījis šo brīdi. Kāda ēna nostājās starp viņu un mēnesi.

-  Vai tu sapņo?

Elišas jautājumu pavadīja dzidri smiekli, kas Tobijam atgādināja zvārgulīšu skaņas.

-   Jā, es sapņoju!

Katra sekunde bija bieza un salda kā krēma kūka.

-   Un vai tavam sapnim ir labas beigas? turpināja Eliša.

Tobijs atbildēja to, ko patiesi domāja:

-  Tas ir atkarīgs no tevis.

Otrā dala

…

16 Pagrīdē

Ja mušas kāpuram, līdzīgi kā novelkot zeķi, novelk ādu, lai izgatavotu guļammaisu vai nelielu dārza siltumnīcu, tad pāri paliek balta, lipīga masa.

Plikadīdas bija klāti ar šādu pretīgu līmi izskatījās, ka viņu āda būtu pārvārīta verdošā ūdenī.

Viņi izlēca no krūmiem, aurodami pilnā rīklē. Eliša pārtrauca peldēt un skatījās uz trim Plikadīdām, kuri, vētraini plātīdamies ar rokām, uzmeta viņai virsū tīklu ar lielām, retām acīm. Tad viņi izvilka tīklu krastā.

Tobijs gribēja mesties viņiem virsū, bet kājas likās ieaugušas zarā. Zēns trīcēja kā lapa. Arī pakliegt viņš nespēja, jo no balss bija pāri palikusi vien smalka, gandrīz nedzirdama čukstoņa.

Eliša tīklā nekustējās. Viņa ļāva visam iet savu gaitu. Ar roku viņa viegli pamāja Tobijam. Meitene neizskatījās skumja.

Kad Tobijam beidzot izdevās atbrīvot kājas no mizas tvēriena, viņš skaļi iekliedzās un pamodās. Nakts bija klusa. Tobijs pavilka segu, lai ciešāk ietītos tajā.

Nejaukais sapnis bija viņu sastindzinājis un izmērcējis ledainos sviedros.

Jau mēnesi Tobijs gulēja alā, kas bija izveidojusies mizas stāvajā krastā ezera viņā malā. Pati grota bija pietiekami plaša un augsta, bet tās ieeja tik šaura, ka mušas kāja tajā iesprūstu.

Eliša tur bija zēnu aizvedusi jau pirmajā viņa atgriešanās naktī.

Kad Tobijs norāpās pa stāvo krauju un atklāja alu, viņš sāka protestēt. Klusībā viņš sapņoja par Elišas mātes ceptajām gardajām pankūkām un viņu mājas krāsainajiem, mīkstajiem matračiem. Bet Elišai bija izdevies zēnu pārliecināt, ka par viņa klātbūtni nevienam nav jāzina, pat ne Išai Lī.

Izrādījās, ka šī uzstājība bija vietā, jo jau nākamās dienas rītā pie Lī mājas durvīm klauvēja Džo Mitča patruļa.

Eliša devās atvērt. Viņas māte bija devusies apkopt bruņutis. Izdzirdējusi klauvējienus pie durvīm, Eliša aši pārvilka apģērbam pāri naktskreklu un sabužināja matus, lai atgādinātu cilvēku, kurš nupat ticis pamodināts. Aiz durvīm atradās tikai divi vīri. Citi droši vien gaidīja augstāk.

-   Labdien, teica Eliša un nožāvājās, cik saldi vien spēja. Abi tipi stāvēja un blenza. Meitenei bija divpadsmitarpus gadu, bet vecumu no skata vien bija grūti noteikt. Viņas apģērbs lika negaidītajiem ciemiņiem atkāpties. Vīri netika gudri, vai viņu priekšā atrodas bērns vai jauna sieviete pavisam vieglā apģērbā.

Nevarēdami saprast, kādā tonī vajadzētu runāt, vīri klusēja. Bet nekādi galantie džentlmeņi tie vis nebija, tādēļ viņi žigli vien atgriezās pie saviem primitīvajiem refleksiem:

-   Mums jāpārmeklē māja!

Eliša pasmaidīja.

-   Man reiz izdevās izmācīt kādu blakts mazuli teikt "labdien", šķiet, ka tam vajadzētu izdoties arī ar diviem tarakāniem… Labdien! viņa atkārtoja.

Minētie tarakāni izskatījās manāmi apmulsuši. Parasti šādu mazu blusu Elišu viņi būtu varējuši izsmērēt gar sienu, bet Eliša bija Eliša un ne mazākā mērā neradīja vēlmi viņu izsmērēt gar sienu.

Drīzāk viņa bija tā, kas ar savu lielo acu dzēlīgo un šaudīgo skatienu šobrīd vīrus padarīja melnus un maziņus. Viņi atkāpās soli atpakaļ. Viens no vīriem nobubināja:

-   Lab… dien.

-   Mums jāpārmeklē māja, kā tāds plānprātiņš atkārtoja otrs.

Eliša uz otro vīru paskatījās ar dziļu un patiesu nožēlu. Tad viņa teica

pirmajam:

-        Jūs, kungs-kurš-protat-pateikt-labdien, nāciet iekšā, bet es palūgšu atstāt ārpusē jūsu kompānijas dzīvnieku.

Tas, kurš bija atņēmis labdienu, redzēja, kā viņa biedrs kļūst koši sārts. Pats viņš iegāja mājā. Eliša aiz viņa aizcirta durvis. Otrs ciemiņš apstulbis palika ārpusē.

Meitene apsēdās zemē pie ugunskura. Vīrietis, ieraudzījis mājas iekšpusi, saprata, ka to pārmeklēt varēs vienā mirklī. Viņš pastūma sāņus dažus krāsainos aizslietņus, pārcilāja dažus matračus un devās atpakaļ pie Elišas:

-   Es… Paldies, jauk'ndz. Es jau pārmeklēju…

Pieklājība viņam bija kas jauns, un pēkšņi viņš atklāja prieku, kādu tā sniedz. Un, kad jau ir sākts, tad apstāties vairs nav iespējams:

-        Man ir ārkārtīgs… gandarījums jums pateikties… par šo uzņemšanu… ja es varu jums atļauties šādi izsacīties.

Eliša tikko valdījās, lai nesāktu locīties smieklos. Viņa piemeta jaunu pagali ugunskuram. Krietni saņemoties, meitenei izdevās atbildēt:

-  Atļaujieties, dārgais Tupeni…

Vārdu "tupenis" reizēm lietoja viņas māte, un Elišai nebija ne mazākās nojausmas, ko tas nozīmēja. Vīrs izskatījās glaimots un vairākas reizes neveikli paklanījās.

-        Mana liela atvainošanās, jauk'ndz. Mēs jūs vairāk neapgrūtināsim ar atkārtotu meklēšanos…

Un viņš atmuguriski kāpās uz durvju pusi. Eliša tā valdījās, lai nesmietos, ka acīs viņai sariesās asaras. It kā ar to visu vēl nebūtu gana, Mitča vīrs murmināja:

-  Jūsu padevīgais kalps Tupenis… Visu cieņu, jauk'ndz…

Beidzot viņš bija ticis laukā no mājas un delikāti aizvēra aiz sevis durvis.

Eliša pieskrēja un piespieda pie tām ausi. Ārpusē ticis, vīrs uzkliedza savam biedram:

-        Nu? Tu tagad es' lepns par sevi, neaudzinātais blēdi! Ne jau tevi no gultas izcelta dāma pagodinās par Tupeni!

-   Bet…

-   Nav nekāds bet…

-   Piedošanu…

-   Piedošanu! Nevis "piedošanu" jāsaka, bet gan: piedodiet, Tupeni!

-   Labi, labi, Tupeni. Piedodiet, Tupeni.

Alā vēl ilgi atbalsojās viņu smiekli, kad Eliša atstāstīja šo apciemojumu Tobijam. Viņi vairākas reizes atkārtoja: "Jūsu padevīgais kalps Tupenis," un klanījās līdz zemei.

Elišas dzīve tagad bija sadalīta divās daļās mājās pavadītais laiks un ar Tobiju pavadītais laiks. Mātei viņa pāris reižu dienā mēdza teikt:

-   Es aiziešu līdz ezeram mazliet nopeldēties… Drīz būšu.

Tā kā pārējā laikā viņa apzinīgi palīdzēja mājas darbos, tad māte viņai šo prieku neliedza.

Pa ceļam Eliša paķēra mazu bļodiņu, kuru mēdza paslēpt mizas šķirbā netālu no mājas. Tajā viņa slepeni salika ēdiena paliekas no maltītēm. Par laimi, mamma kādu rītu bija teikusi:

-  Ja tu tik daudz peldies, tad tev arī vairāk jāēd.

Un katru dienu viņa gatavoja Elišai aizvien lielākas porcijas.

Bļodiņu Eliša nesa Tobijam, kurš nebija zaudējis apetīti. Pie viena viņi mazliet aprunājās. Dažreiz Eliša viņam izstāstīja jaunākos tuvākās apkaimes notikumus:

-   Iedomājies, Olmehu dzirnavas izdemolētas.

Tobijs nebija Elišai izstāstījis par notikumiem dzirnavās, jo negribēja runāt par nabaga cilvēku pastrādāto nodevību. Eliša turpināja:

-       Tas bija Lekss, kurš atrada dzirnavas nopostītas. Viņa vecāki bija pazuduši. Visi domā, ka viņus ir aizturējis Džo Mitčs. Lekss devās viņus meklēt. Arī par Leksu nekas vairāk nav zināms.

Tobijs klausījās un domāja: "Nabaga ļautiņi, viņi bija sagatavojuši paši savu nelaimi gluži kā saldo ēdienu gabaliņš baiļu, saujiņa melu, labi daudz vājuma un daži grami ambīciju. Un tagad viņu dēlam nāksies to notiesāt."

Vairākas reizes Tobijs bija redzējis medniekus lodājam ap ezeru, tādēļ pats iznāca no alas vienīgi naktīs.

Tumsā viņš nogāja lejup pa krauju un pastaigājās pa ezera krastu, mētājot pa ūdens virsu plakanus akmentiņus, kas atstāja aiz sevis mēness gaismā mirdzošas vagas. Turpat pludmalē viņš apmeta dažus salto, lai nezaudētu fizisko formu. Reizēm zēns vienatnē uzspēlēja Jautro bumbu ar paša izgatavotu bumbu no smalkām skaidām, citreiz atgūlās un pavadīja daļu nakts, raugoties zvaigznēs, par spīti salam, kas ar katru nakti pieņēmās spēkā.

Dažreiz arī Eliša nakts vidū viņam pievienojās. Viņai bija izdevies, nepamodinot māti, izlavīties no mājas un atnākt līdz ezeram.

Tādos brīžos Tobijs reizēm viņai pavaicāja par Plikadīdām. Vairākas reizes meitene neatbildēja uz jautājumu, izliekoties, ka sadzirdējusi tālumā troksni vai ieraudzījusi ūdenī ēnu, kas it kā peldēja uz viņu pusi. Bet, kad Tobijs uzstāja, viņa atbildēja izvairīgi:

-   Es neko daudz par viņiem nezinu… Stāsta jau visu kaut ko. Nevajag tenkas ņemt par pilnu. Viņi ir zemāk, otrpus robežai…

Savas īsās un briesmīgās atgriešanās Galotnēs laikā Tobijs bija dzirdējis, ka Plikadīdu jautājums kļūst arvien nozīmīgāks. Bērns būdams, viņš reti kad bija dzirdējis sarunas par šo tematu, toties tagad tas nodarbināja visus prātus. Ja varēja ticēt Mano Aseldora vārdiem, tad beidzot esot tikusi publiskota EL Blīsa, Leo Blīsa tēva un slavenā piedzīvojumu meklētāja, lieta, kas liecināja par viņa bojāeju, pārejot lielo robežu. Tas notika, kad mazajam Leo bija tikai divi gadi, un tolaik viņa tēva nāves iemeslu neatklāja, toties tagad bija skaidrs, ka vainīgie ir neviens cits kā Plikadīdas. Viņi bija nogalinājuši El Blīsu. Kaimiņu būšanas Komiteja izplatīja šo vēsti pa visiem skaļruņiem. Bija pamats bažīties, ka Kokā varētu būt iefiltrējušies Plikadīdu spiegi. Lai nebūtu skaļi jāizrunā vārds "Plikadīda", cilvēki lietoja apzīmējumu "draudi" un izrunāja šo vārdu ar noslēpumainu sejas izteiksmi.

Tobijs neatlaidīgi turpināja:

-   Bet visi taču runā, ka…

-   Tie, kuri runā, paši nevienu nav redzējuši!… Eliša viņu pārtrauca.

-   Un tu?

-   Zini, ko, meitene turpināja, kad es pirmo reizi sastapu maijvaboli, es no šausmām sāku skaļi brēkt. Toreiz es domāju, ka man ir gals klāt, jo biju dzirdējusi, ka maijvaboles ēdot bērnus. Maijvaboles taisa troksni un drusku apgrauž zarus, bet tās nenodarīs pāri pat mušai! Nevajag vienmēr klausīties, ko runā citi. Ja, piemēram, tev cilvēki būtu iestāstījuši, ka es esmu pretīga stulbene, mēs nebūtu kļuvuši draugi, bet tu savukārt visiem stāstītu, ka tur pie ezera dzīvo viena pretīga stulbene.

-   Par maijvabolēm, atbildēja Tobijs, es būtu ar mieru tev noticēt, ka tās nav nemaz tik nejaukas. Iespējams, ka runas par Plikadīdām arī ir pārspīlētas… bet to Elišu to gan es neparko negribētu savā ceļā sastapt!

Eliša tēlotās dusmās metās Tobijam virsū, nogāza viņu zemē uz mizas un, atlauzusi zēnam abas rokas uz muguras, uzsēdās viņam virsū. Viņa bija pārsteidzoši stipra. Tobijs smiedamies lūdza apžēloties. Elišas mati kutināja viņa kaklu. Meitene atlaida savu upuri un nostiepās zemē zēnam blakus.

Viņi gulēja uz mizas, sānus kopā saspieduši. Tā viņi jutās drošībā tāpat kā toreiz, kad abi bija apmaldījušies pamestajā savvaļas bišu stropā, kas pēc tam bija kļuvis par viņu apburto pili. Viņi skraidīja pa zeltainajām ejām, kas veda uz kapelām; no kapelu griestiem lejup nokarājās medus stalaktīti. Šis strops bija Elišas iemīļotākā uzturēšanās vieta. Nāvējošais bišu strops, tukšs un pamests, no pekles bija pārvērties paradīzē. Līdzīgi bija ar ezera krastiem, kad tur neklejoja Tobija mednieki.

Viņi klausījās viļņos, kas sitās pret ezera krastu, un vējā, kurš spēlējās kailajos zaros. Ezers bija aprijis pēdējās tajā iekritušās lapas. Vairs nebija manāmas apaļās ūdensblusu muguras, kas vasarā gulšņāja uz ūdens.

Viņi iemiga. Eliša bija sarāvusies kamolā. Tikai viena roka bija ārā no apmetņa un nedaudz spieda Tobija plecu.

Bet Tobijam ne prātā nenāca žēloties par šīm brīnišķīgajām sāpēm.

Novembris pagāja apmēram tādā pašā garā, pat pārāk mierīgi, lai neliktos aizdomīgs, un laiks pieturējās tieši tik vēss, ka ļāva aizmirst par ziemas tuvošanos un to, ka vajadzētu tai sagatavoties. Ziema pārsteidza visus pēkšņi, vienas nakts laikā, un te arī stāstam varētu būt gals.

Tās būtu skaistas beigas, kas vēstītu: "Ziema paņēma Tobiju savās skavās, un par viņu vairs netika runāts."

Bet, tā kā parasti tie ir sīkumi, kas maina notikumu gaitu, tad arī šoreiz, pateicoties kādam sīkumam, Tobija stāsts var turpināties.

Šis "sīkums" patiesībā bija veselus astoņus centimetrus garš, un tā spārnu pletums atvērumā bija veseli desmit centimetri. Šis "sīkums" pārvietojās ar vidējo ātrumu astoņdesmit kilometri stundā, un kādā no saviem agrajiem pētījumiem Sims Lolness bija pierādījis, ka šis "sīkums" no Koka līdz Mēnesim varētu nokļūt sešos mēnešos, sešpadsmit dienās un četrās stundās.

"Sīkums" beigts nokrita pie Išas Lī kājām tieši pirmajā decembrī.

Tā bija zilā spāre.

Spārei starp žokļiem spirinājās vēl dzīvs ods, ko tā bija noķērusi lidojumā. Tūlīt pēc tam viņa bija mirusi tajā skaistajā nāvē, kādā iet bojā lielākā daļa spāru, iestājoties pirmajam salam.

Iša Lī stāvēja ar ieplestu muti. Turpat zemē mētājās milzu lidaparāts. Viņa pat nepamanīja, kā odam izdevās atbrīvoties no lielā zvēra žokļiem un, palaikam nedroši iesīcoties, aiztenterēt nezināmā virzienā. Išas prātu neaizņēma arī domas par spāres traģisko galu, ko tā bija sagaidījusi līdzīgi kareivīgai dāmai, kas zobojas par pensijas vecumu.

Iša domāja par ko gluži citu.

Viņa domāja par to, ka ziema ir klāt. Jā, tieši šeit. Un vēl par to, ka ziema, kas ar savu pirmo skūpstu nopļauj ātrāko kukaini Kokā, kurš pārvietojas ar astoņdesmit kilometru ātrumu stundā, būs ļoti nežēlīga.

Atstājot milzīgā insekta atliekas tur, kur tas bija nogāzies, Elišas māte iegāja mājā. Viņa paņēma lielu auduma maisu un iekrāva tajā pusi no pieliekamā kambara satura. Tad viņa skriešus metās pie Kima un Lorkas viņu jaunajām bruņutīm. Šī bija jau ceturtā paaudze kopš tā laika, kad reģionā bija ieradušies Lolnesi, tas bija pirms pieciem gadiem. Blakus bruņutu novietnei bija neliela telpa, kurā sieviete uzglabāja pēdējās šajā sezonā izdētās olas. Arī no tām viņa labu daļu salika maisā un tad devās cauri sūnu mežam pa taciņu, kas veda uz ezeru.

Viņa virzījās uz priekšu noteiktiem soļiem, ar maisu uz pleca, pretī ledainajam vējam, kas bija pārņēmis Koku. Nonākusi līdz vietai, no kuras pavērās skats uz ezeru, Iša pārsteidza savu meitu, kas tieši tobrīd devās mājup.

Eliša spēji apstājās savā straujajā skrējienā un pārsteigta skatījās uz māti. No malas viņas izskatījās kā divi satraukti vienas un tās pašas personas atspulgi. Iša un Eliša.

-   Nu, Eliša, atkal peldējāmies? ierunājās māte.

-   Jā, mammuc.

-   Nenosali?

-   Nē, mammuc'.

-  Tu esi par to pārliecināta?

-  Jā…

Iša tikai pamāja ar roku ezera virzienā. Eliša pagriezās. Visa ezera virsma bija aizsalusi.

-   Un vai tu nesadauzies, kad lec ūdenī? Elišas vaigi bija piesārtuši. Viņa kodīja lūpas.

-   Es, mammu, nepeldējos.

-   Un vakar?

-   Vakar arī ne, mammuci… Un visu iepriekšējo mēnesi…

-   Kur viņš ir?

-   Kas?

Iša nedusmojās, bet viņu pārņēma nepacietība.

-   Saki ātri! Kur viņš ir?

Stindzinošais vējš pieņēmās spēkā, un nebija vairs tālu līdz tumsai.

-   Viņš ir tur augšā, mammuc'.

Iša Lī pagāja garām Elišai, teciņus noskrēja lejup pa nogāzi, apgāja ezeru un sāka rāpties augšup pa pretējā krasta krauju. Meita ar pūlēm tika līdzi mātei, lai gan pirmā uz muguras nesa lielo maisu.

Tobijs zīmēja uz alas sienām. Par krāsu viņš izmantoja sarkano pelējumu, ko vēlā rudeni var atrast ezera tuvumā. Viņš zīmēja ziedu. Orhideju.

Ļaudis zināja stāstīt, ka senos laikos Kokā bija augusi puķe. Kāda orhideja bija atceļojusi no nekurienes un iesakņojusies vienā no augšas zariem. Zieds bija gājis bojā 1. decembrī tas notika, pirms bija dzimis Tobijs, viņa vecāki un vecvecāki.

Kopš tā laika 1. decembrī Kokā svinēja Ziedu svētkus.

Ļaudis straumēm plūda uz zaru, kur kādreiz bija augusi orhideja. Tajā vietā nebija nedz ierīkots monuments, nedz uzstādīta statuja. Tur atradās vienīgi sakaltis zieds, ko plosīja lieti un vēji un kas turpināja vilkties čokurā tā, it kā vēl būtu dzīvs.

Bet tagad, atgriežoties Galotnēs, Tobijs ziedu vairs neatrada. Tas bija novākts. Un tā vietā bija uzplaukušas Džo Mitča Koksaimniecības jaunceltnes.

Tobijs pilnībā bija nodevies atmiņu par orhideju gleznošanai, kad piepeši viņam aiz muguras izauga kāda ēna.

-   Eliša! viņš iesaucās, lepns par uzgleznoto. Paskaties!

Zēns pagāja viešņai pretī, taču tā nebija Eliša. Tā bija Lī kundze, skaistā Iša Lī, kas, piesārtusi no piepūles, nolika zemē maisu.

-   Labdien, kundze, Tobijs sveicināja.

Mātei aiz muguras iznira arī pavisam aizelsusies Eliša.

-   Labi, tagad bez jokiem, teica Iša Lī.

-   Jūs atklājāt… Tobijs konstatēja.

-   Jā, es atklāju gan! Jau pirmajā dienā! Jau tajā pirmajā rudens naktī, kad izdzirdēju cikādes dziesmu. Un es redzēju, kā Eliša kā mazs zaglis lavījās ārā no mājas…

-   Un jūs neko neteicāt?

-   Ko es būtu varējusi teikt? Vienīgi to, ka nevajadzētu mani uzskatīt par bezsmadzeņu uti. Vairāk neko. Man tikai nācās izlikties, ka Tobija šeit nav, ierēķināt viņa tiesu ēdienreizēs un ļaut Elišai parūpēties par pārējo.

Eliša un Tobijs bija mēmi no pārsteiguma. Viņi paši bija uzskatījuši, ka ir attapīgākie visā pasaulē, bet nu tiem nācās atzīt, ka ne jau veiksme vien bija palīdzējusi. Iša turpināja:

Tagad ir jābūt uzmanīgiem. Agri vai vēlu šī ala var kļūt nepieejama, ļa sāks snigt, tad Tobijs vairs nevarēs izkļūt laukā. Uz ziemu mums viņam jāatrod cita slēptuve. Es domāju, ka tas varētu būt kambaris blakus bruņutīm. Pārvākšanos vajadzētu noorganizēt šonakt pat. Tev jāuzkavējas šeit, Tobij, kamēr mēs visu sagatavosim. Es atstāšu tev maisu. A r šo pārtiku tu varēsi iztikt kādas divas nedēļas, ja kaut kas atgadītos.

Un viņa devās uz izeju. Pirms Iša izgāja no alas, viņa pagriezās atpakaļ un palūkojās augšup uz ziedu.

-   Kas tas ir, manu zēn?

"Manu zēn!" Nedēļām ilgi neviens viņu tā nebija nosaucis. Un Tobijs sajuta, kā viņam, atminoties vecākus, mazliet iesmeldzās sirds.

-   Tas ir zieds, viņš atbildēja.

Iša brīdi klusēja. Likās, ka šis vārds viņu aizkustina. Tad sieviete sacīja:

-       Tas ir skaists… Es jau biju aizmirsusi, kāds izskatās zieds. Lai gan tur, kur es uzaugu, bija daudz puķu.

Un viņa izgāja. Tobijs prātoja par Išas pēdējiem vārdiem. Kurā vietā ir iespējams uzaugt starp ziediem? Eliša vēl dažas sekundes uzkavējās. Viņa izskatījās tāda kā sapīkusi vai tā, it kā kaut ko nožēlotu.

-   Viņa ir laba, tava mamma, Tobijs teica.

-   Jā, tā neko, klusi atzina Eliša. Nūja, tad labi, līdz rītam!

Un arī viņa nozuda alas ailā.

-   Līdz rītam, noteica Tobijs.

Kad Tobijs nākamajā rītā izbāza degunu no alas, deguns sastapa sniegu. Viņš rakās tam cauri visu dienu, bet rakšanai nebija nekādas jēgas. Tagad Tobijs bija sniega gūsteknis.

Bija 2. decembris. Atkusnis bija gaidāms martā.

Viņam bija pārtika divām nedēļām.

Tā gan.

17 Aprakts dzīvs

Galotnēs, lai aizslaucītu sniegu, pietika ar vēja brāzmu vai saules staru. Bet Zemajos Zaros sniegs ieguļas kā milzīga, balta bruņuts un projām dodas vienīgi tad, kad iestājies pavasaris.

Vispirms Tobijs šausmīgi saniknojās.

Beigt dzīvi tik nejēdzīgā veidā! Tobijam bija izdevies izbēgt no visa pasaules ļaunuma, kas viņu apzināti vajāja, un tagad viņu nogalinās nevainīgs sniega blāķis. Zēns bezspēcīgi iespēra pa ledus durvīm, kas noslēdza alas izeju.

Pēc pāris spērieniem viņam iesāpējās kāja, bet sniegs joprojām atradās savā vietā, un Tobijam nebija izdevies izdauzīt tajā pat niecīgu robu. Viņš nokrita ceļos. Zēnam likās, ka pēdējā cerība viņu pametusi. Vienīgās izjūtas bija dusmas un žēlums.

Saņemies, Tobij! Saņemies…

Tas bija viss, kas ienāca zēnam prātā, un viņš turpināja šos vārdus atkārtot vēl un vēl, bet cerība neatgriezās. Virs galvas vairs nebija zvaigžņotās debess, kas zēnam allaž bija palīdzējusi piecelties un uzmundrinājusi. Bija tikai alas saltās sienas un griesti. Četrus mēnešus nebija iespējams iztikt ar vienu vienīgu pārtikas maisu. Viņš izkaltis sauss kā zariņš un visbeidzot salūzis. Kādu brīdi Tobijs stāvēja pilnīgi nekustīgi. Galu galā nebija nemaz tik nepatīkami beigt savu cīņu šādi.

Iespējams, viņš nekad nebūtu atguvies, ja vien nebūtu iedomājies savus vecākus. Visu rudeni Tobijs bija gaidījis viņus atgriežamies. Kā mazs puisēns, kas sēž savā krēsliņā pazudušo cilvēku satikšanās punktā, gaidot, kad viņam kāds atnāks pakaļ.

Pēkšņi viņam parādījās kāda vīzija. Tā bija maza būdele liela, tukša tirgus laukuma malā. Zemē visapkārt mētājās veci papīri. Viss bija kā izmiris. Uz būdas bija uzraksts: "Pazudušo vecāku birojs". Ja uzmanīgi ieskatījās caur norasojušo stiklu, iekšpusē varēja ieraudzīt Simu un Maju. Viņi sēdēja uz taburetēm, rokas uzlikuši uz ceļgaliem, un izskatījās, ka viņi tā gaida jau veselu mūžību.

Tobijs saprata, ka viņš šeit gaida veltīgi un ka tie ir vecāki, kas gaida viņu.

Viņi uz Tobiju paļāvās.

Tobrīd zēns pēkšņi sajutās liels, lai gan augumā nebija paaudzies pat par milimetra simtdaļu.

Un tad, itin kā būtu skatījis brīnumu, viņš lēnām piecēlās.

Jā, situācija bija dramatiska, bet viņš vismaz to apzinājās. "Paredzēt" nozīmē "zināt" Alnorellas kundze mēdza sacīt savam mantzinim, lai mudinātu viņu saraust vēl vairāk naudas.

Un šī bija tā reize, kad Tobijs ņēma vērā vecās Radegondes padomu. Viņš mēģināja paredzēt.

Vispirms viņš apsēdās un novilka zeķes, lai izžautu tās pie uguns. Jā, brīnumainā kārtā viņam vēl joprojām bija uguns. Malku viņš ieguva, izcērtot no grīdas nelielas koka atlūzas. Un viņam vēl bija septiņi sērkociņi. Kastīti ar tiem viņš atlika malā kā īpašu dārgumu. Par laimi, dūmi alā neuzkrājās acīmredzot stumbrā bija kādas neredzamas spraugas, pa kurām izkļuva laukā dūmi un ieplūda svaigais gaiss. Katrā ziņā elpot Tobijam bija viegli.

Gaiss, siltums, gaisma… Viņam trūka vienīgi pietiekama daudzuma pārtikas.

Tobijs izkrāmēja uz grīdas visu maisa saturu. Viņš saskaitīja vairāk nekā simt dažādu produktu.

Tad viņš izskaitīja, cik dienu vēl atlicis līdz 1. aprīlim. Sanāca simt divdesmit dienas. Viņam tātad būs jāēd pa vienam pārtikas produktam dienā. Un tā četrus mēnešus. Viena ola vai viens cepums, vai gabaliņš žāvēta šķiņķa, vai viena ķērpja lapa…

Tobijs saviebās. Viņš saprata, ka šī ir visai trūcīga ēdienkarte. Trūcīga? Drīzāk runa bija par nenovēršamu un mokpilnu bada nāvi.

Trīspadsmit gadus vecam bērnam pārtikt no vienas olas dienā bija tas pats, kas iedot kokgraužiem izgrebtu koka bumbu, aicinot tos uzspēlēt kādu Jautrās bumbas partiju. Viņi sāktu ar to, ka norītu bumbu, un, ja tiesnesim būtu dārgi viņa stilbi, tam nāktos steigšus ņemt kājas pār pleciem.

Kādu brīdi Tobijs vēroja, kā žūst viņa zeķes. Viņš redzēja, kā liesmu raustīgajā gaismā uz sienas dejoja uzzīmētā orhideja. Zēna skatiens j slīdēja lejup līdz vietai uz grīdas, kur viņš bija atstājis nelielu sarkanā pelējuma kaudzīti. Izbrīnā sarauktām uzacīm Tobijs piecēlās un tuvojās kaudzītei.

Tā bija uz pusi lielāka.

Vakar viņš ar ogli bija novilcis uz grīdas apli. Tā bija viņa palete, uz kuras Tobijs bija nobēris šo, ja tā varētu sacīt, krāsu. Un tagad pelējums bija izpleties ap visu apli. Tā bija tieši divtik daudz.

Tobijs iemērca pelējumā pirkstu. Tad ar riebumu paskatījās uz to. Masa atgādināja nedaudz taukainu pulveri. Nezaudējot ne mirkli, Tobijs aši iebāza pirkstu mutē. Pēc krietnas čāpstināšanas, viņam nācās atzīt, ka garša nav nemaz tik slikta. Kaut kas līdzīgs saberztām sēnēm. Vēlreiz iemērcis divus pirkstus pelējumā un tad krietni apvārtījis tajā īkšķi, zēns atgriezās pie uguns.

Viņš jutās visai lepns par sevi. Pelējums, kā jau dzīvs organisms, nemitīgi vairojās un tātad nodrošināja Tobiju ar neierobežotu daudzumu svaigas pārtikas (ja vien pelējumu var atļauties nosaukt par svaigu). Papildinot to ar gabaliņu gaļas vai olu un piedzerot klāt kausētu sniegu, viņam būs viens kārtīgs ēdiens katru dienu.

Viņa prāts pievērsās vārdam "diena". Ko nozīmē "diena", ja tu atrodies melnā alā? Kā lai nosaka laiku, ja nav saules? Vecmāmiņai bija

pulkstenis, kas zvanīja stundas. Bet tas bija retums, jo pa visu Koku bija labi ja divi trīs šādi pulksteņi. Pārējie iedzīvotāji noteica laiku pēc saules vai gaismas spilgtuma. Bet kā gan lai viņš nosaka laiku šajā dobumā? Vai alā bija kaut viens vienīgs priekšmets, ko ietekmēja laiks? Viņš prātoja labu brīdi.

Pēkšņi Tobijs ar pirkstu piebakstīja savam vēderam. Padoms bija rokā.

Viņa paša vēders bija precīzs kā pulkstenis.

Kad Tobijs sajuta izsalkumu, viņa vēders trokšņoja tikpat skaļi kā vecāsmātes sienas pulkstenis. Vispirms viņš iedomājās, ka varētu skaitīt laiku pēc sava izsalkuma. Tā likās laba ideja. Viens neliels izsalkums, divi nelieli izsalkumi, trīs nelieli… Labi, ka viņš nepalika pie šīs domas.

Tobijam bija tik daudz pārtikas, lai viņš varētu izturēt simt divdesmit dienas, bet ne jau simt divdesmit nelielus izsalkumus. Pakļaujoties saviem nelielajiem izsalkumiem divpadsmit stundas diennaktī, viņš jau februārī ap Pelnu dienu būtu piebeidzis pēdējās pārtikas rezerves. Un tad sāktos gavēnis ar simtprocentīgu pelējuma diētu līdz pat aprīlim. Cik labi, ka viņš laicīgi apdomājās! Nē, vadoties tikai pēc vēdera interesēm, nekas labs nesanāks.

Tobijs turpināja prātot.

Viņam bija absolūti nepieciešams zināt, cik daudz laika ir pagājis. Kas vēl šajā alā mainījās laika gaitā?

Viņa skatiens atgriezās pie pelējuma. Un Tobijs plati pasmaidīja. Pelējums ne tikai pabaros viņu, bet kalpos arī kā laikrādis.

Tobijs uzvilka otru apli apkārt tam, kuru bija uzzī

mējis vakar. Divdesmit četru stundu laikā sārtai: pulveris bija pārvietojies no viena apļa otrā. Viņam tikai būs jāsavāc pelējums, kas atradīsies ārpus mazā apļa.

Kad pelējums būs sasniedzis otro līniju, būs pagājušas divdesmit četras stundas un viņš varēs ieturēt otro maltīti. Ar pelējumu, ko ^ viņš katru dienu izņems no apļa, varēs iztikt. ^

Tā sākās Tobija ziema. Ar gaisu, ar ūdeni, ar siltumu, ar barību un ar laika skaitīšanu. Lūk, arī viss, kas bija nepieciešams, lai varētu iztikt četrus mēnešus. Pāris dienu zēns pavadīja visai pacilātā garastāvokli. Viņš bija glābts. Viņš izdzīvos. Un kādu dienu viņš atkal skatīs gaismu.

Bet, atzīmējot trešo alā pavadīto dienu, ēdot sacietējušu maizi un piekožot pelējumu, viņš aprēķināja, ka jāiztur vēl veselas simt septiņpadsmit dienas, un pēkšņi Tobijs saprata, ka cilvēks nepārtiek tikai no gaisa, ūdens, siltuma, gaismas, pārtikas un laika skaitīšanas.

Kā tad viņam vēl trūka? Kas gan vēl ir nepieciešams cilvēkam, lai dzīvotu?

Citi cilvēki.

Jā, tāds bija viņa secinājums.

Cilvēkam ir nepieciešami citi cilvēki.

Tā pagāja divas nākamās dienas Tobijs meklēja kādu sabiedrību. Bet alā neatradās ne vissīkākais sabiedrības aizmetnīša gabaliņš. Neviens pats jautrs kukainis, kuram Tobijs varētu likt skraidīt ap ugunskuru. Pēc kāda laika viņš atkal pievērsās pelējumam. Neilgu brīdi Tobijs cerēja, ka pelējums, būdams dzīvs tāpat kā viņš, varētu kļūt par tādu kā zēna otro "es". Galu galā tas auga tāpat kā Tobijs. Varbūt šai čupiņai kaut kur ir arī dvēsele?

Pāris stundu aprunājies ar pelējuma kaudzi kā ar vecu draugu, viņš sev atzinās, ka, šādi uzvedoties, nepaies ne nedēļa, līdz viņš sajuks prātā pavisam. Tobijs nokliedzās tā, ka noskanēja visa ala:

Tobij! Beidz sarunāties ar pelējuma čupu! Tobij!

Viņa balss vēl labu brīdi atbalsojās alas sienās. Tagad Tobijs jutās krietni labāk. Viņš tomēr vēl aizgāja līdz pelējumam, lai atvainotos un paskaidrotu, ka viņam pret to nav nekā personiska, ka pelējums viņam ļoti palīdz un ka viņš ar to vairs nerunāsies.

Tad Tobijs nedaudz paskaldīja koku, sagādājot sev dažus skalus ugunskuram, un beidzot apsēdās.

Tad viņš atcerējās Polu Kolīnu.

Pols Kolīns bija traks vecis. Tā viņu dēvēja, lai gan patiesībā viņš nebija ne vecs, ne traks. Jā, ir tādi vārdu salikumi, kas neizsaka

neko, "vientieši" bieži vien ir cilvēki, kuru domāšana ir pārāk sarežģīta citu saprašanai, un "lielie gudrinieki", gadās, ir pavisam maza auguma un pilnīgi idioti.

Polam Kolīnam piemita tikai viena īsta dīvainība viņš dzīvoja viens. Brīnišķīgi viens. Viņš mitinājās uz paša zemākā zara Zemo Zaru austrumu pusē.

Dzēra viņš rasas pilienus un pārtika no mušiņu kāpuriem, jo netālu no Pola mājas atradās knišļu kolonija. Vienu vienīgu reizi Tobijs bija aizgājis tik tālu. Kolīns bija viņam uzsmaidījis pār plecu, nedusmodamies par zēna klātbūtni, bet arī nebilstot ne vārda. Tobijs bija redzējis, kā viņš dzīvo. Pols Kolīns izskatījās laimīgs.

Viņš sēdēja pie neliela rakstāmgalda un rakstīja. Bez apstājas. Reizi gadā viņš devās pēc papīra pie Aseldoriem, kuri ar prieku viņam to pagādāja. Balto tinti viņš gatavoja pats, sašķaidot jaunos kāpurus. Papīrs bija tumši pelēks. Aprakstītās lapas atgādināja vasaras debesis pēc pērkona negaisa.

Pols Kolīns rakstīja no rīta līdz vakaram.

Kādā pavasara dienā, kad tika izdots aizliegums rakstīt un izmantot papīru, Pols Kolīns pazuda.

Tobijs lūkojās uz ziedu, ko bija uzgleznojis uz alas sienas.

Viņam bija vajadzīga nodarbošanās. Tāpat kā Polam Kolīnam.

