Defombels Timotejs

Tobijs Lolness-2. Elišas acis

Timotejs Defombels

Tobijs Lolness Elišas acis

Fantastiskais stāsts jau ar pirmajiem vārdiem ierauj nebeidzamā piedzīvojumu mutulī, kur valda gan īsta draudzība, gan šausminoša nodevība… nemaz nerunājot par drosmi, kas iemiesojas tik mazā cilvēciņā, ka jābrīnās kā tik daudz spēka var ietilpt pusotrā milimetrā… Koks tev nekad vairs nebūs tikai koks. Un milimetrs nekad vairs nešķitīs par mazu, jo arī tas var kaut ko mainīt.

Inga

Tobijs Lolness ir vienlaikus alegorisks un optimistisks stāsts, bet romāna beigās jūs tik un tā meklēsiet kabatlakatiņu.

Boche, Amazon.com

Šim romānam piemīt neizskaidrojams, mājīgs valdzinājums… Brīnišķīga grāmata!

Irish Independent Living

Šai grāmatai ir ne tikai saturs tai ir arī misija. Dažādās sižeta līnijas savijas laikā un telpā kā zirnekļa tīkla pavedieni, atklājot noslēpumus tieši īstajā momentā.

Guardian

Tobijs Lolness ir bērnu un pusaudžu literatūra šī vārda labākajā nozīmē. No sirds iesaku šo grāmatu gan gudriem 10-12 gadus veciem lasītājiem, gan pieaugušajiem visiem, kam patīk klasiski piedzīvojumu stāsti ar "mūžīgajām tēmām", bet gluži laikmetīgu vēstījumu.

Claire-Louise Perrers

Brīnišķīga parādība fantastiskajā literatūrā.

Le Monde

Mežam, kurā es uzaugu.

"Pa nedrošajiem zariem gāja kāda jaunkundze tā bija dzīve."

Federiko Garsija Lorka

.

.

Pirmā daļa

..

1 Apcirstie spārni

Ja muļķībai būtu svars, tad zars, uz kura atradās apakšvirsnieks, jau sen būtu nolūzis. Viņš sēdēja uz mizas, šūpojot kājas tukšumā un svaidot šautriņas kādas tumšas figūras virzienā, kas kustējās zemāk lejā.

Apakšvirsnieks Krolo bija dumjš, bezgala dumjš, un turklāt kā dumiķis viņš bija ārkārtīgi uzcītīgs. Šajā jomā viņš bija vairāk nekā profesionālis viņš bija ģēnijs.

Kokā bija iestājusies nakts. Tā bija nakts ar bieziem miglas vāliem un ledainu, stindzinošu vēju. Patiesībā visa diena bija bijusi tumša. Jau kopš vakardienas Koka galotni bija ietinušas melnas, pasaules galu vēstošas debesis. Mitrie zari izplatīja smagnēju aromātu, kas mazliet atgādināja piparkūku mīklas smaržu.

-    Divi simti četrdesmit pieci, divi simti četrdesmit seši…

Cik šautriņu viņš iztērēs, lai nobeigtu šo Koka sulā iestigušo dzīvnieku? Ietinies savā sarainajā kažokā, Krolo skaitīja.

Tad viņš pabāza īkšķus zem kažoka, lai pašaudītos ar bikšturu gumijām.

-    Divi simti piecdesmit…

Pār Krolo augumu pārskrēja apmierinājuma trīsas, un viņš aizpogāja apkakli.

Apakšvirsnieks daudzu gadu garumā bija visdažādākajos veidos spīdzinājis savus līdziniekus, un šajā jomā viņa talants bija ievērojams. Pēc šādu tādu personiska rakstura likstu piedzīvošanas viņš bija uzsācis

jaunu dzīvi, izvēloties citu vārdu un nomainot jostu pret bikšturiem, lai netiktu atpazīts. Apakšvirsnieka pakāpi viņš bija sev piešķīris pats un piesardzības nolūkos tagad spīdzināja vienīgi dzīvniekus.

Šo mazo prieciņu viņš atļāvās tikai nakts laikā un nomaļākās vietās gluži kā vecpuisis, kurš paslepus no mātes lavās uzvilkt kādu dūmu.

Nabaga radījums lejā zem viņa pēdējo reizi saslēja galvu sava bendes virzienā. Tas bija taurenis. Taurenis ar apcirstiem spārniem… Tas bija visai neveikli, ar neasu cirvi nostrādāts darbs. Uz kukaiņa muguras tukšumā bezpalīdzīgi sitās divas smieklīgas spuras, kas bija palikušas pāri no spārniem. Tīkama, mežoņa cienīga izklaide.

Divi simti piecdesmit deviņi, skaitīja Krolo, trāpīdams ar šautriņu taureņa labajā sānā.

Piepeši aiz apakšvirsnieka muguras biezajā miglā pavīdēja kāda ēna.

Šī parādība nesacēla ne mazāko troksni. Izveicīgā ēna parādījās virs viņa un nozuda tumsā, ļā, kāds šo ainu novēroja. Apakšvirsnieks gan neko nemanīja stulbums galu galā ir pilna laika nodarbe.

Pēdējā Krolo raidītā šautriņa bija ieurbušies taureņa miesā. Sakropļotais dzīvnieks noraustījās pat neievaidoties.

lina parādījās vēlreiz, neparasti veikli apgriežoties ap savu asi. Šis pa pusei dejotājs, pa pusei akrobāts uzraudzīja notiekošo. Šoreiz taureņa .u pazibēja tā atspīdums.

Satrauktais Krolo pagriezās.

Kareivi? Vai tas esi tu?

(laur mici viņš nervozi pakasīja pakausi. Viņam bija ļoti šaura piere, un no adītās cepures malām spraucās laukā pāris taukainu matu sprogu.

Par spīti tam, ka viņa galva bija tik maza un tajā pietika vietas labi ja I'.iris smadzeņu šūnām, Krolo skaidri zināja, ka ēna nepieder nevienam no viņa kareivjiem. Visi par to vien runāja par noslēpumaino ēnu, kas vakaros parādījās Galotnēs. Neviens nezināja, kas ir gaistošais radījums, kas šķita uzraugām šo vietu.

(litiem dzirdot, Krolo noliedza, ka tic šiem nostāstiem. Pieņēmis vēl vienl iesigāku izskatu par to, kāds tam piemita jau no dabas, viņš sērīgi novilka:

-    Ko? Ēna? Naktī? Ha, ha!

Tomēr patiesībā kopš piedzīvotajām nepatikšanām apakšvirsnieks baidījās no pilnīgi visa. Kādu rītu, vēl atrodoties gultā, viņš bija norāvis sev vienu kājas pirkstu, ko pusmiegā bija noturējis par palagos ielīdušu kukaini.

-           Kareivi! viņš nokliedzās, lai pats sevi kaut kā nedaudz iedrošinātu. Es zinu, ka tas esi tu! Ja tu vēlreiz tā izdarīsi, es tevi izsmērēšu pa zaru…

Miglas vāls vēlās apakšvirsniekam tieši virsū, un stindzinošajā tumsā viņš sev uz pleca sajuta roku.

-    Īīīīīīīīīīīīīh!

Krolo iespiedzās mazas meitenes balsī un, spēji pagriezis galvu, iecirta zobus šajā svešķermenī.

Ne velti apakšvirsnieks lepojās ar saviem nepārspējamajiem refleksiem. Un tiesa, ka viņš nezaudēja ne mirkli, lai atbildētu agresoram, spēji uzbrūkot tā rokai. Apbrīnojami…

Nez kāpēc viņš sajuta slapjumu uz viena sāna. Un vēl viņš sajuta, kā priekšzobi līdz pat kaulam ir iecirtušies paša plecā.

Jāatzīst, ka šāda stulbuma līmeņa sasniegšana neapšaubāmi liecina par ģenialitāti.

Šoreiz viņš izgrūda aizsmakušu ķērcienu un no sāpēm palēcās. Attapās viņš pie kāda rītakleitā tērpta savādnieka kājām.

-            Tas esmu es. Ja neņem vērā manu cieņu pret jūsu laipnību, tad tas esmu vienīgi es. Vai esmu jums sagādājis ciešanas, jūs izbiedējot?

Un, satvēris pirkstos rītakleitas apakšmalu, jaunpienākušais pietupās dziļā reveransā, piebilzdams:

-    Tas esmu es Tupītis.

Atpazinis sava padotā neatkārtojamo runas manieri, Krolo caur sakostajiem zobiem izgrūda:

-    Kareivi Tupeni!

-    Nebaidieties, manu major!

-     Baidīties? Kurš te baidās? Es baidos?

-            Es ļoti atvainojos par to, ka lūdzu jums piedošanu par iejaukšanos ar savu ziņkārību, manu major, bet sakiet, lūdzu, kādēļ jūs sakodāt sev plecu?

-     Paskaties uz mani, Tupeni!

Un viņš nikni padraudēja ar pirkstu.

-    Ja tu kaut vienam izstāstīsi, ka es nobijos…

Apakšvirsnieks joprojām gulēja zemē. Asinis, kas sūcās no pleca, bija izveidojušas uz kažoka tādu kā sarkanu uzpleci. Tupenis maigi noliecās pār viņu un pastiepa roku, lai palīdzētu priekšniekam piecelties.

-     Vai ļausiet man to pagodinājumu jums pielīdzēt?

Viņš gribēja mierinoši papliķēt Krolo plecu, bet trāpīja pa brūci, likdams šefam sāpēs ierēkties.

Atrazdamies uz spēku izsīkumu robežas, majors nospļāvās padotā virzienā, lai turētu viņu pa gabalu.

Tupenis ar nelielu balerīnas lēcienu graciozi palēca sāņus. Viņš no sirds juta līdzi savam priekšniekam, kurš taču nebija vainīgs pie tā, ka nebija saņēmis labu audzināšanu. Par spīti tam, ka visi kareivji uzskatīja Krolo par vecu maitu, Tupenim viņš atgādināja milzīgu zīdaini, kurš vēl nav iemācījies dzīvot.

Tā vietā, lai, klausoties Krolo lāstos, trīcētu pie visām miesām, Tupenis izjuta vēlmi iebāzt viņam mutē māneklīti, mierinoši teikt "uķi-uķi-uķi" un l'upliķēt pa vaidziņu.

Tagad majors blenza uz sava kareivja rītasvārklem.

Kas tas tāds?

Tie ir rītasvārki, manu major.

Un šitas?

Viņš norādīja uz diviem kailgliemežiem, ko IMīļotais bija uzstīvējis kājās. Tupenis koķeti pasmaidīja.

šajā brīdī viņš atgādināja miglā nomaldījušos salona dzejnieku.

-  Čības, manu major…

-    Kas, kas?

Ir nakts vidus, ja atļausiet aizrādīties. Es gulēju, kad mani pasauca.

-    Es tevi nesaucu, kretīn! Ej gulēt!

Tupenis piepeši saklausīja bezpalīdzīgā taureņa sišanos pret zaru un noliecās, lai paskatītos. Apakšvirsnieks izpleta rokas, lai viņu aizkavētu.

-   Ko tu gribi?

-    Es redzu, ka tur kaut kas kustas…

-    Nelien, kur tev nelūdz!

-    Vai tikai tur nav sulā ielipis kāds kukainis?

-    Ko tu te ložņā, Tupeni? Tu meklē nepatikšanas?

Jums ir visas tiesības uzdot man šo jautājumu, un tieši tādēļ…

Runā par lietu!

'lūpeņa lūpas kustējās gandrīz nemanāmi, kad viņš izdvesa:

Tas ir viņas dēļ.

Viņas! Atkal viņa! Majors vairs nespēja valdīties.

ļa atļausiet jums paskaidrot tuvredzīgāk gūstekne pieprasa Lielo Svečturi.

-    Kamdēļ?

-    Lai uzsildītu viņas termoforu.

-            Lielais Svečturis guļ, norēja Krolo. Es neiešu tagad modināt Lielo Svečturi viena termofora dēļ!

Krolo tikai ar lielu piepūli izdevās atraut skatienu no Tupeņa čībām, kas viņu apbūra. Čību īpašnieks atbildēja:

-            Es zinu, manu major, ka gūsteknes dēļ jums ir lieli uzacu saraukumi, bet, ja viņa pieprasa Lielo Svečturi, lai tas uzsildītu viņas termoforu, tad…

Bet Krolo viņā vairs neklausījās. Viņa skatiens bija kā piekalts čībām, un iztēlē viņš Tupenim jau bija tās atņēmis.

Viņš sajuta skaudību.

Čības. Viņš arī tādas gribēja.

Šim kārdinājumam viņš nespēja pretoties tas bija stiprāks par viņu. Majors piegāja pavisam tuvu kareivim, ar zābaka purngalu uzkāpjot uz čību purngaliem, lai tās piespiestu pie zemes, un tad Krolo, izmantojot veselo roku, deva Tupenim tādu belzienu, ka tas aizlidoja trīsdesmit pēdas tālāk.

Pēc dažām minūtēm apakšvirsnieks Krolo jau klauvēja pie Svečtura durvīm. Pūta stiprs vējš. Caur durvīm viņš paskaidroja:

-    Viņa grib sveci.

Atvērās viens slēģis. Puspavērtajā logā pavīdēja maza seja. Tas bija Lielais Svečturis. Pat cauri nakts tumsai bija redzams, ka šis vīrs nepavisam nebija maigas dabas. Iegarenā galvas forma atgādināja kaulu, un sārtajās acīs gailēja slimīgs skatiens. Aizdarījis slēģi, viņš kurnēdams parādījās uz durvju sliekšņa.

Lielais Svečturis bija maziņš un kuprains. Vienā rokā viņš nesa sveci, ko no vēja pasargāja neliels kupols, savukārt kupri viņš slēpa zem tumša apmetņa, kura kapuce apēnoja vīreļa pieri.

Uz brīdi viņš apstājās, lai apskatītu Krolo kājas. Majors pietvīka un nodurtu skatienu vairākas reizes saslējās uz pirkstgaliem.

-    Tās ir čības, viņš paskaidroja.

Sveces nesējs, neteikdams ne vārda, devās apakšvirsniekam līdzi.

Viss šis reģions bija viens vienīgs zaru mudžeklis. Bija labi jāzina ceļš, l.n neapmaldītos citviet Kokā nesastopamajos zaru pinekļos. Skaidrā l.iikā, ja spīdētu mēness, būtu iespējams saprast, kas īsti bija šis milzīgais zagaru kalns pašā Koka galotnē.

Tā bija ligzda!

Milzīga ligzda. Ne jau kaut kāda tur cielaviņas ligzda, kuru vīri spēj nojaukt vienas nakts laikā. Nē. Šīs ligzdas robežas nebija saredzamas. Augšas zaros to bija pametis kāds milzīgi liels putns.

Šajā izkaltušajā vietā uguns dedzināšana bija kategoriski aizliegta. uguni šeit drīkstēja rīkoties tikai un vienīgi Lielais Svečturis, kuru Izsauca īpašas nepieciešamības gadījumos. Kurš gan bija tas, kas uzdrīkstējās traucēt Lielā Svečtura naktsmieru viena parasta termolora dēļ?

Migla arvien sabiezeja. Majors gāja pa priekšu. Tupenim nozagtajās ibās viņš ar katru soli riskēja tikt sanests sānslīdē.

Termofors! Negribētos jau runāt sliktu par cilvēkiem, bet man tā vien šķiet, ka valdniekam nevajadzētu pieļaut visas šīs kaprīzes, kas mazajai ienāk prātā… viņš murmināja.

Svečturis klusēja tas ir labākais paņēmiens, lai atstātu inteliģenta cilvēka iespaidu. Tiesa gan Krolo kompānijā viņam nudien par to nebūtu jasatraucas. Blakus majoram pat naktspods izskatītos inteliģents.

Sveces nesējs pēkšņi apstājās. Viņš bija izdzirdējis kādu troksni sev aiz muguras. Vīrelis apgriezās un pacēla augstāk no tārpa ādas izgatavoto lukturīti. Likās, it kā slapja elpa censtos nopūst kapuci no galvas. Un šī sajūta, itin kā viņam kāds sekotu. Viņš raudzījās tumsā, bet neievēroja enu, kas slīdēja uz priekšu pa zaru, pārlēca uz citu un pietupjoties atguva līdzsvaru tieši virs viņu galvām.

Jūs nāksiet, Svečturi? majors uzsauca.

Sveces nesējs pēc neliela šaubu mirkļa atsāka savu gājienu.

Ēna neredzama viņam joprojām sekoja triju soļu attālumā.

Pirmajā acumirklī gūtais iespaids par šeit valdošo nekārtību bija maldinošs tas ātri vien ļāva nojaust ligzdas labirinta nevainojamo uzbūvi.

Dažus krustojumus apgaismoja laternas. Šie spēcīgie gaismekļi kalpoja kā signāluguns bezmēness naktīs un kā bākas miglas apstākļos.

Tās bija tā sauktās aukstās gaismas apaļi, caurspīdīgi trauki, no kuriem katrā bija ievietots viens jāņtārpiņš. Tieši šādam nolūkam tika audzēti lampu tārpi. Kādi divi vai trīs tārpaudzētāji izcēlās ar sevišķi kvalitatīvu produkciju. Viņi veidoja sabiedrības apskaužamo daļu atšķirībā no pārējiem Koka iedzīvotājiem, kuri jau gadiem dzīvoja nabadzībā un bailēs.

Galotņu Ligzda bija sakopta vieta. Zari te bija aplīdzināti un krustojumu vietās nostiprināti ar virvēm. Stāvākajās vietās bija izgrebti arī pakāpieni. Pašā ligzdas vidū ar žagariem un sūnām sajaukušies salmi veidoja nedrošu un nemājīgu tuneļu tīklu.

Aiz mirušo zaru citadeles bija nojaušams kāds augstāks saprāts. Vieta bija skarba un nepatīkama, bet pilnībā pārvaldīta. Kurš gan bija Galotņu Ligzdas arhitekts? Šī konstrukcija noteikti pārspēja putna saprāta robežas.

Ainava, kas atklājās, abiem vīriešiem sasniedzot ligzdas virsotni, bija vēl aizraujošāka. Šis brīnums iznira no miglas viņu acu priekšā, pateicoties negaidītai vēja brāzmai. Gludas un gaiši sārtas kā zīdaiņa vaidziņi, apmēram trīssimt elkoņu augstumā pret debesīm slējās trīs majestātiskas, nevainojamas formas olas.

Tās atgādināja milzīgus Tornus, aiz kuru virsotnēm vēl bija aizķērušies daži miglas lēveri.

Olas! apakšvirsnieks konstatēja tā, it kā otrs varētu nebūt tās ievērojis.

Pārvarējuši pēdējo stāvo mirušā meža kāpienu, viņi apstājās, lai ieelpotu naksnīgo gaisu. Smaržoja pēc šaujamā pulvera tas liecināja par negaisa tuvošanos. Vēl viņiem bija jāšķērso vienīgi baltais mežs tās bija dūnas un spalvas, kas rotāja ligzdas viduci un aizsargāja olas.

Brikšņos bija iemītas tikai trīs takas. Viss pārējais bija neskarti un nepieradināti džungļi, kas atgādināja sniegotu ainavu.

Pēc stundas Dienvidu olas sargi ieraudzīja tuvojamies abus vīriešus. Notikumi risinājās ļoti strauji. Lielais Svečturis viens pats tika palaists augšup pa tiltiņu, kas veda līdz ieejai olā. To sasniedzis, viņš nozuda čaumalas iekšpusē.

Ārpusē palikušais sargs gluži kā hipnotizēts lūkojās uz Krolo pēdām.

-  Tās ir čības, samāksloti vienaldzīgā tonī paskaidroja majors.

Pārējie sargi pienāca viņiem tuvāk.

-Kas?

-  Čības, atkārtoja kāds resns kareivis.

-   Kas?

-  Čības! noaurojās Krolo.

Neviens no viņiem neievēroja ēnu, kas, uzrāpusies pa gludo sienu līdz pašai olas virsotnei, no reibinošā augstuma vēroja notiekošo.

Pavisam drīz Lielais Svečturis atkal parādījās uz tiltiņa pie trapa. Viņš lu šķērsoja ļoti žigli un izskatījās saniknots. Krolo būtu gribējis viņu izlaujāt par gūstekni, bet Svečturis, nepievēršot apakšvirsniekam ne mazāko uzmanību, aizsteidzās viņam garām uz baltā meža pusi.

Lielais Svečturis ir noskaities, konstatēja sargi.

Ko tad viņa būtu varējusi šim nodarīt? apvaicājās majors.

Sveces nesēja sejas izteiksme nebija nosakāma. Viņš soļoja, ierāvies apmetnī. Krolo viņu panāca.

Es jūs pavadīšu, Svečturi.

Drīz vien viņi sastapās ar Tupeni, kurš basām pēdām soļoja pa baltā meža taku.

Tupeņa rītasvārki bija ieplīsuši, zobi izdauzīti, bet vislielāko šoku viņam bija sagādājis atklājums pēc Krolo aiziešanas. Taurenis… Nabaga 11z mūžiem no savām debesīm atrautais dzīvnieks bija raustījies agonijā turpat viņa acu priekšā. Vai majors patiešām bija spējīgs uz kaut ko tik šausmīgu?

-   Šaš naf iešfējams, viņš klusi murmināja.

Vienā rāvienā Tupenis bija zaudējis septiņus zobus un krietnu devu no sava bērnišķīgā naivuma. Šis Krolo nebija vienkārši liels, briedumu nesasniedzis zīdainis viņš bija slepkavnieks. Nekas cits. Un šo jauno izjūtu, kuru Tupenis nupat iepazina, sauca "dusmas".

-    Nolāfītais maita…

Tupenis noskatījās, kā abi vīri paiet viņam garām. Majors nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību. Ar acs kaktiņu Tupenis lūkojās pēc čībām, kuras Krolo viņam bija norāvis. Dīvainā kārtā viņa uzmanību piesaistīja otrs pēdu pāris.

Svečturis.

Felns fiņu rāfis…

Tupenis sastinga. Viņš neticēja savām acīm.

Divas mazas pēdas.

Divas mazas, baltas pēdas, kas ik pa brīdim pazibēja zem apmetņa apmales. Divas pēdas, atgādinot baltas dzirkstelītes, uzdzirkstīja, izšķīlās no tumšā, smagnējā auduma.

Divas pēdas smalkas, vieglītiņas, maigas… Divas pēdas tik glāsto-ļ šas, ka radīja vēlmi pašam kļūt par zaru, lai sajustu tās staigājam pa sevi šurpu turpu. Divas eņģeļa pēdas.

Tupenis teju vai norija savus atlikušos zobus.

-            Nutien, Tufeni, ietomājieš tik šitādas pēdiņaš šitātam vecam svešturim…

Viss pārējais augums slēpās zem melna apmetņa. Kapuce pilnībā nosedza Svečtura seju. Tupenis nespēja noturēties nepasmaidījis. Tad viņš turpināja ceļu tā, it kā neko nebūtu pamanījis.

Kad abi gājēji sasniedza baltā meža malu, Lielais Svečturis ar eņģeļa pēdām nolika zemē sveci un pacēla kādu spalvas kāta bomi, kas aizšķērsoja ceļu. Krolo pārsteigts pienāca tuvāk.

-    Kaut kas nav kārtībā?

Nākamajā mirklī mežā cits pēc cita atbalsojās septiņi majora Krolo brēcieni.

Pirmais, kad viņam uz kājām uzkrita smagais spalvas kāta gabals.

Otrais, kad Svečturis uzlēca uz šī baļķēna, vēl pamatīgāk saspiezdams viņa kāju īkšķus.

Trešais, kad vecais Svečturis, ašs kā zibens, stāvus uzlēca uz Krolo pleciem, trāpīdams tieši uz ievainojuma.

Ceturtais, kad, pabāžot rokas zem nabaga majora mēteļa, Svečturis; spēji sagrāba un izstiepa viņa bikšturu gumijas, aizkabinot tās aiz kāda spalvas kāta virs viņu galvām.

Un šīs gammas harmoniskai izskaņai Krolo izgrūda trīs ilgstošus] šausmu kliedzienus, pieticīgajām smadzenēm aptverot, ka nu viņš ir slazdā.

Viņa kājas bija piespiestas pie zemes, bet kā loka stiegras nostieptie bikšturi varēja kuru katru brīdi izšaut apakšvirsnieku izplatījumā, ja baļķis no viņa pēdām piepeši tiktu novelts.

Viņš vienlaikus bija gan katapulta, gan lode. Vairāk gan lode.

Pēc mirkļa eņģeļa pēdas jau vieglītiņām skāra zemi. Viņš paņēma sveci. Vēja pūsma viegli iepūta kapucē, atsedzot pieri. Lukturīša gaismā piepeši atklājās seja.

Un tā īsti nebija kaulam līdzīgā Svečtura seja.

Tās drīzāk bija piecpadsmit gadus vecas meitenes acis, deguns un nevainojamais sejas ovāls. Neteiksim, ka viņa bija skaista, jo Kokā uz katra zara bija aptuveni divdesmit piecas skaistas meitenes.

Viņa bija vairāk nekā skaista.

-    Gūstekne… vienā elpas vilcienā izdvesa Krolo.

Šim sasodītajam skuķim bija pieticis ar minūti laika, lai apdullinātu olā ienākušo Svečturi. Viņa bija nozagusi tā apģērbu un viņa vietā iznākusi no cietuma.

Majors grasījās celt trauksmi, bet meitene viegli uzlika kāju uz spalvas kāta. Ar vienu nelielu kustību pietiktu, lai noveltu smagumu, kas turēja apakšvirsnieku pie zemes. Un ar to savukārt pietiktu, lai viņš aizlidotu. Majors izvēlējās turēt muti.

Gūstekne pārvilka acīm kapuci un pagrieza viņam muguru.

Pagājusi dažus soļus baltā meža virzienā, meitene apstājās. Viņa sajuta smalkus miglas rasas pilienus uz vaigiem un vēju, kas kutināja pēdas. Viņas apmetnim bija pieķērušās dažas dūnas no baltajām spalvām. Viņa jutās labi.

Brīvība bija tepat, rokas stiepiena attālumā. Uz īsu mirkli viņa aizvēra acis.

Šis bija viņas desmitais bēgšanas mēģinājums. Šī pavisam droši būs īstā reize. Viņa sažņaudza rokas dūrēs un juta, kā nostiepjas augums, kurā bija ielijuši jauna, neprātīga cerība.

Kaut kas nobrakšķēja tepat netālu viņas priekšā. Līdzīgs troksnis atskanēja arī kreisajā pusē.

-    Nē, viņa domās lūdzās. Nē…

Sākumā viņai pietrūka drosmes atvērt acis.

Cerība pagaisa vienā mirklī.

No katras miglā tītās spalvas aizsega izlīda pa kareivim. Vairāki desļ miti bruņotu vīru bija notēmējuši uz viņu arbaletus.

Sveces gaismā meitenes seja savilkās smaidā. Tas bija vienlaikus gan l*i U-ka pilns, gan izaicinošs smaids, kas lika ielencējiem notrīsēt.

Nevienam nebija redzams, ka kapuces ēnā paslēptās Elišas acis mirilzeja asarās. Viņa bija notverta.

2 Skaistule un ēna

-   Valdnieks teica, ka ir pārāk vēss, lai pastaigātos.

-   Man nav valdnieka, atbildēja Eliša.

Vīrietis, kurš bija meiteni uzrunājis, iznāca priekšā pārējiem. Viņa rokas bija sabāztas jakas kabatās. Tas bija pavecāks zilacains vīrs, kura nonēsātais apģērbs kādreiz noteikti bija bijis visai košs. Sārtās un oranžās krāsas vēl bija saglabājušās, bet novalkātais audums atgādināja ādu.

-   Sekojiet mums, viņš laipnā balsī teica.

Maigums vīrieša balsī bija grūti apvienojams ar trīsdesmit uzvilktajiem arbaletiem un mežonīgajiem skatieniem, kas vīdēja tumsā aiz viņa muguras.

-   Kur ir tas jūsu valdnieks? Eliša vaicāja.

-   Nāciet, jaunkundzi

-        Ziniet, ja man nejauši nokrīt zemē lietots mutauts, es pieliecos, lai to paceltu, bet viņš pat nevar pats atnākt pakaļ savai izbēgušajai līgavai! Es jūs neapskaužu par tādu valdnieku, kungi.

Klusums bija atbilde uz viņas sacīto. Šī mazā patiešām bija bīstama. Atskanēja vienīgi kāda sīka balstiņa, kas nopīkstēja:

-   Un es? Vai kāds nevarētu palīdzēt man?

Tas bija majors Krolo. Viņš bija iekārts bikšturos, bikšu vīles sāpīgi griezās dibenā, bet apakšvirsnieka čības joprojām bija piespiestas pie zemes.

Zilacainais vīrs izlikās, ka neko nav dzirdējis.

I 'n kur jūs, jaunkundz, likāt Lielo Svečturi?

|ūs paši viņu atradīsiet. Man šķiet, ka viņš ir atradis sev draugu…

I'.iliesībā viņa mazo, kupraino vīreli bija ieslēgusi būrī kopā ar jāņ!&gt;!i pinu, kurš izgaismoja viņas olu. Vēlāk Svečturi atrada vienās apakšbikses guļam bez samaņas tārpa apskāvienos. Šķiet, ka tārpam viņš itin l.ibi patika.

Vai man kāds palīdzēs? kauca Krolo.

Atbildot uz priekšnieka rokas mājienu, divi kareivji tuvojās majoram. Vii ii grasījās novelt no viņa pēdām bluķi, kas spieda Krolo pie zemes.

Nē, viņš ieaurojās. Tā ne!

lad kareivji izvilka garus nažus un grasījās griezt pušu viņa bikšturus.

Nēēēēēē! Tā arī nedariet…

Šobrīd Krolo galvā tika uzstādīts jauns stulbuma rekords. Viņš baidī|.is, ka bez bikšturiem viņu atpazīs kā to, kas viņš reiz bija V. C. Roloks, nejaukais Kokgraužu audzētavas uzraugs, kuru kokgraužu laikā dēvēja .u par Mazo Galvu.

Koloks savu karjeru bija beidzis pavisam nepatīkamā veidā. Viņš bija |uvis par Mīksto visiem saviem biedriem, un, tikai pateicoties brīnumam, viņam bija izdevies izsprukt. Pārceļot burtu K no sava vārda beigām uz sākumu, viņš bija cerējis uzsākt jaunu dzīvi. Atā, Rolok, sveiks, Krolo!

Ja ar viena burta pārvietošanu vārdā pietiktu, lai cilvēks kļūtu maķenīt prātīgāks vai mazliet sirsnīgāks, tad vārdu pārveidošana varētu kļūt par populāru nodarbi. Diemžēl Krolo ne par mata tiesu nebija labāks par V. C. Roloku. Tikpat dumjš. Tikpat ļauns.

Kareivji jautājoši palūkojās uz savu priekšnieku, kurš tikai nikni paraustīja plecus. Viņam šis majors bija galīgi apnicis.

Eliša sāka iet, un visi viņai sekoja. Aiz trim olām jau varēja manīt sārtojamies rīta gaismu.

Majoram Krolo, kurš tā arī palika iekārts savos bikšturos, šī diena sakās nelāgi.

"Ko es darītu? Es atvērtu acis un muti plati, plati un atgāztu galvu zem lietus. Ko es darītu? Es iebāztu visu roku medus podā…"

Bija pagājušas vairākas stundas. Eliša bija atgūlusies uz sava dzeltenā matrača pašā olas viducī. Viņa jutās tā, it kā būtu pametusi savu ķermeni un viņas gars lidinātos virs tā. Šis bija diendusas laiks. Viņa gulēja uz muguras, tērpusies savā zaļajā kleitā. Kājas tikai daļēji nosedza palags, kuru viņa kā kapuci bija pārvilkusi pāri galvai. Meitene lūkojās milzīgajā, apaļajā olas griestu velvē. Rītam pienākot, vētrainais laiks bija kļuvis rāmāks. Tagad tas atgādināja aizkavējušos atvasaras dienu ziemas sākumā. Saules gaismā olas siena bija kļuvusi mirdzoša. Tas bija cietums no zelta, pils bez logiem.

Eliša domāja par to, ko darītu, ja izdotos atgūt brīvību.

"Es berzētos ar muguru pret pumpuriem, es skrietu pa jaunizplaukušajām pavasara lapām, es atkal peldētos savā ezerā, es iekārtu zemākajos zaros guļamtīklu, lai skatītos, kā debesīs skrien mākoņi…"

Viņai bija piedāvājuši iekārtot olā mēbelētus, princeses cienīgus apartamentus, bet Eliša bija aizraidījusi projām mēbeļu pārvadātājus un izvēlējusies vienu vienīgu dzeltenu matraci, ko novietoja zemē. Viņai ar to pietika. Citādi Dienvidu ola bija tukša. Un šeit viņa dzīvoja, gūstā -i jau tik ilgi.

"Es kāpelētu sūnu mežos…"

Elišas sapņošana pārtrūka, un viņa atkal domāja par to, kādēļ neiz-ļ devās pagājušās nakts bēgšanas mēģinājums. Nebija iespējams saprast, kādu kļūdu viņa bija pieļāvusi. Kurš bija brīdinājis kareivjus? Kurš zināja, plāna detaļas, kas bija ierakstītas tikai un vienīgi viņas prātā?

Eliša joprojām lūkojās olas kupola augstumos. Gaiss bija sasilis, olas čaumala smaržoja pēc maizes krāsns, kurā launagam nupat izcepta lapu mīklas kūka.

Ēna. Atkal viņa.

Galotņu Ēna.

Eliša slepus viņu gaidīja, un tieši tagad tā arī parādījās.

I bija samanāma cauri čaumalai, kuras viegli graudainā virsma olas augšpusē kļuva arvien caurspīdīgāka. Eliša no iekšpuses viņu redzēja, Micicoties saules gaismai. Ēnas siluets iezīmējās uz olas kupola virsmas. Meitene sajuta, kā sirds sāk sisties straujāk. Dažas iepriekšējās dienas miglainā laika dēļ viņai šī parādība bija bijusi liegta, bet jau vairākas nedējas Ēna ieņēma nozīmīgu vietu Elišas dzīvē.

No kurienes bija uzradusies šī būtne, kas, neskatoties uz reibinošo augstumu, apciemoja viņu katru dienu?

Nevainojami apsargātajā cietoksnī bija uzradies mazs noslēpums. &gt;rosme, pārsteigums, sapnis Ēna ietvēra sevī visu to, kā Elišai šobrīd iil&lt; ļoti pietrūka. Bet vēl spēcīgāka par visu bija cerība šī Ēna, iespē|ams, varēja viņai palīdzēt.

Ēna sasniedza olas virsotni un apstājās. Tajā vietā bija ierīkots neliels aurums. Tas droši vien bija kalpojis olas iztukšošanai lielo būvniecības darbu laikā. Lietus laikā Eliša mēdza vērot dzidro ūdeni, kas pilēja no cauruma.

Ēna iekārtojās tieši šajā vietā.

Katru reizi tā bija viena un tā pati spēle. Eliša zināja, ka uz viņu skatās. Viņa tikai plaši atvēra acis un palika guļam. Otrs tur augšā nekustējās. Tie bija satraucoši brīži. Neviens no abiem nesacīja ne vārda.

Pie ieejas durvīm atskanēja troksnis. Ēna aizslīdēja pa čaumalas virsmu un nozuda.

Olā ienāca kāds vīrietis. Tas bija vecais komandieris ar zilajām acīm. Viņš bija novilcis garo mēteli un palicis plānā sūnu filca vestē. Pie jostas piestiprinātajā makstī bija lapsenes dzelonis. Elišai patika tikai viņam piemītošā, īpašā elegance platās bikses, vecīgi zilās šalles, bet šis virs vienlaikus iedvesa viņai arī bailes.

Viņa vārds bija Arbains. Viņš vienlaikus bija gan draudzīgs, gan nežēlīgs.

Es ienācu bez jūsu atļaujas, jaunkundz. Lūdzu jūsu piedošanu. Bet jūs rīkojaties tieši tāpat, kad dodaties laukā no šejienes.

-            Vai tad cietumā ir iespējama arī kāda cita nodarbe, izņemot bēgšanu?

-    Jūs neatrodaties cietumā.

-            Jā, atbildēja Eliša. Tā saka jūsu valdnieks… Viņš gan varētu izgudrot kaut ko jautrāku.

Viņa joprojām gulēja, izstiepusies uz matrača, bet, kad meitene beidzot pieslējās sēdus, no viņas galvas noslīdēja palags.

Arbains pārsteigumā soli atkāpās. Viņš nespēja pierast pie šī skata Elišas mati joprojām bija ļoti īsi.

Kādu laiku viņas galva bija bijusi noskūta pilnīgi kaila, un tādam izskatam būtu vajadzējis izraisīt žēlumu teju vai līdz asarām. Bet Elišas sejas vaibsti bija tik izteiksmīgi, tik īpatnēji, ka atstātais iespaids bija reizē biedējošs un apburošs.

Pirms vairākiem mēnešiem Arbains bija redzējis viņu ierodamies šeit, Ligzdā, un tolaik viņas mati bija gari un savīti pīnēs. Kādu rītu viņš bija pārsteidzis meiteni ar pilnīgi kailu, noskūtu galvu. Šo šausmu darbu viņa bija pastrādājusi naktī viena pati.

Savu nogriezto bizi viņa bija iesviedusi valdniekam sejā. Viņa bija pārliecināta, ka šādā katordznieces izskatā viņš negribēs to precēt. Viņš nogaidīs, līdz mati mazliet ataugs.

Tieši tā arī notika. Viņš gaidīja.

Arbains pienāca tuvāk.

-    Valdnieks dosies projām. Viņš gribēja ar jums runāt.

-    Man nav valdnieka.

-    Jūsu līgavainis.

Eliša sāka smieties. Viņa tupēja uz sava dzeltenā matrača.

-            Mans valdnieks, mans līgavainis… Kas vēl viņš gribētu būt? Mans pavārs, mans klēpja sunītis, mans brālis, mans padevīgais kalps, mans dārznieks?

Arbains atbildēja pusčukstus:

-    Varbūt, jaunkundz, viņš gribētu būt jums tas viss.

Eliša pārstāja smieties. Šis Arbains bija ārkārtīgi gudrs. Viņa tikai bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Tad pasakiet visiem šiem cilvēkiem pavāram, sunītim un visiem &lt; itiem ka es šodien nevienu nepieņemu. Pasakiet, lai viņi pienāk kādu ilu dienu nākamgad.

Tā bija laba atbilde, bet Eliša zināja, ka tā nav pati labākā. Arbains .n viņu runāja par mīlestību. Viņš par to runāja lieliski. Viņa valdnieks līšu mīlēja. Viņa valdnieks būtu ar mieru pārvērsties par blusu vai knisli, lai varētu viņai tuvoties. Viņš varētu kļūt par ūdens karafi, kas slavēja viņai blakus uz salmu pīteņa.

Viņš nāks ar jums runāt, sacīja Arbains. Ja nevēlēsieties, varēsiet neklausīties, bet viņš nāks.

Eliša vairs neko neteica. Viņa paņēma ūdens trauku un pacēla to pie lūpām. Tā bija mīksta karafe, izgatavota no bizbizmārītes olas.

Vai jums neiedeva bļodiņu?

Ar bļodiņu var sagriezties, malkojot ūdeni, atbildēja Eliša. Jūsu kareivjiem ne visai patīk manas dotības friziermākslā.

Viņas mati nupat bija sākuši ataugt. Nebija pieļaujams, ka viņa atsāktu galvas skūšanu.

Uz redzēšanos, atvadījās Arbains.

Meiteni sveicinot, Arbains ilgi un padevīgi nolieca galvu. Tas bija patīkami bruņniecisks žests.

Viņš jau gāja uz durvju pusi.

Eliša pasauca vīrieti atpakaļ:

-     Kurš jums paziņoja par manu bēgšanu?

Arbains pasmaidīja.

-    Es tikai saņēmu pavēli ar trīsdesmit kareivjiem doties uz balto mežu.

-    No kā?

-    Man ir tikai viens valdnieks. Tas ir viņš, kas pavēl. Viņš zina visu.

Un Arbains izgāja pa durvīm. Olā atkal iestājās klusums. Bija dzirdams vienīgi vējš, kas no ārpuses glāstīja olas čaulu. Eliša domāja par mirušajām lapām, kas, vēja nestas, lido un ceļo pa gaisu. Viņa apskauda lapu brīvību.

Eliša piecēlās.

Pārliecinājusies, ka tagad ir viena, viņa sāka skriet. Viņa skrēja augšup pa olas sienu. Meitene būtu varējusi sasisties, bet olas izliekums ļāva viņa virzīties augšup pakāpeniski. Eliša skrēja, līdz sasniedza sienas vertikāli, tad, atspērusies pret sienu, atmuguriski apmeta kūleni un piezemējās uz kājām. Tūlīt pēc tam viņa atkārtoja vingrinājumu pretējā virzienā,

Tā bija viņas vingrināšanās. Brīvība ir kustībā. Kamēr vien viņas ķermenis vai dvēsele spēja kustēties, Eliša joprojām varēja saglabāt kādu nieciņu brīvības.

Bet bija arī kāds, kurš nepavisam nebija brīvs. Tas bija Krolo. Nevarētu sacīt, ka viņa dvēsele kādreiz būtu bijusi diez ko kustīga, bet šoreiz arī ķermenis nespēja neko darīt lietas labā. Karājoties savos bikšturos, viņš baidījās izdarīt kaut mazāko kustību. Bija jau pēcpusdiena, un viņš! joprojām atradās, ieķīlēts starp spalvu kātiem.

Ieraugot dažu soļu attālumā garām soļojam Tupeni, viņa galvā iešāvās! tiešām Krolo (vai tikpat labi varētu sacīt arī Roloka) cienīga ideja. Viņš liks Tupenim pārgriezt bikšturus. Var jau būt, ka kareivis nejauši sazīmēs viņā savu izbijušo šefu Roloku, tādēļ, līdzko Krolo atgūs brīvību, viņš katram gadījumam apgriezīs savam padotajam kaklu un iemetīs viņu kādā bedrē.

-    Ei, kareivi!

Tupenis pacēla degunu viņš mēģināja saprast, no kurienes nāk balss. Viņš pielika roku virs acīm, kā to mēdz darīt, skatoties tālumā, un lūkol.ts pilnīgi pretējā virzienā. Pēc tam kā cilvēks, kurš neko nav saskatījis, viņš, bezrūpīgi svilpodams, grasījās turpināt ceļu.

Tas atgādināja sliktu teātra izrādi. Katra Tupeņa kustība bija manāmi pārspīlētā.

Kareivi! vēlreiz iebrēcās Roloks.

|a bērnam palūgtu notēlot pārsteigumu, viņš to noteikti izdarītu i letni labāk, nekā to šajā brīdī paveica Tupenis.

Viņš pagrieza galvu uz Roloka pusi, izstiepa kaklu viņa virzienā, Iepleta lielas acis, izdvešot "Oh!" un "Ah!", pārsteigumā satvēra zodu ar abām rokām, pacēla pret debesīm rokas, spieda tās sev pie sirds, nomelas ceļos, tad atkal piecēlās kājās un atkārtoja to visu vairākas reizes, un viņa sejā atspoguļojās lupatu lelles un pašu nejēdzīgāko aktieru mīmikas sajaukums.

Pat pēdējam muļķim būtu skaidrs, ka Tupenis perina kaut ko nelāgu. Bet Roloks nebija vis nekāds parastais muļķis. Viņš bija kretīnisma čempions, meistars, dūzis! Tātad nekādas aizdomas viņa prātu neaptumšoja.

lūpenis iekliedzās:

-  Piķiš un šēvele! Švētā devess! Kurš tad te ir šitā iekārčš?

-    Tas esmu es! Roloks žēlīgi atbildēja.

Tupenis soļoja uz viņa pusi, katru teikumu pavadot ar patētisku rokas kustību.

-           Ak! Ko! Pagaišiet! Ak tu devestiņ! Fai tik šitas naf mans mažors? Kuš guru šitā ir ar fiņu išdarīžies?

( Tupenis reiz bija dzirdējis vārdu "guru" un iedomājies, ka tas ir milzīgs briesmonis ar spalvainām kājām.)

Nāc taču man palīgā, Tupeni! kliedza Roloks.

Nāhu, nāhu, eš jau škrietin škrienu, ližot ližoju! Eš ižglāfšu šāvu li iekšnieku!

Šos Tupeņa vārdus pavadīja jaunas roku kustības, kas atgādināja dzirnavu spārnu griešanos, un, lēkādams kā iemīlējies sisenis, viņš nokļuva līdz vietai, kur bija ieķīlētas Roloka kājas. Tur Tupenis spēji apstājās.

Te sākās šīs izrādes emocionālās kulminācijas daļa. Tupenis nosusināja asaras, kas bija sariesušās acīs, un, žēli noraugoties uz majora iespiestajām pēdām, trīcošām lūpām izdvesa:

-            Ko eš te redžu? Lai guru man štāf klāč! Jau otro reiži širds manai štājaš! Fiņaš bija aišlidojušas, un jūš fiņaš ačhal ašradāt! Beičot! Že kur fiņaš, manaš mīļāš… uš jūšu ķetnām…

-    Nē, novaidējās Roloks. Neaiztiec! Ne no šīs puses! Pārgriez bikšturus!

Bet Tupenis kā apburts lūkojās uz apakšvirsnieka kājām. Tad, it kā

būtu atradis pasakainus dārgumus, viņš lēni tuvināja tām rokas.

-    Stop! Tupeni! Apžēlojies!

-            Kur jūš bijāt, manaš mīļīteš? Beičot eš faru atfiegloti nofūštieš! Jūs ešat pie fiņa, manaš mīļāš… šībiņaš!

Ar vienu rokas kustību viņš novēla spalvas kāta baļķēnu un satvēra čības. Krolo pēdas nu bija brīvas. Katapultas efekts nostrādāja perfekti. Galvu reibinošā ātrumā Krolo uzšāvās gaisā.

Tupenis ilgi lūkojās debesīs.

Viņš jutās atvieglots.

Jau gadiem Tupenis bija oriģinālais personāžs, kuru neviens neuztver nopietni un par kuru visi mīl pasmieties. Viņam pašam itin labi patika šī mazliet nevarīgā radījuma loma. Bet tagad viņš bija piedzīvojis iespēju padarīt pasauli mazliet labāku, atbrīvojot to no viena kaitīga radījuma. Viņš iedomājās arī par putniem un kukaiņiem, kuri redzēs sev lidojam, garām šo jancīgo šāviņu.

-    Beidzot arī taureņiem būs, par ko pasmieties, nodomāja Tupenis.'

Tad viņš ar graciozu kustību uzvilka kājās čības un devās projām.

Dienvidu olas sargi gaidīja.

Arbains viņiem bija piekodinājis būt gataviem valdnieka vizītei. Četri no viņiem stāvēja miera stājā ierindā cieši blakus cits citam. Piektais viņus izsmēja, staigājot viņiem garām un tēlojot karaspēka uzraugu.

-            Paskat tik, kā nobijušies! Viņš jums liek sastingt bailēs… Jau divasļ stundas jūs te rātni stāvat kā tādi teicamnieki!

Piektais sargs ēda kāpura sieru ar biezu mizu un ik pa brīdim iedzēra malku no nelielas blašķes.

Jūs visi četri esat smieklīgi… Jūs zināt, ko es viņam saku, tam jūsu valdniekam…?

Un sargs noliecās līdz pat zemei, lai parādītu citiem savu pēcpusi. Bet, palūkojies caur kājstarpi, viņš piepeši atklāja, ka kāds stāv viņam aiz muguras. Sargs mirklī apklusa.

-  Es klausos, sacīja pienācējs. Ko tad tu viņam saki?

-  Es viņam saku… Labdien, valdniek!

Sarga galva joprojām bija noliekta, mute pilna ar sieru, un viņam bija grūtības skaidri izrunāt vārdus.

Valdnieks pienāca tuvāk. Viņa seja bija glīta un satraucoša, stāja nevainojami stalta. Spēcīgais zods, kas nepieļāva ne mazāko smaida iespēju, lika aizmirst, ka patiesībā šis vīrietis ir ļoti jauns. Viņš satvēra sarga blašķi un to nopētīja.

-  Tas ir… ūdens, izsliedamies taisni, sacīja sargs.

-   Vai tas ir stiprs? pavaicāja valdnieks.

Sargs noliedzoši papurināja galvu. Tad valdnieks iešļāca viņam acīs blašķes saturu. Vīrs sāpēs iegaudojās, jo blašķe bija pildīta ar stipru

spirtotu dzērienu. Tad viņš saņēma spērienu ar ceļgalu pa vēderu un sabruka peļķē, kas oda pēc vīna un kāpura siera.

Pārējie sargi aizturēja elpu.

Valdnieks viegliem soļiem devās augšup pa trapu.

Kad viņš ienāca olā, Eliša pat nepagriezās uz viņa pusi.

Jaunā vīrieša acu skatiens uzmanīgi iztaustīja visu pustumšo zāli.

-    Es dodos projām, viņš teica. Atgriezīšos pēc dažām nedēļām.

Tagad viņš varēja saskatīt Elišas kaklu un vienu plecu. Viņa neatbildēja.

-    Eliša, es dodos projām. Ja tu gribi, vari nākt man līdzi.

Elišas prātā skanēja viens vienīgs vārds "projām". Vārds bija tik spēcīgs, ka varēja viņai likt mesties šī puiša skavās. Tomēr meitene nepakustējās. Viņš turpināja:

-    Es došos ļoti tālu lejup. Uz Zemajiem Zariem un līdz pat robežai.

Grūti pateikt, vai valdniekam palika nepamanīts, kā asinis zem Elišas

ādas sāka joņot straujāk. Viņa kļuva sārta kā olas čaumala saulrietā. Viņš pieminēja Zemos Zarus.

-    Pietiks, ja tu man atbildēsi "jā" vienu vienīgu reizi. Un tu nāksi man līdzi.!

"JĀ!" viņa domās kliedza. "JĀ! Doties tālu! Projām! Es gribu. Es gribu

Zemos Zarus, mammu, manus sniegotos rītus, manas karstās pankūkas, ezera ūdeni, dzīvi!"

Tomēr viņa piespieda sevi klusēt un aizvēra acis. Viņa zināja, ko šis "jā" nozīmēs viņam.

Jaunā vīrieša rokas bija izstieptas gar sāniem. Uz viņa muguras bija sakrustotas ādas siksnas, kurās bija iestiprināti divi asi bumerangi.

Viņa rokām vēl piemita zināms bērnišķīgums. Viņš varēja būt aptuveni septiņpadsmit gadus vecs. Šis zēns noteikti bija apdāvināts un dzīvesprieka pilns. Bet viņa prāts ilgu gadu garumā bija pievērsts vistumšākajām, visbīstamākajām domām. Viņš tēloja akrobātu, balansējot uz neprāta bezdibeņa robežas.

-    Nē, atbildēja Eliša. Nē! Nekad!

Un Leo Blīss devās projām viens.

Iestājoties naktij, viņš pameta Ligzdu, lai dotos garā ceļojumā uz Zemajiem Zariem.

3 Pārnākušais

pašā Koka lejasdaļā vietā, kur tas saskaras ar zemi, stumbrs ir krietni resnāks un veido pašas augstākās kalnu grēdas.

Tur ir virsotnes, tur ir bezdibeņi… Mizas virsma vietām šķiet saburzīta, vietām tā viļņojas, atgādinot aizkaru. Šo kalnu virsotnes klāj sūnu meži, un ziemā tajos ķeras sniega pārslas. Efejas stīgas nosprosto visus eļus starp ielejām. Šīs teritorijas ir nepieejamas un bīstamas.

Kanjonu dziļumos parokot mizu, ir iespējams uziet neveiksmīgu piedzīvojumu meklētāju atliekas, kuri šajos kalnos ir gājuši bojā. Laika gaitā koksne viņus ir saēdusi. Pāri ir palicis kompass, radžu pāris vai icturtdaļmilimetru liels galvaskauss. Tas arī ir viss, kas atlicis no viņu sapņiem par varoņdarbiem.

Tomēr šo neviesmīlīgo kalnu vidū atrodas kāda labi aizsargāta ieleja tā būtu ideāli piemērota koka mājiņas celšanai, kurā varētu sagaidīt Ziemassvētkus, ietinoties biezā segā un klausoties krāsns murrāšanā. T ir zaļojoša ieleja, kas savāc lietusūdeņus mazā dīķī un kam apkārt Koka miza ir maiga un gluda.

Vienīgais iedzīvotājs šajā apkaimē kāda mitrene te ik rītu nāc mazliet paganīties zaļajā mauriņā.

Jā, Kokā vēl ir daži paradīzes nostūrīši, kurus vislabāk būtu atstātj neskartus mitrenēm. ļ

Šajā rītā mazais dzīvnieks noliecās, lai padzertos no dzidrā dīķa, kad piepeši dīķa virsma satraukti saviļņojās.

Mitrene sadzirdēja kliedzienus.

Kurš dzīvnieks auroja šādā balsī? Mitrene savā mūžā vēl nebija tādu dzirdējusi.

Mednieki.

Viņi vēl atradās tālu un savā starpā sasaucās pāri pauguriem. Daž pūta ragos, citi plaukšķināja, izkliegdami šausminošus "Jāāāāhāā". Mit rene saslējās.

Tajā brīdī otrā ielejas pusē iznira kāds siluets. Kāds traucās tieši u dīķi. Spriežot pēc klusā skrējiena un elsošanas, tas nebija mednieks tas bija vajātais. Bija dzirdama strauja elpa, bet ne mazākais troksnītis zem kājām, kuras tikai pavisam viegli pieskārās mizai.

Pretējā dīķa pusē nokaucās medību rags. Bēglis mainīja virzienu, bet arī tajā pusē atskanēja troksnis, un pēc tam no visām citām pusēm arī…i Visa ieleja bija ielenkta. Nabaga medījums palēnināja skrējienu, ielēca dīķī un sastinga.

Viņam kājās bija pusgaras bikses līdz ceļiem. Viss pārējais apģērbs bija dubļi. Uz muguras bija piesiets šaujamais stobrs, garāks par viņu pašu.' Mitrene nespēja atšķirt, kuru kukaiņu klasi šis radījums varētu pārstāvēt.

Kliedzieni tuvojās. Neievilcis pat elpu, mazais bēglis iegrima dziļāk dīķi. Viņa galva pazuda zem ūdens. Tad kādu sekundi viss bija rāms.

Uzreiz pēc tam no visām pusēm parādījās kāds ducis šīs pašas sugas indivīdu. Mitrene sastinga, piespiedusies mizai. Bruņu krāsa padarīja

v ii iii līdzīgu mizas izaugumam. Maskēšanās bija pilnīgi lieka viņa nebija tā, ko mednieki dzina rokā. Kur viņš ir? Nav ne jausmas. Viņš neatstāj pēdas. Visiem vīriem galvā bija kameņu ādas cepures. Un viņu biezie mēteļi bija tā nonēsāti, ka liecināja veikts pamatīgu ceļojums.

Mēs nevaram doties tālāk. Mums jāatgriežas, pirms sāk snigt. Uz priekšu panāca liela auguma tips, kam rokā bija divžuburaina harpūna.

Dusmās viņš svieda harpūnu tā, ka tā ietriecās mitrenes bruņās.

Nabaga dzīvnieks pat nesakustējās. Otrs, kurš bija noliecies padzerties, mierīgi atbildēja:

-    Tu, Tīģeri, darīsi to, ko tev pavēlēs. Viss. To sacījis, viņš piecēlās, noslaucīja muti un norādīja uz jaunu mednieku grupu, kas tuvojās.

Es palieku. Es jūtu, ka viņš ir tepat kaut kur tuvumā un man neizbēgs.

-    Mums jau ir deviņi, to skaitā divi sīkie. Džo Mitčs būs apmierināts.

Vīrieši vilka ragavas, kuru slieces bija izgatavotas no spalvas kāta. Tām sekoja vēl otras ragavas. Abās atradās kastes, kuru sānos bija izurb caurumi.

-            Mums būs vajadzīgas desmit dienas, lai nokļūtu līdz Lielajai robežai, Nezaudēsim laiku.

Virs ar harpūnu tas, kurš atsaucās uz vārdu Tīģeris, devās izvil savu ieroci no mitrenes bruņām klātās muguras. Pie sevis viņš murmināja:

-    To viņi vēl nožēlos. Šis te nebija tāds kā pārējie…

Tad visi devās ceļā. Ragavas slīdēja pa mizu. Ko gan pārvadāja šī savādā karavāna?

Vīri izskatījās noguruši. Viens no viņiem pat kliboja. Viņi turēja galva noliektas, lai nebūtu jāskatās uz kalnu grēdām, kuras vēl būs jāpārva..

Drūmā procesija pamazām izgaisa tālumā, kur beidzās ieleja. Attālums bija pietiekams, lai tikpat kā vairs nebūtu sadzirdama ragavu slieč čērkstoņa.

Bet no pēdējās kastes kaut kas rēgojās un trīcēdams cieši ķērās kaste dēļos.

Tā bija bērna roka.

Pagāja vairākas minūtes. Mitrene pieslējās stāvus. Viesi bija projām.

Tā bija sajutusi tikai dedzinošas sāpes mugurā vietā, kur bija iedū-ļ rusies harpūna. Nekas nav izturīgāks par mitreni.

Gāzelēdamies viņa devās projām, un ielejā no jauna iestājās pilnīgs miers.

Visbeidzot no ūdens iznira kāda galva. Bēglis atņēma no lūpām šaujamo caurulīti, kas bija viņam ļāvusi elpot zem ūdens. Zēna acis pārskatīja apkaimi.

Neviena cilvēka.

Tad viņš spēji piecēlās. Ūdens bija noskalojis viņa matus, seju un ķermeni.

Tas bija Tobijs Lolness.

tobijs. Viņa ķermenis bija lokanāks un spēcīgāks nekā jelkad, bet acīs lautas nemiers. Tobijs bija atgriezies savā dzīvē, kas bija viena vienīga nebeidzama bēgšana.

Viņš izkāpa no dīķa un ar strauju žestu iestiprināja šaujamo caurulīti garenajā bultu makā, kuru nēsāja sev uz muguras.

Pirms mēneša Tobijs bija atvadījies no zāles ļaudīm. Viņa draugs Mēness Seja un kāds vecs pavadonis, vārdā Žalams, bija devušies zēnam lulzi. Abiem bija paredzēts pavadīt Tobiju līdz Koka pakājei.

Sakumā Tobijs nebija piekritis iesaistīt viņus šajā avantūrā. Bet vecais zalains bija paskaidrojis, ka šis būs viņa pēdējais ceļojums, pēc kura viņš ap metīsies savā vārpā, lai mierīgi pavadītu vecumdienas. Un viņš būs |oli laimīgs, ja viņa pēdējais pārgājiens būs Tobija pavadīšana.

Un tu? Tobijs vaicāja Mēness Sejai.

Man šis būs pirmais īstais pārgājiens. Es gribu doties kopā ar tevi, ļaunais Koks…

Tobijs bija ļāvies pierunāties.

Žalams gan nebija sajūsmināts par mazā zēna ceļošanu kopā ar viņiem.

-  Tas taču ir tikai desmit gadus vecs Linu Stiebriņš. Labāk būs, ja viņš paliks vārpā pie savas mammas.

-    Man nav mammas, puisēns bija atbildējis.

Žalams jutās neērti un vairs neuzstāja. Tā viņi devās ceļā visi trīs.

Tobijs zināja, ka biedri izmantos šo ceļojumu, lai pie viena mēģinātu uziet arī savu nesen pazudušo draugu pēdas.

Katru gadu pazuda vairāki desmiti zāles iedzīvotāju, kas bija pārāk pietuvojušies Kokam. Atkal un atkal jauni ļaudis devās ceļā, neapzinoties šādu gājienu bīstamību. Koka stumbrs sniedza viņiem to, kā trūka pļavā, cieto koksni, koksni, kas vienā mirklī nepārvēršas pelnos kā salmi. Bet spēcīgāk par visu pārējo viņus vilināja dīvainās pazušanas mistērija un cerība atrast savējos.

Pirmajā nedēļā trīs ceļotāji šķērsoja pazīstamas vietas. Tobijs gribēja, lai vecais Žalams uzņemtos gājiena vadību, bet viņš šo priekšlikumu noraidīja:

-     Es iešu aiz jums. Sekojot jums, es varēšu dažus soļus ilgāk iet līda savai pelnītajai atpūtai… It kā nieks, un tomēr.

Patiesībā Žalams vēlējās pieskatīt Mēness Seju. Viņš joprojām uzskal tīja, ka viņi nav rīkojušies pareizi, ņemot zēnu līdzi, un lika to manīt pie katras mazākās izdevības.

Toties Tobijs veco pavadoni pārsteidza ar savām plašajām zināša nām par pļavu. Viņš lieliski orientējās, pateicoties ēnām, kas krita nc stiebriem. Klausoties zāles klusajā sanoņā, viņš spēja paredzēt vēju ur lietu. Tobijs vienmēr spēja atrast kaut ko ēdamu, viņš ienira purvainajā* vietās un atgriežoties nesa pilnas rokas spāres olu. Tobijam bija pazīs tama baltā lapu mīkstuma saldenā garša, viņš zināja, kuri ložņājošie augi ir izmantojami kā garšvielas. Viņš zināja arī, kā, saberžot graudu un sajaucot to ar ūdeni, iegūt mazas maizītes, kuras varēja izcept, ierušinot zem oglēm.

Kopš viņi bija devušies ceļā, Mēness Seja lielākoties klusēja.

Žalams reizēm viņu norāja par pārāk ātru pārvietošanos:

-    Ak tu viens Linu Stiebriņš! Viņš nesas kā vējš, pats nezinot, uz kurieni.

Mēness Seja nerunāja vecajam Žalamam pretī un palēnināja gaitu.

Ne šie pārmetumi, nedz arī Tobija došanās projām nebija viņa nomāktā garastāvokļa iemesls. Zāles ļaudis apraud vienīgi mirušos, bet nekad tos, kuri dodas ceļā.

-     Doties projām nozīmē dzīvot mazliet vairāk, vienmēr mīlēja atkārtot Žalams, kurš jau gremdējās nostalģijā pēc kādreizējiem lielajiem ceļojumiem.

Tad kādēļ? Kādēļ šī Mēness Sejas noslēgtība? Vienīgi Tobijs varēja uzminēt viņa klusēšanas noslēpumu.

Tā bija piektā pārgājiena nakts. Viņi to pavadīja kādā sarullētā lapā blakus savvaļas burkāna pudurim. Pēc vakariņām tāpat kā citus vakarus Žalams izvilka abos galos aizlocītu zāles stiebriņu un no tūbiņas uzpilināja sev uz mēles trīs pilienus vijolīšu sīrupa. Sarullējis garā apģērba auduma galu kā pagalvi, viņš tūdaļ arī iemiga.

Tālumā bija dzirdama vardes mīlas serenāde. Jāņtārpiņi plivinājās cauri naktij kā lēnīgas krītošās zvaigznes.

'Tobijs un Mēness Seja centās atdzīvināt pavarda ugunskuru. Viņi bakstīja vēl karstās ogles.

-  Es zinu, ko tu redzēji, teica Tobijs.

-       Es redzu tāpēc, ka man ir acis, savā tēlainajā zāles valodā viņam atbildēja Mēness Seja.

-   Un tagad aizmirsti par to, ko tu redzēji.

Mēness Seja pūta uz pelniem. Izšāvās liesmiņa, kas izgaismoja abu sejas. Viena bija bērnišķīga, kā jau zēnam, kuram nule apritējuši desmit gadi. Tobijs bija piecus vai sešus gadus vecāks. Mēness Seja turēja roku virs uguns, un viņa pirksti kustējās tā, it kā viņš grieztu vilciņu. Viņš prata nomierināt no siena sakurto ugunskuru, lai tas degtu rāmāk un ilgāk. Abu zēnu sejas atkal apņēma ēna.

Pēc ilga klusuma brīža Mēness Seja ierunājās:

-    Tev man ir jāpasaka, ko mana māsa Ilaija izdarīja. 1

-    Aizmirsti par to, atbildēja Tobijs. Tas nebija nekas nopietns.

Tovakar, pirms došanās ceļā, Mēness Seja bija pārsteidzis Tobiju, kurš; savā vārpas istabā cieši turēja Ilaiju, piespiedis viņu pie grīdas. Viņa raustījās, cenšoties atbrīvoties. Tobijs bija stingri satvēris viņas roku delmus. Mēness Seja pieskrēja abiem klāt. Viņš gribēja tos izšķirt, bet tad spēji apstājās.

Meitene labajā rokā bija cieši sažņaugusi bultas asmeni.

Atpazīstot brāli, Ilaija bija nometusi ieroci zemē un aizbēgusi.

-            Tev man jāpasaka, Jaunais Koks, tev man jāpasaka, ko viņa gribēja darīt ar to bultu.

Mēness Seja runāja drosmīgi. Varēja just, ka katrs izteiktais vārds bija emociju pilns.

-            Tas, kas ir salauzts, ir asāks par to, kas ir vesels, viņš sacīja. Tas, kas ir salauzts, var nogalināt kā asa šķemba. Es zinu, ka jau ilgus gadus manā māsā kaut kas ir salūzis. Ja viņa ir bīstama, tev man tas ir jāpasaka,] Jaunais Koks.

Mēness Seja bija pārliecināts, ka Ilaija bija mēģinājusi atņemt Tobi-I jam dzīvību. Šī doma viņā urbās kā asa bulta. Ilaija un Tobijs bija divas! būtnes, kuras viņš mīlēja vairāk par visu.

Bet viņš būtu atdevis visu, lai tā nebūtu patiesība. Zēna acis vērīgi! raudzījās Tobijā.

-            Saki man taisnību, Jaunais Koks. Atzīsti, ka Ilaija gribēja tevi noga-ļ lināt ar šo bultu.

-    Tā nerunā.

-    Man ir jāzina, es lūdzu tevi.

Tobijs joprojām klusēja. Viņš tikai turpināja bikstīt uguni un izvairījās no Mēness Sejas sāpju pilnā skatiena. Bet draugs uzstāja:

-    Saki!

Tālumā apklusa mīlas pārņemtās vardes dziesma. Tobijs aizturēja elpu ] un izgrūda:

Ilaija…

tad viņš apklusa.

Runā! nomurmināja mazais.

Pat uguns pieklusa, lai ļautu Tobijam runāt.

Ilaija gribēja mirt, Tobijs beidzot ar pūlēm izstomīja. Ilaija mēģināja sevi nogalināt.

Viņš lūkojās zemē.

Nebija daudz vārdu, briesmīgāku par šiem. Nebija daudz vārdu, kas .ulija tādu vēlmi kaukt skaļā balsī. Tomēr Tobijs zināja, ka šie vārdi būs mierinājums Mēness Sejai. Viņa māsa nebija noziedzniece, viņa vienkārši bija ļoti bēdīga.

Bezcerīgi bēdīga. Nāvīgi skumja.

Mēness Seja atlaidās guļus uz muguras un noteica:

Paldies, Jaunais Koks.

Tobijam izlauzās gara nopūta. Tad viņš atkrita uz muguras draugam līdzās. Atkal bija dzirdama uguns murrāšana. Tobijs lūkojās augšup uz milzīgajiem burkāna ziedu saulessargiem, kas atgādināja savādas zvaigznes rudenīgajās debesīs.

Viņš bija runājis bez apdomāšanās.

Ko gan citu lai viņš būtu sacījis? Tobijam bija grūti iemigt. Varbūt viņam bija nojausma, ka reiz kādu dienu pēc daudziem gadiem Mēness Seja tomēr uzzinās nežēlīgo patiesību.

Jo šonakt viņš bija melojis savam draugam, lai mierinātu viņu.

Nākamajā dienā viņi sasniedza Lielos Rietumu kazenājus.

Kopš aiziešanas no agrākās dzīves Tobijs vēl nekad nebija atradies tik tuvu Kokam.

Tagad jokus pie malas, Žalams sacīja ceļabiedriem.

Žalams jau sen kā bija atteicies no domas šķērsot kazenāju biezokni pa zemesceļiem. Šādā veidā viņš bija zaudējis jau pietiekami daudz cilvēku. Kazenāju krūmi čumēja no tādiem plēsoņām kā lauku peles un meža klaidoņpeles. Pat ja jums ir bagātīga pavadoņa pieredze, pele tik un tā ir un paliek radījums, kuru labāk savā ceļā nesastapt.

Vienīgais puslīdz drošais ceļš bija augšējie kazenāju stublāji. Žalams norādīja Tobijam uz garajiem kātiem ar izslietajiem dzelkšņiem, kas gaisā veidoja astoņniekus, spirāles un šaurus gaisa tiltiņus. Viņš paskatījās uz Mēness Seju.

-            Es negribētu ticēt, ka Linu Stiebriņš spēs šķērsot Lielos Rietumu kazenājus.

-            Es neesmu Linu Stiebriņš. Mans vārds ir Mēness Seja, puisēns skaļi iebilda.

Žalams vairs neuzstāja. Viņi tātad šķērsos kazenāju pa gaisa ceļiemJ Šim gājienam viņiem bija nepieciešamas desmit dienas.

Dzelkšņaino stiebru serpentīni veidoja elpu aizraujošas gaisa takas, bet gājiens kopumā neprasīja tik akrobātisku veiklību, kā tas izskatījās no malas. Ērkšķi kalpoja kā kāpņu margas, un nedaudz pūkainās lapas] aizkavēja slīdēšanu.

Žalamam bija zināmas vietas, kur ērkšķu tukšajos vidučos bija ierīko-j tas patvēruma vietas. Viņi trijatā saspiedās šajās nelielajās nišās, kuras šūpojās virs tukšuma.

Pārtikas izvēle nebija diez ko daudzveidīga. Daži pamesti zirnekļu tīkli piedāvāja izkaltušus knišļus, kuri kraukšķēja starp zobiem. Reizēm! gadījās arī pa kādai sažuvušai ogai no aizgājušās vasaras. Katrā ziņā nepietiekami vienai augļu kūkai…

Ceļā nebija gadījušies nekādi šķēršļi līdz tam brīdim, kam vajadzēja kļūt par viņu pēdējo kazenājos pavadīto nakti pirms nokļūšanas atpakaļ pļavā.

Tonakt pusnaktī ceļotāji pamodās no tā, ka kāds spēcīgi drebināja stublāju, uz kura viņi atradās.

-    Uzmanieties! nokliedza Žalams.

Tobija ķermenis tika aizripināts līdz vecajam pavadonim, tad viņi abi reizē tika uzsviesti gaisā līdz pat mājokļa griestiem un vienlaikus piezemējās uz gulošā Mēness Sejas. Viņus svaidīja kā lodītes grabulī.

-           Iešu paskatīties, kas notiek, sacīja Mēness Seja, izbāzdams galvu no patvēruma.

Nēēēē! nokliedza vecais Žalams tieši mirkli par vēlu.

Mazais zēns ar pātagai līdzīgu cirtienu jau bija aizsviests pa gaisu un pazudis skatienam.

Tobijs un Žalams saspiedās cieši kopā, ieraujoties ērkšķa nišas kakliņa Mēness Seja bija aizlidojis.

Es jau teicu, caur sakostiem zobiem izdvesa Žalams.

Siublāja svaidīšanās turpinājās.

Tas ir brikšņos sapinies putns, turpināja Žalams. Var gadīties, i mums te nāksies pavadīt vairākas dienas.

Un Mēness Seja?

Vecais pavadonis tūlīt neatbildēja.

)us domājat, ka viņš ir nokritis līdz pašai lejai? Tobijs neatlaidās.

Ja viņš ir nokritis līdz pašai apakšai, tad skats uz viņu nav visai patīkams un…

Žalams paskatījās uz Tobiju un turpināja:

…ja zēns ir tikai desmit gadus vecs, tad viņam nebūs viegli izbēgt no meža klaidoņpeles vai čūskas, vēl jo vairāk tādā gadījumā, ja viņš, atsitoties pret zemi, ir lauzis kājas.

Tobijs neatbildēja. Viņš zināja, ka arī desmit gadu vecumā viscaur savainots un dzīves pārbaudījumos nokļuvis cilvēks var izsprukt sveikā no jebkuriem nagiem.

Tā Žalams un Tobijs pavadīja visu atlikušo nakts daļu, nākamo dienu un vel vienu nakti. Viņi sarunājās, lai īsinātu laiku un aizmirstu izsalkumu.

Žalams stāstīja notikumus no savas jaunības laikiem. Tobijs klausījas. Pa brīdim kazenāju raustīšanās pierima, bet šie miera mirkļi nebija Ilgstoši.

Otrās dienas rītausmā, nogurumam darot savu, Žalams pievērsās personiskākām tēmām. Viņš stāstīja par savu bērnību, par pirmo mīlestību. Par pirmajiem randiņiem ar meiteni, kas pēc tam kļuva par viņa nievu…

Nātre! viņš smiedamies stāstīja. Es kā tikšanās vietu mums biju izvelējies nātri! Kāds stulbenis es toreiz biju! Uz mums bija tik maz lina…

Visi redzēja, kādi mēs abi atgriezāmies nātru apsvilinātām rokām un kājām. Mūsu mīlestība vairs ilgi nepalika noslēpums…

Tobijs smējās kopā ar viņu. Bet tūdaļ viņi atcerējās Mēness Sejas mirdzošās acis un atkal kļuva nopietni.

Žalams atzina, ka viņa izturēšanās pret zēnu bija bijusi pārāk barga.

-    Man ir mazliet bail no bērniem, viņš teica.

-    Jums pašam nav neviena bērna? Tobijs vaicāja.

-    Nē, atbildēja Žalams.

-    Tādēļ, ka jūs negribējāt?

Žalams neatbildēja. Tie bija bērni, kas nebija gribējuši viņus. Ilgus gadus viņi ar sievu bija sapņojuši par bērniem. Varbūt tādēļ sirds dziļumos Žalams mazliet vainoja visus citus bērnus.

Tobijs saņēma vecā pavadoņa roku. Atrašanās bīstamās situācijās atraisa un satuvina sirdis. Tā viņi sēdēja ilgi, un, iestājoties rītam, sāpes bija gandrīz vai rimušās.

Vēlāk Tobijs ierunājās par Išu Lī.

Kopš viņš bija uzzinājis, ka Elišas māte bija nākusi pasaulē starp Plikadīdām, zēnā bija uzliesmojusi vēlēšanās uzzināt ko vairāk. Tobijs izmantoja mirkli, kad vecais vīrs pieklusa.

-     Un Iša? Vai jūs pazināt Išu tolaik, kad viņa dzīvoja zālē?

Žalama acis mirdzēja. Bet viņš ilgi klusēja.

-            Jaunais Koks, es jau tev teicu, ka mana sieva bija lielākais manas dzīves laimests, jo viņa darīja mani ļoti laimīgu. Es mīlu viņu tikpat stipri kā pats sevi. Bet es ilgu laiku domāju, ka nekad nespēšu aizmirst Išu.

-    Jūs…

-    Es esmu trīsdesmit septiņas reizes lūdzis Išas Lī roku.

Viņa skatiens pievērsās zemei.

-            Tas nav nekas sevišķs, daži to lūdza simtiem reižu. Nuks viņas dēļ izlēca no sava akota vārpā. Skaistā Iša… Ja tu, Jaunais Koks, būtu zinājis, ko viņa mūsu ļaudīm nozīmēja…

Tad Žalama seja aptumšojās un viņš piebilda:

-            Zālē nav neviena paša cilvēka, kurš nenožēlotu to, ko mēs viņai nodarījām.

-    Ko jūs viņai nodarījāt?

-            Mūsu sirdis ir mīkstas, Jaunais Koks. Es nespēju saprast, kā kaut kas tāds varēja notikt ar Išu.

-    Kas tad notika?

-            Mēs visi esam atbildīgi un vainīgi viņas priekšā, jo viņa bija salauzusi visu mūsējo sirdis.

-    Izstāsti man, Žalam, kas ar viņu notika.

Spējš grūdiens sadrebināja kazenājus, un atkal viss norima. Žalams deva Tobijam zīmi. Vecais pavadonis gaidīja. Klusums ilga vairākas minūtes, līdz Žalams ierunājās:

-            Tas ir beidzies. Neticami. Es nekad neesmu vēl redzējis putnu, kurš pats būtu spējis atbrīvoties pēc divu nakšu pūliņiem. Parasti viņi sevi atbrīvo pirmajā dienā… vai arī jāgaida vismaz nedēļa, līdz tie iet bojā no noguruma.

-    Vesela nedēļa?

-            Jā, es atzīšos, ka mans vecais ķermenis nedēļu nebūtu izturējis. Tev gan, Jaunais Koks, bija izredzes izdzīvot. Bet es jau domāju, ka šeit arī palikšu.

Tobijs saspieda Žalama rokas.

-    Un jūs man stāstījāt par savu jaunību un smējāties…

Tālumā atskanēja kāds sauciens.

-    Tas ir mazais, teica Žalams. Viņam ir izdevies tikt cauri sveikā.

Vecais pavadonis pieskrēja pie ieejas.

-    Mēness Seja! viņš sauca.

Mazais zēns viņam atsaucās.

Žalams vēlreiz izkliedza bērna vārdu un, to darot, staroja no prieka.

-    Es nāku, Mēness Seja, es nāku!

Ausa diena. Aiz pēdējiem kazenāju stublājiem tālumā bija saredzama pļava. Žalams izlīda no patvēruma.

Tā arī Išas Lī noslēpums Tobijam palika neatklāts.

4 Starp divām pasaulēm

Bija nepieciešamas vairākas dienas, lai Tobijs un Žalams saprastu, ka Mēness Seja bija tas, kuram viņi bija pateicību parādā par savu atbrīvošanu.

Man paveicās, viņš sacīja, ka es gadījos tieši īstajā vietā un īstajā laikā.

Bet viņa piedzīvojums bija kaut kas vairāk nekā vienkārši veiksme.

Kad, kazenājam sākot raustīties, Mēness Seja tika no tā nosviests, viņš zaudēja samaņu. Atguvās viņš tieši uz tā stiebra, kurš turēja gūstā melno strazdu. Zem sevis viņš sajuta putna ķermeņa siltumu un dzirdēja tā sirdi, kas gūstekņa krūtīs dauzījās kā traka. Putna spārni sitās pret dzelkšņainajiem kazenāju stiebriem.

Pirmais, ko Mēness Seja darīja, viņš, izmantojot lina gurnautu, piesēja pats sevi pie stiebra, lai noturētos pa gaisu lidojošo spalvu vētrā. Tad viņš nogaidīja, līdz pienāca rīts.

Pirmo rītausmas staru gaismā viņam izdevās saskatīt vietu tieši blakus putna galvai, kurā kazenāja stīga bija mazāk izturīga un nodilusi no viņa raustīšanās. Šī bija tā vieta, no kuras bija atkarīga putna atbrīvošanās iespēja. Šī tievā stīga, kas joprojām vēl turēja viņu savā gūstā.

Mēness Seja pārvietojās uz stīgas pusi, cenzdamies nesacelt ne mazāko troksni. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka izsalkušais putns viņu ieraudzītu.

Vairākas stundas līdz pat nākamajai naktij zēns centās pārgrauzt durstīgo stublāju. Viņš plosīja to gan ar zobiem, gan nagiem, bet visa šī cīņa bija veltīga.

Tad man radās viena neliela ideja, viņš vēlāk paskaidroja. Kurš bulu varējis man palīdzēt? Kurš būtu spējis mani izglābt? Kurš šajā kazenāju biezoknī bija pietiekami spēcīgs un neatradās pārāk tālu, lai varētu man palīdzēt?

Žalams un Tobijs saskatījās. Viņi abi plati smaidīja un jau sāka izriezt krūtis.

Mēs, viņi atbildēja vienā balsī.

Nē… jūs ne, atbildēja Mēness Seja, gandrīz vai atvainojoties.

Putns! Putns, kurš atradās man tieši blakus, ar savu aso knābi! Es slēpos no viņa, lai gan viņš bija vienīgais, kas spēja man palīdzēt.

Tobijs un Žalams vairs neizskatījās tik pašpārliecināti. Viņu draugs turpināja:

-            Pienākot otrās nakts rītam, es novilku apģērbu un paņēmu to rokās kā garu karogu. Tad es uzrāpos uz kazenāja stiebra un sāku dejot.

To stāstot, Mēness Seja sāka dejot blakus ugunskuram. Abi biedri nesmējās. Viņi to apbrīnoja.

Žalams, gluži apmulsis, pirmo reizi aptvēra, ka šis pāris miligramu smagais cilvēka stiebriņš ir bagātīgi apveltīts gan ar drosmi, gan ar prātu. Tad, lūk, kas bija bērns.

-            Pēc kādām desmit sekundēm, sacīja Mēness Seja, es redzēju, ka strazda skatiens pievēršas man. Es redzēju, kā atveras viņa knābis un kā tas metas man virsū. 1

Pēdējā mirklī es palēcu sāņus un nokritu uz vēdera zemē. Mani neatradis, viņš ieknābās dzelkšņainajā stiebrā.

Liesmu gaismā Mēness Seja attēloja notikušo. Tēlojot putnu, viņš piej gāja pavisam tuvu ugunij, un viņa milzīgā ēna krita pār zāles stiebriem.

-            Tad viņš atgriezās savā vietā. Es piecēlos un turpināju dejot tajā pašā vietā. Putns otro reizi metās man virsū, un es lēcu sāņus, lai izvairītos.' Viņa knābis iecirtās kazenāja stiebrā un sapluinīja to…

Tāda, lūk, bija mana mazā viltība.

Tagad arī Tobijs un Žalams saprata. Abi vēroja savu jauno biedru dejojam, un viņu skatienos maigums jaucās ar apbrīnu. Maza viltība? Viņš to nosauca par mazu viltību? Žalams novērsās. Viņš bija saviļņots. Mēness Seja bija izglābis viņa dzīvību.

-            Pēdējais knābja cirtiens sarāva kazenāja stīgu. Strazds nu varēja izplest spārnus. Viņš atbrīvojās no gūsta, atstājot ērkšķos vien pāris spalvu. Putns pacēlās spārnos un aizlaidās. Es vēlreiz tiku aizsviests pa gaisu, tikai šoreiz mans lina karogs aizķērās aiz kāda ērkšķa un es paliku karājamies virs tukšuma.

Mēness Seja atgriezās pie uguns.

Viņu apmetne bija ierīkota uz kāda sausa zemes kukuržņa. Kazenāju biezoknis jau atradās tālu aiz muguras. Šī bija pirmā reize, kad Mēness Seja stāstīja viņiem par savu varoņdarbu.

-    Es vienkārši gadījos īstajā vietā un īstajā laikā, zēns atkārtoja.

Žalams izlaboja viņa sacīto:

-            Bīstamākajā vietā, jaunais cilvēk, un bīstamākajā brīdī. Bet tu biji istais cilvēks.

Nākamajā rītā sākās plūdi. Tas bija vēss lietus ar tik lielām pilēm kā mājas.

-    Jo labāk, sacīja Žalams. Es tieši gaidīju šo dienu.

Viņš paņēma savu šaujamo stobru un sāka skanīgi dauzīt pa visiem stiebriem, kas auga visapkārt. Pēc katra sitiena viņš ieklausījās tā atbalsī. Beidzot viņš izvēlējās vienu un izvilka cietā koka asmeni, ko nēsāja sev pie jostas.

-    Noguldiet mums šo te.

Tobijs un Mēness Seja paņēma asmeni un paklausīgi ķērās pie darba. Stiebrs nogāzās ar svilpienu. Zaļo stiebru ciršana vienlaikus bija gan svinīgs, gan rets gadījums. Pļavā to sauca par stiebra "noguldīšanu". Lielākajai daļai ikdienišķo nepieciešamību sausie zāles stiebri bija pilnīgi piemēroti, bet izņēmuma gadījumos reizēm nācās noguldīt arī kādu zaļo stiebru.

Visbiežāk tas tika darīts ceļojumu laivu izgatavošanas nolūkos.

Viņi strādāja lietū divas dienas pēc kārtas, līdz izgatavoja glītu, zaļu laivu. Tā bija veselu centimetru gara. Zaļais zāles slānis padarīja laivu smagāku un piešķīra tai labāku iegrimes līniju. Divas laivas aizmugurē piestiprinātas kārtis lāva zāles kuģotājiem virzīt laivu uz priekšu.

Ūdens līmenis sāka celties.

Tāpat kā citus gadus pļava pārvērtās applūdušā mežā.

Ceļojums uz ūdens ilga vairākas nedēļas. Likās, ka laiks ir kļuvis lēnāks. Laiva slīdēja starp zālēm. Tās priekšgalā viņi bija iekārtojuši mazītiņu būdiņu. Viens no ceļotājiem tajā gulēja, kamēr abi pārējie stūma laivu uz priekšu cauri lietum.

Tobijam patika šis rāmais brauciens.

Viņam patika, kā uz klāja laiks ritēja lēnāk, šī laiskā garlaicība un tas, kā dienas līdzinājās cita citai. Viņu mati neizžuva. Lietus purvā plīkšķināja bez pārtraukuma. Starp lietus pilēm slidinājās ūdenszirnekļi.

No rīta pirms saullēkta, kamēr jaunekļi vēl gulēja, Žalams peldējās. Ar acs kaktiņu Tobijs manīja, kā viņš novembra drēgnumā kails iekāpa atpakaļ laivā un ietinās savā garajā veca vīra drānā. Pēc tam viņš atraisīja laivu, paņēma kārti un atstūmās, pamājot Tobijam, lai viņš nāk iedzert kādu bļodiņu silta ūdens.

Žalams izbaudīja katru šī ceļojuma mirkli.

Vakaros Tobijs ielaida ūdenī plostiņu, novietoja uz tā gaismekli un, iebridis līdz pleciem ūdenī, gatavoja vakariņas.

Pārējā laikā nenotika nekas. Bet pietika ar laivas kustību, tās šūpošanos uz ūdens, varžu kori tālumā, ūdens murdoņu un garām slīdošā zāļu meža ainavu, lai vinu dienas būtu piepildītas.

Šo garo, uz ūdens pavadīto nedēļu laikā Tobijs atkal sadzirdēja savu tālo atmiņu atbalsis. Itin kā šis rudens lietus pamazām vien skalotu nost putekļus, kas bija pārklājuši visu, ko viņš bija aizmirsis.

Tas viss pirmajās dienās rūga Tobija sirdī kā melni dubļi. Savu ļaunāko murgu, visu piedzīvoto Kokā bēgšanu un bailes viņš atklāja no jauna, jo laiks to nebija skāris. Viņš redzēja sevi skrienam no zara uz zaru, un viņu vajāja visa Koka ļaužu netaisnība. Atmiņās viņš skatīja arī pekli, kas bija Tomblas cietums, un visu viņš bija pametis, uzsākot dzīvi zālē.

Bet pamazām vien lietus dzidrais ūdens noskaloja šos sārņus no viņa sirds. Tagad tajā atmirdzēja viss skaistums, pie kura zēns šobrīd atgriezās.

Vispirms tur bija viņa vecāki. Sims un Maja. Viņu sejas neskaidri iezīmējās ēnainajā purva gaisā virs laivas. Un viņu balsis… Balsis, kuras Tobijs baidījās esam aizmirsis, bet kuru klusie čuksti tagad ik pa laikam atgriezās pie viņa.

Viņš pat sajuta to lūpu pieskārienus sev pie auss. Tobijs aizvēra acis un lēni, lēnītiņām tuvināja ausīm rokas, lai satvertu mātes zīda šalli, ieķertos tajā kā virvē, rāptos pa to, līdz pieskartos viņas sejai, viņas matiem.

Tobija roka satvēra vienīgi mitro, rudenīgo gaisu. Bet viņš ne mirkli nenožēloja šo laimi, ko bija izjutis, vienu mirkli ticot.

Tobijs mēģināja iztēloties savus vecākus. Viņi atradās Džo Mitča nagos. Vai viņi izturēs līdz brīdim, kad atgriezīsies dēls? Vai Sims atklā ienaidniekam Balainas noslēpumu, šo izgudrojumu, kas apdraudēja Koka dzīvības enerģiju?

Bet bija vēl kāds rēgs, kas vajāja jauno piedzīvojumu meklētāju.

Atgūlies laivas priekšgalā, lai atpūstos, Tobijs sajuta kādu roku, kas pieskārās viņa rokai un rotaļājās ar viņa pirkstiem.

-            Pagaidi, zēns miegā murmināja, es tagad guļu, man ir jāatgūst spēki.

Viņam pat šķita, ka šī roka velk sev līdzi. Tā bija uzstājīga un turēja viņa plaukstu cieši satvertu.

-    Ne tagad, man vēl jāpabeidz ceļojums, Tobijs sacīja.

Bet viņš arī nepretojās. Viņam patika šis aicinājums, un, tam miegainā

balsī atbildot, viņa noraidījums bija ļoti maigs un aicināja otru uzkavēties vēl mazliet.

-    Es nāku, apsolu. Dod man laiku, kamēr es nokļūšu tur, līdz augšai.

Nosaucot sava rēga vārdu, viņš pamodās.

Eliša.

Tad zēns pamanīja, ka miegā viņa roka ir izslīdējusi ārpusē no būdiņas un uz tās krīt lietus lāses. Aicinājums sapnī patiesībā bija lielo lietus pilienu pieskārieni. Tobijs nopūtās, mazliet pakustināja roku, bet atstāja to ārpusē, lai pēc iespējas ātrāk atkal sastaptu Elišas pirkstus.

Sākumā Tobijs bija mēģinājis ar veco Žalamu atsākt sarunu par Išu. Viņi stūma laivu katrs ar savu kārti.

-            Es jau tev izstāstīju visu, ko zinu, Žalams teica. Viņa bija ar mums, zālē, un tad kādu dienu devās projām. Es vairāk neko nezinu.

-    Bet jūs taču iesākāt teikt, ka…

-    Neko neiesāku.

Tobijs neatlaidīgi mēģināja tikt skaidrībā.

-    Bet…

Žalama seja bija pilnīgi neizteiksmīga.

Tas ir viss, Jaunais Koks.

Kazenāju biezokni Žalams bija sācis runāt pilnīgi atklāti, jo bija pārliecināts, ka tuvojas nāves brīdis. Bet tagad viņa dzīve bija atgriezusies «r visām tās atslēgām un nocietinājumiem. Cilvēki rīkotos labāk, ja šo ļiedējo mirkļu atklātību pielietotu visā savā dzīvē.

Šodien Žalams bija atgriezies dzīvē un aizcirtis durvis uz visām savām atmiņām.

Durvis.

Visu šo zālē pavadīto laiku Tobijs nekad nebija redzējis nevienas durvis. Visi vārpu akoti bija vaļēji. Viņš pat bija aizmirsis, ka arī tur, tāpat kā visur citur, mēdz būt durvis, kuras atrodas cilvēku galvās, un ka pietiek ,ir vienu spēju kustību, lai tās aizcirstos uz visiem laikiem.

Žalams bija nerunīgs. Tobijs bija satvēris garo kārti ar abām rokām un stūma laivu uz priekšu. Viņš bija domīgs.

Arī zāles ļaudīm bija savi noslēpumi un bailes.

Mēness Sejas vecākās māsas Ilaijas acu dzīlēs arī bija vairākas slēgtas durvis. Tobijs nekad nebija mēģinājis ieskatīties, kas slēpjas aiz tām. Viņš palika ārpus šīm slēgtajām durvīm un bija vienkārši laimīgs par to, ka viņam blakus ir uzmanīgā draudzene.

Būtu pieticis ar pavisam sīku nieku, lai visas barjeras, kas viņus šķīra, sabirztu putekļos pie viņas kājām.

Ilaija mīlēja Tobiju.

Tad viņš būtu sajutis kaislību sārtu, ko viņa bija sakūrusi, domājot par Tobiju. Šajā kaislību ugunī viņa bija sametusi visu vecāku zaudējumu, līgavaiņa nāvi, visas savas nelaimes, kuras bija viņu vajājušas kopš agras bērnības.

Ilaija atgādināja tādu kā bezcerības žagaru nastu, kas bija gatava aizsvilties no pirmā atnācēja.

Kad Tobijs paziņoja, ka dodas projām, meitenes prātā bija tikai viena doma aizkavēt viņu. Pat ja būtu nepieciešams viņu nogalināt, lai paturētu sev.

-    Makšķere ir smaga.

Tobijs iztrūkās no domām.

-    Kas?

-    Makšķere ir smaga, atkārtoja vecais Žalams.

Tobijs nolika malā kārti un satvēra auklu, kas bija piesieta laivas aizmugurē. Ar spēcīgu rāvienu viņš izvilka to no ūdens. Aukla bija viņu makšķere.

-            Kāpurs, noteica Žalams, palīdzot Tobijam izvilkt no ūdens pelēcīgo kukaini. Oda kāpurs. Mana sieva viņus gatavoja sautējumā.

Tobijs palūkojās uz veco biedru. Acīmredzot par Išu Lī viņš tiešām tā arī neko vairāk neuzzinās.

Ūdens līmenis sāka kristies novembra mēneša beigās. Pirmajā decembrī laiva atdūrās pret sēkli. Pirmais no tās izlēca Mēness Seja, laimīgs par iespēju beidzot izkustināt kājas. Viņš skriešus nozuda pārējo skatieniem.

Tobijs un Žalams apgrieza laivu krastmalas dubļos otrādi un piesēja to pie zāles stiebra.

-            Nekad nevar zināt, sacīja Žalams, mēs ar mazo varbūt vēl varēsim to izmantot atpakaļceļā, ja vien neuznāks sniegs.

-    Un ja sāks snigt?

-    Ja sāks snigt, mēs izmantosim dēlīšus.

Ierodoties zālē, arī Tobijs bija atklājis dēlīšus. Tās bija garenas koka sloksnes, kuras piestiprināja pie kājām, lai pārvietotos, slīdot pa sniega virsmu. Priekšgalā dēlīšu gali bija uzliekti un sarullēti līdzīgi gliemežnīcām.

Piepeši Tobijs un Žalams izdzirdēja kliedzienus. Mēness Seja skrēja pie viņiem.

-    Nāciet skatīties! Ātri!

Un mazais aizveda viņus pāris centimetru tālāk. Viņi rāpās pāri lietus nogāztajiem zāles stiebriem, līdz nokļuva uz kādas terases, ko veidoja liela lapa. Sekojot Mēness Sejai, viņi aizgāja līdz pašai tās malai. Tobijam izlauzās kliedziens.

Līdz pat apvāršņa malai starp zāles stiebriem pletās ar mizu klāti pauguri. Tie atgādināja lielas, saritinājušās koka čūskas gredzenus, kas daļēji atradās zem un daļēji virs zemes.

Kas tas ir? vaicāja Mēness Seja.

Mēs esam tuvāk mērķim, nekā man šķita, sacīja vecais pavadonis.

-  Vai tas ir Koks?

Jā, Žalams atbildēja.

Tobijs salēcās. Nē, viņa Koks tāds neizskatījās.

Žalams paskaidroja:

-           Šis ir apakšzemes Koks. Šie pauguri ir virs zemes, bet pārējie zari .itrodas pazemē. Tas ir pazemes Koks… Viņiem ar tavu Koku ir viens stumbrs.

Tobija sejā atmirdzēja gaišums. Viņš atcerējās Simu un viņa biezās pētījumu mapes. Un viņš atcerējās arī zīmi, kuru tēvs bija iegravējis viņu mājas durvīs Onessā, Zemajos Zaros. Tā bija zīme, kuru viņš mēdza ierakstīt visur. Lolnesu zīme.

Ilgā laivas brauciena laikā Tobijs bija iegravējis šo pašu zīmi mazā koka medaljonā, kuru uzdāvināja Mēness Sejai.

Tās ir saknes, teica Tobijs. Mana Koka saknes. Šeit tās atrodas zemes virspusē, bet lielākais vairums ir zem zemes. Mans tēvs zināja, ka tās pastāv.

Mēness Seja aplūkoja zīmi, kas bija apsieta viņam ap kaklu.

Žalams, klausoties Tobija runā, smaidīja. Saknes… Kādēļ tieši šis vārds? Varbūt tikpat labi varēja arī sacīt, ka Koka zari, kas atrodas gaisā, patiesībā ir Pazemes Koka saknes. Kuras no tām ir īstās saknes?

Tomēr vecais pavadonis nolēma, ka labāk šoreiz būs klusēt, nevis celt gaismā kādu senu, strīdīgu jautājumu, kas Plikadīdām bija pārāk sāpīgs.

Pēc stundas mūsu ceļotāji jau bija sasnieguši pirmo mizām klāto pauguru. Tobijs tam lēni pietuvojās un pielika plaukstu Koka virsmai.

-        Dienas ir sarāvušās krietni īsākas, sacīja Žalams. Es līdz šim to pat nebiju ievērojis. Mēs tagad atrodamies Koka ēnas zonā.

Mēness Seja pirmo reizi mūžā pieskārās Koka mizai.

-   Tā trīc, viņš teica.

Tobijs piespieda Kokam pieri. Viņš sajuta sulas vareno straumi, kas mutuļoja Koka dzīlēs, cīnoties par tā dzīvību.

Kādu vakaru trijotne sasniedza vietu, kur Koka sakne bija izliekusies 1.1 arka. Tur, rūpīgi noslēpta zālē, bija piesieta cita laiva. Viņi apgāja tai apkārt. Ūdens līmenis nebija bijis tik augsts kopš šī pavasara lielajām lieluvām. Žalams aptaustīja laivas sānu. Apšuves kārtas zāle bija sakaltusi, un vietām tajā bija izveidojušies caurumi.

-    Šo laivu ir taisījuši mūsējie, sacīja pavadonis.

Kuri? vaicāja Mēness Seja.

-           Es nezinu, jo tā ir pamesta. Es ceru, ka ar viņiem nav atgadījies nekas ļauns.

Tajā pašā mirklī Tobijs ieraudzīja zilu lina aukliņu, kas bija apsieta ap adu stiebru. Viņš to atraisīja un parādīja saviem biedriem.

-  Nūja, no tā jau es baidījos, noteica Žalams.

-   Mika un Ļjevs… vienā elpas vilcienā izgrūda Mēness Seja.

Tobijs apsēja atrasto aukliņu ap rokas delmu.

Mika un Ļjevs bija divi tuvi draugi, abi apmēram Tobija vecumā. Pavasara sākumā viņi bija devušies pēc koksnes. Zāles ļaudis veltīgi bija centušies viņus atrunāt, Mika bija cieši nolēmis doties ceļā.

Par Ļjevu viņš parūpēsies, kā jau bija radis to darīt.

Redzot lielo, dūšīgo puisi, kāds bija Ļjevs, varēja rasties jautājums, kādēļ gan par viņu kādam būtu jārūpējas. Bet pietika kopā ar puisi pavadīt mazu brītiņu, lai saprastu, ka viņš nav gluži tāds pats kā pārējie.

Ļjevam bija auzu slimība. Tā bija nedziedējama kaite, kas citu pēc citas paņēma visas cilvēka maņas. Desmit gadu vecumā viņš bija kļuvis nedzirdīgs. Nākamajā gadā viņš zaudēja redzi. Tad slimība bija dīvainā kārtā apstājusies, atstājot Ļjevam tausti, smaržu un garšu. Parasti jau slimības savu darbu mēdz labi padarīt līdz galam, bet šis gadījums bija neparasts.

-            Es nezinu gan, kā viņi būtu varējuši iztikt bez zilās auklas, sacīja Tobijs.

Šī aukla bija saikne starp abiem draugiem. Tā ļāva Mikam vadīt Ļjevu un sarunāties ar viņu, viegli raustot aukliņu.

-    Viņi droši vien ir pagalam, noteica Žalams.

Par laimi, pat veci un pieredzējuši pavadoņi reizēm mēdz kļūdīties.

Kaut kur Kokā Miks un Ļjevs bija dzīvi.

5 Viens pats

Pašā augsto kalnu ieskautās ielejas vidū Tobijs pamazām atguva elpu. Zēns bija izbēdzis saviem vajātājiem, bet viņam joprojām bija jāuzmanās.

Kopš vakardienas vakara Tobijs bija viens pats. Viņš bija atvadījies no saviem ceļabiedriem. Tuvojās aukstākais gadalaiks. Žalamam un Mēness Sejai bija jāpaspēj atgriezties mājās, lai ziema viņus nepārsteigtu ceļā. Tobijs bija apsolījis, ka mēģinās noskaidrot, kāds liktenis piemeklējis Ļjevu, Miku un pārējos.

Trīs biedri bija atvadījušies pa zāles ļaužu modei, un tas nozīmēja bez lielas emociju izrādīšanas.

-    Uz redzēšanos.

-    Turieties!

-    Uz drīzu tikšanos, Jaunais Koks!

Viņu rokas vai pieres pat nesaskārās. Žalams un Mēness Seja jau kāpa lejup pa nogāzi.

Tobijs ar pūlēm valdījās, lai neskrietu viņiem pakaļ. Viņš vēlējās apkampt Mēness Seju un noskūpstīt vecā Žalama rokas. Viņš gribēja kliegt viņiem pakaļ, lai tie neaizmirst Tobiju, lai domā par viņu. Viņš iedomājās, ka vajadzēja pateikt, cik ļoti zāles ļaužu dzīve bija viņu iespaidojusi.

Vēlāk Tobijs bieži vien nožēloja, ka nebija tā darījis.

Šo divu ceļojumā pavadīto mēnešu laikā un par spīti visiem ceļā sastaptajiem šķēršļiem, Tobijs nebija sajutis, ka šī dzīve īpaši atšķirtos no dzīves pļavā. Cīņa visu laiku bija viena un tā pati dzīvot un izdzīvot, turoties pretī dabas spēkiem. Vēl pareizāk būtu sacīt, ka kopā ar tiem.

liet tagad, kopš aizvadītās nakts, spēles noteikumi bija mainījušies.

Šajā spēlē uz skatuves bija uznākuši mednieki.

Tobijs drīz vien bija sapratis, ka ne jau viņam tie dzinās pakaļ. Viņu nodoms bija saķert Plikadīdas. Mednieki bija vajājuši Tobiju tāpat, kā būtu dzinušies pakaļ ikvienam citam zāles iemītniekam, kurš vien būtu parādījies Kokā. Un arī tas bija tiesa, ka šo dažu gadu laikā Tobijs bija k)uvis ļoti līdzīgs mazam zāles cilvēkam.

Tobijs vēroja ainavu, kas pletās ap viņu. Dīķis, zaļumiem klātā ieleja, kalni tālumā aiz tās un gigantiskais stumbra siluets, kas pelēcīgā rīta blāvajā gaismā iezīmējās pāri visam.

Viņam priekšā vēl garš ceļš. Bet tur, pašā augšā, bija kaut kas līdzīgs melnajam caurumam, kas vilināja un vilktin vilka pie sevis šī biezā ēna, kas valdīja Kokā, zaru labirints, kurā viņš tagad bija vajadzīgs. Tobijs uzņēma vieglu riksi un drīz vien jau bija izkļuvis no ielejas.

Visu dienu, ne mirkli neapstādamies, viņš rāpās augšup pa kraujām, lēca pāri strautiem, šķērsoja pārejas, gāja gar kalnu korēm, izrobotām kā mežģīnes, skrēja pāri klinšainajiem līdzenumiem kalnu virsotnēs, nokāpa ielejās, rāpās pa vienu pusi augšup un pa otru lejup.

Nogurumu viņš nejuta. Tobijs nolēma turpināt savu skrējienu arī nākamajā naktī, un tā viņš traucās uz priekšu pa zemo sūnu plašumiem, lienot pa apakšu ūdenskritumiem, kas sudrabaini vizuļoja skaidrajā naktī. Viņš jutās neuzvarams. Nekas nespētu viņu apstādināt.

Līdz ar pirmajiem rīta saules stariem, ierodoties nelielā, zaļā ielejā, Tobijs bija iztērējis visus spēkus.

Tā bija maza ieleja, kur ik rītu kāda mitrene nāca padzerties. Mitrene pamanīja Tobiju un sastinga.

Nekas. Šādu pašu skatu viņš bija piedzīvojis jau vakar.

Tobijam aizrāvās elpa. Viņš paskatījās uz dīķi, tad uz mitreni un tad uz ieleju. Zēna acis sāka riņķot savās orbītās. Viņš vēlreiz skatījās uz dīķi, tad uz mitreni, tad uz ieleju. Tad viņš sabruka zemē.

Ar augstajiem kalniem nav nekādi joki. Tobijs bija uzsācis skrējienu kā tāds tukšpauris, viņa neprātīgā enerģija bija likusi asinīm dzīslās vārīties.

Bet Tobijs nebija padomājis par to, ka ir jāpadomā.

Viņš bija ielicis visus savus spēkus šajā divdesmit četru stundu ilgajā skrējienā, lai atgrieztos tieši tajā pašā vietā. Kalni ir kā lielas lamatas. Tie  nepieļauj, ka kāds varētu tiem izskriet cauri kā pilsētas parkam ar gaisā  izslietu degunu.

Ja viņš turpinās šādā garā, tad iespējams, ka pēc simts gadiem arheologi, veicot izrakumus mazajā krunkainās mizas ielejā, atradīs šaujamo caurulīti un dažus izbalējušus kauliņus, kas būs palikuši pāri no Tobija.

Tad viņš sāka visu no sākuma. Ar izgulēšanos.

Kad zēns vakarpusē pamodās, viņa galva bija atgriezusies uz pleciem, Tobijs bija atvairījis slāpes pēc atriebības un varoņa skurbumu (jo slāpes un skurbums bieži vien iet roku rokā). Tagad viņš varēja apdomāties.

piepeši viņš ieraudzīja dīķa krastā mētājamies kādu nozaudētu lietu.

Tobijs noliecās, lai to paceltu. Tā bija melna kažokādas cepure. Tās Iekšpuse bija izoderēta ar zīdu, kas laika gaitā bija krietni apvalkāts. droši vien to šeit bija aizmirsis kāds mednieks. Pateicoties cepurei, tobijam radās plāns.

Mednieki. Viņam vienkārši ir tiem jāseko. Tuvojas ziema, un viņi noteikti ir ceļā uz savām mājām.

Tobijam vienkārši ir jāmedī viņa paša mednieki.

Zēns uzsvieda cepuri gaisā. Krītot tā uzķērās uz šaujamā stobriņa viņam uz muguras un tur arī palika. Tobijs apgāja apkārt dīķim, drīz vien uzgāja mednieku karavānas pēdas un sekoja tām.

Nākamajā dienā ielejā mitrene gaidīja parādāmies Tobiju, bet tā arī nesagaidīja. Dzīvnieks gandrīz vai sajutās nedaudz vīlies. Tas ir traki, cik ātri ir iespējams kādam pieķerties.

***

-    Paskat! Snieg.

-    Mjā. Snieg. Tagad tas sākas.

-    Tev nav cepures?

-    Cepures?

-    Nuja, ka cepures! Tev tās nav?

-    Nē, man nav cepures.

Divi mednieki apsargāja ragavas ar spalvas kāta sliecēm, kurās bija sakrautas kastes. Šī smagā vienība beidzot bija šķērsojusi visas augsto kalnu grēdas. Nākamajā dienā viņi jau dosies augšup pa vertikālo stumbru. Viņi dosies augšup pa lielo dzegu tas bija celiņš, kas spirāles veidā vijās apkārt stumbram.

No ēnas iznāca trešais vīrs. Tas bija mednieks ar harpūnu.

-    Tas esmu es. Tīģeris.

-    Tu neguli?

-    Nē, es domāju par to, kurš mums izbēga.

-    Neuztraucies, šefs būs apmierināts.

-    Ne jau par to…

-    Kas tad par lietu, Tīģeri?

-    Man nepatīk atstāt aiz sevis drupačas. Tas ir netīrs darbs.

Abi pārējie skaļi iesmējās, tomēr Tīģera teiktais viņus bija padarījis

tramīgus. Sāka snigt aizvien stiprāk. Tīģeris paklauvēja pa viena sarga pauri.

-    Tuk, tuk… Tev nav cepures?

-    Nē, man nav cepures.

-    Kur tad tā ir?

-    Es to pazaudēju.

Tīģeris piecēlās. Viņš piegāja pie kastēm un sāka pa tām klauvēt ar savas harpūnas kātu.

-            Eu, mēs tur iekšā neguļam! viņš nodārdināja. Nekādas gulēšanas! Mēs visi domājam par Mitčonkuli, kurš jau pēc dažām dienām par mums visiem parūpēsies.

Tagad visi trīs mednieki smējās. Tas, kurš bija pazaudējis cepuri, skaļi  ieaurojās:

-            Pagaidām jūs tur labi atpūšaties savās kastēs… Bet šitā skaistā dzīve drīz būs galā!

Tobijam šķita, ka vienlaikus ar sniegu, kas plānā kārtiņā pārklāja zēna augumu, apledotu arī viņa sirds. Viņš bija atgūlies tumsā triju soļu attālumā no medniekiem. Neviens vārds no viņu sarunas Tobijam nebija palicis nesadzirdēts.

Pirms stundas Tobijs bija pielavījies karavānai, lai nočieptu dažus siltākus apģērba gabalus. Viņš bija atradis biezu vesti un šņorzābakus, kurus viens no vīriem bija novilcis, dodoties pie miera. Zēns ar savu laupījumu neuzkrītoši lavījās projām, kad piepeši pārsteidza trīs sargus sarunājamies.

Viņš pienāca tiem tuvāk. Jā, tagad vairs nebija šaubu. Karavāna pārvadāja saķertos Plikadīdas. To bija deviņi gabali. Pavisam droši, ka tie bija visi zāles iedzīvotāji, kuri bija pazuduši kopš pērnā pavasara. Izdzirdis

pieminam Džo Mitča vārdu un Tīģera draudus, Tobijs piespieda seju mizai, lai nesāktu kliegt.

Viņš iedomājās šo miermīlīgo un tagad sagūstīto un kastēs iespundēto būtņu izmisumu. Ko gan viņi sajuta, izdzirdot klaudzienus pa kastēm un nejauko aurošanu? Un, pat ja viņiem izdotos izbēgt, ko gan viņi iesāktu ziemā, sniegā, šajos Koka plašumos?

Nabaga mazie ļaudis!

Jūs visus samals miltos, turpināja Tīģeris, kurš tagad bija uzrāpies un nostājies uz kastēm. Jūs samals miltos citu pēc cita!

Tad Tīģeris apklusa. Viņš sajuta kaut ko pie savas kreisās kājas. No cauruma kastē bija izlīdusi maza roka, kas satvēra viņa potīti.

Mēģinot atbrīvoties no tās tvēriena, viņš zaudēja līdzsvaru. Kāda cita roka no blakuskastes satvēra viņa labo kāju. Tīģeris iebļāvās tā, it kā pēkšņi būtu zaudējis prātu, un nostiepās visā augumā uz kastēm.

Viņa biedri steidzās šurp no visām pusēm. Situācija atgādināja ļaunu murgu. No visām pusēm stiepās rokas, kas bija ieķērušās Tīģera drēbēs, matos, satvērušas viņu aiz jostas. Mednieks šausmās kliedza, jo bija gluži kā pielīmēts pie kastēm. Pārējie mednieki, kurus bija pamodinājusi šī jezga, centās ar varu atraut no tām savu biedru. Viņš tika raustīts un purināts, citi sita pa kastēm, kurās gulēja ieslodzītie Plikadīdas. Gūstekņiem visiem vienlaikus atlaižot rokas, mednieki, kuri no visa spēka rāva Tīģeri aiz drēbēm, kopā ar savu biedru aizmeimuroja un atsitās pret mizas izcilni. No tā augšas atdalījās sniega blāķis un pārklāja visus.

Tobijs to visu vēroja ieplestām acīm un no prieka klusi pie sevis smējās. Kā gan viņš bija varējis aizmirst, cik drosmīgi un stipri ir viņa draugi? Nabaga mazie, neaizsargātie cilvēciņi! Nabaga bezspēcīgie upuri! Nē! Viņiem nebija vajadzīgs Tobija žēlums. Viņi visi kā viens bija cienījami cīnītāji, kuri savā dzīvē jau bija sastapušies ar daudz bīstamākiem pretiniekiem nekā Tīģeris un viņa rokaspuiši.

Viņi bija gatavi cīņai.

Tobijs atkāpās un nozuda naktī.

Slēpnis. Lūk, kas viņam bija jāsagatavo. Slēpnis, kurā patverties, lai atbrīvotu ieslodzītos. Sniegs un aukstums viņam tagad bija vienaldzīgi… ja zāles ļaudīm izdosies izbēgt, gan jau viņi spēs dzīvi atgriezties savā pļavā. Ziema vismaz ir godīgs pretinieks.

Tobijs traucās pa sniegu uz priekšu. Vītņveida celiņš bija šaurs, bet tas skaidri iezīmējās uz stumbra. Apmaldīšanās viņam nedraudēja. Zēnam bija padomā plāns, un viņam bija krietni jāapsteidz procesija, lai to realizētu. Viņš bija aši uzrāvis mugurā ādas vesti un uzvilcis zābakus. īsajās biksēs, kas sniedzās līdz ceļiem, no kamenes kažoka pašūtajā cepurē un ar šaujamo caurulīti makā uz muguras viņš izskatījās visai neparasts. Tā viņš soļoja pret vēju un sniegu pa šauro Koka stumbrā izgrebto dzegu.

Šis vītņveida celiņš bija tapis pēdējos gados veiktajos lielajos būvdarbos. Koka mizā iecirsts, ceļš spirāles veidā vijās apkārt stumbram līdz pat pirmajiem zariem. Pateicoties tam, bija iespējams ātri pārvadāt visus saķertos Plikadīdas. Tie, starp citu, arī paši bija tikuši izmantoti vītņu celiņa grebšanas darbos. Šie būvdarbi bija saglabājušies ļaužu atmiņā kā paši bīstamākie. Katru dienu tukšumā ievēlās daži Plikadīdu izcelsmes strādnieki, kuri izmisīgi centās uz vertikālā stumbra noturēt līdzsvaru.

Soļojot pa dzegu uz priekšu, Tobijam likās, ka sniegs izstaro vieglu gaismu. Nakts bija skaidra, un viņa kājas vēl negrima baltajā paklājā.

Pēc divu stundu kāpiena augšup Tobijs apstājās. Tas bija bīstams pagrieziens. Kāds mizas gabals bija atplīsis un iestrēdzis virs celiņa aptuveni piecu milimetru augstumā. Uz tā bija sakrājies sniegs. Iespējams, pietika ar vienu vienīgu kājas spērienu, lai šis mizas blāķis nogāztos pāri ceļam.

Tobijs rāpās augšup pa stāvo sienu, lai nokļūtu virs dzegas. Viņa mērķis bija pāršķelt karavānu uz pusēm. Viņš nogāzīs blāķi pirms kamanām, kurās ieslodzīti atradās viņa draugi. Tad Tobija rīcībā būs pietiekami daudz laika, lai viņus atbrīvotu.

Pastiepis uz priekšu kājas pēdu, viņš pataustīja šaubīgo mizas gabalu. Tas nedaudz sakustējās. Vajadzēja vienīgi, lai šīs lamatas izturētu līdz rītam un nenogāztos lejup pirms laika.

Itin kā sadzirdējis Tobija vēlēšanos, sniegs nedaudz aprima.

Tobijs iekārtojās tieši virs tās vietas, kur bija paredzējis realizēt savu plānu. Savilcies kamolā un apķēris ar rokām ceļgalus, viņš gaidīja.

Viņa domas vispirms atgriezās pie Mēness Sejas un Žalama. Doma par to, ka tie abi šobrīd atrodas pļavā, sniedza Tobijam mierinājumu. Tagad, kad ir uzsnidzis, viņi varēs izgatavot sniega dēlīšus, un tas paātrinās viņu atgriešanos. Tā būs gara slidināšanās līdz pat mājām.

Pļava bija ideāli piemērota vieta ceļošanai ar dēlišiem.

Pērnziem Tobijs bija pavadījis astoņas dienas sniegā kopā ar Mēness Seju un Ilaiju. Viņi visi kopā bija devušies uz aizsalušajiem dīķiem zvejot zilspāru kāpurus.

Tās bija tīkamas atmiņas. Pār sniegiem klāto zālienu bija spoži spīdējusi saule. Un viņi ar dēlīšiem pie kājām slīdēja pavisam baltā pasaulē.

Viņi jau bija pavadījuši lielāko ziemas daļu, paslēpušies savās vārpās, un tagad piepeši atradās šajā bezgalīgajā gaišumā.

Mēness Seja laidās lejup pa nogāzēm ar augstu paceltām rokām un skaļi kliegdams. Aiz viņiem irdenajā sniegā palika sliedes. Ilaija uzsmaidīja Tobijam, kurš viņu pagaidīja, ja kāpiens bija pārāk stāvs.

Ziemas zvejas laikā uz ledus kurināja lielus sārtus. Tā bija iespējams izdedzināt caurumu, un remdenajā ūdenī salīda kāpuri. Zilspāres ir pavisam mazas, zili melnas spāres. To kāpuri zem ūdens atrodas vairākus gadus. Jāzvejo ir paši jaunākie kāpuri, jo to gaļa ir saldāka un mīkstāka.

Tobijs atcerējās dažus brīžus, ko viņi bija pavadījuši kopā ar Ilaiju, tupot ar ceļiem uz Iedus. Dēlīšus viņi bija iesprauduši sniegā pavisam netālu. Mēness Seja otrā dīķa pusē uzmanīja uguni. Ilaija sacīja savam brālim:

-    Netraucē mūs.

Ja Tobijs ielūkotos Ilaijas acīs, ar to būtu pieticis, lai saprastu, ko nozīmēja šis "mūs". Ilaija bija iemīlējusies. Tobijam tas būtu bijis jānojauš. Kādēļ viņš izlikās neko neredzam?

Tagad, par to domājot, Tobijs pats sev atzinās, ka varbūt viņš bija vēlējies atsaukt atmiņā aizmirstās izjūtas. Lai viņas klātbūtnē piedzīvotu mirkļus, kurus uz visiem laikiem bija nolēmis izdzēst no savas atmiņas Elišas nolaistos plakstus un klusuma brīžus starp viņiem.