Jā, bez gaisa, ūdens un visiem pārējiem krāmiem viņam bija nepieciešams kaut ko radīt. Alas stūrī Tobijs izveidoja vēl vienu paleti un uz tās uzbēra sauju pelējuma, ko bija atlicis no maltītes. Sākot ar šo dienu, Tobijs nodevās mākslai.

Uz alas sienām viņš gleznoja pasauli tādu, kādu to pazina.

Viņš sāka ar to, ka uzgleznoja Koku.

Gleznas pašā viducī bija orhideja, ap kuru kā vitrāžas rindojās pārējie zīmējumi. Tie bija vairāki desmiti dažādu skatu, ainavu un portretu, kas pārtapa viens otrā vai daļēji pārklājās. Tā nebija īstā ģeogrāfija, kāda redzama uz kartes, bet gan Tobija iztēles ģeogrāfija. Gleznojot Koku, Tobijs gleznoja pats sevi, un tā bija viņa atmiņu mozaīka.

Pietuvojoties sienai, varēja saskatīt gan visiem pazīstamus, gan mazāk pazīstamus personāžus, kā arī kukaiņus īstus un iedomātus. Portretos varēja atpazīt Nilu un viņa tēvu, tur bija redzami Sims un Maja, un vēl daži labi paziņas. Roloks jāšus uz kailgliemeža un Aseldoru māsas baltos kreklos, nule kā izkāpušas no Dāmu dīķa. Tur bija attēlota lielā Padomes zāle, kurā kā krāterī čumēja un ņudzēja kokgrauži ar kaklasaitēm. Tur bija meži, un tur bija gan gaiši, gan tumši zari. Limērs un Torns bija atainoti kā kāpuru slaucēji, bet pats kāpurs dīvainā kārtā ļoti atgādināja Džo Mitču… Vienā stūrī bija arī Leo Blīsa portrets, kurā viņam bija divas sejas viena smaidoša, bet otra dusmās savilkta. Vēl augstāk pletās rūpīgi izzīmētas ainavas, piemēram, vecā Lolnesu māja "Lapotnes" un dārzs, kura galā atradās mazais zars ar cauro vidu.

Ar katru dienu sarkana pelējuma un melnas ogles tehnikā darinātā glezna izpletās un pamazām pārklāja visas alas sienas. Kad Tobijs pabeidza kādu ainu, viņš to nofiksēja, vairākas reizes pārvelkot tai ar degošu lāpu, lai dzīvelīgais pelējums neizbojātu zīmējuma līnijas.

Atkarībā no tā, ko Tobijs zīmēja, viņš pavadīja priecīgas un bēdīgas dienas. Naktīs zēnam nerādījās sapņi. Visi viņa sapņi bija skatāmi uz sienas šaudīgās uguns gaismā.

Bija kāda aina, ko Tobijs zīmēja ar asarām acīs. Pagāja vairākas dienas, idz, zīmējums tika pabeigts. Tajā bija attēlota lielā un spodrā viņa godī»as Klaraka viesistaba. Zefs Klaraks bija notārs Galotnēs. Un šo ainu bbijs attēloja visos sīkumos, neko nepiepušķojot un neko neatņemot. Šī aina bija izšķīrusi Tobija likteni. Bet, lai to labāk saprastu, mums lāksies nedaudz atgriezties pagātnē un pilnībā izsekot visai Lolnesu raģēdijai. Jā, visai.

Bija pagājušas trīs nedēļas, kopš Roloks mums zināmajos apstākļos ija atnesis Koka Padomes pavēsti, kad Lolnesi saņēma nākamo vēstuli, a bija iebāzta pa durvju apakšas spraugu. Šoreiz aploksne bija melna, bbijs to pacēla un uzmanīgi kā trauslu priekšmetu pasniedza tēvam. Sims Lolness nolika vēstuli uz rakstāmgalda un pasauca sievu. Kopš iņi dzīvoja Zemajos Zaros, tēvs bija iemācījies vajadzības gadījumā ^mantot viņas rokas. Sima paša rokas arī bija kļuvušas prasmīgākas, un iņš nupat kā bija izgatavojis jaunu briļļu pāri, kuru lēcām bija izmantos vairākās kārtās saliktu mušas spārnu. Tas bija ilgs un sarežģīts darbs, am Sims bija spiests ķerties klāt pēc tam, kad bija sabojājis savas brilles, zsēžoties tām virsū.

Jaunās brilles vēl nebija kārtīgi nožuvušas, un Sims tobrīd strādāja ar elu lupu, kas nogurdināja acis. Tādēļ viņš lūdza Maju atvērt aploksni n izlasīt vēstuli.

Atvērusi vēstuli un palūkojusies uz tajā rakstīto, Tobija māte kādu rīdi klusēja, bet pēc tam izplūda asarās.

Sims un Tobijs satraucās ne pa jokam. Kādas jaunas likstas viņus atkal ūs piemeklējušas? Abi iedomājās ļaunāko. Tā kā Maja nespēja skaļi :lasīt rakstīto, Sims iedeva vēstuli dēlam. Tobijs uzmeta aci rakstītajam n vienā mirklī atguva sirdsmieru. Vēstulē nebija nekā traģiska. Un iņš, atviegloti nopūzdamies, nolaida roku ar vēstuli gar sāniem. Visu šo nesaprotamo izdarību iespaidā profesors sāka zaudēt savalību.

Iz-la-siet-man-šo-vēstuli! viņš pavēlēja.

Tobijs steigšus darīja viņam zināmu vēstules saturu: vienvārdsakot, bija nomirusi Alnorellu vecmāmiņa. Radegondes vairs nebija.

Sims Lolness arī atviegloti nopūtās. Fu… tik vien tās bēdas. Viņš noskūpstīja Maju uz pieres, apmēram tā, it kā viņa apraudātu nozaudētu uzpirksteni, un izsteidzās dārzā.

Tobijs apsēdās blakus Majai. Viņš jutās neveikli. Zēnam gribējās kaut ko sacīt, bet viņš nevarēja atrast vārdus.

Zēns būtu varējis pateikt kaut ko tādā garā kā "tas nekas, viņa jau bija * veca šā vai tā" vai arī "neņem tik ļoti pie sirds, viņa bija stulba"… Par laimi, Tobijs apvaldījās. Tā viņš labu laiku klusi sēdēja blakus mātei.

Todien, vērodams Maju, Tobijs saprata, ka tad, kad mēs raudam par kādu, mēs raudam arī par to, ko šis cilvēks mums nav sniedzis.

Maja apraudāja māti, kuras viņai nekad nebija bijis.

Tagad bija skaidrs, ka viņa savā dzīvē vairs nesastaps ideālo māti.

Un tādēļ viņa elsoja raudās.

It kā līdz pašam pēdējam brīdim mēs vēl cerētu, ka kāds žests vai vārds spēs glābt visu. Un it kā nāve būtu atņēmusi šo nekad neizpausto žestu vai nekad neizteikto vārdu.

Tobijs domāja par to, ka tā bija vecmāmiņas nejaukā rakstura pēdējā izpausme, apmēram šādā garā: "Kad es biju dzīva, es tevi sāpināju un tagad, kad esmu pagalam, arī."

Jā, tā bija Radegondes dubultā ietekme pat būdama beigta, viņa vēl spēja sāpināt.

Nākamajā rītā Maja sakravāja ceļasomu.

18 Ak, šis lāga Zefs

-   Tas ir pilnīgi izslēgts!

Profesors nejokoja.

-        Vienai pašai doties līdz augšai! Svārciņos, bruņota tik vien kā ar ceļasomu un lielo lakatu, tu domā šķērsot visu Koku! Tad jau labāk es tevi noziedīšu ar medu un iekāršu skudru pūznī! Nē, nē un vēlreiz nē!

Maja Lolnesa bija maigas dabas un cienīja savu vīru, kurš bija gan maigs, gan uzmanīgs, bet nevajadzēja jau pārspīlēt! Ar plaukstas virspusi viņa noslaucīja no Sima rakstāmgalda tintnīcu, apgāza galdu un mierīgā tonī teica:

-        Kopš kura laika tu pieņem lēmumus savas sievas vietā, profesor? Es darīšu tieši tā, kā esmu nodomājusi.

Trokšņa uzmodināts, vienā pidžamā ģērbies, istabā parādījās Tobijs.

-        Es nejauši apgāzu rakstāmgaldu, teica Sims, lai dēla acu priekšā nedaudz nogludinātu situāciju.

-   Nē… Es to, dārgais Sim, uzmetu tev uz kājas, izlaboja Maja.

Tobijs pasmaidīja, jo pazina mammas dubulto dabu. Arī ar eņģeļa

spalvu, ja to paņem rokā otrādi, var izdurt kādam aci. Bet, ieraugot sakravāto koferi, Tobija sejas izteiksme pārvērtās.

-        Tobij, es došos projām, sacīja Maja. Uz divām nedēļām. Es pavadīšu kādu laiku pie savas mirušās mātes un atgriezīšos. Parūpējies labi par tēvu…

Parūpējies labāk pati par savu pēcpusi, Sims klusi teica savai sievai.

Nokaitināts viņš nebija ne mata tiesu labāks par Maju. Tad tēvs piebilda:

Tev, Tobij, būs jāparūpējas par māju. Es došos mātei līdzi.

Maja vairs nevarēja neko iebilst. Viņa tikai skatījās, kā Sims sarauš kaudzītē dažas papīra lapas un saņurca tās saujā.

Pēc stundas ceturkšņa viņi jau bija uz sliekšņa un deva Tobijam pēdējos norādījumus.

-   Ja tev kaut ko ievajagas, palūdz Aseldoriem. Mēs, garām ejot, viņus pabrīdināsim.

Tobijs noskūpstīja vecākus. Maja izskatījās nedaudz noraizējusies. Šo divpadsmitarpus gadu laikā viņa nekad nebija šķīrusies no dēla ilgāk kā uz trijām dienām. Viņa pateica pāris frāžu, tādas kā "piesargies, ka neapaukstējies", vienīgi tāpēc, ka mātes loma to no viņas prasīja, un aizpogāja dēla pidžamas vaļā palikušo augšējo pogu.

Bija jau vēls vakars, kad Lolnesi ieradās Seldoru fermā.

Viņi jau zināja Aseldoru ģimenes maģiskās viesmīlības spējas, tomēr tik un tā jutās pārsteigti, ka uz lielā galda jau gaidīja galda piederumi divām personām. Pārējie jau bija pavakariņojuši un ķērušies pie muzicēšanas blakusistabā. Aseldoru Mija sildīja viņiem zupu. Pa to laiku Sims un Maja nolēma nedaudz paklausīties mūziku un atvēra durvis uz blakustelpu. Orķestris bija pilnā sastāvā, un lodītes tajā spēlēja īpašais viessolists: Tobijs Lolness.

Gluži apstulbuši, Sims un Maja lūkojās uz dēlu.

Pēc četru stundu skrējiena lēnā riksī Tobijs bija ieradies Seldorā tieši uz pusdienām. Pēcpusdienu viņš bija pavadījis, palīdzot Maī mīcīt maizi un Milo saskaldīt malku blakšu kūpināšanai. Plānās šķēlēs sagriezta kūpināta blakts garšo līdzīgi žāvēta siseņa šķiņķim, tikai tai ir viegla anīsa piegarša.

Tātad Tobijs bija te un spēlēja lodītes savu pārsteigto vecāku acu priekšā.

Kad mūzika apklusa, Tobijs izmantoja klusumu, lai iesauktos:

-   Es eju ar jums.

Sims atvēra muti, lai iebilstu. Bet atskanēja jauns skaņdarbs, kas noslāpēja visus iespējamos Lolnesu iebildumus. Kad mūzika apklusa, Sims un Maja jau labu laiku gulēja ciešā miegā. Tobijs pateicās Aseldoriem par atbalstu.

Nākamajā rītā viņi devās ceļā trijatā.

Gājiens augšup ilga septiņas dienas.

Tas bija nepatīkams gājiens.

Un pie vainas nebija nedz nogurums, nedz arī septembra sākuma vienmuļā līņāšana. Gluži pretēji, viņi soļoja uz priekšu ar Leo Blīsa bumeranga noteiktību, apzinādamies: jo ātrāk sasniegs savu mērķi, jo ātrāk atkal atgriezīsies.

Visas sāpes, ko Lolnesi izjuta, ceļojot uz Galotnēm, bija saistītas vienīgi ar ainavām, kas atklājās viņu skatieniem.

Sima paredzējumi bija piepildījušies. Koks bija nožēlojamā stāvoklī. Bija pagājuši pieci gadi un vēl kāds nieks, kopš ģimene pēdējo reizi redzēja augstākos zarus, un viņi tos vairs nepazina. Mežs bija viscaur izrakņāts tā, ka atgādināja vafeli, un no caurumiem uz viņiem noskatījās bālas sejas.

Protams, vietām vēl bija sastopamas arī neskartas un neapdzīvotas ainavas, bet visi kādreiz pazīstamie ciemi bija kā nosēti ar Džo Mitča Koksaimniecības jaunajiem dzīvojamiem rajoniem, kas bija pārvērtuši zarus caurumainos sietos.

Lapas bija reti sastopamas, lai arī rudens vēl tā īsti nemaz nebija sācies. Profesora Lolnesa skandalozais atklājums "caurums lapu slānī" bija izrādījies kaut kas vairāk nekā veca, prātu izkūkojuša veča iedomas.

Globālā sasilšana, plūdi vasarās un mizas erozija tie visi bija reāli draudi. Beidzot Tobijs tā pa īstam saprata, par ko tēvs bija cīnījies.

Vakaram iestājoties, Lolnesi nevarēja rēķināties ne ar kādu viesmīlību. Jau iepriekšējā ceļojuma laikā pirms vairākiem gadiem viņi bija saņēmuši atraidījumu, lūdzot naktsmājas vai iespēju pārgulēt kaut vai kādā šķūnī.

Tolaik es vēl saprastu, Sims teica. Cilvēki tiešām ticēja, ka es esmu nodarījis kādu ļaunumu. Bet šodien viņi mums atsaka naktsmājas bez iemesla, vienkārši tāpēc, ka mūs nepazīst. Tāpēc, ka nav pieņemts atdarīt sava nama durvis svešiniekiem.

Dažubrīd tālumā viņi redzēja konvoju pavadībā pārvietojamies kokgraužus. Šis skats lika Majai nodrebēt. Viņi sastapa arī mēteļos un cepurēs tērptos vīrus, kuri veda pavadā sarkanās skudras. Ap kaklu tām bija smagas, dzelkšņotas siksnas. Lolnesi ļāva vīriem paiet garām, pagriežot galvas uz otru pusi. Viņi ceļoja slepeni.

Kādu nakti viņi apstājās uz zara, kas beidzās ar strupceļu, un izklāja tur savu telti. Nedaudz tālāk snauduļoja kāds vīrs. Bija apmākusies diena, un saule paslēpusies dziļi mākoņos. Lolnesi iekūra ugunskuru un piedāvāja svešiniekam grilētas sviestmaizes.

Man nav nekā, ko jums iedot, atbildēja svešinieks.

Protams, teica Maja. Mēs vienkārši priecāsimies, ja jūs iekodīsiet kopā ar mums.

-   Man nav naudas, veltīgi jūs te cenšaties.

Lolnesi netika skaidrībā, ko viņš ar to gribēja teikt.

-   Man nav naudas, vīrs atkārtoja un neparko neņēma sviestmaizi.

Sims Lolness parakņājās kabatā, izvilka vienīgo monētu, ko tur atrada,

un pasniedza to svešajam kopā ar sviestmaizi. Vīrietis ilgi skatījās uz Simu, tad paņēma sviestmaizi un naudu un skriešus metās projām.

Līdzīgas ainas ģimene piedzīvoja vairākas reizes. Šajā pasaulē viņi vairs neko nesaprata.

Sestajā dienā, kad viņi jau bija diezgan tuvu mērķim, Sims, kurš bija paņēmis līdzi arī jaunās brilles, palūdza, lai Maja vēlreiz viņam parāda vēstuli.

-  Ar visām jūsu būšanām es to pat neesmu izlasījis…

Taisnību sakot, Sima prāts jau vairākas dienas bija nemierīgs, domājot par šo vēstuli. Vai tai nebija kāds sakars ar vēstuli, ko viņi reiz bija saņēmuši no Lielās Padomes un kas pieminēja Kaimiņu būšanas Komiteju un Džo Mitču? Viņš pat klusībā uzdeva sev jautājumu vai te nebija runa par ģimenei izliktām lamatām? Viņš izvilka vēstuli no aploksnes.

Viņam pietika paskatīties uz parakstu zem vēstules, lai nomierinātos. Vēstuli bija parakstījis viņa godība Klaraks, notārs Galotnēs.

-   Ak šis lāga Zefs… ar platu smaidu nomurmināja profesors.

Zefs bija Sima senākais draugs un biedrs. Viņi bija dzimuši vienā dienā un uzauguši turpat blakus. Kopā ar El Blīsu viņi veidoja nešķiramo trijotni. Zefs Klaraks bija īsts slinkuma maiss, mazliet savdabīgs, bet ārkārtīgi uzticams puisis. Viņš bija sev izgatavojis dokumentu "atbrīvots" un to uzrādīja visiem skolotājiem. Viņš bija sevi atbrīvojis no visiem mācību priekšmetiem un laiku no rīta līdz vakaram pavadīja, spēlējoties pagalmā. Mazais Sims, noliecies pār pierakstu burtnīcām, vēroja draugu pa logu. Viņi bija turējušies kopā visu laiku līdz dienai, kad Sims sastapa Maju. Jā, tajā dienā Sims Lolness nolēma vairs netikties ar jauno Klaraku.

Jo Sims baidījās. Viņš baidījās par Maju.

Patiesība bija tāda un Sims tikai ar lielām pūlēm piespieda sevi to atzīt -, ka Zefs bija ārkārtīgi valdzinošs. Viņš spēja apburt pilnīgi visus. Viņš būtu licis mulsi pietvīkt pat ledus gabalam. Un tas bija Sima nemiera iemesls, kura dēļ viņš nekad nebija Zefam Klarakam pat ieminejies par Maju.

Kādu dienu Zefs bija atsūtījis Simam zīmīti, kurā rakstīja, ka nedusmojoties uz draugu par to, ka tas no viņa izvairās. "Es arī, ja man būtu lāds draugs, kāds esmu es," viņš rakstīja, "nekad neiepazīstinātu viņu ar savu sievu."

Sims, kurš nejutās īpaši lepns par sevi, klusībā ievāca informāciju par to, kā klājas draugam, un sekoja viņa dzīves notikumiem.

Zefs Klaraks bija kļuvis par notāru aiz pārpratuma amatnieka neuzmanības dēļ, kuram viņš bija pasūtījis plāksnīti ar uzrakstu durvīm. Pasūtītā uzraksta "Noslaukiet kājas" vietā viņš saņēma glītu plāksnīti ar uzrakstu "Notārs", kuru piekāra pie durvīm. Uzraksts bija īsāks, toties vienlīdz labi nodrošināja vēlamo efektu tīru māju.

Draugi sākumā dzina jokus, uzrunājot Zefu par "viņa godību Klaraku", bet notika tā, ka daži garāmgājēji sāka klauvēt pie viņa durvīm. Viņš tiem atbildēja laipni un pieklājīgi. Un, tā kā garāmgājēji lielākoties bija garāmgājējas, tad drīz vien notāra slava izplatījās pa visu Koku.

Tas bija 15. septembris, un pulkstenis rādīja astoto rīta stundu. Maja, Sims un Tobijs cauri vārtiņu režģiem centās saskatīt māju. Tas bija Galotnēs, un māju sauca "Lapotnes".

Viņi bija klāt.

Apgājuši visapkārt žogam, viņi konstatēja, ka visas ieejas ir noslēgtas.

Uz āķa blakus vārtiņiem Maja pamanīja Sima vecās beretes pazīstamās formas. Tā te bija karājusies gandrīz sešus gadus. Viņa atsauca atmiņā Simu jaunībā tādu, kādu bija puisi pirmo reizi ieraudzījusi adīšanas nodarbību vakarā, ar viņa lielajām brillēm un bereti.

Tad viņi devās uz Klaraka noteikto tikšanās vietu ziemas dārzā, Alnorellu vecmāmiņai piederošā parka viņā galā. Siltumnīca atradās kāda zara galā diezgan tālu no dzīvojamās mājas. Tās vēdekļveidīgie slēģi bija aizvērti, bet durvis plaši atvērtas. Izgaismota vienīgi pa atvērtajām durvīm, siltumnīca atgādināja lielu un tukšu teātri, jau gadiem šeit nekas

netika stādīts vai audzēts. Kaktos mētājās vienīgi daži tukši puķu podi. Grīdu klāja smalki lapu putekļi.

Uz steķiem bija novietota liela kaste, noslēgta ar divām milzīgām piekaramajām atslēgām. Pat vecās Alnorellas kundzes zārks vairāk atgādināja naudas lādi.

Kaut kur koridora galā atskanēja soļi. Sims tūdaļ atpazina Zefa Klaraka sīkos soļus. Profesors notrīsēja un paskatījās uz savu sievu. Vai viņa spēs tam pretoties? Gaismas starā parādījās Zefs.

Tam noteikti nebija nekāda sakara ar ārējo izskatu.

Ikviena normāla sieviete drīzāk izvēlētos garu lēno deju ciešā mitrenes kāpura apskāvienā, nevis Zefa Klaraka rokasspiedienu. Viņš izskatījās pēc… ne pēc kā noteikta… Visvairāk viņš, iespējams, līdzinājās vecam sieram, tikai bija vēl vairāk sakrities.

Zefs bija reti neglīts. Augstākās klases neglītenis. Ja pastāvētu neglītuma konkurss, viņš bez pūlēm savāktu sev visas godalgas.

Tobijs, kuram tēvs bija stāstījis par Zefa triku ar dokumentu "atbrīvots", klusībā nodomāja, ka Zefam būtu bijis labāk, ja viņš vispār būtu ticis atbrīvots no piedzimšanas, dzīvošanas… Jā, vienkārši atbrīvots. Viņam noteikti jau kopš visagrākās bērnības nebeidzamas ciešanas sagādāja nepieciešamība rādīties citiem un vispār iziet kaut kur sabiedriskā vietā.

Maja neuzkrītoši novērsa skatienu, lai viņai nesamestos nelaba dūša, bet Zefs atpleta rokas, sacīdams trīs vārdus: Es jūs gaidīju.

Un puvusī sēne pārvērtās par šarmantāko princi. Runājot vai kustoties Zefs bija skaists kā dievs. No šī vīrieša izstaroja siltums, dāsnums, un viņam piemita tāds šarms, par kuru citi varētu vienīgi sapņot. Ar apburošu smaidu viņš piebilda: Kāds prieks ar jums iepazīties, kundze. Maja devās atplesto roku virzienā un ieslīga to skavās. Viņa tur atrastos vēl joprojām, ja Sims nebūtu pienācis, lai savukārt apskautu Zefu.

Manu veco Zef!

Maja sajutās kā sīks kukainis, kuru ar sparīgu knipi kāds aizlidina projām no stāda. Tagad bija Tobija kārta paspiest Zefa roku. Viņa godība Klaraks paskatījās zēnā ar dzīvu un uzmanīgu skatienu. Tobijam radās sajūta, ka tieši šobrīd viņš ir kļuvis šim svešiniekam par pašu nozīmīgāko cilvēku.

Atkal nācās iejaukties Simam. Viņš jau sāka nožēlot nācienu šurp.

Par laimi, Tobijs un viņa māte pēkšņi atcerējās arī vecmāmiņu. Iegājuši dziļāk siltumnīcā, viņi devās pie zārka.

Maja tobrīd domāja par savu tēvu.

Tobijs domāja par Maju.

Sims domāja, ka grib tikt prom no šejienes.

Ierunājās Zefs:

-   Pienāk dzīvē tādi brīži…

Šo banālo frāzi viņš pateica ar tādu izteiksmi, ka tā pārklājās ar mirdzošu zelta kārtiņu. Šis Zefs bija burvis. Trīs viesi reizē pagriezās pret viņu.

Notārs veikli pārgāja uz apstākļu aprakstu, kas no jauna lika Majas un Tobija sirdīm gandrīz vai apstāties. Lūk, ko viņš paskaidroja:

-        Lieta ir šāda. Es domāju, ka rīkojos pareizi, uzrakstot jums, cik vien drīz varēju… Alnorellas kundze nomira nākamajā dienā pēc Džaspera Peluksa, viņas finanšu pārvaldnieka aiziešanas.

-   Viņš ir projām? brīnījās Maja.

-        Uz kādu laiku, precizēja Klaraks. Jūs zināt, ka septembrī ir piecpadsmit Ar-kreiso-kāju-no-gultas-izkāpušo dienas… Tajās viņš apstaigā visu Koku kopā ar diviem nelietīgiem lamzakiem Šatunu un Lošu. Tie ir divi sevišķi agresīvi mitriķi. Šatunam ir nagi, kuri garumā divas reizes pārsniedz viņa plaukstas garumu un kurus viņš apvīlē kā asmeņus.

Lošam vairs nav pašam savu zobu, jo tos viņš zaudēja kādā kautiņā. To vietā viņš ir licis ievietot žiletes. Kad viņš smaida, tas izskatās apmēram tā…

Zefs Klaraks pasmaidīja. Un tas vairs nebija viņam raksturīgais naivas skolnieces smaids. Viņa zobi, kas atgādināja smaganās uz labu laimi

iesētus mannas putraimus, pēkšņi pārvērtās par griezīgiem asmeņiem. Par laimi, Zefa acu skatiens ļāva saskatīt dvēseli, kas smējās kopā ar vinu.

-            Tas ir resnais Mitčs, kurš aizdod Peluksam savus rokaspuišus Šatunu un Lošu… Katru gadu septembrī viņi dodas apgaitā, lai konfiscētu jūsu mātes parādnieku mantu. Šī pretīgā turneja viņiem ļoti iet pie sirds. Piecpadsmit Ar-kreiso-kāju-no-gultas-izkāpušo dienas…

Maja notrīsēja. Viņas māte pa šiem ilgajiem prombūtnes gadiem ne par mata tiesu nebija mainījusies uz labo pusi.

-            Nē, dārgā kundze, tikai neiedomājieties, ka jūsu māte bija kļuvusi par monstru. Ar viņu manipulēja Pelukss. Viņa bija tikai veca, nelaimīga kundze.

Zefs notrausa mitrumu, kas bija sariesies viņa kreisās acs kaktiņā, un drūmā balsī turpināja:

-     Pelukss drīz atgriezīsies un pievāks visu Alnorellu mantojumu…

Sims viņu pārtrauca:

-    Jo labāk viņam… Paldies, Zef. Mēs nu iesim.

Un viņš jau stūma savu ģimeni uz durvju pusi.

-     Paldies par visu. Bija prieks…

Piepeši Sims sajuta asu kurpes papēža spērienu potītes augstumā. Tā iz.paudās viņa sievas rakstura kategoriskā puse. Sims apstājās.

Vai tu, profesor, esi spējīgs ļaut viņa godībai Klaraka kungam pabeigt savu sakāmo?

Zefs šaubīgi nokremšļojās sava drauga priekšā, kurš zvalstījās no vienas kājas uz otru. Tobijs paskatījās uz savu māti. Jā, viņa nekad nebeigs pārsteigt. Tādu māti viņš dievināja. Viņa godība Klaraks turpināja:

-   Mans pienākums tomēr ir jums paskaidrot viņas nāves cēloņus.

To sakot, viņš izvilka no kabatas nelielu priekšmetu.

-   Viņa aizrijās ar šo…

-       Nabaga sieviete, diezgan vienaldzīgā tonī noteica Sims. Dod to šurp… Tas būs mūsu mantojums, un tad nu uz redzīti…

-   Jā, attrauca Zefs. Vienīgais jūsu mantojums.

Lolnesi, kuriem nebija ne mazākās vēlēšanās kaut ko mantot, jutās izbrīnīti. Sims aplaimots nomurmināja:

-       Tas viss ir lieliski, absolūti lieliski… Mēs tad ņemsim šo… lietiņu un ceļosim mājup, labi, dārgā?

Sims pagāja soli uz priekšu, lai paņemtu priekšmetu. Satvēris to rokā, profesors noņēma brilles, iedeva tās sievai un pats saļima kā no drēbju pakaramā noslīdējis apģērba gabals. Paģībis viņš gulēja uz zemes siltumnīcas putekļos kā neliela, balta čupiņa.

Zefs, Maja un Tobijs steigšus metās pie viņa. Zefs neizskatījās ne mazākajā mērā pārsteigts par Sima reakciju. Viegli iepliķēdams draugu, viņš sacīja:

-   Es tev paskaidrošu… Atjēdzies tikai…

Maja turēja vīra roku. Priekšmetu Sims bija cieši jo cieši sažņaudzis dūrē. Pamazām vīra vaigos atgriezās sārtums. Viņš samirkšķināja acis un izdvesa:

-   Koka Akmens…

Viņš atbrīvoja plaukstu un lēni to atvēra. Tas patiešām bija Koka Akmens.

19 Koka Akmens

Tam nepiemita nekādas maģiskas īpašības. Akmens nedeva nedz mūžīgu jaunību, nedz gudrību. Tas nepadarīja neuzveicamu, nedz arī neredzamu. Tas neļāva skatīties cauri ne sienām, ne apģērbam, ne smadzenēm. Ar Akmens palīdzību nevarēja lidot un sarunāties kukaiņu valodā. Laimīgais Akmens īpašnieks nevarēja kliegt: "Koka spēks ir ar mani!" Tas nespēja pārvērsties par lēkājošu rūķīti, feju ar kuplām krūtīm, zobenu, pūķi, lampu vai tajā ieslēgtu džinu. Tā spēks slēpās Akmens cenā. Koka Akmens bija ārkārtīgi dārgs. Un punkts.

Tas bija dārgs, jo bija retums. Tas bija vienīgais Akmens visā Kokā. Atrasts kādā zaru staklē, tas bija ticis novietots zem Koka Padomes zāles un tur arī kopš tā laika glabājies. Tas piederēja Kokam.

Padomes uzdevums bija Akmeni uzraudzīt. Nolūks bija vienkāršs. Akmens garantēja, ka Koka labklājība vairosies un neviens nesagrābs zaru pār Koku savās rokās. Tas bija Koka lielākais dārgums, tā brīvības garants.

-   Bet tam taču nav cenas! iesaucās Sims.

-       Dārgais draugs, atbildēja Zefs, mūsu draudzībai nav cenas, tavam iēlam nav cenas, bet Akmenim ir. Pat ļoti noteikta! Četri miljardi.

Šajā reizē neviens Lolness nesalēcās un nepakrita ģībonī. Ši nauda ziņiem bija kā Mano tūkstoš kaklasaites. Jo no tās viņiem nebija nekāda abuma.

Lūk, kā tas bija noticis. Pelukss bija pārliecinājis Alnorellas kundzi, 1.1 viņas milzu bagātība ir apdraudēta un ka to varētu aiznest laupītāji. Tāpēc labāka būtu iespēja savu bagātību pieskatīt. Uzsēsties tai virsū, ja i.is būtu nepieciešams. Un Pelukss ierosināja, lai viņa iegādājas Akmeni.

Nopirkt Akmeni… neticīgi novilka Sims.

-  jā, viņai uz to brīdi bija sakrāti četri miljardi un divdesmit pieci santīmi. Padome ļāvās pierunāties. Alnorellas kundze nopirka Akmeni un uzsēdās tam virsū.

Sims saviebās un sniedza notāram sievasmātes perēto Akmeni. Klalaks turpināja:

-  Saprotams, ka Pelukss ir tikai Mitča pakalpiņš… Viņš bija rēķinājies ar to, ka pēc vecās dāmas nāves savāks akmeni sev. Bet gan Pelukss, gan Mitčs bija piemirsuši, ka Alnorellas kundze dikti mīlēja naudu. Vairāk par visu. Viņa paklausīja Peluksa ieteikumam vienīgi tādēļ, ka Akmens nelielais izmērs ļautu viņai realizēt pašai savu plānu.

-   Savu plānu? pārjautāja Tobijs.

-  Nākamajā rītā pēc Peluksa došanās ceļā tava vecmāmiņa izdzirda kādu troksni. Viņa iedomājās, ka tie būs Peluksa pieminētie laupītāji. Viņa paķēra Akmeni un gribēja to steigšus norīt.

Tobija acis iepletās lielas jo lielas.

-  Jā, jaunais cilvēk, tieši tāds arī bija viņas plāns. Paturēt savu bagātību pie sevis, paņemt to līdzi zārkā. Un tādēļ vajadzēja, lai bagātība būtu tik liela, ka to iespējams norīt. Troksnis, kuru viņa izdzirdēja, patiesībā bija mans draugs, dakteris Pils, kurš katru vakaru ieradās, lai izdarītu vecajai kundzei injekcijas. No nepārtrauktās sēdēšanas uz Akmens viņai neganti sāpēja dibena kreisā puse, un dakteris atviegloja sāpes, iešļircinot zāles. Pils izdzirdēja troksni, kas raksturīgs slāpšanai. Viņam nācās izlauzt durvis. Bet bija jau par vēlu! Akmens bija iesprūdis viņai rīklē. Kundze aizgāja bez ciešanām.

Zefs ieturēja cieņas pilnu klusuma brīdi.

-  Dakteris izvilka Akmeni, izmantojot epilācijai domātu pinceti. Tad viņš uzmeklēja mani. Es uzskatīju, ka rīkošos vislabāk, diskrēti jūs brīdinādams.

Sims bija manāmi apmulsis. Viņš nervozi valstīja pa muti košļājamās gumijas bumbiņu. Nauda profesoram bija vienaldzīga, bet Koka liktenis gan viņam bija svarīgāks par visu. Ļaut Džo Mitčam piesavināties Akmeni nozīmēja atdot visu varu viņa rokās un nolemt Koku iznīcībai.

Tagad Maja bija paņēmusi Akmeni rokā. Nācās atzīt, ka tas patiešām bija kaut kas ārkārtīgi skaists. Akmens bija kā sacietējušu sveķu gabaliņš prāvas pogas lielumā, tas bija pilnīgi caurspīdīgs un ik pa brīdim iedzalkstījās visās varavīksnes krāsās, atgādinot bērnus, kas jautri šļakstinās. Tobijs pietuvojās, lai labāk to apskatītu.

Vēl pēc pāris minūtēm viņi bija pieņēmuši lēmumu nekavējoties doties atpakaļ. Neviens neuzzinās, ka viņi šeit ir bijuši. Viņa godība Klaraks viens pats uzņemsies rūpes par Alnorellas kundzes izvadīšanu mūžībā. Zārks tiks ievietots putna spalvas kātā, kā tas bija pieņemts

godājamāku dzimtu pārstāvjiem, un, tumsai iestājoties, viņi kopā ar d.ikteri Pilu to nogrūdls no zara. Tā būs cienījama izvadīšana vecai, necienīgai kundzei.

Plāns bija vienkāršs. Kad Pelukss, Šatuns un Lošs nākamajā dienā .itgriezīsies, notārs sagaidīs viņus ar savu jaukāko smaidu uz lūpām, lai pavēstītu par vecās kundzes nāvi, aizrijoties ar nenosakāmas izcelsmes objektu un piebilstot, ka viņas mirstīgās atliekas jau droši vien lidinās kaut kur virs mākoņiem. Akmeni viņš nepieminēs. Zefam tas droši vien būs nepatīkams stundas ceturksnis, bet, kā viņš pats izsacījās: "Kas gan ir viens stundas ceturksnis pret mūžību?"

Lolnesiem bija nekavējoties jādodas ceļā. Katra minūte tagad bija no svara. Sims ieslidināja Akmeni kabatā.

-            Es jums lūdzu tikai vienu, sacīja Zefs Klaraks. Iegriezīsimies manās mājās. Es iedošu jums līdzi šo to ēdamu. Un jūs, kundze, varēsiet saposties ceļam…

"Vai manu dieniņ," iecietīgi nodomāja Sims, "čūsku dīdītājs dodas uzbrukumā… Glābjas, kas var! Sievietes un bērni vispirms."

-           Tu esi laipns, dārgo Zef, viņš sacīja, cik vien mierīgā balsī spēja, bet mums diemžēl jāpasteidzas. Paldies par visu.

-            Bet lūdzu, Zefs uzstāja. Es dzīvoju divu sānzaru attālumā no šejienes. Dariet man to prieku, jūs taču nevarat tā vienkārši aiziet.

-    Nē, tiešām ne! Sims atkārtoja un juta, ka sāk skaisties.

Zefs pagriezās pret Maju.

-    Kundze, vai varu jūs lūgt izmantot savu autoritāti?

-    Tas nebūs nopietni, viņa atbildēja.

-    Kundze, kundze…

Zefs izšāva savas pēdējās divas bultas, un tās sasniedza mērķi. Viņš uzlika roku uz sirds un izskatījās apburošāks nekā jelkad. Un Lolnesa kundze padevās. Maja tikai nodomāja: "Viņš ir neatvairāms." "Viņš ir nelabojams," nodomāja Sims un atsāka košļāt gumiju. Viņš to bija zinājis kopš laika gala, ka Zefs ar savu gluži nenormālo šarmu reiz viņu pazudinās.

Vēl pēdējo reizi palocījušies pret Radegondes mirstīgajām atliekām, visi četratā izgāja laukā. Sims, kājas šļūkādams, vilkās gabaliņu aiz pārējiem. Kvartāls bija krietni pārvērties. Kādreiz šī, bez šaubām, bija viena no skaistākajām vietām Galotnēs. Zari šeit bija sīkāki un tolaik reti apdzīvoti. Tagad visa zeme starp mājām bija izārdīta un uz visām pusēm skraidelēja aizņemta izskata ļautiņi. Visās malās bija redzamas, kā pagadās, izraktas pasāžas.

Neviens viņiem nepievērsa īpašu uzmanību, jo neviens neskatījās uz citiem cilvēkiem. Jā, pasaule bija mainījusies.

-    Nekas nenotiek tāpat vien, norūca Sims.

Tobijs ievēroja nelielas afišas, kas bija izvietotas uz māju sienām "Plikadīdas = briesmas".

Drīz vien viņi bija sasnieguši Zefa mājas. Tur tiešām karājās plāksnīte ar uzrakstu "Notārs", turklāt rūpīgi nospodrināta. Viņa godība Klaraks labu laiku meklēja zem mizas izciļņa noslēpto atslēgu. Visbeidzot viņš to at rada.