Nemanāmi abiem pielavījās Mēness Seja, satvēra Ilaiju aiz kājas un smiedamies vilka pa ledu. Viņa dusmās skaļi kliedza.

No tāluma viņi droši vien izskatījās kā trīs niecīgi putekļi pie mazītiņa īgunskura uz lielas, atvērtas plaukstas.

Tobiju pamodināja slāpētu balsu troksnis. Apjukumā viņš spēji pieēca kājās. Kur viņš atradās? Tad Tobijs atcerējās par slēpni un plānu. Ziņa deguns bija pavisam auksts, un matos tam bija sasalis sniegs.

-    Lūk, arī viņi… zēns teica pats sev.

Nācēju bariņš vēl atradās vairāku centimetru attālumā no pagrieiena. Tobijs noslīdinājās līdz vietai, no kurienes viņš varēja iedarbināt imatas, ko bija viņiem izgudrojis.

Pirmie mednieki jau gāja viņam garām. Viņi soļoja klusēdami. Aiz tiem lēni vilkās pārējie. Dzega bija šaura. Lai tiktu garām, viņiem nācās piespiesties pie stāvās sienas. Visbeidzot Tobijs ieraudzīja arī vīru vilktās kamanas. Visas kastes joprojām atradās savās vietās. Sagaidījis īsto brīdi, zēns ar papēdi no visa spēka uzsita pa mizas bluķi.

Nekas.

Nenotika pilnīgi nekas.

Miza pat nesakustējās.

Viņš iespēra pa to vēlreiz. Tas tagad bija vienas sekundes jautājums. Zēns sāka drudžaini dauzīt mizas gabalu. Veltīgi.

Tobijs uzrāpās uz mizas gabala, lai noskatītos, kā karavāna aiziet viņam garām. Plāns bija cietis neveiksmi. Zēns nometās uz ceļiem, neapzinoties briesmas, kas apdraudēja nedrošās laktas līdzsvaru.

Viņam apkārt sāka snigt milzu pārslām.

Pirms kastes nozuda ceļa līkumā, Tobijs paspēja ievērot, ka elpošanai paredzētie caurumi tajās bija aizbāzti. Tīģeris sava lielā pārdzīvojuma iespaidā bija devis pavēli to izdarīt, lai neatkārtotos iepriekšējās nakts notikumi. Deviņi gūstekņi elpoja ar grūtībām.

Tobijs ievēroja pirkstu, kam bija izdevies izspraukties cauri mazākās kastes dēlīšiem. Šis skats viņam sagādāja lielas ciešanas. Bet viņš nezināja pašu ļaunāko.

Šī mazā roka. Šī mazā, nosalusī roka, kas bija izspraukusies cauri kastes dēļiem, piederēja Mēness Sejai. Jā, puisēns neatradās tur lejā, pļavā, un viņš neslīdēja ar dēlīšiem pa sniegu, šķeļot gaisu, laizdamies pa piesnigušajām nogāzēm. Viņš atradās šeit, sarāvies čokurā savā kastē un norūpējies par vecā Žalama, kurš atradās blakuskastē, veselību.

-    Jūs varat izturēt?

Vecais vīrs neatbildēja uzreiz:

-    Es turos.

Tad Mēness Seja izdzirda apslāpētu nogruvuma troksni, kas atbalsojās tālēs. Kamanas apstājās. Kāds aizskrēja skatīties, kas noticis. Sniegs kraukšķēja zem viņa kājām.

Vīrietis atgriezās aizelsies.

-            Tas bija līkumā, kam mēs nupat izgājām cauri. Mums palaimējās. Viens mizas blāķis nogāzās zem sniega svara.

-    Vai ceļš tagad ir aizšķērsots?

-    Nē, tas nogāzās lejā aizā.

6 Seldoru garnizons

Senākos laikos, kad Seldoru ferma pamodās zem sniega, meitenes jau līdz ar pirmajiem saules stariem bija laukā no mājas. Abas nesa kāds no brāļiem. Mija un Maī viņiem pretojās, bet zēni bija pietiekami spēcīgi, lai neļautu meitenēm izbēgt. Cieši turot māsas rokās, viņi soļoja uz priekšu, līdz bija iegrimuši sniegā līdz augšstilbiem. Vēsā rīta pirmajā gaismā varēja redzēt, ka viņu siltie ķermeņi nedaudz kūp.

Pagājuši vēl mazliet tālāk, viņi iemeta naktskreklos tērptās māsas biezajā, baltajā sniega masā, kurā meitenes pazuda gandrīz vai līdz matu galiem. Viņas kliedza un valdījās, lai nesmietos.

Senākos laikos, kad Seldoru ferma pamodās zem sniega, no mājas iznāca noskaitusies mamma, kura bija pikta, redzot, kā no paaudzes paaudzē tiek pārmantotas šīs barbariskās tradīcijas. Viņa iznesa tvaikos sakarsētus dvieļus, ar kuriem berzēja meitenes, vienlaikus rājot zēnus.

"Sniega vannas padara meitenes rātnas" šo izteicienu lietoja jau trešā Aseldoru paaudze.

Šī no Aseldoru ekscentriskā vectētiņa mantotā tradīcija uzjautrināja visus, izņemot vienīgi Aseldoras kundzi, kura nesmējās nemaz.

Senākos laikos, kad Seldoru ferma pamodās zem sniega, ģimene uz vairākām dienām atlika malā visus darbus. Viņi izņēma no pieliekamā circeņa stilbus, kurus cepa uz iesma kamīnā. Viņi dzēra siltalu un ēda medus kūkas.

Senākos laikos, kad Seldoru ferma pamodās zem sniega, viņi pie loga muzicēja un klausījās… Sniegota lauka akustika ir ļoti tīra un noslēpumaina. Vislabākā muzicēšana bija naktīs.

Senākos laikos, kad Seldoru ferma pamodās zem sniega, viņi klusībā vēlējās, lai visa dzīve būtu tāda, kādi bija šie pirmā sniega rīti.

Bet tagad fermā viss bija mainījies.

Pagalms slīga dubļos, kurus bija izmīņājuši karavīru zābaki. Šķūnīši un klētis bija pārtapuši guļamtelpās un ēdnīcās. Sniegs bija netīrs. Visās malās skanēja skaļas balsis. Mazliet tālāk laputu mazuļiem domātie aizgaldi bija pārtapuši par gūstekņu ieslodzījuma kamerām. Lūk, kāda

šajā rītā izskatījās Seldoru ferma. Šīs bija kazarmas, kurās ievietoja sagūstītos Plikadīdas pirms viņu transportēšanas uz augšējām kolonijām.

-       Gūstekņu būdas šobrīd ir tukšas. Mēs pašlaik gaidām ierodamies karavānu.

Leo Blīss bija ieradies Zemajos Zaros pagājušajā naktī pēc tam, kad bija šķērsojis visu Koku. Šobrīd viņš klausījās kāda padotā skaidrojumos.

-   Viņi ir aizkavējušies ceļā, šodien ir 20. decembris, bet…

-  Aizveries, atbildēja Leo Blīss.

Viņš skatījās uz mizā izgriezto lielā Seldoru nama fasādi. Leo stāvēja nekustīgi. Visi gaidīja, kāda būs viņa reakcija. Leo iedvesa bailes.

Ikvienam bija zināms viņa dzīves stāsts. Sākot jau ar to, ka, vēl pavisam mazam esot, viņa tēvu pie Lielās robežas bija nogalinājuši Plikadīdas. Pēc tam arī paša Leo stāsts viņa dzīve, kurā atriebības alkas ar gadiem bija kļuvušas par apsēstību.

Garnizona komandieris Garriks, ievērojis Leo interesi par fermu, sadūšojās paskaidrot tuvāk:

-    Šī ir bijusī Aseldoru ģimenes māja, jūs jau zināt, ka…

-    Aizveries! Leo atkārtoja. Es tev neko nejautāju.

Šīs mājas vēsture Leo nebija sveša. Laikā, kad viņi ierīkoja kazarmas, šeit tiešām bija dzīvojusi kāda ģimene. Un šī bija tā pati māja, kurā viņš bija ieradies pēc Elišas.

Šajā brīdī viņš piepeši ievēroja mājas skaistumu. Biezās rētas koksnē liecināja par ēkas senumu.

Garām aizslīdēja kāda ēna. Tas bija kādas jaunas sievietes siluets, viņai rokās bija spainis. Apgājusi ap stūri, viņa steigšus nozuda mājā.

-    Tā ir Aseldoru meita, jūs zināt, ka…

-    Es zinu, asi noskaldīja Leo.

To sakot, viņš bija pārlaidis ar roku pār bumerangiem sev uz muguras, un ar to pietika, lai ap viņu iestātos pilnīgs klusums.

Aseldoru ģimene bija izvēlējusies palikt dzimtajās mājās tad, kad bija konfiscēta visa viņiem piederošā zeme. Viņiem bija piedāvātas citas fermas augstāk Kokā, bet Aseldori bija atteikušies. Karavīri pret viņu klātbūtni senatnīgajās sienās izturējās saprotoši. Ģimene pārtika no tā, ko nomedīja vai salasīja mežā.

-            Man nepatīk, ka viņi ir palikuši te, sacīja Leo. Viņi nedrīkst traucēt mūsu darbu.

-            Viņi netraucē, atbildēja kāds kareivis. Agrāk viņi muzicēja, bet Džo Mitčs apmēram pirms gada to viņiem aizliedza.

-    Vai tas bija skaisti?

Vīrietis neatbildēja. Vai tad viņam bija tiesības atzīties, ka šī mūzika lika viņa acīs saskriet asarām?

-            Viņi, iespējams, gribēs nākt palīgā Plikadīdām, sacīja Leo Blīss. Šī ģimene ir labi jānovēro.

-      Māja tiek pārmeklēta katru vakaru un trīs reizes nedēļā arī pa dienu, neparedzamā laikā.

Leo Blīss neizskatījās īpaši pārliecināts. Viņš bija īsts baiļu perfekcionists. Viņš zināja arī to, ka Aseldoru dēls Mano bija dezertējis un ka viņa vārds atradās zaļajā sarakstā.

-    Un naktīs? Pārmeklējiet māju arī naktīs! Tā ir pavēle.

Tajā pašā dienā Leo Blīss devās projām.

ļaunā sieviete, kas ar spaini rokā nule kā bija ienākusi mājā, aizvēra aiz sevis durvis un atspiedās pret tām ar muguru. Tā bija Maī Aseldoru vecākā meita.

-    Es vairs to nevaru izturēt, viņa klusi sacīja.

Maī noslaucīja seju piedurknē, paņēma spaini un aiznesa to pie krāsns. Tad viņa sāka runāt skaļāk:

-      Es esmu šeit. Viss ir kārtībā. Sāka snigt. Sniegs ir ļoti balts. Brīžiem spīd arī saule. Onessas pusē zēni atrada mušas kāpuru. Vienu daļu viņi iemarinēja medū. Pārējo mēs šovakar ēdīsim vakariņās. Vecāki arī jau ir ceļā. Pēc stundas viņi būs klāt.

Istabā neviena nebija. Ar ko gan viņa sarunājās šādā iedrošinošā balsī? Tad viņa paņēma spaini un ielēja tā saturu katlā, kas karsējās uz uguns.

-      Es izkausēšu sniegu, sacīja Maī. Es gribu nomazgāties. Man salst.

Bija savādi dzirdēt jauno sievieti aprakstām katru veikto kustību.

Kad mazliet vēlāk pārradās Aseldoru vecāki, viņi uzsāka tieši šo pašu spēli.

-      Mēs esam pārnākuši, sacīja tēvs. Es velku nost kurpes. Uz mammas lakata ir sniegs.

Tas izklausītos smieklīgi, ja vien viņa balsī, to sakot, nebūtu tāda maiguma.

-       Mo un Milo nāk aiz mums, Aseldoru tēvs turpināja. Viņi ir klāt. Tagad viņi nāk iekšā. Mo galvā ir tā cepure, kas man nepatīk.

-       Mēs ilgi bijām projām, turpināja vecākais brālis Milo. Bet nu esam atpakaļ. Mēs vairs nekur neiesim. Man somā ir mušas kāpurs un viena sēne. Mo uzlika sēni uz galda. Maī paņēma nazi, lai viņam palīdzētu.

Mo un viņa māsa tiešām rīkojās tā, kā aprakstīja Milo. Un Mo galvā bija veca, noskrandusi cepure. Maī sāka griezt sēni lielos gabalos katrs no tiem bija dūres lielumā.

Aseldoru tēvs iegāja blakusistabā. Pēc neilga šaubu mirkļa Mo, jaunākais no brāļiem, viņam piesardzīgi sekoja.

Tēvu viņš atrada meiteņu istabā.

Tas, ko sauca par "meiteņu istabu", patiesībā bija pieliekamais kambaris. Kopš mazā māsa Mija bija devusies projām, šī vairs nebija meiteņu istaba. Maī tagad viena pati gulēja dzīvojamā istabā blakus kamīnam.

Aseldoru tēvs tobrīd pārvietoja prāvu sienāža šķiņķa gabalu, kas karājās pie meiteņu istabas griestiem. Mo ienāca istabā, aizvēra aiz sevis durvis un piegāja viņam klāt.

-     Ko tu gribi, dēls?

-            Tēti, mums ir jādodas projām. Mēs šeit nosmaksim. Mums ir jāatstāj Seldora.

-    Visiem?

-    Jā, Mo atbildēja.

-    Tu zini, ka mēs nevaram visi no šejienes aiziet.

-    Es saprotu šīs ir tava tēva mājas.

-            Man nospļauties, ka šīs ir mana tēva mājas. Ne jau manis dēļ mēs nevaram doties projām. Tu zini, ko es gribu sacīt. Ja man būtu tāda iespēja, tad es jau sen jūs būtu aizvedis labi tālu no šejienes.

-    Vai tas ir viņa dēļ? Mo vaicāja.

-    Jā, tas ir viņa dēļ.

-     Mēs varam viņu aizvest. Man ir viena ideja.

Tajā brīdī istabā iebrāzās Milo.

-    Nāciet jūs arī paskatīties, viņš sacīja.

Tēvs un brālis lūkojās uz Milo.

-     Nāciet tūlīt! viņš uzstāja.

Tad viņi pameta visu iesākto un sekoja tam.

Maī stāvēja pie loga, un rokā viņai bija uz pusēm pārlocīta lapa.

-    To nupat iebāza pa durvju apakšu. Paskatieties.

-    Atkal… Mo noteica.

Viņš paņēma vēstuli un pasniedza to brālim.

Uz vēstules lieliem burtiem bija rakstīts "Meitenei".

Milo atlocīja papīru un skaļā balsī lasīja:

-    "Atnāciet pusnaktī aiz laputu aizgaldiem…"

-    Es aiziešu un pārgriezīšu viņam rīkli, Milo sacīja māsai.

-     Beidz, Milo! Izlasi turpinājumu.

-    "Es vēlos jums palīdzēt. ES ZINU."

Tēvs izrāva vēstuli viņam no rokām un klusi pārlasīja.

"ES ZINU."

Ikvienā citā ģimenē kāds būtu pavaicājis: "Ko tad viņš zina?", bet Aseldoriem tas pat neienāca prātā. Šeit viņi labi zināja to, ko neviens, pilnīgi neviens nedrīkstēja zināt.

Aseldoru tēvs aizlocīja vēstuli. Tā, kā jau parasti, nebija parakstīta.

Jau vairākus mēnešus Maī saņēma vēstules, kas bija adresētas "meitenei". Viņas tēvs sākumā dažas bija pārtvēris un noslēpis, bet Maī Aseldora bija uzgājusi zem tēju kastītēm nobēdzināto vēstuju sainīti.

-     Kas tas ir, tēti?

-    Tās ir… vēstules.

-     Kam? vaicāja Maī.

-    Tur ir rakstīts "Meitenei".

Aseldoras kundze, kura zināja par vēstulēm, bija tikpat apmulsusi kā viņas vīrs.

Tad Maī jautāja tēvam:

-     Vai tu esi tā meitene?

-     Es… Es domāju, ka tās ir adresētas tavai mātei…

Galantums reizēm ir visai noderīga lieta. Aseldoras kundzi par jaunu meiteni gluži vairs dēvēt nevarēja. Jā, viņa vēl bija gana jauna un joprojām ļoti skaista, bet savus sešdesmit piecus gadus slēpt necentās.

Maī izlasīja visas vēstules. Visas kā viena bija ļoti kvēlas un ļoti neveiklas. Tajās bija aprakstītas viņas acis zilas kā mušas, viņas mati, kas atgādināja nūdeles. Vārdu sakot, īsts dzejnieks…

Dažās vēstulēs viņa bija uzaicināta uz satikšanos. Dažas bija pilnas ar skaitļiem. Autors tajās uzskaitīja savus iekrājumus, un vēstules beigās ar sarkanu krāsu bija pasvītrota kopējā summa. "Kā redzat, jaunkundz, mani varētu nosaukt par diezgan bagātu, un tas nebūt nenāk par ļaunu."

Vēstules turpināja pienākt. Maī uz tām ne reizi neatbildēja.

Saprotams, ka jaunā sieviete nemaz nebija tik vienaldzīga, kā izrādīja. Ja jums ir divdesmit gadu, ja jūs joprojām dzīvojat kopā ar saviem brāļiem un vecākiem un ja esat pieredzējusi, ka drosmīgs jauneklis aizved sev līdzi jūsu māsu, tad kādu mazumiņu emociju jūsos izraisītu pat lielas blakts uzaicinājums uz vakariņām.

Aseldoru jaunākā meita Mija bija devusies projām no mājām jau pirms vairākiem gadiem. Pēc viņas bija atnācis kaimiņš Lekss Olmehs no Zemajiem Zariem. Tas viss notika vienas nakts laikā. Tagad viņi slepenībā dzīvoja kaut kur ļoti tālu kopā ar Olmehu vecākiem.

Nedz Aseldora kungs, nedz arī kundze nenožēloja šo notikumu, pat ja reizēm apraudājās pēc savas maziņās. Mija jau sen bija pierādījusi savu mīlestību pret Leksu, bet Lekss bija pierādījis savu drosmi un pieķeršanos viņai. Visa ģimene zināja, ka Mija ir daudz laimīgāka Leksa rokās nekā Seldoras mūros.

Bet Maī noslēpumainais pielūdzējs gan neizraisīja tādu pašu uzticēšanos. Vai tad Aseldoru vectēvs nebija savām meitām sacījis: "Āksts nenogalina, bet piesargieties viņš meklēs iespēju jūs apprecēt…"? Un vēstuļu autors bija pieskaitāms tieši ākstu kategorijai.

-    Šonakt pusnaktī es iešu, sacīja Maī.

Viņai nepavisam nebija viegli pārliecināt ģimeni par savu lēmumu, Milo staigāja pa istabu no viena stūra uz otru. Mo asināja medību dunčus. Vecāki atzina, ka pēdējā vēstule slēpa sevī draudus un ka par to vajadzētu uzzināt ko vairāk.

Satumsa ļoti agri. Viņi nogaidīja, līdz mājas pagalmā vairs nebija j dzirdams soļu troksnis.

-    Nu re, tēvs sacīja, nolūkojoties pa logu.

Tad viņš aizlika plānu koka plāksni priekšā loga rūtij, lai to nosegtu. Mo noņēma katlu no krāsns un uzlēja ūdeni ugunij.

Mēs izdzēšam ugunis. Mo noņēma zupas katlu. Mēs nākam.

Joprojām šis dīvainais ieradums skaļā balsī aprakstīt katru kustību… Maī izdzēsa visas lampas, atstājot uz galda degam vienu vienīgu sveci. Abi brāļi pietupās un izvilka plāksni no krāsns dibena.

Nāc, tagad ir nakts, tu vari nākt laukā, Mano.

Bija pagājuši trīs gadi, kopš Mano Aseldors dzīvoja, noslēpts aiz krāsns. Jau trīs gadus viņa acis nebija skatījušas dienas gaismu. Jau trīs gadus Mano iznāca no aizkrāsnes tikai naktī, mazliet pagrozījās pa māju, nomazgājās, paēda un atgriezās savā piekvēpušajā būcenī, pirms atausa rīta gaisma.

Viņš tur bija noslēpies toreiz, kad kopā ar Tobiju Lolnesu izbēga no Džo Mitčam piederošās teritorijas. Šajā slēptuvē viņam bija paredzēts uzturēties ne ilgāk kā dažas nedēļas, bet kareivju ierašanās un apmešanās fermas tuvumā iedzina viņu lamatās. Visas izejas no garnizona tika novērotas, māju pārmeklēja, un Mano vārds atradās zaļajā Kokā vismeklētāko cilvēku sarakstā.

Zēnam, kurš izlīda no aizkrāsnes, bija naktstaureņa skatiens un nokvēpuši vaigi. Viņš izstaipīja kājas un rokas. Izskatījās, ka viņš būtu pamodies no ilgas ziemas guļas.

-    Vienu brīdi es jūs vairs nedzirdēju, viņš teica.

-            Mēs taču tevi brīdinājām, Mano, atbildēja māte, apņemot viņu ar abām rokām. Mums uz pāris stundām bija jādodas projām, lai sameklētu kaut ko ēdamu. Mēs tevi nepametīsim.

-    Es jūs nedzirdēju, Mano atkārtoja.

Milo uzlika roku viņam uz skausta.

-            Mēs tevi dabūsim laukā no šejienes, viņš apsolīja jaunākajam brālim.

-    Jūs aizgājāt…

-            Nē, Mano, mēs vienmēr atgriežamies. Tiklīdz mēs pārnākam, tā runājam ar tevi.

-    Izmanto nakti, sacīja tēvs. Naktīs viņi nekad šeit nenāk.

Skatoties, kā Mano ēd, viņi tam vēlreiz izstāstīja visu, kas pa dienu bija

noticis. Pēc tam iestājās klusums.

Mano pašam nebija ko stāstīt. Nekad.

Maī gāja gar mājas sienu. Viņai būtu paticis, ja sniegs mazliet gurkstētu zem kājām, tad viņa būtu dzirdējusi nācēju soļus, bet viņa gāja pa melnu dubļu zupu. Meitene šķērsoja celiņu, pagāja garām dzīvžogam un iznāca vietā, kur kādreiz bija bijis sūnu dārziņš.

Šajā dārzā savulaik varēja atrast trīsdesmit dažādu veidu ložņājošās sūnas. Viena šķirne ziedēja tieši Jaungada dienā, no otras varēja iegūt mazas, gardas pupiņas, vēl citai bija karameļu smarža. Tagad miza šajā vietā bija nokasīta, un bijušā dārza vietu pamazām pārņēma ķērpju puduri.

Beidzot Maī bija nokļuvusi līdz aizgaldiem un pagājusi dažus soļus gar žogu.

-    Apkārt griezties!

Maī pagriezās pret balsi, kas bija devusi pavēli. Viņu apžilbināja pretī pavērstās laternas gaisma.

-     Ko jūs šeit darāt?

Maī acis pamazām aprada ar gaismu. Viņai izdevās saskatīt kādu seju. Tas bija garnizona komandieris Garriks.

-    Jums nav tiesību staigāt apkārt nakts laikā, vīrietis piebilda.

Pietika paskatīties uz komandieri, lai Maī saprastu, ka tas ir viņš.

Visu vēstuļu autors bija Garriks. Tagad Maī atcerējās arī dažus neatlaidīgus skatienus, kas viņu pavadīja, šķērsojot fermas pagalmu. Attopoties viena pati aci pret aci ar Garriku, viņa būtu gribējusi aizbēgt no šīs vielas, bet Maī bija jāatklāj, cik daudz viņš patiesībā zina…

-     Labvakar.

Šim vārdam viņa izvēlējās savu saldāko un pieglaimīgāko, savu mūziķes balsi.

Garriks nolaida lejup gaismekli.

-    Es izgāju nedaudz pastaigāties, viņa sacīja.

Garriks joprojām neko neteica. Reti kurš vīrietis būtu bijis spējīgs sakarīgi izteikties skaistules Maī klātbūtnē, kura stāvēja ar savu gaišo kažokādas apkakli ap pleciem, atspiedusi muguru pret būri un ieķērusies režģos ar dūraiņos ietērptajām rokām.

Viņa lūkojās zemē kā no mājām aizlavījies, pieķerts bērns un tikai retumis pacēla augšup skatienu, lai cieši ielūkotos Garrika acīs. Katrs skatiens lika viņam solīti atkāpties. Viņš bija neprātīgi iemīlējies.

-    Jums nekas nav sakāms? viņa vaicāja.

Viņš klusībā pavalstīja mutē dažus nedzirdamus vārdus, līdz beidzot atskanēja:

-    Tu vēl atnāksi?

-    Varbūt, ja jūs man pateiksiet, kas jums man ir sakāms.

-    Ak…

Garriks zināja, ka uzņemas nopietnu risku. Viņš bija atklājis Mano slēpšanos Aseldoru mājā. Viņam par to bija jāziņo Leo Blīsam. Klusējot viņš riskēja ar savu dzīvību. Bet Maī elpa, ko viņš izdzirda sev līdzās, pārliecināja viņu par savas rīcības pareizību.

-    Atnāc satikties ar mani rīt, viņš teica.

Tajā pašā mirklī nakts tumsu pāršķēla medību ragu skaņas. Kāda balss nokliedza:

-    Lūk, kur viņi! Viņi ir klāt! Pēdējā karavāna ir ieradusies!

Garriks paspēra soli virzienā, no kura atskanēja kliedzieni. Maī metās

viņam nopakaļ.

-    Pasakiet, ko jūs gribējāt teikt.

Visās malās iedegās lāpugunis. Garriks juta, ka Maī rokas satver viņa mēteli. Viņš gribēja atbrīvoties no tām. Viņas tvēriens bija ciešs. Šajā naktī modās augšā viss garnizons.

-    Sakiet man, lūdzās Maī.

-    Atgriezieties mājās.

-    Lūdzu…

Garriks apstājās. Tad viņš klusi nomurmināja:

-    Jūsu māja… Tagad to pārmeklēs arī naktī.

Maī atlaida kažoka spalvu kumšķi, ko bija satvērusi. Garnizona priekšnieks atkārtoja:

-    Atnāciet rīt.

Maī skriešus metās atpakaļ uz fermu. Viņa bija pieliekusies, lai vīri, kas soļoja būru virzienā, viņu nepamanītu. Kareivji savā starpā sarunājās:

-            Deviņi gabali. Šis ir pēdējais pievedums. Plikadīdas šeit tiks turēti trīs dienas.

Atgriežoties viesistabā, Maī pārlaida skatienu vispirms vecākiem, tad Mo un Milo un visbeidzot pagriezās pret Mano. Viņa neuzdrīkstējās sākt runāt. No viņas elpas strauji cilājās kažokādas apkakle. Visbeidzot meitene izdvesa:

-            Viņi tagad pārmeklēs māju arī naktīs. Tu vairs nevarēsi naktīs nākt laukā, Mano.

Mano kādas desmit sekundes klusēja un tad izgrūda nebeidzami garu kaucienu, kas pāršķēla nakts tumsu.

Visi kareivji, kuri gaidīja Plikadīdu karavānas ierašanos, izdzirdot šo kliedzienu, skriešus metās Seldoru mājas virzienā. Izlauzuši durvis, viņi iebrāzās lielajā viesistabā.

Viņu acīm pavērās savāda izrāde. Vecākais Aseldoru dēls Milo gulēja zemē istabas vidū. Māsa slaucīja viņa pieri ar mitru drānu. Vecāki tupēja dēlam blakus, nometušies uz ceļiem, un viņa brālis Mo pūta krāsnī uguni.

-    Viņš pakrita, atvainojoties sacīja tēvs.

-    Viņš nokrita, sacīja māte, un viņas acis bija saraudātas sarkanas.

Visa māja tika rūpīgi pārmeklēta. Garriks stāvēja durvīs, sakrustojis rokas aiz muguras.

Tonakt viņi neko neatrada.

Mano, sarāvies čokurā, gulēja aiz krāsns dibensienas.

7 Zemie Zari

Leo Blīss allaž ceļoja tikai vienatnē. Viņš ēda vienatnē. Viņš gulēja viens. Viņš dzīvoja viens. Vienīgais cilvēks, kura klātbūtni viņš spēja pieciest, bija uzticības persona Minoss Arbains.

Arbains bija pievienojies Leo cīņas pret Plikadīdām pašā sākumā.

Vīrietis bija stādījies priekšā kā viņa tēva EL Blīsa draugs. Arbains ienīda zāles ļaudis, kuri bija EL Blīsu nogalinājuši. Tādēļ viņš gribēja palīdzēt Leo aizstāvēt Koku pret Plikadīdu draudiem.

Arbaina naidam bija vēl arī cits iemesls. Viņš jutās vainīgs. Jo tieši viņš bija pierunājis El Blīsu doties piedzīvojumā, kas draugam kļuva par pēdējo. Bez viņa palīdzības El Blīsam nebūtu izdevies šķērsot stumbru un pāriet robežu tajā liktenīgajā dienā, kurā viņu nogalināja. Bet par šo iemeslu Arbains nekad nebija runājis ar Leo Blīsu.

Leo mīlēja Arbaina lepno dabu. Viņam bija zināma arī šī vīra reputācija miermīlīgajā taureņu mednieka amatā. Kādu dienu, sirdsapziņas pārmetumu mākts, Arbains bija nolēmis ķerties pie īstiem ieročiem un turpmāk cīnīties pret cietsirdību un ļaunumu ar nosacījumu, ka iemesls ir pamatots. Viņš bija saglabājis savu krāsaino apģērbu. Visur viņu pazina kā leģendāro taureņu mednieku, kāds viņš agrāk bija.

Atšķirība bija vienīgi tāda, ka viņš bija nomainījis zīda tīklus pret kaujas ieročiem.

Leo sāka skriet. Viņu vajāja nejauka smirdoņa. Leo nupat bija pagājis garām kokgraužu kapsētai. Visi nabaga radījumi bija gājuši bojā epidēmijā. Dzīvi bija palikuši tikai daži eksemplāri, par kuriem Džo Mitčs rūpējās sirsnīgāk nekā par saviem tuvākajiem sugas brāļiem.

Leo Blīsam aiz muguras bija palikuši Seldoru fermas dubļi un kazarmu pelēcīgā ikdiena. Viņu gaidīja kāds atklājums, ko viņš jau sen bija gribējis paveikt. Tā bija vēlēšanās, kas neļāva viņam naktīs mierīgi gulēt Galotņu Ligzdā.

Zemie Zari.

Šis reģions pievilka vinu kā noburts.

Šo vietu viņš bija šķērsojis vienīgi steiga, cenšoties ātrāk sasniegt Lielo Robežu. Tomēr daudzi svarīgi viņa dzīves notikumi bija saistīti ar to.

Sirds dziļumos Leo Blīss neticēja, ka Tobijs ir miris. Ienaidnieks tas ir kaut kas nemirstīgs. Viņš ir tikai iemidzis un var pamosties kuru katru brīdi. Leo zināja, ka Tobijs kādu dienu pamodīsies, un tas notiks Zemajos Zaros. Var gadīties, ka tieši tur viņš vēl šobrīd slīgst snaudā.

Onessas reģionu Leo sasniedza dienas vidū. Viņš apmetās zināmā attālumā no Lolnesu mājas un vēroja, vai neieraudzīs kaut niecīgāko kustību. Tātad šī bija vieta, kur Tobija ģimene bija pavadījusi izsūtījuma gadus un kur viņi bija sagatavojuši savu nodevību.

Viņš gaidīja.

No mājas jumta nokarājās atlupušas mizas stērbeles, durvīm un kāp nēm priekšā bija aizaudzis melnu sēņu ķekars. Dārzu, līdzīgi kā visu citu, bija nomākušas ķērpju audzes.

Leo neuzticējās šķietamībai. Viņš noņēma pie muguras piestiprināto bumerangu un svieda to mājas virzienā. Ierocis izskrēja cauri loga rūti; , vienā sekundē šķērsoja istabu un izlidoja no tās, savā ceļā sašķaidot otra loga slēģus. Tad bumerangs atgriezās pie Leo, kurš tikai mazliet pielieca vienu plecu, ļaujot tam atgriezties ieroču somā sev uz muguras, ar roku nemaz tam nepieskaroties.

Nekas nebija sakustējies. Māja bija tukša.

Leo tajā iegāja.

Starp šīm sienām viņš uzkavējās labu laiku. Mājā smaržoja pēc veciem palagiem, kas mazgāti ar saimniecības ziepēm. Leo pieskārās dažām lietām, kas bija palikušas mājā, viņš pacēla augšup arī aizkaru, kas sedza mazo gultu blakus krāsnij. Krietnu laiku viņš uzkavējās Sima darbistabā. Visas atvilktnes jau sen kā bija pārmeklētas, bet zemē starp grīdas dēļiem mētājās maza skrejlapiņa. Leo izdevās salasīt to, kas uz tās bija rakstīts ar gaišu tinti.

Leo atpazina šo rokrakstu. Tas piederēja Tobija tēvam Simam Lolesam. Viņš lasīja un pārlasīja šīs rindiņas vairākas reizes pēc kārtas, amestajā mājā kaut kas nokrakšķēja.

Leo Blīss saburzīja papīru plaukstā. Viņš nedrīkstēja Jaut sevi pārņemt maigumam. Tad Leo piecēlās un svieda krēslu pret mazu rāmīti, kas nokrita no sienas.

Apaļā glezniņa, atsitoties pret grīdu, saplīsa.

Tas bija Tobija zīmēts Majas Lolnesas portrets.

Leo izgāja no mājas. Bailes no vājuma, kas varētu viņu pārņemt, padarīja jaunekli vēl nežēlīgāku. Viņš skrēja uz priekšu pa sniegu, starp nokaltušiem zariem un ķērpju puduriem. Zēns izdzēsa no savas apziņas dažus Sima rakstītos vārdus. Šis vecais, trakais profesors bija tikpat bīstams, cik visa viņa ģimene.

Leo sāka skriet vēl ātrāk.

Leo urdīja arī kāda vēl kaismīgāka vēlēšanās. Viņš gribēja redzēt zarus, kuros bija uzaugusi Eliša. Ārkārtīgi neparasta sakritība bija tā, ka viņa lielākais ienaidnieks un viņa lielākā mīlestība bija dzīvojuši šajā džungļu un mitruma pārņemtajā valstībā vien dažu stundu gājiena attālumā viens no otra.

Leo sev vaicāja, vai viņi kādreiz bija arī tikušies.

Leo bija noskaidrojis, kurā vietā Zemajos Zaros bija meklējama Lī māja. Viss bija tā aizaudzis, ka viņš maldījās divas dienas, līdz to atrada. Leo pārvietošanās bija neticami izveicīga. Dažas vietas viņš šķērsoja, pārvietojoties tikai ar roku palīdzību. Viņš varēja pavadīt vairākas minūtes gaisā, nepieskaroties zemei un tikai pārvietojoties no zara uz zaru.

Tuvojoties Elišas mājai, viņa sirds sāka sisties krietni straujāk. Nenogaidījis un aizmirsis visu piesardzību, Leo iegāja pa apaļajām mājas durvīm. Viņš lūkojās uz pabalējušajiem aizkariem un matračiem. Tad viņš iespieda seju vienā no matračiem, bet raudāt nespēja. Bija pagājis jau ilgs laiks, kopš viņš bija aizmirsis, kas tas ir asaras.

Leo ilgi gulēja uz vēdera un klausījās no āra nākošajās dabas skaņās.

Viņš nezināja, ka pirms ilga laika Tobijs uz šī paša matrača bija pavadījis pirmo nakti pie Elišas un viņas mātes. Viņš nezināja arī to, ka uz šī paša matrača Eliša bija rūgti raudājusi vēl ilgas nedēļas pēc Tobija noslēpumainās pazušanas.

Leo saslējās. Kādēļ Eliša viņu negribēja? Viņš tai būtu atdevis visu.

Tad viņš devās projām no krāsainās mājas.

Ja viņa sirdi tobrīd nebūtu mākušas tādas bēdas un dusmas, viņš varbūt būtu ievērojis tievo dūmu strūkliņu, kas cēlās no ugunskura pelniem. Jo tie vēl nebija atdzisuši.

Mājā kāds dzīvoja.

Leo Blīss vēlreiz nomaldījās, līdz uzgāja taku, kas vijās cauri sūnu mežam pa kādu resnu zaru.

Nokļuvis pašā augšā, viņš ieraudzīja ainavu, kuru vismazāk cerēja ieraudzīt pašā Koka vidū. Tas bija kaut kas vienreizīgs. Milzīgs ezers ar gludiem mizas krastiem, virs kuriem slējās sniegota krauja.

Mazs, vēl neaizsalis ūdenskritums tecēja lejup mazā, dzidrā baseinā. Pārējo ezeru klāja smalks, balts sniega paklājs.

Leo Blīss nokāpa lejā. Viņš klusībā brīnījās par to, kā līdz šai vietai nokļūst saules gaisma. Zēns soļoja pa aizsalušā ezera virsmu, brīžiem apgriežoties ap savu asi, apbrīnojot šīs vietas skaistumu. Kādu dienu, kad viss būs beidzies, viņš atvedīs šurp Elišu. To viņš pats sev klusībā apsolīja.

Kādu dienu, kad viss būs beidzies, es atgriezīšos šeit kopā ar Elišu.

Noslēpies divu soļu attālumā, Tobijs Lolness deva sev šo pašu solījumu, kad piepeši ieraudzīja uz aizsalušā ezera stāvam Leo Blīsu.

Tobijs viņu pazina tajā pašā mirklī. Gluži kā zibens strāva izšāvās :auri viņa augumam. Zēns noslēpās sniegā.

Leo Blīss. Šeit. Staigā pa Elišas ezeru. Kā gan viņš šeit bija nokļuvis? Tobija skatiens pavadīja Leo.

Viņa bija salūzusi. Tagad Eliša bija kopā ar viņu. Leo bija uzvarējis, lūk, kādas domas piepeši pārņēma Tobija prātu.

Tobijs bija pieķēries pie kraujas, kas slējās virs ezera. Jau vairākas tundas viņš raka sniegu, lai piekļūtu savai slepenajai alai. Izskatījās, ka viņam ir jānoslauka vēl tikai dažas saujas sniega. Bija pats ziemas sākums, un dažas saulainās dienas bija atkausējušas plāno kārtiņu, kas bija izveidojusies alas priekšā. Tobijs zināja, ka šajā alā atradīs atbildi. v iņa dzīve izšķirsies tieši dažos nākamajos mirkļos.

Nedaudz apreibis no augstuma, viņš bija apgriezies apkārt, lai atvilktu elpu, un ieraudzījis mazo, melno punktu uz ezera.

Tagad, noslēpies sniegā, viņš vēroja.

Leo Blīss bija viens. Izskatījās, ka viņš šo vietu iepriekš nav redzējis.

Tobijam atgriezās cerība…

Leo neizskatījās kā cilvēks, kurš dzīvo kopā ar Elišu.

Viņa skatiens nebija tāds kā cilvēkam, kuram ir tā laime būt kopā ar Elišu rītos, kad viņa dzer pienu no bļodiņas un degungals viņai mazliet nosmērējies ar krējumu, vai kurš redz, kā viņa ar vienu roku sapin savas bizes ātrāk par vērpjošu zirnekli. Viņš neizskatījās pēc tāda, kurš būtu pieskāries tauriņa spārnu krāsas putekļiem uz viņas ceļgaliem putekļiem, kas sijājās no zaļās kleitas, ne arī pēc tāda, kurš varētu klausīties viņas viegli piesmakušajā balsī, viņas zvaniņiem līdzīgajos smieklos, viņas soļu čaukstoņā un tā joprojām.

Leo skatiens nebija tāds kā cilvēkam, kuram tas viss piederētu ik dienas un uz visiem laikiem.

Ja viņam patiesi piederētu šī laime, viņš lēkātu, dejotu, viņš lidotu. Viņš izkausētu ezera ledu, Tobijs nodomāja.

Leo Blīss rotaļājoties izsvieda savu bumerangu. Vispirms tas skāra sniegu uz ezera virsmas, tad uzlidoja augšup kraujas virzienā un, strauji griezdamies, gandrīz vai aizskāra Tobiju. Tad tas sekoja krasta līnijai visā tās garumā. Leo sāka virzīties uz takas pusi. Bumerangs pats atgriezās savā vietā viņam uz muguras.

Vienu mirkli Tobijs gribēja mesties virsū Leo, pirms tas izgaist skatienam. Viņš gribēja cīnīties. Bet tad Tobijs aptvēra, ka viņam taču nekas nav zināms.

"Zināt nozīmē paredzēt," sacīja viņa briesmīgā vecmāmiņa Alnorellas kundze. Tobijam nebija zināms nekas vai gandrīz nekas par to, kas īsti pēdējā laikā bija noticis Kokā. Viņam tātad prātīgāk bija mazliet paciesties, pirms rīkoties.

Leo Blīss nozuda.

Tobijs dažas minūtes nogaidīja. Tad viņš turpināja rakties cauri sniegam. Pēdējais plānais sniega slānis ātri vien padevās.

Tobijs iegāja alā. Viņš bija nosvīdis.

Zēna atmiņā spēji atausa šajā alā pavadītie mēneši. Bailes, vientulība, klusums. Viņš apstājās tumsā, nespējot virzīties tālāk. Tobijs aizvēra acis iin nogaidīja, līdz satraukums pārgāja.

Apsēdies zemē, viņš paņēma šaujamo caurulīti un novietoja tās smaili pret dažiem skaidu gabaliņiem, kurus viņam tumsā izdevās sataustīt un saslaucīt vienuviet. Tobijs satvēra caurulīti plaukstās delnu pret delnu un iespieda to starp pēdām. Tad viņš sāka to strauji berzēt tā, kā to mēdza darīt zāles ļaudis. Drīz vien izšāvās liesmas. Viņš piesvieda vēl dažus skaidu gabaliņus, kas mētājās alā.

Kad zēna acis bija apradušas ar uguns gaismu, Tobijs pacēla skatienu alas sienas virzienā. Zīmējumi joprojām bija turpat, vēl košāk sarkanīgi nekā pirms tam, tieši tādi, kādus viņš tos bija uzzīmējis pirms vairākiem gadiem. Tobijs pietuvojās sienai tajā vietā, kur pirms ilgiem laikiem bija uzzīmējis Elišas attēlu. Tagad viņš uzzinās.

Te viņa bija, uzzīmēta ar rūsganu krāsu, apsēdusies tupus uz papēžiem. Šo zālē pavadīto gadu laikā, brīžos, kad atmiņas zaudēja skaidrumu, Tobijs atcerējās šo zīmējumu, lai atsauktu atmiņā draudzenes vaibstus.

Viņš uzlika roku zīmētajai sejai un tad pieskārās acij.

Akmens bija savā vietā. Koka Akmens nebija mainījis savu atrašanās vietu. Tobijam bija tāda sajūta, itin kā alu piepeši izgaismotu saules stars. Eliša nebija viņu nodevusi. Viņš dziļi ievilka elpu.

Kopš pirmajām dienām, kad sāka snigt, viņš zināja, ka vispirms dosies uz ezeru. Brīnumainā kārtā viņam bija izdevies palikt dzīvam tad, kad piepeši nogruva Tobija slēpnis uz apaļās Koka takas. Viņš bija aiznests līdzi lavīnai. Par laimi, sniegs vēl nebija dziļš. Tas bija pietiekami biezs, lai pasargātu Tobiju no nosišanās, bet ne pietiekami biezs, lai to nosmacētu.

Tobijs, apdullis no kritiena, cēlās kājās un devās pakaļ mednieku karavānai, sekojot viņiem līdz pat Zemajiem Zariem.

Viņam bija izdevies izvairīties no apšaubāmajiem robežas sargiem un atklāt savu ķērpju mežiem aizaugušo reģionu.

Pasaule bija pārvērtusies. Visu Koka virsmu bija pārņēmusi sūna, papardes un efeju apsnigušie, čūskām līdzīgie mudžekļi. Koka nogurums un lapu trūkums vasarā nodrošināja gaismu, kurā pilnā sparā vairojās visi šie augi. Kāda nezināma pasaule bija iekārtojusies Koka zaros.

Tobijs vēroja šīs ainavas ar plaši ieplestām acīm.

Viņš nebija iegriezies nedz savās mājās Onessas reģionā, nedz arī Elišas mājās, bet bija nācis tieši šurp uz alu, pirms sniegs pavisam aizmūrētu tās ieeju.

Koka Akmens bija Elišas un Tobija noslēpums. Ja tas joprojām atradās te, tad, iespējams, Eliša…

Tobija roka neapzināti aizslīdēja līdz otrai zīmējuma acij. Tajā vietā kokā bija iespiests mazs priekšmets, līdzīgi kā otrā pusē atradās Koka Akmens. Viņš izvilka to ar nagu.

Tas bija mazs, caurspīdīgs gliemežvāks. Tagad Tobijs raudāja. Trīs vārdi atausa viņa atmiņā: "Es tevi gaidīšu."

Tobijs bija iedevis Elišai šo mazo gliemežvāku toreiz, kad viņiem bija jāšķiras pirmo reizi. Viņš bija aizslīdinājis to līdz draudzenei pa ūdens virsniu. Viņa bija noliekusies, lai to paņemtu un noslaucītu kleitā.

Pēc divām nedēļām, kad Tobijs atgriezās, Eliša bija viņam to parādījusi.

-           Tas vienmēr bija pie manis visu šo laiku, viņa teica un pavisam viegli pietvīka. Es tam iedevu vārdu: "Es tevi gaidīšu."

Un Eliša viņam rādīja, kā bija skatījusies saulē caur sārto, caurspīdīgo gliemežvāku.

-    Es turēju acij priekšā gliemežvāku un skaitīju: "Viņš atgriezīsies."

Tobijs cieši saspieda plaukstā mazo nieciņu.

Kad labu laiku pēc Tobija pazušanas Elišai bija jāatstāj māja, viņa bija pēdējo reizi uzrāpusies līdz alai un iestiprinājusi gliemežvāku zīmētajā acī. Visus šos gadus viņas portrets virs ezera bija atkārtojis: "Es tevi gaidīšu."

Šī cerība bija turpinājusi mirdzēt Elišas acīs.

Tobijs izvilka Akmeni un kopā ar gliemežvāku ievietoja šaujamās caurulītes makstī sev uz muguras. Vēl pēdējo reizi zēns uzmeta skatienu attēlam uz sienas. Viņš bija saņēmis meitenes solījumu.

Tobijs norāpās lejup pa krauju zem alas un apgāja apkārt ezeram, lai neatstātu uz tā pēdas. Viņš zināja, ka nedrīkst kavēties Zemajos Zaros. Bija jārīkojas zibenīgi, jo īpaši tādēļ, ka pa reģionu šobrīd klaiņoja arī Leo Blīss. Tobija uzdevums bija atklāt Elišas, Sima un Majas atrašanās vietu un arī to, kāds liktenis sagaida sagūstītos Plikadīdas.

Viņš pazina tikai vienu brīvu cilvēku, kurš varēja viņam palīdzēt.

Vai šis cilvēks joprojām bija brīvs? Tobijs cerēja. Pirms trim gadiem šis cilvēks bija izglābis viņam dzīvību. Tobijs to bija uzzinājis no Elišas tajā pēdējā ziemā, kuru viņš pavadīja Kokā.

Tas bija mežcirtēja dēls.

Viņu sauca Nils Amens.

Tobijs ciešāk uzmauca galvā kažokādas cepuri un pazuda tālumā.

Nevienu pašu mirkli Tobijs nebija manījis, ka no ūdenskrituma apakšas uz viņu nolūkojās divas izbiedētas acis. Divas garu skropstu ietvertas acis mazliet neparastā sejā.

Aukstajā ūdenī peldējās kāda jauna sieviete. Viņas brīvi izlaistie mali peldēja ūdenī ap galvu. Pleci te iznira, te atkal ienira atpakaļ ūdenī, Vaigu kauli bija mazliet plakanāki, nekā ierasts.

Līdzko Tobijs nozuda, viņa steigšus izkāpa no ūdens un skrēja pie savām drēbēm, kuras bija pakarinājusi uz neliela zara. Tobiju viņa bija redzējusi no mugurpuses un nebija pazinusi, jo galvā tam bija medniekiem raksturīgā zvērādas cepure. Šī tipa ļautiņi reizēm lodāja šajā nostūrī. Viņai bija jāslēpjas. Kopš meita bija devusies projām, viņa bija atgriezusies savā vecajā mājā un dzīvoja tur nelegāli tā, lai nevienam viņas klātbūtne nebūtu zināma.

Viņas vārds bija Iša Lī.

8 Vakarskola

-  Parazīti! Nestāstiet man vairs par parazītiem!

-  Es tikai gribēju sacīt, ka…

Sims Lolness svinīgi piecēlās un sacīja:

-  Parazīti neeksistē!

Profesors to teica apmēram trīsdesmit cilvēku lielam studentu pulciņam, kas rātni sēdēja viņa priekšā. Lielākā daļa no viņiem bija vairāk nekā astoņdesmit gadu veci. Visi bija tērpušies brūnās pidžamās, un nevarētu sacīt, ka šie skolnieki vispār izskatījās pēc skolniekiem.

Viņu vidū varēja atpazīt dažus ievērojamākos Koka Padomes pārstāvjus, zinātniekus, domātājus visus tos, kuriem darbojās smadzenes un kuri bija palikuši dzīvi teritorijā starp Galotnēm un Zemajiem Zariem. Un viņi visi bija Džo Mitča cietumnieki, kas strādāja viņa krāterī.

Pēdējā solu rindā Zefs Klaraks un Vigo Tornets sēdēja blakus padomniekam Roldenam, kuram teju grasījās apritēt simt trešais gads. Jau vairāku mēnešu garumā līdz ar tumsas iestāšanos un pēc ellišķīgās krātera rakšanas darbos pavadītās dienas visi šie jaukie ļaudis piedalījās vakarskolas mācību stundās.

Džo Mitčs bija piekritis Sima ierosinājumam, pat ja viņam nebija ne mazākās nojausmas par to, kas ir "skola". Jau kādu brīdi viņš piespieda sevi izturēties laipni pret Simu Lolnesu, kurš Mitčam bija devis solījumu, ka atklās viņam sava ievērojamā izgudrojuma noslēpumu ziemas beigās. Viņš bija uzņēmies šādas saistības, zinot ja viņš neturēs vārdu, Džo Mitčs ķersies klāt Majai.

Beidzot uzzināt Balainas noslēpumu Lielajam Kaimiņam pilnīgi pietika ar šo domu, lai viņš nakts vidū no apmierinājuma skaļi kviektu.

Kas attiecās uz vakarskolu, tad Mitčs bija noteicis divus ierobežojumus skolā nedrīkstēja rakstīt un skolu nedrīkstēja apmeklēt Plikadīdas. Pirmais nosacījums Simu nepārsteidza. Rakstība pati par sevi Kokā jau ilgu laiku bija aizliegta. Par laimi, ar vārdu un zīmējumu viņam pietika, lai izskaidrotu pašas sarežģītākās idejas.

Toties otrais Mitča izvirzītais nosacījums profesoram bija licis pavadīt dažas bezmiega naktis. Vairāki desmiti Plikadīdu strādāja pie rakšanas darbiem citā krātera teritorijā, kas bija norobežota ar nosmailinātu mietu sētu. Sims bija nopietni ieinteresēts noskaidrot, kāds liktenis viņus tur ir piemeklējis. Pēc profesora saprašanas, vakarskola būtu bijusi noderīga arī viņiem.

Tomēr profesoram nācās piekāpties abu Mitča prasību priekšā. Likt Džo Mitčam atkāpties no saviem noteikumiem būtu bijis tikpat grūti, cik grūti būtu nomainīt viņa veco smēķa galu pret gabaliņu salma.

Sims atrada arī telpas, kurās vēlējās iekārtot savu vakarskolu. Tās bija barakas, kurās savulaik bija mitinājušies kokgraužu uzraugi. Krātera teritorija bija tā izpletusies, ka šī ēka tagad atradās uz pārkares virs bezdibeņa. Tā nu šī pamestā ēka tur stāvēja augšā virs raktuvju dzīlēm.

Skola tika atvērta dažu dienu laikā. Tajā tika mācīti aptuveni divdesmit dažādi priekšmeti. Sims Lolness pats pasniedza septiņpadsmit. Daži veci mācīti vīri savā starpā bija sadalījuši pārējos priekšmetus.

Šajā vakarā Sims Lolness bija atklājis konferenci ar nosaukumu "Kā bizbizmārītes iztiek bez miskastes?".

Viņš atradās aiz lielas, otrādi apgāztas koka kastes, kas kalpoja par rakstāmgaldu. Blakus stāvēja brašais Plims Tornets, kāpuru slaucējs no Zemajiem Zariem, kurš asistēja profesoram. Viņš izturējās pret savu pienākumu ārkārtīgi atbildīgi un centīgi slaucīja melno tāfeli, uz kuras Sims zīmēja. Viņš palīdzēja arī laboratorijas darbos. Mēmais Plims bija jaunākais no viņiem visiem. Jau bija pagājuši kādi piecpadsmit gadi, kopš viņš nerunāja.

"Kā bizbizmārītes iztiek bez miskastes?" Sims Lolness vēlējās pierādīt saviem klausītājiem, ka daba neražo atkritumus. Viņa skaidrojumi bija apbrīnojami viegli saprotami. Zefs Klaraks, kurš bija piemirsis to, ka visu savu jaunības laiku bijis pamatīgs slaists, uzmanīgi viņā klausījās. Viņš uzskatīja, ka ir pienācis īstais brīdis pacelt roku, lai rezumētu profesora stāstījumu:

-        Tātad, ja es esmu pareizi sapratis, tad dabā par atkritumu savācējiem kalpo parazīti.

Izdzirdis vārdu "parazīti", Sims Lolness bija pārskaities ne pa jokam.

-       Parazīti, kaitēkļi… Es nevēlos šādus vārdus dzirdēt savā klasē, Klaraka kungs! Visa dzīvā radība ir vajadzīga, un dabā visi ir cits no cita atkarīgi.

Un profesors noslēdza runu ar visiem zināmo formulu:

-     Parazīti neeksistē.

Šī Sima Lolnesa teorija bija pazīstama ikvienam. Pirmo reizi viņš bija to publiski paudis, aizstāvot Nino un Tesu Alamalas gadsimta lielākajā tiesas prāvā.

Vakarskolas vecākie klausītāji bija nojautusi Sima neizteikto mājienu attiecībā uz Alamalu pāra satriecošo stāstu. Viņi bieži vien tika apvainoti parazītiskā dzīvesveidā. Nino bija gleznotājs. Viņa sieva bija dejotāja un virves akrobāte. Kāds gan labums no tādiem tika sabiedrībai?

Viņu dzīve bija aprāvusies traģiskā veidā. Sirds dziļumos profesors bija pārliecināts, ka viņu nāvē bija vainojami visi šie apvainojumi.

Gluži personisku iemeslu dēļ Sims Lolness ārkārtīgi pārdzīvoja notikumu ar Alamalu pāri. Viņš raidīja žiglu, saviļņojuma pilnu skatienu pa labi no sevis.

Maja.

Klases kaktiņā, iekārtojusies uz taburetes, Maja Lolnesa adīja. Ap galvu viņai bija apsiets lakatiņš, un mugurā bija tāda pati brūna pidžama kā visiem pārējiem. Viņa sēdēja, taisni izslējusies, un viņas pārāk lielās piedurknes nokarājās gar sāniem kā kukaiņa spārni. Viņai mugurā arī katordznieka apģērbs izskatījās kā tērps no modes nama.

Lielākoties Maja profesora stāstījumā klausījās diezgan izklaidīgi.

Visus mācību priekšmetus viņa zināja no galvas, un visvairāk prieka viņai sagādāja vecā Roldena pasniegtais vēstures kurss. Dažreiz viņa pārtrauca darboties ap adīkli, lai palūkotos uz visiem dižgariem, kurus daži idioti bija pakļāvuši savā verdzībā. Ļaunākais bija redzēt viņus no rīta līdz vakaram rokam un pakļaujam iznīcībai Koku, kura interesēm viņi visi kā viens bija kalpojuši.

Jāsaka, ka vakarskola bija viņiem devusi mazu cerību staru un ļāvusi nedaudz atgūt arī zaudēto pašcieņu.

Šo garo dienu laikā Maja, saprotams, domāja arī par Tobiju. Viņa atcerējās laiku, kad viņš, divus gadus vecs, skraidīja pa viņu pirmo māju Galotnēs. Puisēna klusinātais soļu troksnis mājas koridorā nemitējās skanēt viņai ausīs, un Maja joprojām gaidīja atveramies durvis, lai redzētu viņu ienākam istabā.

Toreiz viņa mēdza sev sacīt: "Pasaule pieder divus gadus veciem bērniem." Tagad Maja zināja, ka pasaule pieder citiem. Šī pasaule bija aprijusi un aizslaucījusi viņas dēlu. Tomēr Maja Lolnesa bija cieši nolēmusi izdzīvot. Abi ar Simu viņi atkal un atkal atkārtoja: "Mēs tagad dzīvojam par trijiem." Viņu dzīvības bija kļuvušas vērtīgākas. Bija jāiztur.

Sims bija sarunājis Majai mazāk nogurdinošu darbu par Koka dauzīšanu ar kapli. Viņa adīja zeķes krātera sargiem. Viņas adītās zeķes izskaIijās ļoti ērtas, bet Maja īpaši šim gadījumam bija izgudrojusi rakstu "caurvējš", kas laida cauri zeķei aukstumu un mitrumu, toties uzturēja sasvīdumu. Pateicoties viņai, sargu kājas mūždien bija nosalušas un smirdēja pēc veca siera.

Savā starpā cietumnieki šāda veida darbošanos dēvēja par "zābotāžu", jo kāds ieslodzītais, vārdā Lū Tanns, kurš pēc amata bija kurpnieks, bija pirmais sācis izgatavot no iekšpuses naglotus zābakus Džo Mitča vīriem.

Sims pastaigājās starp skolēnu solu rindām. Viņš apstājās blakus Zefam.

-    Iespējams, ka es izteiktos precīzāk, ja sacītu, ka mēs visi esam parazīti, Klaraka kungs…

Zefs pasmaidīja. Viņš joprojām varēja lepoties ar savu izslavēto neglītumu, bet viņa šarms un humora izjūta bija pieņēmušies spēkā.

-    Apzinoties mūsu Koka pašreizējo stāvokli, Sims atsāka, un apzinoties savu atbildību par notiekošo… Ķērpju straujā savairošanās, lapu slāņa biezuma samazināšanās ar katru pavasari, bišu skaita samazināšanās Kokā… Visi šie fakti ir trauksmes signāli. Jā, Zef, ļoti iespējams, ka mēs paši esam tie parazīti, kurus tu pieminēji. Kādreiz es teicu savam dēlam…

Sima runa pārtrūka. Viņa zods nedaudz notrīcēja. Majas adāmās adatas sāka kustēties lēnāk.