-     Interesanti gan, parasti es to tur nenovietoju.

Sims, kurš viņiem pievienojās tikai tagad un nebija klāt atslēgas meklēšanas brīdī, turpināja bubināt:

-    Tāpat vien nekas nenotiek…

Un viņam bija taisnība.

Zefs atdarīja durvis un iegāja mājā. Viņam sekoja Maja un Tobijs. Aiz pirmajām durvīm bija neliela telpa un otras durvis. Šai te vajadzēja būt notāra uzgaidāmajai telpai. Sims, kurš nāca aiz viņiem, rūpīgi noslaucīja kājas uz paklājiņa, skaļi jokodams:

-            Jūsu godība Klaraka kungs, skatieties, es vismaz noslauku kājas. Jums vajadzētu uz durvīm uzlikt kādu plāksnīti!

Zefs, kurš nebija sajūsmā, ka pieminēts pārpratums ar plāksnīti, deva viņam zīmi klusēt. Bet Sims vēl joprojām kavējās uz sliekšņa.

Zefs pastūma uz priekšu Tobiju un Maju, kuri profesora joku nebija sapratuši. Nākamajā mirklī viņi jau atradās lielajā viesistabā.

Tur viņus sagaidīja aina, kuru pēc mēneša Tobijs veselas trīs dienas zīmēja uz alas sienas. Un šis skats viņam izvilināja asaras pie katras trīi ošām rokām uzvilktās līnijas.

Viņa godības Klaraka viesistabā bija daudz ļaužu. Astoņi cilvēki, ja neskaita tos, kuri nupat ieradās.

Kā pirmo viņi ieraudzīja to, kuru nebija iespējams neieraudzīt, jo zem viņa resnās sēžamvietas pazuda viss dīvāns, un tas bija Džo Mitčs.

Redzot viņus ienākam, Mitčs pasmaidīja. Nu kaut kā uz to pusi… Jo aiz smēķa gala parādījās viens vai divi tumši dzelteni zobi. Turklāt bija dzirdams, kā viņš sajūsmināti noklakšķina atkārušos vaigus, un to pavadīja no rīkles izlauzies slāpēts rēciens. Jā, tam vajadzēja būt smaidam.

Aiz dīvāna atradās abi viņa atbaidošie pakalpiņi Limērs un Torns. Kopš notikuma ar Balainu viņi bija kļuvuši dažus gadus vecāki, bet miroņgalvu priekšrocība jau ir tāda, ka tās nenoveco.

Mitčam pie labās rokas atpūtas krēslā tupēja Pelukss, kura kājeles nesniedzās līdz zemei. Viņš atgādināja vaskā atlietu paraugpuisīša figūru. Blakus Peluksam Tobijs ar riebumu ieraudzīja Tonija Sirēno Sima Lolnesa asistenta siluetu. Viņš bija apmetis kažoku uz otru pusi un tagad no kauna koši piesarcis. Jā, viņš bija pārgājis pretinieka pusē.

Un visbeidzot mūsu draugus no abām pusēm ielenca divas graciozas ēnas. Tobijs bez pūlēm atpazina Šatunu un Lošu, lai gan iepriekš nekad nebija viņus redzējis. Šatuns kasīja vēderu ar nagu, kas atgādināja sirpi. Lošam starp zobiem rēgojās tāda kā vaskadrānas vai lietusmēteļa auduma stērbele. Jā, tā bija driska no tieši tāda paša zaļa lietusmēteļa, kāds karājās uz augstākā āķa viesistabā.

Zefs uzreiz atpazina šo mēteli. Tas piederēja viņa draugam dakterim Pilam. Tiešām nebija grūti noteikt mēteļa piederību, ņemot vērā, ka tajā iekšā bez samaņas karājās pats dakteris.

Pēc neilga klusuma brīža, kas bija pilnīgi dabisks cilvēkiem, kuri negaidīti sastapušies, Džo Mitčs starp zobiem izdvesa garu šņācienu, kas atgādināja tējkannas troksni. Limērs pasteidzās iztulkot:

-     Mēs nudien necerējām uz jūsu ierašanos tik brīnišķīgā kompānijā, jūsu godība Klarak. Tas mums ir patiess pārsteigums…

-    Un neviltots prieks, papildināja Pelukss.

"Grrrrrrr…" norūca Mitčs, un viņa rūciens apklusināja Peluksu līdz pat sarunas beigām. Limērs turpināja:

-    Tā vien liekas, ka tur nāk arī pats profesors. Labas ziņas… es jau izbijos, ka būs ieradusies vien vecene ar sīko.

Tas patiesi bija Sims, kas parādījās aiz Majas, Tobija un Zefa. Vēlāk profesors sev vaicāja, vai nebūtu bijis prātīgāk laisties lapās, pirms viņa klātbūtne tika pamanīta. Bet tobrīd Simam pat ne uz mirkli neiešāvās prātā doma, ka varētu pamest sievu un dēlu vienus. Tieši otrādi, viņš gāja un nostājās ģimenei priekšā, uzmetot drūmu skatienu Tonijam Sirēno, kuru nupat kā bija atpazinis. Limērs precizēja:

-     Lai nerastos nekādi pārpratumi, paskaidrošu, ka mēs gaidījām tikai un vienīgi viņa godību Klaraka kungu. Jūsu draugs, dakteris Pils, mums nupat izstāstīja par Alnorellas kundzes nāvi, darot zināmu, ka šīs lietas kārtošanu ir uzņēmies notārs.

Zefs uzmeta skatu aiz apkakles pakārtajam Pilam, kurš joprojām atradās uz mēteļu pakaramā āķa. Doku viņš pazina pietiekami labi ja viņš bija kaut ko izstāstījis, tad tikai pēc nežēlīgas spīdzināšanas, un klusībā Zefs viņam jau bija piedevis. Bet šausmas un vainas apziņa lika Zefam notrīcēt, iedomājoties par Lolnesiem, kurus bez iepriekšēja nodoma bija ievedis šajās lamatās.

-     Mēs jūs gaidījām, lai noskaidrotu, kur šobrīd atrodas nelaiķes mirstīgās atliekas un arī… "zināmais objekts"… Mēs kopā ar Peluksa kungu par visu parūpēsimies paši.

Ierunājās Sims:

-    Manas sievasmātes līķis atrodas ziemas dārzā. Izturieties pret viņu ar cieņu. Kas attiecas uz "zināmo objektu", tas pienākas manai sievai, kas ir kundzes vienīgā mantiniece.

Parasti, vairākiem cilvēkiem vienlaikus smejoties, gaisā virmo debešķīgs prieks kā atgādinājums par mūžīgo. Bet, kad vienlaikus iezviedzās seši Mitča pakalpiņi, Tobijam radās vēlme aizspiest ausis. Mitčs pats apklusināja savu ķērcēju varzu.

Pasaucis palīgos Tornu un Limēru, viņš pieslējās no dīvāna. Trīsis un celtnis arī šajā gadījumā būtu labi noderējuši.

Ticis uz kājām, Mitčs bija tā piekusis, ka pagāja gandrīz vesela minūte, līdz viņš atguva elpu. Tad vīrietis paspēra dažus soļus līdz profesoram, apstājoties viņa priekšā. Cieši jo cieši lūkojoties uz Simu tā, it kā viņam uz deguna būtu kaut kas neparasts, Mitčs pastiepa roku uz profesora sejas pusi, norāva viņa jaunās brilles un saspieda tās saujā. Nopurinājis lauskas zemē, Mitčs atgriezās pie dīvāna un atviegloti ieslīga tajā.

Sims pat nepakustējās. Maja aizvēra acis. Vienā acs kaktiņā nodevīgi mirdzēja sīka asara. Viņa sakoda zobus un pie sevis atkārtoja:

"Es nedrīkstu raudāt. Es nedrīkstu raudāt."

Asara droši vien izdzirdēja mēmo kliedzienu. Pametusi skatu uz ārpasauli, tā žigli nozuda.

Tobijs un Zefs ne uz mirkli nenovērsa skatienu no Sima.

Tagad ierunājās Torns:

-       Lielajam Kaimiņam ir laba humora izjūta… Viņš mīl mazliet paķircināties, jo tas padara dzīvi krāsaināku un…

No Mitča puses atskanēja skaļš "Rhhhaaaa… glglglgL.burp…", ko nebija viegli iztulkot. Torns pacēla balsi un turpināja:

-      Jums ir piecas minūtes laika, lai atdotu mums divas lietas Akmeni un Balainas melno kastīti.

Sims centās slēpt savu pārsteigumu. Iesānis viņš pašķielēja uz Toniju Sirēno, kurš šūpoja kājai pārlikto kāju un sava bijušā priekšnieka klātbūtnē jutās gaužām neveikli.

Tātad šie dumiķi joprojām lauza galvas par melno kastīti…

Profesors nekādi nevarēja zināt, ka viņi lauzīja galvas tik pamatīgi, ka deviņdesmit pētnieki Sirēno vadībā jau piecus gadus centās šo mīklu atrisināt. Šī ideja bija kļuvusi par Džo Mitča apsēstību. Viņš gribēja atklāt melnās kastītes noslēpumu, lai tas maksātu ko maksādams.

Torns uzdeva Lošam noskaitīt piecas minūtes. Lošs kļuva manāmi satraukts un deva zīmi Šatunam, kurš nedaudz tālāk grauza mazā pirkstiņa nagu. Neviens no abiem neprata skaitīt pat līdz pieci. Tādēļ abi lūdzoši blenza uz Peluksu, kurš sāka skaitīt sekunžu ritmā:

-    Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit…

Visi četri nopratināmie skatījās taisni uz priekšu. Tobijs vienīgi slepus

pašķielēja uz uzkarināto dakteri Pilu. Viņš vēl kustējās.

Piecas minūtes pagāja visai ātri. Neviens neizteica ne vārda. Lošs asināja zobus, uztrīdams tos citu pret citu. Viņš nojauta, ka drīz vien nāksies ķerties pie darba. No nepacietības viņa mutes kaktiņos parādījās baltas putas.

Kad noteiktais laiks bija pagāja, Mitčs norūcās. Torns uzreiz pārtulkoja:

-    Kā vēlaties! Tad mēs nāksim un paņemsim paši…

-    Pārmeklējiet viņus! Torns noaurojās.

Tā kā Šatuns nespēja izlemt, ar kuru sākt, Limērs noteica:

-    Sāciet ar kārpaino.

Šatuns tā kā nedaudz šaubījās, bet Zefs Klaraks pats panāca uz priekšu.

Kurš gan cits tas varētu būt, ja ne viņš? Tā tas bija bijis kopš tā laika, kad viņš vēl bija pavisam mazs: kārpainais, briesmonis, nejaucenis, varžacs, pumpainais, sušķis, tizlenis vai pretīgais. Zefs Klaraks smaidīja. Viņš bija izvēlējies kļūt par spīdošu briesmoni, starojošu pumpaino, elpu aizraujošu kārpaino.

Tobijs ievēroja, ka salīdzinājumā ar derdzīgo Džo Mitča bandu Zefs izskatās pēc karaļdēla.

Šatunam bija manāmas grūtības saņemties, lai tuvotos tik lepnam un pašpārliecinātam cilvēkam. Visbeidzot viņš tomēr pastiepa savas pretīgās rokas pret Zefu un sāka viņu pārmeklēt. Šatunam izdevās atrast vienīgi notāra mājas atslēgu. Lošs aizstūma Zefu uz otru istabas pusi.

Maja panācās soli uz priekšu.

-    Tagad ir mana kārta. Vai te ir kāda sieviete, kas mani pārmeklēs?

Atbilde uz viņas jautājumu bija daži spurcieni no klātesošo puses.

Mitčs nomurmināja:

-    Mi… nuj… ka!

Torns nobļāvās:

-     Lieciet atvest Minujeku!

Lošs izgāja no istabas, lai atvestu kādu, kas droši vien stāvēja sardzē ārpusē. Šai personai bija visai grūti izspraukties cauri durvju ailai. Tai nācās ieraut galvu plecos un no visa spēka ievilkt savas kuplās miesas. Vienīgais vārds, kas precīzi raksturotu Minujeku, būtu "kalns". Par spīti viņas draudīgajiem izmēriem, sievietes seja bija diezgan laipna; mati bija apgriezti līdz pleciem. Nē, Minujeka neiedvesa bailes. Maja viņai uzsmaidīja. Minujeka piegāja tuvāk, lai uzmanīgi un pamatīgi iztaustītu visas Majas kabatas, vīles un oderes. Ar galvas mājienu viņa lika Limēram saprast, ka nekas nav atrasts.

Maja Lolnesa devās pāri istabai un pievienojās Zefam. Minujeka diskrēti izspraucās pa durvīm, kas viņai nenācās viegli.

Kā nākamo tādā pašā veidā pārmeklēja Tobiju. Kad tas bija izdarīts, Limērs ar riebumu noteica:

-     Briesmīgākais ir tas, ka šitādiem draņķiem rodas arī sīkie.

Tobijs, ne mirkli neapdomājies, attrauca:

-    Sīkie? Jūs, starp citu, nemaz neesat tik sīks…

Pagāja kāds laiciņš, kamēr Limēram pielēca, bet Sims Lolness gan salēcās un diezgan spēcīgi iešāva Tobijam pa pakausi, tā ka mati noplīvoja vien.

-    Neapvaino kungu! Sims uzbrēca.

Tobijs, viss trīcēdams, pacēla galvu un skriešus pārskrēja pāri istabai, lai nostātos blakus mātei. Viņš jutās apstulbis un satriekts. Maja iepleta acis. Tā bija pirmā reize, kad Sims pacēla roku pret savu dēlu.

Visu klātesošo skatieni pievērsās vispirms Tobijam un tad viņa tēvam. Profesors acīm redzami zaudēja saprātu. Un savu lādzīgo dvēseli.

Viņi bija panākuši savu.

Šis izcilais zinātnieks, šis unikālais cilvēks zaudēja prātu viņu dēļ. Maja redzēja savu vīru nokrītam ceļos uz grīdas un saķeram galvu rokās.

Es vairs nespēju… Es padodos… Es visu pateikšu. Es visu atdošu. No Sima Lolnesa tuvredzīgajām acīm plūda karstas asaru straumes. Tobija seja nocietinājās.

Nevienam bērnam nekad nevajadzētu redzēt, kā viņa tēvs kļūst par nodevēju.

20 Caurais zars

Visi, kas tobrīd atradās viņa godības Klaraka salonā, jutās šokēti. Izskatījās, ka profesora Lolnesa apkaunojums izraisījis zināmu līdzjūtību pat Mitča piekritēju pusē.

Iztēlē Džo Mitčs jau redzēja sevi kā Balainas noslēpuma jauno īpašnieku. Viņa iekrātās tīrās sulas rezerves beidzot tiks liktas lietā. Izmantojot automātiskos kokgraužus, rakšanas darbi vedīsies divtik ātri.

Džo Mitča plāni bija vienkārši, un visu pamatā bija viens vārds caurums. Šī caurumošanas kāre Mitčam bija parādījusies līdz ar piedzimšanu. Mazi caurumiņi un lieli caurumi visur, kur vien iespējams. Tā bija kā slimība vai nepārejoša nieze. Viss viņa dzīves mērķis bija viens milzīgs caurums. Lai realizētu savu neprātīgo apsēstību, viņam vajadzēja daudz naudas.

Un Sims Lolness ar savu atzīšanos varēja padarīt Mitča smadzeņu melnā cauruma sapni par realitāti.

Pirms piecpadsmit gadiem Džo Mitčs vēl bija parasts robežsargs.

Robeža bija ap Koka stumbru novilkta vienkārša līnija pašā Zemo Zaru apakšā. Mitčs mitinājās smirdīgā iedobumā kopā ar diviem paša izdresētiem kokgraužiem.

Pēc El Blīsa bojāejas, šķērsojot robežu, Džo Mitčs izmantoja vispārējo apjukumu, lai liktu savus kokgraužus pie darba. Savā uzraugāmajā sektorā Mitčs sāka rakt dziļu tranšeju.

Koka Padome izteica atzinību jaunajam, centīgajam robežsargam, kurš veltīja savu brīvo laiku rakšanas darbiem Koka drošībai. Vienīgi profesors Lolness un vēl daži veci muļķi bija iebilduši pret šādu iniciatīvu. Sims uzrakstīja runu ar nosaukumu "Rīkles griezējs", kurā paskaidroja, ka šī tranšeja visapkārt stumbram ir Koka vēnu pārgriešana un tā bojāejas veicināšana. Tas izraisīja klaigāšanu: "Viņš ir apdāvināts, bet mīl pārspīlēt, šis Lolness. Drīz viņš mums aizliegs griezt maizi, lai nesāpinātu sviestmaizes!"

Džo Mitčs izmantoja šos nelielos panākumus un sāka audzēt vēl dažus kokgraužus, kurus iznomāja māju rakšanas darbiem.

Tā radās Džo Mitča Koksaimniecība. Uzņēmums auga ātri kā milža mazulis. Un, pateicoties Balainai, mazais milzis kļūs par pieaugušu milzi.

Redzot Simu sabrūkam, Maja nespēja valdīt asaras. Šoreiz tās ritēja pār vaigiem, centās patverties lūpu kaktiņos, bet beigās iesūcās apkaklē. Zefs sniedza viņai kabatlakatiņu, bet sieviete to pat nemanīja.

Tobijs ar joprojām sastingušu skatienu vērās tēvā. Viņš bija liecinieks tam, kā Lolnesu lepnums izjūk pa visām vīlēm.

Torns piegāja tuvāk Simam Lolnesam un uzlika roku viņam uz pleca.

Drosmi, profesor, jūs taču esat dūšīgs vīrs.

Tobijs redzēja, kā zem šīs rokas notrīs tēva mugura. Kompliments no tāda riebekļa atgādināja netīrā pelnu traukā pasniegtu brīnišķīgu krēmu.

Sims ievilka elpu un teica:

-            Pirms jums paskaidroju, kur atrast Akmeni… es aizvedīšu jūs pie melnās kastītes.

-    Pietiks, ja pateiksiet mums, kur tā atrodas.

-            Tas nav iespējams. Man jāiet kopā ar jums, jo bez manis jūs nemūžam to neatradīsiet.

Limērs palūkojās uz šefu, kurš turpināja krākt, arī nomodā būdams. Džo Mitčs papurināja galvu. Limērs sacīja:

-     Jūs no šejienes laukā netiksiet.

Šim garīgi atpalikušo baram tāds zinātnieks kā Sims šķita līdzvērtīgs burvim, kurš, pārkāpjot mājas slieksni, varētu izgaist un izslīdēt no viņu rokām. Neizskatījās, ka Simu viņu reakcija pārsteigtu. Tomēr profesora balss neskanēja pārliecinoši, kad viņš sacīja:

-    Nu tad… Mans dēls jūs aizvedīs.

Tobijs salēcās. Tēvs nudien bija zaudējis saprašanu. Tobijs nebija melno kastīti redzējis simt gadus un neko nezināja par tās atrašanās vietu. Jā, tēvs bija sajucis prātā, tas bija skaidrs kā diena.

Mitčs kaut ko klusi noburkšķēja. Torns un Limērs, kaklus izstiepuši, noliecās pār dīvānu, un šefs abus skanīgi iepļaukāja. Limērs novaidējās:

-    Lielais Kaimiņš ir ar mieru. Jūsu dēls ies Šatuna un Loša pavadībā…

-     Labākas auklītes nevar vēlēties… piebilda Torns.

Lošs pasmaidīja, ar asajiem zobiem savainodams sev lūpu. Asinis sajaucās ar notecējušajām slienām. Šatuns smējās no sirds, vairākas reizes atkārtodams:

-    Auklītes… Mēs, auklītes…

Tobijs vairs nesaprata nenieka. Maja, kura pārsteigta vēroja, kā sajēgu zaudējušais tēvs sūta projām viņas puisēnu, ne tik.

Pietika ar vienu tēva īpašo skatienu (to ar nedaudz sarauktu degunu), lai Tobijs aptvertu, kas par lietu. Sims gribēja viņam kaut ko pateikt. Lūgt kaut ko izdarīt. Zēns nedaudz atguva cerību.

Vispirms Tobijs nosprieda, ka šī misija ir izdomāta, lai iegūtu laiku.

Viņš atcerējās, ka vienīgais no viņiem četriem, kurš vēl nebija pārmeklēts, bija tēvs un ka viņa kabatā atradās Akmens. Profesora vājuma brīdis tātad bija vienīgi viltīgs gājiens.

Viss vēl nebija zaudēts.

Kā jau krietnai auklei pienākas, Šatuns pastiepa Tobijam savu slepkavnieka ķetnu. Zēns tai nepieķērās, bet demonstratīvi sabāza rokas kabatās. Tad viņš pagāja garām abiem kretīniem, lai dotos laukā no istabas. Ticis līdz durvīm, zēns atskatījās un vispirms ieraudzīja mātes saraudāto seju, kas gandrīz saraudināja arī viņu, bet tad Tobijs pagriezās pret tēvu, kurš lēni kasīja vaigu. Profesors tikai muļķīgi noteica:

Un piesargies, ka atkal nesavaino sevi…

Tas, ko tēvs sacīja, bija stulbi, nevietā un smieklīgi.

Bet, ejot laukā pa durvīm, Tobijs bija pārliecināts, ka tēva skatiens nozīmēja atvadīšanos. "Bēdz, manu zēn. Neapstājies nekad!" tas sacīja.

Šobrīd ceturtdaļmilimetra attālumā Tobijam aiz muguras soļoja divi psihopāti. No viņiem aizbēgt bija diezgan neiedomājami. Bet zēna mazās smadzenes, kuras vairāk par visu mīlēja brīvību, sāka darboties tieši šajā virzienā.

Neviens visā pasaulē neatradās draņķīgākā situācijā kā viņš. Bet, ja jau tēvs bija tā gribējis un dažas pazīmes ļāva Tobijam nojaust, ka tik nojucis Sims nemaz nebija, tad visam notiekošajam bija kāda jēga. Pagaidām viņš soļoja pa zaru tik uz priekšu, bez mazākās nojausmas, uz kurieni dodas.

Prātā viņš atkārtoja tēva zelta likumu: "Nekas nenotiek tāpat vien." Tajā noteikti slēpās atminējums.

Kādēļ profesors tik pēkšņi mainīja savu izturēšanos?

Joprojām soļodams savu šaušalīgo auklīšu pavadībā, Tobijs sāka uzskaitīt galvenos neparastos notikumus. Pirmais bija bija sitiens pa pakausi, tad sekoja solījums atklāt noslēpumus un visbeidzot teikums: "Un piesargies, ka atkal nesavaino sevi!"

Sims visā visumā bija pilnīgi normāls tēvs, brīžiem tikpat neveikls kā jebkurš cits, un viņš nekad nemēdza dot tādus padomus kā "Piesargies!", "Tu atkal nosmērēsies!", "Uzmanies, ka nesalauz sev kāju!"…

Ja pirmo reizi mūžā viņš kaut ko tādu sacīja, tad tas nevarēja būt tāpat vien.

"Un piesargies, ka atkal nesavaino sevi!" Visnotaļ dīvains padoms, nosūtot savu dēlu uz fronti. Tobijs lūdza vārdus sev palīgā.

Un vārdi viņam nekavējoties parādīja ceļu.

Vienīgā reize, kad viņš sevi tā pa īstam bija savainojis, bija "Lapotnēs" tur, kur dārza galā bija mazais, caurais zars. No tās reizes viņam vēl joprojām uz vaiga bija rēta. Viņš atcerējās, ka tēvs, dodot dēlam padomu, bija pievērsis viņa uzmanību vaigam. Iekšēji Tobijs jau smaidīja.

Uz dārzu "Lapotnēs". Lūk, uz kurieni viņam bija jādodas!

Viņš spēji apgriezās, sastopoties aci pret aci ar Šatunu un Lošu, kuri šķībi raudzījās uz zēnu.

-    Es sajaucu. Mums jāiet uz otru pusi.

Lošs nospīdināja savus asos zobus. Viņam nepatika staigāt šurpu turpu. Šatuns zēnu brīdināja:

-    Sargies, sīkais…

Ko aizvēsturiskā laikmeta valodā varēja tulkot kā: "Piesargieties, jaunais cilvēk!"

Tomēr viņi pašķīrās, ļaujot Tobijam iziet abiem pa vidu.

Lai nokļūtu "Lapotnēs", viņiem nācās šķērsot kādu nelielu atzaru un nogriezties pa labi, izejot pa apakšu dažām agrīnā rudens apzeltītām lapām.

Viņi nonāca pie vārtiņiem, kas joprojām bija aizslēgti ar piekaramo atslēgu.

-            Tas ir šeit, sacīja Tobijs, pārbijies no domas, ka viņi jau ir sasnieguši mērķi.

Viņš domāja, ka iegūs vēl dažas minūtes laika, kamēr viņi tiks galā ar atslēgu, bet Lošs jau bija iecirtis zobus ķēdē un Šatuns izspēris vārtiņus no eņģēm.

-     Kārtībā! abi briesmoņi korī noteica.

Tobijs devās apkārt mājai. Viņš redzēja tēva pakārto bereti, izdauzītās logu rūtis un aizaugušo dārzu. Mizas putekļos bija kupli saaugušas nezāles. Šatuns, kurš soļoja, vēzēdams rokas, pats to neapzinādamies, darbojās kā zāles pļāvējs.

"Un tagad?" domās atkārtoja Tobijs. "Un tagad?"

Viņš labi zināja, ka melnās kastītes šeit nebija. Ko tēvs bija iedomājies?

Tobijs bija nonācis līdz caurajam zaram. Viņa priekšā pletās vieta, kur zēns bija piedzīvojis nelaimes gadījumu. Un te dārzs beidzās. Tālāk viņš vairs nekur nevarēja tikt.

Vēlreiz griežoties apkārt, zēns, visdrīzāk, tiks pārvērsts smalku skaidu kaudzītē pie Loša un Šatuna kājām. Aprīkoti tā, lai varētu iznīcināt visu, kas gadās ceļā, un ar vienām smadzenēm uz abiem, šie plānprātiņi nebija visai lielā mērā apveltīti ar pacietību.

Tobijs vēlreiz iedarbināja savas iztēles spējas. Zēns bija sapratis, ka tēvs viņu ir atsūtījis tieši uz to vietu, kurai kādreiz bija stingri noliedzis tuvoties. Tieši šeit tēvs reiz bija viņu pēdējā brīdī satvēris, kad Tobijs vēl bija mazs. Toreiz viņš bija teicis: "Kad tev būs trīspadsmit gadu, tad man prāts būs mierīgāks… Tu būsi par lielu, lai izkristu cauri šim caurumam nokaltušajā zarā. Bet pagaidām labāk neej tam tuvumā."

Aiz viņa nepacietīgi knosījās Šatuns un Lošs.

-    Nu, sīci? vaicāja Šatuns.

-    Tas ir te, automātiski atbildēja Tobijs.

-    Kur te? Šatuns brīnījās.

Un viņi abi kādu minūti smējās, atkārtojot: "Kurte? Kurte? Kurte?"

Šis smalkais joks būtu viņus noteikti izklaidējis vēl kādu stundu, bet brīdī, kad abi ievilka elpu pirms kārtējā smiekla, viņi atklāja, ka Tobijs ir pazudis zara caurumā.

Smiekli aprāvās vienā mirklī, un viņi zibenīgi noliecās pār caurumu.

Tobijs nebija šaubījies ne mirkli. Rīt viņam apritēs trīspadsmit gadu. Šī bija viņa pēdējā iespēja paveikt lielo nedarbu. Viņš bija ielīdis aizliegtajā vietā. Tāds bija tēva plāns. Tobijs par to vairs nešaubījās.

Virs sevis zēns redzēja savu apsargu sejas.

-    Sargies, sīkais! atkārtoja Šatuns.

Bet Tobijs jau bija nozudis mazajā zarā.

Šatuns gribēja iebāzt caurumā galvu. Tā nelīda iekšā. Tad viņš iebāza tur roku visā tās garumā. Viņa nagi skrāpēja tuneļa sienas. Nelaimīgā kārtā divi plēsīgo ķetnu cirtieni ievainoja Tobiju abos plecos. Zēns asiņoja. Šatuns pameta skatienu uz savu biedru. Lošs priecīgi palēcās, pagrūda Šatunu malā, pārkāpa pāri caurumam un, ticis otrā pusē, nogūlās uz zara, Tad Lošs žigli sāka ar zobiem paplašināt caurumu. No katra žokļa cirtiena uz visām pusēm lēca skaidas.

Reti gadās redzēt kādu, kurš ar tādu enerģiju zāģē zaru, uz kura pats sēž.

Otrā pusē Šatuns apjucis vēroja skatu, kas viņam atgādināja vienu smieklīgu notikumu. Bet kādu?

Kas tas bija par notikumu, viņš atcerējās mirklī, kad atskanēja pirmais brākšķis. Lošs pacēla galvu. Ņemot vērā vīra pārbiedēto sejas izteiksmi, arī viņš piepeši atcerējās šo pašu stulbo joku…

Krrrrrrrrraaaaaaakš! Ar milzīgu troksni zars nolūza līdz galam. Lošs, cieši turoties pie savas koka raķetes, pazuda izplatījumā, no kurienes atskanēja vienīgi brēciens:

-    Tooooooooooo…bīīīīīīīj…

Šatuns noskatījās, kā biedrs, atsizdamies te pret vienu, te jau citu zaru, gāžas lejup, līdz pazūd Koka dziļumos.

-    Johaidī… Lošs… bija vienīgais, ko viņš spēja pateikt.

Pēc kāda brītiņa viņam pielēca, ka arī Tobijs ir projām kopā ar Lošu. Tomēr viņš izklaidīgi turpināja murmināt: "Johaidī, Lošs… Loooošššš…"

Tovakar Džo Mitča izsūtītā patruļa atrada Šatunu "Lapotņu" dārza galā joprojām stāvam pie nolauztā zara. Mitča vīri viņam devās klāt lēni, lai nesabiedētu. Uz jautājumu, kas tad īsti ir noticis, Šatuns tikai žēli atkārtoja: "Looooooššš…" kā nocirsta galva, kas grib atsaukt savu ķermeni. Patruļas vīri panāca soli tuvāk.

-     Looooooooššš, pēdējo reizi žēli noblēja Šatuns.

Un ielēca tukšumā.

Bet vārds, ko viņš izkliedza, krītot lejup, un kas atbalsojās zaros, pamazām izgaisdams tālumā, nebija Lošs. Viņa kliedziens skanēja:

-    Toooooooooooo…bīīīīīīīīīīj…

Pieci seši kareivji pārbijušies vērās lejup. Troksnis sacēla kājās visu kvartālu.

Kādu milimetru zem viņu pēdām, ērti iekārtojies augšējā ložā, lai labāk varētu sekot izrādei, kāds klusi pie sevis nomurmināja:

-    Nabaga Šatuns…

Tas bija Tobijs.

Nolaidies zara caurumā, viņš atklāja eju, kas stiepās uz abām pusēm. Gluži kā pastāvīgs viesis viņš instinktīvi devās stumbra virzienā, projām no vietas, kurā pēc tam pārlūza zars. Tieši tad viņa mugurā divas reizes bija iecirtušies Šatuna nagi. Pēc tam viņš redzēja, kā turpat priekšā

nolūza zars kopā ar Lošu… Nabaga Lošs pēdējā mirkli ieraudzīja Tobiju un, lejup krizdams, bezcerīgā izmisumā vēl auroja viņa vārdu.

Tobijs ciešāk iekrampējās savā nišā. Virs galvu reibinošā bezdibeņa viņam atlika tieši tik daudz vietas, lai noturētos un palaikam noslaucītu asinis, kas plūda no ievainojumiem.

No šejienes viņš bija dzirdējis Šatuna žēlabainās gaudas, kas sekoja biedra kritienam, un patruļas ierašanos. Visbeidzot viņš bija liecinieks arī Šatuna lēcienam. Cietsirdīgais liktenis vēlēja arī viņam ieraudzīt Tobiju brīdī, kad Šatuns lidoja garām nišai, bet bija jau par vēlu, un arī viņam neatlika nekas cits kā izgrūst sirdi plosošu kliedzienu: "Toooooooooooo…bnīīīīīīīīj…"

Pēc stundas ceturkšņa zaru bija ielenkuši ziņkārīgie garāmgājēji ar lāpām vai eļļas lampiņām rokās. Tobijam paveicās, ka lūzuma vieta tika veikli norobežota ar drošības lenti. Tomēr pūlis spiedās tai virsū. Zibenīgi izplatījās baumas. Nelaimes gadījums vai pašnāvība? Kas īsti bija noticis pamestajā dārzā? Šatuna pēdējo kliedzienu bija dzirdējuši visi. Un vairāk neko.

Veikli apejot apsardzi, kāds pārgalvīgs zēns cauri tumsai devās uz nolauztā zara vietu. Viņš kāpa lejup, veikli lavierējot starp asajām koka atlūzām, un rokā viņam bija lāpa. Puisis noteikti vēl nebija sasniedzis piecpadsmit gadu vecumu, viņa skatiens bija diezgan skarbs, bet zods plats un stūrains. Zēna pārliecinātās kustības neizraisīja ne mazāko čaboņu.

Tobijs ieraudzīja viņu parādāmies savā slēptuvē pavisam negaidīti. Viņš šaubījās labi ja sekundi:

-    Leo? Tas esi tu, Leo?

Zēns soli atkāpās, tad lēni tuvināja lāpu Tobijam.

-    Tobij…

Draugi skatījās viens uz otru. Pēc pieciem atšķirtības gadiem pasaules labākie draugi gluži nejauši satiekas šī Galotnēm piederošā zara galā. Tobileo. Nešķiramie.

-    Tobij… Tu esi atgriezies…

-     Palīdzi man, Leo.

Leo pacēla lāpu augstāk. Tobijs vēroja, kā ir mainījusies drauga seja. Tā joprojām izstaroja to pašu spēku, bet viņa skatienā bija kaut kas tik griezīgs kā sasista stikla lauskas. Leo skatījās uz ievainojumiem Tobija plecos, ko bija atstājuši Šatuna nagi.

-    Tev palīdzēt? viņš atvaicāja.

-            Jā, Leo, man draud briesmas. Neprasi nekādus paskaidrojumus. Man vienkārši jātiek līdz tai vietai, kur visi ir sanākuši, un jāiejūk pūlī.

Pirms pāris gadiem Leo nebūtu bijis nepieciešams šaubu mirklis. Tobijs atkārtoja:

-    Palīdzi man. Ātri…

-    Nāc! Leo vienkārši noteica.

Abi kopā rāpās augšup pa lūzuma vietu. Kad viņi sasniedza zara augšpusi, Leo nopūta lāpu. Daži vīri centās apturēt ļaudis, kuri spiedās ap notikuma vietu. Visbeidzot vienā malā drošības lente neizturēja. Tobijs un Leo bez grūtībām iejuka drūzmā. Tobijs nodūra galvu.

-    Tu slēpies? vaicāja Leo. Kādēļ?

-    Paliec sveiks! atbildēja Tobijs.

Viņš cieši apskāva draugu un tad nozuda.

Leo stāvēja nekustīgi un bija ārkārtīgi satraukts. Viņu pārņēma dīvaina neveiklības un vainas sajūta. Bija pagājuši vairāki gadi, kopš viņā bija iesēta nezāle, ko sauc par aizdomīgumu. "Neuzticēties nevienam," atkārtoja Lielā Kaimiņa vīri. Un Leo klausīja.

Leo vairāk nekā jebkurš cits baidījās no Plikadīdu draudiem. Bailes, ko kultivēja Džo Mitčs, pievienojās paša šausmām, kādas zēnu pavadīja jau kopš bērnības un tēva bojāejas. Plikadīdas bija nogalinājuši EL Blīsu un tagad noteikti uzglūnēja Kokam, lai piebeigtu arī pārējos tā iedzīvotājus…

Leo nedrīkstēja uzticēties nevienam. Un ko viņš īsti zināja par šo Tobiju Lolnesu?

Jā, viņš tikko bija palīdzējis svešiniekam. Nevienam citam kā svešiniekam. Un Leo sajuta, cik smagi viņu nospiež vainas apziņa.

Pēc dažām minūtēm notikuma vietā ieradās Džo Mitčs. Viņš bija atstājis abus Lolnesus viņa godības Klaraka viesistabā, uzticot viņu apsargāšanu ducim aizdomīgu tipu. Mitčs parādījās uz nolauztā zara Torna un Limēra pavadībā. Pūlis pašķīrās, lai dotu ceļu. Labu brīdi Mitčs sēdēja uz saliekamā krēsla un lūkojās tukšumā.

Tieši tā Mitčs nonāca pie savas domas. Tukšums viņu allaž iedvesmoja.

Viņš pamāja Limēram, lai tas panāk tuvāk, un kaut ko viņam čukstēja. No malas izskatījās, ka viņš zīž Limēra ausi. Pūlis bija viņus abus ielencis.

Limērs izskatījās sajūsmināts. Šefa izdoma bija nepārspējama. Primitīva, bet ģeniāla. Limērs noklepojās un palūdza klusumu:

-       Dārgie tautieši! Lielais Kaimiņš ir teicis savu vārdu. Klausieties, ko viņš vēlas pavēstīt. Pret Koku ir izdarīts noziegums. Lolnesu ģimene, kuriem vienīgajiem bija zināms Balainas noslēpums, ir ļaunprātīgi izmantojuši savu izsūtījumu un pārdevuši šo noslēpumu ienaidniekam! Dārgie tautieši un kaimiņi, es atklāju jums Lolnesu izdarīto noziegumu: tagad šiem maitām Plikadīdām ir zināms Balainas noslēpums!

Pūlis kādu mirkli klusēja, kam sekoja dusmu eksplozija. Niknā un satracinātā pūļa vidū kāds četrpadsmit gadus vecs zēns klusēja mazliet ilgāk par pārējiem… Pēc tam viņš pacēla gaisā dūri augstāk par pārējiem. Tas bija Leo Blīss.

Un naids, kas atmirdzēja viņa skatienā, nebija gatavs izdzist.

Mitčam atgriežoties viesistabā, Zefs un Lolnesi bailēs trīcēja. Lielais Kaimiņš iezvēlās dīvānā, kas radīja līdzīgu skaņu tai, kāda rodas, strauji izlaižot gaisu no gumijas pūšļa. Tad sekoja teikums, kuru lielais kārumnieks Mitčs nevēlējās uzticēt nevienam citam:

-    Viņš ir pagaaaaalam…

Sims saskatījās ar sievu.