-     Kādu dienu… es teicu dēlam, Sima balss kļuva klusāka, ka pats skaistākais atklājums, kādu man savā dzīvē izdevies izdarīt, bija tas, ka bojā gājušās lapas nenokrīt pašas no sevis. Viņas krīt tādēļ, ka tās pagrūž jaunas lapas pumpurs. Tā ir dzīvība, kas liek viņām krist! Dzīve! Bet šajā brīdī, mīļie kolēģi, krītošās lapas netiek aizvietotas ar jaunām.

Profesora balss aizlūza. Viņš apzinājās, ka šajā brīdī runā arī pats par savu dzīvi un par Tobiju. Viņš un viņa sieva, abi viņi kādu dienu nomirs, un tā pumpura, kuram būtu bijis jābūt viņējam, kurš būtu viņus pagrūdis, šī pumpurs vairs nebija te. Viņu dēls bija pazudis.

Divi sargi soļoja apgaitā pa gaiteni, kas atradās zāles ārpusē. Viņi te nāca, te gāja. Ik pa brīdim viņi soļoja garām logiem.

-    Es atvainojos, sacīja profesors, paņemdams Plima pasniegto ūdens glāzi. Lūdzu, mirkli uzgaidiet.

Klusumā, kas tobrīd iestājās zālē, bija sadzirdami divi klusi klaudzieni pa kasti, kas bija profesora rakstāmgalds. Zefs Klaraks tūdaļ pat pameta žiglu skatienu uz loga pusi. Tad viņš noslīdēja no sava krēsla uz grīdas un četrrāpus virzījās uz priekšu, izlīzdams pa apakšu galdiem un starp savu biedru kājām.

Tas bija visai neparasts skats.

Pārējie izlikās, it kā neko nebūtu manījuši.

-    Jautājumi? skanīgā balsī vaicāja Sims Lolness.

Zefs Klaraks, joprojām četrrāpus, bija nokļuvis līdz pat profesora

rakstāmgalda kastei. Gar logu garām pagāja sargs, kurš neko no notiekošā neievēroja.

Zefs divas reizes pieklauvēja pie kastes. Atvērās lūka. Pa to izlīda mazs večuks, kurš viss bija klāts skaidām un koka atlūzām. Viņa vietā ielīda Zefs. Lūka aiz viņa aizvērās. Mazais vecītis nopurināja savu apģērbu un četrrāpus aizlīda līdz Zefa krēslam, uz kura uzrāpās. Daži skatieni pavērsās viņa virzienā. Večuks tiem atbildēja ar smaidu, no kura viņa mazās, baltās ūsas saslējās gaisā.

Vakarskola nebija nekāda vecu un aptrakušu ļautiņu kaprīze. Kopš savas pirmās pastāvēšanas dienas skola kalpoja kā piesegs milzīgam bēgšanas plānam operācijai "Brīvība". Zem profesora rakstāmgalda ik vakaru tika rakts tunelis. Ik pēc trīsdesmit minūtēm vecīši nomainīja cits citu, lai turpinātu rakšanu. Par spīti cietajai koksnei, viņiem jau bija izdevies pavirzīties uz priekšu par veseliem pieciem centimetriem.

Šī ēka bija izraudzīta skolas vajadzībām ar nodomu, jo atradās virs krātera vien dažu desmitu soļu attālumā no nožogojuma. Ņemot vērā Torneta ieteikumus (viņam jau bija priekšzināšanas bēgšanā) un Sima veiktos aprēķinus, viņiem vēl bija jāpagarina eja tikai par nieka diviem centimetriem. Pēc dažām dienām tunelis būs izrakts.

Kopš Pola Kolīna izbēgšanas pagājušajā gadā viņi zināja, ka šis sapnis ir piepildāms.

Piepeši Sims sastinga. Skolēni ieklausījās kopā ar viņu.

Zāles grīdu satricināja tuvojošos soļu dipoņa. Gar logiem varēja redzēt skrienam uzraugus. Grīdas dēļi krakšķēja. Sims uzmeta žiglu skatienu savam asistentam. Plima Torneta seja bija pavisam bāla. Lielās zāles durvis atsprāga vaļā, un tajās parādījās augums, kuru nebija iespējams sajaukt ar citiem.

Šis augums gandrīz vai iesprūda durvju ailā. Ar vieglu gurnu kustību pietika, lai durvis izsprāgtu no eņģēm, ļaujot viņam ienākt.

Džo Mitčs nebija īpaši mainījies.

Viņa stiklainais skatiens pārslīdēja telpai. Mitčs, rāpdamies līdz šai augstienei, bija izsmēlis savus spēkus, un viņa žaketi klāja taukaini sviedri, kas atgādināja gaļas buljonu. Spriežot pēc smirdoņas, kas nāca no viņa puses, arī viņam kājās bija Majas adītās svīšanu veicinošās zeķes… Pat smēķa gals, ko Mitčs virpināja starp lūpām, bija izmircis sviedros.

Viņš pagāja uz priekšu vēl trīs soļus, un tas atgādināja noguruša kalnākāpēja gaitu.

Mugurā viņam bija vecais apģērbs, lai gan svarā viņš bija pieņēmies vēl vismaz par vienu gramu. Tauku kroka ap viņa vēderu atgādināja jostu, bet bikšu vīles ap resnajiem stilbiem vietām bija pārsprāgušas.

Svītrainajos uzvalkos tērptajiem ģindeņiem Mitčam pie sāniem vajadzēja būt viņa "kreisajām rokām" Limēram un Tornam. Viņiem pa šo laiku nebija izveidojusies neviena jauna krunciņa, bet tas arī bija saprotams, jo uz vinu kauliem no miesas tikpat kā nekas nebija palicis.

Džo Mitčs devās tieši pie profesora rakstāmgalda un uzstutēja uz tā savu elkoni, kas pēc skata drīzāk atgādināja ceļgalu. Pabīdījis sāņus vienu vai divas laboratorijas darbiem paredzētās mēģenes, viņš ar acīm ieurbās cienījamo klātesošo pulkā. Šīs sirmās galvas, atklātie skatieni, šīs inteliģentās pieres tas bija viss, kas Mitčam visvairāk riebās. Labu laiku viņš tā stāvēja ar seju pret viņiem, ar pirkstu mēģinot sataustīt savu smēķa galu, kas acīmredzot bija ieslēpies kaut kur smaganās.

Sims Lolness bija pagājis soli sāņus un aizstājies priekšā savam asistentam Plimam Tornetam, kurš, kaktā ierāvies, trīcēja. Džo Mitčs, to ievērojis, piegāja viņam klāt, pabīdot Simu sāņus.

Plim, viņš teica.

Kopš savas ierašanās krāterī Plims bija kļuvis par Džo Mitča terora upuri. Tās nebija tās pašas bailes, kādas izjuta pārējie. Krātera īpašnieka klātbūtnē viņš burtiski zaudēja galvu. Pat viņa tēvocim Vigo Tornetam neizdevās izprast, kas Plimā izraisīja tādas šausmas. Kas bija šīs baisās atmiņas, kuras viņā atmodās, ieraugot Mitču?

Džo Mitčs bija varen priecīgs, atklājot iespaidu, kādu viņš atstāja uz Plimu. Par viņa iemīļotāko spēli kļuva vaikstīšanās, rādot zobus. Mitčs saukāja viņu par "Plinkšķi" un reizēm, saitē piesietu, ņēma sev līdzi pastaigā. Kad Plims atgriezās no šīm izklaidēm, viņam tā klabēja zobi, ka nevienam neizdevās puisi nomierināt. Visbeidzot viņš bezspēcīgi saļima sava tēvoča rokās.

Naktīs mēmais Plims modās pats no saviem kliedzieniem.

Mitčs piegāja vēl soli tuvāk savai rotaļlietai. Viņš piebāza ģīmi pie Plima sejas. Nabadziņš no šausmām jau bija tuvu paģībšanai. Viņa acis bailēs izvalbījās.

-     P…pl…plinkš, ierēcās Mitčs, saķerdams puisi aiz auss.

Bet šobrīd Mitčam nebija laika vaļoties. Viņš izslējās un noklakšķināja savu četrkāršo zodu viena sava miesassarga virzienā.

Limērs metās tulkot:

-           Lielais Kaimiņš ir ieinteresējies par jūsu skolu. Viņš redz, ka jums patīk strādāt.

-            Tas ir ļoti laipni no viņa puses, šķelmīgi attrauca Sims. Mums šis darbs ir bēgšana no realitātes…

Viens Sima mutes kaktiņš bija savilcies smaidā. Limērs noklepojās un piebilda:

-            Profesor, ar jūsu atļauju, man šķiet, ka Džo Mitčs vēlas, lai jūs viņam sekojat.

Maja paskatījās uz Simu, kurš sazvērnieciski piemiedza sievai ar aci. Sims Lolness bieži vien tika izsaukts uz pārrunām. No tām viņš allaž atgriezās sveiks un vesels.

Sims paņēma savu bereti un virzījās uz durvju pusi. Šiem āmurgalvām nebija vēlams te atrasties. Nebūtu labi, ja viņi atklātu Zefa Klaraka prombūtni. Profesors vieglītiņām sarauca degunu kā zīmi sievai, kura viņam pamāja pretī.

Mitčs jau grasījās viņam sekot, kad piepeši sastinga blakus rakstāmgaldam. Viņš bija sajutis kaut ko sev zem kājām.

Ar lielām pūlēm Džo Mitčs pieliecās, lai paceltu no zemes nelielu koka skaidu. Pieliecoties viņa galva atsitās pret tuneļa ieejas vāku.

Skaidas gabaliņš, ko viņš turēja starp pirkstiem, bija tas, ko no sava apģērba nopurināja vecais tuneļa racējs ar baltajām ūsām. Mitčs vispirms pacēla galvu, lai palūkotos, vai skaida būtu varējusi nokrist no griestiem, tad viņš to pacēla pie deguna un apošņāja.

Zālē bija iestājies šausmu pilns klusums. Mitčs bāza skaidu dziļāk nāsī un rauca uzacis.

Nebija sadzirdams ne mazākais troksnītis.

-            Tā ir pilnīgi svaiga, pāri zālei viņam uzsauca Sims Lolness. Tā ir svaiga skaida.

Mitčs joprojām ostīja savu roku. Sajūtot kaut ko aizdomīgu, viņā atmodās dzīvnieka refleksi. Viņa acis šaudījās pa orbītām uz visām pusēm.

Maja neuzdrošinājās pat ievilkt elpu. Viņa tikai pameta lūdzošu ska tienu uz vīra pusi.

Sima seja apskaidrojās.

-            Koka milti, sacīja Sims, slaucīdams savas brilles. Es… es tikko kā sazāģēju gabaliņu koksnes, lai parādītu saviem kolēģiem procesu, kā notiek nedzīvās koksnes sadalīšanās pelējuma darbības ietekmē. Ļoti vienkāršs eksperiments. Vai Mitča kungam šī tēma šķiet interesanta?

Sims novietoja brilles atpakaļ uz deguna un piebilda:

-    Pelējums, kas saēd koksni, varbūt jums tas par kādu atgādina?

Plats smaids atplauka klātesošo sejās. Tas bija vienlaikus atvieglojuma

un lepnuma pilns smaids. Ar pāris vārdu palīdzību Sims bija izglābis operāciju "Brīvība" un netieši paudis arī savas domas par Lielo Kaimiņu.

Divi sargi jau stūma Simu uz izeju. Mitčs, cīnīdamies pēc elpas, viņiem sekoja.

Limērs un viņa rokaspuiši veda profesoru uz Plikadīdu nometni.

Šī situācija atkārtojās ikreiz, pienākot jaunam pievedumam. Simu Lolnesu stādīja priekšā nesen sagūstītajiem Plikadīdām, solot, ka tas, kurš profesoru atpazīs, nekavējoties tiks atlaists brīvībā.

Šādu izdarību mērķis bija pierādīt Sima sadarbību ar ienaidnieku zāles ļaudīm. Jau labu laiku Mitčs apgalvoja, ka Sims viņiem esot pārdevis sava izgudrojuma noslēpumu. Ja kaut viens no Plikadīdām profesoru atpazītu, tas kalpotu kā oficiāls viņa vainas pierādījums.

Simam par lielu pārsteigumu, līdz šim vēl neviens pats Plikadīda šai šantāžai nebija pakļāvies. Tas taču viņiem būtu bijis pavisam vienkārši izlikties, ka ir viņu atpazinuši. Kas bija šie savādie radījumi, kuri melu vietā deva priekšroku nebrīvei? Sims nebija drošs par to, ka pats viņu vietā spētu izturēties tik drosmīgi.

Šajā vakarā uz krāteri bija atvesti deviņi jauni Plikadīdas. Starp tiem bija arī kāds desmit gadus vecs bērns.

Mēness Seja skatījās uz vīru, kas sēdēja viņu priekšā. Viņš nelīdzinājās citiem medniekiem, kurus zēns bija sastapis kopš savas ierašanās Kokā.

Uz galvas vīrietim bija dīvains, plakans priekšmets, bet priekšā acīm caurspīdīgi rimbuļi. Aiz šiem lodziņiem varēja saskatīt patīkamu, mazliet sapņainu skatienu.

Ikviens no pārējiem astoņiem gūstekņiem gāja garām šim vīrietim ar aplīšiem uz acīm. Viens no sargiem atkārtoja:

-       Nu, ieskaties, ieskaties! Viens vienīgs vārds, un tu varēsi atgriezties mājās!

Tāpat kā visi pārējie, arī Žalams paziņoja, ka nepazīst šo vīrieti.

Pienāca Mēness Sejas kārta.

Tēlotā līdzjūtībā apsargs noglāstīja zēna skaustu, sakot viņam:

-       Šī ir tava pēdējā iespēja, mazais. Es paiešu malā un ļaušu tev minūti viņu apskatīt. Labāk saki, ka tu pazīsti viņu.

Citādi tu nokļūsi bedrē, no kuras izrāpsies pēc piecdesmit gadiem, pīdamies savā baltajā, garajā bārdā.

Bet jaunais Plikadīda nepazina sev priekšā sēdošo vīrieti, kurš ar interesi nolūkojās viņā. Mēness Seja toties labi sajuta labvēlību, ko

izstaroja vira skatiens. Šis skatiens bija dzidrs, un tajā atspoguļojās dziļa inteliģence.

Piepeši abi caurspīdīgie lodziņi aizrasoja.

Vīrietis noņēma tos no acīm, atklādams asarās mirdzošus vaigus, Pārbaudījis, ka sargs neklausās, viņš čukstēja:

-     Kur tu to dabūji, mazais?

Mēness Seja nesaprata. Cik vien klusu spēdams, vīrietis atkārtoja savu jautājumu:

-    Saki, kur tu dabūji to, kas tev ir ap kaklu!

Zēns uzlika plaukstu uz medaljona, kuru viņam bija izgrebis Jaunais Koks. Vai šī atkal bija kāda viltība? Vai viņam vajadzēja uz šo jautājumu atbildēt? Šis vīrs katrā ziņā viņam iedvesa uzticību.

Bet sarunu aprāva sarga ierašanās.

-     Nu? viņš vaicāja, atgriežoties pie gūstekņiem.

-    Nē, Mēness Seja steigšus atbildēja.

Spēcīga dunka aizsūtīja viņu atpakaļ pie pārējiem.

Sims Lolness palika viens. Profesors ne pārāk uzticējās nejaušībām, viņš uzticējās dzīvei.

Kā gan tas varēja gadīties, ka šis jaunais Plikadīda nēsāja ap kaklu Lolnesu zīmi?

Tad viņš atgriezās guļamtelpā, kur jau atradās viņa biedri.

-     Opsā! viņš ienākdams noteica.

Tā viņš sacīja vienmēr, kad bija paveicis kaut ko sarežģītu. Viņš varēja trīs stundas no vietas cirst koku raktuvēs, bet, kad, pārstājis rakties, viņš noteica savu "opsā", tas izklausījās tā, it kā šis darbiņš viņam būtu bijusi vien neliela izklaide.

Sims nestāstīja Majai par to, ko bija redzējis ap kaklu jaunajam Plikadīdām, bet nākamo dienu laikā juta, kā viņu pamazām pārņem šaubas. Tās bija niecīgas, gandrīz nemanāmas šaubas, kuras klusi rosījās kaut kur iekšienē.

-    Vai viss kārtībā, manu Sim?

-    Jā, Maja.

vai esi par kaut ko aizdomājies?

Viņa to allažiņ sacīja ar smaidu, jo šo vairāk nekā trīsdesmit kopā pavadīto gadu laikā Maja vēl nebija redzējusi profesoru ne par ko nedomājām.

Varbūt, Maja, varbūt.

Par ko tu domā?

Viņi abi bija novājējuši, noguruši, pārsaluši ieslodzītie, kuru rokas bija vienās skrambās un kuri centās aizmigt uz cietajiem dēļiem, kas viņiem bija atvēlēti par gultām. Par spīti tam, dažkārt, izdzirdot viņus tumsā sarunājamies, radās iespaids, ka viņi atrodas savā kāzu ceļojumā.

Lū Tanns, vecais kurpnieks, kurš gulēja uz lāviņas virs viņiem, nebeidza vien apbrīnot Lolnesu pāri.

Dažreiz Lū Tanns, viņos klausoties, iedomājās pats par savu ģimeni.

Toreiz, kad Koka Padome nokļuva visai neapskaužamā situācijā, Lū bija piekritis paslēpt savā darbnīcā padomnieku Roldenu. Dažas dienas Roldens bija pavadījis kurpnieka noliktavā, kurā glabājās ādas.

Pēc nedēļas pie viņa ieradās kareivji.

-            Jūsu kurpnieka darbnīcā ož pēc vienas vecas galošas, bija teicis patruļas galva.

Lū Tanns palūkojās uz savu sievu, kura nodūra skatienu. Viņam tūdaļ viss bija skaidrs.

-    Tu? tas bija viss, ko viņš teica savai sievai.

Vīri izvilka Roldenu no nojumes, novilka vecajam vīram kurpes un jokodamies uzvilka tās viņam uz rokām.

Lū Tannu bija nodevusi viņa paša sieva un trīs bērni. Tajā pašā dienā abi vīrieši nokļuva ieslodzījumā krāterī.

-     Par ko tu domā? Maja nakts tumsā atkārtoja.

-    Es redzu mazliet gaismas, Maja.

Viņa nodomāja, ka Sims runā par mēness gaismas staru uz guļamtelpas griestiem. Bet Sima Lolnesa prātu bija aizņēmusi gluži cita gaisma.

Iespējams, ka kaut kur atradās Tobijs. Dzīvs.

9 Mežcirtējs numur 505

Ērti iekārtojies veca ķērpju pudura virsotnē uzslietajā būdā, Nils Āmens lūkojās sev priekšā izklātajā milzīgajā kartē.

Ar katru dienu tā kļuva arvien zaļāka.

Ik vakaru viņam nācās iezīmēt kartē jaunus ķērpju mežus. Ar viņa rīcībā esošajiem tūkstoš mežcirtējiem vairs nepietika. Tādēļ viņš pieņēma aizvien jaunus darbiniekus.

Nils palūkojās pa logu uz apsnigušajām ķērpju audžu galotnēm un atcerējās, ka šodien ir Ziemassvētki. Tad viņš pārslīdināja plaukstu pāri sejai.

Nilam dzīvē bija veicies. Dažu gadu laikā viņš bija sasniedzis ievērojamus panākumus. Viņš bija iemantojis tēva un mežcirtēju uzticību, kā arī panācis savas teritorijas neatkarību.

Veiksme viņam smaidīja. Ķērpji bija sākuši strauji izplatīties pa zariem un arī Koka centrālo daļu. Iedzīvotāji no visiem reģioniem bija spiesti vērsties pēc palīdzības Amenu mežos, kas tagad apvienoja visus mežcirtējus.

Nils saviem strādniekiem maksāja labas algas. Viņš bija iekārtojis tiem atsevišķus ciematus, kuros mežcirtēji mitinājās kopā ar savām sievām un bērniem. Nekas tāds cituviet nebija redzēts. Tautā iegājās tādi izteicieni kā "laimīgs kā viens mežcirtējs", "smaids, kas gāž kokus", "apvēlies kā mežcirtēja sievas zīdainis".

-    Vai tagad es drīkstu doties uz mājām?

-    Jā, protams, Nils atbildēja.

Viņš bija piemirsis viru, kurš bija atnācis, lai uzasinātu vina cirvi.

-    Jūs atkal meklēja tas puisis, mežcirtējs numur 505.

-    Viņš nenosauca savu vārdu?

Nilam nepatika, ja mežcirtēji sevi dēvēja pēc numuriem.

-    Es viņam teicu, ka jūs neesat šeit.

-            Paldies. ŠI jau ir trešā reize, kad viņš cenšas mani satikt, atbildēja Nils. Man nav laika. Tagad tu vari iet. Aiztaisi kār tīgi durvis, un priecīgus Ziemassvētkus! Nodod sveicienus arī savai sievai.

-    Jums tāpat, aizejot novēlēja vīrietis. Nils pasmaidīja. Viņam pašam nebija sievas, kurai

nodot sveicienus. Viņš būtu varējis pasveicināt savu tēvu, bet Norzs jau vairākas nedēļas strādāja cirsmā, kas atradās Koka otrā galā.

Visi atzina, ka jaunais Nils Āmens aizstāv savējo intereses, nepakļaujoties nedz spiedienam no Galotņu Ligzdas, nedz arī no Džo Mitča krātera. Jā, Nils Āmens nebija atkarīgs ne no viena, toties no viņa gan bija atkarīgi daudzi.

Jā, Nilam dzīvē bija veicies.

Un, kā jau tas bieži gadās tiem, kuriem dzīvē ir veicies, šajā Ziemassvētku rītā viņš bija viens.

ar to, īstam

Norzs Āmens no sirds atbalstīja savu vienīgo dēlu. Bija pieticis ka viņš citādām acīm paskatījās uz Nilu, lai zēns atplauktu un pa

parādītu, uz ko ir spējīgs. Norzs deva Nilam padomus un centās nodot viņam savu pārliecību par Āmenu mežu neatkarību.

Nils bija senās mežcirtēju dinastijas pēdējā atvase. Pirms daudziem gadiem viņa tēvs bija nodevis Āmenu neatkarības ideju, lai iztaptu bagātajiem mežu īpašniekiem. Tolaik viņš vēl strādāja pie Tobija bagā-| tās vecmāmiņas Alnorellas kundzes. Tagad, līdzīgi visiem, kuri savā dzīvē smagi kļūdījušies, Norzs savas atgūtās brīvības vārdā bija gatavs uz visu.

Viņa piedziedājums jau brīžiem kļuva apnicīgs:

-    Atceries, Nil, vai nu brīvība, vai nāve.

To sakot, Norza skatiens kļuva bargs, bet Nils pieņēma maza svētuļa izskatu un noslīga ceļos pie tēva kājām:

-    Āmen!

Abi šie vīri bija iemācījušies mīlēt viens otru.

Nils piepeši sajuta, ka viņu apņem auksta gaisa plūsma. Sabāzis dūres kabatās, zēns vēlreiz ieskatījās Koka kartē. Viņa tēvs atrodas tur augšā un kopā ar draugiem svin Ziemassvētkus.

Viņš mācēja dzīvot.

Visbeidzot Nils pastiepās, lai paņemtu bļodiņu ar tajā iemērkto otu.

-    Atkal jāstrādā?

-    Jā, viņš atbildēja. Bet man patīk darbs.

Pagāja dažas sekundes, līdz Nils aptvēra, ka kāds, kurš atrodas aiz muguras, ar viņu sarunājas. Pagriežoties viņš ieraudzītu jaunu, apmē' ram sava vecuma mežcirtēju, kurš gluži kā no zila gaisa bija pēkšņi uzradies šajā ķērpju pudura augstienē, kas kalpoja Nilam par darba kabinetu. Bet viņš, nenovērsis skatienu no kartes, turpināja ar zaļajā krāsā samērcēto otiņu iekrāsot kādu plašu teritoriju.

-    Es esmu mežcirtējs numur 505, zēns viņam sacīja.

-    Es zinu, Nils atbildēja. Tu nesvini Ziemassvētkus kopā ar savējiem?

-    Nē, otrs viņam atbildēja. Tu jau arī ne?

-    Nē.

-     Un ko tu gribi?

es gribu tev pateikt paldies un lūgt tavu palīdzību.

Vispirms saki, kādu palīdzību tu vēlies, paldies pateiksi pēc tam.

Tu jau reiz man palīdzēji. Tas bija sen.

Var jau būt.

Tu manis dēļ riskēji ar savu dzīvību.

Nils Āmens pārtrauca krāsošanu. Tas bija noticis vienu vienīgu reizi. Vai patiesi bija iespējams, ka… Tobijs.

jā, Nil.

Tagad beidzot viņš pagriezās.

Ieraudzījis Tobija apģērbu, viņš mirkli šaubījās. Bet tad Nilam acīs •..iskrēja asaras un viņš steidzās apskaut draugu. Cieši jo cieši viņi satvēra viens otru. Kādu mirkli abi paskatījās viens otram acīs, lai pēc tam atkal saspiestu otru no visa spēka. Klusumā, kas bija iestājies būdā, viņi gan smējās, gan raudāja. Tik daudz mēnešu, tik daudz gadu bija pagājis… Abi zināja, cik daudz ir otram parādā.

Visbeidzot Tobijs ierunājās:

-   Es tagad saprotu, kāpēc visi mežcirtēji tevi tā mīl, ja tu viņus sagaidi šādi.

Nils smaidot atgrūda Tobiju.

-    Aizveries, numur 505!

Tad viņš apsēdināja draugu sev pretī.

-    Tev mugurā ir mūsējo apģērbs.

-  Jā, pēc mežcirtējiem ir pieprasījums. Es gribēju tevi satikt un tāpēc iestājos darbā.

-    Un cik ilgi tu jau strādā?

-    Nepilnas divas dienas.

-  Stāsti, teica Nils. Te visi domā, ka tu jau sen esi pagalam. Tev noteikti ir pāris vārdu man sakāmi.

-    Jā gan, piemēram: "Man traki gribas ēst."

Nils satvēra auklu, kas karājās ārpusē aiz loga, un uzvilka tās galā piesieto grozu, pilnu ar kūpinātu gaļu un lapu mīklas pīrādziņiem. Tobijs izvilka no groza ar cukura sīrupu pildītu vafeli un iecirta tajā zobus.

Arī pirms diviem gadiem Tobijs bija paēdis, pateicoties Nilam Āmi nam. Tas notika kādā mežcirtēju būdā, un Tobijam pa pēdām torel sekoja vairāki simti vīru. Jāatzīst, ka Nila ēdienkarte kopš tiem laikiei bija manāmi uzlabojusies…

-    Kurš tev to visu gatavo? piestūķējis pilnu muti, vaicāja Tobijs.

-    Draugi.

-    Hm, atgādina ēdienus no mūsu reģiona. Tobijam šķita, ka viņš atpazīst Seldoru fermā gatavotos labumus.

-    Un kur ir tas tavs reģions? nopietni vaicāja Nils. Tobijs pārtrauca košļāt. Jau labs laiks bija pagājis, kopš viņš vairs

nevarēja atbildēt uz šo jautājumu.

-    Pastāsti man par Koku, lūdza Tobijs.

-    Un ko tu gribi zināt?

-    Visu. Itin kā es būtu ieradies no tālienes.

Nils palūkojās uz draugu. Viņš neapšaubāmi bija ieradies no tālienes. Tobija izskats pa šo laiku bija nedaudz mainījies. Mati bija izauguši garāki un savēlušies. Viņa pleci mežcirtēja apģērbam bija mazliet par šauriem, bet zēna kustības bija veiklas un spēcīgas.

Nils izstāstīja, kā bija izlīdzis ar tēvu, kā kopš tā laika strauji progresēja ķērpju audzes un kā bija veiksmīgi attīstījies viņu mazais ģimenes uzņēmums… To visu viņš stāstīja vienkārši, bez lielības, neuzsvērdams savus nopelnus, bet atzīstot, ka viņam ir diezgan labi veicies. Viņš pastāstīja, ka liek organizēta milzīgo meža platību apsaimniekošana un sadalīšana sektoros, izstāstīja par mežcirtēju ciematu izveidošanu, par mieru un labklājību, ko nodrošina viņa amats.

Tobijs uzmanīgi klausījās, vienlaikus vērodams Nila plaukstu, kas kā tauriņš lidinājās virs Koka kartes, precizējot lielāko reģionu nosaukumus, tajos sastopamo ķērpju paveidus un pieminot arī mežcirtēju grūtības cīņā ar bārdainā ķērpja garajām, nokarenajām šķiedrām.

Tā, lūk, Nils pabeidza savu stāstījumu. Es nevaru sūdzēties, ka mums te klātos slikti. Dzīve par mani ir labi parūpējusies.

Tobijs kādu brīdi klusēja, tad notrauca no plaukstām ēdiena drupačas un, cieši ieskatoties Nilam acīs, vaicāja:

-    Un citi?

-    Citi?

-    Jā, citi. Viss pārējais Koks. Tad, kad izbāž degunu no sava meža…

-    Ā… Nūjā. Citi. Tiem neklājas pārāk labi, man šķiet.

-    Tev šķiet?

-    Man… Man ir daudz darba, Tobij. Es nevaru rūpēties par visu.

Nils bija piecēlies kājās. Viņš piegāja pie maza skapīša un izņēma no

tā pudeli.

-    Tad tev nekas nav zināms?

-    Ir.

-    Pastāsti man visu, ko tu zini.

-            Es zinu, ka Kokam iet slikti. Es zinu, ka tavi vecāki atrodas viena resna plānprātiņa krāterī. Es zinu, ka viena cita, turklāt bīstama, vājprātīgā rokās atrodas Galotnes. Es zinu, ka visur valda ciešanas un ka mūsu pasaule pieder neprāšiem. Es to visu zinu, Tobij, bet es neesmu Koka sargs. Es rūpējos par saviem cilvēkiem, un tas jau arī nav maz.

Viņš paņēma divus koka kausiņus un piepildīja tos ar pelēcīgas krāsas ūdeni.

-    Tas ir Sūnu pelēkais. Uzlabo garastāvokli.

Tobijs rāmi, bet neatlaidīgi turpināja:

-            Es zinu, ka tu esi drosmīgs puisis, Nil. Vienīgi pateicoties tev, es esmu dzīvs. Bet vienu lietu gan es nesaprotu kā gan tu vari man tik ilgi stāstīt par Koku, nepieminot Plikadīdas, nenosaucot ne Džo Mitča, ne Leo Blīsa vārdu…

-            Es rūpējos par tiem, kuri atrodas manā tuvumā, atbildēja Nils. Bet tu pats? Kur tu biji visu šo laiku? Ko tu esi izdarījis Koka labā?

Nils iedzēra pelēko dziru. Būdā bija iestājies dziļš klusums. Bija dzirdams vienīgi troksnis, kad nelielas sniega pikas atdalījās no ķērpju zariem un krita zemē. Abi draugi lūkojās grīdā.

-            Piedod, pēc krietna brīža ierunājās Tobijs. Es tev pārmetu to, kas patiesībā man jāpārmet sev pašam.

Nils grasījās kaut ko atbildēt, tomēr pēdējā brīdī apklusa un kādu brīdi nesacīja neko. Visbeidzot viņš paskaidroja:

-            Par to, ko tu man tagad stāsti, es domāju katru nakti. Es vairs neguļu. Es domāju par visu, kas šajā pasaulē ir sagājis šķērsām. Es domāju par taviem vecākiem. Tavu mammu es esmu redzējis vienu vienīgu reizi, Galotnēs, kad mēs ar tevi vēl bijām mazi. Un šos trīs gadus es par viņu domāju katru vakaru. Katru vakaru! Bet man nav pietiekami daudz spēka, Tobij… Es nezinu, ar ko būtu jāsāk.

-    Tas arī ir pats galvenais jautājums, Tobijs atbildēja. Ar ko sākt?

-    Tu izskaties noguris…

-            Jau vairākus mēnešus es neguļu visai ērtās viesnīcās, Tobijs atbildēja un izstaipījās.

-    Varbūt man atradīsies kaut kas labāks, ko tev piedāvāt.

Nils Amens veda Tobiju sev līdzi. Viņi norāpās lejup pa virvju kāpnēm un apmēram stundu soļoja cauri tumšajiem mežiem. Tur nebija nevienas iestaigātas takas. Draugi līkumoja starp sūnu liānām.

Tobijs ievēroja Nila izmantotās viltības, lai aiz viņiem nepaliktu nekādu pēdu. Viņi gāja pa slepenām ejām starp efejām un zem mizas izraktiem gaiteņiem.

Vēlāk viņi šķērsoja lipīgu ķērpju audzes cilvēka augumā.

-    Vai tu gribi mani aizvest līdz pasaules galam? Tobijs vaicāja.

-    Jā. Bet mēs jau esam gandrīz klāt.

Meža biežņa kļuva necaurejama. Šajos zaros, visticamāk, kādu gadsimtu neviens nebija spēris kāju. Krūmāji aiz viņiem cieši sakļāvās.

Šķērsojuši pāri aizai koka mizā iekārtu tiltiņu, viņi atkal iegāja mežā. Piepeši no ķērpju zaru velves atdalījās un gāzās lejup balta bumba. Tobijs atlēca sāņus, bet Nils nepaguva. Viņa galva un pleci pazuda zem baltās masas. Nils nopurinājās, lai no tās atbrīvotos. Tobijs bija pārliecināts, ka tas nevarēja būt nekas cits kā sniega blāķis.

Draugs tieši tā arī iekliedzās:

-    Ei, Sniedziņ!

Tad no baltās bumbas izlīda pāris roku, pāris kāju un parādījās galva un acis.

-            Sniedze, izbeidz! Nils Āmens vēlreiz uzsauca un, saķēris dzīvo bumbu aiz kājām, iemeta īstajā sniegā.

Bumba izrādījās mazītiņa, gluži mikroskopiska trīs gadus veca meitene, kurai galvā bija bieza cepure no balta zīda. Noskaitusies viņa sacēla ap sevi sniega mākoni un nozuda.

Kad sniega smalkie putekļi bija nosēdušies atpakaļ uz zemes, Tobijs sev klusībā vaicāja, vai nav nule kā redzēto ainu nosapņojis. Bet Nils izkliedēja viņa šaubas, sacīdams:

-    Tā ir Sniedze. Āmenu meža teroriste. Vēl pēc mirkļa viņi meitēnu atkal ieraudzīja pie ķērpju

krūmos noslēpušās mājiņas durvīm. Tagad Sniedze bija uzrāpusies mugurā jaunai sievietei. Abas divas lūkojās uz atnācējiem.

-    Mazā man jau teica, ka jūs esat divatā.

Sieviete Tobiju tūdaļ nepazina, bet viņš gan iekliedzās:

-    Mija!

Mijas Aseldoras piemīlīgo seju viņš nebija aizmirsis.

-    Tobij? viņa izrunāja stostīdamās, it kā sarunātos ar rēgu.

Mija pieskārās Tobija pierei, lai būtu pavisam droša, ka tie ir dzīva cilvēka kauli un miesa, kas te stāv viņas priekšā. Sniedze ne mirkli nenovērsa skatienu no jaunatnācēja.

Durvīs parādījās arī Lekss Olmehs. Mazā Sniedze nokāpa mammai no muguras, lai uzrāptos uz pleciem tēvam. Tobijs apskāva visu ģimeni.

Mija, skaistule no Dāmu dīķa! Un Zemo Zaru dzirnavnieku dēls Lekss! Tobija prātā uzzibsnīja atmiņas par Seldoru fermu, par Olmehu dzirnavām un Tomblas cietumu. Viņš skatījās te uz stalto Leksu, te uz viņa sievu, te uz mazo Sniedzi un visbeidzot uz Nilu Āmenu.

-            Viņš ļāva mums šeit patverties, Lekss sacīja, norādot uz Nilu. Nevienam nav zināms, ka te atrodas šī māja. Mani vecāki dzīvo kopā ar mums. Un šī ir mūsu meita…

Tobijs ievēroja divas ēnas, kas kustējās mājā. Viņš iegāja sasveicināties ar Leksa vecākiem.

Pirms daudziem gadiem šie ļaudis bija viņu nodevuši. Pietika uzmest vienu vienīgu skatienu viņu sejām, lai saprastu, ka šodien tie ir gluži citi cilvēki. Olmehas kundze nometās ceļos pie Tobija kājām.

-    Mans mazais. Mans maziņais…

Tobijs centās viņu piecelt, bet bija nepieciešama pārējo trīs vīriešu palīdzība, lai to beidzot izdarītu. Viņa nebeidza atkārtot:

Mazais, mīļais zēns…

Olmehas kundzes aizkustinājums izraisīja saprotošu smaidu visu klātesošo sejās.

Mammuci, nesadedzini, lūdzu, Ziemassvētku desu! sacīja Lekss, kuram bija zināmi labākie paņēmieni, kā ievilināt māti atpakaļ virtuvē.

Tobijs palūkojās uz glīti uzklāto galdu. Šeit jautās Aseldoru burvju spējas uzklāt brīnumjauku svinību galdu kaut otrā pasaules malā. Un saskaņā ar labākajām Seldoru tradīcijām galda piederumi bija uzlikti arī abiem ciemiņiem, par kuru ierašanos mājiniekiem nekas nebija zināms.

Tobijs uzmeta žiglu skatienu Nilam. Pirms kāda laika draugs būtu varējis atspēkot Tobija pārmetumus, izstāstot, ka slēpj šo ģimeni sava meža dziļumos… Bet viņš neko nebija teicis.

"Es rūpējos par savējiem" tas bija vienīgais teikums, ko viņš bija atkārtojis vairākas reizes. Viņa sirdij bija jābūt tik lielai kā prāvam banketa galdam, lai ap to pietiktu vietas visiem šiem cilvēkiem.

Grūti pateikt, kas tieši padara svētkus neaizmirstamus.

Svētki ir noslēpums, kuru nevar vienkārši pasūtīt.

Bet šim Āmenu mežu dziļumos paslēpto ļaužu pulciņam piemita tuk stoš detaļu, kas ļāva pārvērst vienkāršu maltīti brīnumainā notikumā, vecāki, vecvecāki, viens mazs meitēns, draugs, kuru visi uzskatīja par zudušu, garda maize, domas par tiem, kuri šobrīd neatradās kopā ar viņiem, izlīgums, uguns liesmas kamīnā, kāds, kurš bija sagatavojies pavadīt Ziemassvētkus vienatnē, sniegs aiz loga, trauslā laimes izjūta, skaistā Mija, vīna maigā garša, kopīgās atmiņas un Ziemassvētku desa.

Neticami, cik daudz labu lietu var satilpt mazītiņā istabiņā, kurā nepietiktu vietas pat vienai stāvus novietotai dievgosniņai.

Tobijam nu bija skaidrs, no kurienes Nils saņēma ēdienu, kurā bija ar viņu dalījies. Maltītes laikā viņam izstāstīja, ka pārējie Aseldoru ģimenes locekļi bija palikuši savā fermā, nespējot pamest Mano vienu likteņa varā. Vēl Tobijs uzzināja, par ko bija pārvērsta Seldoru ferma un kas vispār notika Kokā.

Augšējo Zaru ļaudis dzīvoja bailēs un trūkumā. Visi bija sapulcināti vecajos daudzdzīvokļu kvartālos, kurus no neesošām briesmām aizsargāja grāvji un nocietinājumu mūri. Pie Džo Mitča krātera ieejas allaž pulcējās garas trūkumcietēju rindas tie visi gaidīja iespēju izlūgties kādu mazumiņu skaidu, lai no tām sev pagatavotu atbaidošu zupu.

Pols Kolīns nebija melojis. Stāvoklis Zaros bija kritisks, un Koka stundas bija skaitītas.

Ikviens ārsts, izklausot Koku, būtu teicis: "Labi, tagad jokus pie malas. Pārtrauciet visas savas aktivitātes un dodieties piecdesmit gadu ilgā atpūtā. Skatieties mākoņos un nedariet neko citu. Pēc tam atnāciet atrādīties."

Vēlāk visi devās laukā skatīties, kā mazā Sniedze slidinās pa aizsalušo strautu, bet Tobijs un Mija palika mājās vieni. Šajā brīdī Tobijs iedrošinājās viņu uzrunāt:

-    Es gribēju tev pavaicāt…

Mija viņam uzsmaidīja. Viņa zināja, ko Tobijs gribēja noskaidrot. Tāpēc, nesagaidījusi jautājuma beigas, attrauca:

-    Viņš atnāca viņai pakaļ…

Un tad, palūkojusies uz Tobiju pavisam nopietni, piebilda:

-    Mēs visi bijām Seldorā. Leo Blīss ieradās pēc viņas…

Ārā bija dzirdami mazās Sniedzes smiekli.

-           Eliša un viņas māte dzīvoja kopā ar mums, Mija turpināja. Mitča viri izpostīja viņu kūniņu audzētavu. Tad viņas, meklējot patvērumu, atnāca uz Seldoru. Un tad kādu dienu… Vienu dienu Leo Blīss ieradās ar trim kareivjiem, lai viņu aizvestu. Viņš pirms tam bija sastapis Elišu vienu vienīgu reizi uz šķībā zara stundas gājiena attālumā no fermas. Viņš to aizveda, un mēs tur neko nevarējām darīt. Nākamajā dienā Iša, viņas mamma, arī devās prom. Viena pati. Mēs pat nezinām, kurp viņa devās un kur viņa tagad slēpjas…

-    Un Eliša? Kur viņa ir? Tobijs jautāja.

-    Lekss saka, ka Galotnēs. Visi vienmēr piemin Ligzdu…

-    Ligzdu?

-    Leo Blīss dzīvo Ligzdā. Eliša noteikti ir tur augšā pie viņa.

Tobijs palūkojās uz durvju pusi. Tur stāvēja Nils. Viņš bija visu noklausījies. Viņš bija dzirdējis par Elišu meiteni, kuru Leo Blīss bija atradis Zemajos Zaros. Bet līdz šim viņš neko nezināja par šīs meitenes saikni ar Tobiju…

Nils un Mija, pamanījuši valgumu sava drauga acīs, viens otram gandrīz nemanāmi uzsmaidīja. Tobijs bija vienīgais cilvēks šajā istabā, kurš negribēja pamanīt, ka Elišas dēļ bija galīgi zaudējis prātu.

Tobijs pagaidām apmetās pie Mijas un Leksa. Ja arī viņš būtu gribējis nekavējoties doties ceļā, tad Tobijam nāktos ņemt sev līdzi mazo Sniedzi, kura cieši turējās viņam ap kaklu, un nebūtu tāda spēka, kas varētu likt viņai atlaisties.

Tobijs priecājās, ka viņam bija laimējies atrast šo gadījuma patvērumu meža biezokņos. Viņam patika siltās attiecības ģimenē, pie kuras viņš bija apmeties. Te viņš vienmēr varēja atrast naktsmājas tajās dienās, kad negāja darbā.

Jo tieši mežcirtēja numur 505 vieta bija atslēga visiem viņa nākotnes plāniem. Tobijam nebija padomā uz mūžu nozust mežos. Viņš ticēja, ka, strādājot plecu pie pleca ar citiem Koka iedzīvotājiem, atradīs kādu iespēju savu nodomu īstenošanai.

Tātad tovakar pēc jauki pavadītās dienas Nils devās projām viens pats. Naktij iestājoties, viņš bija sasniedzis savu darbistabu ķērpju pudura augstienē. Atverot durvis, zēns tūdaļ ieraudzīja sniega pēdas uz grīdas dēļiem. Nila prombūtnē šeit kāds bija ieradies.

Nils iededza lampu. Viņa krēslā lielās ķērpju meža kartes priekšā ar muguru pret ienācēju sēdēja kāds cilvēks.

-    No kurienes tu nāc? viņš vaicāja.

-    Šodien ir Ziemassvētki, Nils atbildēja.

-    Šodien?

-    Jā, šodien.

-Ā…

-    Biju ciemos pie draugiem, Nils turpināja.

-            Mana tante nemīlēja Ziemassvētkus. Kad es biju maziņš un dzīvoju pie viņas, man bieži nesanāca tos svinēt. Bet es zinu, ka mežcirtēji ir uzticīgi tradīcijām…

Vīrietis pagriezās pret Nilu. Tas bija Leo Blīss, kurš turpināja:

-    Es te gāju garām. Tāpēc arī uzkāpu.

Nils nekustīgi stāvēja un skatījās uz viesi. Leo bija licis sev pašūdināt ziemas apģērbu no sirseņa pavēderes melnās ādas. Pret loga rūti sitās krītošais sniegs, un ap būdu spalgi gaudoja vējš. Izklausījās, it kā bērni draiskodamies un spiegdami mestu pret logu sniega pikas.

-            Es tev piekodināju šurp nenākt, Nils Āmens nomurmināja. Mūs nedrīkst redzēt kopā.

Un viņi paspieda viens otram roku.

10 Viesis

Eliša dziļi jo dziļi ievilka nāsis pankūku smaržu. Viņa redzēja gan krāsainos audumus, gan matračus un arī savas Zemo Zaru mājas apaļās sienas. Viņa bija viena. No atvērtajām durvīm uz grīdas krita liels gaismas laukums.

Piepeši krītošās gaismas kūlī parādījās un kā dejā sagriezās smalki jo smalki zeltīti putekļi. Tas bija virpulis, kas no āra iebrāzās mājā un slīdēja pa tās sienām. Vējš bija karsts. "Tas ir Tobijs," viņa nodomāja. Eliša gribēja doties uz durvju pusi, bet vējš bija tik spēcīgs, ka neļāva viņai pārvietoties.

Tad viņa sajuta kādu roku pieskārāmies savai.

Eliša pamodās vienā acumirklī. Vēl nepaspējusi pat atvērt acis, viņa savilkās kamolā tik ātri kā zirneklis, kuram uzbrūk. Pielēkusi kājās, viņa spēji atliecās, uzlēca gaisā milimetra augstumā un piezemējās uz sava uzbrucēja, atliecot abas tā rokas uz muguras.

-    Zobus nē, jaunkundz. Neizdauziet man zobus.

Tagad Eliša atvēra acis.

-            Tas esmu es Tupenis. Neizdauziet man zobus. Tie ir pavisam jauni.

-    Tupenis?

-     Es jums atnesu pankūkas.

Pankūku smarža. Lūk, kas bija izraisījis viņas sapni.

-    Lūdzu, piedod, Tupeni. Un paldies par pankūkām!

-            Mīļi lūdzu, jaunkundzi Tad jau man drīzāk jums jāsaka "paldies par kūkām"!

Brašais zēns Tupenis domāja, ka "paldies par kūkām" patiešām nozīmē kādam pateikties par kūkām. Viņa krāšņā valoda reizēm nebija visai precīza.

-    Es domāju, ka… Cik tagad ir pulkstenis? Eliša murmināja.

-    Ir pusnakts, ja es nepārsteidzos.

-    Te ir auksts.

-            Ja jums gadījumā sanāktu atlaist manas rokas, es būtu pateicīgs, ja jūs to neuzskatītu par izmantošanu.

Eliša smiedamās palaida viņu vaļā.

Meitene pat nebija aptvērusi, ka sarunas sākumu Tupenis bija pavadījis ar pieri pret zemi, nežēlodamies par savu situāciju. Tad viņa paņēma pankūku un divreiz salocīja to uz pusēm. Tās bija milzīgas pankūkas, biezas un sausas kā vissliktākā grāmata, bet Eliša vēlējās izrādīt cieņu sava apsarga gastronomiskajiem centieniem.

Tupenis vēroja viņu ēdam.

Eliša izjuta īpašu maigumu pret šo kareivi, kuru, ierodoties Ligzdā, l'iļ.i atkal sastapusi. Tupenis arī tūdaļ atpazina meiteni, kura viņam bija sagadājusi tik daudz raižu Tomblas cietumā. Bet vienlaikus viņš jutās tai pateicīgs par to, ka meitene tam bija atklājusi izsmalcinātas izteikšanās mākslu. Tieši tādēļ kareivis nevienam nebija ieminējies, ka šo meiteni li sastapis jau iepriekš.

Eliša savukārt pieprasīja, lai Tupenis un vienīgi viņš nestu tai ēdienu un rūpētos par viņu. Šī jokainā cilvēciņa savādās iedomas ļāva viņai no sirds izsmieties.

Nelaimīgā kārtā viņa bija tam izskaidrojusi, ka nav smalki pagriezties pret dāmu ar muguru, un kopš tās dienas viņš pa olu pārvietojās atmuguriski, klupdams pret ikvienu priekšmetu, kas vien pagadījās ceļā. Izeju viņš meklēja, taustot sienu sev aiz muguras. "Pa kreisi! Pa labi!" izpalīdzīgi teica priekšā Eliša. Reizēm viņa pauris atsitās pret olas čaumalu, un Eliša tad vai smaka nost no smiekliem.

Vēl viņa mēdza uzjautrināties, aplami izskaidrojot viņam dažādu izteicienu jēgu, piemēram, "kā bez rokām", "ieraut nāsīs" vai "deguns mākoņos".

Un, tā kā viņš mēdza atkārtot visu, ko vien Eliša tam sacīja, tad vēlāk bieži vien viņai nācās noklausīties kaut ko tādā garā: "Ziniet, jaunkundz, es esmu īsts jefiņš, un, kad es paņemu acis rokā, tad mani neviens nevar ieraut nāsīs…"

To viņš citēja, mirkšķinādams skropstas un nedaudz atgāžot galvu. Šādos brīžos Tupenis bija gandrīz vai aizkustinošs.

Eliša joprojām ēda kartona pankūkas.

-    Jūs pats nevēlaties?

-    Nē, paldies! pieklājīgi atbildēja Tupenis.

-    Jūs joprojām ieturat diētu, Eliša smaidot noteica.

Jau ilgus gadus Tupenim šķita, ka ceļgalos viņš ir mazliet tā kā par resnu. Viņš bija Elišai atzinies, ka reizēm mēdz ieturēt diētu.

-    Nē, šoreiz tas ir zobu dēļ.

-    Zobu dēļ?

-    Jā. Man ir jauni zobi.

-    No kā ir jūsu jaunie zobi?

-    No maizes mīkstuma.

-    Es jau ievēroju, ka jūsu izruna ir uzlabojusies. Apsveicu!

Tupenis kautrīgi piesarka.

-            Jūs mazliet saspīlējat par to manu uzrunu, viņš pateicīgi piebilda. Es gribēju arī jūs brīdināt viņš ir atgriezies.

Eliša mierīgi pabeidza ēst trešo pankūku tā, it kā neko nebūtu dzirdējusi. Bet Tupenis atkārtoja:

-            Valdnieks ir atgriezies. Viņš ir kopā ar to pašu jauno svešinieku, kurš jau šovasar te viesojās. Nevēloties uzspīlēt manas pieredzēšanas spējas, man tā vien šķiet, ka kaut kas slepus tiek perināts…

-            Man vienalga, viņa atbildēja. Manis pēc lai tas valdnieks iet dillēs.

-    Man ir tāds kā iespiediens, ka jūs viņu diez ko nemīlat.

-    Jums ir brīnišķīgas novērotāja spējas, dārgais Tupeni, Eliša attrauca.

Tupeņa seja savilkās pazemīgā izteiksmē.

-    Es tagad pagulēšu, Eliša noteica.

Viņa bija atgūlusies uz matrača. Tupenis nekustējās ne no vietas. Pēc brīža Eliša pieslējās sēdus.

-    Kaut kas vēl? viņa vaicāja.

Tupenis nepārprotami bija samulsis un ar nagu bungāja pa saviem jaunajiem maizes mīkstuma zobiem.

-    Es… Es varbūt tomēr paņemšu jūsu šķīvi…

Eliša uzmeta viņam negantu skatienu. Tad viņa izvilka šķīvi, ko bija paslēpusi zem naktskrekla.

-    Jāatzīst, ka jums acis nav vis zeķēs, kareivi Tupeni.

-            Ak, tie ir mani mazie ieradumi, viņš, apmierināti gorīdamies, noteica un savāca šķīvi, no kura Eliša jau bija domās ieguvusi asas lauskas jaunas frizūras izveidei par godu ziemai vai nākamajam bēgšanas mēģinājumam. Tagad Eliša atkal bija atgūlusies uz matrača.

Tupenis pienāca viņai nedaudz tuvāk.

-            Nekustieties, viņš sacīja. Es tikai paņemšu savu atslēgu, ko jūs nočiepāt un pabāzāt zem gultas maisa.

Kliša klusībā pie sevis uzjautrinājās. Katru vakaru viena un tā pati izrāde. Tad viņa pikti nošņāca:

Un ko vēl? Varbūt jūs pieprasīsiet arī savas kurpju šņores?

-            Jā gan, jūsu doma ir precīza. Es ar prieku tās savākšu. Šķiet, ka man tās noklīda vakar?

Eliša izpina no matiem divas tajos noslēptas melnas kurpju šņores. Viņas mati jau bija atauguši pietiekami gari, lai sapītu īsas biželes. Neskatoties uz amizantajām izdarībām, šis sargs bija sīkumains līdz pēdējam.

-           Jūs rīkotos prātīgāk, ja vilktu savas čības, viņa sacīja, atlaižoties uz matrača. Tad jums nebūtu jāsatraucas par šņorēm.

Eliša pati bija viņam atklājusi čību nēsāšanas prieku, uzdāvinot Tupenim pašas rokām pagatavotu pāri. Viņš tās dievināja un mīļi saukāja par "šībiņām". Kopš kāda laika viņš tās bija sācis valkāt retāk, baidoties no zagļiem.

-    Daži kļūst greizsirdīgi… viņš apmierināts atkārtoja.

Tupenis iebāza šņores kabatās.

-            Lieliski. Viss ir savās vietās. Esam nokomplektējušies. Arlabunakti, jaunkundzi

To sacīdams, viņš atmuguriski atkapās līdz durvīm, sadauzīja galvu, zaudēja līdzsvaru un purpinādams izgāja laukā.

Pāris soļu attālumā no šīs pašas vietas, otrā pusē iekārtajam tiltiņam Austrumu olā dega gaisma. Leo Blīss mazgājās vannā. No vannas cēlās balti garaiņi, kas, nosēžoties zemē, veidoja lāmas. Telpu piepildīja maigs pumpuru eļļas aromāts. Gabaliņu nostāk stāvēja vecais Arbains. Viņa pēdas ietina tvaiki, bet sejas izteiksme bija drūma.

-    Jūs zināt, cik ļoti es uzticos jūsu intuīcijai.

-     Es zinu gan, Arbain, sacīja Leo, guļot līdz zodam ūdenī.

-    Es tikai lūdzu jūs būt piesardzīgam. Šis puisis jūs jau apciemoju pirms sešiem mēnešiem, lai piedāvātu savu palīdzību. Es to saucu par laimīgu sagadīšanos. Un es viņam neuzticētos. Visus šos gadus viņA nelikās par jums ne zinis, un te piepeši sveiki!

-    Viņa pakļautībā atrodas tūkstotis mežcirtēju.

-    Tieši tādēļ.

-    Mums viņš ir vajadzīgs.

-    Un viņam? Vai mēs esam vajadzīgi viņam?

Minoss Arbains sarauca uzacis. Viņš palūkojās uz pavēlnieku baloža naga vannā. Tad padomnieks paspēra soli tuvāk laternai, lai pārklātu gabaliņu auduma traukam ar jāņtārpiņu. Telpā kļuva mazliet tumšāks.

Brīžiem Arbains sajuta vēlmi doties prom no šejienes, atgriezties pie saviem taureņiem un izbeigt šo nepatīkamo cīņu. Viņš nemīlēja visas šīs viduvējības savā apkārtnē.

Leo Blīss vismaz nebija viduvējība. Viņš bija traks, bet vienlaikus ģeniāls. Tikai viņa dēļ Arbains bija pieteicies šajā dienestā. Pārējie kā bija, tā palika gļēvi, stulbi un neizdarīgi.

-     Es paužu jums savas bažas tāpēc, ka ar jums es neizliekos, Arbains piepeši uzrunāja Leo. Tad, kad es saku kādam no saviem padotajiem: "Ir tumšs, noņem pārsegu no jāņtārpiņa," es pats ļoti labi apzinos, ka tas tārps nav nekāds tārps. Bet es vēlos izteikties vienkārši tā, lai mani saprastu. Tikpat labi kā jūs es zinu, ka tas, ko visi sauc par "jāņtārpiņu", nav nekāds tārps, bet gan vabole. Bet es kā tāds muļķis atļaujos sacīt "jāņtārpiņš", lai citi muļķi mani saprastu. Ar jums, Leo Blīs, es saucu lietas īstajos vārdos, tāpat kā savulaik varēju atļauties ar jūsu tēvu. Ar jums man nav jāizliekas. Un šim jūsu jaunajam draugam Nilam Amenam es neuzticos.

Viņā klausoties, Leo gulēja nekustīgi. Tad viņš pabāza galvu zem ūdens un uz minūti nozuda. Kad jaunā vīrieša seja atkal parādījās virs ūdens, ne mazākā pazīme neliecināja, ka tai būtu trūcis gaisa.

-    Turpini sacīt man visu, ko uzskati par vajadzīgu, Arbain. Un es rīkošos tā, kā uzskatīšu par vajadzīgu. Ej laukā. Sameklē man Nilu Amenu viņa istabā.

Arbains palocījās pret pavēlnieku un izgāja. Leo uzkavējās siltajā vannā vēl dažas minūtes, lai apdomātos.

Šo baloža naga vannu viņš bija aizņēmies no kādām viņa vīru izlaupītas mājas drupām. Nags bija nopulēts līdz mirdzošam, gandrīz fosforescējošam baltumam. Beidzot Leo piecēlās, paņēma biezu dvieli un aptina to sev apkārt.

-    Nāc iekšā, viņš aicināja.

Parādījās Nils Āmens.

-            Es tieši domāju par tevi, Leo turpināja. Šajā vasarā tu atnāci pie manis. Tu man piedāvāji noslēgt slepenu savienību starp mežiem un Ligzdu…

-    Jā, man šķita, ka tā mēs būsim stiprāki.

-    Agrāk tu tā nedomāji.

-            Zini, bērni ietekmējas no saviem vecākiem. Mans tēvs Norzs Āmens noraida ikvienu sadarbības ideju. Bet tagad…

-Jā?

-    Tagad es protu domāt patstāvīgi.

-    Tavs tēvs šajā gadījumā mums ir traucēklis.

-            Par manu tēvu neuztraucies. Galvenais, lai viņam nekas nenonāktu ausis par mūsu sadarbību.

-     Parasti, Leo izmeta, es novācu visus traucēkļus savā ceļā.

Nils notrīsēja.

-    Es jau tev teicu, ka par tēvu parūpēšos pats, viņš vēsi atbildēja.

Leo piegāja pie galda, uz kura, auduma četrstūrī ietīti, gulēja abi viņa

bumerangi. Paņēmis katrā rokā pa vienam, Leo sāka abus asināt vienu pret otru. Pēc izskata tie atgādināja taisnā leņķī izliektus nažus. Leo uzsita ar pirkstu pa asmeņiem tā, ka tie ieskanējās. Tad viņš novietoja ieročus atpakaļ uz galda.

-    Un tagad tu man atkal piedāvā savu palīdzību.

-    Tikai tādā gadījumā, ja tev tā ir vajadzīga.