Tobijs ir pagalam.

Katra spēji satumsušais skatiens izmisīgi meklēja vēl pēdējo cerību dzirksti otra acīs.

Bet velti.

Zefs raudāja. Tā bija klusa ņerkstēšana, kas nesasniedza Lolnesu ausis.

Neviens no trijiem nebija ievērojis, kā istabā ienāca dūšīgā Minujeka. Pa priekšu viņa stūma Leo Blīsu. Pārsteigtais Mitčs pagrieza galvu pret jaunpienācēju, kurš caur zobiem izgrūda:

Es viņu redzēju. Viņš ir dzīvs.

Sims un Maja sajutās tā, it kā pār abiem būtu nolijis silts lietus, atdodot viņus dzīvei.

Un tas bija sākums ilgajai Tobija vajāšanai.

21 Tomblas cietuma peklē

Elišai tā bija šausmīga ziema.

Desmit reizes viņa mēģināja tikt līdz kraujai, cīnoties cauri sniegam un aukstumam. Desmit reizes māte viņu atrada, sabrukušu no spēku izsīkuma, ar sasalušām asarām uz vaigiem. Ala atradās sniegiem klātās kraujas vidū un atgādināja neieņemamu leduskalnu.

Februārī jau likās, ka līdz atkusnim vairs nebūs ilgi jāgaida. Dažas dienas bija saulainas un siltas. Zemajos Zaros mītošās ģimenes varēja cita citu apciemot. Tikai ezers un krauja joprojām bija nepieejama.

Pēc nedēļas atsāka snigt, un baltā sega gandrīz pavisam noslāpēja abu Lī cerības. Viss marts bija ledusauksts. Tik auksts, ka arī 1. aprīlī Tobija patvēruma vietu sasniegt nebija iespējams.

Saule atgriezās 10. aprīlī. Maigs siltums apņēma it visu Koku. Ap Lī māju urdzēja neskaitāmas tērcītes.

Iša iejūtīgi runājās ar Elišu. Abas bija apsēdušās uz mājas apaļo durvju sliekšņa un vēroja, kā daži stari spoguļojas peļķēs un strautos.

Nevajag zaudēt cerību…

Zinot, ka Tobijs četrarpus mēnešus bija pavadījis ieslodzīts alā ar zienu niecīgu pārtikas maišeli, vienīgais, kas viņām atlika, bija cerēt. Pietika ar nelielu aprēķinu veikšanu vai vienkārši ar mazumiņu loģikas, lai saprastu, ka ar to viņam nebija nekādu izredžu izdzīvot. Bet Elišas sirdī neizdzisa cerības liesmiņa, kas ļāva ticēt neiespējamam.

16. aprīlī Elišai izdevās iestaigāt taciņu līdz ezeram un gar to līdz pat kraujai. Tur viņa stāvēja pie slapjā sniega mūra, meklējot kādu iespēju tikt līdz alai.

Piepeši meitene izdzirdēja balsi. Balsi, kas viņu sauca. Eliša gribēja no visa spēka kliegt: "Tobij!" bet tajā pašā mirklī viņai blakus iznira četri veikli šķelmji, visi kā viens nošķiedušies ar slapjo sniegu no zābakiem līdz cepurēm.

-            Mēs jau vairākas stundas cenšamies tevi sasaukt, mazā. Mēs gājām pa tavām pēdām.

Tā bija viena nožēlojama Džo Mitča izsūtīta patruļa, kas jau bija izgājusi Tobija medībās.

-    Ko tu te dari, sīkaliņ?

-    Un jūs? atvaicāja Eliša.

-    Mēs meklējam mazo Lolnesu. Atbildi! Ko tu te dari?

-            Mēs ar mammu dzīvojam tepat blakus, un es nācu skatīties, vai ūdensblusas jau nav atgriezušās ezerā.

Tas bija pirmais iemesls, kas Elišai iešāvās prātā. Ņemot vērā, kādi tukšpauri stāvēja viņas priekšā, ar to vajadzēja pietikt.

-            Ja tu mums atradīsi Tobiju, es tevi precēšu! sacīja viens no viņiem. Tas bija jampampiņš ar kupri uz muguras un lielu, izburbējušu degunu, aiz kura acis bija tikai ar grūtībām saskatāmas.

Eliša atbildēja:

-    Izklausās vilinoši. Es turēšu acis vaļā.

Viņa uzpūta savām nosalušajām rokām dvašu. Tā izveidoja mazu, baltu mākonīti starp Elišas pirkstiem.

Lielais Deguns pienāca viņai klāt.

-    Vai, kamēr gaidu, es varu tev iedot bučiņu?

-           Es to vēl neesmu nopelnījusi. Pagaidiet, kamēr es atradīšu jūsu mazo Lolnesu, un tad tā būs mana balva, viņa sacīja, mazliet atkāpjoties.

Lielais Deguns vai kusa no sajūsmas. Eliša izlikās, ka dodas atpakaļ uz mājām.

Nogājusi dažus soļus pa sniegoto klajumu, viņa izdzirda kādu teikumu, kas attiecās uz profesoru un viņa sievu. Četri vīri savā starpā skaļi sarunājās. Viņu teiktais ķēra Elišu kā zibens. Viņai vairs nebija spēka turpināt ceļu.

Beidzot Eliša pārradās savā krāsainajā mājā un sabruka mātes rokās.

Nākamajā dienā, un tas bija 17. aprīlis, Eliša stāvēja lielas kupenas priekšā, kas pilnībā nosedza alas ieeju. Viņa rakās tai cauri visu pēcpusdienu, ar acs kaktiņu vērodama ezera apkārtni. Pulksten sešos Elišas mazā roka šķērsoja pēdējo sniega barjeru un izslīdēja cauri sniegam otrā pusē. Viņa apstājās. No iekšpuses nenāca neviena skaņa.

Tagad viņa saniknoti raka no visa spēka, tā ka sniegs putēja uz visām pusēm, pa brīdim dusmīgi iekliedzoties. Viņa vairs nebaidījās ne no viena. Alā ielauzās dienasgaisma, un Eliša rāpus līda tai pakaļ.

Ugunskurs joprojām gailēja.

Kamēr Elišas acis nebija apradušas ar alas iekšienē valdošo tumsu, viņa neredzēja pilnīgi neko.

-    Tobij… viņas balss vāji izdvesa.

Nekādas atbildes. Eliša neredzēja, kur liek soļus, viņa nespēja pierast pie tādas tumsas. Meitene atdūrās pret nelielu skaidu kaudzīti. Paņēmusi skaidas, Eliša aizgāja līdz vietai, kur gailēja dažas sārtas ogles, un uzmeta tās pa virsu. Pēc mirkļa izšāvās dažas augstas liesmas. Eliša vēroja, kā tās ceļas augšup.

Tad uguns gaismā viņa ieraudzīja iezaigojamies krāsas uz alas sienām un griestiem. Vienā mirklī viņai atklājās viss Tobija gleznojums. Sārti melnā freska pletās pa visu alas virsmu. Viņa nespēja atraut skatienu. Elišai bija sajūta, ka viņa atrodas pašā Tobija kvēlojošajā sirdī.

-    Tev patīk? atskanēja vāra balss turpat blakus.

Viņa traucās balss virzienā.

-    Tobij!

Tur bija Tobijs. Viņš gulēja, atspiedies pret alas sienu. Zēna vaigi bija iekrituši, lūpas apkaltušas, bet acīs, kā allaž, dzirkstīja gaisma, kas atgādināja sīciņas komētas.

-    Es gaidīju tevi, viņš sacīja.

Tobijs vēl nekad nebija redzējis Elišu raudam. Todien viņa ar uzviju atguva nokavēto, piespiedusi pieri Tobijam pie krūtīm. Zēns savukārt teica:

-    Nu beidz taču… Vai tad tas ir tik bēdīgi? Palūk, ar mani viss ir kārtībā.

Un viņš pastiepa meitenei mutautiņu, kas bija notriepts ar to pašu sarkano krāsu. Eliša nespēja pārstāt raudāt. Tobijam piespiestais meitenes augums ik pa brīdim noraustījās elsās. Visbeidzot Eliša ieslēpa seju mutautā, un, kad atkal to pacēla, tā bija krietni izraibināta ar sarkano krāsu. Lēnītiņām viņa nomierinājās un atkal pacēla skatienu uz alas velvēm. Tobijs paskaidroja:

-            Es to darīju, lai kaut kā sevi nodarbinātu. Ir cilvēki, kas apglezno kapenes, lai dotos turp un neatgrieztos. Es visus šos četrus mēnešus zīmēju logus uz dzīvi, lai tajā atkal atgrieztos.

Elišas acis iepletās. Jā, zīmējumi nudien atgādināja logus uz pasauli. Viņa pietuvināja sienai savu sārti izkrāsoto seju.

-     Eliša… -Jā.

-    Man drusku tā kā gribas ēst.

Jau septiņpadsmit dienas pēc kārtas Tobijs bija pārticis vienīgi no pelējuma. Eliša nozuda alas izejas virzienā. Tobijs izmisumā iegaudojās:

-    Nēēēē! Neej projām! Atgriezies!

Eliša satraukta atgriezās alā. Tobijs vairs nespēja palikt vienatnē nevienu pašu mirkli. Viņa tikai bija izgājusi paņemt sainīti ar pārtiku, ko bija atnesusi sev līdzi.

-    Tagad es palikšu, Tobij. Nebaidies.

Un viņa attina papīru, kas bija piesūcies ar sviestu. Tobijs beidzot pasmaidīja. Viņa priekšā atradās pankūkas ar medu. Lielākā kaudze, kādu viņš savā dzīvē bija redzējis.

Bija vajadzīgas trīs dienas, lai Tobijs pilnībā atgūtos. Šajos četrarpus sslodzījuma mēnešos viņš bija sevi pietiekami nodarbinājis, lai ķermenis neizkalstu un nekļūtu gluži stīvs. Savu lokanību zēns atguva drīz vien.

Tobijs gluži kā naktstauriņš daudz laika pavadīja ezera krastā, plivinot rokas un lēkājot. Eliša viņu vairs neatstāja vienu. Tobijam bija absolūti epieciešama šī ēna, kas vēroja viņu skraidelējam mēness gaismā. Uzrāpušies pašā kraujas augšā, viņi beidzot apsēdās uz klinšainās nokares. Tobijs tumsā zem viņiem sajuta dabas pavasarīgo knosīšanos. lieliem malkiem viņš dzēra dzidro gaisu, lai atgūtos no tā trūkuma visas ziemas garumā. Eliša stāstīja viņam visu, kas šajā ziemā bija noticis.

Aseldoru mājās Mijai klājās pavisam slikti. Kopš Lekss Olmehs bija aizgājis no mājām, lai mēģinātu atrast savus vecākus, viņa gulēja uz maza matrača Seldoru viesistabā un tikpat kā nekustējās. Ēst viņa gandrīz neko neēda un ne ar vienu nesarunājās. Tagad visai ģimenei bija zināma Mijas un Leksa slepenā draudzība. Sākumā vecāki centās meitu nedaudz uzmundrināt:

-   Dzīvē tā gadās bieži vien… Nav jau no visa uzreiz jāiztaisa drāma. bet, kad tā pagāja visa nedēļa, tad viņiem tapa skaidrs, ka kaut kas tāds dzīvē nemaz tik bieži negadās vis. Meitene, kura iet bojā viena pazuduša zēna dēļ…

Un ģimene sāka izturēties pret Miju ļoti pacietīgi. Droši vien, tieši pateicoties šai lielajai pacietībai, Mija neizdzisa pavisam.

Maī neatkāpās no Mijas ne soli un naktis gulēja blakus viņas gultai, turot māsas roku savējā. Viņa ļoti labi saprata lielas bēdas, jo pati tajās dzīvoja jau gadiem.

Pēdējos jaunumus Eliša bija uzzinājusi februārī. Lekss nebija atradies, bet Mijai vismaz nekļuva sliktāk. Viņa gulēja vaļā acīm un no rīta bija ar mieru izēst vienu šķīvi zupas. Viņas brāļi vakaros dziedāja blakusistabā, un viens Mijas pirksts tika pieķerts sitam līdzi takti uz segas.

Vecākā māsa turpināja klusi un neuzbāzīgi rūpēties par viņu.

Eliša to visu stāstīja Tobijam, bet uz meitenes sirdsapziņas smagi gūlās kaut kas, ko viņa nespēja pateikt, tas bija teikums, ko viņa bija dzirdējusi pie ezera un ko bija teikuši Mitča vīri.

Ceturtajā dienā Tobijs ierunājās par saviem vecākiem:

-            Visu ziemu es domāju par viņiem. Man vairs nav, ko gaidīt. Viņi neatgriezīsies, lai mani uzmeklētu.

-    Varbūt tev ir taisnība, Eliša aizkustināta teica. Nevajag vairs gaidīt.

-    Ja viņi nenāk pēc manis, tātad jāiet ir man pašam.

Eliša salēcās.

-    Jāiet uz kurieni?

-     Uz Galotnēm. Viņi jāatrod un jāatbrīvo no resnā Mitča ķetnām.

Runādams Tobijs vēroja Elišu. Viņa bija nolaidusi garās skropstas un lūkojās zemē. Izskatījās, ka meitene gribētu kaut ko sacīt. Tas ļāva nojaust, ka viņa kaut ko zina.

-    Tobij… Es dzirdēju kaut ko par taviem vecākiem.

Tobijs nodrebēja un uzmeklēja Elišas acu skatienu.

-            Viņi ir notiesāti, meitene piebilda, un pirmajā maija dienā viņiem izpildīs nāvessodu.

Klusums bija pārrauts. Tobijs saķēra Elišu aiz pleciem.

-    Kur viņi ir?

-    Tas neko nelīdzēs. Tev jāsargā pašam sevi.

-    Eliša, kur viņi ir?

Un viņš sapurināja meiteni.

-    Lūdzu, Tobij! Tev ir jāuzmanās. Tevi joprojām meklē.

-    Eliša…

-    Tobij, man laikam ir viena ideja, kur tu būtu pasargāts.

-            Es dodos. Pēc trim dienām es jau būšu augšā. Šodien ir 21. datums. Man ir viena nedēļa laika, lai viņus uzmeklētu.

Viņš palaida vaļā Elišas plecus un jau cēlās kājās.

-     Klausi mani! meitene kliedza.

-            Pēc desmit dienām viņi būs miruši, ja vien es viņus neizglābšu. Es dodos uz Galotnēm.

-    Tobij! Viņu nav augšā!

Tobijs pagriezās.

-     Kur vini ir?

-    Tomblā, nomurmināja Eliša. Tomblas cietoksnī.

Tobijs nobālēja. Tombla atradās tikai dažu stundu gājiena attālumā no šejienes. Viņa vecāki tātad bija ieslodzīti tepat netālu. Un tomēr šī doma Tobijam radīja sajūtu, ka zeme pazūd zem kājām.

Par Tomblu viņš bija uzzinājis no vecā Vigo Torneta, kurš tur bija pavadījis desmit gadus un nespēja par to runāt.

Izdzirdot vārdu "Tombla", Tornetam sāka trīcēt lūpas un pēc tam viss ķermenis. Desmit Tomblā pavadīti gadi iznīcināja cilvēku.

Tornets pats atzina, ka jaunībā ir sastrādājis šādas tādas muļķības. Tobijam bija pilnīgi vienalga, kādas. Bet Sims Lolness, kurš zināja mazliet vairāk, atklāja, ka nejau visu dzīvi Tornets ir bijis maigais un labsirdīgais vecītis, kas radis patvērumu pie sava krustdēla kāpuru slaucēja.

Izsakoties vēl skaidrāk Tornets savulaik bija pats nešpetnākais laupītājs visā Kokā, tā teikt, bandīts no augsta celma.

Tad viņu uz desmit gadiem iesēdināja Tomblas cietumā. Tolaik cietums vēl atradās Koka Padomes uzraudzībā. Jau tolaik tā bija īsta elle, bet šī elle bija gatavais brīvdienu klubiņš salīdzinājumā ar to, par ko cietums kļuva zem Mitča zābaka.

Atliekot malā jautājumu par izdzīvošanas izredzēm šajā cietoksnī, viens bija skaidrs no Tomblas nekad neviens neizbēga.

Tāds gadījums vēl nebija piedzīvots, un tas arī nekad nenotiks.

Tombla bija ierīkota āmulī, kas karājās virs tukšuma.

Kokā šī bumba bija ieaugusi kā parazīts, pārtika no tā sulas, uzņēma tā ūdeni un pie zara turējās ar vienu mazu kātiņu, kuru nepārtraukti un modri uzraudzīja desmit bruņoti vīri. Mazākās trauksmes gadījumā kātiņš bija jāpārcērt, ļaujot cietumam pazust nebūtībā. To dēvēja par Gala plānu.

Vienas sekundes laikā viss, ko Tobijs zināja par Tomblu, līdzīgi zibenim izskrēja cauri viņa smadzenēm. Visi sapņi tagad bija iziruši.

Šī nakts pagāja bez miega, ezera krastā, sērpilnā klusumā.

Atausa rīts. Eliša sajuta gandrīz vai atvieglojumu. Viņa bija izstāstījusi patiesību, un izskatījās, ka Tobijs negrasās uzsākt kādu bezcerīgu glābšanas mēģinājumu.

Par āmuļa bumbu viņš bija dzirdējis pietiekami.

Zēna rīcībā bija desmit dienas, lai no šīm lamatām izglābtu neveiklu profesoru un viņa sievu. Tobijam būtu vajadzīgi vismaz desmit gadi, lai iekļūtu āmulī.

Ja nu vienīgi… tikai…

Eliša klusībā lūdzās, lai doma, kas viņai tikko iešāvās prātā, neierastos arī pie Tobija. Viņa centās to aizgaiņāt, mirkšķinot acis un klusībā pie sevis atkārtojot "nē, nē, nē".

Bet Tobija sejā jau atmirdzēja jaunas krāsas. Viņa tur neko nevarēja darīt. Starp abu sirdīm bija iekārts tiltiņš, pa kuru domas brīvi staigāja no viena pie otra.

Viņš ieskatījās Elišas acīs. Tobijs bija nolēmis padoties Džo Mitčam.

Eliša notrīsēja.

-            Ja es padošos, Tobijs skaidroja (lai gan tas nebija nepieciešams), mani nogādās Tomblā dažu stundu laikā, un puse no uzdevuma jau būs paveikta.

-    Jā, un otru pusi tu varēsi paveikt, gulēdams zārkā!

Elišai bija vajadzīga viena diena un viena nakts, lai saprastu, ka Tobijs no sava nodoma neatteiksies. Ja viņš tagad neko nedarīs savu vecāku

labā, tad atlikušajām dienām vairs nebūs nekādas nozīmes. Visa dzīve tad būs kā greznuma priekšmets uz kamīna malas. Jautājums nebija par plāna izdošanos. Lai palīdzētu vecākiem, Tobijs bija gatavs atdot savu dzīvību.

Dumjāki ļautiņi to sauktu par "goda jautājumu". Tobijs to nosauktu citādi. Varbūt par "mīlestību", pat ja viņš šo reibinošo vārdu nekad nebija izrunājis.

Pēdējā nakts atgādināja nakti pirms revolūcijas.

Apgleznotās alas dziļumā Eliša bija uzlikusi sev uz ceļiem Tobija pēdu un ņēmās to apgleznot ar zilā kāpura tintē mērcētu putna spalvas saru, vienlaikus klausoties zēna teiktajā. Gareniski visā pēdas garumā viņa

zīmēja svītru, kas stiepās no kāju pirkstiem līdz pat papēdim. Tobijs ļāva viņai darboties. Vai tie ir mani kaujas raksti? viņš vaicāja. Būdami mazi bērni, viņi ar Leo Blīsu bija sev uz rokām un pleciem zīmējuši pazīšanās zīmes. Leo vienmēr bija drūms un reizēm pat agresīvs bērns. Mātes nāve, zēnam vēl pavisam maziņam esot, un tēva bojāeja pēc diviem gadiem bija iecirtušas zēna dvēselē dziļu brūci, par kuru viņš nemēdza runāt pat ar savu labāko draugu.

Tagad šķiet, ka šī brūce bija arī sastrutojusi.

Eliša klusēja. Viņa bija sapinusi divas bizes, kas cieši ieskāva meitenes seju.

Tobijs zināja, ka viņai pašai uz pēdām arī ir šīs zilās svītras, kuras bija redzamas vienīgi naktī, jo izstaroja vāru gaismu.

Vai tas ir noslēpums?

Eliša apstiprinoši pamāja ar galvu un nolika spalvas saru uz tintnīcas malas.

Man arī ir kāds noslēpums, teica Tobijs.

Un viņš izstāstīja.

Palicis uz nolauztā zara viens un klausoties Šatuna gaudās par zaudēto biedru, Tobijs bija mēģinājis tikt skaidrībā par tēva plānu un trim zīmēm, kuras tas šajā sakarā bija devis.

1.            Nebija grūti izskaidrot Sima Lolnesa notēloto nodevību, kuras patiesais mērķis bija dot Tobijam iespēju izbēgt.

2.           Pēdējā brīdī zēnam bija izdevies atminēt arī tēva sacītā: "Un piesargies, ka atkal nesavaino sevi!" jēgu, kas norādīja uz aizlauzto zaru "Lapotņu" dārzā, kur, pateicoties savam nelielajam augumam, viņš varēja izsprukt no apsargu ķetnām.

3.          Vienīgais, par ko viņš netika skaidrībā, bija fakts, ka Sims viņu bija iekaustījis, pieprasot izturēties pieklājīgi pret šo plānprātiņu Limēru.

Šī katrā ziņā bija tēvam neraksturīga rīcība. Tātad arī tā bija zīme vai sauciens pēc palīdzības.

Vēlāk, kad Tobijs jau bija ticis brīvībā un Leo Blīss Minujekas mātišķi gādīgās acs uzraudzībā ieradās viņa godības Klaraka viesistabā, Džo Mitčs noskaitās ne pa jokam.

Tobijs joprojām bija dzīvs. Šī doma Mitču darīja traku.

Mitča dusmas ārkārtīgi atgādināja vēdergraižu lēkmi. Vīrs saķēra vēderu, viņa seja piesārta, un no milzīgā ķermeņa atskanēja tūkstošiem noslēpumainu trokšņu no gāzu noplūdei līdzīgas skaņas līdz pat blēšanai. Apkošļātais izsmēķis neviļus izšāvās no Mitča mutes līdzīgi raķetei un savu lidojumu beidza Minujekas kleitas krūšu izgriezumā. Izriežot savas kuplās krūtis, sieviete to diskrēti apdzēsa.

Kad Mitčam beidzot izdevās nomierināties, viņš bija zaudējis visus spēkus. Lēnītiņām viņš pagrieza izvalbītās acis uz Sima pusi.

Bija pāris lietu, kurās Mitču nebija iespējams apvest ap stūri.

Viņš, piemēram, lieliski atcerējās to, ka Sims Lolness vēl nebija ticis pārmeklēts. Sima izgudrotais manevrs uzmanības novēršanai nebija līdzējis. Koka Akmens bija šeit.

Mitčs deva zīmi Tornam, kurš nekavējoties metās profesoram klāt.

Maja paskatījās uz vīru. Tobijs bija dzīvs, bet Mitčs dabūs Akmeni. Viņa, saprotams, bez šaubīšanās atdotu divdesmit tikpat vērtīgus Akmeņus apmaiņā pret Tobiju, bet vara, ko Mitčs iegūs ar Akmens palīdzību, apdraudēja visu dzīvību Kokā.

Torns pārmeklēja Simu, cik vien rūpīgi spēja. Atrazdamies pilnīgi kails nelielajā telpā kopā ar diviem vīriem, kas rūpīgi pa diedziņam iztaustīja viņa drēbes, Sims smaidīja līdz ausīm. Viņa plāns bija izdevies.

Pie Sima neatrada neko. Neko vairāk kā divas bumbiņas košļājamās gumijas un zīmuli. Limērs uzkāpa virsū gumijas bumbiņām un izšķaidīja tās nekā! Gumija toties pielipa pie viņa papēža. Lipīgā masa pielīmēja zelli pie grīdas, un Limēram nācās lēkāt no vienas kājas uz otru, lai atrautu tās no zemes. Mitča acis, vērojot šo izrādi, dusmās izgāja no orbītām.

Sims laipni smaidīja.

Tajā pašā brīdī Tobijs izmisīgajā bēgšanas skrējienā izlaida roku caur sasvīdušajiem matiem un tajā vietā, kur tēvs viņam bija spēcīgi iesitis, atrada tādu pašu košļājamās gumijas bumbiņu. Kopā ar gumiju viņš sataustīja arī kaut ko cietu. Tobijs izplēsa to visu no matiem un atklāja, ka tur savos pirkstos lipīgu un netīru Koka Akmeni.

Tagad alā pie ezera viņš to izvilka no savas bikšu vīles un rādīja Elišai, kurai uz rokām vēl viegli mirdzēja zilā kāpura tinte.

-    Lūk, mans noslēpums, viņš sacīja, turēdams pirkstos Akmeni. Tēvs man to uzticēja. Es to noslēpšu šeit, ezera alā. ja ar mani kaut kas atgadīsies, tu zināsi, ka tas ir šeit.

Turēdams rokā aizdegtu skalu, zēns devās iekšā alas dziļumā. Tobijs apstājās pie Elišas portreta. Viņš meiteni bija attēlojis dabiskā lielumā, pietupušos un rokās atspiestu zodu. Izdūris kokā caurumu vietā, kur bija uzzīmēta viena acs, viņš ielika Akmeni zīlītes vietā. Acs viegli iemirdzējās.

Tad Tobijs pagriezās pret īsto Elišu. Viņa bija piecēlusies kājās un stāvēja pie ugunskura pretī gaismai. Meitene sacīja:

-    Nepadodies Mitčam. Es tev palīdzēšu.

22 Padomi mazu meiteņu audzināšanā

Ar koka nūju, kas izmērā bija lielāka par viņu pašu, Bernika apdullināja veco kungu, ar kuru nule kā bija tikusi iepazīstināta.

-        Tagad mēs ejam mājās! nobļāvās viņas tēvs, kurš pa gabalu vēroja notiekošo.

Mazā meitene neuzskatīja par nepieciešamu viņam atbildēt, bet traucās pie vecā kunga, kuram bija iegāzusi pa galvu, un uzlika roku uz viņa deformētā paura.

-   Jā, aug! viņa noteica.

Uz galvas tiešām auga milzīgs puns. Tas bija piektais pēc kārtas. Tiešām bija laiks doties mājās.

Gisa Alzāna dzīvē bija divas rūpes. Viena bija cietums un kāds tūkstotis ļaužu, ko viņš pārvaldīja. Tas bija viņa darbs. Viņa pielietotās metodes ne vienmēr bija likumīgas, bet tās visumā apmierināja Lielo Kaimiņu. Giss ar meitu dzīvoja pašā āmuļa bumbas viducī, tās centrā, no kura atzarojās visi sānzari. Un viņš valdīja pār visu āmuli.

Otra Gisa rūpe bija viņa meita Bernika. Jau kādu laiku tēvs bija noraizējies par viņas attīstību. Protams, viņš zināja tik daudz, ka savos desmit gados Bernika aug, nobriest, veidojas par īstu jaunu meiteni. Viņam bija teikuši: "Šajā vecumā var sagaidīt visu ko." Tādēļ sākumā viņš ar maigumu un iecietību vēroja Berniku laužam mēbeles un žņaudzam savas guvernantes. "Kā viņa aug!" viņš pat klusībā bija nopriecājies. "Mats matā atgādina savu tēvoci." Bernikas tēvoci sauca Džo Mitčs.

Giss ļāva meitai izklaidēties pēc sirds patikas, pat aizdodams dažus novārgušākus cietumniekus, lai viņa varētu remdināt savu kāri pēc puniem.

Tomēr pēc kāda laika Giss Alzāns kļuva mazliet nemierīgs. Patiesībā viņam ienāca prātā doma, ka kādu dienu meita būs jāizdod pie vira. Protams, šīs raizes vēl bija pāragras, bet sev Giss sacīja: "Jo bīstamāks ir ceļš, jo ātrāk tajā jādodas."

Bernikas gadījumā ceļš patiešām bija bīstams. Tas pat nebija ceļš, bet mežonīgi džungļi.

Savos desmit gados viņai jau bija izveidojušies daži ieradumi, kas nebija īpaši labi savienojami ar jaunas, labi audzinātas meitenes tēlu.

Nerunāsim par cietumniekiem, kurus viņa regulāri apdullināja, tie paši bija vainīgi. Nepieminēsim arī nožņaugtās guvernantes iespējams, ka viņu mācību metodes bija nepilnīgas. Tomēr notikums ar Tomblas pavāru, kam Bernika bija likusi iebāzt pirkstu katlā ar verdošu eļļu, lai viņš varētu apēst pats savu fritēto pirkstu, padarīja viņas tēvu domīgu.

Giss atbrīvoja no darba pavāru, kurš vairs nebija tam derīgs, un sodīja Berniku, atstādams viņu bez saldēdiena pusdienās.

Bet todien tēvs nolēma, ka ir jāsāk kaut ko darīt.

Drīz viņa ausīs nonāca runas par kādu pārsteidzošu vīru sava veida labu manieru un uzvedības meistaru. Tas bija vienkāršs apakšvirsnieks, kurš Tomblā bija ieradies ziemā. Viņa reputācija bija izplatījusies zibenīgi un nokaitinājusi ne vienu vien nelabvēli. Šis vīrs vienmēr bija smaidīgs, runāja gaužām izsmalcināti un lika sevi uzrunāt par Tupeni.

Pie Alzāniem Tupenis ieradās sestdienas rītā.

-     Mani laipnākie sveicieni! viņš uzrunāja Gisu.

-    Mani ar'! neveikli atbildēja direktors.

-            Man teica, ka jūs esat vēlējis, lai ierodos pie jums… Tā ir liela pacietības pārbaude no jūsu puses! Un kādā manierē mana pieticīgā personība būtu jūs ieinteresējusi?

-     Es… nu, tā ir mana meita.

-            Jūsu meita, atkārtoja Tupenis, skanīgi iesmiedamies, kas šajā gadījumā nebija īsti vietā.

-    Nujā. Mana meita Bernika.

-            Bernika! iespiedzās Tupenis, joprojām spalgi ķiķinādams savus ausij ne visai tīkamos smieklus.

Giss Alzāns saņēma rokā Tupeņa seju, to nedaudz saspieda un tādā veidā aizvadīja viesi līdz sava biroja durvīm, kamēr vīrelis pret tām atsitās.

-     Kas tev te liekas tik smieklīgs, Tupeni?

-            Hm… es… nekas, es vienkārši smejos, lai pārvarētu situācijas saspīlējumu.

-    Labi! Es gribu, lai mana meita kļūtu par labi audzinātu jaunkundzi.

Tupenis tūdaļ ķērās pie darba. Viņam jau iepriekš bija nācies sadzīvot arī ar Mitča specvienību apšaubāmākajiem tipiem, bet tieši šīs trīs dienas, kuras vīrs pavadīja kopā ar Berniku Alzānu, kļuva par viņa dzīves ļaunāko murgu. Nākamajā otrdienā viņš ieradās Gisa kabinetā. Tā bija aprīļa mēneša pēdējā nedēļa, un diena bija visnotaļ jauka un pavasarīga.

-    Nu? cerību spārnots, apvaicājās Alzāns.

Abas Tupeņa acis rotāja tumši zili riņķi. Un uz viņa galvas bija tik audz punu, ka tā atgādināja ķiveri ar dzelkšņiem.

Eš nāku jūs brīžināt par manu demišiju, Alžān kungš. Tupenim bija izdauzīti katri divi zobi no trim. Viņš runāja ar grūbām un vairs nesmējās. Giss Alzāns viņam atvēlēja vienu brīvdienu.

-    Brīždienu?

Tupenim nebija ne jausmas, ko nozīmē brīvdiena. Ne Džo Mitča dienestā, ne arī Tomblā brīvdienas piešķirt nebija pieņemts. Vai tad ellē ir spējamas brīvdienas?

Pēc šī mēģinājuma Giss zaudēja visas cerības. Par ko gan izaugs viņa mīļā Bernika, šī burvīgā mazulīte, kuru viņš kādreiz ņēma sev līdzi, lai  pakutinātu notiesātos pirms pakāršanas? Lai nedaudz nomierinātos, viņš pameta divus cietumniekus putniem.

Putni bija āmuļa kārumnieki. Viņiem garšoja smagie, baltie augļi, tāpēc ziemā nebija ieteicams āmulim tuvoties, lai nejauši nekļūtu par uzkodu kādam ķauķim vai strazdam. Kad bija nepieciešams mazliet atslābināties, Tomblas direktors apsēdināja kādu cietumnieku uz šiem augļiem un gaidīja putnus. Aprīļa beigās āmulī bija palikušas vien dažas ogas, bet tās bija tik gatavas, ka uz putniem nebija ilgi jāgaida. Giss pavadīja ārkārtīgi nepatīkamu nakti. Viņš sapņoja, ka Bernika ar lieliem, plaši atplestiem spārniem lido viņam tieši virsū. Meita tēvu norija veselu, un visbeidzot viņš attapās, ielipis putna mēslos. Bet nākamajā rītā kāds klauvēja pie durvīm.

-    Te eš.

Giss pazina Tupeņa balsi, kas viņam tā krita uz nerviem. Cietuma priekšnieks atvēra durvis.

-       Ja jūš man parādīšiet to laipnību mašliet aprunātieš ar mani, tikai pāriš sekundes…

Giss ar pūlēm novaldījās, lai viņu nesaplacinātu. Cietumā nebija pieņemts klaudzināt pie Gisa Alzāna kā dienesta pakāpes biedra durvīm, lai  "aprunātos'.

Tiem, kuri šīm durvīm tuvojās, bija jāatmet visas ākstības un jādreb kā apšu lapām, jūtoties vainīgiem pat tad, ja viņi nezināja, par ko.

Bet Tupenis paglāba sevi no pārvēršanas biezputrā, jo piebilda:

-    Taš ir Bernikaš šakarā…

Tupeņa mutē nebija vairāk zobu kā vakar, bet viņš bija atguvis smaidu. Giss ieintriģēts ļāva viņam ienākt kabinetā.

Reizi par visām reizēm apakšvirsnieks Tupenis izteicās nepārprotami skaidri.

Savu brīvdienu viņš bija pavadījis uz blakuszara, un tas viņam bija ļāvis apdomāt Bernikas situāciju. Tagad viņam bija skaidrs, ka mazajai meitenei ir problēmas ar autoritāti.

-    Vai tas ir viss? gribēja zināt Giss.

Tupeņa atklājums nebija nekas pārsteidzošs. Bet viņš turpināja, sakot, ka glābiņš šajā gadījumā nav ne tēvs, ne arī kāds skolotājs.

-    Kāds kas?

-     Kāds školotāšš…

-            Un tas ir viss? atkārtoja Giss, kuram jau sāka niezēt roka. Viņš pat paspēra soli uz priekšu, lai labāk varētu Tupenim iekraut.

Tupenis turpināja:

-    Viņai vajažīga draužene.

-     Kas? pārvaicāja Giss.

-    Draužene.

Vārdu draudzene Giss Alzāns jau kaut kur bija dzirdējis. Bet tik un tā šī ideja viņam šķita visai neskaidra. Tā bija persona, kas nebija ne verdzene, ne pavēlniece. Visai miglains jēdziens, kas bija modē kādreiz, sensenos laikos.

Tomblas direktora pasaule bija iekārtota tā, ka katram cilvēkam tajā bija sava vieta vai nu virs, vai zem viņa. Pavēlnieks vai pavēļu izpildītājs. Džo Mitčs virs. Visi pārējie zem. Vienīgi viņa meitai, iespējams, bija īpašs statuss šajā sistēmā, kurā viņai vajadzēja atrasties "zem", bet kur viņa bieži vien uzrāpās "virs".

Pēc neilgām pārdomām Giss nonāca pie slēdziena, ka viņam personiski nebija neviena drauga.

-     Vienīgā peršona, ko Bernika rešpektēš, būš draužene, atkārtoja Tupenis.

Giss neizskatījās diez ko pārliecināts.

-    Kur tādu var nopirkt?

Tupenis pieņēma visai noslēpumainu izskatu un paziņoja, ka ar direktora atļauju viņš varētu atvest vienu draudzeni jau nākamajā dienā. Giss gandrīz vai aizrijās. Ja Bernikas topošā draudzene nebūs ne zem viņas, ne virs viņas, tad viņa būs tāda pati kā Bernika. Līdz ar to problēma tiks dubultota. Un ar divām Bernikām pietiktu, lai uzspridzinātu Tomblas cietoksni!

Tupenis steidzās viņu nomierināt. Jaunā persona, par kuru viņš bija iedomājies, bija pieklājības un savaldības paraugs. Ideāla draudzene Bernikai. Viņai bija divpadsmit gadu. Tupenis bija viņu saticis aizvakar, un tieši šī persona visu bija viņam izstāstījusi. Tupenim patiesi bija paveicies nejauši satikt viņu pie Tomblas cietokšņa vārtiem.

Giss tūdaļ pasteidzās priekšlikumu noraidīt. Bija skaidrs, ka tas ne pie kā laba nenovedīs. Ielaist cietoksnī svešinieci bija absolūti neiespējami. Jo īpaši šajā brīdī.

Ja kaut kas atgadīsies, tad pamatīgs brāziens no Džo Mitča bija droši garantēts. Un pēc Džo Mitča brāziena parasti nekas daudz pāri nepalika. Varbūt vienīgi čupiņa kaulu un divas acis.

-            Nu tad lūgšu atvainot par traucējumu, direktora kungš, bēdīgi noteica Tupenis.

Viņš nopurināja putekļus no cepures un devās laukā no kabineta. Tupenis bija tikko kā pārkāpis pār slieksni, kad Giss viņu sagrāba. Iestājās neliels klusuma brīdis, kura laikā direktora galvā kā filmā pavīdēja visi Bernikas ļaunākie nedarbi. Viņš bija mainījis domas.

-    Ja tavs skuķēns nelīdzēs, tad es jūs abus izbarošu putniem!

Tupenis devās projām visai dīvainā noskaņojumā. Atklāti sakot, tā nebija viņa paša ideja. Viņš bija saticis to meitēnu no Zemajiem Zariem un izstāstījis viņai par Berniku. Viņa pati bija piedāvājusies palīdzēt. Tupenis viņai uzticējās, tomēr doma par putniem nebija visai patīkama.