-            Kādēļ gan lai es būtu tevi vedis sev līdzi, ja nedomātu, ka man tā ir vajadzīga? Šoreiz runa ir par kaut ko, kas man ir visnozīmīgākais un visslepenākais.

-    Es zinu.

-    Tu runāsi ar Elišu? -Jā.

-     Un kā gan tu domā mainīt viņas domas par mani?

Nils neatbildēja uz viņa jautājumu. Tad viņš uzlika roku uz Leo pleca, sacīdams:

-    Ne vienmēr mēs esam tie, par kuriem mūs uzskata citi…

Lūk, ko es viņai teikšu.

Nākamās dienas pusdienlaikā Eliša ievēroja ēnu, kas bija atgriezusies pie olas griestiem.

Ēna… Jaunā gūstekne nespēja atcerēties, kad bija to pēdējo reizi redzējusi. Varbūt pirms mēneša. Klusībā viņa priecājās par iedrošinošo parādību.

Eliša zināja, ka ne jau viņa vienīgā ir tikusies ar ēnu. Tupenis bija pastāstījis, ka visi baidās no noslēpumainās, Galotnēs klaiņojošās parādības. Pirms neilga laika, izmantojot ēnas nozušanu, kāds sargs bija lielījies, ka ir to piebeidzis. Viņš apgalvoja, ka ēna patiesībā bijis liels, melns zirneklis asinssūcējs. Bet šodien tā atkal bija atgriezusies. Sargs l.itad bija gvelzis niekus.

Arbainam ienākot Elišas istabā, ēna pieplaka pie olas čaumalas. Vecā taureņu mednieka stāja glītajā uniformā bija stalta, bet viņš neizskatījās apmierināts.

-    Kāds cilvēks ir saņēmis atļauju ar jums sarunāties, jaunkundz.

Aiz viņa olā ienāca kāds jauns cilvēks. Viņa seja bija maiga, smalkiem

un jūtīgiem vaibstiem. Viņš cieši palūkojās uz Arbainu, kurš saprata: tā ir pavēle atstāt viņus divatā. Eliša bija notupusies, atbalstot muguru pret olas sienu.

Arbains sakoda zobus un izgāja.

Viesis pārlaida skatienu lielajai zālei. Neizskatījās, ka viņš Elišai īpaši pievērstu uzmanību.

-    Mani sauc Nils Āmens.

Nils. Elišai šis vārds nebija svešs. Kāds Nils reiz bija izglābis Tobija dzīvību. Ko gan šeit meklēja Tobija Lolnesa draugs? Eliša juta, ka viņas elpa kļūst straujāka. Ar acs kaktiņu viņa pārliecinājās, ka ēna joprojām ir savā vietā.

Izskatījās, ka tagad arī Nils Āmens kļūst nemierīgs. Tad tāda viņa bija.

Eliša.

Viņš iedomājās par ķērpju brikšņos noslēpto Tobiju. Šajā brīdī satikās abi viņa draugi. Nils un Eliša.

Bet kā gan viņam, Nilam Āmenam, bija izdevies iegūt Leo Blīsa uzticību, lai viņš viens pats drīkstētu tuvoties valdnieka līgavai?

Viss bija sācies kādā rītā pirms sešiem mēnešiem.

Nils bija gatavojies doties prom no zemākajiem apgabaliem, kur trīsdesmit mežcirtēju grupa bija beigusi izcirst Džo Mitča krāteri apdraudošo ķērpju koloniju.

Āmenu meža mežcirtēji pieņēma visus darba piedāvājumus ar nosacījumu, ka viņiem nebūs jāspiež Mitča lipīgā, tuklā vai Leo Blīsa ledainā roka. Nils domāja tikai par vienu nodrošināt darbu saviem vīriem.

Mežcirtēji jau bija attīrījuši vairākus centimetrus cieši saaugušā meili Milzīgi nocirstu ķērpju saulessargi klāja ceļu, kas veda uz krāteri. Biju jūnijs, un laiks pieturējās karsts. Ķērpji bija sausi un viegli.

Izdzirdējis tālus pērkona grandus, Nils saprata, ka viņu prieks nebūs ilgs.

Ķērpim piemīt īpašība ne tikai saulē izžūt, bet arī atdzīvoties un saņemties pie pirmā lietus. Sims Lolness šo procesu bija nosaucis pat augu atdzīvināšanos, šo neticamo pielāgošanās spēku klimatiskajiem apstākļiem. Daba pēc būtības ir īsta brīnumdare. Lietus laikā ķērpis piesūcas ar ūdeni, tā krāsa atjaunojas, bet vienlaikus tas kļūst arī lipīgs un netransportējams.

Ja ceļš, kas ved uz krāteri, netiks attīrīts pirms lietus iestāšanās, tad pieeja krāterim būs nobloķēta vairākas dienas. Mežcirtēji tikai tagad sāka novākt pirmos pelēcīgās sūnas zarus. Sūnu novākšanai būtu vajadzīga vismaz viena pilna darbadiena, bet viņu rīcībā bija labi ja stundas ceturksnis, pirms sāks līt.

Dažus mirkļus Nils šaubījās. Šai situācijā viņš redzēja vienu vienīgu risinājumu. Tas bija pretrunā ar visiem viņa principiem. Bet jauns pērkona dārds jaunekli pārliecināja par to, ka citas izvēles viņam nav. Un viņš nosūtīja dažus savus vīrus uz krāteri pēc palīdzības. Jau pēc pāris mirkļiem mežcirtēji ieraudzīja atveramies smagos aploka vārtus un izdzirdēja pātagu švīkstus un kliedzienus. Kāds desmits sargu pavadīja juceklīgu baru. Izmantojot nūju, viņi aizdzina pie pārējiem tos, kuri kaut nedaudz attālinājās no grupas. Nils ātri vien aptvēra, ka tas nebija lopu bars.

-  Plikadīdas… viņš no šausmām aizlūzušā balsī pačukstēja saviem īriem.

Uz zara viņu bija vairāki desmiti, un visi bija sadzīti cieši cits pie cita. iens no Mitča kareivjiem piegāja pie Nila.

-    Mēs jums palīdzēsim. Pēc stundiņas te viss būs tīrs.

-  Par vēlu, Nils atbildēja. Jau līst. Te vairs nekas nav darāms. Aizediet šos ļautiņus zem jumta.

Klusībā Nils pateicās debesīm par pirmo lietus pilienu. Viņš nevēlējās katīties, kā šie paverdzinātie ļautiņi mokās viņa acu priekšā.

Kareivis pasmaidīja, un viņa smaids bija lepnuma pilns.

-    Nedomā, ka es tev meloju. Es sacīju pēc stundas. Un tā arī būs.

-            Liecieties mierā! Nils atbildēja. Pēc pāris dienām, kad viss bus apžuvis, mēs paši novāksim.

-            Tu gribi mani apvainot! āmurgalva ietiepās. Tu redzēsi, ka es turu doto vārdu.

To pateicis, viņš izgrūda mežonīgu rēcienu. Pātagas atsāka svilpt, un negaiss plosīties. Lietus pieņēmās spēkā. Un šajā ellišķīgajā laikā Plikadīdas ķērās pie darba.

Nebija vajadzīga pat stunda. Zem sitienu krusas un kliedzienu pavadībā Plikadīdu bars paveica neiespējamo, pārvietojot vairākus simtus lietusūdens piesūkušos ķērpju. Pakritušie cilvēki tika bakstīti ar pīķiem, lai ātrāk pieceltos. Plūdi nepieļāva ne mazāko atelpas brīdi. Ja kāda kustības kļuva lēnākas, tas saņēma zābaka spērienu pa sāniem. Viņi mīcījās pa zaļganīgajiem dubļiem, kas izdalījās no ķērpjiem.

Nils pamanīja zemē pakritušu cilvēku. Tas bija zēns, kura tumšo acu skatiens bija nekustīgi sastindzis.

Kāds cits jauns Plikadīda piesteidzās viņam palīgā. Pātagas virve šaustīja viņa muguru, bet jauneklis neatlaidīgi palīdzēja draugam celties, pieskaroties tam ar mierinošām kustībām.

Nils saprata, ka tumšacainais zēns ir neredzīgs.

Pirms atgriešanās krāterī kareivis lepni piegāja klāt Nilam Āmenam.

-            Ja jums vēl kādreiz nepieciešama palīdzība, mēs tepat vien esam. Jautājiet pēc manis. Mani sauc par Tīģeri.

Tad Plikadīdas un viņu sargi nozuda aiz smagajiem vārtiem.

-    Āmena kungs!

Kāds jauns mežcirtējs centās piecelt Nilu, kurš no kauna un pretīguma bija savilcies čokurā, paslēpjot seju rokās.

-    Āmena kungs…

-           Būs jau labi, Nils atbildēja, atspiezdamies pret mizas gabalu. Dosimies mājup.

Atgriezies savā būdā, Nils tajā ieslēdzās un nerādījās laukā veselas otras dienas.

Tad, lūk, kāda izskatījās tēva skandētā brīvība un neatkarība… Aizvērt ai is, neko neredzēt un jaut, lai citi tur, aiz meža robežām, mokās.

Viņa, Nila Āmena, brīvība šo ciešanu ielokā bija pārvērtusies tumšā karceri.

Nils zināja, ka tagad dosies cīņā. Bet viņš zināja arī to, ka Džo Mitčs un Leo Blīss nav pretinieki, kuriem var stāties pretī atklāti, ar cirvi rokā.

Nilam bija zināma arī seno mežcirtēju gudrība, kā iznīcināt vecos ķērpju celmus. Tie ir jāapstrādā no iekšpuses. Celma vidū jāizurbj caurums un jāielej tajā skābe. Jāievada inde celma viducī.

Kopš tās dienas Nilam bija viens vienīgs mērķis iemantot Leo Blīsa uzticību, lai iekļūtu viņa pārvaldes sistēmas iekšpusē un to iznīcinātu.

Tagad Nils Amens atradās Elišas priekšā.

Viņš skatījās uz to.

Meitene bija noslēpusi plaukstas piedurknēs. Viņas mati bija īsi apgriezti, bet sejā neparādījās ne mazākā baiļu vai pārsteiguma izteiksme. Nils klusībā vaicāja sev, kas gan īsti slēpjas šīs drosminieces galvā.

-        No kurienes viņa nākusi? viņš klusībā prātoja. Kurā vietā aug tādas meitenes kā viņa?

Un tagad viņš saprata arī Tobija jūtas.

Toreiz, Ziemassvētku vakarā, pirms došanās projām uz Galotnēm kopā ar Leo Blīsu, Nils bija pasteidzies iegriezties pie Mijas un Leksa.

Viņš bija runājis ar Tobiju un draugam visu izstāstījis. Atklājis savu lielo noslēpumu. Viltus draudzību, kuru viņš centās izveidot ar Leo Blīsu.

-        Es nebiju paredzējis tev atklāt šo plānu, Nils bija sacījis. Tā ir mana cīņa. Briesmās es nedalos ar citiem, un nevienam par to nekas nav zināms. Pat manam tēvam ne. Bet, kad es uzzināju, ka… ka tu pazīsti Elišu, es iedomājos, ka varētu kaut ko darīt jūsu abu labā…

Un gaužām satrauktais Tobijs bija ļāvis viņam savā vārdā sarunāties ar Leo gūstekni.

Tagad, atrodoties ar meiteni aci pret aci, Nils juta vienu vienīgu vēlē šanos pateikt viņai, ka Tobijs ir dzīvs, ka viņš vēlas runāt tā vārdā, ka nekas nav zaudēts un ka Zaros atkal atgriežas dzīvība.

Ēna tur, augšā, bija nekustīga.

Tas bija jauna vīrieša augums, kas balansēja uz pašas olas smailes un bija ar abām rokām atspiedies pret čaumalu. Uz viņa muguras atradās divi bumerangi.

Jo viņš bija Galotņu Ēna.

Jau vairākus mēnešus viņš centās atrast veidu, kā tuvoties Elišai un izveidot starp viņiem kādu saikni, un šī pagaidām bija vienīgā iespēja.

Jā, kādu saikni… Kaut vai pavisam niecīgu. Mazītiņu noslēpumu. Vienalga ko, tikai ne šo vienaldzību. Viņš bija izgudrojis Galotņu Ēnu, lai kļūtu par viņas noslēpumu.

Olas smailē Leo Blīss piespieda ausi pie čaumalas, lai labāk dzirdētu. Nils Āmens runās ar viņu.

Nils jau patiešām vēra muti, lai Elišai visu izstāstītu, bet tajā mirklī puiša skatiens apstājās pie saules plankuma zemē pie viņa kājām.

Bija pusdienas laiks. Saule atradās zenītā. Pa caurumu olas virsotnē bija ielauzies tiešas gaismas stars, kurš zīmēja gaismas apli uz grīdas.

Šajā gaismas plankumā bija saskatāma arī ēna. Kādas sejas profils.

Kāds viņus noklausījās.

Nils atteicās no vēlmes viņai visu izstāstīt.

Jaunkundz, es gribu ar jums runāt par Leo Blīsu. Es domāju, ka jūs kļūdāties savos uzskatos par viņu.

Elišas sirds krūtīs sažņaudzās.

Pavisam niecīgu mirkli viņai bija radusies sajūta, ka šeit ir atradusi draugu.

11 Mazā brīvības mūzika

Parastā plakanpiepe ir sēne, kuras forma atgādina pusmēnesi un kura aug uz koka mizas, veidojot patīkamu terasi, tās nedaudz mīkstais segums rada vēlēšanos lēkāt pa to.

Kādreiz, senākos laikos, bērni svētdienās nāca uz plakanpiepi spēlēt Jautro bumbu, iemīlējušies jaunieši tur norunāja satikšanās, bet pārējie turp devās, lai pasapņotu par bērnību un aizgājušajām mīlestībām.

Kādā mūsdienās vairs nepieejamā grāmatā Sēnes un idejas Sims Lolness atklāja, ka katru dienu šī piepe izsēj ap sevi tūkstošiem miljonu miljardu sporu. Ikviena spora, tāpat kā tas notiek ar augu sēklām, var dot dzīvību jaunai sēnei. Koks katru mīļu dienu varētu visā savā augumā tikt noklāts ar piepēm. Tūkstoš miljoni miljardu jaunu sēņu ik dienas. Pēc nedēļas sēņu būtu tik daudz, ka no tām sanāktu bieza zupa, ar ko varētu aizpildīt visu izplatījumu.

Tomēr visdīvainākais ir tas, ka šīs sēnes ir un paliek reti sastopamas. Sporas izsējas vējā. Dažreiz ir nepieciešami vairāki gadi, līdz kāda piepe rada jaunu piepi.

Sims Lolness noslēdza savu grāmatu ar šādu interesantu piemēru: viņš apgalvoja, ka visas jaunās idejas līdzinās sēnēm. Reti kura no tām ir auglīga.

Nila Āmena sacelšanās būtu varējusi kļūt par piemēru profesora apgalvojumam. Būdams pirmais dumpinieks, Nils ar savu rīcību pilnībā mainīja Koka noskaņojumu. Varēja, protams, gaidīt, ka viņš izsēs ap sevi milzum daudz brīvības sēklu. Bet bija nepieciešams ļoti daudz laika, lai kaut kur krietni zemāk Zaros uzrastos kāds cits cilvēks, kurš, viņu nepazīdams, spertu soli tajā pašā virzienā.

Šīs otrās sēnes vārds bija Mo Aseldors. Viņš bija otrais dēls Seldoru fermā.

Viss sākās Ziemassvētku nakts klusā koncerta laikā.

Kopš viņiem bija aizliegts spēlēt mūzikas instrumentus, Aseldori reizēm sapulcējās dzīvojamā istabā, lai spēlētu kluso mūziku. Katrs paņēma savu instrumentu bungas, zvaniņus, karineti vai jolončellu… Aseldora kungs uzdeva ritmu, piesizdams kāju, un koncerts sākās.

Aseldori tik labi pārzināja mūziku, ka viņiem nebija vajadzīga rezonanse, lai to sadzirdētu. Lociņš pat nepieskārās jolončella stīgām. Maī karinetē netika iepūsts gaiss. Bija dzirdami vienīgi tēva kājas piesitieni grīdas dēļiem. Aseldoras kundze dziedāja bez skaņas. Vārdi bija nolasāmi no viņas lūpām.

Mana tēvija ir mirusi lapa, Ko vējš nes uz nezināmu pusi, Kādēļ man šeit jādejo vēl Uz sniegota zara klusi? Mana tēvija ir mirusi lapa…

Šī mūzika bija sirdi plosoša. Maī spēlēja aizvērtām acīm, bet lielais Milo mirka asarās.

Jā, tagad Aseldori spēlēja tikai sērīgu mūziku. Vairs netika atskaņoti koncerti, šūpuļdziesmas, dejas un serenādes.

Mo trūka gaisa zem šīs bezcerības nastas. Viņš vairs nepazina savu ģimeni. Kaut kas bija neatgriezeniski apdzisis šajā mājā, kuras sienas glabāja atmiņas par neskaitāmiem laimes mirkļiem.

Aseldoras kundzes lūpas turpināja veidot dziesmu vārdus. Nākamais dziesmas pants bija vēl skumjāks un salīdzināja viņu zaru ar karātavām. Nekas īpaši uzjautrinošs.

Mo protests sākās ar vienu šķību nedzirdamo noti.

Ascldoru tēvs apklusināja orķestri.

Kas par lietu? viņš vaicāja.

Pat nedzirdama, šķība nots viņam sagrieza iekšas.

Es prasu, kas par lietu?

Piedod, tēti, Mo atbildēja.

Labi… turpinām…

Un viņi atsāka muzicēšanu, bet jau pēc pāris sekundēm Mo kļūdījās vel reiz.

Nespēlē, ja tu jūties noguris.

Mo paņēma savu jolončellu un pārlauza to uz pusēm.

Brālis, māsa, māte un tēvs skatījās uz viņu.

-   Zināt, pēc kā mēs izskatāmies? Mo vaicāja. Pēc rēgiem. Tā vairs nav nekāda ferma, bet spoku māja. Nekāda trokšņa, visu laiku tumsa…

-    Bet ja tas mums nepieciešams, lai dzīvotu… tēvs iebilda.

-    Lai dzīvotu? Kurš te ir dzīvs? Kurš?

Un Mo norādīja uz krāsni, aiz kuras slēpās nabaga Mano. Tagad viņš iznāca no sava slēpņa uz vienu minūti divas reizes dienā.

-    Te pat ir viens, kuru jūs esat dzīvu aprakuši.

Milo, vecākais brālis, metās viņam virsū un nogāza brāli zemē.

Maī centās cīnītājus izšķirt.

-    Izbeidziet! pavēlēja Aseldoru māte.

Abi zēni atlaida tvērienu. Abu deguni asiņoja gluži kā maziem puišeļiem.

-   Saki, Mo, ko tad mēs citu varam darīt? Tu runā par sevi kā īsts egoists. Bet ko tu pats vari darīt lietas labā? Tu ļoti labi zini, kādā situācijā mēs visi esam.

ļā, to viņš zināja. Viņš zināja, ka ģimene ir iekritusi šausmīgās lamatās. Māja varēja tikt negaidīti pārmeklēta neatkarīgi no tā, vai bija diena vai nakts. Viņi varēja atrast Mano. Vistrakāk cieta nabaga Maī, kas bija kļuvusi par nejaukākās šantāžas upuri. Garnizona komandierim Garrikam bija zināms, ka Mano atrodas mājā, un viņš izmantoja savu

atklājumu, lai piespiestu skaisto Maī nākt ar viņu uz satikšanos. Vak.u viņš bija atļāvies noskūpstīt viņas roku. Maī bija pārnākusi mājās, trīcot pie visām miesām.

-    Ir tādi brīži, kad uz spēles ir jāliek viss, Mo sacīja.

To sacīdams, viņš paņēma rokās cepuri, lai to iztaisnotu pēc nupat notikušā kautiņa.

-    Ja es liktu uz spēles savu cepuri, tad es zinātu, ka varu to arī zaudēt… Ja es to zaudētu, es būtu drusku bēdīgs, jo man šī vecā cepure ir mīļa. Bet mūsu situācijā mēs varam likt uz spēles vienīgi savu nelaimi. Mums vairs nav ko zaudēt. Ja mēs uzvarēsim, tad būsim laimīgi. Ja mēs zau dēsim, tad zaudēsim savu nelaimīgo dzīvi šeit. Ir jāmēģina tikt projām no šejienes…

Visa ģimene uzmanīgi klausījās Mo paskaidrojumā. Tā bija taisnība, ka viņiem nebija nekā cita, ko zaudēt, kā vienīgi viņu pēdējo gadu bēdīgā dzīve. Tomēr viņi nespēja neiedomāties svētku dienu līksmību, medības rudenī, sacensību starp māti un abām māsām par skaistāko tērpu, medus ievākšanu, koncertus sniegā un visu pārējo. Jā, viņi baidījās zaudēt visu to, ko patiesībā bija zaudējuši jau sen. Nav nekā uz pasaules, ko mēs aizstāvētu dedzīgāk par to, kā mums vairs nav.

-    Mija ir projām kopā ar Leksu. Daži no mums varētu apmesties pie viņiem. Ir jāmēģina aiziet no šejienes. Ne jau šie vecie mizu mūri ir Seldoras būtība… Tā ir viņu prieks un brīvība. No tā vairs nekas nav palicis pāri.

-    Un Mano? māte vaicāja.

Mano arī dosies projām. Dodiet man dažas dienas laika.

Nākamajā dienā Mo salaboja savu jolončellu. Tas bija glīts instruments ar astoņām stīgām, kas savulaik bija piederējis viņa vectēvam. pagāaja vēl divas naktis.

Mo vecāki nosprieda, ka dēls jau būs aizmirsis savu nelielo krīzi un utu elšanos. Abi sev sacīja, ka tā arī ir labāk. Tomēr viņi nespēja pilnībā izdzit no domām nelielu vilšanās izjūtu. Sirds dziļumos viņi bija cerējuši, ka Mo izdabūs viņus no šejienes…

Kādu vakaru, ejot garām kamīnam, Mo izdzirdēja apslēptas elsas. Viņa māsa raudāja uz soliņa, kas kalpoja par viņas guļvietu.

Rīt no rīta, viņa teica un slaucīja acis palagā. Rīt pirms saules lekta. Tikai nesaki neko vecākiem.

-Ko?

-           Man jādod viņam atbilde… Garriks grib mani aizvest sev līdzi. Man viņam jādod atbilde, vai esmu ar mieru.

-    Viņš ir kļuvis traks?

-    Nē, viņš zina, ka mana atbilde būs "jā".

Mo pasmaidīja.

-           Maī Garrika kundze… To es gribētu redzēt… Visas malas pilnas ar maziem Garrikiem, kas grauzīs mūsu zeķes. O, kas par radiniekiem…

-    Nesmejies! Tas ir drausmīgi.

-            Pilna māja ar maziem ērčulēniem, kas visi brēks "mamma" un visi kā viens izskatīsies pēc viņu tēva…

-     Beidz, Mo! Izbeidz!

Un viņa no jauna izplūda elsās. Mo pieliecās pie māsas auss.

-    Tu nedosi viņam savu jāvārdu, viņš čukstēja. Es tev apsolu.

-            Ja es to nedarīšu, tad viņš ziņos par Mano un nodos mūs visus Džo Mitčam.

-    Tev nebūs jāsaka "nē"…

-     Un ko tad es teikšu? Mo… nedzen jokus ar mani.

Mo mierīgi atbildēja:

-    Tu neteiksi ne jā ne nē, Maī. Tu vienkārši neaiziesi uz tikšanos.

-Es?

-    Jā, jo tu jau būsi gabalā no šejienes.

-    Un Mano?

-    Mano būs kopā ar tevi, jā gan. Tāpat kā Milo, tētis un mamma.

-    Un tu?

Mo smaids nedaudz aptumšojās.

-            Jūs tikai neuztraucieties par mani. Es ļoti labi tikšu galā. Apsoli, ka tu viņus no šejienes aizvedīsi un nedomāsi par mani. Es pats par sevi parūpēšos. Mammai ir taisnība, ka es esmu mazliet egoists, tāpēc dat bosos uz savu roku. Apsoli.

Maī palūkojās uz brāli.

-    Bez tevis mēs nekur nedosimies, viņa noteica.

Mo saņēma rokās māsas dūrītes. Viņa pajautāja:

-    Un vai vecāki zina?

-    Nē, neviens neko nezina, izņemot tevi un…

-Un?

-            Mano. Es viņam par mūsu plānu visu izstāstīju. Ja nē, viņš jau būtu nobeidzies tajā savā alā.

Tajā brīdī no aizkrāsnes puses atskanēja trīs klaudzieni. Mano klausījās viņu sarunā. Šis signāls lika notrīsēt Maī sirdij. Vai viņiem bija tiesības nodzēst cerību, kas uzturēja Mano pie dzīvības?

-    Apsoli man, Mo atkārtoja.

Maī uzlika roku brālim uz skausta, un viņi paberzēja pieres viens pret otru. Meitenes skatiens bija asaru aizmiglots.

-    Es tev apsolu, viņa sacīja.

Mo pamāja.

-            Tu pateiksi vecākiem un Milo, ka es jums pievienošos vēlāk. Tagad guli. Neuztraucies ne par ko.

-    Kad mēs dosimies projām?

-            Tu redzēsi… Nē, drīzāk dzirdēsi. Tajā brīdī tu nedrīksti zaudēt nevienu pašu sekundi. Palīdzi izkļūt Mano un paņem līdzi visus pārējos. Ceļš būs brīvs.

lonakt Seldoru garnizona komandieris gulēja gaužām slikti. Garriks l'ulia grozījās no vieniem sāniem uz otriem. No nepacietības viņš bija mi nosvīdis. Jau rīta agrumā šī jaunā sieviete piederēs tikai un vienīgi viii.nn. Viņš to ievietos savā virtuvē gluži kā medību trofeju. Viņa pienesis tam putojoša alus kausus un mazgās viņa drēbes. Jā, tā būs Garrika Kundze, kuras dēļ visi kareivji kļūs zaļi no skaudības. Par to pat varētu sai erēt dziesmu, ko dziedāt ar alus kausu rokā.

Viņš bija apmierināts. Meitenei nebija citas izvēles. Maī piederēs viņam.

(iarriks atcerējās savu pirmo mušu. Sešpadsmit gadu vecumā viņš bija notriecis mušu lidojumā. Tā bija apmēram tā pati saldā apmierinājuma s.ijuta, kādu viņš izjuta šobrīd.

C iarriks joprojām bija savu romantisko sapņojumu varā, kad izdzirda neierastu troksni, kas lika viņam pieslieties gultā sēdus.

Tas pat nebija troksnis. Tas bija valsis.

Garriks pielēca kājās un traucās pie loga.

Valsis. Kāds viņa kazarmās spēlēja valsi.

Pašreizējā situācijā spēlēt Kokā mūziku bija apmēram tas pats, kas uzcept omleti ar šķiņķi tieši uz Džo Mitča paura. Tas nebija vienkārši huligānisms. Tas bija noziegums.

Ja Mitčs uzzinās, ka Seldora ir kļuvusi par koncertzāli jaukam pusnakts koncertam, tad Garriks varēs taisnā ceļā doties uz cietuma kameru un uzdejot valsi ar tajā mītošajiem tārpiem. Viņš žigli ielēca zābakos un devās laukā. Kareivju pūlis skraidīja pa pagalmu visos virzienos.

-    Tas nāk no aizgaldu puses! kāds kliedza.

-     Es gribu, lai visi vīri ierodas pie aizgaldiem. Nekavējoties apturiet šo jukušo!

Ap nožogojumu jau bija sapulcējušies karavīri. Pēdējā karavāna bija nesen kā devusies ceļā uz krāteri. Visi būri tātad bija tukši. Lai saprastu, no kurienes nāk mūzika, steidzīgi tika pārmeklēti visi kakti.

Šī rosība atgādināja visnotaļ apburošu lāpu deju, kas kustējās turpu šurpu valša ritmā. No tālienes to pat varēja noturēt par deju vakaru lāpu gaismā, kādi savulaik bija modē Galotnēs. Pienākot tuvāk, tomēr kļuva skaidrs, ka svētku noskaņa šeit nevalda.

-    Apturiet viņu! norēja Garriks.

Bet mūziķis joprojām bija neredzams. Viņa atskaņotā mūzika gan iespraucās visur. Tā dejoja nakts tumsā, izsmēja režģiem apvilkto» sprostus un kareivju kliedzienus. Mūziku nekas nebiedē. To nevai iesprostot būrī.

Visbeidzot kādam iešāvās prātā pielietot gaisa lāpu. Tā sastāvēja no ļoti smalka auduma, kas tika saritināts kā bumba, aizdedzināts un m kaķeni izšauts gaisā. Gaisā audums atritinājās un piezemējās, lēni pla nēdams. Šī lāpa bija viens no izgudrojumiem, kuru Sims Lolness bija ticis spiests izpaust, līdzīgi kā spalvu tanka būvi un vēl dažus citus, lai nedaudz nomierinātu Džo Mitču, kurš nepacietīgi gaidīja Balainas noslēpuma atklāšanu.

Lāpa uzlidoja augstu gaisā, apgaismodama visu zaru. Tagad beidzot visa garnizona skatienam atklājās aina uz aizgaldu jumta.

Tur pašā augšā uz jumta slīpuma balansēja Mo Aseldors ar savu veco cepuri un sārtajiem vaigiem.

Uz ceļiem viņš turēja no vectēva mantoto jolončellu un vilka pa tā stīgām ar lociņu. Nosalušās rokas viņš bija aptinis ar virtuves dvieļiem. Kājas un vēders bija sasaluši ragā, bet viņš netrīcēja.

Viņš arī nespēlēja kaut kādu tur valsi. Nē, tā bija kāda melodija ar nosaukumu Mazā māsa, kuru viņš pirms dažiem gadiem bija sacerējis kā veltījumu Mijai, kad māsa cieta no melanholijas. Viņš šo melodiju nebija spēlējis kopš tās dienas, kad meitene bija devusies projām kopā ar Leksu Olmehu. Un šajā brīdī, uz aizgaldu jumta atsaucot atmiņā piemirsto melodiju, viņš nebija īsti drošs par to, ka viņam kādu dienu vēl būs lemts izdzirdēt mazās māsas balsi.

Taisnību sakot, tieši šajā pašā brīdī Garriks nolēma, ka šis jaunais talants ar cepuri beigs savu dzīvi, pakārts uz āķa pieliekamajā kambarī starp desām un šķiņķa gabaliem.

-    Sagūstiet viņu!

Vīri sāka rāpties augšup pa būru sienām. Viņi visi bija pametuši savus apsargājamos posteņus. Ieradās arī vēl daži novēlojušies.

Un neviens nemanīja piecus cauri tumsai slīdošus siluetus. Piecus siluetus, kas cits aiz cita pagāja garām vecajai mājas sienai un nozuda pamežā. Mano bija satvēris māsas roku. Pilniem malkiem viņš vilka plaušās nakts dzestro gaisu un nebeidza vien atkārtot Maī:

Mēs bēgam? Mēs bēgam?

"Jā, Mano," viņa klusi čukstēja brālim, kurš nespēja īsti noticēt notiekošajam. Milo klausījās brāļa atskaņotajā mūzikā.

Viņš tūdaļ bija visu sapratis, līdzko izdzirda nakts vidū atskanam valsi. Un viņš bija ļāvies pierunāties doties projām.

Aseldoru vecāki soļoja, cieši viens otram piespiedušies. Viņi domāja par savu dēlu, kuru bija atstājuši vienu. Nevienu pašu reizi viņi nepagriezās, lai atskatītos uz Seldoru fermu.

Māja par to neapvainojās. Viņa nolūkojās aizgājējiem pakaļ ar tādu vecu ēku sagurušo skatienu, kuras pārdzīvo cilvēkus, bet dzīvo vienīgi, pateicoties viņiem.

Valsis spēji aprāvās.

Ko viņi bija izdarījuši ar Mo?

Maī tikai ciešāk satvēra Mano roku. Milo sāka dungot Mazās māsu* melodiju. Pārējie viņam pievienojās, dungodami valsi ar aizvērtam lūpām. Likās, ka ķērpju mežs viņu priekšā noliecas un atkāpjas, ļaujot iziet cauri. Viņi jau bija ārpus Zemajiem Zariem.

Mēs bēgam? Mano atkārtoja. Vai mēs*bēgam?

Pēc trim dienām daudzu zaru attālumā no šīs vietas mazā Sniedze mizas iedobumā atrada riekstu. Viņa šaubījās par to, vai darīt šo nepa rasto atklājumu zināmu vecākiem. Rieksts bija trīsdesmit reižu lielāks par viņu pašu.

Sniedzei nebija ne mazākās nojausmas par to, kas varētu būt šī milzīgā koka bumba, kas bija tikpat krunkaina kā Olmehu vecaistēvs.

Sniedze bija trīs gadus veca, tāpēc viņai bija aizliegts attālināties no mājām. Bet kāda jēga doties kaut kur tālu projām, ja brīnišķīgas briesmas var atrast tepat tuvumā?

Tā nu viņa iemanījās apdraudēt savu dzīvību tepat tuvumā un ar labi pazīstamiem priekšmetiem. Vecāki labi atcerējās lielo katlu, kurā viņa bija iemigusi, neaizmirstot pirms tam uzvilkt tam pāri vāku. Laime, ka Lekss Olmehs pamanījās mazo atklāt, pirms bija sakūris zem katla uguni.

Viņai patika ripināties lejā pa jumta slīpumu tā, lai ap viņu veidotos arvien lielāka sniega bumba, kas izjuka, atsitoties pret zemi. Sniedze no prieka skaļi kliedza un traucās šo joku atkārtot.

Šoreiz viņa bija atradusi kaut ko vēl interesantāku. Riekstu, kas balansēja mizas iedobē un varēja uzripot viņai virsū pie pirmās sakustēšanās. Rieksts, kas bija trīsdesmit mazu meitenīšu augumā. Patiesi tā bija laime.

Sniedze ievēroja, ka savādais priekšmets sastāvēja no divām daļām, kas bija saliktas kopā. Savienojuma vietā bija izveidojusies plaisa. No turienes noteikti varēja ielūkoties bumbas iekšpusē. Ar to pietika, lai meitenē pamostos vēlēšanās tur uzrāpties.

Viņa ielika kāju zemākajā rieksta rievā. Un mazajam radījumam, kas bija vieglāks par putekli, izdevās čaumalu sašūpot. Sniedzei pat neienāca prātā, ka šī koka bumba varētu uzripot virsū un viņu saspiest. Meitene turpināja rāpties augšup.

Rieksts viegli sakustējās. Simts pēdas augstā lode uzsāka kustību bez in.izākā trokšņa…

Ilrīdī, kad Sniedze jau gandrīz bija pazudusi zem tās, kāda roka «..iivēra viņu aiz apkakles un spēji parāva. Rieksts vēl mazliet paripoja iin apstājās.

Mazā meitene lūkojās uz to, kurš bija viņu saķēris. Tas bija pavecāks mis Viņš bija to saspiedis pārāk cieši. Meitene raidīja uz viņa pusi pārmetumā pilnu skatienu. Vajadzēja arī vienmēr atrasties kādam, kas nt'|ava uzjautrināties un izglāba viņas dzīvību.

Ko tu te dari, mazā? vīrietis jautāja.

Sniedze labprāt būtu viņam pajautājusi to pašu.

Tajā brīdī no iedobuma iekšienes atskanēja svilpiens. Vīrietis tam ilbildēja. Tad parādījās divas sievietes, kurām sekoja divi jauni vīrieši viens no tiem bija ļoti bāls.

-   Tu kaut ko atradi?

Šo te! vīrietis atbildēja, norādīdams uz mazo meiteni.

Aseldori lūkojās uz Sniedzi tā, it kā nekad dzīvē nebūtu redzējuši trīs C.adus vecu bērnu. Viņi izskatījās apmulsuši. Visbeidzot Aseldoras kundze panāca soli uz priekšu un aizkustināta noglāstīja mazās meitenes vaigu, jautājot:

-           Es domāju, ka jūs varēsiet mums pastāstīt, kur atrodas Leksa Olmeha mājas, jaunkundz.

Aseldoru tēvs raidīja uz sievas pusi pārmetuma pilnu skatienu. Kad cilvēks bēguļo un meklē citu bēgļu māju, viņš vis nejautā ceļu, kam pagadās.

Sniedze pasmaidīja, smaidam sekoja piruete, kas ļāva viņai pārvietoties uz Aseldora kunga pleciem. Tad viņa viegli piesita papēžus, lai jājamdzīvnieks sāktu soļot uz priekšu. Tā viņi visi izgāja no iedobes.

Gājiens ilga aptuveni piecas minūtes, bet šis īsais ceļojums vecā Aseldora prātā mainīja daudzas būtiskas lietas.

Sajuzdams maigo svaru uz saviem pleciem, viņš aptvēra, ka vairs nevēlas neko citu kā vienīgi šo.

Jā, to, lai viņa bērniem būtu bērni un viņam būtu tiesības tos auklēt.

Pārējo visu dzīvē viņš jau bija piepildījis. Darbs, pārbaudījumi viņš no tā visa bija noguris… Viņš vēlējās atpūtu un mazbērnus, kas rāptos viņam uz pleciem.

Brīžiem viņš sajuta Sniedzes roku savos matos. Viņš apskauda meitenes vectēvu, kurš varēja būt kopā ar mazo ik dienas un iemācīt viņai dažādus niekus kā celt būdas, piemēram, nebeidzamos stāstus, mūziku… Ģimenes locekļi pārvietojās cits aiz cita, un aiz viņiem palika tikai viena cilvēka pēdas.

Ceļa līkumā viņi ieraudzīja kādu nākam viņiem pretī, tālumā, sniegā. Maī pirmā atpazina Miju. Viņa palaida vaļā Mano roku un traucās pie māsas.

Mija brīdi neticēja savām acīm, bet tad arī viņa metās skriešus. Sniegs bija dziļš, viņas tikai ar grūtībām tika uz priekšu, un atkalsatikšanās vienmēr šķiet pārāk lēna, līdz beidzot abas māsas pavisam bez elpas cieši turēja viena otru savās skavās. Pārējie sekoja viņu piemēram.

Visbeidzot no ģimenes bija izveidojies neliels roku un seju jūklis. Un visi atradās līdz ceļiem sniegā, turēdamies cits citam pie pleciem.

-     Un Mo? Mija vaicāja.

-    Viņš mums pievienosies vēlāk, Maī atbildēja.

No kokiem lejup bira pārslas. Tās krita aiz apkaklēm, kutināja skaustus un izkusa uz mugurām. Aseldoru ģimene būtu varējusi tā palikt gadsimtiem ilgi. Beigu beigās viņus atrastu, sākoties atkusnim.

Kādā brīdi tēvs ierunājās:

-    Un šī mazā knīpa man uz muguras, vai tu viņu pazīsti?

Un viņš norādīja uz Sniedzi.

-    Nē… Mija ļoti nopietni teica.

Aseldoras kundze izskatījās pārsteigta, viņa būtu bijusi gatava saderēt, ka šī mazā meitene…

Ieraugot Sniedzes saniknoto sejas izteiksmi, Mija mitējās jokot. Protams, tēt, viņa sacīja tēvam. Tā ir mana meita!

-    Tava meita, viņš noteica un nošņaukājās. Tava meita.

-    Sniedze, Mija sacīja mazajai. Lūk, tavs vectēvs.

Viņš juta, kā Sniedze nošļūk no viņa pleciem. Meitene iekrita viņa rokās, lai paliktu tajās vienmēr.

12 Klusējošais akrobāts

Akrobātu grupā jauniņais ar 505. numuru visiem šķita patīkams. Viņš bija mazrunīgs, bet izpalīdzīgs, attapīgs un izveicīgs un vienmēr gatavs pieteikties pašu bīstamāko uzdevumu veikšanai. Visi mīlēja sešpadsmit gadus vecā jaunieša dzirkstošo acu skatienu un spēju uzmanīgi ieklausīties ikvienā. Visiem patika arī viņa klusēšana, šis noslēpuma mākonis, kurš viņu apņēma un kuru viņš reizēm piemirsa, atklādams pa kādam notikumam no savas dzīves. Viņam nebija ne vārda, ne ģimenes, viņš dzīvoja klaidoņa dzīvi, kas nebija nedz viegla, nedz arī nelaimīga.

Dažu dienu laikā viņš bija iemantojis savu jauno biedru uzticību.

Akrobātu grupa bija izveidota līdz ar jaunu ķērpju sugu parādīšanos, kas neveidoja ierastos krūmājus vai mežus uz koka mizas, bet vijās kā liānas un nokarājās no galvu reibinošiem augstumiem.

Visā Kokā bija kādi piecdesmit akrobāti. Tie visi bija brīvprātīgie. Parasti viņi strādāja nelielās grupās pa trim cilvēkiem katrā. Negadījumi, kas izdzēsa viņu dzīvības, notika tik bieži, ka tie pat vairs netika uzskaitīti.

505. numurs viņiem bija pievienojies neilgi pirms Ziemassvētkiem. Piemēroti kandidāti gadījās visai reti. Tiem bija jābūt īpaši izveicīgiem un bezbailīgiem. Jau kopš pirmās dienas viņš iekļāvās grupā. Zēns runāja maz un strādāja daudz.

Pārsteidzošākās bija viņa apbrīnojamās spējas izkļūt no pašām bīstamākajām situācijām. Viņš bija redzēts kāpelējam pa sūnu nokarenajiem zariņiem, trausliem kā mežģīnes.

-     Kāpēc tev nav vārda, numur 505?

-    Ja tev nav ģimenes, tad tev nav arī vārda. Es tur neko nevaru darīt.

-    Ja man nebūtu vārda, man šķiet, ka es būtu diezgan apjucis.

Šie trīs akrobāti strādāja kopā zaļā sūnu masā, kas nokarājās no kāda zara. Viņiem visapkārt sniga.

-            Man reizēm ir bijušas iesaukas, atbildēja numurs 505, aizbāžot aiz jostas cirvi.

-    Kādas?

Liānas šūpojās vējā. Akrobāti lēnām slidinājās lejup.

-    Daži mani sauca par Jauno Koku.

-    Es drīkstu tevi saukt par Jauno Koku?

-    Ja tu tā vēlies.

Abus pārējos sauca Šāns un Torfu. Abi bija desmit gadus vecāki par Tobiju. Abi strādāja vienā komandā ar Tobiju kopš Ziemassvētkiem. Šāns bija apprecējis Torfu māsu. Viņi dzīvoja kādā nomaļā ciemā dažu stundu gājiena attālumā no Džo Mitča īpašumiem. Tāpat kā pārējie akrobāti, viņi atgriezās mājās tikai uz vienu nakti un vienu dienu nedēļā.

Tobijam bija izdevies viņus iesaistīt sarunā par situāciju Kokā.

Akrobātu reputācija ir visiem zināma. Maigi izsakoties, varētu teikt, ka viņiem ir grūtības atklāti runāt par sasāpējušiem jautājumiem. Reizēm viņi paši mēdz pasmieties par savām stīvajām "koka mēlēm". Šis izteiciens, starp citu, pēc tam pārtapa par runāšanu "koka mēlē" un izplatījās ārpus viņu ģildes robežām. Līdzīga evolūcija ir novērojama arī izteicienam "koka purns" [1] , kas ir sava veida veltījums mežcirtēju patikai uz svinēšanu.

Vaļsirdīgās sarunas ar Sānu un Torfu ļāva Tobijam labāk saprast Koka pakļaušanu iznīcībai kopš viņa aiziešanas. Džo Mitčs un Leo Blīss bija

sabiedrotie, bet ne draugi. Viņi no visas sirds necieta viens otru, bet spēja vienoties, kopīgu ambīciju un interešu vadīti.

Leo bija itin apmierināts ar iespēju izmantot Džo Mitča krāteri, lai nogādātu tajā sagūstītos Plikadīdas. Mitčs no savas puses bija apmierināts, redzot ierodamies jaunas darba rokas viņa lielā cauruma rakšanai.

Līdzīgā kārtā Leo Blīsam bija izdevīga Koka gaišāko prātu atrašanās ieslodzījumā, jo tas aizkavēja ikvienas pretošanās kustības izveidi. Džo Mitčs savukārt cerēja izmantot viņu smadzenes savā labā, lai aizmirstu to iztrūkumu paša galvā, kā arīdzan uzlabotu savas iznīcinošās metodes.

Vienošanās starp šiem diviem valdniekiem bija kaut kas līdzīgs tam dabā sastopamajam pamieram, kad viens lopiņš piecieš otru tādēļ, ka tas noēd blusas no viņa muguras.

Šāns un Torfu gan tūdaļ nožēloja savu izrunāšanos. Ar žestu, kas atvairīja nule stāstīto, viņi vairākas reizes Tobijam atkārtoja:

-    Tas ir tas, ko visi stāsta, bet tā galu galā nav mūsu problēma. Mums ir svarīgāka mūsu ģimene, darbs, draugi…

-    Mans dēls, smiedamies piebilda Šāns, pat nezina, ka tāds Džo Mitčs vispār eksistē. Viņš domā, ka Mitčs ir apmēram tas pats, kas lielā, nejaukā uts, par ko es viņam stāstu pasakas!

-    Labāk pievērsīsim uzmanību tiem cilvēkiem, kas ir ap mums, sarunu noslēdza Torfu. Ja ikviens no mums darītu laimīgus divdesmit savus tuvākos, tad dzīve Kokā būtu kā mazā paradīzē.

Tobijam šķita, ka šajā izteikumā viņš sadzird Nila Āmena balsi: "Es rūpējos par savējiem." Jā, doma pati par sevi nebija slikta. Bet ko darīt tiem, kuriem nav savējo?

Kad Tobijs pēc nostrādātās darba nedēļas pirmo reizi atgriezās pie Olmehiem, viņš atrada māju, līksmas rosības pārņemtu. Bija 31. decembris.

Ieraugot abās durvju pusēs aizdegtās sveces, Tobijs, vēl neienācis mājā, atcerējās, ka pastāv senas Vecgada vakara tradīcijas. Uz sliekšņa nostājies, viņš nopurināja sniegu no zābakiem. Jā, viņam bija piemirsies, ka ļaudis mēdz atzīmēt šādus svētkus.

Zālē svētki tika svinēti reti, un tie nekad nebija saistīti ar kalendāru. Svētki viņu dzīvē parādījās saistībā ar kādu laimīgu brīdi. "Tie ir svētki!" viņi teica, iemērcot galvu dzidrā rīta rasas pilienā. Nebija vajadzīgas spīguļu virtenes un serpentīni. Tomēr brīžiem Tobijs sajuta ilgas pēc vispārpieņemtajiem svētkiem, garajām vakarkleitām un apskāvieniem tieši pusnaktī.

Tobijs atdarīja durvis. Desmit cilvēki jau sēdēja ap galdu.

Ieraugot atkal apvienoto Aseldoru un Olmehu ģimeni, mazo Sniedzi un sajuzdams gaisā saplūdušās cepeša un vaska smaržas, Tobijs sajutās kā atgriezies senajos labajos laikos. Šo atkalredzēšanos pavadīja vienīgi klusums un asaras klātesošo acīs.

Tagad Kokā bija arī viena īsta cilvēcības saliņa.

Pašā meža biezokni, starp ķērpju puduriem, kāda ģimene bija atsākusi dzīvot.

Maī nebija mainījusies. Iespējams, vienīgi viņas rudie mati bija ieguvuši mazliet tumšāku nokrāsu. Tobijs meiteni apskāva. Viņa bija novājējusi, bet vaigi nebija iekritušies. Milo, kā jau allaž, saglabāja savu pārlieku nopietno vecākā brāļa izskatu. Aseldoru vecāki bija saglabājuši staltu stāju; smaids viņu sejās iezīmēja krunciņas ap acīm un izcēla augstās pieres.

Un Mano… Apskaujot Mano, Tobijs saprata, ka dzīve viņam krietni nodarījusi pāri. Nabaga Mano šķita trausls kā zara galā sasalis ūdens piliens. Pietiktu ar vienu mārītes spārna vēzienu, lai viņš sabruktu.

Es par tevi daudz domāju, Tobij Lolnes… Mano klusi sacīja.

Starp viņiem atradās vieta arī Tobijam. Ap galdu sēdošo pleci saskārās.

Ap viņiem vēdīja siltums. Kamīnā uz iesma cepās ar svaigiem riekstiem pildīts knislis. Galdā tika celts arī riekstu vīns, kura garaiņi Tobijam atsauca atmiņā naktis Zemajos Zaros, kad viņi abi ar tēvu, gulēdami uz mājas jumta, klausījās Koka klusajā murmināšanā.

Mazā Sniedze bija varen lepna, redzot, cik daudz cilvēku varēja paēst no rieksta, kuru viņa bija uzgājusi. Viņa bija piebāzusi kabatas ar grauzdētām valrieksta drumslām, un mute mazajai bija notriepta ar sviestu. Sēdēdama uz palodzes, viņa ar mājasmātes aci vēroja klātesošo liksmošanos.

Brīdi, kad visi mielojās ar saldēdienu, Lekss pieliecās Tobijam pie auss:

-    Āmena kungs šodien bija iegriezies. Viņš gribēja runāt ar tevi.

Tobijs nekavējoties piecēlās kājās. Pārējie nokliedza:

-    Laimīgu Jauno gadu!

Jo tas bija klāt.

Nakts jau bija pusē, kad Tobijs sasniedza Nila būdu. Viņš jau grasījās vērt durvis, kad piepeši būdas iekšienē izdzirda skaļu balsi. Tobijs paslēpās zem sliekšņa.

-    Kur tu, dēls, biji pazudis?

-    Es ceļoju.

-    Tevi ir redzējuši pelēkajās sūnās pie Galotnēm.

-           Vai es tieku izspiegots? Pēc Nila balss varēja noprast, ka viņš smaida.

Klusums.

-    Tu šovakar nesvinēji?

-           Nē. Es uzvedu augšā jauno maiņu. Un man jāturpina darbs pie lielās mežu kartes. Un tu, tēt?

-    Tu daudz strādā, dēls.

-    Un tu pats? Tu nesvinēji?

-            Es esmu ceļā, Norzs Amens paskaidroja. Mani ielūdza akrobāti.

-    Šāns…

-    Jā, Šāns un viņa sievasbrālis. Tu gribi nākt kopā ar mani?

-    Es strādāšu. Pasveicini viņus no manis.

-    Šānam ir viena māsa, kura nav precējusies, Norzs ieminējās.

-    Ak tā…

-            Man šķiet, ka tev viņa patiktu. Tu varētu šad un tad viņu satikt… Tobijs sadzirdēja klusu būkšķi, kas, visdrīzāk, liecināja, ka tēvs un dēls apskaujas.

-     Nu tad nodod sveicienus no manis Šāna māsai, tēt!

-    Ar lielāko prieku, tēvs saldā balsī attrauca.

Nočīkstēja grīdas dēļi. Norza Āmena balss atskanēja vēlreiz:

-            Es lepojos ar tevi, Nil. Dažreiz es iedomājos EL Blīsu, tā trakā cilvēka tēvu. Es nudien nezinu, ko viņš domātu par savu dēlu, ja vēl būtu dzīvs. Bet es, es esmu lepns par savējo.

-            Ja EL Blīss vēl būtu dzīvs, tad viņa dēls nebūtu kļuvis par to, par ko ir kļuvis, Nils atbildēja.

-            Ja mans dēls būtu kļuvis par nodevēju, norūca Norzs, es nudien būtu spējīgs uz ļaunāko.

Norza Āmena soļi tuvojās durvīm. Tobijs redzēja, kā viņa masīvā ēna virzās lejup pa kāpnēm. Norzs Āmens bija tik spēkpilns, ka tika iesaukts par Zariņu. Viņš patiešām bija plecīgs kā koka gabals. Kāpnes nokrakšķēja.

No lejas Norzs skaļā balsī pasauca dēlu.

Nils izliecās pa logu.

Kāpēc tu dzīvo tik augstu? viņa tēvs vaicāja. Ko? Tu negribētu sev īstu māju uz mizas? Kura meitene gan būs ar mieru rāpties augšā tavā laktā? Tu par to esi padomājis? Zini, ka pa kāpnēm nekāpelē garos brunčos un ar vakara frizūru uz galvas.

-    Man nepatīk viegli pieejama laime, Nils atbildēja.

Bija dzirdams, kā tēvs turpina lamāt dēlu, bet viņa pēdējais lamuvārds "muļķadesa" bija maiguma pilns.

Tad viņš aizgāja.

Pēc mirkļa Tobijs iegāja būdā.

Nils paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

Tobija sejā bija rakstīts:

-    Nu?

Bet viņš klusēja. Nils beidzot izstomīja:

-    Es redzēju viņu.

Tobijs ievilka pilnas plaušas ar gaisu. Viņš jau gandrīz atrāvās no zemes.

-    Viņa ir… Nils nomurmināja. Viņa ir brīnišķīga, Tobij.

Tobijs nodūra skatienu.

-    Tu esi drošs, ka tā bija viņa?

-            Nē, Nils attrauca ar smaidu uz lūpām. Viņa man nepateica ne vārda. Iecirtīga kā kaplis. Neatbild. Skatās uz tevi nekustēdamās, un tev ir tāda sajūta, ka kauli kļūst mīksti.

-    Jā. Tad tā noteikti bija viņa, Tobijs aizkustināts sacīja.

Viņš redzēja to savā acu priekšā. Viņš to iztēlojās. Viņš no jauna sajuta to pašu reiboni, ko bija jutis abu pēdējās tikšanās reizē. Viņi bija nolēkšojuši lejup pa nogāzi līdz pat ezeram. Un tad viņi bija stāvējuši kopā saspiestām mugurām, gandrīz bez elpas, tur, uz pludmales mizas. Viņi nespēja runāt. Prieka vilnis abus apņēma un viegli glāstīja viņu ādu.

Vēsture atkārtojās. Tagad, pēc trim gadiem.

Tobijs jautāja:

-    Tu viņai pateici, ka es esmu atgriezies?

-            Nē. Mūs kāds noklausījās. Es viņai neko nepateicu. Leo ir apmierināts ar mani. Viņš vēlas, lai es vēl atgriežos. Viņš vēlas, lai es pavadu vairāk laika ar Elišu. Bet…

-    Ko?

-    Man jāuzmanās. Ja kāds mani ieraudzīs Ligzdā…

-    Tev tur vēl jāatgriežas, Nil.

-            Un ko es runāšu ar šo meiteni, ja es nevaru viņai pateikt par tevi! Tas viss nekam neder, Tobij.

-            Nav tiesa. Tu viņai izstāstīsi par mani. Es tev pateikšu, kas jāsaka, Bet vispirms zvēri, ka būsi piesardzīgs attiecībā uz Leo. Viņš ir dauda viltīgāks, nekā tu spēj iedomāties. Kopš mazotnes es apguvu kādu gud« rību, Nil. Dzīvē pastāv divu veidu enerģija. Naids un mīlestība. Cilvēki dzīvo vai nu no vienas, vai no otras. Bet Leo piemīt abas. Tās rit viņi vēnās abas vienlaikus.

Sakot šos vārdus, Tobijs atcerējās Ilaiju, meiteni no zāles. Arī viņā plosījās abas enerģijas, izraisot vētras.

-     Kā tad lai runāju ar Elišu, nepieminot tavu vārdu? I

Tobijs piegāja un apsēdās draugam blakus.

-            To, ko es tev tagad teikšu, man iemācīja viņa. Vārdiem var būt arī apslēpta nozīme. Tie ir kā dubultā dēļu grīda tavā būdā. Tajos var noslēpt slepenas ziņas, kuras sapratīs vienīgi savējie.

Un Tobijs Nilam paskaidroja, kas viņam jāsaka.

Viņš runāja ilgi, līdz pat ritam. Zem sniega nastas brīžiem nobrīkšķēja būdas jumts. Abi draugi ieelpoja saldeno eļļas lampas smaržu.

Visbeidzot Nils sacīja Tobijam:

-    Kādēļ visi šie noslēpumi? Un kādēļ tu man tos uztici?

-    Tāpēc, ka es nevaru rīkoties citādi.

Nils paspieda Tobija roku.

-     Labi, es atgriezīšos satikt Elišu.

Ausa jauna diena. Zarus apmirdzēja zeltaina gaisma.

-Šis ir pasaules radīšanas rīts, sacīja Tobijs, lūkodamies saules un; ēnu vitrāžās, kuras iezīmējās Koka velvē virs viņa galvas. Nāc kopā ar mani. Nepaliec viens pats šodien.

Smiedamies viņš papliķēja drauga plecu.

-            Nabaga Nil, viņš turpināja. Tu pat nezini to, ka slēp vēl piecus cilvēkus savos meža biezokņos. Nāc! Ir ieradusies Aseldoru ģimene. Tev viņi patiks.

Kad Maī Aseldora šajā jaunā gada rītā, šajā pasaules radīšanas rītā pamodās, viņa nenojauta, ka šī diena būs īpaša.

Viņa atvēra acis. Turpat blakus gulēja vecāki, abi brāļi un mazā Snieilze, kura bija cieši ievīstījusies zilā segā.

Mijas un Leksa istaba atradās stāvu zemāk.

Ierodoties šeit pirms pāris dienām, Maī bija nobažījusies par satikšanos ar Leksu, kurā jau ilgus gadus bija slepeni iemīlējusies. Bet, līdzko viņa ienāca šajā mājā un ieraudzīja Leksu kopā ar savu māsu un mazo Sniedzi pie abu kājām, Maī saprata, ka šie abi ir radīti viens otram.

Maī vairs nejutās tā, it kā kāds būtu nozadzis viņas laimi. Jo tagad no vienas puses bija Mijas laime un no otras viņas pašas, un tās ceļš bija līkumaināks un garāks.

Bet kurš gan uzskata, ka skaistākie ceļojumi ir tie īsākie?

Šis bija kārtējais rīts, kad Maī piecēlās ar jauniegūtā viegluma sajūtu.

Viņa izslīdēja no bēniņu istabas, uzvilka pie durvīm pakārto mēļo kostīmu un devās lejup uz virtuvi.

Ienākusi virtuvē, Maī vispirms ieraudzīja Tobiju. Viņš bija noliecis seju pār melnā mizas novārījuma garaiņiem, kas cēlās no bļodiņas viņam priekšā. Tad viņa ieraudzīja Tobijam pretī sēdošu puisi, kas dzēra lādu pašu novārījumu.

-    Labrīt, viņa sacīja.

-    Labrīt, Maī, Tobijs atbildēja.

Viņa nostājās aiz Tobija krēsla un noskūpstīja zēnu uz vaiga.

-           Tā ir Maī Aseldora, Tobijs sacīja nepazīstamajam. Mijas lielā māsa.

-    Labdien, jaunais vīrietis teica Maī.

Viņa paņēma tasi un izgāja laukā pēc sniega. Atgriezusies Maī pārlēja sniegu ar cukura sīrupu.

-    Ko jūs tur ēdat? nepazīstamais jautāja.

-    Sniegu ar cukuru. Man garšo.

-    Brokastīs? -Jā.

-    Jūs nevēlaties labāk kaut ko siltu?

-Nē.

Šajā ainā Tobijs atpazina mazliet trakās Aseldoru māsas. Viņš pastūma savu kūpošo bļodiņu uz Maī pusi.