Viņa dzīvība tagad bija šīs… kā viņu vispār sauca?… rokās.

Bille? Jā, tā viņu sauca.

Bille.

Bille ieradās cietumā 24. aprīļa pusdienas laikā. Viņu pārmeklēja sešpadsmit reizes. Viņu pavadīja deviņi arbaletiem bruņoti apsargi. Bille bija maza meitene ar tiešu skatienu, tērpusies melnās drānās, un viņai bija divas bizes, kas slējās gaisā kā jautājuma zīmes. Meitenei bija interesanta, nedaudz plakana sejas forma.

Viņu ieveda Bernikas spēļu istabā, un aiz viņas aizslēdza durvis. Sardze izvietojās ap Alzānu namu.

Vakarā pulksten septiņos Billi izlaida. Sargi savā starpā slēdza derības vai meitene būs sagriezta šķēlītēs vai samalta.

Bet viņas bizes pat nebija izirušas.

Giss iesauca Billi savā kabinetā. Šīs meitenes skatiens, kas bija ass kā naža asmens, viņam lika justies neveikli. Direktoram tikai ar pūlēm izdevās izstostīt:

-    Es… Mmm… Labi… Tātad…

-     Es nebūšu rīt, teica Bille. Es atnākšu parīt.

-    Labi… Mmm… Es… Jā, labi…

Viņa devās uz kabineta izeju, bet pie durvīm pagriezās pret Gisu.

-            Man ir viens noteikums kamēr es būšu projām, Bernika nedrīkst nevienu sist. Vairs neviena puna. Vai arī ar to viss beigsies.

Pirms iziešanas pa kātiņu Billi pārmeklēja vēl vienpadsmit reižu. Pie viņas tika atrasts kokā izgriezts cilvēciņš īkšķa lielumā. To viņai atstāja.

Visu nākamo dienu Bernika pavadīja, raudot zem savas gultas.

Visā visumā meitene bija mierīga, bet no asarām ap viņu izveidojās peļķe. Giss, nākdams viņu mierināt, ar saviem zābakiem iekāpa tieši asaru peļķes vidū. Meita vairs nepieprasīja cietumniekus, ko apdullināt, tagad viņa pieprasīja savu draudzeni. Pulksten septiņos vakarā viņai uznāca nervu lēkme. Bernika saplosīja savu matraci un apēda visas sūnas, ar ko tas bija pildīts, bet joprojām nevienu nesita. Izsūtīja piecus vīrus, lai tie sameklētu Billi, bet neviens no tiem nebija spējīgs viņu atrast.

Nākamajā dienā Giss Alzāns, gaidot Billi, piecēlās jau pirms saules lēkta. Tieši pusdienlaikā viņa ieradās pie Tomblas cietuma vārtiem. Billi pārmeklēja sešpadsmit reizes. Viņas kabatā joprojām atradās mazais, no skaidas neveikli izgrieztais vīriņš. Deviņi sargi izveda viņu cauri cietumam. Viņa pagāja garām vairākiem simtiem cietumnieku, kuri kunkstēja aiz savu cietuma kameru restēm, pat neuzmezdama tiem skatu.

Šī meitene bija cieta kā krams.

-    jūs… Es… Neatnācāt vakar… uzdrošinājās aizrādīt Giss.

-    Vai tad es jūs nebrīdināju?

-    Es… Jā, jā, protams… Bet…

Bille salti noteica:

-    Ja jums tā labpatīk, es dodos mājās.

Giss pirmo reizi savā mūžā pazemīgi atvainojās (ja neskaita to gadījumu Bernikas kristību dienā, kad viņš uzkāpa uz Mitča izsmēķa).

Bille palika kopā ar Berniku līdz pulksten septiņiem vakarā un tad iznāca no istabas. Giss uzaicināja meiteni uz sarunu. Viņa atbildēja, ka steidzas.

-     Rīt es nebūšu, bet atnākšu parīt.

Giss neuzdrošinājās atļauties nekādus komentārus.

Meiteni pārmeklējot, neviens neievēroja, ka šoreiz pie viņas vairs nebija mazā koka vīriņa.

Pēc divām dienām viss atkārtojās gluži tāpat kā iepriekšējā reizē, tikai šoreiz Bille pati lika Gisam ierasties uz sarunu.

Meitene ilgi skatījās uz viņu, līdz sagaidīja brīdi, kad cietuma priekšnieks neizturēja un novērsa skatienu, tad sacīja:

-    Jūs jau zināt, ko es teikšu.

-    Jā… Nūja… Tad jūs nenāksiet rīt, bet parīt.

-    Nē. Ne rīt, ne arī parīt. Nekad.

Gisa acis iepletās un skatiens sastinga. Aplūkojot direktoru tuvāk, varētu saskatīt, ka viņa apakšlūpa viegli noraustās un acs baltuma pašā malā iemirdzas tāds kā sīks asaras atspulgs. Visas cerības atkal izšķīda kā ziepju burbuļi.

Viss bija cauri.

Nekad, nekad viņa acis neskatīs, kā no atbaidošās kūniņas izšķiļas viņa sapņu Bernika princese gaišā kleitiņā, kas skrien pie viņa pa klajo zaru, saukdama: "Tēti! Tēti! Tā esmu es, Bernika!" Nekad viņš neredzēs meitu baltā līgavas plīvurā, sadevušos rokās ar kādu jaunu cilvēku, griežoties reibinošā valsī pa zvaigžņotu parketu. Viņa mūžīgi mūžos paliks saniknotā, barbariskā Bernika, kura labākajā gadījumā apprecēs kādu vecu mīkstpauri, lai labāk varētu tajā iedauzīt jaunus punus. Bernika, kas sakodīs savas mazās līgavas māsas un improvizētā uzvedumā nožņaugs vīramāti.

-    Iemesli jums noteikti ir zināmi, sacīja Bille.

-            Nē, noņaudēja Giss Alzāns, bet jūs nevarat tā ņemt un aiziet. Bernikai jau ir krietni labāk…

-    Molmess…

-Kas?

-    Molmess vai Molness… Jums kaut ko izsaka?

Giss uzmeta viņai izbiedētu skatienu.

-    Nē…

-            Bernika apgalvo, ka vakar manas prombūtnes laikā viņa ir situsi kaut kādu tur Molnesu.

Giss cieši paskatījās uz Billi.

-    Tas nav iespējams. Nē. Vakar viņa neizgāja no savas istabas.

-    Bet jums taču ir cietumnieks Molness…?

-    Nē…

Likās, ka Billes skatiens sadauzīs viņa pauri sīkos gabaliņos. Viņš izlaboja:

-    Varbūt, ka ir kāds, kam ir līdzīgs vārds… Bet tas nav iespējams…

-            Man šķiet, ka jūs nesaprotat, ko tas nozīmē… Bille sacīja Alzānam.

-    Bet vina nevar zināt! Viņai nav zināms neviena cietumnieka vārds…

&gt; »

Bille piecēlās no krēsla, un viņas skatiens meta melnus zibeņus.

-    Jūs gribat sacīt, ka es meloju?

-    Nē… Nekad mūžā…

-    Tad jūs gribat teikt, ka melo jūsu meita.

-    Nē…

Atbilde izklausījās mazāk pārliecinoša.

-    Nāciet! pavēlēja Bille.

Un viņa aizveda direktoru uz Bernikas istabu.

-            Berniciņ, Giss dudināja, tuvodamies gultai. Berniciņ, manu saldumiņ…

Bernika gulēja gultā sūnu kaudzes vidū, ko viņa bija izplēsusi no sava jaunā matrača. Giss centās uztvert viņas skatienu.

-    Tava draudzene saka, ka tu it kā vakar atkal esot spēlējusi "puniņus".

Meita klusēja. Giss neatlaidās:

-    Kam tu uzdauzīji puniņus, Berniciņ?

Tad no no sūnu čupas apakšas atskanēja:

-    Lolnesam!

Bille saskatījās ar Gisu, un abi kopā izgāja no istabas. Giss vairs nesaprata itin neko. Tas bija neiespējami. Absolūti neiespējami. Pēdējo reizi viņš centās Billi pārliecināt, turklāt, to darot, šņukstēja. Bet viņa bija neiežēlināma. Bille savus noteikumus bija izskaidrojusi pirmajā dienā.

-    Un ja… viņš iesāka.

Viņa teikums aizlūza pusvārdā. Izskatījās, ka Bille viņā nemaz neklausās. Tikai noteica:

-    Uz redzēšanos!

Giss paspieda meitenes roku. Bille pagāja dažus soļus uz izejas pusi. Viņš tai sekoja. Izskatījās, ka viņš par kaut ko šaubās.

-     Un ja cietumniekiem uz galvas nebūs punu?

-     Kādiem cietumniekiem?

-    Lolnesiem.

-            Man likās, ka jums šis vārds neko neizsaka, Bille brīnījās, turpinot soļot uz priekšu.

-    Ir viens pāris, kuru tā sauc, īpašas uzraudzības nodaļā.

Bille spēji apstājās.

-            Ja Molnesiem uz galvas nebūs punu, viņa sacīja, tad tā jau būs cita lieta.

To sakot, viņa lēni pagriezās pret direktoru, kurš jau sāka atgūt cerību.

-    Es pārbaudīšu! Es jums pateikšu!

Un viņš teciņus metās projām. Bille pasauca direktoru atpakaļ.

-            Es jums neticēšu, pirms pati personiski nebūšu aptaustījusi Losnelu pakaušus.

-     Lolnesu…

-    Ko?

-    Tas nav iespējams…

-    Es jūs saprotu. Patiešām. Visu labu!

Un Bille atkal devās projām. Giss vairs nespēja izturēt.

-    Pagaidiet!

-            Par vēlu. Es vairs nepieskaršos nevienam paurim. Man ir pilnigi vienalga.

-     Pagaidiet!

-    Nē! jo sliktāk jums. Vēlu drosmi meitas audzināšanā!

-            Es jūs lūdzu! Jūs pati apskatīsieties. Es pats jūs ievedīšu kamerā pie Lolnesiem.

Pēc stundas jau bija iestājusies tumsa. Pēc vairākām atkārtotām pārbaudēm Giss un Bille iegāja īpašas uzraudzības nodaļā. Tā bija zona āmuļa apakšējos zaros. Šeit salīdzinājumā ar citām cietuma teritorijām bija klusāks.

Šķērsojuši vairākus krustojumus, viņi nonāca pie kameras nr. 001.

-    Esam klāt, teica Giss.

Viņš nevarēja atrast savu atslēgu, tāpēc sargs aizdeva direktoram savējo. Lolnesu vārds bija uzrakstīts uz plāksnītes. Giss pirmais iegāja nelielajā telpā. Viņš bija bāls kā krīts.

Aiz viņa gāja Bille. Lai direktoru iedrošinātu, viņa tam viegli papliķēja pa muguru. Meitene zināja, ka šeit ir aizliegts izrunāt pat vienu vienīgu vārdu.

Giss Alzāns bija manāmi tramīgs. Šie divi cietumnieki bija vērtīgāki par visiem pārējiem deviņi simti deviņdesmit astoņiem. Un Giss bija iemācījies, atrodoties kamerā, neuzticēties nevienam. Tādēļ viņš Billi neizlaida no acīm ne uz mirkli.

Viņš būtu rīkojies prātīgāk, ja būtu sācis meiteni uzmanīt jau pirms tam. Iespējams, ka tad viņas kabatā neatrastos 001. kameras atslēga, ko meitene bija pamanījusies viņam nočiept.

Tā vietā viņš bija Billei gari un plaši skaidrojis, ka jebkura komunikācija ar ieslodzītajiem ir aizliegta. Viņš bija formāls Bille drīkstēja pilnīgā klusumā aptaustīt abas galvas un tad nekavējoties atstāt kameru.

Tas arī bija tieši tas, ko viņa darīja.

Kamerā uz soliņa sēdēja kāds pāris. Bille tuvojās, ar'acīm atbildot viņu izbiedētajam skatienam. Meitene uzlika savas mazās rokas uz abu galvām un tās lēni noglaudīja. Tad viņa pamāja Gisam Alzānam. Direktora skatiens kļuva gaišāks punu nebija. Palaidis Billi sev pa priekšu, viņš pagriezās ar muguru pret cietumniekiem, lai dotos laukā.

Par spīti pustumsai, kas valdīja cietuma kamerā, uz direktora muguras pāris ieraudzīja zīda auduma gabaliņu ar uzrakstu: "Drosmi! Dēls jums palīdzēs." Ienākot kamerā, Bille šo uzrakstu bija piestiprinājusi vienīgajā vietā, kas direktora acij nebija redzama, uz viņa paša muguras. Līdzko viņi bija pārkāpuši kameras slieksni, Bille uzrakstu uzmanīgi noņēma.

-    Labi, viņa sacīja un vēlreiz papliķēja viņam pa muguru. Jūs mani tiešām pārliecinājāt… Tagad mēs varēsim pāriet pie nākamā etapa piknika.

Giss izskatījās apmierināts. Viņam gan nebija ne mazākās nojausmas, ko nozīmē "pikniks". "Tā varētu būt kāda modernās pedagoģijas metode," viņš klusībā nodomāja. Bille viņam paskaidroja:

-    Rīt es nenākšu. Ieradīšos parīt un vedīšu Berniku piknikā.

23 Mūmija

Kad Bille paskaidroja, ko nozīmē pikniks, Gisu uz brīdi pārņēma panika. No vienas puses, viņš nespēja iedomāties, ka varētu atļaut meitai iziet ārpus cietuma teritorijas. No otras puses, viņš baidījās, ka pretējā gadījumā Bille pārstās nākt un pielietot savu acīmredzami efektīvo audzināšanas metodi.

-   Es jums atradīšu vienu jauku brīvu cietuma kameru. Tad jūs varēsiet piknikot aizvējā.

-   Nē, atbildēja Bille. Es vedīšu Berniku ārā. Normāli draugi pikniko ārā.

Tas nebija iespējams. Giss nevarēja laist savu meitu ārā kopā ar divpadsmit gadus vecu skuķēnu, kuru vēl pirms nedēļas nepazina. Pikniks bija paredzēts parīt, un tā bija diena pirms Lolnesu sprieduma izpildīšanas, uz kuru grasījās ierasties Džo Mitčs. Nē, šajā izšķirošajā brīdī viņš nevarēja uzņemties tādu risku.

Bille nesatricināmā mierā gaidīja atbildi, ne uz mirkli nenovērsdama skatienu no direktora. Likās, ka viņa lasītu direktora domas kā no atvērtas grāmatas. Meitene sajuta viņa šaubas. Viņa pat redzēja, kā šīs šaubas kļūst arvien spēcīgākas.

Tieši tajā mirklī Giss sev vaicāja, kā gan viņš bija varējis uzticēties šai mazajai. Ko gan viņš zināja par šo Billi? Neko. Pilnīgi neko. Vēl bija iespēja to visu apturēt. Bille juta, ka tuvojas brīdis, kad viņu izraidīs.

Bija jārīkojas nekavējoties. Un tad viņai radās šaušalīga ideja.

Kāds cietumnieks tieši tobrīd vaskoja direktora kabinetā grīdu. Četrrāpus nometies, viņš sparīgi berza grīdu ar lupatu netālu no tās vietas, kur stāvēja Bille, un izskatījās galīgi nomocījies. Viņa ceļgali bija nobrāzti no ilgās rāpošanas. Tas bija vīrs ar bēdīgu skatienu, viens no tiem cietumniekiem, kuriem tā arī nav izdevies saprast, kādēļ īsti viņi šeit nokļuvuši. Tie mierīgi dzīvo savu dzīvi, līdz kādu rītu pēc viņiem atnāk, viņus aizved un iemet cietumā. Un, kad viņi vaicā, ko ir izdarījuši, tad atbilde ir: "Valsts noslēpums."

Bille uzspēlētā nevērībā pavirzījās tuvāk cietumniekam. Viņa tam tuvojās maziem, nevainīgiem solīšiem. Giss ar acs kaktiņu uzmanīja notiekošo. Jā, šī meitene darīja viņu nemierīgu. Kādi bija viņas īstie nodomi?

Piepeši ar spēju papēža cirtienu viņa sašķaidīja parketa vaskotāja roku.

Šī pēkšņā cietsirdības izpausme tūdaļ atmaidzināja cietuma direktora sirdi. Viņa noteikti bija no savējiem. Meitene, kas rīkojas šādi, nevarēja būt pavisam samaitāta. Giss sazvērnieciski iesmējās un aizsūtīja vaidošo cietumnieku uz kameru.

Bille pat nepakustējās. Tikai viņas acis bija mazliet apsārtušas. Līdzjūtība, ko viņa izjuta pret cietumnieku, sirds dziļumos bija gaužām sāpīga. Bille juta, ka tūdaļ pati paģībs.

-    Es dodu savu piekrišanu, Giss izmeta.

Viņa sakopoja visus atlikušos spēkus, lai pavēlētu savai balsij skanēt noteikti, un pieprasīja, lai viņām tiktu sagatavots piknika grozs. Meitene nosauca visu, kam ideālajā variantā būtu jāatrodas grozā, tauriņu gaļas pastētei, medus eklēriem, neaizmirstot arī par sarkanbalti rūtotu dvieli, kam jānosedz grozs.

-            Ja kaut kā trūks, tad tas nebūs īsts pikniks, viņa piedraudēja, izejot pa durvīm beidzamo reizi.

30. aprīļa rītā viņa ieradās pulksten desmitos. Pie Tomblas ieejas viņu gaidīja mazā Bernika, atbilstoši norādījumiem ietērpta ar mežģīnēm rotātā kleitā un salmu cepuri galvā, rokā turot piknika grozu. Aiz viņas stāvēja deviņi miesassargi. Viņiem visiem rokās bija tādi paši grozi un galvā salmu cepures.

Bille mierīgi pasauca Gisu un apvaicājās, ko viņš ar šiem ērmiem grasās iesākt.

-    Viņi jums netraucēs. Tas ir drošībai.

Pēc neilgas tirgošanās viņai izdevās samazināt pavadoņu skaitu līdz diviem. Viņai pat deva iespēju izvēlēties kurus.

Bille nebūt neizvēlējās pašus modrākos. Vienam no viņiem acis pilnībā nosedza biezs matu kušķis. Šo apsargu sauca Minē. Otru sauca Pulps, un viņa mute bija vēl platāka nekā vardei, bet mazās ačeles atgādināja mušas pēcpusi.

Giss Alzāns noskatījās, kā visi četri attālinās.

Bernika turējās draudzenei pie rokas.

Vēl pirms dažām dienām Bernika nebūtu spējusi atlaist nevienu roku, pirms nebūtu to saspiedusi zilu vai nomaukuši tai dažus nagus. Tagad šī mazā meitene ar salmu cepuri un saulessargu izskatījās itin kā izkāpusi no senlaicīgas gravīras.

Gisa skatiens noglāstīja viņa jauno princesīti, kas pamazām attālinājās.

Tomēr ši lauku ainava nekļuva par Gisa Alzāna visu laiku skaistākajām atmiņām.

Pulksten sešos pēcpusdienā viņam tika ziņots, ka kāds vēloties ar viņu runāt. Tas bija Pulps. Viņš bija ieradies kā izlūks, viens pats, līdz nāvei pārguris, un viņa vardei līdzīgais vieplis bija galīgi nokāries.

-    Mums gadījās nelielas nepatikšanas…

-    Bernika! iekliedzās Giss.

-    Viņa drusku savainojās. Tikai drusku.

Šķita, ka Giss tūdaļ iedzīs viņu mizā kā naglu. Gluži bāls, it kā pēkšņi būtu zaudējis visas asinis, viņš nespēja pateikt neko vairāk kā vienīgi:

-    Bernika! Bernika!

-    Viņa ir tur, un viņu šobrīd lāpa, teica Pulps.

Giss Alzāns vairs nespēja paelpot.

-    Viņu… ko?

-    Viņu lāpa… Viņa drusku sasitās.

-    Ko viņa sasita?

-    Visu.

Pulpam bija acīmredzamas grūtības uzskaitīt visu, ko Bernika bija salauzusi. Giss iebrēcās:

-    Un kur viņa ir?

-    Pie ezera.

Lai nebūtu direktoram jāatstāsta, kas īsti noticis, Pulps izlikās, ka zaudē samaņu. Giss iecirta viņam pāris vieglu pļauku, un Pulps ļāvās. Viņa piesūceknim līdzīgā mute žvangojās no vienas puses uz otru. Bet viņš katrā ziņā deva priekšroku šīm pļaukām, nevis tiem bliezieniem, kurus būtu saņēmis, ja direktors uzzinātu, kas noticis ar viņa meitu.

Pie ezera viņi bija ieradušies ap pulksten vieniem. Bernika bija tā nogurusi, ka krita no kājām. Līdz šim viņa nekad nebija devusies ārpus Tomblas, un viņas īsās kājeles pie staigāšanas nebija radušas. Šo triju stundu laikā meitenes pēdas bija piepampušas kā pūpēži, potītes atgādināja kāpuru piena desiņas un, piepampstot vēl vairāk, pārplēsa Bernikas kurpes.

Kamēr viņa gulēja ezermalā, Bille kopā ar abiem apsargiem aprija visus piknikam paņemtos krājumus. Pulpam un Minē bija īsta kokgraužu apetīte. Jaunatklātā piknika māksla viņiem labi gāja pie sirds. Saldēdienā viņi nograuza grozus kā mazos kliņģerīšus. Nošņaukuši degunus rūtotajos dvieļos, viņi sāka saldi žāvāties.

Bille ierosināja, ka viņi varētu arī nosnausties. Pulps un Minē sākumā noraidīja šo priekšlikumu, bet, konstatējuši, ka uzraugāmā Bernika guļ vissaldākajā miegā, padevās. Bille pavadīja viņus līdz kādai tumšai alai, kuras vēsums solīja saldu dusu. Viņa arī apsolīja, ka Bernikai pa to laiku nenokritīs ne matiņš no galvas.

Apsargi, kuru vēderi bija krietni piebāzti, rāmi aizmiga.

Viņus pamodināja sitieni.

Sitieni tumsā.

Precīzāk izsakoties, sitieni pa galvu.

Kāds mēģināja viņus apdullināt ar spēcīgiem rungas bliezieniem. Tas bija lietpratējs, jo viņš ar rungu rīkojās visai izveicīgi, simetriski sadalot punus starp abiem apsargu pakaušiem. īsts, mazs meistars.

Pulps un Minē pārāk ilgi nesajūsminājās par viņa talantu. Jau pēc pāris sekundēm viņi bija pielēkuši kājās un pa abiem metās pārmācīt rungas vicinātāju. Dīvaini bija tas, ka šis ļaundaris likās pārsteigts par pretuzbrukumu. Tā vien šķita, ka viņš līdz šim būtu dauzījis vienīgi nekustīgas lelles.

Kad apsargi bija daudzmaz droši, ka samaluši savu noslēpumaino pretinieku miltos, viņi pārtrauca kautiņu. Tajā brīdī ar lāpu rokā parādījās Bille.

-    Kāpēc jūs tā izdarījāties? viņa vaicāja.

-    Kā tā? sacīja Minē.

-    Mēs aizstāvējāmies… turpināja Pulps.

-    Un ko mēs tagad teiksim direktoram? vaicāja Bille.

-    Ko teiksim? atkārtoja Minē.

-    Kur ir Bernika? salēcās Pulps.

-    Viņa ir te.

Bille nolaida lāpu zemāk un apgaismoja to, kas bija palicis pāri no Bernikas. No Pulpa mutes izlauzās savāds troksnis, bet Minē pašķira savas biezās pinkas, atklājot acis viņš briesmīgi šķielēja.

-     Mēs viņu esam piekāvuši, viņš konstatēja.

Bille izskatījās nopietni satraukta.

-            Es jums apsolīju, ka viņai ne matiņš nenokritīs no galvas, kamēr jūs gulēsiet… Bet es neiedomājos, ka jūs…

Bija pagājusi nepilna stunda, kopš Pulps bija atgriezies Tomblas cietumā, kad pie vārtiem ieradās visai savāda svīta. Tās bija no skaliem sasietas nestuves, kuras priekšgalā nesa Minē, bet aizmugurē Bille. Uz nestuvēm gulēja dīvains objekts, kas atgādināja vaska statueti.

Giss Alzāns metās virsū Billei.

-     Bernika! Kur ir Bernika?

Bille pamāja ar zodu uz nestuvju pusi.

-     Vina ir te.

&gt;

Giss noliecās pār balto vīstokli, kas tur gulēja bezpalīdzīgs, un nobālēja.

-     Ko? Bet kas tad ar vinu notika?

&gt;

Aiz Gisa parādījās Pulps. Abi ar Minē viņi mirkšķināja Billei, ko jaudāja, cenšoties panākt, lai viņa nesaka taisnību. Ņemot vērā, ka vienam no viņiem ačteles nebija lielākas par kniepadatas galviņu, bet otra acis kā aizkars sedza matu kušķis, raidītos signālus nebija iespējams uztvert. Billes atbilde bija izvairīga:

-    Viņa nokrita. Viņa nepaklausīja un ievēlās kādā bedrē.

Minē un Pulps atviegloti nopūtās.

-     Bet kur viņa ir? iekaucās nabaga tēvs.

-            Vaska apvalkā… Citādi nebija iespējams dabūt viņu kopā. Viņai tagad nekustīgi jāguļ trīsdesmit dienas. Es atradu kādu bruņutu audzētāju, kas bija tik laipna un piekrita ievietot Berniku vaska apvalkā. Jānogaida, kamēr viņas kauli saaugs un iekšējie orgāni atgriezīsies vietās.

-            Jūsu Bernika būs kā no jauna piedzimusi, neveiksmīgi piebilda Pulps, kurš nekavējoties saņēma Gisa dūres triecienu pa savu lielo muti.

Pēc sitiena Giss sajuta tādu kā nelielu atvieglojumu un, atbrīvojis roku no lipīgā piesūcekņa, devās tieši pie vaska figūras. Tagad viņš saskatīja galvas, kāju un roku apveidus. Figūra atgādināja baltu vaska zvaigzni.

-  Veselu mēnesi! Bet kā viņa ēdīs?

-       Pa caurulītēm, kas ievietotas vajadzīgajās vietās. Viss ir paredzēts. Trīs reizes dienā šajās caurulītēs jāielej gremzdu biezputra.

Giss piegāja pie izciļņa, kurā bija jābūt galvai. Viņš viegli pieklauvēja. Saņemot mazu atbildes kustību vaska apvalkā, viņš apraudājās.

Tad viņš lika ienest vaska Berniku pa Tomblas vārtiem. Sekoja Minē un Pulps. Kad pie vārtiem pienāca arī Bille, Giss spēji pagriezās pret meiteni.

-  Tu vācies pie velna! Un nemūžam vairs te nerādies!

Bille apjuka. Pirmo reizi visā šajā laikā viņas sejā parādījās satraukums.

-   Bet man par viņu jārūpējas, viņa sacīja.

-   Pazūdi no manām acīm!

Bille izskatījās satriekta.

-            Ļaujiet man palikt pie viņas vismaz vienu nakti, jūs taču zināt, ka Bernika… viņa uzstāja. Bet Giss Alzāns jau auroja:

-    Izmest viņu laukā!

Kādi piecpadsmit sargi steigšus metās pie vārtiem, lai neļautu meitenei ienākt. Pa visiem viņi aizstūma Billi projām no vārtiem. Viņa varēja kliegt, ja vēlējās, Giss vairs viņu nedzirdēja.

Par vēlu. Vienā acu mirklī Bille pārtapa par šausmās trīcošu Elišu.

Viņa tā arī neuzzināja, ka tajā pašā vakarā Minē un Pulps tika izbaroti putniem. Viņas liktenis nudien nebija no ļaunākajiem.

Brīdī, kad nestuves nozuda aiz Tomblas cietokšņa vārtiem, viņa pagriezās un skriešus devās projām. Meitenes seja bija bāla un sirds krūtīs dauzījās.

Tas, kurš nekad nav pavadījis veselu stundu vaska apvalkā, nespēs iedomāties, cik Tobijam tajā bija karsti.

Balsis ap sevi viņš sadzirdēja ar grūtībām. Kādu laiku Tobijs juta, ka savā gliemežvākā tiek šūpots un kratīts, bet tagad vairs nekas nekustējās. Viņš droši vien atradās Bernikas istabā.

Vēl daži trokšņi, soļi, kas attālinājās, un tad viss noklusa.

Viņš domāja par Elišu, kas ir viņam blakus un droši vien nogaida piemērotāko brīdi. Viņa dos brīdinājuma signālu, piecas reizes pieklauvējot pie apvalka.

Tas bija viņu slepenais saziņas kods. Pa abiem viņi apvalku sadauzīs.

Bēgšanas plāns sākās šeit un tagad pašā Tomblas sirdī.

Laiks gāja, un karstums kļuva neciešams. Pēkšņi viņš sadzirdēja klusinātus soļus, kas lika apvalkam ievibrēties. Kāds ienāca istabā. Tobijs sadzirdēja sēcošu elpu, un viņa mutē ielija kaut kas karsts. Tā bija biezputra. Viņu baroja. Tobijs ņēma pretī visu, ko viņam sniedza. Citādi nebija iespējams. Tas, ko viņš nenorīs, nolīs gar zodu un ar savu siltumu pārvērtīs šo apvalku par īstu miskasti.

Par laimi, šī piespiedu nobarošana apstājās īstajā brīdī. Vēl daži trokšņi. Tad atkal klusums.

Vēlreiz Tobijs iedomājās par Elišu, kura atradās tuvumā. Viņa bija uzņēmusies visu risku un izaicinājusi likteni.

Jau veselu nedēļu Tobijs ļāva visam notikt tā, kā Eliša to juta.

Firmās dienas viņa bija klaiņojusi ap cietoksni, lai atrastu kādu iespēju to iekarot. Pirmā veiksme bija satikšanās ar Tupeni, kurš viņai izstāstīja par Berniku. Drīz vien meitenes mazās, stūrgalvīgās pieres dziļumos uzplauka kāds plāns.

Vispirms Tobijs kategoriski noraidīja domu par to, ka viņa ļautu sevi pieņemt darbā cietumā. Eliša nedrīkstēja doties briesmās viena pati, lai glābtu vecākus, kuri pat nebija viņējie un kurus viņa nekad nebija redzējusi! Eliša kaismīgi aizstāvēja savu plānu. Iespēja bija lieliska, un tā bija jāizmanto.

Tobijs un Eliša bija pilnīgi dažādi. Tobijs daudz domāja, analizēja situācijas no visiem iespējamiem skatpunktiem un visu rūpīgi izplānoja. Protams, zēns reizēm riskēja, bet viņam vienmēr bija padomā kāds glābšanas riņķis, vesels arsenāls dažādu iespējamu risinājumu. Eliša, gluži pretēji, izmantoja ikvienu iespēju bez īpašas apdomāšanās. Viņa, kā parasti, lēca ūdenī bez drēbēm.

Sastopoties ar Berniku, viņa rīkojās atbilstoši situācijai. Pat nepaskatījusies uz meiteni, viņa iegāja istabas pretējā kaktā un pavadīja tur visu dienu, griežot kokā mazu figūriņu. Tas bija vīriņš viņas īkšķa lielumā.

Bernika ilgi neizturēja tik vienaldzīgu attieksmi. Viņa paņēma rungu, kas mētājās starp citām rotaļlietām, un lēni virzījās uz Elišas pusi.

Viņa pat nepakustējās, tikai mierīgi noteica:

-    Es zinu dažas galvas, uz kurām nekad nebūs neviena puna.

Šī frāze satracināja Berniku. Vispirms viņa nolaida zemē rungu un tad norūca:

-    Kur?

-    Manās mājās, atbildēja Eliša.

Bernika iemāvās un savicināja rungu, gatava sašķaidīt gan Elišas, gan viņas koka cilvēciņa galvu. Elišai izdevās laikā nomurmināt:

-    Ja tu man tagad nesitīsi, es tevi varētu tur aizvest.

Bernika apstājās.

-            Ja tu nevienu nesitīsi sešas dienas, tad es tev parādīšu galvas, uz kurām nav neviena puna.

Tā sākās Bernikas dresēšana. Ar mazu, vienkāršu šantāžu.

Nākamajā tikšanās reizē, 26. aprīlī, Eliša viņai teica to pašu, bet, projām dodoties, atstāja kaktā mazo koka vīriņu. Atgriezusies 28. aprīlī, viņa atrada vīriņu sadauzītu tūkstoš gabalos.

-    Tu viņu siti? viņa jautāja Bernikai.

-    Kas viņš ir?

-    Cilvēciņš!

-     Kā viņu sauc? prasīja Bernika.

Eliša mazliet vilcinājās un pati nobrīnījās par vārdu, kas viņai izlauzās.

-     Lolness, viņa sacīja. Viņu sauc Lolness.

Kādēļ viņa bija teikusi tieši šo vārdu? Par to Elišai nebija ne mazākās nojausmas. Tā vienkārši bija. Žesti un vārdi nāca vispirms, domas pēc tam. Bet tie vienmēr norādīja viņai ceļu.

-    Lolness, atkārtoja Bernika.

Tajā pašā vakarā Eliša devās sūdzēties Gisam Alzānam. Bernika viņas prombūtnes laikā bija situsi Lolnesu. Tādā veidā viņai izdevās noskaidrot, kurā vietā Lolnesi tika turēti gūstā. Viņa pat dabūja viņus redzēt. Viņa, kas iepriekš nebija ar Tobija ģimeni tikusies.

Beidzot viņai radās doma par pikniku.

Lai izspiestu atļauju no direktora, viņa izdarīja ļaunāko darbu savā mūžā. Viņa sašķaidīja roku nevainīgam cilvēkam. Lai pārvarētu pretīgumu par savu rīcību, meitene piespieda sevi domāt par Tobija vecākiem, par dzīvībām, kuras viņa izglābs. Jā, tas bija dzīvības un nāves jautājums. Bet cik tālu cilvēks var iet, lai izglābtu otru?

Nākamajās naktīs, mēģinot iemigt, Eliša bieži domāja par to, un šis jautājums aizgaiņāja miegu.

Bernika, savā mežģīņu kleitiņā izejot pa Tomblas cietokšņa vārtiem, klusībā gavilēja, iedomājoties par tūkstošiem punu uz viņai apsolītajām, rungas vēl nekad neskartajām galvām. Viņa izturēja visu nogurdinošo ceļojumu, cerot ātrāk tikt pie solītās balvas.

Pēc tam kad Bernika bija nosnaudusies, atlika tikai viņu aizvest lidz apsargu pauriem tumšajā alā, tad savākt savukārt apdullinātu viņu pašu un nogādāt pie Išas LI, kura iekausētu meiteni vaskā. Aizbildinoties ar tikumiskiem iemesliem, apsargi tika atstāti ārpusē, kamēr jaunkundzi ievaskoja, kas savukārt ļāva Bernikas vietā vaska apvalkā ievietot Tobiju. Un plāns bija izpildīts!

"Jā… Izpildīts…" Tobijs ironiski noteica pie sevis; viņam kļuva aizvien grūtāk elpot.

Viņš domāja par Berniku numur divi, kas arī gulēja vaska apvalkā, tikai mājiņā pie bruņutlm. Elišas māte noteikti par viņu labi parūpēsies. Bernikas apvalks droši vien bija ar izgriezumu sejas augstumā, kurā gulēt bija daudz ērtāk.

Ko Eliša gaidīja? Tobijs vairs nevarēja izturēt. Iesprostots apvalkā, viņš joprojām gaidīja piecus klauvējienus. Bet visapkārt viss bija klusu. Droši vien tagad jau bija nakts.

Piepeši viņš sajutās tik vientuļš. Pamests. Turklāt tagad nebija īstais brīdis vilcināties. Rītausmā viņa vecāki tiks nogalināti.

Eliša! Kāpēc viņa neklauvēja?

Tobijs zaudēja pacietību. Zēns sāka visādi locīties, lai vaska apvalks neizturētu un ieplīstu. Viņam pietika! Nāksies riskēt un mēģināt tikt laukā pašam saviem spēkiem. Jau ar pirmo kustību viņš saprata, kādās lamatās ir iekritis.

Viņš varēja ņemties, cik gribēja, vaska bruņas nepakustējās ne par pirksta tiesu. Tobijs zināja, ko nozīmē ieslodzījums alā, bet šajā zārkā atrasties bija daudz sliktāk. Viņš pat nevarēja pagriezties uz sāniem. Te viņš arī bezspēcīgi gulēs, kamēr viņa vecāki kāps uz ešafota. Līdz žēlabās mazpamazām nomirs mēneša laikā, palaikam dzerot remdenu putru un mirkstot savās asarās. Mazais, dzīvais Tobija cepetis vaska garozā.

Varbūt bija jau pusnakts. Sims un Maja tupēja cietuma cellē dažu centimetru attālumā no šejienes, skaitot savas atlikušās stundas. Un pēc mēneša, kad viņu izvilks no šīs smirdīgās čaulas, Tobijs jau būs viņiem pievienojies, kļūdams par tā paša soda upuri.

Eliša! Eliša…!

Tobijs tagad kliedza pilnā rīklē no savas vaska kastes dziļumiem. Zēns labprāt būtu dauzījis apvalku ar dūrēm, bet viņam nebija pat dūru rokas bija iekausētas vaskā ar atvērtām plaukstām. Tobija domas ar katru mirkli kļuva juceklīgākas, sirds dauzījās.

Kā ļauns murgs viņam uzmācās neskaitāmi jautājumi: "Kāpēc man tagad jāmirst? Kāpēc? Es gribu laukā! Projām no Koka! Atrast kādu citu pasauli! Kur paliek zari, kas nolūst un nokrīt? Es gribu savas dūres, savu spēku! Kur paliek dūre, kad es izstiepju pirkstus? Eliša! Kurā pusē tu esi, ja tu esi mani pametusi? Un Leo! Kādēļ draugi nevar būt draugi uz mūžu?"

Šo bezgalīgo jautājumu spirāli vairs nekas nespēja apturēt.

Nekas?

Viņš izdzirdēja vienu klaudzienu, tad otru. Kāds viegli klaudzināja pa viņa zārku.

24 Aizlidošana

Eliša raudāja pie ugunskura.

Iša Lī bija redzējusi meitu pārnākam pilnīgi izmisušu. Eliša vairs nebija mazais, mundrais karotājs, ko viņa ik rītu redzēja dodamies savās gaitās. Vairāk nekā jebkad viņa līdzinājās divpadsmit gadus vecai meitenei, kuras acu priekšā sabrūk viņas tik lēni būvētās cerības.

Iša uzklāja Elišas pleciem pelēku segu. Pat ugunskura liesmas nespēja atdot krāsas mazajam, trauslajam augumam.

Neviens nav redzējis kāda izskatās bezdelīga, kas vairs nevar palidot, bet viņai būtu jāizskatās apmēram tā apmulsušai savā pārtrūkušajā lidojumā, gludajai sejai veltīgi lūkojoties pēc glābiņa.

Elišai nebija izdevies iekļūt Tomblā kopā ar Tobiju. Un ar to bija pietiekami, lai viss glābšanas plāns būtu izjucis.

Visi varianti, kurus viņi bija iztēlojušies, paredzēja, ka abi bērni atradīsies cietoksnī. Kad pa abiem viņi būtu salauzuši vaska apvalku, Elišai būtu jāsasauc sardze, kliedzot, ka Bernika ir pazudusi. Tobijs izmantotu šo vispārējās panikas brīdi, lai ar atslēgu kabatā steigtos uz īpašās uzraudzības zonu.

Tālākais bija Tobija slepenais plāns.

Vienīgais, ko Eliša zināja, bija tas, ka nākamajā dienā pēc Lolnesu izbēgšanas skandāla pie cietuma vārtiem atrastos īstā Bernika. Neviens par šīs mazās, neciešamās radības pēdējo izstrādāto stiķi īpaši nebrīnītos. Bija pilnīgi droši, ka nevienam neienāktu prātā saistīt Sima un Majas izbēgšanu ar šo atgadījumu. Uz Elišu nekristu ne mazākās aizdomas. Pēc pāris dienu labas un uzticīgas kalpošanas viņa pamestu darbu cietumā.

Tāds bija viņu plāns. Bet bez Elišas tas kļuva nekam nederīgs.

Biezo vaska apvalku vienam cilvēkam nebija iespējams sadauzīt. Tas bija visu problēmu cēlonis, un meitene to labi zināja. Viņa jutās vainīga par Tobija pamešanu likteņa varā. Turklāt Eliša taču nebija pieļāvusi ne vissīkāko kļūdu.

Eliša lūkojās mājas ugunskura liesmās. Tas bija viss, ko viņa vēl varēja darīt. Cik gan bieži viņa tāpat bija skatījusies ugunī, atspiedusies pret Tobija plecu ar savējo. Gan ierīkojot apmetnes netālu no Zemo Zaru robežām, gan alā pie ezera lūkošanās ugunī vienmēr bija apburošākā nodarbe. No kurienes gan radās šis spēks, kas pavēlēja plīvot zeltainajiem karodziņiem? Kāda neredzama elpa vai roka kustināja liesmu mēles?

Uguns bija noslēpums, kas nodarbināja Elišas prātu.

Iša pasniedza savai bezdelīgu pelēkajā segā ievīstītajai meitai bļodiņu ar zāļu tēju. Tēja atradās uz paplātes, un blakus tai dega svecīte. "Vēl viena uguns," pie sevis noteica Eliša, un viņas acis pievērsās svecei. Pēkšņi acu zīlītes iepletās.

Meitene izskatījās gluži kā nohipnotizēta.

-    Kaut kas nav kārtībā, Eliša? apvaicājās māte.

Eliša neatrāva skatienu no liesmas. Iša saņēma viņas roku.

-    Tu nejūties labi?

Eliša atbildēja neizteiksmīgā balsī:

-    Skaties. Svece. Tā kūst.

Iša palūkojās uz savu nabaga meitu. Viņas galvā kaut kas noteikti nebija kārtībā.

Bet, kad Elišas skatiens beidzot atrāvās no sveces liesmas, viņa palūkojās uz māti, un šķita, ka meitene ir atguvusi daļu miera.

Viss nebija zaudēts. Tobijs vēl varēja izglābties.

Bernika baidījās no tumsas. Tāpēc viņas istabā vienmēr dega dažas lāpas. Tovakar, pēc tam, kad vaska apvalks bija novietots istabā, viņas tēvs bija, kā parasti, iededzis visus gaismekļus. Pat katrā gultas stūrī dega pa lāpai, kas vaska mūmijai piešķīra svinīgu bēru noskaņu.

Vaska čaulas barības caurulīte atradās diezgan tuvu liesmām. Vieglie klauvējieni, kurus Tobijs sadzirdēja, patiesībā nemaz nebija klauvēšana. Tie bija izkusušā vaska pilieni, kas cits pēc cita krita, atsitoties pret apvalku. Tobijs gaidīja piecus klauvējienus, bet to bija krietni vairāk. Viss viņa sarkofāgs bija gatavs izkust šajā pārkarsētajā telpā. Pa gultas pārklāju jau tecēja neliela vaska straumīte.

Tobijs vēl joprojām nebija sapratis, kas notiek, un karstums viņu padarīja aizvien satrauktāku. Viņš jutās tā, it kā pats kustu. Zēns nezināja, ka kuru katru brīdi vaska apvalks būs kļuvis pietiekami plāns, lai to varētu viegli salauzt.

Viņš arī nezināja, ka pēc mirkļa būs izkļuvis brīvībā.

Bet nekad nekas nav pa īstam vienkārši.

Kamēr vaska kārta kusa un lēnām atbrīvoja Tobiju, tā vienlaikus iesūļ cās palagos zem viņa. Un kā mēs saucam ar vasku piesūcinātu audeklu? Lāpa. Jā, zem Tobija gulošā ķermeņa veidojās milzīga lāpa, kas kuru katru brīdi bija gatava uzliesmot.

Tālāk viss notika vienā acumirklī. Tobijs izlauzās cauri čaulai tieši tajā mirklī, kad aizdegās gulta. Kā dumpīgs cepetis, kas nevēlas samierināj ties ar savu likteni un paceļas no liesmām, Tobijs ar lielu lēcienu pārlēca pāri visai istabai.

Ugunsgrēks!

Durvis nebija aizslēgtas. Tobijs steigšus metās pa tām laukā. Vadoties pēc Elišas dotajiem norādījumiem, viņš traucās uz 001. cietuma kameru, lai atbrīvotu savus vecākus. Augošais mēness deva tieši tik daudz gaismas, lai ar to pietiktu, un ne vairāk.

Uz Tobija pēdām kā kaujas krāsojums mirdzēja Elišas zīmētās zilās svītras.

Kādā sazarojumā viņš izdzirda klusu, žēlu vaidēšanu. Tobijs strauji apstājās.

Tā bija skaņa, kas lika viņa sirdij sažņaugties, skumju pilns, žēlabains šņuksts. Piegājis tuvāk, Tobijs ieraudzīja kādu cietumnieku pavisam nelielā krātiņā.

Vīrieša acu skats bija asaru aizmiglots. Viņš klusi vaidēja un pūta uz savu roku. Uz rokas bija ievainojums. Izskatījās, ka kāds to būtu sašķaidījis ar kāju.

Eliša nebija Tobijam izstāstījusi par atgadījumu ar cietumnieku, kuram viņa uzkāpusi uz rokas. Zinot, ka Tobijs jutīsies vainīgs par notikušo, meitene bija nolēmusi visu noklusēt.

Ieraugot Tobiju, virs sava krātiņa stūri sarāvās čokurā.

Tad Tobijs iedomājās par ugunsgrēku. Tomblas cietoksnī bija tūkstošiem tādu cilvēku kā šis nelaimīgais vīrs. Starp viņiem simtiem nevainīgu cilvēku un daži sīki, neapzinīgi laupītāji. Un viņi visi sadegs dzīvi.

Āmuļa bumba riskēja pārtapt par ugunsbumbu. Vai vajadzēja nolemt nāvei tūkstoš cietumniekus, lai izglābtu divus?

Tobijs uzsita pa atslēgu. Tā bija visai pamatīga. Tad viņš sāka no visa spēka raustīt restes, cietumnieka izbiedētā skatiena pavadīts, kurš droši

vien iedomājās, ka naktssargs vēlas ielauzties viņa kamerā, lai, laiku īsinot, paspīdzinātu ieslodzīto. Tobijs no visa spēka metās pret durvīm. Viņam neizdevās tās izkustināt ne par mata tiesu.

Tad zēns izdzirda tuvojamies skrejošus soļus. Āmuļa zariņš bija pavisam tievs. Tobijam neizdosies palikt nepamanītam.

Zēns pieplaka ar muguru kameras durvīm. Pieci vai seši sargi paskrēja garām, viņu pat nepamanījuši. Viņi visi traucās uz Tomblas cietokšņa centru, kur nakts tumsā spoži atmirdzēja sārtā ugunsgrēka atblāzma.

Tobijs atsāka elpot. Viņa mugura joprojām bija piespiesta pie kameras ciurvju restēm. Neviens nebija zēnu pamanījis. Tagad viņam bija laiks, lai apdomātos.

Kā straujš pātagas cirtiens viņam aiz muguras izšāvās kāda roka un satvēra Tobiju pie rīkles. Cietumnieks bija izbāzis abas rokas starp restēm, aizžņaugdams zēna kaklu. Viņa asiņojošā roka bija gatava to piebeigt kuru katru mirkli.

Uguns… sacīja ieslodzītais. Es jūtu ugunsgrēku. Mēs visi būsim pagalam. Es zinu visu par jūsu Gala plānu. Vismaz vienu sargu es paņemšu sev līdzi.

Tobijs nevarēja atbildēt. No viņa aizžņaugtās rīkles izlauzās vien nedzirdams gārdziens. Šis cietumnieks bija noturējis viņu par sargu… Kā gan lai dara zināmu, ka Tobijs ir viņa pusē? Viņu tūlīt nogalinās ieslodzīta drauga roka. Izmisumā Tobijs izrāva no kabatas 001. kameras atslēgu un aizmeta to gabaliņu tālāk. Cietumnieka rokas tvēriens pie Tobija kakla kļuva nedaudz vaļīgāks, bet tas joprojām neļāva viņam izdvest nevienu skaņu.

Aizmetot projām atslēgu, viņš bija kļuvis savam uzbrucējam nepieciešams. Pēc skata tā ne ar ko neatšķīrās no pārējām cietuma atslēgām, tātad ar to varēja atslēgt arī šo kameru. Ja cietumnieks gribēja izkļūt brīvībā, viņam bija vajadzīgs dzīvs Tobijs, lai atnestu viņam atslēgu, kas tepat triju soļu attālumā mirdzēja mēness gaismā.

Šoreiz cietumnieka tvēriens atslāba tik daudz, ka Tobijs varēja ievilkt krietnu elpu. Pēc dažām sekundēm viņam pat izdevās izrunāt:

-    Es esmu jūsu pusē. Esmu šeit, lai atbrīvotu cietumniekus.

Vīrietis atkārtoja:

-            Es zinu par Gala plānu. Es tobrīd tīrīju Alzāna māju un visu dzirdēju. Nemēģini mani apvest ap stūri.

Tā jau bija otrā reize, kad viņš pieminēja Gala plānu. Tobijs centās runāt, cik vien mierīgā balsī spēja:

-            Es nezinu, kas ir Gala plāns, un neesmu neko par tādu dzirdējis. Es organizēju savu vecāku glābšanu.

Rokas tvēriens kļuva vēl nedaudz vaļīgāks.

-    Tavu vecāku?

-    Lolnesu. Sima un Majas Lolnesu.

Vīrietis atkāpās. Tobijs nu bija brīvs.

-    Vai tu esi Lolnesu dēls?

-            Jā, atbildēja Tobijs, pagriežoties pret kameru. Jūs pazīstat manus vecākus?

-    Esmu par viņiem dzirdējis…

Iestājās klusuma brīdis. Vīrietis bija novērsis skatienu un lūkojās zemē. Tobijs steidzās uzmeklēt atslēgu un atgriezās pie kameras durvīm.

-            Es nedomāju, ka šī derēs. Visas slēdzenes ir atšķirīgas. Kas tas par Gala plānu?

Tobijs drudžaini mēģināja pagriezt atslēgu slēdzenē.

-            Ja cietums aizdegas, viņi atstāj visus cietumniekus kamerās. Ļauj Tomblas cietoksni aprīt ugunij. Bet man tev, mazais, kaut kas ir jāsaka…

-    Un Koks? Ja nu uguns pāriet uz Koku?

-    Nepāries. Klausies…

Tobijs izvilka atslēgu no slēdzenes.

Tā nebija īstā, un durvis palika aizslēgtas.

-            Man ļoti žēl, sacīja Tobijs. Nekas nesanāk. Kāpēc jūs teicāt, ka uguns neizplatīsies?

Pēc neilga klusuma brīža cietumnieks atsāka runāt, un viņa balss netrīcēja:

-            Ja uguni neizdosies apdzēst, tad viņiem ir pavēlēts pārcirst āmuļa kātu.

Tobijs bija ielicis atslēgu atpakaļ kabatā. Viņa smadzenes, kas tagad saņēma visu sev nepieciešamo skābekļa devu, atguva ierasto domāšanas ātrumu.

-    Vai cietumā ir ūdens rezerves?

-            Cietumnieki dzer vienīgi to ūdeni, kas atrodams uz mizas. Bet virs Alzāna mājas gan ir viena cisterna.

Tobijs jau skrēja Tomblas degošās sirds virzienā, nevis uz 001. cietuma kameru.

-    Pagaidi! kliedza vīrs.

Bet Tobijs jau bija nozudis skatienam.

Alzāna māja bija tukša. Centrālajā mezglā vairs nebija palicis neviens pats sargs. Viņiem bija izdevies aizvest līdzi arī tikko dzīvo, pusnosmakušo direktoru, kurš trīs reizes bija mēģinājis doties glābt mazo velnēnu savu meitu.

Giss Alzāns, šis bandīts un bende, kuram piemita visas krietna slepkavnieka dotības, bija drosmīgs un mīlošs tēvs savai meitai. Tēvišķās mīlestības mistērija bija atklājusi direktora otro seju. Viņš atgriezās tukšām rokām, ik pa laikam ieklepodamies starp šņukstiem un gluži akls no dūmiem.

Tobijs cisternu atrada ātri. Tā bija milzīga. Cisterna bija paredzēta ūdens nodrošināšanai visiem cietumniekiem, bet Giss bija paziņojis, ka cietumnieki var labi iztikt ar mitrumu, kas sūcas no grīdas viņu kamerās.

Ar vienu spērienu Tobijs izspēra pirmo spundi, pēc tam arī pārējās. Ūdens nu gāzās straumēm. Pats viņš bija uzrāpies uz cisternas un tur arī palika. Kad straume sastapās ar pirmajām liesmām, atskanēja skaļš šņāciens un izplūda biezi dūmi. Ūdens tvaiki veidoja slapju miglu, kas izplatījās pa visu cietuma teritoriju. Uguns jau likās apvaldīta, bet bija sacēlusies nevaldāma brēka. Kamerās ieslodzīto cietumnieku kliedzieni saplūda vienā lielā troksnī.

Tobijam izdevās atrast ceļu, kas veda uz īpašās uzraudzības nodaļu. Cauri biezajai miglai viņš saskatīja kameru, kurā sēdēja vīrs ar ievainoto roku.

Tobijs uzsauca viņam:

-            Ugunsgrēks ir apturēts. Es vairs neko nevaru lietas labā darīt. Došos atbrīvot vecākus! Atā!

-    Pagaidi… Kopš atpazinu tevi, gribēju kaut ko pateikt… Tavi vecāki…

Teikuma beigas Tobijs nesadzirdēja. Pārējie cietumnieki auroja pārāk skaļi.

-    Ko? pārvaicāja Tobijs.

Vīrs kliedzot atkārtoja savu sakāmo. Šoreiz Tobijs sadzirdēja, kā nākas, bet viņa apziņa atteicās šos vārdus pieņemt. Ikviens ķermeņa atoms centās nobremzēt nule dzirdēto, lai tas nesasniegtu Tobija sirdi. Tomēr vīrietis atkārtoja sakāmo vēlreiz, un viņa sacītais kā asas bultas plosīja zēnu:

-    Tavi vecāki jau ir pagalam.

Lūk, ko viņš atkārtoja.

Tobijs piegāja cietumniekam tuvāk.

Vīrieša rokas bija nolaistas gar sāniem. Citus trokšņus Tobijs vairs nedzirdēja. Tikai aizlūzušo balsi, kas turpināja savu sakāmo:

-            Tavus vecākus nogalināja jau ziemā. Es dzirdēju Mitča un Alzāna sarunu. Viņi sarunāja, ka izplatīs baumas, ka tavi vecāki atrodas šeit, Tomblā, lai te ievilinātu un sagūstītu tevi. Neuzticies nevienam. Bēdz. Viņi grib tevi. Nevienu citu, tikai tevi.

Tobijs spēji atkāpās. Cietumnieks piebilda:

-    Viņi šeit ir pieņēmuši darbā ļaunākos draņķus, lai tevi notvertu.

Un parādīja savu asiņaino roku.

-            Ir arī viens skuķis, vārdā Bille… Viņa man sašķaidīja roku ar kurpes papēdi. Bez iemesla. Vēsā mierā…

Tobijs ieaurojās:

-    Melis! Jūs visi melojat! Jūs melojat!

Un nozuda aiz smagā, baltā dūmu aizkara.

Pie sevis viņš skaitīja: "Eliša viņus redzēja. Eliša viņus redzēja." Un soļoja caur miglu kā caur ķērpju biezokni. "Eliša man teica, ka viņus redzēja. Viņa tiem pieskārās." Viņš skaitīja arī cietuma kameras no lielākajiem numuriem uz mazākajiem. 009… 008…

"Bet Eliša sašķaidīja šī vīra roku. Kā gan lai viņš tam notic? Kurš gan ir spējīgs šādi rīkoties?"

Pār viņa seju plūda gan asaras, gan sviedri. Zēna acis miglojās.

004… 003… 002…

Tobijs apstājās pie 001. kameras un no jauna uzmeklēja kabatā atslēgu. Viņš tuvojās slēdzenei. Caur tvaika plīvuru iztālēm bija dzirdamas slāpētas cietumnieku balsis. Tobijs ielika atslēgu slēdzenē, bet vēl nebija to pagriezis, kad durvis atvērās. Kamera nebija slēgta. Ar plecu Tobijs atgrūda durvis līdz galam vaļā.

Uz soliņa blāvā eļļas lampas gaismā bija redzams ar mugurām pret viņu sēdošs pāris. Viņi bija saslēgti važās. Dzīvi! Tobija kaklu aizžņaudza asaru kamols. Viņš tuvojās abiem siluetiem.

Cilvēku, kas spēji izlēca no tumšā kakta un nogāza Tobiju zemē, viņš pat nepamanīja.

Bet tagad, kad viņš atradās viena soļa attālumā no saviem vecākiem, Tobiju nekas vairs nespēja apturēt. Viņu pārņēma nekontrolējams spēks. Vienā sekundes simtdaļā viņš bija pavērsis situāciju sev par labu un ar

visu trīspadsmitgadīga puisēna spēku gatavojās triekt pret zemi sava pretinieka galvu, kuru bija sagrābis aiz matiem, kad…

-    Tobij…

Cilvēks sauca viņu vārdā. Tobijs pagrieza svešinieka seju pret gaismu.

-    Leks…

Tas bija Lekss Olmehs. Zemo Zaru dzirnavnieku dēls. Tobijs nesaprata vairs nenieka, tomēr Bet nedaudz atlaida savu tvērienu.

-    Tu arī kalpo šiem draņķiem? Tāpat kā tavi vecāki?

-            Nē, atbildēja Lekss. Es nekalpoju nevienam. Es zinu, ko mani vecāki tev nodarīja, un man par to ir kauns. Bet es esmu viņu dēls, un man viņi ir jāatbrīvo.

-    Viņi jāatbrīvo?

-            Viņi ir pavadījuši ieslodzījumā jau septiņus mēnešus. Dzirnavu lietas sakarā… Tas viņus nogalinās. Septiņus mēnešus es gatavoju viņu bēgšanas plānu. Man tas jau gandrīz izdevās. Ļauj man to pabeigt.

Tobijs iedomājās, ka septiņās dienās ir ticis tieši tikpat tālu, cik Lekss. Līdz mazajam kambarītim neieņemamā cietokšņa tālākajā nostūrī.

-     Kur ir tavi vecāki? Un ko tu meklē šajā kamerā?

-    Viņi ir šeit, Lekss atbildēja.

Uz soliņa sēdošie vīrietis un sieviete pagrieza galvas uz viņu pusi. Tie patiešām bija Olmehi. Vai varētu sacīt arī tas, kas no viņiem bija palicis.

Tās bija divas kaulainas sejas, kuras klāja caurspīdīga āda; viņi abi izskatījās bada, baiļu un sirdsapziņas pārmetumu sagrauzti.

Tobijs palaida vaļā Leksa galvu un atkrita zemē gar kameras sienu.

Pēc ilga klusuma brīža atskanēja viņa aizlauztā balss:

-     Un mani vecāki? Kur ir mani vecāki?

Neviens neuzdrošinājās viņam kaut ko atbildēt.

-            Viņus sauc Sims un Maja Lolnesi, murmināja Tobijs. Mani vecāki… Mans tētis ir liela auguma, un viņš smejas tā, ka dzirksteles lec uz visām pusēm… Viņš var saņemt savās plaukstās visu manu galvu. Kādu nakti viņš man uzdāvināja zvaigzni. To sauc par Altairu.

-    Mēs pazīstam viņus, Tobij, lēnīgi teica Olmehas kundze.

Tobijs vairs pats nezināja, ko runāja:

-            Mana mamma ir mazāka. Viņa smaržo pēc ziedputekšņiem apbārstītas lapu maizes. Mamma dzied tikai tad, kad ir viena pati. Bet to var dzirdēt, ja viņai pasaka: "Es iziešu pastaigāties!" un paliek turpat aiz durvīm, piespiežot pie tām ausi… Viņa dzied…

Pa viņa vaigiem ritēja lielas asaras.

-            Mani vecāki ir divi. Viņus var atpazīt pēc tā, kā viņi skatās viens uz otru. Viņus var pazīt starp tūkstošiem…

Olmehas kundze nomurmināja:

-            Es tev izstāstīšu… Uzreiz, kad mūs šeit atveda, mūs uzdeva par viņiem. Viņi pat uzlika uz durvīm plāksnīti Lolnesi. Bet man šķiet, Tobij, mīļais… man liekas, ka…

Viņas balss skanēja tik cilvēcīgi. Izciestais pārbaudījums bija noplēsis no viņas visu lieko. Bija palicis vien nostiepts patiesības pavediens. Viņa dziļi ieelpoja.

-    Man liekas, ka savus vecākus tu vari vairs nemeklēt.

Tobijs izgāja no kameras.

Iedams garām Leksam, viņš pasvieda tam kameras atslēgu. Ar to varēja atslēgt arī abu Olmehu važas. Leksam bija izdevies izlauzt kameras durvis ar nūju, bet dzelži, kuros bija saslēgti viņa vecāki, bija pārāk izturīgi. Viņš pateicās Tobijam un steidzās pie vecākiem, lai tos atbrīvotu.

Tobijs soļoja uz priekšu pa rasā mirdzošu aleju. Tvaiki pamazām izklīda, atklājot jaunu, austošu dienu. Oranžīgiem un sārtiem viļņiem šurp plūda maiga gaisma, rotājoties āmuļa lapās.

Bēdīgām sirdīm saullēktus vajadzētu aizliegt.

Ar katru soli Tobijā nostiprinājās pārliecība, ka šī āmuļa zara galā pienāks gals arī viņa dzīvei.

Viņa sirdī bija iemājojusi milzīga sāpe, kas neatstāja ne mazāko cerību uz mierinājumu. Vecāki bija miruši, un vienīgā viņa dzīves gaisma, vienīgais mazumiņš no dzīves, kas viņam bija palicis, Eliša bija Tobiju nodevusi vismaz divas reizes. Meitene bija ļāvusi zēnam ticēt, ka tā vecāki ir dzīvi. Un tad viņa bija Tobiju vienu pašu pametusi tajā vaska zārkā. Tad vēl arī tā sašķaidītā roka… Pārāk daudzas zīmes liecināja pret viņu.

Tobiju smacēja skumjas. Eliša… Viņa pēdējā saikne ar dzīvi bija sarauta.

Tajā brīdī viņš izdzirdēja putna tuvošanos.

Ja Tobijs nebūtu izdzirdējis viņa ķērcienu sev virs galvas, tad iespējams, ka viss būtu noticis citādi. Viņš aizgāja līdz āmuļa zara galam, kur atradās liela, caurspīdīga oga, kas rītausmas staros atgādināja sārtu mēnesi. Putns tuvojās. Tobijs skatījās, kā tas met gaisā kūleņus. Tas bija ķauķis, putns, kurš sajūsmināja tēvu.

Tobijs vienmēr bija baidījies no putniem. Vienīgais no tēva darbiem, kuru Tobijs nekad nebija spējis atvērt, bija pētījums par melngalvas ķauķi. Tā bija maza grāmatiņa, pilna ar atbaidošām ilustrācijām.

Bet šajā rītā Tobijs vairs nebaidījās ne no kā. Kādu brīdi viņš stāvēja pie labi nogatavojušās ogas. Tad kā tārps ienira baltajā mīkstumā, kas vidū bija šķidrs. Ogas viducī viņš atrada iegarenu kodolu, kam pieķērās ar abām rokām.

Tobijs saritinājās un palika guļam ogas vēderā. Klusībā viņš atvadījās no visas pasaules.

Nepagāja ne minūte, kad putns, nenosēžoties uz zara, satvēra pienaino ogu un atrāva to no āmuļa.

25 Svešumā

Kad profesors Lolness vēl bija bērns, Atzaru ziemeļos atradās kāds pamests āmulis, ko dēvēja par Saipūru. Pirms daudziem gadiem tur bija uzcelts neliels viesu nams, un cilvēki no apkārtējiem zariem mēdza doties uz turieni, lai pāris dienu atpūstos, jo runāja, ka Saipūrā esot tīrāks gaiss.

Kāds nelaimes gadījums piespieda visus tūristus steigšus pamest šo vietu. Notikums tiešām bija šaušalīgs. Kāds ķauķis bija norijis veselu ģimeni Astoņu pāri un abus viņu bērnus.

Saipūras viesu nams tika slēgts. Visi apraudāja Astoņu ģimeni. Bet pēc vairākām dienām Astoņus atrada pilnā sastāvā, sveikus un veselus pavisam citā Koka reģionā. Neviens tā arī neuzzināja, kas ar viņiem bija noticis. Viņi paši to neatcerējās.

Lai arī neparasts, šis notikums tomēr pagaisa no atmiņas.

Mazs būdams, Sims Lolness ne īpaši mīlēja piedzīvojumus. Viņa draugs Zefs Klaraks ne tik. Bet viņu bandā bija vēl trešais razbainieks El Blīss, Leo tēvs. Viņš gan nelaida garām nevienu iespēju riskēt ar savu dzīvību, lai gan zēnam vēl nebija apritējuši deviņi gadi. Viņš bija tas, kurš ievilka Zefu un Simu Saipūras labirintos, kas kļuva par viņu iemīļotāko uzturēšanās vietu.

Iztēlojieties vien trīs jaunus puišus, kas pavada visas svētdienas āmuļa puzurī, kad tajā pašā laikā viņu vecāki ir pārliecināti, ka bērni atrodas pie veca skolotāja, kurš palīdz viņiem pildīt mājasdarbus.

Vakarā pārnākot mājās, visi trīs rādija vecākiem smalkā rokrakstā pierakstītas burtnīcas.

Visi mājasdarbi bija lieliski izpildīti. Profesors Bikfors noteikti bija brīnišķīgs pedagogs.

Jaunais censonis Zefs gari un plaši stāstīja vecākiem par šo veco skolotāju Bikforu, kurš mēdza virpināt pirkstos savas ūsas un sauca viņus tikai uzvārdos: Klaraks, Blīss un Lolness. Kopš viņš bija pensionējies, stāstīja Zefs, vienīgais Bikfora dzīvesprieks bija palīdzēt bērniem mācībās. Viņam bija tikai viens nosacījums: profesors negribēja neko dzirdēt par šo bērnu vecākiem. Zefs atdarināja Bikfora dārdošo balsi: "Vecākus es savā mūžā esmu atskatījies pietiekami. Ja man ceļā gadīsies kaut viens, es no viņa uztaisīšu pastēti." Klaraka vecāki, to dzirdēdami, trīcēja pie visām miesām. Zefs jau tolaik prata iespaidot savus klausītājus.

Bija ne mazums vecāku, kas arī vēlējās uzticēt savus bērnus Bikfora svētdienas skolai, bet trīs draugi paskaidroja, ka vecais vīrs diemžēl vairāk audzēkņus nepieņemot.

Svētdienas rītos, ieradušies Saipūrā pulksten deviņos, Klaraks un Blīss iedeva savas burtnīcas Simam, kurš, uzlicis tās uz ceļiem, nepilnas stundas laikā izpildīja visu triju mājasdarbus.

Kokā nekad nebija dzīvojis neviens profesors Bikfors.

Pulksten desmitos darbs bija paveikts. Viņiem piederēja visa atlikusī diena.

Klaraks nodevās sapņošanai, Blīss rotaļājās ar savu bumerangu, un Sims novēroja apkārtējo pasauli, pamazām piepildīdams pierakstu klades citu pēc citas.

Dažreiz El Blīss veda savus draugus skatīties gigantiskos putnus, kuri barojās ar āmuļa ogām. Sims un Zefs turējās no tiem pa gabalu. Tieši šādā veidā Sims bija atklājis melngalvas ķauķi. Putnam uz galvas bija melns plankums, kas atgādināja bereti.

Tātad tieši šajās Saipūrā pavadītajās svētdienās Sims deviņarpus gadu vecumā sarakstīja savu pirmo zinātnisko darbu par melngalvas ķauķi, ko papildināja pats ar savām ilustrācijām. Šo savu pirmo pētījumu viņš rūpīgi glabāja un kopš tā laika vienmēr nēsāja tikai melnu bereti.

Ķauķi, būdami augumā krietni mazāki par mājas strazdiem, nekad neaprija ogas uz vietas, bet paņēma tās knābī un pazuda. Sima uzdevums bija izdomāt, ko ķauķi dara ar aiznestajām ogām.

Varbūt tā viņam reiz izdosies atminēt arī Astoņu ģimenes noslēpumu…

Simam bija vajadzīgas vairākas svētdienas, lai sadūšotos pietuvoties baltajām milzu bumbām un noņemtu nepieciešamos mērus.

Pēc daudzu un dažādu aprēķinu veikšanas viņš izdarīja secinājumus. Melngalvas ķauķis nespētu norīt veselu ogu. Tā knābja izmērs nebija pietiekami liels, lai tur ietilptu visa ogas cietā daļa garenais kauliņš, kas atradās mīkstuma viducī. Šis secinājums jaunajam dabaszinātniekam izraisīja daudz pārdomu.

jau tolaik Sims bija apsēsts ar domu par iespējamo dzīvi ārpus Koka. Jā, lai apēstu ogu, nenorijot kauliņu, ķauķim bija nepieciešams kaut kur nolaisties. Un, tā kā Sims nekad nebija novērojis ķauķi nolaižamies uz kāda zara, jautājums bija kur viņi apmetas?

Tieši šo Bikfora svētdienu laikā Sims izstrādāja savu nosēšanās vietu teoriju. Tā kā viņš vēl neuzdrošinājās apgalvot, ka, iespējams, kaut kur pastāv arī citi Koki, tad viņš runāja par nosēšanās vietām.

Noslēdzot savu grāmatu par melngalvas ķauķi, viņš secināja, ka kaut kur Visumā, ārpus Koka, bija kādas citas putnu nosēšanās vietas. "Kurš gan spēj iedomāties, kā tās izskatās? Tās ir svešas teritorijas, kur ķauķi nolaižas, noknābā āmuļa ogu mīkstumu un atstāj kauliņus…"

Pēc diviem gadiem, ziemas klusākajā laikā, Saipūras āmulis atdalījās no Koka un nokrita. Tas notika tieši 31. decembra pusnakti. Ar to pietika, lai tiktu pieņemts lēmums nocirst visus pārējos Kokā augošos āmuļus, tādējādi novēršot iespējamos nelaimes gadījumus. Palika vienīgi Tombla, kurā ierīkoja cietumu.

Nākamajā svētdienā, atklājuši, ka viņu mazā pasaule ir izgaisusi, El Blīss, Zefs Klaraks un Sims Lolness pārnāca mājās raudādami un visiem pavēstīja, ka profesors Bikfors ir miris.

Tobijs tā arī nekad nebija izlasījis tēva pētījumu par melngalvas ķauķi. Tādēļ, kad zēns, pieķēries ogas kauliņam putna knābī, kopā ar to pacēlās gaisā, viņš uzskatīja, ka dodas neizbēgamā nāvē.

Āmuļa auglis ir balta oga. Bet šī oga ir arī caurspīdīga. No visām pusēm Tobiju apņēma spoža gaisma. Brīnišķīgie, gaisīgie skati, kas atklājās zēna skatienam, droši vien bija debesu valstības ieeja. Šī jaunā pieredze tuvināja viņu gluži citam pasaules skatījumam. Atrodoties caurspīdīgās ogas pašā viducī, viņš piepeši ieraudzīja līdzšinējo dzīvi no augšas. No šejienes viss izskatījās plašāks un gaišāks.

Augšā debesu dzidro zilgmi šķērsoja daži tumšpelēki negaisa mākoņi. Zem viņa pletās bezgalīga, horizontāla pasaule, no kuras atmiņā palika vien brūni zaļās krāsas kā sapnis par kaut ko nebeidzamu.

It kā Koks atrastos uz kāda neskaitāmas reizes lielāka Koka.

Tobijs tikai ciešāk apķēra kauliņu. Ķauķa spārnu vēzienu ritmā ap viņu šūpojās ainava. Tobijs juta, ka aiziet no visa, un vairs tikpat kā nemanīja savu ķermeni. Cik ilgs bija šis lidojums? Varbūt veselu mūžību? Tas beidzās ar tik strauju virpuļošanu, ka Tobija apziņā pazuda priekšstats par notiekošo.

… Kāda dziesma.

Klusa dziesma bez vārdiem.

Piecas sešas notis, kas atkārtojās, un tās dziedāja kāda sieviete.

Un tad vēl karstums. Mitrs karstums, kas apņēma no visām pusēm.

Tobijs atvēra acis.

Nedaudz tālāk, dažu soļu attālumā, sēdēja kāda sieviete, kas šuva kreklu. Tobijs atpazina audumu tas bija viņa krekls. Viņš centās atspiesties uz rokām, lai pieceltos, bet viņa rokas bija sasietas. Arī kājas nebija iespējams pakustināt.

Tad viņš iesaucās.

Sieviete pārtrauca dziedāt un pagriezās pret Tobiju. Ieraugot viņas seju, Tobijs notrīsēja. Tā viņam šķita svešāda un vienlaikus pazīstama. Viņa tam rāmi uzsmaidīja. Tad, nolaidusi skatienu, sieviete atsāka savu monotono dziedājumu. Tobijs viņai netraucēja iespējams, dziedāšana palīdzēja viņai pārvarēt bailes.

Apskatoties apkārt, viņš konstatēja, ka šī ainava neatgādina neko viņam pazīstamu. Tas bija zaļš mežs, daudz augstāks par ikvienu mežu, kas auga uz Koka. Tie nebija ierastie sūnu ceri, bet gan simt reižu augstāki stiebri, un izskatījās, ka to smailes ietiecas debesīs. Šajos džungļos, kuru galotnes locījās vējā, iespīdēja mainīga gaisma.

Ko viņš te darīja?

Tobijs pūlējās atcerēties. Koks, putns, debesis…

Tas bija kā sapnī. Un tagad… No vienas puses šī maigā balss, no otras -, viņa sasaistītās rokas.

Mēs domājam, ka reizi par visām reizēm esam aizgājuši no dzīves, bet viss izrādās sarežģītāk, nekā esam iedomājušies.

Viņš uzsauca vēlreiz:

-     Kas jūs esat?

Sieviete paskatījās uz zēnu, bet joprojām turpināja dziedāt. Nodziedājuši pēdējo īso noti, viņa teica:

-            Viņi atgriezīsies. Saule ir mīksta. Viņi atgriezīsies, kad saule būs cieta. Es tevi paturēšu. Es sašūšu tavu somu.

Tobija acis iepletās.

-    Tā nav mana soma. Tas ir mans krekls.

-     Krekls… sieviete smaidīdama atkārtoja un atsāka savu dziesmu.

Sievietei mugurā bija savāds apģērbs ap viņas augumu bija aptīts

īss, koši sārts audums. Viņa izskatījās gados jauna, bet Tobijs nespēja uzminēt viņas vecumu desmit gadu robežās. Varbūt viņai bija divdesmit gadu. Varbūt divtik. Sievietes acis bija slīpas, un to šaurā svītriņa stiepās līdz pat deniņiem. Divas garenas acis kā gaismas svītra zem durvīm.

Viņas dziesma vairs nebija tā pati. Tagad tā skanēja sirdi plosoši. Tai joprojām nebija vārdu, tomēr Tobiju uzrunāja katra dziesmas nots, kas it kā atgādināja, ka viņš joprojām nav aizgājis no šīs pasaules. Tāda nostalģija nebūtu iespējama ārpus zemes dzīves.

Un viss dzīves smagums no jauna sažņaudza Tobija krūtis, uzgāžoties uz tām kā vecs, pēc nospiestām blaktīm smirdošs skapis. Viņa vecāku nāve, Elišas nodevība… Skumjas atgriezās tikpat viegli, kā bija aizgājušas. Viņa asarām joprojām bija tā pati garša.

-    Tad iznāk, ka es vēl esmu dzīvs? viņš jautāja.

Sieviete šo jautājumu pat nesadzirdēja. Viņš no jauna iemiga.

Kad Tobijs pamodās, joprojām bija diena. Ap viņu murdēja simt cilvēku koris. Zēns atvēra acis, un iestājās klusums.

Tur bija vīrieši, sievietes un bērni, un visi klusējot lūkojās uz Tobiju. Arī viņi bija tērpušies spilgtos, krāsainos apģērbos. Auduma gabali ap cilvēku augumiem bija lielāki un mazāki, vairāk vai mazāk nonēsāti, bet to krāsa bija vienlīdz koša, itin kā tie tikai pirms mirkļa būtu izņemti no auduma krāsojamās vanniņas.