-    Pagaršo. Šis ir labs, karsts, tā ir īsta laime.

Maī smaidot atteicās. Tad viņa ielūkojās Tobija sejā un nopietni] teica:

-     Man nepatīk viegli pieejama laime. Kur gan Tobijs jau bija dzirdējis šo pašu izteicienu? Viņš bija gatavs

apzvērēt, ka ir to jau dzirdējis vēl šodien pat… Piepeši viņš pagriezās pret Nilu.

-     Maī, viņš sacīja. Es tevi neiepazīstināju ar Nilu Āmenu…

Nils pats nespēja izteikt ne vārda. Viņa acu skatiens bija kā piekalts Maī Aseldoras rudajiem matiem.

13 Večuks ar pankūku uz galvas

Tu paliec šeit.

To viņam bija teicis Mika, ar pirkstu uzzīmējot uz viņa plaukstas apli .ir punktu centrā. Aplis un punkts nozīmēja:

Tu paliec šeit. Es atgriezīšos.

Bet Mika nebija atgriezies.

Ļjevs viņu gaidīja. Viņš zināja, ka jau labu laiku ir iestājusies nakts. Tas, ka cilvēks ir akls, nebūt nenozīmē, ka viņš ir stulbs.

Viņš zināja arī to, ka visapkārt viss ir klusu. Ja kāds ir nedzirdīgs, tad tas nenozīmē, ka viņam nav iespējams neko pateikt.

Tas, ka Ļjevs neredzēja un nedzirdēja, netraucēja viņam saņemt miljoniem dažādu citu signālu, kas jebkurā laikā viņam pavēstīja par apkārt notiekošo. Viņš pielika roku pie zemes, paostīja gaisu vai pagaršoja to ar mēli… Viņš nebūt nebija savā pasaulē noslēdzies mazs, izbiedēts radījums. Ļjevs bija ražena auguma puisis, kurš bija uzaudzis starp zāles stiebriem un apguvis visas izdzīvošanai nepieciešamās gudrības.

Tomēr Ļjevam bija jāatzīst, ka viņam ir vajadzīgs Mika.

Dažus centimetrus no šīs vietas Mika gaidīja. Viņš bija rāpojis un izlodājis starp visiem juku jukām izvietotajiem asmeņiem, kas kalpoja kā nožogojums. Turklāt viņš bija nosalis.

Šī šaušalīgā, dzeloņainā barikāde vijās cauri krāterim visā tā garumā Tam, kurš censtos izkļūt tai cauri, bija visas iespējas uzdurties uz neskaitāmajiem pīķiem.

Starp vecajiem zinību vīriem un Plikadīdām nebija iespējama nekāda sazināšanās.

Tomēr jau vairākas dienas Mika, Mēness Seja un daži citi cits pēc cita devās šķērsot barikādes, lai izslīdētu tām cauri kā salmiņi adatu kaudzei.

Viņi gribēja runāt ar veco.

Veco ar apaļajiem stikliem uz acīm.

Veco ar pankūku uz galvas.

Mēness Seja bija pirmais, kurš bija ar viņu sarunājies. Un ikviens labi atcerējās viņu kopš savas ierašanās brīža. Večuks ar apaļiem stikliem uz acīm un melnu pankūku uz galvas. Jā, tā viņi uztvēra Sima Lolnesa acenes un bereti. Šis vecais vīrs izskatījās laipns un zinošs, un varbūt viņš varēja tiem kaut kā palīdzēt. Un vēl viņiem bija zināms, ka šis vīrs bija runājis ar Mēness Seju par Jaunā Koka dāvāto zīmi, kuru zēns nēsāja sev ap kaklu.

Zāles ļaudis, kuri ir raduši, ziemai tuvojoties, savīt kopīgu vārpu mājokli, labi zina, ka viņiem nav citu iespēju kā paļauties citam uz citu. Un otrā pusē barikādēm atradās citi ieslodzītie, kuri, iespējams, būs gatavi dalīt savu nelaimīgo likteni ar viņējo.

Es redzēju dažus Vecos Kokus, sirmgalvjus, kuri, tāpat kā mēs, visu dienu strādāja raktuvēs, sacīja Žalams. Es viņus redzēju tikai

Uz mirkli, garāmejot. Starp viņiem es redzēju arī veco ar pankūku uz galvas.

I )aži Plikadīdas gan negribēja noticēt tam, ka šajā Kokā viņi varētu 11z kādu paļauties.

Labāk neuzticēties nevienam, viņi sacīja.

Bet Žalams un pārējie viņiem jautāja:

• Atceries Jauno Koku? Vai tu varbūt viņam neuzticētu savas meitas linu brunčus?

Atbilde uz jautājumu bija piekrītoša murdoņa. Pat pašiem aizdomīgākajiem nācās atzīt, ka Jaunā Koka piemērs pierāda: šajā zaru karaļvalstī vel nevalda pilnīga samaitātība.

Tā nu viņi cits pēc cita pavadīja naktis barikādēs, gaidot, ka to tuvumā parādīsies vecais ar pankūku.

Piepeši Mika atcerējās, ka viņu gaida Ļjevs. Šonakt vecais vairs noteikti le neparādīsies. Viņš apgriezās, nedaudz ieplēsdams brūno cietumnieka pidžamu uz kāda pīķa. Visi zāles ļaudis bija saģērbti katordznieku drānās, kas viņiem bija tikpat vajadzīgas kā ķirzakai bikšturi.

Šī, iespējams, bija vienīgā situācija kopš ilgiem laikiem, kad Plikadīdām bija iespēja no sirds izsmieties. Brīdis, kad viņiem tika atņemtas lina tunikas, lai nomainītu tās pret noteikumos paredzētajām uniformām, sagādāja tiem nepieredzēti jautrus skatus. Viņi lūkojās cits uz citu, rādīja cits uz citu ar pirkstu un locījās smieklu lēkmēs. Neapšaubāmi, pats smieklīgākais aksesuārs viņu skatījumā bija bikses. Jau pati ideja, ka šajās augšgalā kopā sašūtajās caurulēs vajadzētu bāzt iekšā kājas, viņiem šķita bezgala uzjautrinoša. Un kāpēc gan ne apvalki, kuros sabāzt ausis?

Sargi bija gluži izmisuši šajā mirklī, kam būtu jābūt pazemojošam, bet kas izraisīja nevaldāmu smieklu lēkmes. Jā, tas bija fakts Plikadīdas nebeidza vien pārsteigt un izvest no pacietības savus uzraugus. Un nejau tādēļ, ka viņi būtu nepakļāvīgi gluži otrādi. Tas bija viņu optimisms, pacietība un savstarpējā solidaritāte. Tajā visā bija kaut kas aizvainojošs tiem, kuri veltīgi nopūlējās, cenšoties apspiest savus gūstekņus.

Nespēdams ne redzēt, ne dzirdēt, Ļjevs īsti netika skaidrībā par t kur viņš visus šos sešus mēnešus atradās, bet spēles noteikumus viņi bija sapratis.

Cietums. Labie. Sliktie. Darbs.

Un viņa pienākums nesabrukt.

Sākumā Džo Mitča vīri bija noturējuši viņu par absolūtu plānprātiņu. Ļjevs neatbildēja uz jautājumiem, tikai smaidīja, un viņa tumšās acis lūkojās kaut kur tukšumā. Viņi labprāt būtu atbrīvojušies no šī neka nederīgā vientieša vai arī izmantojuši viņu kā dzīvo mērķi savām šaut riņu spēlēm. Bet Mika bija pierādījis, cik daudz Ļjevs viens pats spēj panest. Ar pieciem pie jostas piestiprinātiem Koka skaidu maisiem u diviem tādiem pašiem maisiem plecos viņš spēja nolaisties krāterī u izrāpties no tā pa nostieptu virvi. Viņš strādāja par četriem.

Sargiem nogaidot, kamēr stiprinieks sabruks vai salauzīs roku, viņam bija dota iespēja izdzīvot. Gan jau pienāks diena, kad radīsies iespēja no viņa atbrīvoties.

Ļjevs sajuta iztālēm tuvojošos vibrāciju. Kāds nāca. Viņš atpazina Plikadīdām raksturīgo mīksto gaitu, un tad Mikas roka saņēma viņējo.

Tad abi devās uz naktsmītni pie pārējiem. Mēness Seja tumsā izslējās, atbalstoties uz elkoņa.

-    Tie esat jūs?

-Jā.

-     Vai redzējāt veco?

-Nē.

-     Skaistu nakti, Mika! Skaistu nakti, Ļjev!

-    Skaistu nakti, Mēness Seja, Mika atbildēja.

Ļjevs jau bija iemidzis. Savos nakts sapņos viņš atguva skaņas un tēlus, kurus bija uzkrājis bērnības laikā, kamēr vēl nebija saslimis. Viņa naktis bija pilnas krāsu, saulrietu, seju, klusu balsu, dziesmu, strauta murdoņas zālē…

Tajā pašā laikā otrpus žogam Sima Lolnesa guļamtelpās notika sanāksme. Kādi trīs desmiti vecu gudro sēdēja uz vairākos stāvos

lzvietotajām gultām. Izskatījās, ka viņi gaida signālu spilvenu kaujas nflkumam.

I'atiesībā gan viņi gaidīja Sima spriedumu, kurš aizvērtām acīm veica •..iiežģītus aprēķinus.

Trīs mēneši. Vēl būs vajadzīgi trīs mēneši.

Kā atbilde uz šo paziņojumu atskanēja bezcerības pilnas nopūtas, un put dažas asaras noritēja pār grumbu izvagotajiem vaigiem. Vēl pirms dažām stundām viņi bija pārliecināti, ka tuvojas tuneļa rakšanas noslēgumam. Trīs mēneši!

Vecam, nogurušam cilvēkam katra diena ir no svara.

Mazliet agrāk tajā pašā vakarā Zefs Klaraks, atrazdamies guļus tunelī, dažas reizes bija iecirtis kaltu mizā, izcēlis vienu grīdas dēli un palūkojies ārpusē. Pēc tam viņš bija steigšus atgriezies tunelī. Vecais Lū Tanns bija čukstus vaicājis:

-Nu?

Zefa jau tā neglītā seja bija savilkta pretīguma grimasē. Efekts bija graujošs.

-    Drausmīgi smird.

Tad Lū Tanns pabīdīja Zefu sāņus, lai palūkotos pats.

Nepagāja ne mirklis, kad viņš ar aizspiestu degunu atgriezās tunelī.

-    Tur kaut kas ir samaitājies.

-     Brīvības smarža, Zefs nosprauslājās. Ko darīsim?

Tad viņi izdzirda savādus trokšņus vispirms tādu kā kurkstēšanu, bet pēc tam sprādzienus.

-    Iešu vēlreiz skatīties, jāmēģina saprast.

Šoreiz Zefs iebāza atraktajā caurumā visu galvu līdz pat kaklam. Vispirms viņš ieraudzīja divus zābakus, kuri vēl pirms minūtes tur neatradās. Smirdoņa bija tāda, ka nebija iespējams ievilkt elpu. Atpazīdams vecā izsmēķa smaku, kas sajaucās ar pārējo, Zefs vienā mirklī visu saprata. Novietojis atpakaļ vietā grīdas dēli sev virs galvas, viņš pagriezās pret Lū Tannu.

-    Ateja… viņš izstomīja. Džo Mitča ateja.

Lū Tanns atsitās ar pieri pret tuneļa sienu. Ka tavu kodi! Mēs esam kļūdījušies!

Tajā pašā naktī, atgriezušies guļamtelpās, viņi par savu atklājumu informēja pārējos. Šis jaunums satrieca visu komandu. Darbs vēl vairākiem mēnešiem! Sims Lolness dīdījās un nespēja nomierināties. Viņš izskatījās gluži vai iepriecināts. Nē, viņš bija sajūsmināts.

-    Šī ir iepriecinošākā ziņa, kādu es jelkad esmu saņēmis, viņš teica.

Par spīti saviem simt diviem gadiem, padomnieks Roldens šajā brīdī

labprāt būtu sadevis draugam pa purnu.

-            Atzīsti labāk, prātu izkūkojušais veci, ka tu esi kļūdījies, viņš sacīja Simam Lolnesam.

-    Aizveries, Rolden! Kad es tev saku, šī ir lieliska ziņa.

-    Tev tas šķiet lieliski, ka mēs šeit atdosim galus?

Izskatījās, ka tūdaļ pa gaisu ies dūres. Maja pameta žiglu skatienu uz vīra pusi.

-            Derētu tā kā iemācīties skaitīt, kāds no pēdējām rindām nomurmināja.

Sims sakoda zobus.

-    Kurš to teica?

Neviens nepakustējās. Sims noņēma brilles un paberzēja acis. Tad viņš dziļi ieelpoja un pagriezās pret Albertu Roldenu.

-           Tieši tā, jaunais cilvēk, es esmu nožēlojami kļūdījies. Es visu sarēķināju, kā nākas, bet es nebiju rēķinājies ar viņu.

Ar ko?

Ar viņu. To, kas mūs izmitina, baro, apģērbj… Viņu!

Un Sims plaši novēcināja rokas ap sevi. Neviens neko nesaprata. Prolesors trīs reizes uzstājīgā balsī noskaitīja: Viņš cīnās. Viņš cīnās. Viņš cīnās.

-    Kas?

-Ko?

-    Ko viņš saka?

Ieslodzītie lūkojās uz Simu Lolnesu kā uz apskaidroto.

-    Koks, es jums saku! Koks cīnās! Koks sevi aizstāv tāpat kā mēs! Koks pretojas! Viņš kustas! Viņš nocietinās! Visi mani aprēķini bija pareizi, bet es biju piemirsis, ka šis milzīgais krātera caurums ir kā brūce. Miza cenšas šo brūci sadziedēt. Tā cenšas aizaudzēt caurumu. Lūk, kādēļ mēs kļūdījāmies. Miza kustas. Koks cīnās!

Sims ievilka elpu. Tad viņš pagriezās pret savu sievu un teica:

-    Lūk, jau piecdesmit gadus es klaigāju pa visiem zariem Koks ir dzīvs!

Padomnieks Roldens bija aizgājis atsēsties uz savas gultas. Tagad visa mazā guļamtelpa bija nostādīta šīs lielās ziņas priekšā. Bet Zefs Klaraks uzdrošinājās pavaicāt:

-    Un mēs? Ko darīsim mēs?

Sims viņam uzsmaidīja.

-     Mēs raksim, viņš atbildēja.

Tātad viņus gaidīja vēl trīs mēneši darba. Izeju uz tualeti gan nāksies rūpīgi aizmūrēt, lai tunelī strādājošie nenosmaktu. Sims bija izdarījis jaunus aprēķinus. Eja būs jāpagarina vēl par piecpadsmit centimetriem.

Roldens vairākas dienas nerunāja ne ar vienu.

Sima nolūks bija izmantot šos garos mēnešus, lai uzmeklētu Plikadīdu, kas nēsāja Lolnesu zīmi.

Šim zēnam noteikti bija kaut kas zināms par Tobiju. Bija jāatrod iespēja parunāt ar viņu.

Tā prātodams, viņš atcerējās Minujeku.

Minujeka bija vienīgā sieviešu kārtas sardze visā krāteri. Viņa bija divas reizes resnāka un garāka par pašiem dūšīgākajiem kolēģiem. Minujeka uzraudzīja Maju Lolnesu vienīgo šajā krātera daļā ieslodzīto sievieti. Viņas jau reiz bija tikušās aci pret aci pirms ilgiem laikiem, tajos sāpīgajos brīžos dažas sekundes pirms Tobija pazušanas.

Šīs atmiņas bija viens no vairākiem iemesliem, kālab Majai Minujeka patika. Viņa ātri vien bija sapratusi, ka šim milzīgajam kalnam ir sirds. Viņu attiecības bija kļuvušas vēl draudzīgākas pēc tam, kad Maja bija sardzei palūgusi pastāstīt par viņas bērnību.

Minētā persona viņai neatbildēja, vairākas nedēļas cieta klusu, bet pēc mēneša atzinās:

-    Es nebiju nekāds lolojums…

Pagāja vairākas dienas, kuru gaitā Maja atklāja: lielāko savas bērnības daļu Minujeka bija pavadījusi augļu kastē kādā pieliekamajā kambari. Lūk, kas izskaidroja viņas lielisko apetīti un šādas tādas savādības viņas galvā.

Nākamajā dienā pēc tam, kad viņi bija izrakušies Mitča mazmājiņā, Sims Lolness palūdza tikšanos ar Minujeku.

-    Dārgā kundze, man jums ir kāds neliels lūgums, Sims sacīja.

Viņš bija saberzējis acis tā, lai tās būtu sarkanas, un ik pa brīdim

nošņaucās.

Minujeka pieliecās, lai viņu uzklausītu. Pat būdams teju divus milimetrus garš, profesors piepeši sajutās tā, it kā pēkšņi būtu pārvērties par punduri. Minujeka pietuvināja viņam ausi. Šī milzīgā sieviete bija spējīga uz ārkārtīgi smalkjūtīgu rīcību. Sims nožēloja, ka bija spiests riņai melot:

-          Es esmu kaut ko nozaudējis, viņš paskaidroja. Mazu, izgrebtu nedaljonu. Tā man ir dārga piemiņa. Tā bija dēla dāvana manai sievai, in viņa lūdza, lai es to paglabāju pie sevis. Es esmu to nozaudējis un iegribu, ka Maja to uzzinātu. Tas bija viss, kas viņai piederēja, viss, kas -iņai bija palicis no mūsu dēla…

Un viņš parādīja zīmējumu, uz kura bija attēlota Lolnesu zīme.

-           Ja jūs to kaut kur manīsiet, pasakiet man. Varbūt kāds to ir paņēmis… Es būšu jums mūžam pateicīgs, kundze.

Minujeka ieklausījās katrā pēdējās frāzes vārdā. Līdz šim viņa nezināja, ka šāds izteiciens vispār pastāv.

"Mūžam pateicīgs, kundze…"

Šo trīs vārdu savirknējums bija bauda viņas ausīm.

Minujeka izstomlja:

-           Jā, labi, jā. Viņa jutās mazliet neveikli, ka pašas pieticīgajā valodas krājumā neatradās nekas labāks, lai atbildētu šim dzejniekam.

Minujeka paņēma papīru savos tuklajos pirkstos, kas, kopā salikti, atgādināja bomīšu kaudzi, un devās projām.

Nākamajā rītā viņa uzmeklēja profesoru un izskatījās manāmi norūpējusies. Viņa bija atradusi kādu, kurš nēsāja šo zīmi.

-    Bet… viņš negrib.

-     Kā, lūdzu? Sims pārvaicāja.

-    Viņš negrib to atdot.

Simam bija nepieciešamas dažas sekundes laika pārdomām. Kā gan tas nācās, ka Minujeka bija pakļāvusies mazajam Plikadīdu zēnam? ŠĪ sieviete nebija vienkārši blāķis. Viņa bija mistērija. Tad Simam iešāvās prātā doma:

-            Tad paskaidrojiet viņam, ka es esmu tēvs tam, kurš izgatavoja šo medaljonu. Pavaicājiet viņam, kur viņš to atrada.

-    Mmmmjā, noteica Minujeka.

Un viņa pameta Simu vienu un izbrīnītu par sazināšanos, kas bija aizsākusies starp viņu un neparasto sarunu biedru. Tajā pašā vakarā brīnums turpinājās.

-    Viņš negrib stāstīt, kur to atrada, bet viņš gribētu ar jums runāt.

-    Kur? Sims jautāja.

-    Viņš var rīt atnākt uz šejieni.

-    Uz šejieni?

Tas viss atgādināja pasaku. Beidzot Sims uzzinās.

Tovakar Sims bija noorganizējis konferenci, kuras tēma bija "Kukaiņi". Tā bija pati īsākā, vienkāršākā un spožākā konference visā viņa radošajā mūžā. Laba konference ir tāda, kas uzkurina vēlēšanos meklēt, pārbaudīt, uzdot jautājumus. Laba konference atver tās klausītājam acis uz visvienkāršākajām patiesībām.

Citiem vārdiem sakot, konferences ir kā joki vai slimības jo īsākas, jo labākas.

Lūk, te būs Sima Lolnesa runa visā pilnībā tāda, kādu viņš to nolasīja šajās janvāra pirmajās dienās konferences "Kukaiņi" laikā.

-    Visiem kukaiņiem ir sešas kājas.

Tas arī bija viss.

Pateicis šos piecus vārdus, profesors sāka vākt kopā savas mantas, konference bija beigusies. Viņa klausītājus pārņēma nemiers.

-    Jautājumi? viņš izklaidīgi vaicāja.

Visu zālē sēdošo rokas pacēlās vienlaikus. Plims Tornets smaidīja līdz .uisim. Viņš apbrīnoja sava skolotāja pārgalvību. Sims īsi atbildēja tiem, kuri viņu iztaujāja.

Bet zirnekļiem ir desmit kājas! izmeta Zefs.

Tātad tie nav kukaiņi, Klaraka kungs! Tie ir dzīvnieki. Zirnekļveidīgo klase.

-    Skudras?

-    Sešas kājas, tātad kukaiņi.

-           Un tūkstoškāji, profesor? Jūs taču neteiksiet, ka tūkstoškājis nav kukainis.

-           Man šķiet, ka es izteicos pietiekami skaidri. Kukaiņiem ir sešas kājas, ne par vienu mazāk un arī ne par deviņsimt deviņdesmit četrām vairāk. Kukaiņi ir vienīgie radījumi pasaulē, kuriem ir sešas kājas. Vienīgie, jūs mani labi dzirdējāt? Man nav nekā vairāk, ko piebilst. Opsā!

Vēl nekad neviens nebija sniedzis tik skaidru un pašsaprotamu kukaiņu aprakstu. Cilvēki bija ne mazums lauzījuši galvu, lai atšķirtu kukaiņus no citām dzīvnieku sugām pēc barošanās veida, pēc antenu skaita, pēc izmēra vai pēc olām.

Sims, kā allaž, bija trāpījis desmitniekā.

Bet profesoram nācās atzīt arī to, ka viņš dega no nepacietības ātrāk doties pie miera un jau rīt satikt jauno Plikadīdu.

-           Skaista konference, dārgais, ienākusi guļamtelpās, viņam teica Maja.

-           Kad es patiešām būšu liels, profesors atbildēja, tad sarīkošu konferenci ar vienu vienīgu vārdu.

Gultā virs viņiem kāda smalka balss uzskaitīja visus kukaiņus:

-            Blaktīm, piemēram, blaktīm ir sešas kājas. Taureņiem sešas, skarabejiem…

Tas bija kurpnieks Lū Tanns. Viņš runāja pats ar sevi. Sims un Maja pie sevis klusi smējās. Lū Tannu bija tā apbūris Sima atklājums, ka viņš pavadīja visu nakti murminādams:

-    Mušām sešas kājas. Mārītēm sešas. Circeņiem…

Kad nabaga Roldens, kurš tovakar viens pats raka tuneli, izlīda no lūkas zem rakstāmgalda, bija pusnakts. Klase jau labu bridi bija tukša. Mācības šajā vakarā bija beigušās divas stundas agrāk nekā parasti. Viņš bija ieslēgts. Roldens sāka klauvēt pa aizslēgtajām zāles durvīm, līdz ieradās divi Džo Mitča vīri. Abi stulbi ķiķināja:

-            Nu, papiņ, kā tad tev gadījās skolā aizmigt? Kādi mēs kusli… Vajag lietot uzturā vitamīnus…

Simtgadnieks tikai paraustīja plecus šo vientiešu priekšā. Kurš gan būtu varējis noticēt, ka šis vīrs bija pavadījis četras stundas, rokot tuneli, pa kuru izbēgt? No viņiem trim viņš nudien nebija tas kuslākais.

Sims gaidīja nozīmēto tikšanos. Viņš uzkavējās mazītiņajā kambarītī, ko viņam bija ierādījuši kā kabinetu un laboratoriju. Atvērās durvis. Pa tām galvu iebāza Minujeka.

-    Viņš ir te.

Sims iznāca laukā. Viņš juta, kā saļogās kājas.

Ārpusē viņu apžilbināja gaisma. Gaisā virmoja koka putekļi. Viņa biedri jau kopš saules lēkta strādāja krāterī.

Viņa priekšā neatradās Plikadīda. Tas bija kareivis ar greizu smaidu. Liela auguma karavīrs ar indīgu skatienu, kurš rotaļājās ar savu harpūnu, atgādinot saulē izlīdušu skorpionu.

-    Viņu sauc par Tīģeri, Minujeka teica.

Ap kaklu Tīģeris nēsāja Lolnesu zīmi. Viņš to bija atņēmis Mēness Sejai pirmajās dienās pēc zēna ierašanās krāterī.

Kādu brīdi Sims runājās ar šo vīru, kurš, pats to nezinot, atklāja profesoram daudz noderīgas informācijas.

-            Tas viss ir ļoti interesanti… kareivis teica. No jums, profesor, mēs uzzinām daudz ko jaunu.

-    Tā ir mana profesija, rāmi atbildēja Sims.

Tīģeris aplaizīja augšlūpu. Tad viņš piebakstīja ar pirkstu mazajam, kaklā pakārtajam koka gabaliņam.

-           Kā tad tas Plikadīda varēja atrast šito mantiņu, ja tā piederēja jūsu dēlam?

Mana sieva to pazaudēja. Viņa to nēsāja ap kaklu krāterī. Šis zēns |&lt;&gt; droši vien atrada.

Visi domā, ka Tobijs Lolness ir pazudis uz visiem laikiem…

Jā, Sims atbildēja.

Bet ja es sāku domāt citādi? Varbūt viņš vēl kaut kur klaiņo apkārt… I's zinu kādu, kam ārkārtīgi patiktu šāda veida jaunumi.

Jā, Sims teica. Es viņu pazīstu viņu sauc Sims Lolness. Nav liklas ziņas, kas spētu viņam sagādāt vairāk prieka.

Nē, kareivis izmeta. Es domāju par kādu, kam vārdā Džo Mitčs.

Patiesībā Tīģeris nebija domājis atklāt savas aizdomas. Viņa uzostās pēdas bija pārāk daudzsološas. Ja viņš vienlaikus varētu atrast šo zaļajā sarakstā minēto ienaidnieku numur viens Tobiju un pierādīt profesora olnesa saistību ar Plikadīdām, tā būtu dubulta uzvara… Galvenais, ka arī atlīdzība būtu dubulta.

Un vēl kādā Tīģera apziņas kaktiņā gruzdēja ideja par to, ka viņam varētu palaimēties atrast arī Koka Akmeni.

-           Es domāju, ka mans dēls vairs nav sastopams šai saulē, sacīja Sims Lolness. Bet es jums būtu no visas sirds pateicīgs, ja jūs man pierādītu pretējo.

Tad Sims uzgrieza viņam muguru. Viņš zināja, ka ir pieļāvis milzīgu kļūdu.

-    Piesargieties! Tīģeris viņam uzšņāca.

Sims Lolness tikai nomurmināja:

-    Jūs man neiedvešat bailes.

-           Vai jūs esat par to pārliecināts? Vai zināt, Lolnesa kungs, vispār mums ir viens kopīgs draugs. Viņš teica tieši to pašu, ko jūs.

Sims apstājās. Ko vēl no viņa gribēja šis vīrs?

-    Pirms daudziem gadiem es biju Nino Alamalas sargs.

Sims cieši ielūkojās Tīģera acīs. Viņš saprata visu.

Alamala bija ļoti dārgs Sima Lolnesa draugs. Visi vēl atcerējās šo gleznotāju, kurš bija ticis apsūdzēts savas sievas slepkavībā.

Sims bija apņēmies aizstāvēt draugu tiesas sēdē.

Tas bija šausmīgs stāsts. Stāsts, kurš bija uz visiem laikiem izmainīji Lolnesu dzīvi.

Skaistā Tesa Alamala ar pārsistu galvu bija tikusi atrasta uz kāda zara Viņa bija virves dejotāja. Bija skaidrs, ka viņa nokritusi no pāris zaru augstāk nostieptas virves. Nino sēras bija neremdināmas.

Pirmo izmeklēšanu rezultātā tika secināts, ka nāves cēlonis ir muļķīgs nelaimes gadījums. Daudzi ļaudis apgalvoja, ka Tesa Alamala pati vien vainojama pie notikušā. Neviens viņu nebija lūdzis staigāt pa virvi. Viņa galu galā varēja kā visi normāli cilvēki mierīgi staigāt pa zariem.

Pēc tam pārmetumi sāka birt pār gleznotāja Nino galvu, kura nodarbošanās bija vienlīdz nejēdzīga un nepraktiska, pārmetumi par to, ka viņš bija ļāvis sievai rāpties tur augšā. Visi kā viens atkārtoja, ka viņiem taču bija mazs bērns un ka šāda rīcība bija bezatbildīga un krimināli sodāma.

Šie apvainojumi bija par iemeslu tam, ka pie Nino Alamalas ieradās eksperts, kura nolūks bija pārbaudīt visas viņa mantas.

Kādā kaktā viņš bija atradis mazu glezniņu. Tas bija Tesas portrets. Viņa bija attēlota uz virves, un gleznas aizmugurē bija uzrakstīts teikums, kas bija tās nosaukums: Es pārgriezīšu virvi, lai redzētu tevi lidojam.

Tajā pašā vakarā Nino tika ieslodzīts cietumā.

Tiesas sēde notika pēc dažiem mēnešiem. Profesors Lolness tātad aizstāvēja savu draugu. Viņa teiktā aizstāvības runa bija spīdoša. Viņš ipgalvoja, ka šeit tiek tiesāta dzeja un ka dzīve vairs nebūs dzīve, ja tajā iebūs mākslinieku un virves dejotāju. Sims sacīja:

Ja es rakstu savai sievai "Tu esi mana liesma", tas vēl nenozīmē, ka nan ir nodoms izcept viņu kamīnā. Brīnišķīgā Tesa Alamala ir gājusi &gt;ojā nelaimes gadījumā, nodarbojoties ar savu mākslu. Mēs varam vieīīgi sērot kopā ar Nino.

Nino Alamala sēdēja uz notiesāto sola, pilns pašcieņas un ļoti izskatīgs, ziņš tūdaļ saņēma pārmetumus, ka ir ieradies uz tiesu ar krāsā notriepām rokām. Tā esot necieņas izrādīšana. Viņš bija pazemīgi atvainojies.

Sims bija sadusmojies. Tā vietā, lai apskatītu strādnieka rokas kā bēram, kurš dodas pie galda, viņi būtu varējuši ieskatīties viņa sejā un sirdī ai arī viņa harmoniskajās gleznās! Nino bija nevainīgs.

Simam patika Alamalas gleznas. Tās visas bija maza izmēra. Gleznas mākslinieks vienmēr parakstīja apakšā, un viņa noapaļotais rokraksts .itgādināja ainavu ar viļņainām ielejām. Viņa paraksts bija tik harmonisks, ka to viegli varēja izlasīt arī no beigām: alamalA.

Kādu nakti vēl pirms tiesas sprieduma pasludināšanas Alamalu atrada nogalinātu viņa cietuma kamerā. Šis nāves gadījums netika nopietni iz.meklēts, jo nav taču jēgas meklēt slepkavas slepkavu. Aizdomās tika turēts kāds cietumsargs, kurš, iespējams, bija nolēmis Nino notiesāt vēl pirms notiesāšanas.

Šie notikumi bija risinājušies pirms piecpadsmit gadiem, bet atmiņas par tiem bija saglabājušās neskartas. Sims aptvēra, ka jau pirms Mitča vai Blīsa parādīšanās naida kāpurs jau bija dzimis un gatavojās uzbrukumam.

Nolūkojoties uz aizejošo Tīģeri, Sims Lolness saprata, ka nupat ir sarunājies ar Alamalas slepkavu.

Tīģeris bija apmierināts. Līdz ar tumsas iestāšanos viņš dosies nelielā vizītē pie Plikadīdām. Mēness Seja nespēs viņam ilgi pretoties.

Vienmēr ir iespējams atrast kādu uzjautrinošu līdzekli, lai piespiestu desmitgadīgu bērnu atzīties.

14 ES atgriežos

Tobijs un abi viņa komandas biedri bija iekāruši tīklu kādā sačerve lējušā sūnas zarā, kas šūpojās virs tukšuma. Viņi bija iekārtojušies tīkli uz pēcpusdienas snaudu un ļāva sevi ieaijāt visapkārt pilošajām kūstoši sniega lāsēm.

Šis janvāra mēnesis piedzīvoja savu trešo īsti saulaino dienu, un dab ļāvās mānīgajam siltumam. Bija dzirdami kukaiņu svilpieni, un za krakšķēja gluži kā pavasara dienās. Tobijs nebija iemidzis. Viņš klausī jās Koka atmošanos ziemas vidū. Viņš zināja arī to, ka ziemas feja jau rīt ieklups zaros un no jauna iemidzinās pasauli zem sava baltā spārna

Starp atkusušā sniega pilēm Tobijs novēroja krītam arī ķepīgu dubļu pikas. Tās droši vien bija pakusušās sniegpārslas. Sev līdzās viņš saklausīja nomierinošos Šāna un Torfu krācienus.

Un ja nu kādu dienu Koks vairs nepamostas… domāja Tobijs.

Viņš zināja, kādas briesmas apdraud zarus. Lekss Olmehs bija viņam stāstījis par lapu slāņa biezuma samazināšanos un par mizas puvi ziemeļu pusē.

Visi Sima Lolnesa pareģojumi piepildījās. Pērnajā pavasarī daļa pumpuru bija sažuvuši turpat zaros. Pie tā tika vainotas sūnas un ķērpji… Bet Tobijs, kurš bija dzīvojis arī pļavā, zināja, ka ķērpis aug pat uz akmens. Tādēļ to nevarēja vainot pie Koka enerģijas izsūkšanas. Tas vienkārši izmantoja vietu un gaismu, kas radās tādēļ, ka lapu palika arvien mazāk.

Sunas un ķērpji ir klaiņojošas ciltis, kurām būtu jāpateicas par to, ka Irts ierodas apdzīvot pamestās teritorijas. Vai kādam nāktu prātā pārmest klejotājiem, ka tie kolonizē sausuma vai ugunsgrēku izpostītus zarus?

Tobijs būtu pavadījis šādās pārdomās vēl krietnu brīdi, ja vien nebūtu pēkšņi izdzirdējis, ka abi draugi pārstāj elpot. Viņš pieslējās sēdus un lēni pagrieza galvu uz Šāna un Torfu pusi.

Skats, ko viņš ieraudzīja, līdzinājās visļaunākajam murgam. Divas lēles, kas atgādināja iegarenas un lipīgas mices, nosedza draugu galvas līdz pat kaklam. Tās grasījās vīriešus nosmacēt, lai pēc tam izsūktu viņu .īsinis un atstātu tos kā tukšus maisus. Lūk, kas bija šī dubļainā masa, l ura krita no gaisa. Pavasara dēles, kas bija sajaukušas datumus.

Tobijs ar cirvi rokā metās palīgā Šānam. Dēles elastīgā un slidenā masa nebija ievainojama. Cirvja asmens pa to slīdēja, un Tobijs riskēja pārgriezt nabaga mežcirtējiem rīkles. No šausmām viņš sāka skaļi kliegt. Cita pēc citas tīklā krita jaunas dēles.

Bēgšana. Tas bija vienīgais risinājums. Bet Tobijam nebija spēka. Pat ja viņam pašam izdotos izglābties, aina ar biedriem, kuri bezpalīdzīgi vēcina rokas, vajātu viņu līdz kapa malai.

Kāda prāva dēle pavērsa savu piesūcekni pret Tobija pleciem. Viņš bija pārliecināts, ka tās ir beigas, bet tajā pašā brīdī aizdedzināta bulta izurbās cauri lipīgajam briesmonim. Tas sarāvās un nogāzās tīkla dibenā.

Bultas sāka birt pār viņiem no visām pusēm. Tīkls aizdegās. Dēles raustījās. Kādā brīdī parādījās Šāna un viņa sievasbrāļa seja. Dēles atlaida savus upurus, tagad tās locījās un vāļājās starp liesmām. Tobijs izgrūda uzvaras kliedzienu, bet tīkls bija pārvērties pelnos un piepeši izira.

Vīri nokrita no vairāku centimetru augstuma, iegāžoties brūnganā mīklā, kurā viņi iestiga līdz jostasvietai.

Atguvušies draugi apskāva viens otru. Viņu ķermeņi un sejas bija klāti ar gandrīz melno masu. Tobijs palūkojās uz savādo mērci, kura tecēja pa viņa plaukstām un kurā viņi burtiski peldēja. Kur gan viņi bija nokļuvuši?

Mēs jūs varbūt iztraucējām? ierunājās kāda balss viņiem blakus.

Torfu, Sāns un Tobijs bija ievēlušies milzīgā toverī, kas bija novietots uz spalvu slieču kamanām. Viņus no visām pusēm bija ielenkuši vīri ar arbaletiem un lāpām, un to sejas izteiksmes nebija diez ko labvēlīgas. Torfu un Sāns apmainījās satrauktiem skatieniem.

-       Mitča kungs taisa asinsdesas! Torfu caur zobiem izgrūda. Tobijs šo frāzi vairākas reizes klusībā atkārtoja, jo viņam likās, ka tajā

ir ieslēpts kāds slepens ziņojums.

-            Mitča kungs taisa asinsdesas… viņš lēni atkārtoja, lai mēģinātu saprast.

Tajā pašā mirklī virs tovera malas iznira kaut kas milzīgs, jā, liels pūslis, tērpies šaurā mednieka uzvalciņā, kas bija izplūdis pār nestuvju krēsla malām. Tobijs sastinga.

Jo tas bija Džo Mitčs. Un viņš neizskatījās apmierināts.

Apskatot viņu vērīgāk, Tobijs sev sacīja, ka šis cilvēks arvien vairāk algādina recekli. Viņam nebija noteiktas formas, un katru viņa izelpu p.ivadīja plurkšķis, kas bija tikpat elegants kā starp divām maizes šķēlēm izspiedusies mērce.

Džo Mitčs. Vai šis briesmonis atpazīs Tobiju?

Džo Mitčs taisa asinsdesas, viņam paskaidroja kāds blakus stāvošais. Neapšaubāmi, šis teiciens šobrīd bija modē.

Tobijs vienkārši vēl nebija sapratis, ka Džo Mitčs patiešām gatavoja asinsdesas saviem ziemas krājumiem.

Kopā ar saviem daudzajiem pavadoņiem viņš medīja dēles. Vīri dauzīja pa zariem, jo dēles, sajūtot vibrāciju, atlaižas un krīt lejup. Tad tās tika nobeigtas ar aizdedzinātām bultām. Pēc tam atlika šos lopiņus vienīgi izspiest, lai turpat uz vietas iegūtu sarecējušo asiņu masu.

Tobijs un viņa draugi bija iegāzušies asiņu toverī, no kura satura vajadzēja pagatavot lielas, melnas desas, resnākas par mežcirtēja roku.

Pat ja zēna seju neklātu melnā masa, Džo Mitčs nebūtu pazinis Tobiju. Zēns bija pārāk mainījies. Tomēr kāds, kas sarāvies kvernēja uz nestuvju krēsla kāpšļa, viņu uzreiz atpazina.

Šis cilvēciņš bija piesiets saitē, kuru turēja Mitčs. Viņš tam aizstāja mājdzīvnieku vai ko līdzīgu atslēgu piekariņam. Ieraugot Tobiju Lolnesu, viņa skatiens, kas atgādināja vajāta zvēra skatienu, iemirdzējās. Arī Tobijs, ne mirkli nešaubīdamies, atpazina Plimu Tornetu, kāpuru slaucēju no Zemajiem Zariem, mēmo Vigo Torneta brāļadēlu. Abi ar Tobiju apmainījās skatieniem.

-    Mēs esam mežcirtēji, Torfu sacīja Džo Mitčam.

Šī frāze šķita sarūgtinām Mitču, kurš šos trīs parazītus labprāt būtu integrējis savās asinsdesās. Viņš kaut ko norūca, pakasīja ausi un visbeidzot deva zīmi vienam no saviem vīriem. Minētais vīrs pieliecās tuvāk pavēlniekam, lai labāk sadzirdētu caur siekalām izsvepstēto vēstījumu. Kad vīrs atliecās taisni, viņš bija bāls un acīmredzami jutās neveikli par to, ka nāksies iebilst šefam.

-    Lielais kaimiņ, es… jūs taču atceraties, ka mežcirtējus mēs neaiztiekam…

Jauns rūciens no Džo Mitča puses.

Tas bija nelaimes gadījums, Sāns sacīja. Mums uzbruka. Tas vairs neatkārtosies.

Mitčs parāva saiti un pabužināja Plima Torneta cekulu. Jā, pagaidām vēl mežcirtēju apvienība bija neaiz-^ skarama. Bet domās Džo Mitčs jau skatīja to dienu, kad viss šo iedomīgo ļaužu bars cepsies uz iesma viņa acu priekšā. Šī doma viņu atslābināja. Vēl viņam patika sajust, kā zem rokas trīc jaunā Torneta mazā galva.

Vēl pēc pāris minūšu tirgošanās akrobātus izcēla no tovera, un Džo Mitča karavāna devās ceļā, pametot viņus turpat uz vietas.

Trīs mežcirtēji atrada peļķi, kurā nomazgāt asiņu smaku, kamēr vēl visi Koka plēsoņas nebija metušies viņiem virsū.

Izgriežot apģērbu, Tobijs lūkojās tālumā, ar skatienu pavadot zara galā lēni izgaistošo Plima apveidu. Viņu smacēja dusmas. Kad beidzot pienāks atriebes diena?

Tad viņš iedomājās par Elišu.

Vai viņa to atcerēsies? Viņa bija tik nepieradināta. Kādēļ gan viņa būtu Tobiju gaidījusi; viņa, kas nekad nebija tur, kur to cerēja sastapt; viņa, kas teicās nepiederam nekam un nevienam? Tas bija gluži tā, it kā Tobijs pirms gadiem būtu atstājis uz pumpura dzīvu taureni un cerētu to atrast tūjā pašā vietā ar neskartu pūderi uz spārniem! Neiespējami…

Nils bija atgriezies Galotnēs kopā ar Leo Blīsu. Varbūt viņš jau runāja ar Elišu. Piepeši viņu pārņēma bailes. Vai viņš vēl dzīvoja meitenes prātā?

Jā, Nils tobrīd runāja ar Elišu. Bet viņa tajā neklausījās. Viņa to izsmēja. Viņa labprātāk būtu pavadījusi laiku kopā ar ēnu, kas bija atgriezusies savā novērošanas punktā olas smailē. Jā, klusējošā ēna bija daudz patīkamāks kompanjons. Tās ierašanās vienmēr bija satikšanās, kas saviļņoja Elišas sirdi. Šis Nils Āmens savukārt bārstīja nodeldētas frāzes.

Eliša noglāstīja sev pēdas. Jau pirms laba laika viņa bija noslēpusi zilgani mirdzošās svītras, kas, viņai piedzimstot, bija tikušas uzzīmētas ar zilā kāpura tinti.

Māte Elišai to kādu dienu izstāstīja Zemajos Zaros tieši pirms tam, kad tika iznicināti viņu mājdzīvnieki.

-    Es nedomāju, ka pienāks tāda diena, viņa bija teikusi…

Todien, pēc tam kad viņas bija ieturējušas klusas vakariņas, skaistā Iša

saņēma rokās savas meitas seju.

-    Eliša, es nekad neesmu tev slēpusi, no kurienes mēs esam cēlušās.

Eliša saviebās. Viņa zināja, ka viņas nāk no zāles un ka māte bija uzaugusi starp Plikadīdām. Bet vai viņa zināja ko vairāk par savu izcelsmi? Kā gan tas nācās, ka viņas abas bija nokļuvušas Koka zaros?

Eliša nedaudz pielieca galvu. Viņa nekad nebija to mātei vaicājusi un šovakar nejutās spējīga to darīt.

-    Zini, Eliša, pasaule kļūst mums bīstama.

Iša bija paņēmusi rokās bļodiņu ar brūnganu krāsvielu.

-    Tas ir melnā naktstaureņa spārnu pūderis.

Eliša nolūkojās, kā māte satver viņas mazo pēdu un noziež to ar brūngano, mazliet taukaino pulveri.

Zilā tinte apdzisa. Svītra bija nozudusi.

Eliša notrīsēja. Viņa sajutās tā, it kā pēkšņi būtu izģērbta. Iša pasniedza viņai bļodiņu ar pūderi. Meitene to satvēra un savukārt nozieda ar melnā naktstaureņa pulveri mātes pēdas.

Abas sajuta, ka šī rīcība bija vienlaikus nopietna un apbēdinoša.

Plikadīdu ciltīs pēdas tiek uzskatītas par svētām. Jo tikai un vienīgi tās atrodas pastāvīgā kontaktā ar zemi. Tautā pēdas dēvē par "pļavas kājām", jo tās reti kad neatrodas pļavā.

Un zilās līnijas izdzēšana notika vienīgi ārkārtīgi retos gadījumos, kas bija saistīti ar šīs tautas lielākajiem, traģiskākajiem pārdzīvojumiem.

Eliša un viņas māte tonakt gulēja cieši blakus savā krāsainajā mājā. Viņām šķita, ka iztālēm sadzird melno naktstauriņu, šo drūmo lidoņu, armijas spārnu vēdas. Kādas saknes vai kādas saiknes gan viņas bija pārcirtušas, ka tagad abas jutās tik ārkārtīgi vientuļas?

Tagad Eliša, būdama cietumniece Galotnēs, skatījās uz savām nodzēstām pēdām. Viņa zināja, ka tovakar, izdzēšot šo zīmi, māte bija izglā-' &gt;usi viņas dzīvību.

-    Jūs klausāties, ko es jums saku?

-    Nē, Eliša atbildēja.

Nils Āmens stāvēja viņas priekšā un lasīja viņai morāli attiecībā uz .eo Blīsu.

-       Jūsu domas par viņu, Nils turpināja, ir maldīgas. Mēs bieži vien ļūdāmies savos priekšstatos par citiem. Es Leo pazīstu…

"Atkal sākas…" nodomāja Eliša.

Viņai tāpat bija skaidrs, kas viņam padomā. Eliša pat klusībā pavaicāja ev, vai šis zēns gadījumā nav pamuļķis, un raidīja lūdzošu skatienu ugšup uz olas griestiem, kā aicinādama tiem piekalto ēnu atbrīvot viņu o uzbāzīgā viesa. Bet ēna joprojām palika nekustīga.

-           Leo Blīss nav tāds, kā jūs domājat. Leo Blīss…

-          Es sapratu! iekliedzās izmisusī Miša. Sapratu! Es sapratu!

Nils apklusa. Viņš zināja, ka tagad ir īstais brīdis.

Eliša bija atsākusi elpot. Kā gan Tobijs bija varējis sadraudzēties ar šo neaptēsto puisi? Leo Blīss, Nils Āmens…

Viņa mēģināja klusībā mierināt sevi, sakot, ka galu galā varbūt ir labāk, ka Tobija vairs šeit nav un viņš neredz, par ko ir kļuvuši viņa kādreizējie draugi.

Vai tas bija tādēļ, ka viņa bija iedomājusies par Tobiju? Elišai cauri kā zibens izšāvās savāda sajūta. Viņa aizvēra acis un aptvēra, ka Nils ir atsācis runāt.

Bet šī vairs nebija tā pati runa, kas pirms tam.

Nils runāja lēni, un viņa balss piepeši bija kļuvusi aizkustinoša un trausla. Šis te bija gluži cits Nils Āmens.

-            Dzīve ir pamests bišu strops, Eliša. Tu ej pa to. Un gaisma tajā atgādina medu. Tas ir tik patīkami. Tu esi apmaldījusies. Viss smaržo pēc vaska. Tu sauc. Tava balss atskan. Tu meklē kādu, kuru tu esi pazaudējusi. Tāda ir dzīve.

Nils ievilka elpu.

-            Tad piepeši tev dūkdama tuvojas prāva darba bite. Tu nogulies zemē un ar rokām aizsedz galvu. Bite pārlido tev pāri. Tu piecelies, un tava kleita ir piesūkusies ar medu. Tu biji izbijusies. Piepeši tu izdzirdi balsi. Tā pieder kādam. Viņš ir tepat. Tu meties skriešus pa bišu ligzdas gaiteņiem. Tu atrodi viņu. Tu viņam nepasaki, ka biji ļoti nobijusies. Tāda ir dzīve, Eliša.

Eliša aizgrieza galvu, lai noslēptu asaras, kas ritēja pa viņas seju. Kas šeit notiek? Kas?

Leo Blīss, kas novēroja šo ainu no augšas, gandrīz nemanāmi samiedza acis. Ko nozīmēja šie savādie, nesaprotamie vārdi? No kurienes šis spēcīgās emocijas, kas sasniedza pat viņu?

Nils nebija drošs par to, vai sacītais sasniedz skaistās Elišas ausis. Viņš tikai runāja tā, kā Tobijs viņam bija lūdzis.

Un vēl tā ir lietusgāze sūnu mežā. Tu domā, ka noturēsies, ieķērusies tur augšā no visa spēka, līdz galam, līdz pēdējam lietus pilienam. Tur lejā viņi lūdz, lai tu rāpies zemē. Tu trīci no aukstuma. Zini, ka saaukstēsies. Tev vajadzētu mest mieru un doties meklēt patvērumu, Eliša. Bet tu spītīgi paliec turpat. Tavas drēbes ir galīgi slapjas. Tu esi pārāk stūrgalvīga, Eliša.

Tur augšā Leo Blīss domāja par Arbainu un viņa aizdomām. Viņa roka uz olas čaumalas virsmas viegli trīcēja. Kas īstenībā bija šis Nils Āmens?

Eliša vairs nezināja, kas ar viņu notiek. Balss atbalsojās deniņos.

Tā vairs nebija Nila Āmena balss. Tā bija kāda tāla, aizmirsta, zem ieskaitāmiem skumju gadiem paslēpusies Tobija Lolnesa balss.

Atmiņas noauž slepenu, citiem nepieejamu valodu.

Bišu strops. Lielā lietusgāze. Nevienam citam, izņemot viņu un Tobiju, iebija zināmi šie sen pagājušie notikumi. Tas piederēja pie viņu tuvības.

Tagad viņa droši zināja. Nils ar viņu runāja Tobija vārdā.

Savā skumīgajā olas cietuma vientulībā, klausoties Nila Āmena balsī, iliša sadzirdēja Tobija slepeno vēstījumu, šo kodēto un starp vārdiem toslēpto ziņu. Ziņu, kas atrāva viņu no zemes un aiznesa tālu projām.

Pēkšņi viss kļuva iespējams, jo šī vēsts nozīmēja: "Es atgriežos."

Otrā daļa

..

15 Nodevība

Bija pagājuši trīs mēneši. Ziema nesteidzās atkāpties no Zariem.

Tas, kas grūda Norzu Āmenu bezcerības bezdibenī un plosīja viņa iekšas, bija fakts, ka nu vairs nebija nekādu šaubu…

Norzs to zināja jau labu laiku Nils ir pārgājis ienaidnieka nometnē.

Pirmajā dienā viņš nebija tam noticējis.

Tas bija ap rudens vidu. Norzs ieturēja vakariņas zem zvaigžņotām debesīm kopā ar savu senāko biedru dūšīgo Solkenu. Pūta novembrim netipiski silts vējš. Abi mežcirtēji klausījās naktī pēdējo lapu čaukstoņā, tālā maijvaboles zumēšanā.

Viņi ēda maizi un piedzēra sūnu alu.

Norzam Āmenam šis bija uzticamākais draugs no uzticamākajiem. Solkens savulaik bija bijis liecinieks viņa kāzās ar Lilī, liecinieks viņa tās dienas laimei un tradicionālajai kāzu dejai, jaunajam pārim virpuļojot ciešā dejā līdz pat rītam. Viņš bija liecinieks arī Norza šaušalīgajam izmisumam, kad nākamajā gadā, piedzimstot Nilam, Lilī bija gājusi bojā.

Toreiz Solkens nebija spējis draugu mierināt. Arī pats viņš nespēja samierināties ar Lilī zaudējumu, jo viņa tam un vēl daudziem citiem bija kā paša māsa.

Lilī Āmena bija sīka, jauna sieviete, maigas dabas un viegla kā spalviņa. Viņai bija zaļas acis.

Viss skaistais šķiet nemirstīgs… Neviens nespēja iedomāties, ka Liii kādu dienu varētu vairs nebūt. Vēl jo vairāk, ka tas varētu notikt, dodot dzīvību savam pirmajam bērnam.

Druknajam, bēdu sagrauztajam Solkenam toreiz bija nepieciešamas vairākas nedēļas, līdz beidzot viņš spēja nostāties sava drauga priekšā un sacīt: "Zini, mēs visi viņu mīlējām. Mēs tev palīdzēsim, vecais."

Bet Norzs, kurš bija taisns kā miets, nebija pieņēmis nekādu palīdzību, nekādu atbalstu. Nilu viņš bija uzaudzinājis viens. Pareizāk būtu teikt, ka viņš bija noskatījies, kā Nils pats uzaug.

Solkens zināja arī to, ka, ne jau pateicoties Norza klaigāšanai un pļaukām, Nils bija kļuvis par šo īpašo personību. Nē, tas bija, pateicoties kādai gaisīgai, neredzamai rokai, kādas klāt neesošas personas rokai.

Todien, kad Nils lielajā izcirtumā bija izglābis Tobija Lolnesa dzīvību, tikai todien Norzs saprata, par kādu vīru ir kļuvis viņa dēls.

Tagad, pēc trim gadiem, Solkens atradās kopā ar Norzu Āmenu tajā pašā izcirtumā. Un viss grasījās sabrukt.

-    Ko tu tāds nerunīgs? Norzs vaicāja.

Solkens paskatījās uz draugu. Pēkšņi viņš vairs nespēja dabūt pār lūpām vārdus, ko bija atnācis viņam pateikt.

-     Runā, mitrene! Norzs smiedamies sacīja.

-    Tavs dēls, Nils… -Jā?

-     Kur viņš ir?

-            Nevajag taisīt tik nopietnu ģīmi, Solken. Mans dēls ir savā būdā, Norzs teica. Ja tu gribi viņam ko lūgt, viņš izdarīs tavā labā visu, ko vien vajag.

-    Man no nodevēja nekas nav vajadzīgs.

Norzs piecēlās, savīkstīja dūri un atvēzējās, lai apdullinātu mežcirtēju. Tomēr, mirkli pirms dūre bija sašķaidījusi drauga seju, tā sastinga gaisā.

-    Atkārto, ko tu nupat sacīji!

Solkena balss no satraukuma trīcēja.

-   Es tev teicu, ka nesarunājos ar nodevējiem.

Pretojoties vēlmei samalt labāko draugu miltos, Norzs pievēra acis. Viņa dūre joprojām bija sažņaugta, trīcoša, un likās, ka tā tūdaļ pārsprāgs. Solkens turpināja:

-        Piedod, Norz, bet es runāju no tiesas. Es redzēju tavu dēlu tur augšā, netālu no Ligzdas. Viņš bieži dodas uz turieni, lai slepeni satiktos ar Leo Blīsu.

-   Nils?

-        Jā, Nils. Es viņu redzēju. Ja tu man pierādīsi, ka esmu to izgudrojis, tad varēsi mani nosist ar savu lielo dūri, ja vēlies.

Nils atbrīvoja plaukstu, palūkojās uz to un lēni pārvilka ar to pāri sejai no augšas uz leju, itin kā cenšoties aizgaiņāt kādu rēgu. Tad viņš pagrieza galvu uz Solkena pusi un vaicājoši palūkojās viņā.

Drosmīgais Solkens palocīja galvu. Nē, viņš nemeloja.

Nākamajā rītā Norzs pats savām acīm pārliecinājās par Nila vainu. Viņš pat noskatījās, kā Leo pie Ligzdas izejas paspieda viņa roku. Norzs kodīja lūpas, lai pilnā rīklē neizkliegtu dēla vārdu.

Solkens bija apsolījis viņam klusēt. Abi ar Norzu viņi bija vienīgie, kas zināja par Nila Āmena noziegumu.

Norzs zināja, kā jārīkojas. Viņa sirds to pateica priekšā.

Nodevējiem ir tikai viena veida sods.

Un viņš Nilu jau sen bija brīdinājis. Brīvība vai nāve. No viņa blj| atkarīgas simtiem mežcirtēju dzīvības. Koka dzīvība arī.

Norza pienākums bija iznīcināt nodevēju, pat ja tas bija viņa paty dēls.

Viņš bija nolēmis rīkoties viens pats, lai saglabātu neaptraipītu Āmen dzimtas reputāciju. Tas vienkārši būs nejaušs nelaimes gadījums. Pfl nodevību neviens neuzzinās.

Vecgada pēdējā dienā Norzs bija ķēries pie lietas. Viņš atradās kopi ar Nilu viņa būdā, un jostā Norzam bija noslēpts ierocis. Bet viņš nebiji atradis sevī spēku viņu nogalināt.

No tēva mēs varam prasīt visu, tikai ne šādu rīcību.

Tovakar, pēc tam kad viņš atstāja Nilu vienu, Norzs nebija deviei svinēt kopā ar Šānu un pārējiem. Viņš bija skriešus devies, lai paslēptoi kādā alā un lai raudātu tā, kā nekad savā dzīvē vēl nebija raudājis.

Pagāja vēl trīs mēneši. Bija pienācis marts.

Pats to neapzinoties, Norzs izvairījās no sastapšanās ar Solkenu, kurš viņam bija teicis:

-            Ja tu neesi spējīgs to izdarīt, es tevi varu saprast. Es varu to uzņemties tavā vietā.

Norzs atbildēja, ka tikai nogaida īsto brīdi. Solkens paskatījās uz viņu un atbildēja:

-            Nav nekāda īstā brīža, manu nabaga Norz. Vai tad ir iespējams īstaii brīdis, lai nogalinātu paša dēlu?

Nils Āmens bija laimīgākais no laimīgajiem.

Sarunas ar Elišu noritēja lieliski. Izskatījās, ka Leo Blīss viņam pilnībā uzticas. Un Tobijs bija laimīgs.

Viss tātad izdevās tik labi, cik vien var vēlēties.

Bet bija vēl arī kas cits. Bija vēl kāds notikums, kas apreibināja jauno mežcirtēju vadoni. Tas lika viņam zaudēt līdzsvaru. Gluži tā, it kā Koks piepeši būtu nostājies kājām gaisā un dejotu uz zariem.

Kopš Maī Aseldoras ierašanās Nilam likās, ka pasaule vairs nav tā |patti…

Visu šo ziemu Nils redzēja viņu tikai reizi nedēļā, kad devās uz māju meža biezokņos, lai tiktos ar Tobiju.

Jūs gribējāt satikt Tobiju, Āmena kungs?

Nils neuzdrošinājās viņai atbildēt "nē". Jo patiesībā viņš gribēja satikt pašu Maī.

Viņš skatījās uz jauno sievieti, kura vannoja savu krustmeitu toveri. Viņa lēja Sniedzei uz galvas siltu ūdeni no krūkas tā, ka tas šļakstījās uz Visam pusēm.