Mazs puisēns, kuram ap vidukli bija dzeltens apsējs, bija uzrāpies uz zāles stiebra virs viņu galvām. Kāds pavecāks vīrs, kura apmetnis sniedzās līdz potītēm, sacīja pārējiem:

-    Ir tik maz lina uz viņu sūtītajiem karavīriem.

Visās sejās atspoguļojās dziļa līdzjūtības izteiksme. Viņi skatījās uz Tobiju kā uz slimu bērnu vai uz nāvi notiesāto.

-            Mums jāsaglabā savas sirdis cietas. Zāle ir tik trausla. Vējš to nogāž gar zemi. Tā sadeg zem sniega.

Tobijs klausījās šajos nesaprotamajos vārdos. Vērojot sejas, viņš zināja tikai vienu tās nenodarīs viņam neko ļaunu. Šī pasaule, kurā viņš

nejauši bija nokļuvis, izskatījās neko nezinām par cietsirdību. Sieviete, kura bija lāpījusi viņa kreklu, joprojām dungoja savu kluso, skumjo melodiju. Uz Tobiju bija vērsti tik daudzu acu skatieni, ka viņš juta: to ietekmē tūdaļ atrausies no zemes.

Daži atkārtoja:

-    Mums jāsaglabā savas sirdis cietas.

Bet viņu skatieni palika tikpat maigi un viņu pozas tikpat miermīlīgas kā līdz šim. Bērns lēni nošļūca lejup pa savu zāles stiebru, līdz nonāca uz zemes.

Tad no jauna iestājās klusums, un vecais, zilā apmetnī tērpies vīrs teica Tobijam:

-    Tu atgriezīsies tur, no kurienes ieradies, Jaunais Koks!

Tobijs juta, kā izvalbās viņa acis un mēle ieraujas mutes dziļumos. Kad zēns pēc brīža atguva runas spējas, viņš tikai izstomīja:

-    Atgriezties?…

Kā gan Tobija liktenis varēja vajāt viņu ar tādu neatlaidību?

-            Jā, Jaunais Koks. Zāle ir trausla, un tev ir jādodas projām. Tavi ļaudis šonakt atņēma deviņus mūsu cilvēkus. Vēl divpadsmit pēdējā sniega mēnesī. Pirms trim naktīm vienu sievieti. Jā, tavi ļaudis nogalināja kādu sievieti, kura gribēja salasīt mazliet mizas iekuram uz robežas…

Joprojām uz zemes gulošais Tobijs sarāvās. Vīrietis turpināja:

-            Ja tavi ļaudis prot runāt tikai mirušo valodā, tad arī mums nāksies iemācīties šo skumjo valodu.

Tobijs centās pacelt augšup galvu, lai no visa spēka kliegtu:

-            Mani ļaudis! Mani ļaudis vajā mani, mani ļaudis nogalināja manu tēvu un manu māti, mani ļaudis padarīja par nodevējiem manus draugus un panāca, ka mani visi ienīst! Un tagad man par to jāmaksā?

Zēns raustījās un locījās uz visām pusēm, vāļājoties pa trekno zemi, pie kuras vēl nekad nebija tik cieši pieglaudies. Visbeidzot viņš nokusis palika nekustīgi guļam. Viņa balsij bija zudusi visa skaņa, atstājot tikai elpu, kas čukstēja:

-            Nogaliniet mani. Ja ne, tad viņi mani saķers tāpat kā jūs tagad… Man nav kurp iet. Man nav neviena tuvinieka. Es vēlos te palikt. Nogaliniet mani!

-            Tavā aci ir mazā uguntiņa, Jaunais Koks… Es zinu, ka tu esi cietis, aizžņaugtā balsi atbildēja vīrs zilajā apmetnī.

Un skumju ēna pārklāja visas sejas. Uguntiņa acī, šī niecīgā zīme uz varavīksnenes, bija redzama tikai tiem, kuri bija zaudējuši savus vecākus. Un tikai šī nepieradinātā tauta prata atšķirt skumju iezīmētos.

Vienā mirklī viņi visi kā nebijuši izgaisa zaļo stiebru mežā.

Tobijs palika viens. Viņš nekustējās. Zēns viscaur bija klāts dubļiem.

Kokā zeme bija ļoti reti atrodama pulverveidīga masa, ko reizēm atnesa vējš. To ievāca mizas iedobumos. No tās izveidoja mazītiņus dārzus vai izmantoja zemi krāsošanai. Bet šeit… Kur gan viņš varēja būt nokļuvis, ja ap viņu bija tik daudz zemes?

Tobijs izdzirda klusu svilpienu un vieglu švīkstoņu sev blakus. Starp diviem stiebriem parādījās mazais puisēns ar dzelteno gurnautu. Viņš tuvojās Tobijam, kurš, gulēdams puspievērtām acīm, jautāja:

-            Kur mēs esam? Saki man, kurā vietā Kokā mēs esam… Kāpēc viņi runā par uguntiņu acī?

Puisēns neatbildēja. Viņš tikai noliecās pār gulošo un ar pirkstu notīrīja dubļus ap Tobija acīm. Viņam varēja būt kādi septiņi gadi. Zem izspūrušajiem matiem zēna seja bija apaļa kā mēness. Zemes kārta uz viņa pēdām aizstāja kurpes, un viss augums bija gaiši brūnā krāsā.

-    Tu gribi zināt, kur ir tavs Koks? Skaties…

Bērns sasita plaukstas. Tajā brīdī viņus apņēma milzīga ēna. Tobijam tā šķita īsta burvestība. Mazais zēns sāka smieties.

-    Kas tas ir? Tobijs jautāja.

-    Tas ir tavs Koks.

Bērns smējās vēl gardāk, redzot Tobija apmulsušo sejas izteiksmi. Tad viņš paskaidroja:

-            Tā ir ēna no Koka. Es zinu, kurā brīdī tā šeit vakaros krīt. Pirms tam es sajūtu vēsumu aiz ausīm.

-    Koka ēna?

Šajā pasaulē, kur viņu bija nonesis putns, Koks nebija nekas vairāk kā ēna, kas krita pār zāli vakaros. Koks bija kāda tāla planēta, kas aizēnoja sauli rietumu pusē. Tie, kuri tam piegāja pārāk tuvu, lai uzlasītu kādu koksnes gabaliņu iekuram vai medītu termītus, riskēja tikt nolaupīti.

Koks šiem zāles ļautiņiem bija aizliegtā planēta. Viņi miermīlīgi apdzīvoja pļavu, guļot, kur pagadījās. Ja paveicās, viņi sev atrada kādu patvērumu, kurš bija nolemts izpostīšanai pie pirmajām laika maiņām. Jā, zāle bija tik trausla vētras to sagāza veldrē, sniega kārta dedzināja un lietus izmērcēja.

Viņi bija ceļojoša cilts, kuru zāļu mežs negribīgi piecieta, un dzīve šeit nebija nekāda izprieca. Ja tie no Koka arī sāks viņus iznīcināt, tad šis ar grūtībām atrastais līdzsvars būs izjaukts.

Palūkojoties uz savu mazo kompanjonu, kura brūnā āda bija pārklāta ar plānu, ieplaisājušu māla kārtiņu, Tobijs saprata, kādēļ Kokā viņus sauca par Plikadīdām.

26 Pēdējais gājiens

Kad, saulei rietot, viņam atnāca pakaļ, lai vestu projām, Tobijs par to nebija dusmīgs ne uz vienu.

Mazais zēns bija ar viņu kopā visu šo laiku. Viņi bija gulējuši blakus, sānu pie sāna. Mazais ar aizvērtu muti dungoja to pašu melodiju, ko bija dziedājusi Plikadīdu sieviete. Viņš vilka vienu zāles šķiedru pār otru, radot patīkamu, maigu skaņu, un ar pēdu sita takti.

Tobijs meklēja kaut ko, kā dēļ viņam būtu vērts turpināt dzīvot.

Viņa vecāki, viņa Zemie Zari, Eliša, Leo Blīss, Nils Āmens tas viss viņam bija zudis. Nebija neviena paša dzīva cilvēka, kuram rūpētu Tobija liktenis. Tobijs vairs neko negaidīja ne no viena un ne no kā.

Cilvēks, kurš viņam tuvojās, nebija īpaši spēcīgas miesas būves. Tas bija slaids jauneklis ar rāmu acu skatienu. Viņš palūkojās uz putekļos gulošo Tobiju, noliecās, paņēma zēnu rokās un gluži kā tādu circeņa šķiņķi iesvieda lielā auduma tarbā, ko nesa uz muguras.

Tobijs saprata, kāpēc sieviete bija noturējusi viņa kreklu par somu. Plikadīdas nekad nebija redzējuši kreklus, bet viņiem bija mugursomas ar lencēm, kas izlīdzināja pārnēsājamās nastas svaru uz pleciem un rokām.

Vīrietis pamāja atvadu sveicienu mazajam zēnam un sāka soļot. Tobijs saprata arī to, ka šis ir viņa pēdējais ceļojums.

Viņi ilgi soļoja pa mežu, kas kļuva arvien tumšāks. Nesēja gaita bija vienmērīga, un elpa nedzirdama.

Tobijs somā bija pārlocīts uz pusēm un tupēja nekustēdamies. Pa audumā izplīsušu caurumiņu viņš ievēroja, ka pāris soļu attālumā viņiem klusi seko mazais puisēns. Dažreiz nesējs pagriezās un uzsauca tam:

-    Atgriezies savās vārpās, Linu Stiebriņ! Piesargies no vardēm!

Vārpas. Vardes. Viņš joprojām runāja savā nesaprotamajā valodā.

Varbūt mazais to nesaprata tāpat kā Tobijs, jo nepagāja ne dažas minūtes, kad viņš atkal parādījās starp liānām, līkumojot ap zāles ceriem.

-     Nenāc mums līdzi, Linu Stiebriņ! Ej pie savas māsas. Viņa izceps tev pankūkas…

Tobijs somā salēcās. Pankūkas. Viņš nespēja nedomāt par Elišu. Zēns noslaucīja asaru pret grumbuļaino somas audumu. No atmiņām par kūstošo medu viņam mutē saskrēja siekalas. Nē, viņš vairs nekad nepieredzēs, kā garšo laime.

Zeme veidoja lēzenu nogāzi. Tobijs ievēroja, ka visu augsni plānā kārtiņā klāj tekošs ūdens. Vīrietis bija iededzis lukturīti. Mežs spoguļojās ūdenī, kas klāja zemi. Zāle likās bezgalīga. Tobijs juta, kā šīs jaunās pasaules noslēpums apbur viņa sirdi.

Tēvam bija taisnība. Koks nebija cilvēces robeža. Pastāvēja taču arī šī džungļos ieslēptā civilizācija. Un var būt, ka vēl citas kaut kur citur. Vai uz zvaigznēm.

Šis noslēpums aizies nebūtībā kopā ar Tobiju.

Tagad viņš vairs necentās sevi aizstāvēt. Tobijs vairs nevēlējās cīnīties.

Viņš ļāva nest sevi somā, kurā šūpojās kā dubļos novārtīta lelle. Nē, viņš nepretojās. Viņš jau bija projām. Viņš atradās aiz visām dzīves robežām.

Reizēm gluži neviļus viņš ļāvās atmiņām. Mātes balss, pumpuru čaukstoņa pavasarī, māsu Aseldoru sejas, tēva roka viņam uz skausta…

Vai pēdējā diena kopā ar Elišu.

Jā, tā bija diena pirms Bernikas Alzānas piknika. Pavasarīga, dzidra un vēsa diena. Viņi bija augšā uz klints pie ezera. Līdz pat tukšumam, kas bija kraujas mala, viss bija noaudzis ar sūnu. Tobijs un Eliša bija ierāpušies un iekārtojušies sūnu zaļajā lapotnē.

Šajā rītā ezera spoguļgludo virsmu izjauca divas ūdensblusas, kuras šķita dejojam mīlas baleta izrādi. Viena no viņām šķērsoja ezeru un izskatījās aizvainota. Otra tai nevērīgi tuvojās, mezdama lokus pa ūdens virsu. Dažreiz otrā blusa ienira un sprauslādama parādījās kaut kur tālāk. Beidzot pirmā blusa tai atbildēja, kustinot daudzās kājas, kas atgādināja skropstu mirkšķināšanu. Un apburošā izrāde sākās no gala.

Tobijs un Eliša tās ar smaidu vēroja, noliekušies pār sava sūnu krūma malu.

-    Man tā visa pietrūks, sacīja Tobijs.

Eliša salēcās, un viņas skatiens cieši ieurbās Tobijā.

-Kad?

Tobijs saprata, ka labāk būtu bijis nevērt vaļā muti.

-    Kad tev tā visa pietrūks? viņa atkārtoja.

-            Ja… ja man izdosies dabūt laukā no turienes vecākus, tad var gadīties, viņš teica, ka mums uz kādu laiku jādodas projām…

-            Uz kādu laiku! norūca Eliša. Un es katru rītu ceļos, lai palīdzētu sagatavot tavu došanos projām! Paldies, Tobij…

Un viņa spēji aizgrieza galvu. Tobijs centās paskaidrot:

-           Saproti mani. Es nevaru desmit gadus tupēt alā kopā ar vecākiem! Mums arī jādzīvo!

-            Bet tad tik ceļo projām, ja jau, lai dzīvotu, tev jābūt kaut kur tālumā… Ej! Neviens tevi netur.

Eliša ierāva zodu apkaklē. Viņas acis vērās kādā tālā, iedomātā apvārsnī, un tās bija skumjas. Tā bija Elišas mežonīgā maska. Tobijs ļāva, lai klusums plūst, veidojot starp viņiem platu straumi, kuru nebija iespējams šķērsot.

-            Ja es došos projām, tad es arī atgriezīšos. Es tev zvēru. Es atgriezīšos un…

Viņš apklusa.

-    Un? vienaldzīgā balsī vaicāja Eliša.

-    Un es tevi atradīšu.

-            Kāds tev no tā labums? Viņas jautājums atgādināja belzienu ar mietu.

Atkal klusums. Tobijs juta, ka vēderā izveidojas kamols.

-    Kāds man no tā labums? Tu gribi to zināt?

Bet viņš nespēja turpināt. Kamols bija iestrēdzis kaklā. Eliša saprata, ko bija izraisījusi, bet vairs nespēja atkāpties. Viņa būtu gribējusi lūgt piedošanu, sacīt kaut ko, kas mierinātu viņa skumjas, bet izdzirda pati sevi murminām:

-            Man nav īpaši daudz draugu, kā tu zini, viens vienīgs, ja ieskaita tevi…

Un viņa nokūleņoja lejā līdz krūma pakājei. Tobijs sekoja.

Redzot Elišu lēkājam sev pa priekšu kā daudzas reizes pirms tam, kad viņi skraidelēja krustām šķērsām pa Koku, Tobijs sajuta starp abiem izveidojamies kaut ko jaunu. Kādu vēl neiepazītu saikni, kas lika viņam elpot straujāk un sirdij sisties drudžaināk.

Meitene joņoja pa mizu, kā parasti, neskatoties atpakaļ, tikai reizēm palecoties, lai pārvarētu plaisas. Tobijs skrēja aiz viņas tā, ka vējš svilpoja gar ausīm. Un šis vējš arī bija citāds nekā parasti. Abi metās lejup pa nogāzi, necenšoties kaut vai nedaudz piebremzēt skrējienu. Ezers pletās plašumā bērnu acu priekšā. Viņu basās pēdas sacēla ķērpju putekļu mākoņus.

Drīz vien viņi, pietvīkuši un aizelsušies, sasniedza pludmali. Joprojām stāvot kājās un noliekušies uz priekšu, rokas uz ceļgaliem atspieduši, alkatīgi tverot gaisu, abi beidzot saskatījās. Un viņu acis vairs nenovērsās. Abi klusēja, ļaujot savērpties brīnišķīgajam pavedienam, kuru pēkšņi bija ievērojuši. Abiem nedaudz reiba galva. Gaiss likās pārāk piesātināts, kā zupas tvaiks. Visbeidzot viņi saspieda kopā muguras, lai noturētos kājās un saglabātu līdzsvaru. Viņu rokas šūpojās gar sāniem un saskārās.

Otrā ezera krastā bija redzama Iša, kas vicināja rokas un sauca viņus. Bet vēl dažas sekundes abi tā pakavējās ar cieši kopā saspiestām mugurām.

-    Es arī, tas bija viss, ko teica Tobijs.

Viņš ne uz ko neatbildēja. Eliša nebija izteikusi nevienu vārdu. Bet Tobija sacītais viņu nepārsteidza. Abi klusībā apstiprināja kādu derību.

-    Es arī, Eliša viņam atbildēja.

Eliša sakustējās pirmā.

Linu tarbas dziļumā Tobijs notrauca savu otro asaru.

Viņi bija nonākuši vietā, kur mežs kļuva skrajāks. Katrs nesēja solis sacēla ūdens šļakstienu, ko pavadīja mazs vilnis, izšķīstot pret lielo augu saknēm. Caur ieplīsušo somas audumu Tobijs vērās mijkrēslī. Viņam likās, ka cauri naktij reizēm uzplaiksni kāds skatiens. Mazais zēns viņiem vairs nesekoja.

Vēl kāds, kuru Tobijs vairs nekad neredzēs. Tāds bija viņa dzīves likums: cilvēki, kurus viņš iemīlēja, izgaisa, atstādami vien viegli zeltītus putekļus, kas koda acīs.

Mežu bija pārņēmusi nakts. Tā nelīdzinājās naktij Kokā. Šī bija ļoti silta nakts, kurā mudžēja dažādas skaņas un noslēpumaini atspīdumi. Viņi soļoja tai cauri, bet nebija iespējams noteikt, cik ilgi. Ūdens kļuva aizvien dziļāks. Nesējam tas tagad sniedzās līdz jostasvietai. Viņš stūma sev pa priekšu mazītiņu plostu, uz kura šūpojās gaismeklis.

-    Aāāāāāāāāāā!

No debesīm viņu priekšā nogāzās blāķis, izveidojot milzīgu vilni.

Šausmās iekaukdamies, nesējs aizsvieda projām somu, un viņam izdevās pieķerties pie kāda zāles stiebra. Soma ar Tobiju peldēja. Viļņi to svaidīja uz visām pusēm, bet soma negrima. Vēl pēdējo reizi saviļņojoties, ūdens iedzina somu starp divām zāles saknēm, kur tā arī palika.

Atguvis samaņu, joprojām sasietām rokām un kājām, Tobijs izbāza degunu laukā vietā, kur soma bija ieplīsusi. Gluži kā sapnī viņš skatījās uz radību, kas bija nogāzusies no debesīm.

Tas bija milzīgs, dzīvs kalns, kura ēna krita pār mežu. Radījums bija īsts briesmonis, kurš tupēja, uzmetis kūkumu, un tam bija divas resnas priekškājas, kas izskatījās kā pārlauztas uz pusēm. Tobijs redzēja arī zvēra tumšās acis, kas bija pievērstas nesējam. Nesējs izturējās varonīgi un nebēga. Briesmoņa āda bija spīdīga un grubuļaina. Viņš varēja būt reizes piecdesmit lielāks par skarabeju vai kailgliemezi.

Šīs šausmas ilga tikai mirkli. Briesmonis izšāva gigantisku mēli un satvēra nesēju. Atskanēja spalgs kliedziens, un tas arī bija viss.

Plikadīda, tirinādams izplestās rokas un kājas, nozuda milzīgajā mutē kā tunelī. Tobijam vēl izdevās uztvert jaunā vīrieša pēdējo liesmojošo skatienu.

Joprojām atrazdamies pašā somas apakšā, Tobijs pie sevis zvērēja, ka nekad vairs nevēlēsies nāvi.

Varde, jo tā bija viņa, palēca vienu soli tuvāk Tobijam un ilgi vēroja slapjo auduma vīstokli. Viņas izvalbītā acs gandrīz vai saskārās ar somas atveri. Tobijs sastinga, pārstājis pat mirkšķināt. Brīžiem viņš redzēja starp zaļajiem žokļiem izspraucamies lipīgās mēles galiņu. No dzīvnieka kakla nāca skaņas, kas atgādināja pērkona dārdus. Tobijs notrīsēja, un šī vieglā kustība kopā ar ūdens saviļņošanos bija pietiekama, lai soma piesūktos ar ūdeni un sāktu lēni grimt.

Negribīgi pamezdams savu upuri, šaušalīgais zvērs izgrūda vēl vienu kaujas saucienu un aizlidoja.

Tobijs jau bija pazudis zem ūdens.

Tā, iespējams, bija jau kāda piektā reize pēc kārtas, kad Tobijam likās, ka pēdējā stundiņa ir klāt, bet šī noteikti bija īstā.

Bērnam, kurš atrodas somā, kura kājas un rokas ir sasaistītas, kurš ir atstāts slīkstam kaut kur meža biezoknī un kura vienīgo pavadoni ir norijusi varde, nav īpaši daudz izredžu izdzīvot.

Tobijs jau atradās zem ūdens, pilnīgā tumsā un bez elpas, tomēr viņš turpināja skaitīt katru sekundi, it kā vēl varētu notikt kāds brīnums.

Un vajadzēja arī tā sagadīties, ka tieši šajā brīdī viņš vairs nevēlējās mirt.

Tā mēdz gadīties, kad ir jau par vēlu.

To vajadzētu paturēt prātā.

Tobijs bija mazliet pārsteigts, sajuzdams, ka soma tiek kaut kur vilkta, piepacelta un tās saturs lēnām izliets gluži kā no ādas maisa. Viņš iekampa milzīgu gaisa malku, kas tūdaļ piepildīja plaušas.

Un tad viņš ieraudzīja mazu roku, kas taustījās pa maisu un pakutināja viņa zodu.

Tas esmu es…

Šo balsi Tobijs pazina. Soma atvērās. Tas, ko viņš ieraudzīja, lika acīs sarietēt milzīgam maigumam. Tas bija Linu Stiebriņš mazais Plikadīda ar dzelteno gurnautu, kurš bija sekojis Tobijam soli solī visu šo laiku.

Neviena cita seja nespētu Tobijam sniegt lielāku mierinājumu. Bērns.

tas noteikti bija mazākais ļaunums šai pasaulē.

-    Varde ir ļauna, bērns teica. Viņa aprija Vidofu.

-    Vai viņam bija ģimene? pavaicāja Tobijs.

-    Nē. Viņš gribēja precēties ar Ilaiju.

Tas Tobijam lika vēlreiz pārliecināties par to, cik trausla bija dzīve zālē. Šeit nevarēja būt drošs ne par ko. Plikadīdu liktenis bija tikpat pilns nejaušību kā ziedputekšņu liktenis. Linu Stiebriņš pievilka viņiem tuvāk lukturīti, kas brīnumainā kārtā nebija izdzisis uz plostiņa. Un secināja:

-    Ilaija raudās.

Patiesībā tas bija viss, kas viņam bija sakāms.

Tagad Linu Stiebriņa āda bija mirdzoša, jo visus dubļus no tās bija noskalojis ūdens. Uz viņa pleciem āda bija ļoti balta. Zēns atraisīja saites, ar kurām Tobijs bija sasaistīts, un viņš beidzot varēja izlocīties laukā no somas.

Tagad Tobijs stāvēja kājās, līdz krūtīm ūdenī.

Mazais zēns teica viņam:

-    Tu vari iet tālāk. Pagaidi līdz rītam. Tavs Koks ir tur.

-    Un tu?

-    Es došos mierināt Ilaiju.

-    Tev nav bail? Cik vecs tu esi?

Uz bērna lūpām parādījās viegls smaids.

-            Ja mani notvers kāda ķirzaka vai varde, Ilaija raudās vēl vairāk. Tāpēc man jābūt uzmanīgam.

-    Kas ir Ilaija? pajautāja Tobijs.

-    Mana lielā māsa.

Vietā, kur viņi atradās, ūdens Tobijam sniedzās līdz krūtīm. Bet mazais bija ūdenī vismaz līdz pleciem. Tas bija brīnums, ka puisēns bija spējis nokļūt līdz šai vietai.

-    Kāpēc tu nāci mums līdzi? prasīja Tobijs.

-    Es nezinu. Es par to nedomāju.

Un viņš pagriezās, lai dotos projām, nosakot:

-    Paliec sveiks, Jaunais Koks!

Tobijs paspēra soli tajā virzienā, kuru bija norādījis Linu Stiebriņš. Viņš pastūma lukturīti sev pa priekšu, bet tas nočūkstēja un izdzisa. Nakts bija pilnīgi melna. Tobijam jau atkal šķita, ka viņš redz tumsā iespldamies acis. Nekad vēl viņš nebija juties tik vientuļš.

Pagāja krietns laika sprīdis.

Zāļu mežā atbalsojās dažādi slapji trokšņi.

-    Man ir bail.

Balss atskanēja tieši līdzās. Tas bija Linu Stiebriņš. Mazā puisēna pilnīgi dabiskās bailes izgaisināja visu Tobija satraukumu. Viņā ieplūda milzīgs spēks no šīs mazās, aukstās rokas, kas cieši turējās pie viņējās.

Tobijs nekad nebija sajutis, ko nozīmē būt lielajam brālim. Bet šajā brīdī viņš par tādu kļuva. Viņš jutās atbildīgs par šo bērnu. Un viņš neatlaidīs tā rociņu, pirms tā nebūs apķērusi māsas vai mātes kaklu.

Šī atbildība pavisam vienkārši piešķīra jaunu jēgu Tobija Lolnesa dzīvei. Viņš vairs nebija melnajā mizas novārījumā nejauši iekritušais nabaga maizes gabaliņš.

-    Nebaidies, es tevi aizvedīšu mājās.

Viņš uzcēla bērnu sev plecos un devās taisni pāri purvājam.

..

27 Jauna dzīve

Bulta ieurbās tieši ķirzakas kakla gaišākajā daļā, kur āda ir visplānākā. Tai blakus parādījās desmit gadus vecs zēns, kurš pat nenogaidīja, līdz ķirzaka beigs raustīties. Rokā viņš vicināja garu šaujamo caurulīti.

Viņš vēroja, kā ķirzaka nobeidzās. Tas bija pavisam sīks eksemplārs, bet pietiekami liels, lai vienai ģimenei būtu pārtika visai ziemai.

Bērns ar lepnumu skatījās uz dzīvnieku. Pateicoties šādam medījumam, viņš varēs sev izvēlēties vārdu. Un viņu vairs nesaukās par Linu Stiebriņu, to viņš zināja droši.

Bija pieņemts, ka apģērbam izmantotā auduma lielums ir atkarīgs no vecuma. Pavisam mazi bērneļi apkārt skraidīja kaili, pēc tam viņiem ap vidu apsēja gurnautu nelielu lina auduma stērbeli un visus kā vienu sauca par Linu Stiebriņu. Katru gadu šim apsējam pieauda jaunu kārtu.

Par jaunu meiteni mēdza sacīt, ka "uz viņas vēl ir maz lina", bet par vecu vīru -, ka "uz viņa ir vesels baltu linu lauks". Piecpadsmit gadu vecumā apģērba audums sniedzās no augšstilbiem līdz krūtīm. Dzīvei beidzoties, pēdējās pievienotās linu kārtas pārvērta apģērbu līķautā.

Sasniedzot desmit gadu vecumu un paveicot kādu varonīgu darbu, bērni izvēlējās sev vārdu.

Šis jaunais mednieks jau zināja, kādu vārdu sev vēlas. Viņš gribēja vārdu Mēness Seja.

Viņš skriešus metās starp dzeltenajiem zāles stiebriem. No zemes cēlās augusta mēnesim raksturīgais karstums. Kuru katru brīdi varēja uzrasties kāda lauku pele un pievākt viņa ķirzaku. Bija jāsasauc palīgi, lai medījumu apstrādātu un nogādātu skaisto, sārto gaļu drošā vietā ziemai.

Pēc desmit minūšu skrējiena viņš nonāca pie kāda kātiņa, pa kuru veikli uzrāpās līdz vārpai tur viņi ar māsu bija iekārtojušies uz vasaru. Vienu graudu viņi bija aizripinājuši un nometuši lejā, tā vietā iegūstot apaļu istabiņu, kas tīkami smaržoja pēc maizes.

-    Ilaija, es vienu dabūju!

Ilaija atvēra acis. Viņa bija atlaidusies diendusā. Meitene gulēja uz grīdas dzeltenajā saules gaismā. Viņai nebija segu, tikai miltu spilventiņš pagalvī. Tumšie, sīkiem, zeltītiem vizulīšiem piesētie garie mati viļņojās ap gulētāju.

-     Kas noticis, Linu Stiebriņ?

Puisēns apstājās kā iemiets.

-    Tā tu mani vairs nekad nesauc!

Viņa smaidot izstaipījās.

-     Kas īsti tev lēcies?

-    Es nomedīju ķirzaku.

Viņa pasmaidīja vēlreiz. Zēns mīlēja šo smaidu, kurš tikai pirms dažiem mēnešiem bija atgriezies uz Ilaijas lūpām. Pirms diviem gadiem viņa bija piedzīvojusi lielas bēdas. Ilaija bija zaudējusi savu līgavaini Vidofu, kurš bija traģiski gājis bojā. Daudzus mēnešus kopumā divus gadus viņa nebija varējusi samierināties ar notikušo. Vien pirms pavisam neilga laika meitene bija atguvusi mazliet sava dzīvesprieka.

-            Es došos pēc palīgiem, sacīja zēns, uzrāpjoties līdz pašai vārpas galotnei.

Lejā viņš dzirdēja Ilaijas balsi, kas kliedza:

-    Kā tu tagad sauksies, Linu Stiebriņ? Ei! Kāds būs tavs vārds?

Nokļuvis pašā vārpas galā, viņš kliedza no visa spēka:

-    Mani sauc Mēness Sejaaaaaa!

Zēns atradās vienā augstumā ar zāļu meža virsotnēm un vēroja zeltaino prēriju, kas pletās uz visām pusēm. Tālumā varēja redzēt arī sulīgo Koka ēnu. Viņš apžilba. Stiebru galotnes lēni šūpojās, radot viļņus, kas izplatījās pa pļavu. Vasara bija vienīgais patiesi skaistais gadalaiks. Tikai pērkona negaiss spēja izjaukt šo svētīgo noskaņu, pārvēršot to par īstu elli.

-    Kas notiek?

Jautājums atskanēja no kaimiņu vārpas, kur kāds bija sadzirdējis zēna mežonīgo kliedzienu.

-    Ā, tas esi tu, Linu Stiebriņ?

-            Mani sauc Mēness Seja. Man vajadzīga palīdzība pie dadžu krūma. Es nomedīju ķirzaku.

Tas, kurš atradās kaimiņu vārpā, izkliedza ziņu tālāk. Pēc dažām minūtēm vesels bars sapulcējās ap nomedīto ķirzaku, un katrs izgrieza sev gabalu svaigas gaļas.

Ķirzakas tika medītas reti. Kaut arī šī bīstamā reptiļa gaļa bija ārkārtīgi garšīga, ķirzakas uzskatīja par aizsargājamām, jo tās savukārt dučiem vien izķēra odus.

Un odi bija krietni vien bīstamāki par ķirzakām. Izteiciens "ne ķirzakas" nozīmēja "ja-te-nav-ķirzakas-tad-te-nav-arī-odu-tātad-dzīve-irskaista". Tāpēc ķirzaku medības bija atļautas tikai četras dienas gadā ap augusta vidu.

-     Labs ķēriens, Linu Stiebriņ! Malacis!

-    Mani vairs nesauc Linu Stiebriņš. Es esmu Mēness Seja.

Mēness Seja grozījās ap savu trofeju. Šķita, ka viņš kādu meklē.

-     Ko tu meklē Linu Stiebriņ?

-    Mani sauc Mēness Seja! Iegaumējiet taču vienreiz!

Tā, kuru viņš meklēja, šeit nebija. Zēns būtu vēlējies dalīties savā priekā ar draugu. Piegājis klāt kādam par sevi vecākam zēnam, Mēness Seja sacīja:

-            Tu, Aro, aiznes manu daļu gaļas uz mūsu vārpu un atdod Ilaijai. Man ir steidzamas darīšanas.

Aro ar pūlēm valdījās, lai nesāktu smieties, tomēr Linu Stiebriņa jaunā runas maniere viņu vienlaikus arī aizkustināja. Vēl vakar tas bija vienkārši mazs zēns. Tagad viņš deva pavēles un aizbildinājās ar steidzamām darīšanām.

-    Tieši tā, Linu Stiebriņ!

Mēness Seja nopūtās.

-    Mani vairs nesauc Linu Stiebriņš…

Un, klusi nolamājies, viņš nozuda aiz dadža.

Viņam nebija vajadzīgs daudz laika, lai nokļūtu līdz sausu niedru pudurim. Niedru stiebrus veidoja garas lapas, kas bija satinušās pašas ap sevi. Iestājoties septembrim, tās mirka ūdenī, pievilinot odus, bet šajās skaistajās augusta dienās niedres atgādināja augstus Tornus ap zaļumu pili. Kāds bija tās izvēlējies par savu mītnes vietu.

Nez no kurienes izšauta bulta, viegli pieskaroties Mēness Sejai, izurbās cauri mazajai lentei, kas saturēja viņa apģērbu. Bultas skrējiens beidzās pie niedres, kurā tā dziļi ieurbās. Bērns attapās pienaglots pie šī milzu staba. Viņš mēģināja atbrīvoties no bultas, bet veltīgi. Lins bija saausts tik cieši, lai apģērbs būtu nēsājams visu mūžu.

No kurienes uzradās šī bulta? Mēness Seja tūdaļ saprata, ka vienīgais veids, kā izkļūt no šīs situācijas, bija atbrīvoties no gurnauta un laisties lapās gluži plikam. Bet tagad tas vairs nebija iespējams! Viņš taču vairs nebija Linu Stiebriņš!

Zēns ieklausījās.

Troksnis nāca no sausās zāles pudura mazliet zemāk.

Tas bija dobjš kurkstiens.

Pārbijies līdz nāvei, Mēness Seja apsviedās ap savu asi, atbrīvojoties no dzeltenā auduma, un vienā mirklī nozuda pretējā virzienā.

Tad viņš izdzirdēja skaļus smieklus. Pagriežoties atpakaļ, viņš ieraudzīja aptuveni piecpadsmit gadus vecu neliela auguma zēnu ar spēcīgām un muskuļotām kājām un pleciem. Rokās viņam bija šaujamā caurulīte, kas bija garāka par pašu.

Mēness Seja palīda zem salmiem, lai noslēptos, kliegdams:

-    Tad tu to izdarīji? Jaunais Koks!

Tobijs nebija īpaši mainījies. Bet divi kopā ar zāles ļaudīm pavadītie gadi neapšaubāmi bija atstājuši pēdas.

Viņš izskatījās mežonīgāks.

Kad viņš toreiz atgriezās ar Linu Stiebriņu uz pleciem, ikvienu pārsteidza un aizkustināja zēna drosme. Viņa rīcība bija varonīgāka nekā izraidītājiem. Viņš pastāstīja par Vidofa bojāeju un izraisīja gaužas Ilaijas žēlabas. Vispirms viņa svieda Tobijam ar dubļiem, bet pēc tam iekrita tajos ar seju.

-    Tu viņu nogalināji! Tu viņu nogalināji!

Un viņa bāza mutē savas dubļainās dūres. Bija vajadzīgi četri vīri, lai meiteni savaldītu.

Mēness Seja paskaidroja māsai, ka Tobijs nebūt nav vainojams pie notikušā. Bet neviens nebija spējīgs remdināt meitenes bēdas un mazināt pārmetumus. Viņas sejai bija uzlikta naida maska.

Tobija drosme un bēdas par Ilaijas nelaimi pierādīja, ka viņš nav tāds pats kā pārējie no Koka. Tomēr Plikadīdas vēlreiz nolēma, ka zēnam ir jāatgriežas turp, no kurienes viņš nācis. Pārāk daudz raižu viņiem jau bija sagādājusi šī zaļā planēta. Visam, kas nāca no Koka, bija tur jāatgriežas.

Tobijs neticīgi noklausījās šo jauno lēmumu.

Ekspedīcija devās ceļā nākamās dienas rītā. Šoreiz Tobiju pavadīja divi vīri. Viņi nesa Tobiju, satītu audumā, kas bija līdzīgi šūpuļtīklam piesiets pie mieta, kuru nesēji turēja uz pleca. Trešās dienas rītā abi nesēji attapās, ka stiepj audumu, kurā satīta no zemes izgatavota lelle.

Tobijs atkal bija viņiem izsprucis.

Vīri atgriezās, lai paziņotu par Jaunā Koka bēgšanu. Bet atgriezušies viņi atrada to sēžam blakus Mēness Sejai visai apmulsušas vecajo padomes priekšā. Tobijs bija atgriezies pirms viņiem.

Kā atbrīvoties no šīs mazās malduguns?

-    Tev jāatgriežas mājās.

-    Labāk nogaliniet mani. Man nav māju.

Plikadīdu pūlī pēc katras Tobija atbildes atskanēja klusa murdoņa. Šis mazais runāja tā, it kā būtu savējais. Varēja domāt, ka viņš ir dzimis zālē.

Trešajā piegājienā tika atrasti daži brīvprātīgie, kas bija ar mieru pavadīt Tobiju līdz robežai.

Dienā, kad bija paredzēts gājiens, vēl nebija uzlēkusi saule, kad pār pļavu sāka smidzināt sīks lietus. Tobijs, piesiets kāda zāles stiebra galotnē, vēroja Plikadīdas lienam laukā no sava patvēruma, lai bezmēness naktī ļautos tīrā ūdens glāstiem.

Viņš redzēja, kā dubļi noskalojas no viņu ķermeņiem.

Arī viņš pats, kaut gan karājās gaisā, atlieca atpakaļ galvu, lai baudītu lietus lāšu pieskārienus. Kāda lietus lāse, lielāka par pārējām, uzkrita viņam virsū un noskaloja zēnu vienā mirklī.

Tajā brīdī visi klātesošie Plikadīdas pagriezās uz viņa pusi. Viņu ieplestajās acīs Tobijs saskatīja zilganu atspīdumu. Pirmie caur kapājošo lietu viņam tuvojās bērni. Pēc tam ap zāles stiebru, pie kura bija piesiets Tobijs, sapulcējās arī visi pārējie.

Visi skatījās uz Tobija pēdām.