Maī piedurknes bija atrotītas, ap vidukli savilkts priekšauts. Starp karstā ūdens šaltīm Sniedze viņas rokās drebinājās. Vērodams šo maiguma pilno ainu, Nils jutās ārkārtīgi neveikli. Un katru reizi viņš apjautājās, Ik veca ir Sniedze. Un Maī atbildēja: Viņai ir trīs gadi. Tāpat kā pagājušajā nedēļā. Ak jā… Viņa izskatās jaunāka. Tobijs ir otrā mājas galā.

_ Ā

Bet Nils vēl nedevās turp. Viņš piegāja pie loga un izteica savai domas par laika apstākļiem. Maī ūdens tvaiku aizsegā paslepus smaidīja. Viņa nevarēja saprast, kā gan tik svarīgs puisis varēja būt tik kautrīgs. Viņam bija pakļauti tūkstoš mežcirtēji un bezgalīgi mežu plašumi, bet viņš sarka, tiklīdz sāka runāt… Un tas ir šefs! Maī aizkustināja zēna trauslums. Viņas roku kustības Sniedzes matos kļuva

lēnākas. Vina teica:

-    Taisnība, kopš vakar vakara atkal ir kļuvis aukstāks.

-    Es jums atnesīšu vēl segas, Nils teica.

Reizēm viņš uzdrošinājās piedāvāt atnest ūdeni no lielā katla. Baidoties, ka, sniedzot Maī trauku un pieskaroties tās pirkstiem, viņš varētu zaudēt samaņu, Nils nolika to zemē viņai blakus.

Kad Nils beidzot izgāja, Maī juta, ka viņas pleci kļuvuši mīksti ka vate. Viņa sāka enerģiski berzēt Sniedzes vēderu ar zilo dvieli. Sniedze cieši jo cieši ielūkojās Maī acīs, un viņas lūpas smaidīja. Viņa neizlaida savu tanti no acīm, kamēr tā nebija viņu ietinusi zilajā dvielī un sākusi kutināt, sakot:

-    Tev viss ir skaidrs, mazā blusa! Viss skaidrs!

Jā, mazajai blusai tiešām viss bija skaidrs. Krietni izsmējusies, Sniedze pielika pie lūpām pirkstu, sacīdama "kuš!" Un Maī rotaļīgi darīja tāpat, cerot, ka kādu dienu viņai būs īsts noslēpums.

Nils izstāstīja Tobijam, kā viņam bija veicies pie Elišas. Viņam gan nebija īpaši daudz stāstāmā:

-            Šodien man izdevās ar viņu saskatīties. Vienu brīdi viņa pakustināja roku.

Un katru reizi viņš vēl piebilda:

-    Es esmu pārliecināts, ka viņa saprot: es esmu tavs sūtnis.

Tobijs bija norūpējies tikai par vienu.

-    Un I.eo? Vai viņam nav nekādu aizdomu?

-            Nē, viņš izskatās ar mani apmierināts. Pat Arbains man reizēm uzsmaida.

Tobijs kādu brīdi klusēja. Viņš nepavisam neuzticējās Leo Blīsam.

-           Leo nekad ne ar vienu nav apmierināts. Ja viņš izskatās apmierināts, las nozīmē, ka viņš perina kaut ko nelāgu. Es pazīstu Leo. Viņš bija mans labākais draugs…

Un Tobijs pastiepa pirkstu pret Nilu.

-           Tajā dienā, kad viņš tevi draudzīgi apskaus, viņš visu būs atklājis, l ajā dienā nekavējoties dodies projām! Pazūdi! Neuzkavējies Ligzdā ne sekundi ilgāk.

-           Es ņemšu vērā tavu padomu, Tobij. Bet pagaidām viss ir kārtība Varbūt arī Leo ar laiku mainās.

-    Ja viņš mainās, tad tas nav tāpat vien, Tobijs atgādināja.

-           Viņš mīl Elišu. Varbūt viņš mainās viņas dēļ, kādu dienu nomui mināja Nils un tūdaļ nožēloja savus vārdus.

Tobijs uzgrieza viņam muguru un devās projām.

Tieši tajā pašā mirklī Dienvidu olā mirdzošs naža asmens iedūrās matracī līdzās guļošās Elišas Lī sejai. Viņa atvēra acis un izvēlās no gultas.

Ilgu laiku viņa pavadīja, elsojot atspiedusies pret olas sienu.

Sliktā ziņa bija tā, ka kāds bija mēģinājis viņu noslepkavot. Bet bija arī laba ziņa. Viņa varēs savākt šo dunci sev. Ja būs ierocis, tad varbūt izdosies arī izbēgt. Ja vien izdosies palikt dzīvai.

Eliša sāka rāpot atmuguriski. Duncis noteikti bija nomests no ola» griestiem. Ja viņa tos uzmanīgi novēros, tad, iespējams, izdosies izvai rīties no turpmākajiem uzbrukumiem.

Atspiedusies uz abām pēdām un abām plaukstām, viņa kā zirneklis pārvietojās uz olas vidu. Vienlaikus Eliša uzmanīja katru mazāko gaismu izmaiņu. Brīžiem viņa pagrieza galvu atpakaļ, lai palūkotos uz tumsā spīguļojošo asmeni.

Visbeidzot viņa bija nokļuvusi atpakaļ pie salmu matrača. Nenovēršot skatienu no griestu spraugas, kas atradās tieši virs viņas, Eliša pastiepa roku, lai satvertu ieroci.

Vairākas reizes viņa atkārtoja šo kustību, līdz pagrieza galvu.

Dunča tur vairs nebija.

Ar atmugurisku lēcienu viņa piezemējās uz rokām un no visa spēka atgrūdās no zemes, lai nostātos uz kājām aizsardzības pozā.

Kāds bija savācis nazi. Viņam bija jābūt tepat tuvumā, jāslēpjas pustumsā. Kuru katru mirkli slepkava varēja mesties viņai virsū.

Pagāja kāda minūte. Olā viss bija pilnīgi mierīgi.

Viņa vēlreiz tuvojās matracim. Kurš burvis gan bija varējis savākt ieroci, šeit neparādoties? Tad Eliša ieraudzīja četrstūrainu zīmīti ar caurumu vidū, ko iepriekš nebija ievērojusi. Tā noteikti šeit bija nokļuvusi, uzdurta uz dunča asmens. Uz tās bija uzrakstīti pāris vārdi. Viņa pietuvināja zīmīti tuvāk acīm un lēni izlasīja:

Es esmu…

Kaut kas nozibsnīja. Eliša palūkojās augšup uz caurumu olas griestos. Viņa bija pārliecināta, ka manījusi tur pārslīdam ēnu.

Viņa pārlasīja zīmīti.

"Es esmu Nila Āmena draugs."

Eliša lasīja un rakstīja slikti. To viņa bija iemācījusies pati, paslepus no Tobija, kuram šajā vājībā nebija atzinusies.

Iša, viņas māte, neprata ne lasīt, ne rakstīt.

Eliša atcerējās brīžus, kad Tobijs bija viņai rādījis kādu lapu vai burtnīcu, kas bija pierakstīta gariem teikumiem. Tās viņai vienmēr bija īstas mocības. Pēc kāda laika viņš tai pavaicāja:

-Nu?

Eliša nespēja to izlasīt. Viņa tikai atbildēja:

-    Tas mani pārāk neinteresē.

Soli pa solim viņa bija ielauzījusies rakstības pamatos. Kāds vecs dzejnieks no Zemajiem Zariem, vārdā Pols Kolīns, bija iemācījis viņai lasīt un rakstīt.

Kolīna pedagoga talantu pierādīja tas, ka viņš drīz vien bija izlicis savu audzēkni aiz durvīm kopā ar nelielu zīmīti, uz kuras bija rakstīts: "Ja tu vari izlasīt, kas te rakstīts, tad tev es vairs neesmu vajadzīgs. Paliec sveika!"

Bet Eliša joprojām jutās nedroša un neuzticējās savām spējām. Tagad viņa drošības pēc izlasīja šo zīmīti vēl trešo reizi, lai tad ļautu vaļu priekam.

Neviens nebija gribējis viņu nogalināt. Tieši pretēji kāds gribēja viņai palīdzēt. Ēna tātad bija Nila un Tobija pusē.

Visi kopā viņi gatavoja Elišas glābšanu. Varēja pat gadīties, ka šī ēna… Viņa iedomājās Tobija seju…

Un pirmo reizi pa šiem gadiem viņa izteica lūgumu. Viņa ļāva nokrist skarbuma maskai un čukstēja zāles klusumā:

-    Palīdziet man. Sakiet man, ko darīt.

Izskatījās, ka ēna noklausījās viņas teikto un tad pazuda.

Eliša nokrita uz matrača. Viņa darīs visu, ko tai liks. Tagad viņa vairs nebija viena.

Meitene pacēla roku. Netālu no viņas sejas matracis bija izmircis. Viņa pasmaidīja, jo bija atminējusi dunča noslēpumu. Marta naktis

joprojām bija aukstas. Zīmīte bija uzdurta uz ledus zobena. Remdenais zāles gaiss bija to izkausējis.

Netālu no šīs vietas ēna klusi paslīdēja zem iekārtā tiltiņa, izvairījās no dažiem trokšņainiem sargiem un atgrūda vaļā Austrumu olas durvis. Leo Blīss tik tikko paspēja ienākt gaismas pielietajā telpā un atbrīvoties no melnā apmetņa, kad ienāca arī Arbains.

-    Jūs mani saucāt?

Leo palūkojās uz savu padomnieku un teica:

-     Varbūt jums tomēr bija taisnība.

-     Kādā ziņā?

-    Attiecībā uz Nilu Amenu. Viņš nav mūsu pusē.

Arbains uzlika roku uz dzeloņa roktura sev pie sāniem.

-           jūsu zināšanai, Arbains atbildēja, es par to nemaz nepriecājos. Man labāk patiktu, ja es būtu kļūdījies.

Leo Blīsam vairs nebija ne mazāko šaubu. Visu ziemu viņš bija klausījies noslēpumainajos vārdos, ko Nils sacīja Elišai, bet viņam trūka pierādījumu.

Pēc vairākiem mēnešiem viņam radās kāda ideja, ja izdotos pierādīt, ta ēna ir draugos ar Nilu, tad viņš dabūtu vajadzīgos pierādījumus. Un, a Eliša lūdza viņam palīdzību, tas nozīmēja, ka Nils ir ienaidnieks.

-         Nākamreiz, kad Nils Āmens šeit ieradīsies, dedzīgi paziņoja Leo ilīss, man patiktu, ja dzīvs viņš no šejienes vairs neizkļūtu.

Arbains palocījās un izgāja.

Nabaga Nils, kura sirds tik priecīgi dejoja Maī balss pavadījumā, kas ija teikusi viņam "Uz drīzu redzēšanos!", jā, nabaga Nils, kurš šajā brīdī tgriezās mājās, nezināja, ka virs viņa galvas karājas jau veseli divi nāves priedumi.

16 Līgava zaļajā kleitā

-   Ārā gaida kāds vīrietis un viņa meita. Viņš vēlas ar jums runāt.

Arbains zināja, ka šis nav piemērots brīdis, lai traucētu Leo Blīsu. Bet

viņš nojauta arī to, ka šiem svarīgajiem viesiem, Džo Mitča radiniekiem, nedrīkstēja atteikt.

-   Lai viņi vācas, Leo atbildēja.

-        Tas ir kāds lampu darbnīcas meistars. Mums varbūt nenāktu par ļaunu uzzināt, kas viņam mums sakāms.

-   Un ko viņš grib?

-   Viņš vēlas jums piedāvāt savu palīdzību.

-   Palīdzību…

Leo klusi iesmējās. Viņš gulēja šūpuļtīklā, kas atradās tumsā. Šīs trīs dienas viņš faktiski nebija izgājis no olas. Nila Āmena lieta izraisīja viņā vienlaikus gan nevaldāmas dusmas, gan bezcerību. Viņš bija uzticējies Nilam. Un Nils bija viņu piekrāpis.

-        Es ļaušu viņiem ienākt, Arbains uzdrošinājās pateikt. Es viņiem paskaidrošu, ka jums ir ļoti maz laika.

Leo neatbildēja. Tas bija veids, kā viņš pauda piekrišanu. Pēc tam viņš tūdaļ ieslīga savās pārdomās.

Pēc dažiem mirkļiem Arbains ieveda Austrumu olā divus visai neparastus cilvēciņus.

Tēvs bija apaļīgs brašulis, un mugurā tam bija krekls ar žabo, kādus nēsāja pirms vairākiem gadsimtiem. Vīreļa mati bija atsukāti atpakaļ un bagātīgi ieziesti ar mušas želeju, kas tiem piešķīra zilganu atspīdumu. Kājās bija baltas lakkurpes, bet rokā punktots kabatlakats, ar ko viņš ik pa brīdim noslaucīja seju. Paskatoties uz viņu, varēja nodomāt, ka šis ir viens no jāņtārpiņu audzētājiem, kuri veikli tikuši pie bagātības, pateicoties uguns lietošanas aizliegumam Galotnēs.

Meita savukārt izskatījās nožēlojama. Viņa bija tikpat apdzisusi, cik tēvs spožs. Viņa atgādināja četrpadsmitgadīgu kājslauķi, kas izrotāts ar dažiem pušķiem, lentēm un mežģīnēm. Viņas seja nepauda neko vairāk kā neko.

-            Dārgais kungs! ciemiņš, kurš tumsā nojauta Leo klātbūtni, ierunājās. Esmu ieradies, lai atnestu jums prieka vēsti.

Leo nedaudz saslējās. Šobrīd viņam tiešām pietrūka kādas labas ziņas.

-            Jūs atvainosiet manu nekaunību, ja bildīšu, ka man šķiet: jums ir zināmas problēmas mīlas lietās.

Šoreiz Leo teju vai izvēlās no sava šūpuļtīkla. Neviens vēl nekad nebija uzdrošinājies aizskart šo tēmu viņa klātbūtnē.

-            Blīsa kungs, es esmu šeit ieradies, lai uz visiem laikiem atrisinātu visas jūsu raizes.

Leo centās atvairīt dedzīgu vēlmi ņemt un nožņaugt šo jampampiņu.

-            Ja ņemsiet vērā manu padomu, tad rītdienu jūs jau sagaidīsiet precēta kunga kārtā. Jūsu situācija ir visai neapskaužama. Viss reģions par iums smejas…

Leo pielēca kājās.

-          Ir kāds pavisam vienkāršs risinājums, vienā mierā turpināja cieniņš, un es jums to tūdaļ paskaidrošu…

Arbains noklausījās šo sarunu aiz durvīm. Viņš nojauta, ka tas beigies nelāgi. Viņš to lasīja Leo Blīsa skatienā…

-    Lūk, risinājums, vīrietis teica. Preciet manu meitu Berniku.

Nabaga Bernika, jo tā bija mūsu neaizmirstamā Bernika, mēģināja

itupties reveransā, bet viņas kurpes papēdis ieķērās otras kurpes auklā.

Klusi, pat neiepīkstēdamās, viņa noslīdēja uz grīdas. Giss Alzāns piesteidzās viņai palīgā. Bernucīt, manu mazulīt… Vispirms viņš mēģināja piecelt meitu aiz apkakles, bet viņa katru reizi no jauna sabruka atpakaļ uz grīdas. No malas izskatījās, it kā viņš mazgātu grīdu ar lupatu. Jā, dažu gadu laikā šī bīstamā meitene bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Viņa, kas savulaik bija spējusi vienā mirklī apdullināt bariņu Tomblas cietumnieku, viņa, kas iekodās degunā tiem, kuri liecās meiteni noskūpstīt, viņa, kas košļāja kāju nagus, ar kuriem viņai allaž bija pilnas kabatas, viņa šī briesmīgā Bernika nu bija rāma kā nodzīts kleperis. Viņas tēvs gandrīz vai skuma pēc iepriekšējā varianta.

Toreiz pēc ugunsgrēka Tomblā Giss Alzāns bija pametis cietuma direktora posteni un pievērsies jāņtārpiņu audzēšanai. Viņš bija kļuvis par lampu meistaru Galotnēs un bija apsēsts ar vienu vienīgu uzmācīgu domu izprecināt savu meitu kādam cienījamam cilvēkam.

Giss nodarbināja vairākus desmitus strādnieku, kuri aprūpēja lampīrus viņa lampu tārpus. Starp visiem šiem strādniekiem tikai viens bija izrādījis iniciatīvu kā precību kandidāts. Viņu sauca Tonijs Sirēno. Jā, tas pats asistents, kurš savulaik bija nodevis Simu Lolnesu. Iesākumā viņš strādāja pie Džo Mitča, bet tika atlaists, jo nebija varējis piedabūt profesoru atklāt Balainas noslēpumu. Tā nu viņš iekārtojās pie Alzāna Spīdekļiem.

Nenoliedzami, pirmajā acumirklī nav iespējams neapžilbt no šīs audzētavas. Olas, kāpuri, pieaugušie dzīvnieki šie lampīri spīd visi kā viens. Ienākot šajā mirdzošajā uzņēmumā, viesi izgrūda sajūsmas kliedzienus. Vēlāk šie kliedzieni pārvērtās šausmu kliedzienos.

Kā zināms, jāņtārpiņš paralizē savu upuri ar indes palīdzību. Visi ārpu audzētavas strādnieki vairāk vai mazāk cieta no šīs indes un &gt;amazām kļuva arvien nespēcīgāki.

Tonijs Sirēno bija pārvērties pats par savu ēnu. Viņš bija tikpat novāināts un miegains kā Bernika, kura arīdzan bija pievērsusi pārāk lielu izmanību lampīriem. Viņu saderināšanās bija ilgusi pusotru dienu.

-    Nu tad ko? Giss Alzāns vaicāja. Leo nereaģēja. Giss neatlaidās:

-       Jūs taču nezaudēsiet veselo saprātu triju Plikadīdu un vienas plikaures dēļ!

Giss iespurcās. Šo dažu mēnešu laikā, kopš tautā bija paklīdušas alodas par Leo neveiksmēm, šis izteiciens bija kļuvis populārs. "Trīs likadīdas un viena plikpaure" bija viss, kas nodarbināja Leo Blīsa prātu. Izteiciena galvenais varonis piegāja Gisam Alzānam klāt. Leo ķerlenis bija nekustīgs, tikai galva šūpojās no vienas puses uz otru tā, it viņš censtos atbrīvoties no tajā sakrātā spiediena. Visbeidzot viņš ieliecās un iečukstēja Gisam ausī.

-      Ko? Es nesadzirdēju! Giss bija sajūsmā par šo mazo familiaritāti. Aizvēris acis, Leo atkārtoja savu sakāmo pie Gisa auss. Vīreļa seja plauka smaidā. Viņam šķita, ka Leo bija sacījis: "Paldies!"

-    Tas nav nekas īpašs. Esmu laimīgs jums izlīdzēt.

-    Es teicu: "Projām no šejienes!"

Apstulbušais Giss no pārsteiguma palaida vaļā savu meitu, kura jau du laiciņu bija bīstami sasvērusies. Tā rezultātā viņa kā veca lupata bruka zemē.

Arbains noraudzījās, kā tuvojas nenovēršamais šefs tūdaļ izdarīs ut ko nelabojamu. Un Bernika bija Džo Mitča krustmeita. Par katru nu vajadzēja izvairīties no sadursmes. Un Arbains parādīja Leo brīdišu žestu. Tas savukārt dziļi ievilka elpu, apvaldīja sagatavoto sitienu galvu, kas kņudināja viņa kaklu pie pakauša pamatnes, un lēniem iem izgāja no olas.

Mabaga Bernika lūkojās uz savām pietūkušajām kājām.

Giss Alzāns, palicis ar atvērtu muti, ar pirkstu norādīja uz durvīm, aiz kurām nupat bija izgaisis Leo.

-     Kurp viņš iet? Giss brīnījās.

-            Emocijas, Arbains viņam paskaidroja… Blīsa kungs ir apmulsis no jūsu negaidītā priekšlikuma. Ļaujiet viņam apdomāt…

-    Jums tā šķiet?

-    Mēs jūs informēsim par atbildi.

-    Vai mana meita būs atstājusi iespaidu uz viņu?

-    Satriecošu iespaidu.

-    Viņš kūst? Giss, sazvērnieciski piemiedzis ar aci, vaicāja.

-    Kūst ka prieks, Alzāna kungs. Es jūs pavadīšu.

Giss saņēma meitu aiz rokas.

-    Nāc, manu lupatiņ!

Viņš aizvilka meitu līdz durvīm, atsveicinājās no Arbaina un saskrējās ar kādu, kurš steidzās iekšā pa durvīm.

Šī negaidīti uzradusies persona pazemīgi atvainojās, bet Giss izvalbīja acis.

-    Tupenis?

Tupenis sastinga. Viņš nespēja dabūt ne vārda pār lūpām. Vienīgais cilvēks, kura ceļā viņš bija sev nozvērējies nekad vairs negadīties, atradās viņa priekšā. Giss Alzāns pagriezās pret Arbainu.

-     Nesakiet man, ka jūs šeit uzticaties šim bandītam, Giss sacīja.

Tupeņa ierašanās Tomblas cietumā, viņa padomi mazās Bernikas

audzināšanā visas šīs atmiņas bija saistītas ar šaušalīgu periodu Alzānu dzimtas dzīvē. Kopš šiem nelaimīgajiem piedzīvojumiem Bernika vairs nekad nebija kļuvusi tāda pati kā agrāk.

-            Jūsu zināšanai, jums ir darīšana ar visneiespējamāko nešpetni, norādot uz Tupeni, turpināja Giss. Piesargieties no viņa daiļajiem vārdiem! Un vēl es jūs brīdinu: ja gadījumā manam cālītim nāksies precēties un ievākties šajā olā, tad es nu noteikti nevēlos šādu blēdi savā apkaimē.

Sasitis papēžus, Giss devās projām, aiz kleitas velces vilkdams līdzi Berniku.

Arbains vaicājoši palūkojās uz padoto kareivi. Tupenis nebija spējīgs atbildēt. Viņš bija kļuvis pavisam sarkans un murmināja:

-            Es… Es jums zvēru, ka… Es nevaru iedomāties, ko viņš ar to visu gribēja teikt…

Arbains uzlika roku viņam uz pleca un labvēlīgā balsī sacīja:

-            Bet protams. Man nav nekāda iemesla uzklausīt to, ko apgalvo šis cilvēks, dārgais Tupeni.

Tupenis bija atguvis elpu.

-    Paldies, es jau baidījos, ka…

-            Jūsu izturēšanās līdz šim ir bijusi nevainojama, Arbains viņu pārtrauca. Jūs rūpējāties par mūsu gūstekni ar vislielāko uzmanību. Bet ir kāda lieta, ko es esmu no jums iemācījies…

-Ak?

-           Jūs allaž mēdzat sacīt: "Cilvēks nekad nevar būt pārāk piesardzīgs." Un jums ir pilnīga taisnība.

Tupenis smaidīdams palocījās.

-    Jūs esat vēlīgs ar mani, Arbaina kungs.

Beidzot, beidzot viņa darbs bija ticis novērtēts. Viņam acīs pat saskrēja īsaras. Tupenis spēra soli uz tiltiņa pusi, bet Arbains turpināja:

-         Un, tā kā mēs nekad neesam par daudz piesardzīgi… es lūdzu jūs &gt;amest Ligzdu līdz rītdienas vakaram.

Tupenis sastinga kā zemē iemiets. Viņš pat nepagrieza galvu atpakaļ, lajā brīdī viņš būtu bijis gatavs mesties tukšumā.

Eliša nedzirdēja, kā Tupenis ienāca. Viņa bija notupusies. Rokās viņai ija zīmīte, kuru meitene nupat bija saņēmusi. Ēna bija to viņai atsūtīrsi, uzdurtu uz kārtējā ledus zobena.

"Sakiet "jā!" Leo."

Tas bija viss, kas bija rakstīts zīmītē.

"Sakiet "jā!" Leo."

Un šie vārdi darīja meiteni bezgala bēdīgu. Vai tiešām viņai bija laiziet caur šo, lai atgūtu brīvību? Protams, viņa jau iepriekš par to bija domājusi. Padoties Leo, apprecēties ar viņu un tad izbēgt, doties projām, nekad vairs neatgriezties.

Viņas pašlepnums šādu domu allaž bija aizgaiņājis.

-  Ā… Tu tas esi… viņa aizžņaugtā balsī sacīja.

-  Jā, Tupenis viņai atbildēja. Es atnācu, lai no jums atvadītos.

-    Tu dodies projām?

Tupenis pat nespēja viņai atbildēt. Nekad viņš nebija iedomājies, ka ir lik ļoti šai mazajai pieķēries. Viņš tikai pārvilka ar piedurkni pār acīm.

-    Kad tu dodies projām? Eliša klusi jautāja.

-Rīt.

Tad viņi abi ilgu laiku klusēja. Bija dzirdams, kā Tupenis šņaukājas. Klišas pirksti ņurcīja nupat saņemto zīmīti. Gaisma olā bija pelēcīga un skumja.

-    Tas nav taisnīgi, Tupenis teica.

Cietumniece un viņas uzraugs atgādināja divus vecus zarus, kuri atvadās uz mūžīgiem laikiem.

-    Tupeni… Eliša vārā balsī viņu uzrunāja.

Viņš pienāca tuvāk.

-    Vai es varu tev palūgt vēl pēdējo pakalpojumu?

Tenkas bija apsēdušas Ligzdu kā putnu bars.

-    TOC "1-3" Nē…

-    Kad es tev saku!

-    Nē…

-    Es tikko kā uzzināju!

-    Viņa?

-    Ar viņu?

Šī patiesi bija negaidīta vēsts, un Galotņu iedzīvotāji to atkārtoja vēl un vēl, lai paši sevi pārliecinātu par tās patiesīgumu.

-    Nē…

-    Bet kad es tev saku!

-    Ar viņu?

Gūstekne bija padevusies. Eliša bija piekritusi precēt Leo Blīsu.

Dažu stundu laikā sagatavošanās darbos tika iesaistīti visi kā viens. Kāzām bija jānotiek jau nākamajā dienā 15. martā.

Bailes, ka līgava varētu pārdomāt, steidzināja visus rīkoties ātri.

Viņa bija paziņojusi, ka, ievērojot Kokā pieņemtās tradīcijas, precēsies zaļajā līgavas tērpā.

-            Kas attiecas uz visu pārējo, dariet, kā jums tīk, viņa bija teikusi Arbainam.

Arbains nolēma, ka notikums ir atzīmējams godam, un tajā pašā dienā noorganizēja trešās olas, kas līdz šim bija kalpojusi kā lapu noliktava, sakopšanas darbus.

Viņš pavēlēja izkrāsot tās iekšpusi ar zelta pūderi. Pie griestiem viņš piekāra milzīgu lodveida lustru, kurā spīguļoja kādi desmit jāņtārpiņi. Visbeidzot viņš izsūtīja uzaicinājumus nākamās dienas viesiem. Arbains pats personiski uzņēmās Lielā Svečtura pierunāšanu uzņemties ceremonijmeistara pienākumus.

Jo Lielais Svečturis joprojām nebija aizmirsis dažus pārdzīvojumus, kurus bija izcietis, pateicoties Elišai. Galu galā viņš deva piekrišanu, apzinoties to, ka pretējā gadījumā riskē teikt ardievas savam amatam.

Vienīgais, kurš nebija pārņemts ar sagatavošanās darbu drudzi, bija kāds, vārdā Leo Blīss. Viņš neatstāja savu istabu un pavadīja šo laiku, šūpodams guļamtīklu savu skumju ritmā. Šis jaunums bija padarījis viņu tikai nedaudz bālāku. Arbains vēroja, kā Leo noslēdzas savā klusēšanā. Viņš nespēja saprast šādas nomāktības cēloni tik daudzsološas dienas priekšvakarā.

Bet Leo Blīss zināja. Viņš zināja, kāda iemesla dēļ Eliša beidzot bija devusi savu piekrišanu.

Tūdaļ pēc Bernikas un Gisa vizītes viņš bija steidzies uz Elišas olu un uzrāpies tās smailē. Izmantodams jaunās sievietes uzticēšanos ēnai, viņš bija devis tai zīmi teikt "jā". Vienu vienīgu mazu zīmīti uz ledus zobena smailes.

Eliša bija sekojusi ēnas padomam. Un ēna bija viņš Leo Blīss.

Leo zināja, ka vienīgais, ko viņa vēlas, ir brīvība. Starp abiem viņas "l.i" burtiem neatradās vieta pat vissīkākajam mīlestības puteklītim.

EIiša vēlējās ieslidināt savu jāvārdu būrīša durtiņās, lai tās paliktu atvērtas un ļautu viņai aizlidot.

Leo vajāja kauna izjūta. Viņš bija izvēlējies šādi rīkoties tikai tādēļ, lai .ilgiītu kaut mazumiņu pašcieņas savas tautas un pats savās acīs. Giss Alzāns viņam bija skaidri un gaiši pateicis, ka par viņu smejas. Tas bija kaut kas, ko Leo necieta. Visa viņa dzīve bija cīņa par sava un sava tēva goda glābšanu.

Patiesībā šīs kāzas bija viens vienīgs acu apmāns. Leo apzinājās, ka būs spiests turēt savu sievu nebrīvē līdz viņas mūža galam. Viņš pat bija devis Arbainam slepenu pavēli ceremonijas laikā izvietot visu Ligzdas sardzi ap trešo olu, gadījumā ja Eliša censtos izmantot šo iespēju, lai izbēgtu.

Pienāca nakts. Eliša dzirdēja sagatavošanās darbu rosību. Tika nostiprināti starp olām iekārtie tiltiņi. Līdz pavasarim bija atlikušas tikai dažas dienas, bet joprojām sniga. Vīri deva cits citam komandas.

Eliša skatījās uz lielo, zaļo plīvuru, kurš karājās uz auklas viņai virs galvas. To viņai bija vakarpusē atnesuši, svaigi krāsotu. Eliša pati to bija izskalojusi, un tagad tas žāvējās. Viņa dzēra karstu ūdeni no bļodiņas un klausījās, kā lejup pa olu slīd sniegs.

No kurienes nāca šis miers, kurš likās aizskalojam visu raižu pēdas? Viņas mati bija atauguši, un viena šķipsna aizsedza acis. Matos pie pakauša viņa bija iepinusi divas lentes, kas atgādināja bizes.

Viņa zināja, ka jau rīt būs brīva.

Viss sākās gluži kā gadsimta lepnākās kāzas. Līgavas plīvurs bija pats krāšņums. Tas nosedza viņu no galvas līdz kājām. Viņa iznāca no olas viena pati. Desmitiem karavīru stāvēja godasardzes ierindā. Viņa gāja tiem garām pa svaigi noslaucīto taku sniegā. Varēja redzēt, ka pa līgavas augumu ik pa brīdim pārskrien saviļņojuma trīsas.

Ola bija pilna viesu. Tur bija nabadzīgie ļaudis no visiem Galotņu rajoniem. Šajos laikos apmaiņā pret šķīvi sliktas zupas varēja atrast simtiem statistu, kuri bija gatavi pēc pavēles kliegt "bravo!" Tur bija gan vīrieši, gan sievietes, gan bērni ar skumjām acīm tie nāca no tārpu saēstajiem zariem, kuros viņi bija sabāzti. Tos žilbināja krāšņā lustra un viņu vidū stāvošā Leo Blīsa iznesīgā stāja.

Jā, tur viņš stāvēja kā mēnessērdzīgais savā melnajā sirseņa ādas frakā.

Sirds dziļumos Leo zināja, ka visas šīs lielās dienas laikā viņam neizdosies sajust ne mazāko prieka atblāzmu. Viss bija neīsts. Pat šie viesi. Un tomēr Eliša būs spiesta saņemt viņu aiz rokas. Šī sajūta noteikti liks viņam notrīcēt. Viņš vēl nekad nebija pieskāries meitenes ādai. Varbūt patiesībā šī jaunā sieviete vispār neeksistēja. Varbūt viņas pirksti izslīdēs tam cauri, mēģinot nolaisties uz viņa pleciem…

Leo vairs necerēja pieradināt šo rēgu. Tagad viņam bija tikai viens vienīgs mērķis paturēt viņu savā tuvumā. Lai viņa to kādreiz iemīlētu? Arī tam viņš vairs īsti neticēja.

Svečturis šķērsoja pūli, lai atvestu līgavu, kas gaidīja pie durvīm. Viņš sveicināja iztālēm, nedaudz sašķiebis seju. Tad viņš nostājās meitenes priekšā un pavadīja līgavu cauri pūlim līdz Leo Blīsam.

Leo visa ceremonija pagāja kā pa biezu miglu. Viņš nedzirdēja neko 10 tā, ko murmināja Svečturis, kurš vienlaikus šūpoja spēcīgi smaržoošu vīraka gabalu. Vārdi, sasniedzot Leo apziņu, mainīja savu saturu, ziņš nespēja noticēt tam, ka beidzot viņa bija šeit. Tas vilkās ilgi.

-    Leo Blīs, vai jūs piekrītat ņemt Elišu par sievu?

Svečtura balss viņam likās kā klusa murmināšana. Leo neatbildēja, Arbains, kurš atradās kaut kur pēdējās rindās, nenolaida skatienu no sava valdnieka. Viņš juta, ka kaut kas nav tā, kā tam būtu jābūt. Varbūt tās bija emocijas…

Bet tās nebija emocijas. Tā bija aizklīšana kaut kur tālu projām. Šaubas. Jā, neaprakstāmas šaubas. Leo skatiens bija piekalts līgavas augumam, kas atradās tepat viņam blakus. Viņš nejuta neko.

Svečturis nokrekšķinājās.

-    Vai jūs, Leo Blīs, gribat ņemt Elišu…

Pūlis atļāvās pārsteiguma murdoņu. Leo Blīss joprojām nereaģēja.

Blīsa kungs? Blīsa kungs? ceremonijmeistars vaicāja. Piepeši Leo paspēra soli uz Elišas pusi. Spēji pagrūdis malā Svečturi, viņš satvēra līgavas plīvura malu un strauji to norāva. Publika nespēja apvaldīt kliedzienu. Jo tas bija Tupenis.

***

Eliša basām kājām skrēja starp baltajām spalvām.

Viņa lidot lidoja no zara uz zaru, un, meitenei palecoties gaisā, viņas rokas izpletās kā spārni. Eliša jutās apreibusi no brīvības.

Viņa bija izlavījusies no Dienvidu olas tūlīt pēc viltus līgavas svinīgā iznāciena. Ligzdas ejās vairs nebija sastopams neviens pats cilvēks. Visi atradās laulību ceremonijā. Viņa bija skriešus metusies uz Balto mežu.

Tiklīdz ēna bija devusi norādījumu teikt Leo "jā", Elišai tapa skaidrs, ka šis nekādā ziņā nebija drauga padoms, bet viņa bija nolēmusi izmantot šo iespēju.

Eliša apbrīnoja Tupeņa drosmi. Viņš bija teicis:

Man tāpat nav ko zaudēt. Līdz ar rītdienu esmu izmests no šejienes. Tad viņš bija piesarcis un, zemē lūkodamies, piebildis: Turklāt es allažiņ esmu sapņojis par varenām kāzām, jāatzīst arī tas, ka brīdī, kad Eliša ieģērba viņu savā plīvurā, Tupenis nebūt neizskatījās pēc nelaimīga cilvēka. Viņš pat izskatījās mazliet sapņains. Viņš bija vienīgi lūdzis atļauju paturēt kājās savas čības.

-           Es gribu aiziet no šīs pasaules savās čībās, viņš bija teicis, tiešām kā īsts varonis.

Joņojot pa Ligzdas ejām, Eliša acu priekšā redzēja drauga seju, mirklī pirms to nosedza plīvurs.

Brīdī, kad šis skats uzplaiksnīja meitenes atmiņā, viņu pārsteidza divi silueti, kas iznira no kāda ceļa līkuma.

Viņa žigli palēca sāņus un noslēpās aiz balta dūnu krūma.

Skats, kas atklājās viņas acīm, meiteni apstulbināja. Pa taciņu soļoja pilnīgi tāda pati līgava, kāda tieši tobrīd atradās Ziemeļu olā. Un aiz viņas soļoja kāds vīrs, kuru Eliša atpazina tajā pašā acumirklī. Giss Alzāns.

-    Pieliec soli, Berniciņ. Tavs līgavainis tevi gaida.

Līgavas vārds bija Bernika.

Uzzinot, ka izsludinātas Leo Blīsa kāzas, Giss Alzāns bija pilnīgi pārliecināts par to, ka Leo izredzētā ir viņa meita. Un nu viņš to lepni pavadīja uz ceremonijas norises vietu.

Varēja dzirdēt, kā viņš pamāca meitu:

-    Tev būs tikai jāpasaka "jā".

-    Jā, automātiski atbildēja Bernika.

-           Tagad ne, tu taču labi zini. Mēs visu atkārtojām. Kad tev uzdos jautājumu par precēšanos, tad tu teiksi "jā".

-Jā.

-    Nē, tagad ne!

-    Nē! -Jā! -Nē.

Eliša nogaidīja, līdz viņi attālinās, un tad turpināja ceļu.

Saprotams, ka nabaga Bernikas ierašanos neviens nebija gaidījis. Toties Gisa Alzāna nožēlojamā kļūda ļāva Elišai iegūt savā rīcībā nenovērtējami dārgo laiku. Jo nedaudz vēlāk, kad pirmie vīri, kuru uzdevums bija noķert bēgli, atrada Baltajā mežā klīstošo līgavu, viņi to, saprotams, noturēja par Elišu. Meitene tika nekavējoties sagūstīta par spīti tēva žēlajām gaudām.

Tie trīs vai četri nelaimīgie ķērāji, kuri triumfāli nogādāja Berniku Leo Blīsam, pēc viņa skatiena tūdaļ pat noprata, ka šo pārpratumu viņiem nāksies rūgti nožēlot.

Eliša skatījās melnajā caurumā, kas pavērās viņas priekšā. Tupenis bija viņai sacījis, ka pa to ir jābrauc lejup. Vietā, kur beidzās Baltais mežs, Ligzdu šķērsoja gari salmu stiebri, kas veidoja tuneļus. Un šīs salmu caurules veda uz zariem.

Eliša devās iekšā slīpajā alā.

Guļus uz muguras, ar rokām aptvērusi ceļgalus, viņa lielā ātrumā slīdēja lejup pa tuneļa iekšējo sienu.

Beidzot viņa varēja ļauties…

Beidzot viņa vairs necīnījās un nepretojās.

Varbūt šī garā zelta tuneļa galā atradās viņas laime.

Un, par spīti cerībai atkal reiz sastapt Tobiju dzīvu, Eliša vispirms iedomājās par savu māti.

.

17 Pēdējais Plikadīda

Troksnis bija tik spēcīgs, ka Simam šķita: viņu guļamtelpa ir sabrukusi. Jo tika izgāztas durvis. Cauri tumsai Maja cieši satvēra vīra roku.

-    Kas tas ir?

-    Nekusties, Sims atbildēja.

Starp gultām atskanēja soļu troksnis. Telpā ienāca sargi ar lāpām rokās. Viņi rāva nost segas no gulētājiem, lai saskatītu cietumnieku sejas. Tātad viņi kādu meklēja. Kādas lāpas liesma spēji pietuvojas Sima sejai.

-           Viņš ir šeit! lāpas nesējs nokliedza. Pasteidzies un nāc man līdzi! Es saožu nepatikšanas.

-    Jā, tās ir manas uzacis.

- Kas?

-    Vai jūs nevarētu pavākt tālāk savu lāpu? Tā svilina manas uzacis.

-    Ilgi tu vairs velnu nedzīsi.

Kareivis satvēra viņu aiz pidžamas apkakles un aizvilka sev līdzi.

-            Man liekas, ka es aizmirsu savas brilles, profesoram izdevās pateikt. Zem spilvena…

-    Aizver muti, un tu redzēsi labāk.

Viņu balsis noslāpēja apdullinoša kņada ārpusē. Kad durvis aiz viņiem bija aizvērušās, kāds nočukstēja:

-    Es domāju, ka viņi ir uzgājuši tuneli.

Visiem bija zināms, ka tunelis ir gandrīz pabeigts. Bēgšana bija ieplānota jau nākamajā nedēļā.

Guļamistabā valdīja tumsa un nomācošs klusums.

Maja saņēma galvu rokās. Viņa vairs nespēja to izturēt.

Tik daudz ļaunuma. Tik daudz muļķības. Tik daudz baiļu.

Maja Lolnesa juta, ka spēki viņu atstāj un ka viņa vairs nejaudā tur pināt. Jau kārtējo reizi tie bija aizveduši viņas vīru. Pārvilkusi pār acīm veco palagu, viņa ļāva raudām vaļu. Maja centās apslāpēt šņukstus, lai tos neizdzirdētu citi, bet karstas asaras lija pār viņas vaigiem.

Tas bija pārlieku grūti visu laiku cīnīties. Un šī cīņa vilkās jau nez, cik ilgi. Un cerība tālumā pie apvāršņa bija tik niecīga… Kas gan viņu atbalstītu, ja vīra kādu dienu vairs nebūtu? Viņa bija pavisam viena šeit krātera dibenā.

Pārējie cietumnieki? Maja viņus labi ieredzēja, bet kā gan viņa varēja uz tiem paļauties? Lūk, arī šajā rūgtajā brīdī, kad visi zināja, cik viņai šobrīd ir smagi, vai atradās kaut viens, lai pateiktu vienu vienīgu mierinošu vārdu, kaut viens, kurš noliektos pār viņas vientulību? Vīrieši, nekas vairāk kā raupji un neuzmanīgi vīrieši! Vīrieši, kuriem nav ne mazākās nojausmas par mazu uzmanības izrādīšanu, smalkjūtību, maigumu…

Maja pavadīja krietnu brīdi, guļot aizvērtām acīm un raudot, raudot. Un, kad beidzot pēc kādas stundas viņa sajuta tādu kā nelielu atvieglojumu, sieviete nopūtās un pagriezās, lai atgultos uz muguras.

Viņai bija nepieciešamas pāris sekundes, lai ieraudzītu pūli, kas stāvēja ap viņas gultu.

Tur bija sanākuši visi trīsdesmit šīs guļamistabas iemītnieki. Mirkli pēc tam, kad bija aizvests Sims, viņi visi bija klusi nostājušies pie viņas gultas. Lū Tanna galva rēgojās izslieta virs viņa salmu matrača vienu savu zemāk, turpat blakus rēgojās Roldena seja un visi pārējie, kas plecu pie pleca novēroja Maju jau kādu stundu.

Ja, iespējams, viņi bija neveikli un ne visai attapīgi un viņiem šajā kidī nebija ne mazākās nojēgas par to, ko vajadzētu teikt vai darīt, bet viņi te bija.

Zefs Klaraks izstomīja: Ja jums kaut ko vajag.

Maja klusi iesmējās. Tie bija patiesa prieka smiekli.

Un viņi visi stāvēja šeit ap viņu. Paldies… jūs esat tik jauki, Maja sacīja.

Tad trīsdesmit veci palaidņi atgriezās savās guļamvietās.

Atklādams, ka tiek vests atpakaļ uz klasi, Sims Lolness nojauta, ka viņi būs atklājuši tuneli. Šoreiz viņam pietrūka padoma par to, kā iziet no situācijas.

Džo Mitčs bija iekārtojies pie profesora rakstāmgalda, ap kaklu viņam bija dvielis, un viņš ēda.

Sims vēl nekad nebija redzējis Džo Mitču ēdam. Un, ja viņam būtu izvēle, tad viņš no šīs iespējas būtu atturējies.

Uz dvieļa ap Džo Mitča kaklu bija vairāk ēdiena nekā viņa šķīvī. Vēl vairāk ēdiena bija tikai uz viņa ceļgaliem un uz zāles griestiem.

Limērs ar Tornu bija atkāpušies, lai izvairītos no mērces šļakatām, kas pa gaisu šķīda uz visām pusēm. Pat būdams bez brillēm, Sims tūdaļ ievēroja, ka tuneļa ieeja nav atvērta, un atviegloti nopūtās.

Profesors tika nosviests uz kāda krēsla.

-    Opsā! viņš smaidot noteica.

Pirmais ierunājās Limērs:

-    Lielā Kaimiņa mērs ir pilns.

-    Es skatos, ka viņa labo apetīti tas neietekmē, Sims konstatēja.

-    Aizverieties! ierēcās Torns.

Limērs turpināja:

-            Jūs lūdzāt, lai mēs dodam jums laiku Balainas noslēpuma atklāšanai. Jūs mums teicāt, ka jums pie tā vēl jāpiestrādā līdz…

-    Līdz ekvinokcijai, Sims sacīja.

-    Līdz kam?

-    Pavasara ekvinokcijai.

-    Mums jūsu kinokcijas ir pie vienas vietas!

-    Tas ir 20. marts… pavasara ekvinokcija.

-    Aizverieties! Torns ierēcās. Mēs jums neko nejautājām!

Uz Limēra sejas uzpilēja prāva tauku pile. Viņš palūkojās uz griestiem, pētot, vai tie gadījumā netek, bet tas bija tikai Mitčs, kurš iekodās savā gaļas šķēlē.

Limērs nokrekšķinājās un paskaidroja:

-    Lielais Kaimiņš ir ļoti pacietīgs. Bet Lielais Kaimiņš nav muļķis.

Sima sejā parādījās pārsteiguma izteiksme, itin kā viņš būtu izdzirdējis kaut ko pavisam jaunu.

-    Vai tiešām? viņš teica.

-    Aizverieties! Torns kliedza.

-   Vai varat man pierādīt, ka jūs tiešām cītīgi strādājat pie Balainas projekta?

Es jums to apstiprinu, Sims teica.

Un tas? Kas tas ir?

Limērs paņēma kādu kasti, kas bija pilna ar papīriem, un izkratīja tās saturu uz profesora ceļiem. Sims apskatīja dažas lapas, piebāzdams pie paša degungala, jo bez brillēm viņš slikti redzēja. Uz visām lapām bija viens un tas pats zīmējums. Koks.

-   Lolnesa kungs, mēs iztīrījām jūsu laboratoriju. Tā bija pilna ar šādiem papīriem. Ne mazāko pēdu, kas liecinātu par kaut vai vienu pētījumu Balainas sakarā.

Sims draudzīgi uzsmaidīja.

-   Es jums jau teicu: ja es jums neatklāšu šo noslēpumu 20. martā, tad varēsiet ar mums darīt, ko vien gribat. Pagaidām es nedomāju, ka jūs esat pietiekami kompetenti izvērtēt manu darbu. Palūgšu nogādāt papīrus atpakaļ laboratorijā.

Mitčs pastiepa savu netīro roku. Zīmējumu kaudzīte tika iedota viņam. Viņš to lēni izskatīja, sūkājot bruņu čaulas gabaliņu. No viņa pirkstiem uz papīriem pilēja zaļgana sula.

Sims nemierīgi dīdījās. Šie zīmējumi, kurus Mitčs patlaban noķēzīja, bija kāda pētījuma rezultāti, kuriem viņa prāts bija kā piekalts kopš ierašanās krāterī.

Viss bija sācies ar kādu plaisu uz viņa briļļu stikla. Brilles bija nokritušas, un stikla ieplaisājusī vieta atgādināja koku. Sims bija rūpīgi pārzīmējis šo attēlu. Nākamajā dienā uznāca negaiss, un Sims bija novērojis zibeņu formas. Tās atgādināja kokus! Koki bija it visur! Dienu pēc dienas, novērojot ūdens tecējumu, spainī ieplaisājuša ledus formu, savu roku vēnas vai lapu tīklojumu, Sims it visur bija atradis vienu un to pašu zīmējumu.

Koka forma bija viņu apsēdusi. Viņš īsti nezināja, pie kā novedīs šis atklājums, bet pagaidām profesors cītīgi vāca piemērus.

Un šis jaunais, lielais pētījums uzturēja viņu pie dzīvības. Šis bija viņa slepenais dārzs drūmo raktuvju dziļumos.

Džo Mitčs aizsvieda papīrus pāri visai zālei. Sims piecēlās, lai tos uzlasītu. Bet viņu atsēdināja atpakaļ krēslā.

Mitčs noņēma sev ap kaklu apsieto dvieli un noslaucīja ar to seju, pie viena izsmērēdams mērci līdz pat matiem. Apburoši.

-            Profesor, neaizmirstiet, ka jums ir sieva, Limērs piebilda. Būtu žēl, ja ar viņu atgadītos kaut kas nelāgs. Ķerieties pie darba nopietni. Mēs gribam rezultātus.

Sims atgriezās guļamtelpā neilgi pirms rītausmas. Rokā viņam bija žūksnis nosmērētu papīra lapu. Maja viņu cieši apskāva.

-    Opsā, Sims aizkustināts sacīja.

-    Ko viņi gribēja?

-    Viņi gribēja zināt, kā man izdevās tev iepatikties.

- Un?

-    Es teicu, ka nezinu.

Majas sejai pārslīdēja skumjš smaids. Simam ienāca prātā, ka šis ir piemērots brīdis, lai pateiktu viņai par Tobiju:

-        Maja, parasti es nemēdzu neko apgalvot, pirms nevaru teikto pierādīt. Šoreiz es neesmu īsti drošs, manā rīcībā nav nekādu pēdu, bet es ticu, ka Tobijs ir dzīvs. Es domāju, ka viņš nav pārāk tālu.

Maja klusēja, nespējot izteikt ne vārda. Sims čukstēja:

-    Es tev to saku tādēļ, ka man pašam šī cerība ļoti palīdz. Maja atbildēja:

-       Man liekas, ka Plims Tornets arī pirms dažām nedēļām gribēja man kaut ko pateikt par Tobiju. Viņš bija kaut ko redzējis. Bet es neuzdrīkējos tam noticēt. Bet ja arī tu to saki…

Plims tiešām ar žestu palīdzību bija mēģinājis pastāstīt Majai par to, ka bija saticis Tobiju dēļu medībās.

Tagad Sims un Maja gulēja, piespiedušies viens otram.

Atspīdot pirmajiem rīta gaismas stariem, divas gultas tālāk atskanēja vecā Roldena balss:

-    Profesor, rīt man apritēs simt trešais gads.

-    Es zinu, Albert.

Padomnieks Roldens jau vairākas nedēļas bija stipri saguris. Viņš bez mitas atkārtoja, ka nesagaidīs savu simt trešo dzimšanas dienu.

Mēs sarīkosim svinības, sacīja Sims. Maja jums pagatavos savu balto kūku.

Roldens labi zināja, ko nozīmē Majas baltā kūka. Bet viņš zināja arī to, ka sadabūt balto kūku Džo Mitča krāterī būtu tikpat neiespējami kā atrast poēziju mušas mēslu kaudzē.

Maja gribēja izlabot Sima teikto:

-    Es jums to pagatavošu drīz, Albert.

-    Rīt! Sims neatlaidās. Viņa dzimšanas diena ir rīt.

Maja viegli iebikstīja vīram sānos ar elkoni, bet Sims piecēlās un iznāca guļamistabas vidū.

-           Draugi! Jau nākamnakt mēs būsim ārpusē. Gatavojieties. Mēs dosimies projām šajā pašā vakarā.

Otrā krātera pusē, Plikadīdu patversmē, tonakt neviens nebija aizdarījis acu. Jo pulksten vienos naktī bija atvesti divi cietuma apkaimē notverti vīrieši, divi Plikadīdas, kuriem bija izdevies nokļūt līdz pat šai vietai.

Viņi bija devušies projām no pļavām pašā ziemas vidū. Pēc tam viņiem bija izdevies pārvarēt visus savā ceļā sastaptos šķēršļus līdz brīdim, kad viņi tika notverti, nakts vidū uz saviem dēlīšiem slidinoties lejup pa kādu zaru. Džo Mitča vīri vakarā bija nostiepuši tīklus, lai saķertu tajos klaidoņus un knišļus, bet saķēra šos divus Plikadīdas.

Nekavējoties viņiem tika sagatavota vieta ledusaukstajā patversmē pie citiem cietumniekiem. Abu bēgļu spēki bija izsīkuši.

Kādēļ jūs nācāt šurp? bargā tonī vaicāja Žalams.

Jā, Žalams nebija mierā ar viņu rīcību. Viņš nemīlēja bezjēdzīgu varonību.

-    Mums nebija izvēles, vīrietis atbildēja.

Mēness Seja stāvēja starp Miku un Ļjevu. Viņi raudzījās uz jaunpienācējiem, kuriem nebija ne jausmas, ka tagad krāterī viņus sagaida pats ļaunākais. Zālē to sauca par "mešanos utij rīklē".

Jau vairākus mēnešus Mēness Seju vajāja kāds kareivis, kuru dēvēja par Tīģeri. Šis Tīģeris par visu vari gribēja runāt ar viņu par Tobiju. Slepenībā viņš izvaicāja arī citus sargus. Mēness Seja bija vienīgais, kuram bija zināms Jaunā Koka īstais vārds.

Nebūdams spējīgs melot, Mēness Seja izgudroja, kā atbildēt izvairīgi, sakot taisnību un nenododot draugu: "Es nekad nevienu neesmu saucis par Tobiju," vai arī: "Nē, pie mums šādā vārdā nevienu nesauc." Vairākas reizes Tīģeris bija gatavs uzspraust zēnu uz savas harpūnas kā uz iesma, tomēr viņš nevēlējās iznīcināt vienīgo iespējamo liecinieku.

-            Doties ceļā ziemas laikā! Žalams turpināja. Jums nebija ne mazāko izredžu.

-    Mēs negaidījām izredzes, otrs Plikadīda teica.

-    Mums nebija izvēles, viņa biedrs atkārtoja.

Mēness Seja vaicāja:

-    Un kā tad tas notika?

-            Viens cilvēks līdz ar pirmo sniegu aizgāja no zāles. Mēs devāmies viņu meklēt.

-    Kurš tas bija? Mēness Seja vaicāja.

-    Tā nav atruna, Žalams sacīja. Jūs nedrīkstējāt pamest pļavu.

-    Ko jūs meklējāt? vēlreiz pārvaicāja Mēness Seja.

-    Tavu māsu Ilaiju.

Visi Plikadīdas pēkšņi apklusa.

-    Mēs nesaprotam, kāpēc viņa aizgāja.

Mēness Seja domās ieraudzīja sniegiem klātus laukus, mizas kalnus, galvu reibinošo stumbru un visu pārējo. Vai Ilaija būtu varējusi to visu pieveikt viena pati?

Vīrietis paskaidroja: Mēs manījām viņu šajā apkaimē pirms trim dienām. Tava māsa gandrīz mani nogalināja, kad gribēju runāt ar viņu. Es nezinu, kas ar viņu ir noticis. Es nezinu, ko viņa grib panākt.

-          tava māsa, piebilda otrs Plikadīda, kļuva ļoti bīstama, kopš tu aizgāji… un kopš aizgāja Jaunais Koks…

Mēness Seja domāja par meiteni, dažus gadus vecāku par pašu, kas viņam bija mācījusi apgūt šo pasauli, kas bija bijusi viņa māte, viņa tēvs, visa viņa ģimene. Viņš domāja par Ilaijas dziesmām ziemā, viņu vārpas tīkotā. Kur bija izzudis viss maigums? Kas gan Ilaijai bija meklējams kokā?

Viņi manu māsu sagūstīs, Mēness Seja sacīja.

Kādu brīdi valdīja klusums. Tas jau ir noticis, mazais. Viņi sagūstīja Ilaiju tajā pašā laikā, kad mūs. Bet viņa pretojās tik nikni, ka tika ieslodzīta kaut kur augstāk, Garām ejot, mēs dzirdējām viņas kliedzienus. Mana māsa ir šeit… nočukstēja Mēness Seja.

Nākamajā vakarā savās klases telpās uz krātera malas trīsdesmit veci studenti gaidīja bēgšanas stundu. Valdīja dziļš klusums. Visi bija gatavi doties projām. Zem cietuma pidžamām viņi bija uzvilkuši siltus apakškreklus un sabāzuši pārtiku savās nelielajās skolas somās. Roldena rokas mazliet trīcēja.

Tā kā neviens nejutās spējīgs novadīt kādu mācību stundu, to darīt bija brīvprātīgi pieteicies Zefs Klaraks. Pārējie izbrīnīti paskatījās uz viņu. Zefs nebija kompetents nevienā jautājumā. Mācībās viņš allaž bija no pēdējiem. Savu notāra karjeru viņš bija izveidojis, vienīgi pateicoties nejaušai apstākļu sakritībai.

Kāds no cietumniekiem ieteica viņam novadīt pavārmākslas vai izšūšanas nodarbību vai arī noskaitīt reizināšanas tabulas. Zefs atvainojās, ka neko no tā neprot.

Tā bija Maja, kas beidzot pateica viņam priekšā īsto domu.

Zefs Klaraks, neglītākais cilvēks visā Kokā, Galotņu putnubiedēklis, uzsāka lekciju par tēmu "Iekšējais skaistums".

Neviens, izņemot Maju, nezina, ko viņš par šo tēmu pastāstija, neviens viņā neklausījās. Visi bija saspicējuši ausis, lai ieklausītos s troksnī, kas tuvojās un attālinājās aiz klases loga.

Zefs runāja tukšumā. Viņš pats bija pilnīgi aizmirsis par bēgšanu, kas viņus gaidīja. Viņš vienkārši stāstīja par savu bērnību. Zefs pārvērtās par mazo, bezformīgo jaundzimušo, kurš ar savu ierašanos pasaulē lika paģībt vecmātēm, par atbaidošo puisēnu, kurš soli pa solītim iemācījās starot no iekšpuses.

Majai šis stāsts likās brīnišķīgs.

Beidzot Sims deva zīmi, ka bēgšana ir sākusies. Viņš nometās četrrāpus un tuvojās lūkai zem rakstāmgalda.

tajā brīdī klusi atvērās klases durvis. Zefs aprāvās pusvārdā. Sims žigli nostiepās guļus uz grīdas dēļiem. Viņš izdzirdēja soli, kas tika sperts uz viņa pusi, un tad Zefa balsi, kurš izstomīja: Profesors mazliet atpūšas.

Es pagaidīšu, atbildēja skaļa balss tieši virs viņa.

Tā bija Minujeka.

Kādu brīdi viņa nekustīgi gaidīja blakus Simam. Zefs turpināja savu stāstījumu. Minujeka klausījās viņā kā apburta. Iekšējais skaistums par kādu viņa nekad iepriekš nebija dzirdējusi.

Sapratis, ka viņa netaisās doties projām, Sims izstaipījās, nožāvājās un nedaudz saslējās.

-    Pie Plikadīdām ir ieradies vēl kāds, sardze paziņoja. Mums jūs esat vajadzīgs.

-    Atkal? Sims atvaicāja. Divus jauniņos jau atveda šorīt, Jums ir jānāk…

Simam nebija nekādas iespējas izvairīties no konfrontācijas. Viņš tika iepazīstināts ar ikvienu Plikadīdu pārstāvi, kurš ieradās nometnē. Profesors paraustīja plecus. Bija jāpasteidzas un jāatgriežas, cik drīz vien iespējams. Minujeka viņam negribīgi sekoja. Viņa vai dega no vēlēšanās vēl un vēl klausīties Zefā Klarakā.