Tobijs, aplūkojot savu pēdu apakšu, atklāja tievu, luminiscējošu svītru, kas izstaroja zilganu gaismu. Tā bija līnija, kuru ar zilā kāpura tinti uz viņa pēdām bija uzvilkusi Eliša pirms Tobija došanās ceļā. Samērcēta lietusūdenī, šī līnija naktī spīdēja, līdzīgi kā spīdēja pašas Elišas pēdas.

Tobiju atsēja no zāles stiebra. Viņš vairs neko nesaprata.

-     Paliec. Dari, ko vēlies. Tev ir zīme.

Tas bija viss, ko viņi pateica, atstājot zēnu lietū. Brīvu.

Zilganās gaismas ieskautais pūlis izklīda.

Arī zem viņu lietus noskalotajām pēdām bija parādījusies šī pati mirdzošā tintes atstātā svītra.

Torīt Tobijs, joprojām nespēdams noticēt notikušajam, bija aizvilcies līdz niedru pudurim. Tur arī viņš pavadīja dažus pirmos mēnešus, nevienam neliekoties par jaunpienācēju ne zinis, izņemot vienīgi Linu Stiebriņu, kurš paslepus no māsas nāca Tobiju apraudzīt.

-    Viņa negrib, ka es ar tevi tiekos. Viņa ir pārāk bēdīga.

-    Klausi viņu. Nenāc pie manis.

Tomēr Linu Stiebriņš ik dienu nāca apraudzīt Tobiju. Pamazām bērns iemācīja viņam to, kas, zālē dzīvojot, bija nepieciešams. Pamazām Tobijs atklāja šīs dzīves skarbumu.

Sākumā visi turējās no viņa pa gabalu. Kopienas ļaudis baidījās no zēna, kurš bija uzradies no nekurienes, bet kuram bija viņu zīme.

Pirmajā vasarā Tobijs vēl tā īsti nesaprata, ko nozīmē dzīve zālē. Laiks pieturējās silts un sauss apstākļi šķita ideāli. Linu Stiebriņš iemācīja viņam medīt ar šaujamo caurulīti. Līdz ar to viņam netrūka ēdamā, un viņš ērti iekārtojās savā niedru mājoklī. Tobijs pat jutās laimīgs par atgūto brīvību. Tā arī bija visa laime, kas viņam bija palikusi.

Bet pirmie negaisi augusta beigās atgrieza viņu realitātē. Visa pļava applūda. Veselus sešus mēnešus kopš tās dienas viņš nesatika Linu Stiebriņu.

Rudens sākumā, cenšoties izbēgt no ūdens, dubļiem un vēja, Tobijs jau trīs reizes bija mainījis savu mītnes vietu. Bet ļaunākais vēl bija priekšā. Pirmās salnas bija briesmīgas. Tām sekoja sniegs.

Visa ziema bija viena vienīga nebeidzama cīņa. Debesu bardzības vajāts, zemē ieķepis, Tobijs vairs nedomāja un arī vairs necieta viņš vienkārši izdzīvoja. Pirms uzkrita sniegs, zēnam brīnumainā kārtā bija

izdevies izcelt no zemes vienu mazītiņu savvaļas rāceni, kas arī bija visa viņa pārtika. Viņš pārvērtās par mazu mežonēnu, čokurā savilkušos dzīvnieciņu, kas pretojas ziemai ar vienu vienīgu instinktu izturēt.

Pirmajā pavasara dienā, kad bariņš mednieku no Plikadīdu cilts aci pret aci sastapās ar mazo radījumu, kuram bija ērkulī savēlušies mati un stindzinoši ledains acu skatiens, viņi Tobiju nepazina.

Tas esmu es Jaunais Koks.

Mednieki soli atkāpās. Šis trakais, šī malduguns bija izturējusi ellišķīgo pārbaudījumu.

Kopš tā brīža zāles ļaužu attieksme pret Jauno Koku sāka lēnītēm mainīties. Mazpamazām viņi iesaistīja zēnu kopienas dzīvē. Tā Tobijs atklāja šīs tautas no paaudzes paaudzē uzkrātos izdzīvošanas noslēpumus.

Divas reizes viņš sastapa Ilaiju, kura neatbildēja uz Tobija skatienu. Abas reizes viņas stūrgalvīgais izskats zēnam atgādināja Elišu. Šīs atmiņas viņš gaiņāja prom no sevis kā smacējošus dūmus, kas traucē elpot.

Tobijs neļāva savai atmiņai atgādināt pagātni. Viņš cēla savu jauno dzīvi uz nekā, klusībā apzinoties, ka šie tukšo gaiteņu labirinti agri vai vēlu sabruks.

Kādu dienu alā pie ezera Tobijs bija Elišai teicis, ka sapņo par jaunu dzīvi, un meitene bija atbildējusi:

Tev ir tikai viena dzīve, Tobij. Tā tevi vienmēr atradīs.

Tobijs centās izlikties, ka tā nav patiesība.

Otrā ziema nebija tik barga. Tās laikā Tobijs atklāja pārsteidzošo spēku, kas piemīt baram. Šie ļaudis ķērās pie katra salmiņa, ko varēja izmantot savā labā.

Jau vasarā viņi sāka siet kūlīšos garos zāles stiebrus, kurus atstāja augam zemē, izveidojot kaut ko līdzīgu blīvam, izturīgam tornim. Iestājoties salam, visi tajā patvērās. Ne vējš, ne sniegs, ne dubļi nespēja nopostīt šo salmu pili.

Tobijam tika atvēlēta sava istabiņa kādā vārpā.

Šīs ziemas laikā viņam izdevās mazliet, pavisam nedaudz pieradināt Ilaiju.

Mēness Seja, kuru tolaik vēl visi sauca par Linu Stiebriņu, redzēja, ka māsas vaigos atgriežas sārtums un nedaudz atmaigst arī skatiens. Viņa joprojām nesarunājās ar Tobiju, bet vismaz uzklausīja, kad tas kaut ko sacīja, uz zēna skatienu neatbildot.

Tobijs pat nenojauta, ka ir izraisījis dziļākas jūtas šīs Plikadīdu meitenes sirdī.

Plikadīdu ciltī ir teiciens: Tas, kas tiek iesēts vaļējā, vēl nesadzijušā brūcē, izaug par krāšņu, nevīstošu ziedu.

Jā, Ilaija iemīlējās. No kaislīga naida viņa lēni pārgāja uz cita veida kaislību.

Varētu šķist, ka šīs divas sirdis, reizi par visām reizēm aizslaukot projām to, kas piederēja pagātnei, varētu satikt viena otru jaunai laimei. Diemžēl Tobija sirds joprojām atradās rūgto atmiņu gūstā.

Līdz atgadījās kaut kas neparasts, kas atsvabināja Tobiju un ļāva viņam atgriezties pie savas īstās un vienīgās dzīves.

Tev ir tikai viena dzīve, Tobij.

.

28 Tirāna līgava

Rudens sākumā pie Plikadīdām ieradās kāds vecs vīrs. Viņš klusējot stūma savu mizu laivu starp zāles stiebriem. Vīrs nāca no Koka un izskatījās pārguris.

Visi mēģinājumi iztaujāt Veco Koku izrādījās neveiksmīgi viņš turpināja klusēt.

Diviem vīriem tika uzdots svešinieku apsargāt. Plikadīdas neizturējās rupji vai vardarbīgi, bet jau atkal vairāki ļaudis no viņu vidus bija kļuvuši par Koka patruļas upuriem. Arī Tobijs nesen bija zaudējis divus uzticamus biedrus Miku un Ljevu, kuri bija pazuduši pavasara beigās netālu no robežas.

Plikadīdas ar aizdomām izturējās pret Veco Koku, kurš šajā kara atmosfērā kā pēc burvja pavēles uzradās viņu vidū.

Tobija todien nebija savā vārpā.

Viņš bija devies līdzi Mēness Sejai un dažiem medniekiem. Šoreiz lauku pele bija uz savu alu aiznesusi divus Linu Stiebriņus un viņu māti. Grauzējs bija tos aizstiepis kopā ar kādu zemē nokritušu vārpu, kurā ģimene tobrīd atradās. Ģimenes tēvs, atklājot notikušo, bija dabūjis nervu sabrukumu. Tobijs bez pūlēm uzgāja peles pēdas un nolēma tās izsekot.

Viņiem dodoties ceļā, Ilaija atvadījās no Tobija tā, kā to būtu darījusi mednieka sieva, bet zēns atvadījās kā no māsas vai labas draudzenes.

Tikai Mēness Seja saprata māsas patiesās jūtas pret Jauno Koku. Pat īstais šo jūtu objekts Tobijs par tām nenojauta vai nevēlējās tās saskatīt, kā baidoties no pārpratuma, kas varētu izvērsties par traģēdiju.

Kad Ilaija uzzināja, ka ieradies vēl viens svešinieks no Koka, meitene izbijās. Viss, kas nāca no turienes, no augšas, varēja apdraudēt Jauno Koku un viņu nākotnes laimi. Meitene visiem spēkiem centās panākt, lai svešais tiktu aizraidīts, bet viņas nepacietīgajai uzstājībai neviens neatsaucās. Tieši pretēji, zāles ļaudis gaidīja Tobija atgriešanos, lai beidzot piedabūtu Veco, mēmo Koku pie runāšanas.

Pagāja piecas dienas. Ilaija satraukta gaidīja ekspedīcijas atgriešanos.

Tobijs un Mēness Seja atgriezās, līdzi atvedot ģimeni, kuru viņiem bija izdevies izpestīt no lauku peles nagiem. Viņu atgriešanās tika priecīgi nosvinēta.

Vairākas reizes Tobijam kāds mēģināja ieminēties par ieradušos svešinieku, bet katru reizi Ilaija saķēra Jauno Koku aiz rokas un aizvilka projām, neļaujot viņam iesaistīties sarunā.

Pēc tam Tobijs devās uz savu vārpu un ilgi gulēja. Nākamās dienas vidū viņu pamodināja kāda roka.

-    Tas esi tu, Linu Stiebriņ?

-    Mani sauc Mēness Seja! Vai vismaz tu nevarētu saukt mani vārdā?

-    Tu jau izgulējies?

-            Jā. Bet, kamēr mēs bijām projām, kaut kas ir noticis. Šeit ir ieradies kāds vīrs. Uz viņa ir krietna linu nasta.

Tobijam patika šis izteiciens, kas norādīja uz cilvēka sirmo vecumu.

-    No kurienes viņš ir?

-     Mēs domājam, ka no Koka.

Tobijs pēkšņi sajuta smagumu uzgulstam sirdij. Viņš aizvēra acis.

-            Mūsējie grib, lai tu ar viņu aprunātos, turpināja Mēness Seja. Līdz šim viņš vēl neko nav teicis.

-     Kāpēc es? vaicāja Tobijs.

-    Uzmini!

-    Nav ne jausmas, kas tev padomā.

-            Tevi pie mums sauc par Jauno Koku. Nav iespējams, ka tu esi visu aizmirsis.

-    Es gribu visu aizmirst.

-            Nāc man līdzi. Tev tikai viņš jāiztaujā. Pēc tam tu varēsi gulēt savā vārpā, cik ilgi vien gribēsi.

Tobijs turēja acis ciet. Viņš nevēlējās tās atvērt. Mēness Seja atdarīja viņa plakstus ar pirkstiem.

-Nāc!

-    Es negribu! Saki, lai viņš iet projām.

Šoreiz Mēness Seja viegli iespēra Tobijam tā, ka viņš apvēlās.

-            Liec man mieru! auroja Tobijs. Es darīju visu, lai būtu tāds kā jūs! Es vārtījos dubļos, izdzīvoju sniega vētrās, iekārtojos šajā vārpā, lai pavadītu ziemu kopā ar jums! Un tagad, tiklīdz jums tā vajag, es atkal esmu Koka iedzīvotājs?

Mēness Seja apsēdās zemē netālu no Tobija. Zeltīti rudenīgās saules stari izgaismoja istabu. Viņš sakrustoja rokas. Pār zēna acīm krita biezs matu ērkulis. Kādu brīdi viņš sēdēja, tad piecēlās un aizgāja.

Tobijs atvēra acis. Viņš ļāva sevi veldzēt pēdējo skaisto dienu spirgtajam gaisam. Tobijs atcerējās, cik laimīgi bija bērni, kad viņš tos iznesa no lauku peles alas. Un vēl viņš atcerējās visu to draugu sejas, kuri bija pazuduši Koka iedzīvotāju dēļ.

Tad Tobijs piecēlās. Viņš zināja, ko darīs.

Viņš runās ar svešo.

Ja tas būs spiegs, to tūdaļ varēs redzēt. Šie Koka parazīti viņam bija likuši ciest pietiekami. Viņš nevarēja tiem ļaut ieviesties arī pļavā. Tobijs tagad zināja zāles trauslumu.

Iznācis no vārpas, viņš sastapa Ilaiju.

-    Jaunais Koks…

-    Ilaija, tu tā esi…

-    Es gribu tev kaut ko pateikt.

-    Tu man pateiksi, mīļo māsiņ, visu, kas uz sirds…

Viņa nevarēja ciest, ka Tobijs viņu tā sauc. Viņa tam nebija nekāda māsa! Tobijs turpināja:

-    Vispirms man kāds ir jāsatiek. Pagaidi mani šeit.

-    Es gribu ar tevi runāt tūlīt.

-            Jā, tūlīt… Es tūlīt atgriezīšos, lai mēs varētu parunāt, maigi sacīja Tobijs.

-    Tu iesi iztaujāt to vīru, kas ieradās laivā?

-    Jā. Vai tu gribēji man kaut ko teikt par viņu?

-    Nē, par kādu citu. Par kādu, kurš ieradās pirms viņa.

-    Es drīz būšu atpakaļ. Pagaidi šeit. Tu man esi ļoti mīļa, Ilaija.

Tu man esi mīļa. Tu man esi ļoti mīļa. Ilaija nespēja izturēt šos "mīļa" un "ļoti". Viņa gribēja dzirdēt "es tevi mīlu" bez jebkādiem papildinājumiem.

Viņa kliedza aizejošajam Tobijam:

-    Pagaidi! Es gribu tev pateikt kaut ko svarīgu. Paklausies!

Viņš apstājās un nāca atpakaļ. Meitenes skatiens bija neprātīgs, acis drudžaini spīdēja.

-    Kas par lietu, Ilaija?

Jaunais Koks skatījās viņai acīs. Viņš bija šeit. Gatavs uzklausīt. Beidzot. Viņa tūdaļ pateiks visu. Atzīsies savā mīlestībā.

Savā satraukumā Ilaija nogaidīja tieši vienu mirkli par ilgu, pirms sāka runāt.

Tas bija mirklis, kuru viņa gribēja izbaudīt tā vietā, lai izšautu šos nozīmīgos vārdus vienā elpas vilcienā kā no šaujamās caurulītes. Elsodams pie viņiem pieskrēja Mēness Seja. Ilaija nolaida acis. Bija par vēlu.

Brālis iekliedzās:

-            Viņi savāca vēl divus mūsējos. Šoreiz, Jaunais Koks, tev nav izvēles tev ir jānāk! Nāc runāt ar svešo!

Tobijs steidzās pie drauga.

-            Es atgriezīšos, Ilaija. Tu man pateiksi, kas tev bija sakāms… Labi? Tu man pateiksi…

Cauri stiebriem Ilaija dzirdēja viņu balsis attālināmies.

Viņa sabruka zemē. Laime bija pagājusi garām tik tuvu, ka viņa bija sajutusi tās silto elpu uz sava pakauša zem matiem. Tagad viņā modās citas jūtas, no kurām āda saspringa un nostiepās.

Aizturētais svešinieks bija izmitināts kādā tukšā gliemežvākā. Abi sargi uzraudzīja ieeju. Viņi pašķirās, lai palaistu garām Tobiju un Mēness Seju. Vecajā gliemežvākā bija izveidojušies daudzi sīki caurumiņi, pa kuriem spirālveida gaitenī ieplūda saules gaisma.

Izejot cauri pirmajam lokam, zēni nokļuva daudz tumšākā vietā. Bija nepieciešams laiks, līdz acis aprada ar tumsu. Tad viņi ieraudzīja kādu ēnu, kas sēdēja, piespiedusies pie sienas. Tobijs deva zīmi Mēness Sejai palikt uz vietas, bet pats tuvojās svešajam.

Vīrieša sejas vaibsti tumsā nebija labi saskatāmi. Baltās matu cirtas kā nekārtīgi izkaisītas iekavu zīmes spurojās uz visām pusēm un ietvēra divas pustumsā mirdzošas acis.

Šis skatiens Tobijam bija pazīstams. Viņš panāca soli tuvāk un uzrunāja svešinieku:

Pols Kolīns.

Vecais satrūkās. Viņa acis tumsā šaudījās. Bija redzams, ka vīrs ilgu laiku ir dzīvojis vienās bailēs un ka pat Tobija siltā balss lika viņa dzīslās

sastingt asinīm. Viņš joprojām neteica ne vārda, tikai skatiens viegli aizmiglojās kā gailējoša ogle, ko iemet dīķī.

Tobijs notupās viņam blakus.

Pols Kolīns. Vīrs, kurš rakstīja.

Tobijs pieskārās viņa rokām. Viņš nebija šo vīru redzējis ilgus gadus. Pa šo laiku vīrietis bija novecojis.

Pols Kolīns vēlreiz salēcās. Viņa acis atvērās, pazina Tobiju un atsāka dedzīgo šaudīšanos.

-    Kas viņš ir? vaicāja Mēness Seja.

-    Jums no viņa nav jābaidās. Tas ir draugs. Šis vīrietis nerunā. Viņš raksta.

-    Baksta?

-    Nē. Raksta.

Zālē dzīvojošie nepazina rakstību. Mēness Seja izskatījās domīgs. Tobijs nezināja, kā lai draugam izskaidro.

-            Ja tu nevari parunāt, tu sazinies ar zīmēm. Rakstība ir zīmes, kuras uzzīmē.

Mēness Seja notupās viņiem blakus.

-    Un tu, Jaunais Koks, tu to proti?

Tobijs neatbildēja. Viņš zināja, ka neko nav aizmirsis. Pietika ar Kolīna seju, kas viņā atmodināja veselu virkni atmiņu.

-    Tobijs Lolness.

Tobijs palaida vaļā vecā vīra roku. Viņš runāja!

-    Ko viņš teica? gribēja zināt Mēness Seja.

Vīrietis atkārtoja:

-    Tobijs Lolness.

-    Vai tā ir kāda cita valoda? vaicāja Mēness Seja.

-            Jā, nomurmināja Tobijs, kurš sava vārda skanējumā sadzirdēja skaņas, kas lika sirdij ietrīsēties.

Vīrieša balss bija zema un izruna skaidra. Viņš izrunāja katru vārdu tik rūpīgi, it kā darītu to pirmo reizi.

-    Es tevi pazinu. Tu esi Tobijs Lolness.

Mēness Seja pagriezās pret Jauno Koku. Vīrietis turpināja:

-    Tur augšā visi domā, ka tu esi miris.

-    Es esmu miris, atbildēja Tobijs.

-    Tu esi kļuvis par Plikadīdu.

-    Kas tie tādi? vaicāja Mēness Seja.

-    Plikadīdas… Tā jūs sauc tie, kas dzīvo Kokā.

Tobijam radās sajūta, ka starp abām viņa dzīvēm atveras kādas durvis. Viņam bija auksti. Zēns juta stindzinošu caurvēju, kas nāca no atvērtajām durvīm. Viņš vēlējās tās aizvērt, likt vecajam vīram kāpt savā laivā un doties projām. Tad Kolīns pateica kaut ko, kas viņu ķēra kā zibens:

-    Kāpēc tu pameti savus vecākus, Tobij Lolnes?

Tobijs juta, ka neredzams spēks viņu satver un aiznes atpakaļ laikā. Viņš tikai kustināja lūpas, bet pār tām nenāca neviena skaņa. Vīrs atkārtoja:

-    Kāpēc tu pameti savus vecākus?

Tobija balss atgriezās ar pērkona dārdam līdzīgu spēku:

-            Es! Es pametu savus vecākus! Mana dzīvība desmit reizes karājās mata galā, cenšoties viņus izglābt! Pol Kolīn, nekad vairs neatkārto to, ko tu teici! Tu apvaino mirušo piemiņu.

-    Kādu mirušo?

-    Sima un Majas Lolnesu, manu vecāku!

Kolīns pārvilka ar roku savām baltajām matu cirtām. Tad viņš piešķieba galvu un spēji ieskatījās Tobija acīs.

-            Vārdiem ir sava jēga, Tobij Lolnes. Tu tikko apgalvoji, ka esi miris, lai gan runā ar mani. Tagad tu saki, ka tavi vecāki ir miruši, lai gan…

-    Viņi tiešām ir miruši, Tobijs viņu pārtrauca.

-    Kāpēc tu tā saki? Tā runāt nav labi.

Tobija dūres sažņaudzās.

-            Visa mana dzīve nav laba, Pol Kolīn! Vai jūs to vienreiz sapratīsiet vai ne? Mana dzīve nav tāda kā jūsu dzejolīši. Dzīve ir šausmīgi slikta.

-    Es nerakstu dzejolīšus…

Mēness Seja centās izsekot šai sarunai, kuru visai labi nesaprata. Tobijs atkal sastinga. Viņš nekad nebija pajautājis, ko īsti Kolīns raksta.

-    Es rakstu Koka vēsturi. Tavu vēsturi, Tobij Lolnes.

Un balsī, kas vairs netrīcēja, viņš piebilda:

-    Tavi vecāki ir dzīvi.

Šoreiz Tobijs, nikni aurodams, metās virsū vecajam vīram, mēģinot sagrābt tā galvu. Mēness Seja satvēra Tobiju aiz kājām un spēji parāva. Tobijs paslīdēja sāņus un ar galvu atsitās pret gliemežvāka sienu.

Pols Kolīns centās atgūt elpu. Tobijs gulēja zemē bez samaņas. Mēness Seja pliķēja zēna vaigus, lai atgrieztu viņu pie sajēgas.

-    Piedod, Jaunais Koks… Tev ļoti sāp?

Pols Kolīns uzlika roku uz Mēness Sejas pleca.

-            Es domāju, ka zēns runā taisnību, Kolīns sacīja. Viņš nezina patiesību par saviem vecākiem.

Mēness Seja paskatījās uz veco vīru un atbildēja:

-            Kāpēc jūs tā runājat? Jūs labi zināt, ka viņa vecāki ir miruši, viņam acī ir mazā uguntiņa.

Pols Kolīns, kurš bez lielīšanās patiešām zināja gandrīz visu, bija lietas kursā arī par mazās uguntiņas nozīmi Plikadīdu ciltīs. Tā bija zīme, kas parādījās pēc vecāku nāves.

-    Jā, viņam ir mazā uguntiņa. Es zinu.

Un viņš noliecās pār Tobiju, kurš pamazām atguva samaņu.

-            Sims un Maja Lolnesi ir dzīvi. Es dzīvoju viņiem līdzās šos pēdējos divus gadus.

Tobijam vairs nebija spēka cīnīties. Viņš raudāja.

-    Es zinu, ka tev acī ir mazā uguntiņa, turpināja Kolīns. Es zinu.

Viņš ieturēja nelielu pauzi.

-           Sims un Maja nav devuši tev dzīvību. Viņi tevi adoptēja, kad tu biji dažas dienas vecs. Jā, tavi īstie vecāki patiešām ir miruši. Un mazā uguntiņa tev ir gandrīz kopš dzimšanas.

Tobijs aizvēra acis.

-    Bet Sims un Maja viņi ir dzīvi. Tevi ir apmānījuši.

Tobijam piepeši likās, ka viņš skatās uz gliemežvāku no augšas. Viņa skatiens traucās pa spirālveida gaiteni. Tobija prāts sagriezās riņķa dejā, kas kļuva arvien straujāka. Un viņš vēlreiz zaudēja samaņu.

Atjēdzoties viņš gulēja tajā pašā vietā. Bija iestājusies nakts. Gliemežvākā bija sapulcējies vesels bariņš ļaužu.

Pols Kolīns sildījās pie ugunskura. Visi skatījās uz Tobiju, kurš lēni atvēra vienu aci un tad otru.

Pat neuzmetis skatienu Tobijam, Pols Kolīns ierunājās savā zemajā, piesmakušajā balsī:

-    Ja tu gribi, lai es runāju, tad saki. Ja ne, tad es rīt no rīta došos projām.

Tobijs ļāva klusumam nolaist spārnus pār viņiem un pēc mirkļa

teica:

-    Runā.

Tukšajā gliemežvākā visas skaņas savādi atbalsojās. Pat uguns sprakšķi bija skaļāki.

-          Simu un Maju Lolnesus Mitčs tur ieslodzījumā kopā ar visiem pārēiem izglītotajiem cilvēkiem Kokā. Es arī tur biju. Man izdevās izbēgt. VIan vienīgajam.

Tobijs saņēmās un pavaicāja:

-    Vai Džo Mitčs valda pār visu Koku?

Kolīns papurināja galvu.

-            Džo Mitčs ir bīstams vājprātīgais. Viņš vairs īsti nevalda pār Koku. Viņš tur ieslodzījumā visus gaišākos prātus. Viņš liek tiem rakt savu krāteri kopā ar dažiem Plikadīdām. Viņi dara kokgraužu darbu.

Tobija acis iepletās.

-            Visi kokgrauži izmira epidēmijas laikā, paskaidroja Kolīns. Tas nāk par labu Kokam, bet Mitčs tādēļ vēl jo vairāk kāro tikt pie Balainas noslēpuma.

-    To viņš nedabūs, Tobijs caur sakostiem zobiem nočukstēja.

-     Dabūs.

-    Nekad…

-            Tavs tēvs padosies un atklās Balainas noslēpumu. Citādi viņš nespēs rīkoties.

-    Mans tēvs nekad nepadosies…

-    Ja nu vienīgi…

-     Nekad!

Pols Kolīns acīmredzami šaubījās turpināt sarunu. Vai viņam vajadzēja tagad izstāstīt šim bērnam patiesību? Ilgu laiku Kolīns bija uzdevis sev jautājumu, kādēļ Mitčs kopā ar profesoru bija ieslodzījis krāterī arī viņa sievu. Rakšanā no viņas nebija nekādas jēgas.

Tajā dienā, kad Pols Kolīns to saprata, viņam kļuva patiešām nelāgi.

-            Maja, tava māte… Džo Mitčs teica Simam, ka… ja viņš neatklās Balainas noslēpumu, tad Mitčs pats parūpēšoties par Maju.

Tobijs gandrīz nosmaka, domās ieraugot Mitča tuklo, taukaino roku stiepjamies uz Majas pusi. No necilvēcīgās šantāžas sirds krūtīs gauži iesmeldzās. Tobijs norija krietnu malku gaisa, kas ļāva uz brīdi aizdzīt domas.

Kolīns piebilda:

-            Un, kad noslēpums būs viņam rokā, tad viņš piebeigs mūsu Koku reizi par visām reizēm.

Sanākušie apjukuši klausījās degošo liesmu žēlajā dziesmā. Visa šī ļaundarība viņiem bija sveša. Šķita, ka viņi klausītos nesaprotamā valodā. Tobijs aizkapa balsī pāršķēla klusumu:

-    Un kurš valda pār Koku?

-            Dzīve Kokā šobrīd ir tikpat neciešama kā krāterī. Es vairāk neko tev nevaru stāstīt. Tas ir šausmīgi.

-     Kurš valda?

-            Kāds, kurš ir tikpat bīstams. Viņš ir izdevis savu likumu. Un šo likumu sauc par bailēm. Bailes…

Kolīns vēl šaubījās un bažīgi paraudzījās apkārt.

-            Bailes no Plikadīdām. Viņš grib tos visus iznīcināt. Viņš saka, ka tad, kad vairs nebūs neviena Plikadīdas, Koks atdzīvošoties.

Apkārt sēdošie Plikadīdas pat nenojauta, ka runa ir par viņiem. Vienīgi Mēness Seja nodrebēja.

-            Šis jaunais valdnieks ir apmēram tavā vecumā, Tobij Lolnes. Tas ir viņš, par kuru es šobrīd baidos visvairāk. Tas ir kāda ievērojama cilvēka dēls, kura tēvu es pazinu. Viņu sauca El Blīss. Un viņa dēls ir Leo Blīss.

Tobijs pat nepamirkšķināja. Leo. Tātad tas bija viņš. Jaunais Koka valdnieks.

-            Leo Blīss grasās apņemt sievu, turpināja Kolīns. Viņš vēl ir ļoti jauns, bet gluži kā traks uz vienu meiteni no Seldoru fermas. Jā, viņš ir noskatījis meiteni no mūsu puses, no Zemajiem Zariem…

Maī un Mija! Tobija acu priekšā spēji uzplaiksnīja abu Aseldoru meitu sejas. Pie kā novedīs šie Kolīna stāsti? Aseldoru meitene izies par sievu pie tirāna, vārdā Leo Blīss… Pat savā iztēlē Tobijs nespēja kaut ko tādu iedomāties.

-    Šī meitene ir bildinājumu noraidījusi.

Pirmo reizi visas sarunas laikā Tobija sejā pazibēja smaids. Aseldoru meitenes tātad nebija mainījušās. Viņš gandrīz vai dzirdēja to balsis, smieklus un zobgalības.

-            Kāzas jau vienu reizi tika atceltas. Tādēļ, ka meitene noskuva sev matus. Leo Blīss neuzdrošinājās ar viņu tādā izskatā parādīties sabiedrībai. Bet drīz vien viņš panāks savu. Neviens nespēj viņam pretoties.

Tobijs ieklausījās katrā vecā vīra vārdā. Kura no abām Aseldoru meitenēm būtu spējīga šādi rīkoties? Noskūt sev galvu… Var jau būt, ka viņas tomēr bija mainījušās. Tobijs apbrīnoja meitenes gribasspēku.

Gliemežvākā iestājās ilgs klusuma brīdis. Beidzot Tobijs sadūšojās ienirt savas atmiņas dzīlēs.

-    Es gribēju jums pavaicāt vēl kaut ko. Par Išu Lī un viņas meitu…

Tobijam izrunājot šos vārdus, publika satraukti sarosījās. Plikadīdas

sāka sačukstēties. Iša, Iša… Viņu acis iemirdzējās. Tobijs aprāvās pusvārdā, nepabeidzis jautājumu.

Kāda sieviete beidzot pajautāja:

-    Jūs pieminējāt Išu?

Kāds vīrietis piebilda:

-            Iša nāk no zāles cilts. Pirms piecpadsmit gadiem viņa pazuda kopā ar bērnu, kuru gaidīja.

Tobijs klausījās pavērtu muti un aizmiglotu skatienu. Viņš gandrīz vai smaidīja. Šī nojauta viņam bija bijusi jau sen. Iša Lī bija no Plikadīdu cilts. Tobijs palūkojās uz sievieti, kura bija uzdevusi jautājumu.

Šīs sejas jau no paša sākuma viņam bija likušās pazīstamas. Tagad viņš saprata, kādēļ. Sieviete jautāja:

-    Vai Iša ir dzīva?

Tobijs pagriezās pret Polu Kolīnu. Viņš vienīgais varēja atbildēt.

Kolīns visu šo laiku bija izturējies pavisam rāmi. Tagad viņš atbildēja:

-    Jā, Iša un viņas meita ir dzīvas.

Tobijs nenovērsa skatu no sirmā rakstnieka.

-            Abas Lī pārvācās uz Seldoru fermu, kad tika nežēlīgi iznīcinātas viņu bruņutis. Tas notika pirms diviem gadiem. Tas, ko es jums stāstīju, attiecās Lī meiteni.

Tobija acis aizvērās. Pols Kolīns atkārtoja:

-    Leo Blīss taisās precēt Elišu Lī.

Elišu.

Elišu.

Tobijs piecēlās kājās. Viņš pa vienai dziļi un vērīgi ieskatījās visās sejās ap sevi, un viņa skatienā blāzmojās ugunskura atspīdums.

Ārpusē starp zāļu stiebriem uz priekšu virzījās kāds trausls augums. Ilaija bija ievērojusi gaismu, kas nāca no gliemežvāka. Viņa tam tuvojās, īsi pirms nakts iestāšanās meitene bija redzējusi, kā zāles kūļa iemītnieki atstāj savas istabas un kaut kur dodas. Šajā pirmās rudens nakts klusumā Ilaija nojauta, ka notiek kaut kas nozīmīgs.

Ilaija spēra pirmo soli gliemežvāka gaitenī, kad tajā parādījās Tobijs.

-    Jaunais Koks!

-    Jā, Ilaija.

Viņa tūdaļ ievēroja pārmaiņas zēna sejā.

-    Vai tu aizej? viņa vaicāja.

Tobijs tikai nedaudz vilcinājās ar atbildi:

-Jā-

-    Tu atgriezīsies Kokā.

Tas pat vairs nebija jautājums. Tobijs jau bija projām. Viņš noskūpstīja Ilaiju uz pieres un attālinājās.

Ilaija palika viena. Viņa juta krūtīs sastingstam sirdi, kas kļuva cieta kā dedzināts māls. Visu maigumu, ko meitene bija šo pēdējo mēnešu laikā sevī no jauna atradusi, aizslaucīja ledains vējš. Bet šoreiz viņa nekrita zemē. Tieši pretēji viņas mute savilkās aukstā smaidā.

Jaunais Koks viņai neizbēgs. Vidofs bija gājis bojā viņa dēļ. Ja Jaunais Koks negrib aizstāt tukšo vietu viņas sirdī, tad viņam ir jāmirst tāpat kā Vidofam.

Ilaija bija to parādā sava līgavaiņa piemiņai.

Izliecies no vārpas, kas slējās virs pārējās zāles, Tobijs lūkojās uz mēnesi, kas uzlēca pamalē aiz Koka. Mēness bija tik milzīgs, ka aptvēra Koku visā tā augumā.

Zaru labirints atgādināja lielu, zilganu bumbu.

Vienā mirklī šī tālā pasaule lika Tobijam apjaust tās trauslumu un skaistumu. Stumbra ēna tiecās uz milzīgo, vakara vējā trīsošo planētu.

Rudenīgo lapu kustības nebija redzamas, bet Tobijs tās nojauta.

Atmiņas par kādu svētdienas vakaru Galotnēs, par kādu pie ezera ieturētu maltīti Zemajos Zaros, par kādu diendusu uz saulē sasilušās mizas tas viss piepildīja Koku ar tādu kā dunoņu, kas atbalsojās Tobija sirdī.

Kā gan viņš bija varējis pazaudēt savas dzīves īsto pavedienu?

Tobijs pacēla skatienu augšup virs viņa galvas vientulīgi mirdzēja zvaigzne. Altairs… Zvaigzne, kuru viņam bija uzdāvinājis tēvs.

Tobijs vairs nedzirdēja pat zāles tautas atvadu dziesmu, kas atskanēja no izgaismotā gliemežvāka.

Viņš arī nejuta sev aiz muguras noslēpumainu klātbūtni, kas pamazām tuvojās. Ilaijas basās kājas uz grīdas vārpas apaļajā istabā. Viņas acis zalgoja, un rokās tai bija bultas uzgalis.

Jaunais Koks dziļi ievilka krūtīs nakts blāvo gaisu. Viņš juta, ka varētu lidot.

Viņa vecāku balsis. Elišas acis. Ar to pietika, lai atgrieztos piedzīvojumā. Ar to bija pietiekami, lai atkal kļūtu par Tobiju Lolnesu.

.

Saturs

PIRMĀ DAĻA 7

1  Vajātais 9

2  Ardievas Galotnēm 17

3  Cīņa ar ziemu 27

4  Eliša 36

5  Naktstauriņš 46

6  Balainas noslēpums 56

7  Naids 66

8  Nils Āmens 76

9  Krāteris 87

10 Zinnesis 97

11V. C. Roloks 107

12  Mīkstais 118

13  Melnā atraitne 126

14  Seldora 137

15  Dzirnavas 147

OTRĀ DAĻA 157

16  Pagrīdē 159

17  Aprakts dzīvs 170

18  Ak, šis lāga Zefs 180

19  Koka Akmens 190

20   Caurais zars 202

21   Tomblas cietuma peklē 214

22   Padomi mazu meiteņu audzināšanā 225

23   Mūmija 238

24  Aizlidošana 250

25   Svešumā 263

26   Pēdējais gājiens 273

27   jauna dzīve 282

28  Tirāna līgava 292

TIMOTEJS DEFOMBELS ir dzimis 1973. gadā. Viņš mācījis franču literatūru Francijā un Vjetnamā līdz brīdim, kad pievērsās teātrim. 1990. gadā viņš nodibināja teātra trupu, kurai pats rakstīja lugas un pats tās arī iestudēja. Kopš tā laika viņš turpina rakstīt teātra scenārijus. Defombela luga Bāka, kuru viņš sarakstīja 18 gadu vecumā, ir izrādīta vairākos Francijas teātros, kā arī tulkota un iestudēta daudzās ārvalstīs. Tobijs Lolness ir pirmais autora romāns.

FRANSUĀ PLASS ir dzimis 1957. gadā. Vizuālo mākslu viņš apguvis Parīzes Estienne skolā un pirmās ilustrācijas zīmējis Gallimard Jeunesse izdevniecībai. Viņš ir ne vien daudzu grāmatu ilustrāciju autors, bet arī atzīts fantastiskās literatūras rakstnieks, kura darbus izdevušas izdevniecības Kasterman un Gallimard Jeunesse.

Timotejs Defombels TOBIJS LOLNESS

DZĪVE UZ NAŽA ASMENS

Redaktore Bārbala Simsone

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. V-677. Azs "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Defombels Timotejs Tobijs Lolness-1. Dzīve uz naža asmens

1 Vajātais

2 Ardievas Galotnēm

3 Cīņa ar ziemu

4 Eliša

5 Naktstauriņš

6 Balainas noslēpums

7 Naids

8 Nils Āmens

9 Krāteris

10 Ziņnesis

11 V. C. Roloks

12 Mīkstais

13 Melnā atraitne

14 Seldora

15 Dzirnavas

Otrā dala

16 Pagrīdē

17 Aprakts dzīvs

18 Ak, šis lāga Zefs

19 Koka Akmens

20 Caurais zars

21 Tomblas cietuma peklē

22 Padomi mazu meiteņu audzināšanā

23 Mūmija

24 Aizlidošana

25 Svešumā

26 Pēdējais gājiens

27 Jauna dzīve

28 Tirāna līgava

Saturs