-    Es tūdaļ atgriezīšos, Sims sacīja, šķērsodams slieksni. Gaidiet mani. Programmā nebūs izmaiņu.

Vecie studenti smagi nopūtās. Roldens trīcēja arvien stiprāk. Pēc divām stundām viņam apritēs simt trešais gads.

Sims iegāja mazā istabā, kur Minujeka atstāja viņu vienu. Viņš gaidīja satikšanos ar pēdējo Plikadīdu. Viņu pārsteidza tas, ka vēl kāds ir notverts tajā pašā dienā. Reti kad tika sagūstīts viens pats Plikadīda. Parasti viņi vienmēr turējās pa vairākiem kopā.

Sims gaidīja vairākas minūtes. Viņš bija nemierīgs un savā prātā vēlreiz un vēlreiz pārlika bēgšanas plānu. Gaišs kļuva septiņos no rīta. Pat ja viņi dotos projām pusnaktī, viņu rīcībā vēl būtu dažas stundas gājienam tumsas aizsegā. Ar to pietika, lai nokļūtu kādā drošākā vietā un ķertos pie operācijas "Brīvība" otrās daļas. Trīsdesmit večuku izbēgšana no tik labi apsargāta cietuma bija neprātīga avantūra, bet Sims zināja arī to, ka viņiem varētu izdoties. Pēc tam viņus nekas vairs nevarēs apturēt.

Tika ievests Plikadīda. Telpa nebija apgaismota. Labi redzama bija vienīgi zilā svītra zem tā pēdām.

-    Tu pazīsti šo veco? jautāja sargs.

Sima briļļu stikli tumsā spīguļoja. Sekoja ilgs klusuma brīdis. Abi cietumnieki cieši jo cieši skatījās viens uz otru. Simam sāka raustīties acu plakstiņš. Ēnā paslēptajā Plikadīdas sejā nepakustējās ne vaibsts. Visbeidzot viņš atbildēja:

-    Nē. Es viņu nepazīstu.

Kad Sims atgriezās klases telpā, viņš bija ļoti bāls. Viņš apsēdās uz aburetes un kaut ko pačukstēja savai sievai. Tagad nobālēja arī Maja, bet tad viņa pasmaidīja un piespieda galvu vīra plecam. Viņš baudīja šo nirkli viņas pieres smagumu pret savu kaklu. Beidzot profesors sajuta, kā mīkstiem kaķa soļiem viņa sirdī atgriežas cerība.

Par spīti publikas izklaidībai, Zefs centās turpināt savu runu. Sims paliecās uz priekšu un nomurmināja dažus vārdus, kas aizceļoja no galda uz galdu pa visu klasi. Beidzot šie vārdi sasniedza arī Zefu Klaraku.

-     Sims un Maja tagad nebēgs. Tā jaunā, notvertā Plikadīdu zēna dēļ. Sims bija pazinis viņa balsi. Viņš teica, ka ir Tobijs Lolness.

Majas acīs no jauna bija iedegusies maza dzirkstelīte.

Sims neizlaida no acīm veco Roldenu. Viņš gribēja biedram paskaidrot, cik lielā mērā nožēlo notikušo.

Bet sirds dziļumos Sims no prieka šņukstēja.

Albērs Roldens ar roku pabraucīja bārdu un uzrakstīja dažus vārdus papīra lapas. Arī šī zīmīte apceļoja solu rindas. Beidzot tā nonāca Sima un Majas rokās.

"Ir ceļojumi, kas var pagaidīt. Mēs visi šeit klātesošie zinām, ka nedosimies ceļā bez jums. Albērs Roldens."

Klusumā, kas bija iestājies klasē, Maja uzsāka dzimšanas dienas dziesmu, kam pievienojās arī visi pārējie, sanākot ap Roldenu. Bēgšana bija nedaudz aizkavējusies. Viņi dosies projām visi kopā ar Maju, Simu un Tobiju.

Uzradās sargi, lai viņus apklusinātu. Kareivju smagie soļi rībēja uz grīdas dēļiem.

Dziesmai apklustot, vecais Roldens sajuta gandrīz vai tādu kā atvieglojumu.

Viņš vienīgais zināja, ka simt triju gadu vecumā viņu gaida daudz tālāks ceļojums, kuru nekādi neparedzēti notikumi nespēs aizkavēt.

18 Bēgle

Elišai šķita, ka labvēlīgs vējš piepalīdz no aizmugures, pūšot viņu uz priekšu pa zariem. Lielais nobrauciens pa salmu caurulēm bija beidzies Galotnēs uz kāda izrobota zara. Viņa žigli vien bija sasniegusi ķērpju mežu.

Bija jaušams, ka mostas pavasaris. Bet aukstums un sniegs negribēja atkāpties. Eliša ne uz brīdi neapstājās, lai nezaudētu laiku.

Viņai gadījās savā ceļā sastapt klaiņojošus bezpajumtniekus, kuri nepievērsa meitenei ne mazāko uzmanību. Viņa pagāja garām arī vairākiem nožēlojamiem mikrorajoniem, kuri izskatījās ļaužu pamesti, bet kuros, paslēpušās mizas spraugās, uz Elišu nolūkojās veselas ģimenes. Nepacietībā pēc iespējas ātrāk sasniegt zemākus zarus, kuros vēl būtu sastopama daba un kuri nebūtu tik piesārņoti, viņa pielika soli.

Vienīgais pārtraukums, ko viņa sev atļāvās, bija mirklis, lai apskatītu spīļastes mātīti, kas uzraudzīja savas olas. Jā, tā noteikti bija sieviešu kārtas pārstāve, jo šo dāmu laulātie draugi nekad neizdzīvoja visu ziemu. Elišai bija pazīstamas rūpes, kādas spīļastes veltī saviem pēcnācējiem.

Kādu pavasari netālu no savām mājām Zemajos Zaros viņa bija novērojusi izaugam veselu perējumu. Iša katru dienu aiznesa šai ģimenītei mazliet barības. Mazā Eliša, sabijusies no spīļastes draudīgajām spīlēm, ķērās mātei svārkos.

Pamazām Iša iemācīja meitai nebaidīties. Viņa nodeva Elišai savas zināšanas par pasauli. Šī mācība bija pavisam vienkārša tāda, kuras nodošanai nav vajadzīgi vārdi, bet kuras pamatā ir ikdienišķas darbības. Elišai būtu paticis, ja ar viņu vairāk sarunātos. Bet viņa zināja arī to, ka uzticēšanās un maigums jau paši par sevi ir brīnišķīgākās dāvanas.

Un tagad Eliša gribēja satikt savu māti. Tādēļ viņai bija jādodas uz lo vietu, kur māte bija palikusi, Seldoru fermā, pie robežas, kur sākās Zemie Zari. Iša noteikti bija tur, kopā ar Aseldoru ģimeni.

Viņa bija skrējusi jau Zemo Zaru virzienā vairākas dienas un naktis. Viņa zināja, ka arī Tobijs bija veicis šo garo ceļojumu toreiz, kad viņa vecāki jau bija krituši Džo Mitča nagos. Tagad Elišai bija sajūta, it kā viņa sekotu pa svaigām mazā bēgļa pēdām.

Visu šo ziemu Eliša bija dzīvojusi, tikai un vienīgi pateicoties Nila Amena apciemojumiem.

Rituāls allaž bija viens un tas pats. Olā ienāca Arbains, lai pieteiktu Nila ierašanos.

-    jūsu viesis ir ieradies.

Izskatījās, ka Arbains viesim neuzticas. Viņš nekad neatstāja viņus vienus, pirms nebija raidījis naidīgu skatienu Nila virzienā. Šie skatieni tikai nostiprināja Elišas uzticēšanos jaunajam mežcirtējam.

Pirmās minūtes viesis parasti veltīja nelielai audzinoša satura runai, kurā Eliša klausījās visai pavirši. Viņš runāja par Leo Blīsu, par to, cik viņš ir nelokāms, par viņa drosmīgo cīņu ar Plikadīdām tautu, kura bija noslepkavojusi viņa tēvu. Viņš teica:

-      Arī es ilgu laiku maldījos savos uzskatos par Leo. Bet pietiek tikai pasniegt viņam roku… Tev ir jādod viņam iespēja…

Eliša vienmēr gaidīja brīdi, kad Nils sāks runāt slepenajā valodā. Atmiņu valodā. Pāreja bija tik nemanāma, ka to bija gandrīz neiespējami pamanīt…

-       Pagaidām tu esi cietumniece, viņš teica. Tas ir tā, it kā tu būtu viena pati ziemas vidū. Tu esi apgleznojusi alas, kurā tu mīti, sienas ar visām savām atmiņām. Bet tu esi viena. Kāds nāks tev pakaļ. Kāds mēģinās izrakties cauri ledus blāķim, kas nosprosto ieeju. Un viņš dejo ar tevi uz kāda zara milzīga ezera krastā.

Nils bieži atgriezās pie stāsta par ezeru. Tajos brīžos Elišai likās, ka dzird Tobija balsi. Bija nepieciešama milzīga piepūle, lai novaldītos un paliktu sēžam ar muguru pret Nilu. Bet aiz cieši aizvērtajiem plakstiem viņa redzēja Tobija sejas profilu.

Nakts vidū Eliša, aiz noguruma krītot no kājām, bija nonākusi līdz Džo Mitča krātera apvidum. Viņa zināja, ka šis reģions ir bīstams. Bet nedrīkstēja ļaut sevi panākt tiem, kuri pavisam noteikti dzinās viņai pakaļ. Eliša cerēja, ka paspēs ierasties pirms viņiem, pirms vēl ziņa par viņas bēgšanu būs izplatījusies.

Viņa neuzdrīkstējās apstāties.

Bet nogurums pamazām pieveica meitenes ķermeni. Viņas soļi kļuva arvien nedrošāki. Viņa cīnījās, lai paspētu pamest šo vietu pirms ausmas, bet rīta pusē viņai sāka reibt galva. Eliša sabruka uz ceļiem un ieripoja kādā mizas spraugā.

Viņa bija zaudējusi samaņu.

Pēc dažām stundām viņu pamodināja savāda dipoņa. Bija jau pavisam gaišs. Eliša atspiedās uz elkoņiem, lai redzētu, kas notiek uz takas, kuras pakājē viņa bija pakritusi.

Tā bija savvaļas skudru brigāde.

Skudras virzījās uz priekšu ļoti lēni, stumjot kādu priekšmetu, kas bija viņu augumā.

Eliša atpazina lamatu būri. Mednieki izlika šīs lamatas, lai sagūstītu tajās laputis. Tas bija milzīgs apaļas formas krātiņš, kurš parasti atvērtā veidā tika ieslēpts sūnās un kura abas puses spēji aizcirtās mirklī, kad tajā iemaldījās dzīvnieks.

Un skudras tagad bija savākušas krātiņu droši vien kopā ar tajā iemaldījušos dzīvnieku. Viņas stūma būri uz savu pūzni, lai tur to atlauztu un sadalītu laupījumu ar saviem sugas brāļiem.

Eliša neizjūta īpašas simpātijas pret sarkanajām skudrām, kas vispirms sadzeļ un pēc tam aprij. Tie bija vieni no retajiem kukaiņiem, kas viņā izraisīja patiesas šausmas.

Viņa jau grasījās ierausties atpakaļ mizas caurumā, lai ļautu procesijai mierīgi paiet garām, kad piepeši būris aizķērās aiz kāda koka izauguma. Šaubās, kā rīkoties tālāk, skudru rindas nemierīgi sarosījās. Viņas sazinājās pa skudru modei, tas ir sirsnīgi kutinot cita citas taustekļus.

Ziņkārības mākta, Eliša izbāza galvu.

Tūdaļ pēc tam viņa uzspieda roku mutei, lai apslāpētu kliedzienu, un žigli ierāvās atpakaļ savā patvērumā. Tas, ko viņa bija ieraudzījusi, lika sirdij krūtīs sisties kā negudrai.

Lamatu būrī nebija iesprostota ne blakts, ne laputs, ne arī kāds mazs skarabejs. Tā bija jauna, gadus piecpadsmit veca meitene, kuras lielo, šausmās ieplesto acu skatiens bija sastapies ar Elišas skatienu.

Skudrām nekādi neizdevās atbrīvot krātiņu, un bija sadzirdama viņu nepacietīgā sisināšana. Turpmāk Eliša rīkojās, ne mirkli neapdomājusies. Viņa izlēca no spraugas mizā un iejoņoja skudru bara vidū. Pirms vēl skudras bija pamanījušas viņas klātbūtni, Eliša jau bija uzrāpusies uz būra jumta, rokā turot nūju, kuru grieza ap sevi.

Jaunā gūstekne skatījās uz viņu, nekustīgi sastingusi.

Es tev palīdzēšu, Eliša viņai sauca.

Desmit skudras jau bija viņu ielenkušas un rāpās augšup pa bur» spraišļiem. Eliša iekliedzās un iegāza ar nūju pa galvu pirmajam kus tonim. Skudra noslīdēja no būra virsmas, nogāžoties uz mizas. Vieni pamatīgs kājas spēriens no visa spēka aizripināja nākamo skudru, kura krītot aizrāva sev līdzi vēl divas citas.

Cietumniece joprojām nebija pat pakustējusies. Aiz restēm aizslēpu sies, viņa neapšaubāmi atradās drošākā situācijā nekā tā otra, kas riskēja ar savu dzīvību, lai viņu atbrīvotu.

Elišas nūja šķēla gaisu, bet skudru saradās aizvien vairāk. Un tās visas nepielūdzami virzījās uz cīnītājas pusi. Līdzko Eliša bija atvairījusi divas, to vietā uzbrukumā devās jau četras.

Pēc pāris minūšu cīniņa Eliša saprata, ka šādu kauju ilgi neizturēs. Nu viņa raidīja pēdējo nūjas bliezienu, jo, atsitoties pret būra spraišļiem, tā salūza starp divām skudrām. Tagad Eliša atbruņota un bez spēka noraudzījās uz sarkanādainajām karotājām ap sevi. Un tad viņa palūkojās debesīs.

Eliša domāja par savu tēvu.

Nekad iepriekš viņa nebija atļāvusies piešķirt savam tēvam seju, vārdu vai auguma apveidu. Šī bija pirmā reize, kad viņa izdzirdēja tēva smieklus, kas atbalsojās tālā atmiņu gaitenī. Tie bija ļoti klusi smiekli,

Eliša neko par viņu nezināja. Neviens viņai nekad neko nebija stāsļ tījis.

Izdzirdot šos smieklus, Eliša nodomāja, ka atrodas jau tur otrā ! pusē.

Viņas galva joprojām bija atmesta atpakaļ. Eliša atvēra acis un ierau] dzija zaļganu veidolu, kas gāzās viņai pāri. Gaiss nosvelpa tā, it kā to  būtu šķērsojis asmens. Parādība, viegli aizskarot Elišu, uzklupa kādai skudrai un vienā paņēmienā pāršķēla to uz pusēm. Otrā pusē kāda cita skudra tika satverta aiz galvas un aizrauta pa gaisu. Skudras pat nemēļ ģināja bēgt no šī zaļā, baisā spēka, kas viņas iznīcināja citu pēc citas,

Pēc nākamā uzbrukuma tās sāka izklīst.

tas bija dievlūdzējs.

pats lēnīgākais un ļaunākais no visiem kukaiņiem. dievlūdzējs ir spējīgs tikt galā ar ikvienu sava lieluma plēsoņu. Tas izmeta uz priekšu savu milzīgo ķetnu, lai saķertu kādu bēgli un uzšķērstu tās vēdera dobumu. Ceļot upuri sev pie rīkles, dievlūdzējs piecirta pakaļkāju, un būris sāka ripot. Eliša ieķērās režģos.

Dievlūdzēja kustīgā galva apgriezās ap savu asi, lai paraudzītos uz lamatu būri, kas tagad ripoja lejup pa nogāzi. Kukainis atlaida satverto skudru, un izdarīja dažas kustības, atgādinādams kādu automātisku briesmoni. Spēji izstiepis vienu spīli, dievlūdzējs satvēra būri un tuvināja savu milzīgo acu apdzisušajam skatienam. Gūstekne būrī bija zaudējusi samaņu, bet Eliša joprojām turējās pie režģiem būra ārpusē.

Dievlūdzējs saplosīja dažus režģus. Elišai izdevās veikli iespraukties būra iekšpusē. Kukainis kādu laiku aplūkoja abas meitenes un tad nolika būri zemē. Viņa garajam, zaļajam ķermenim pārskrēja tādas kā trīsas. Kukaiņa taustekļi un pakaļkājas sašļuka, un dievlūdzējs apvēlās uz muguras. Tas bija pagalam.

Eliša krietnu brīdi nespēja atgūties no sastinguma, kas bija viņu pārņēmis. Pateicoties neizskaidrojamai dabas anomālijai, šis dievlūdzējs bija izdzīvojis ziemas aizmirstajos sniegos vairākus mēnešus. Tas bija atradis sev slēpni un pārticis no medību trofejām. Tas bija izglābis abu meiteņu dzīvību un sabrucis, viņas neaizskāris.

Šis brīnums atdeva Elišai ticību saviem spēkiem.

Viņa izvilka no būra joprojām bezsamaņā guļošo jauno gūstekni un apsedza viņu ar Tupeņa mēteli. Pār meitenes dubļu klātajiem pleciem krita garas, samudžinājušās matu šķipsnas. Eliša zināja, ka meitene ir viena no Plikadīdu cilts pārstāvēm. Zem viņas pēdām bija samanāma raustīta zilganā līnija.

Ja neskaita Išu, tad šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja kādu no saviem tautiešiem. Beidzot meitene atvēra acis. Eliša skatījās viņai sejā:

Es kādu brītiņu pabūšu ar tevi, viņa piebilda, uzliekot roku meitenei uz pieres.

Meitene pārvilka pāri sejai mēteli, lai paslēptos.

Eliša piecēlās un pagāja pāris soļu tālāk, lai sadabūtu nedaudz ūdens

Tad viņa atgriezās un notupās blakus mētelim.

-     Vai gribi padzerties?

Atbildi viņa nesaņēma. Tad Eliša paņēma mēteli aiz apkakles un pavilka.

Meitene bija nozudusi.

Eliša palūkojās visapkārt. Ķērpju mežs bija nekustīgi sastindzis ap viņu. Klusums bija gandrīz vai biedējošs. No kurienes gan bija uzradusies šī meitene, šī parādība, kas bija izgaisusi vienā acumirklī?

-    Nāc atpakaļ! viņa kliedza tukšumā.

Tad viņa izdzirdēja trokšņošanu aiz kāda krūmāja un tuvojās tam, lai palūkotos. Tur viņa atklāja pārsimt visai aizņemtu skudru. Tās bija atgriezušās pie dievlūdzēja atliekām un sāka tās notiesāt. Šie kukaiņi allaž paturēja pēdējo vārdu.

Eliša nodrebinājās un atmuguriski atkāpās, lai paņemtu mēteli.

"Šitā meitene ilgi brīvībā neskraidīs," viņa nodomāja, atsākot savu skrējienu.

Nākamajā dienā Ilaiju sagūstīja Džo Mitča patruļa.

Drīz vien Eliša sasniedza Seldoru fermas apkaimi.

Vēl bija tumšs, lai gan vietām ap viņu jau sārtojās daži atspulgi.

Nokļuvusi Zemajos Zaros, Eliša izbaudīja virkni dažādu smaržu un emociju. Durstīgais sals atmodināja visus bērnības aromātus. Gaisā bija jaušami lapu novārījuma garaiņi un pavasara agro rītu garša, un tad vēl degoša koka dūmu smarža, kas paildzināja atmiņas par ziemu.

Eliša zināja pilnīgi skaidri, kas tagad darāms. Viņa apzinājās arī to, cik šis plāns ir riskants. Bet citas izejas nebija. Ferma bija tik modri apsargāta, ka viņa nevarēja tur iekļūt nemanīta, lai atbrīvotu savu māti.

Tātad bija jāierodas ar pamatīgu troksni, liekot uz spēles visu.

Viņas mēteļa iekšpuse bija oderēta. Eliša izgrieza dzelteni melnraibo kažokādu uz ārpusi, lai izskatītos pēc augstdzimušas dāmas. Sakārtojusi kapuci virs matiem, viņa iemērca pirkstu melnajos putekļos un iezīmēja ēnas ap acīm.

Pietuvojusies pirmajam sargpostenim, Eliša dziļi jo dziļi ievilka elpu un metās trakajā piedzīvojumā.

-           Es likšu viņus visus izbarot putniem! viņa iebrēcās. Kur ir palikuši tie nožēlojamie, stulbie nesēji?

Abi sargi, kuri izdzirdēja Elišas tuvošanos, apjuka ne pa jokam. Viņa tipināja savās kurpēs, kuru papēži bija nolūzuši un kurus, pēc viņas vārdiem, tai bija nācies izmest.

-           Nolāpītie strazdi, paceplīši, jūs spalvainie kaņepīši! Visi šie putnu nosaukumi skaļi atbalsojās ķērpju mežā. Visbeidzot Eliša ieraudzīja kareivjus un tiem uzkliedza:

-            Un jūs! Nespējnieku banda! Jūs arī neko negrasāties manā labā darīt? Es vēlos runāt ar jūsu priekšnieku!

Nokaunējušies un apjukuši, viņi steidzīgi norāva no galvas cepures.

-    Es… Mēs… Mēs varbūt varam kaut ko darīt lietas labā…

-    Dariet labāk to, ko es jums saku! Eliša uzkliedza.

Viens sargs pabikstīja otru ar elkoni.

-    Tu redzēji, kas tā ir?

-    Nē…

-    Tā mazā ieslodzītā no augšas.

-    Tu domā?

-    Es viņu atpazinu. Es biju te, kad Leo Blīss ieradās viņai pakaļ.

Pēc neilga šaubu mirkļa viņi metās virsū Elišai, satverot meitenes rokas katrs savā pusē, lai aizvestu viņu.

Eliša nekliedza. Viņa tikai savilka lūpas vieglā smīnā un ļāva sevi vadīt. Kurš gan būtu varējis iedomāties, ka tieši to viņa bija gaidījusi?

Seldoras kazarmās tūdaļ sākās rosība. Kāds aizskrēja brīdināt garnizona priekšnieku Garriku.

Ar acs kaktiņu Eliša aplūkoja fermas ēku. Tā tagad bija iebrukusi un izskatījās neapdzīvota. Eliša sacēla uz augšu kažoka apkakli, lai slēptu savu vilšanos. Kur gan varēja būt palikusi Aseldoru ģimene? Un galvenais kur tagad atradās Iša Lī?

Pagalmā, rokas berzēdams, parādījās Garriks. Kopš Aseldoru izbēgšanas, kas bija sacēlusi lielu brēku, viņš bija gatavs izmantot ikvienu

iespēju uzlabot savu reputāciju Džo Mitča un Leo Blīsa acīs. Katrā ziņā Leo Blīsa līgavas notveršana viņa saprašanā bija lieliska iespēja.

-   Man pat nebija zināms, ka jūs esat izbēgusi, Garriks noguldzināja.

-   Man arī ne, Eliša tūdaļ viņam atcirta.

-   Runāja tikai, ka jūs beidzot precēsiet Blīsa kungu.

-  Man jau arī tā likās.

-  Tad ko jūs te darāt starp šiem diviem vīriem kā sagūstīta bēgle?

Elišas mutes kaktiņi savilkās smaidā, un viņa paraustīja plecus.

-        Es patlaban sev uzdodu tieši šo pašu jautājumu, cienītais… cienītais… kā kungs?

-   Garriks.

Viņa pastiepa roku skūpstam.

-  Ļoti patīkami, Barrika kungs, Leo Blīss man ir daudz par jums stāstījis.

Garriks jutās vienlaikus glaimots un apjucis. Izskatījās, ka jauno sievieti šī situācija gandrīz vai uzjautrina. Viņa bija ļoti pārmainījusies un tagad atgādināja kaprīzu princesi.

-        Es aizvedīšu jūs pie Leo Blīsa, viņš izmeta, neuzdrošinoties pieskarties viņa virzienā pastieptajai rokai.

Viņš priecāsies jūs redzēt. Jau kādu laiciņu Leo saka, ka gribētu jums noraut galvu…

Kā lūdzu? Garriks aizžņaugtā balsi izmocīja.

Eliša viņam paskaidroja:

-           Es teicu, ka jums nav lielas izredzes paturēt galvu uz pleciem pēc tam, kad viņš uzzinās, kā jūs izturaties pret…

Ar plaukstas aizmuguri notraukdama putekļus no savas kažokādas apkakles, viņa brītiņu nogaidīja, līdz pateica savu sakāmo līdz galam.

-    …kad viņš uzzinās, kā jūs izturaties pret Elišu Blīsas kundzi.

Apkārt stāvošie kareivji platām acīm blenza uz savu priekšnieku. Vai tiešām bija iespējams, ka…

-           Es zinu arī to, ka Leo bija ļoti nepatīkami pārsteigts par jūsu neierašanos uz kāzām, Barrika kungs…

-    Garrika, zobus griezdams, izlaboja Garriks.

-            Jā, Garrik… atvainojiet, man tiešām jāiegaumē jūsu vārds! Leo vienmēr piemin kādu Garriku, kurš pavisam noteikti šogad pavasari nesagaidīs…

-    Jūs… Jūs esat Blīsa kundze?

-    Tad jau man rodas aizdomas, ka mans vīrs vēl nav ieradies.

-    Nē, kundze.

-    Patiešām žēl. Vai jūs varētu palūgt šos divus kareivjus, lai viņi atlaižas no mana kažoka?

-    Laidiet viņu vaļā, Garriks novaidējās. Viņš bija tuvu asarām. Es esmu tiešām, absolūti… Es esmu…

-    Nevajag atvainoties, manu zēn! Pasakiet labāk, vai te starp jums ir atrodams arī kāds, kam galvā būtu kāds mazumiņš smadzeņu?

Garriks vairs nezināja, ko iesākt.

-     Mazumiņš kā?

-    Smadzeņu. Man ir jānoskaidro viens svarīgs jautājums, bet es nevēlos to uzdot kuram katram.

-    Varbūt… es varētu…

Eliša iesmējās. Arī Garriks mēģināja ieķiķināties. Eliša pārtrauca smieties, lai pārvaicātu:

-    Jūs?

Tagad viņa smējās no sirds.

-    Jūs jokojat?

Garriks pietvīka. Ar tādu bezkaunību viņš vēl nebija sastapies.

-            Nu, pamēģināt jau var, Eliša beidzot noteica. Vai jums, Barrika kungs, ir zināma to ļaužu atrašanās vieta, kuri kādreiz apdzīvoja šo namu?

Garrika nervi to nespēja izturēt. Viņa acis sāka šķielēt, atgādinot divas iemīlējušās mušas. Turklāt viņš sāka arī stostīties:

-            Tie cilvēki ir visur, Blī… kundze… Es… Es gribēju teikt, ka viņi ir projām, Blīsa kundze.

-    Tiešām? Neviens pats nav palicis?

-    Nē… Gandrīz…

-    Kā?

-    Laikam viens mazais ir palicis.

-    Mazais?

-    Jā, mazais, kurš sastrādāja palaidnības.

Un kur viņš ir?

Manā pagrabā.

Parādiet man viņu!

Baidos, ka tur nav daudz, ko redzēt. Man viņš bija mazliet… piemirsies.

Eliša pieprasīja, lai viņu aizved uz Garrika pagrabu. Krietnu brīdi viņi meklēja atslēgas. Lūka nebija tikusi atvērta vairākus mēnešus.

Uzlauziet šīs durvis! Eliša pavēlēja.

Kad Mo Aseldors tika izvests ārā, viņš nespēja lūkoties dienas gaismā. Garriks bija viņu ieslodzījis tūdaļ pēc tam, kad bija izbēgusi viņa ģimene. Mo bija pārticis no pārtikas rezervēm, kas atradās pagrabā. Viņš domāja, ka nemūžam vairs neizkļūs laukā. Mo bija atpazinis Elišas balsi. Būdams pārāk novārdzis, lai dotu par sevi ziņu, viņš tikai klausījās, kā viņa deva pavēles.

Tagad viņš neko vairs nesaprata.

Mo tika apsēdināts uz tāda kā soliņa. Viņš sajuta svaigu vēsmu, kas noglāstīja viņa seju. Meža smarža.

Viņš tika kaut kur vests.

Mo Aseldors pamodās tikai nākamajā dienā. Elišas lielās acis atradās tieši virs viņa. Pārklāts ar segu, Mo gulēja spalvas kātu kamanās.

Seldoru fermā Eliša bija devusi solījumu, ka neko nestāstīs Leo par Garrika milzīgo kļūdīšanos.

-    Tiešām? Garriks lūdzās.

-            Tikai ar vienu nosacījumu, Barrika kungs, ja jūs ļausiet man izvest šo zēnu nelielā pastaigā.

Un tagad viņa bija apstājusies ar Mo baltā, sniegotā laukā, kur zem sapinušos zaru debesīm Eliša deva viņam padzerties remdenu ūdeni.

Mo izdevās pateikt:

-     Kurp mēs dodamies?

Eliša atbildēja:

-    Mēs ejam pie manas mātes…

Tad viņa atsāka vilkt ragavas pa kūstošo sniegu.

19 Taurenis

Tā bija jau trešā diena, kopš Išu Li bija pārņēmis drudzis. Viņa gulēja savā krāsainajā mājā. Iša zināja, ka viņai ir nepieciešama palīdzība, bet zināja arī to, ka nekāds atbalsts nav gaidāms.

Šajā mājā jau vairākus mēnešus neviens nebija iegriezies.

Iša bija saaukstējusies tad, kad nejauši iekrita ezerā. Ledus zem viņas soļiem bija ielūzis, un viņai, aukstumā trīcošai, tikai ar lielām grūtībām bija izdevies nokļūt mājās.

Iša zināja līdzekli, kas būtu varējis atvieglot viņas ciešanas.

Išai bija zināmas visas zāles.

Bet viņas ķermenim pietrūka spēka aiziet līdz papardei, kas auga uz  mizas tepat tuvumā un kas līdzēja atveseļoties no paša ļaunākā drudža.

Išai nebija bail. Cieši sažņaugusi plaukstā kādu mazu portretu, viņa  drebinājās uz sava zilā matrača. Viņa bija spējusi piecelties sēdus un  piesviest ugunij nedaudz malkas. Karstās asaras viņas acīs deformēja gaismu un projicēja dīvainas formas. Pamazām šīs formas pārvērtās ainavās un cilvēkos.

Viņa atkal ieraudzīja savas bērnības pļavu, šo bezgalīgo plašumu, kurā viss tiecās pret sauli.

Un lapseņu sanoņu rītos.

Senāk, kad Iša bija iemigusi uz kāda zieda, dažreiz rītausmā viņu pamodināja bites lidojuma troksnis. Šim miniatūrajam viesulim tuvo|joties, viņa atvēra acis: kukaiņa saceltais apdullinošais troksnis, viņa spārnu vēdās trīsuļojošais gaiss un medus smarža. Ziedputekšņi, kas, bitei nolaižoties, uzvirmoja gaisā, izveidoja ap viņu mazu, rozīgu mākoni, kas apņēma meiteni, kad tā cēlās kājās.

Iša nebaidījās ne no lapsenēm, ne bitēm, nedz arī no lielajiem sirseņiem. Pietika ar to, ka viņām paklanījās un atbrīvoja vietu. Iša izslīdēja starp divām ziedlapiņām un laidās lejup pa kātiņu.

Dažreiz Iša klaiņoja līdzi taureņiem. Viņa ar plaukstu glaudīja tiem vēderu. Nevienam nekut tik ļoti kā taureņiem.

Iša bija pati skaistākā un pati mežonīgākā starp visām zāles meitenēm.

Augstās temperatūras ietekmē Iša Lī bija atgriezusies atmiņās. Kādu brīdi viņa mēģināja pretoties, lai nezaudētu realitātes izjūtu.

Spēkiem izsīkstot un drudzim aizmiglojot apziņu, Iša padevās.

Gadi aizplūda kā smiltis. Piepeši viņa bija atgriezusies tajā dienā pēc savas piecpadsmitās dzimšanas dienas, kas bija izšķīrusi viņas likteni.

Todien Iša snauduļoja taureņa ēnā uz kādas lapas, kas bija izslējusies pār citiem pļavas augiem. Viņa bija sastrīdējusies ar tēvu, kurš bija noteicis, ka Išai ir laiks izvēlēties sev vīru.

Viņai apkārt allaž spietoja kāds ducis pakalpot gatavu bruņinieku. Ikviens sapņoja apprecēt Išu Lī. Jaunā meitene nedarīja neko īpašu, lai viņus pievilinātu, bet pietika ar vienu skatienu, lai aplidotāju armija nekavējoties palielinātos par vienu vienību.

Daži no viņiem, lai pievērstu sev uzmanību, bija sastrādājuši trakas lietas. Nuks, piemēram, bija izlēcis no savas vārpas, turēdamies pie pieneņu pūkas kā pie izpletņa. Toreiz viņš salauza abas kājas.

Iša toties vairāk par visu mīlēja vientulību un varēja nozust uz vairākām dienām, tā ka neviens nezināja, kur viņu meklēt. Tēvs pie tā bija pieradis.

Iša vienmēr atgriezās mājās.

Todien viņa tieši kala kārtējo aizklīšanas plānu, kad piepeši taurenis, zem kura viņa bija paslēpusies no saules, pacēlās spārnos, atklādams otrā pusē kādu vīrieti.

Viņam uz muguras bija liels grozs.

-   Labdien.

Iša neatbildēja uzreiz. Viņa labi redzēja, ka šis vīrietis ir citāds. Viņa apģērbs nelīdzinājās tam, ko viņa līdz šim bija redzējusi. Viena viņa roka bija savainota un iesieta lakatā.

-        Es atvainojos, viņš sacīja. Tas aizlaidās manis dēļ. Es jūs neredzēju.

Par spīti acīmredzamajam nogurumam un arī skumjām viņa skatiena, bija redzams, ka šajā vīrietī mīt liels spēks.

Viņa seja līdz pat līnijai, kur sākās mati, bija apbiruši ar daudzkrāsaino taureņa pūderi.

Iša nekad nebija īpaši pievērsusi uzmanību vīriešiem, bet šis eksemplārs modināja viņā tādu kā ziņkāri.

-   Es nāku no Koka, vīrietis teica. Mana nodarbošanās ir taureņi,

Viņa izteiciens "nodarbošanās ir taureņi" Išas ausij izklausījās visai savādi. Šie vārdi kaut kā nesaderēja kopā.

Ceļinieks gribēja noņemt grozu sev no muguras, bet nespēja pabeigt iesākto kustību. Ievainotā roka stipri sāpēja.

Iša piecēlās un piegāja vīrietim tuvāk. Pirmo reizi dzīvē viņa pievērsa nedaudz uzmanības savai iešanas manierei, liekot vienu kāju priekšā otrai, un arī savam tērpam. Ar pirkstu galiem viņa pavilka audumu, kas  pārāk cieši piegūla gurnam.

Tad viņa palūkojās uz ievainojumu un viegli pieskārās tam ar roku.

-   Jums sāp, viņa teica.

-        Tas ir nieks. Man pirms trijām naktīm uzbruka ods. Jūs esat Plikadīda?

-   Jūsu rokai nepieciešama ārstēšana.

Ceļinieks smaidot paskatījās uz viņu.

-   Ja jūs zinātu, kādi nostāsti klīst par jūsu ļaudīm…

-    Nāciet man līdzi.

-    Pie mums runā, ka jūs savus ciemiņus apēdat.

Iša iesmējās.

-    Šobrīd jūs ar savu iekaisušo roku bojājat man apetīti.

Išas smiekli un viņu abu smiekli pēc tam šis mirklis bija izšķīris visu.

Viņiem pāri pārlaidās taurenis.

Iša aizveda ceļinieku uz sava tēva vārpu. Vienu nedēļu viņi izmitināja un apkopa svešinieku. Plikadīdu bērneļi nāca un stundām ilgi viņu vēroja.

Sākumā viņi neuzdrošinājās tuvoties, bet svešinieks viņus pamazām vien pieradināja, izrādīdams tiem savas somas saturu. Viņš nēsāja līdzi garas kastes ar daudziem nodalījumiem, kuros atradās tūkstošiem krāsu. Plikadīdām bija pazīstamas tikai dažas krāsas sarkanā, dzeltenā, zaļā, un viņi tās nekad nejauca kopā. Visas šīs krāsas tika iegūtas no pļavas augiem. Bet ciemiņš, kurš bija ieradies no Koka, vāca krāsas no taureņiem. Viņam to bija bezgalīgi daudz. Visdažādākās nianses, sākot ar zeltu un beidzot ar melno, ieskaitot visas brūno, okera, pelēko, sudraboto un oranžo toņu pārejas. Šī krāsu bagātība apbūra Plikadīdas. Savā starpā viņi iesauca ceļinieku par Taureni.

Viņi nāca tam klāt cits pēc cita, un Taurenis katram iekrāsoja degungalu ar kādā no krāsām iemērktu pirkstu.

Iša vairs pat necentās izvairīties. Viņa bija iekārtojusies kaktiņā un neizlaida šo cilvēku no acīm. Dažreiz, sarunājoties ar bērniem, viņš pagriezās pret meiteni. Iša nodūra acis un centās atgūt savu kādreiz tik ierasto, nepieradināto skatienu. Bet, atrodoties šī vīrieša sabiedrībā, viņā vairs nebija nekā no mežonīguma. Viņa būtu varējusi tā arī palikt visu mūžu, gluži kā mājas dzīvnieciņš sava tēva vārpas akotā.

Kā par nelaimi, pēc divām nedēļām ievainojums bija sadzijis.

-    Vēl nav īsti labi, Iša sacīja, lūkodamās uz viņa roku.

-    jums tā šķiet? Taurenis vaicāja. Vairs nekas nav redzams…

-    Tas… Tas ir no iekšpuses… viņa neveikli paskaidroja.

Viņi tovakar bija divi vien. Salmu ugunskura liesmu gaismā Taurenis rādīja Išai savu apakšdelmu.

-    Es vairs neko nejūtu, Taurenis sacīja.

-            Ne vienmēr mēs varam sajust, ka kaut kas nav labi. jums vēl jāpaliek šeit.

Viņš klusējot paskatījās uz meiteni.

-    Man jādodas projām, Iša. Man ir jāatgriežas Kokā.

-           jūs neesat vesels, viņa uzstāja, un viņas balss aizlūza. Tas ir ļoti nopietni, ļoti nopietni, jums ir jāpaliek.

Šoreiz Taurenis pamanīja asaru lāses viņas garajās skropstās.

-    Kas ir nopietni? viņš klusi vaicāja.

Iša stāvēja pie ugunskura. Viņa atbildēja:

-    Ja jūs aiziesiet, tad slima būšu es.

Un visi krakšķi, čaukstoņas un nakts čuksti pieklusa, lai godinātu šo mirkli.

Iša uzlika galvu Taurenim uz pleca.

Cik daudzi pļavas vīrieši gan būtu vēlējušies tajā brīdī atrasties Taureņa vietā!

Viņš neuzdrošinājās pakustēties.

-          Man arī būs sāpīgi doties projām, vīrietis sacīja, bet ir kaut kas, ko es jums, Iša, neesmu pateicis.

Kādu mirkli viņš ļāva liesmām dziedāt viņu priekšā.

Man jau bija cita dzīve Kokā. Es biju precējies ar kādu. Un es zaudēju šo cilvēku, kuru mīlēju. Man būs vajadzīgs laiks.

Es mīlu laiku kopā ar jums, aizlauztā balsī nočukstēja Iša.

Taurenis nolēma uzkavēties vēl kādu laiciņu. Viņi abi kopā glabās savu noslēpumu. Un tā tas palika līdz pat rudenim.

Zāles ļaudis turpināja pret savu viesi izturēties ļoti laipni.

Vecie aicināja Taureni kopā ar viņiem iedzert vijolīšu dziru. Jaunie gāja viņam līdzi taureņu medībās. Sievietes krāsojās ar viņa krāsām. Mazākie bērni ielīda paslēpties viņa mugursomā, kad Taurenis devās pastaigā.

Visiem bija ieviesies paradums iegriezties Išas tēva vārpā, lai dabūtu savu krāsas nospiedumu uz degungala.

Tomēr kādu dienu viss mainījās. Kāds bija ieraudzījis Taureni roku rokā ar Išu stāvam meldru pudura pakājē.

Un baumas pārskrēja pļavu zaķa ātrumā.

Iša taču bija neaizskarama. Viņa bija pati labākā, viņa bija zāles princese, un nebija iespējams iedomāties, ka svešs jauneklis no Koka varētu

noplūkt šo aizliegto ziedu, šo savvaļas puķi, kuru nevienam pļavas puisim nebija tiesību pat pasmaržot.

Plikadīdu vidū notika tādas lietas, kādas līdz šim zālē vēl nebija pieredzētas, tenkas, sačukstēšanās un slepenas apspriedes. Lī, Išas tēvs, šajās spēlēs neiesaistījās. Līdzko vecais vīrs viņiem tuvojās, ļaudis steigšus apklusa.

Bērniem tika aizliegts apciemot Taureni. Vecie dzēra vijolīšu brāgu paši savā bariņā. Sievietes pārstāja krāsoties ar Taureņa krāsām.

Bet, iestājoties pēdējām saulainajām dienām, notika vēl kas ļaunāks pēc nelielas sanāksmes svešinieks tika izsaukts un viņam tika pavēlēts doties projām.

Nākamajā dienā abi iemīlējušies pazuda.

Viņi bija apprecējušies, nevienam to nezinot. Tagad viņi devās uz Koku.

Vienīgi Išas tēvs tajā naktī bija no viņiem atvadījies. Viņš sajuta rūgtuma garšu uz lūpām. Vai viņš nojauta, ka nekad vairs abus neredzēs?

Vecais vīrs vēl ilgi stāvēja āboliņa pudura pakājē. Viņš nolūkojās, kā pamazām attālinās šīs divas ēnas un viņu noslēpums.

Viņš tikko bija uzzinājis, ka meita gaida bērnu.

Atceroties savu aiziešanu no zāles pirms piecpadsmit gadiem, Iša, joprojām drudža pārņemta, sajuta siltumu vēderā tajā vietā, kur bija izaudzis viņas bērniņš. Tad viņa sadzirdēja balsi, kas teica:

-    Tā esmu es…

Iša zināja, ka murgo. Viņa tikko kā neticami skaidri vēlreiz bija izdzīvojusi savas atmiņas. Elpot kļuva arvien grūtāk.

Un joprojām šis karstums uz viņas vēdera un šī balss, kas uzstāja:

-    Mammuci, tā esmu es…

Un spilgta gaisma aiz viņas aizvērtajiem plakstiņiem.

Iša atvēra acis. Ugunskurs viņai blakus dega augstām liesmām. Kāds tam bija piemetis sausu malku. Iša nedaudz saslējās.

-    Te kāds ir?

Kāds bija uzlicis galvu uz viņas vēdera.

-    Tā esmu es, balss viņai atbildēja.

Tajā brīdi Iša atpazina seju tepat sev blakus. īsie mati piešķīra tās vaibstiem neizskaidrojamu spēku.

-    Eliša.

Eliša pieplaka ar seju mātes kaklam.

-    Es tev palīdzēšu. Es esmu atgriezusies, mammu.

Eliša nebija viena. Otrā pusē ugunij iezīmējās Mo Aseldora auguma aprises. Viņš nogaidīja. Mo bija ļoti novājējis, bet smaidīgs. Viņš raudzījās uz meitu un māti vienu otras apskāvienos.

Išas roka joprojām cieši turēja Taureņa portretu.

Tajā pašā brīdī daudz augstāk, vietā, kur Koks saskaras ar debesīm, Nils Amens ienāca Leo Blīsa Ligzdā.

Viņš gribēja satikt Elišu.

Viņam nekas nebija zināms par pēdējo dienu notikumiem ne par kāzām, ne par Elišas bēgšanu, jo tajā laikā viņš bija ceļojis cauri ziemeļu zariem, pašiem dziļākajiem ķērpju un efeju džungļiem…

Nils bija mēģinājis uzmeklēt mežcirtēju akrobātu grupu.

Viņš gribēja atrast Tobiju, kurš ilgu laiku nebija rādījies Olmehu un Aseldoru mājās. Abas ģimenes bija noraizējušās par viņa pazušanu. Un Nils bija apsolījis Maī viņu uzmeklēt pēc iespējas ātrāk.

-    Vai es varu uz jums paļauties? jautāja Maī.

Tagad Nils un Maī uzdrīkstējās arī paskatīties viens otram acīs.

Nils atbildēja:

-    Es esmu pilnīgi jūsu rīcībā, jaunkundz.

Tūdaļ viņš bija aptvēris arī sava sacītā dubulto nozīmi. Bet Maī nemaz

neizskatījās apmulsusi. Viņa tikai saņēma kādu uz acīm krītošu matu šķipsnu un pabīdīja to zem savas melnās samta matu lentes, tad novilka cimdu, lai paspiestu Nila roku.

Pirms Nils atlaida šo roku, viņš pāris mirkļu paturēja viņas pirkstus savējos. Šajās pāris sekundēs viņš ielika tikpat daudz maiguma kā skūpstā.

Šķiroties abi izjuta līdz šim nepazīstamu sajūtu, itin kā redzētu attāliļ nāmies gabaliņu no sevis paša.

Nils šaubījās atskatīties vai ne. Viņš sev sacīja, ka būs vīlies, gadījumā ja Maī jau būs iegājusi mājā, nevis palikusi noskatīties, kā viņš aiziet. Tomēr beidzot viņš nolēma izmēģināt laimi. Sasniedzis mitrās mizas nogāzes virsotni, viņš lēni pagriezās.

Ārā vairs neviena nebija.

Viņš tikai viegli pasmaidīja, pazobodamies pats par sevi, un atsāka iet.

Mājas iekšpusē Maī bija piespiedusi seju un abas rokas loga rūtij. No satraukuma viņai ļima kājas. Meitene redzēja viņu atskatāmies un klusībā uzdeva sev jautājumu, vai gadījumā Nils būtu viņā mazliet iemīlējies.

Nils meklēja Tobiju vairākas dienas. Beidzot viņš atrada savu akrobātu grupu. Šāns un Torfu viņam paskaidroja, ka Tobija vairs nav kopā ar viņiem.

Tādēļ nav nekāds brīnums, ka Nils Galotņu Ligzdā ieradās ar nemiera sajūtu sirdī. Viņš nevēlējās izlaist kārtējo ierasto tikšanos ar Elišu, bet labprāt būtu noskaidrojis šīs mistiskās nozušanas iemeslus.

Nils iegāja olā, kurā mitinājās Leo. Tur neviena nebija.

-    Leo! viņš iesaucās.

Lēniem soļiem viņš šķērsoja tumšo olu. Pietuvojies traukam, kurā mirdzēja zidtārpiņš, viņš norāva tā pārsegu. Gaismas stars, kas no tā izlauzās, apgaismoja pamatigu nekārtību, kuras vidū Nils atpazina Elišas dzelteno matraci.

Kaut kas bija noticis.

-    Es nepaspēju sakārtot… Es biju tepat augšā uz balkona.

Balss atskanēja viņam aiz muguras. Tas bija Leo.

-    Es atnācu runāt ar Elišu, Nils sacīja.

Bija sadzirdama Leo elpa. Viņš neizskatījās tāds kā parasti. Nils centās saglabāt mieru un bezrūpību.

-           Es atnācu, lai viņu satiktu… Man šķiet, ka viņai jau ir labāk, Nils turpināja. Viņa tagad klausās manos vārdos.

Leo pietuvojās Nilam Āmenam.

-           Es tev uzticos, viņš ledainā balsī teica. ja tev šķiet, ka viņai ir labāk… Es tev uzticos.

-    Tam bija nepieciešama visa šī ziema, Nils atbildēja.

-    jā. Visa garā ziema. Zini, ko es sev sacīju…

- Nē.

-           Es sev teicu, ka tu esi pirmais cilvēks, kuram es kopš ilga laika atkal uzticos.

-    Paldies, Leo. Es esmu tavs draugs.

Leo Blīss nespēja novaldīties un klusi iesmējās pie sevis. Nils mēģināja smaidīt kopā ar viņu.

Tad Leo piegāja viņam pavisam cieši klāt, ieskatījās sejā un atpleta rokas.

-    Draugs.

Un piespieda viņu cieši sev klāt.

Nils aizvēra acis. Tad sacīja:

-            Vai drīkstu uzkāpt uz tava balkona tur augšā? Es nekad tur neesmu bijis.

Leo pavēcināja roku, un tās kustība nozīmēja "jūties kā mājās".

Nils pagrieza viņam muguru un sāka kāpt augšup pa spirālveida kāpnēm, kas vijās augšup gar olas iekšējo sienu. Leo sekoja viņam ar acīm.

Līdzko viņš bija nozudis skatienam, telpā ieradās kāds desmits vīru Arbaina vadībā.

Leo uz viņiem pat nepaskatījās.

-    Viņš ir tur augšā, Leo sacīja. Dariet, kas jums darāms.

Vīri devās kāpņu virzienā. Leo deva zīmi Arbainam panākt tuvāk.

-    Nu? viņš vaicāja.

-            Baidos, ka viņa jau ir ļoti tālu. Visas mūsu vienības ir iesaistītas jau kopš pirmās dienas, bet Koks ir milzīgs.

-     Ja jūs viņu neatradīsiet, es meklēšu pats.

Ar vienu rāvienu tika atdarītas durvis, kas veda uz balkonu.

Pirmais uz tā iznāca Arbains. Viņš bija izvilcis sirseņa dzeloni, ko nēsāja pie jostas.

Neviena.

Līdz pat apvārsnim uz visām pusēm pletās Galotņu ainava. Mazais, pie olas čaumalas piestiprinātais balkons bija Ligzdas augstākais punkts. Spalvu mežs, žagari, kas veidoja Ligzdas pamatni, un vēl tālāk pret debesīm izstieptie pumpuri, kuru sniegoto galotņu silueti iezīmējās pret gaismu.

Bet Nils Āmens bija pazudis.

-    Sardze! Arbains ieaurojās. Viņš nevar būt nekur tālu!

-    Lūk, viņa cimds!

Tiešām viens cimds bija aizķēries uz olas čaumalas tieši zem balkona.

-    Viņš ir nošļūcis lejā šajā vietā…

Un visi kareivji cits pēc cita metās lejup pa nogāzi, slidinoties lejup pa čaumalu. Arbains vēl brītiņu uzkavējās uz balkona, bet tad iegāja olā un aizvēra aiz sevis durvis.

Pēc dažām sekundēm parādījās Nils. Viņš bija slēpies tepat zem balkona. Tagad viņš uzlēca atpakaļ uz tā.

Brīdī, kad Leo bija viņu apskāvis, viņš atcerējās Tobija vārdus: "Tajā dienā, kad viņš tevi draudzīgi apskaus, viņš visu būs atklājis."

Šajā mirklī Nils bija pieņēmis lēmumu bēgt.

-    Man nelikās ticami, ka jūs nejauši pazaudējāt savu cimdu.

Arbains bija atvēris durvis un atradās Nilam aiz muguras ar ieroci rokā.

Nils atkāpās soli atpakaļ, bet Arbains pielika dzeloņa asmeni viņam pie krūtīm.

-            Es zināju, ka tu esi nodevējs, Arbains teica. Es to zināju jau kopš paša sākuma.

-            Nodevējs esat jūs pats, Nils atbildēja. Jūs nododat pats savu būtību, Arbain.

Abi vīrieši skatījās viens otrā.

-            Kad es biju mazs, Nils atminējās, es jūs manīju Āmenu mežos, kad jūs tur klīdāt, vācot savas krāsas no taureņu spārniem…

-    Ciet klusu, Nil Āmen!

-            Jūs bijāt kāds, kuram es vēlējos līdzināties. Ideālists. Un tagad jūs esat kļuvis par kalpu. Par traka cilvēka kalpu.

Minoss Arbains metās virsū jaunajam mežcirtējam.

Nils paspēra soli sāņus, un Arbaina ierocis noslīdēja viņam gar kaklu, to neievainodams. Tad Nils atspērās un metās tukšumā. Arbains redzēja, kā viņš nolec no balkona, atsitas pret sienu un ripo lejup, nokrizdams olas pakājē. Vispirms viņš nodomāja, ka tās ir beigas. Bet pagāja vien dažas sekundes, un Nils ar grūtībām pieslējās kājās, lai nozustu kādā sauso koku ejā.

Arbains no olas virsotnes izkliedza pavēles. Vienībai izdevās atklāt sliedi, kas virzījās uz spalvu meža pusi.

Nils bija viņus apsteidzis pietiekami, lai izvairītos no pirmajiem sekotājiem, bet tad daži kareivji iznira viņam blakus, aizšķērsodami ceļu. Stiebriņš, pa kuru Nils soļoja uz priekšu, bija pavisam šaurs. Ar spēku viņš izlauzās cauri saviem aizturētājiem, kuri iegāzās starp ligzdas žagariem.

Nilam izdevās šķērsot Balto mežu. Viena kāja viņam neganti sāpēja, viņš juta, kā solis kļūst arvien gausāks. Viņa vajātāji neatlaidīgi virzījās uz priekšu. Nils tuvojās Ligzdas izejai. Pēkšņi viņu pārņēma nespēks, un Nils sajuta, ka rokas un kājas vairs neklausa. Apstājies viņš sabruka zemē. Iztālēm viņš dzirdēja Arbaina vīru balsis, kas tuvojās. Nils Āmens apzinājās, ka ir notverts.

Kareivji apstājās tieši aiz viņa. Nila galva bija atbalstīta pret kādu ķērpja stiebru. Viņš domāja par Maī, par viņas balsi, kustībām un maigumu, kas nu viņam zuda uz visiem laikiem. Viņam bija vajadzējis runāt ar meiteni. Vienu reizi, tikai vienu vienīgu reizi.

-       Nu tu esi mums rokā, mēsls tāds… sacīja viens no vīriem, aizelsies no pārāk ilgā skrējiena.

Viņš tuvojās Nilam, bet tajā brīdī, kad viņš jau grasījās uzlikt roku mežcirtēja plecam, atskanēja kāda balss:

-    Šis vīrs ir mūsējais.

Nils pacēla galvu. Tā bija viņa tēva skaļā balss. Viņam līdzi bija kādi piecpadsmit mežcirtēji.

-Šeit mēs esam savā mežā, Norzs Āmens sacīja. Kādu brīdi valdīja vispārējs apjukums.

Arbaina kareivji saskatījās un tajā pašā mirklī saprata, ka neko nevar sākt. Tāds bija likums. Mežcirtējus aiztikt viņi nedrīkstēja. Nils redzēja, ka viņi vēl dažas sekundes šaubās. Tad viņi nospļāvās un devās projām.

Jaunais mežcirtējs pagriezās pret savu tēvu.

Un jaunā vīrieša sejā atplauka plats smaids.

Šajā brīdī visi pārējie mežcirtēji novērsa skatienus. Daži pat neuzkrītoši noslaucīja acis.

Norzs uzlika roku uz cirvja, kas atradās viņam pie jostas. Tad viņš paskatījās uz dūšīgo Solkenu, kurš nekustīgi stāvēja viņam blakus, un teica:

Patiesībā, Nil, tu vairs neesi mūsējais. Tu esi mūsu gūsteknis, kamēr sagaidīsi savu spriedumu.

Tad Nilu Āmenu satvēra kā noziedznieku un aizveda.

Norzs mēģināja turēt galvu labi augstu, bet viņa sirds bija ieplīsusi kā malkas pagale.

20 Tīģera nagos

Vienīgais cilvēks, kurš būtu varējis apliecināt to, ka Nils Āmens nav nodevējs, vienīgais, kuram bija zināms viņa plāns un nodomi, atradās Džo Mitča krātera dziļumos un, putekļu mākoņa ietīts, raka Koku.

Tobijs bija uzklājis savam ķermenim dubļu kārtu tā, kā to darīja Plikadīdas, un devies sirot ap krāteri. Viņa pēdu zilganā līnija bija labi redzama jau pa lielu gabalu. Viņu bija notvēruši līdz ar tumsas iestāšanos.

Un tas bija tieši tas, ko Tobijs gaidīja. Viņš bija padevies ienaidniekam.

Mēness Seja, Žalams un pārējie bija priecīgi par atkalredzēšanos ar Jauno Koku. Mika centās darīt zināmu Ļjevam, ka Tobijs atkal ir kopā ar viņiem. Bet Ļjevs jau pats bija visu sapratis. Viņš iebrauca ar pirkstiem Tobija matos un tos sabužināja tieši tāpat, kā to savulaik mēdza darīt pļavā.

Plikadīdas bija atguvuši smaidu.

-        Es redzēju savu tēvu, Tobijs teica. Mani nolika viņam priekšā un prasīja, vai es viņu pazīstu.

-  Tavu tēvu?

Visi Plikadīdas saskatījās. Vecais ar pankūku uz galvas… Viņš tātad bija Tobija tēvs.

-  Tas ir lāga vīrs, Žalams sacīja. Var redzēt, ka tu esi viņa dēls.

Tobijs piekrītoši pamāja.

Sims nebija viņa īstais tēvs. Tobijam tas bija zināms, kopš viņam to bija atklājis Pols Kolīns. Bet viņš bija priecīgs, ka Žalams runā par viņu savstarpējo līdzību.

-            Mēs visi dosimies projām. Es ierados, lai palīdzētu dabūt ārā no šejienes jūs, manus vecākus un visus pārējos, kuri rok krāteri.

Plikadīdas savā starpā sačukstējās, bet pēc tam Mika jautāja:

-    Tu zini, kur šeit ir izeja, Jaunais Koks?

-    Vēl ne, Tobijs aizbildinājās, bet izeja ir atrodama vienmēr.

-            Nē, no šejienes nav izejas, sacīja Mēness Seja, kurš juta acīs sariešamies asaras.

Žalams klusiņām izstāstīja Tobijam, ka kāds sargs, saukts par Tīģeri, te nāk katru dienu, lai pratinātu Mēness Seju. Viņš izstāstīja arī par atgadījumu ar amuletu.

-    Man vairs nav atlicis daudz laika, Mēness Seja piebilda.

-    Ko viņš no tevis grib? Tobijs prasīja.

-    Viņš grib atrast tevi.

Tobijs krietnu brīdi klusēja.

-    Man jāpiesargās. Neviens nedrīkst mani šeit atpazīt.

Un pats sev atkārtoja:

-    Izeja ir atrodama vienmēr.

Tovakar pirms aizmigšanas Mēness Seja pagriezās uz Tobija pusi un čukstēja viņam:

-    Man tev ir kas sakāms, Jaunais Koks.

-    Saki, Tobijs žāvājoties attrauca.

-    Mana māsa arī ir šeit.

Tobijs centās noslēpt satraukumu, ko viņā izraisīja šī ziņa.

-    Kur viņa atrodas?

Es nezinu. Man šķiet, ka viņa varētu strādāt virtuvē. Mika viņu redzēja tur augšā.

Tobijs izstomīja:

-    Tava māsa nedrīkst uzzināt, ka es esmu šeit.

-    Kādēļ?

Es tev to nedrīkstu sacīt. Tas ir pārāk svarīgi. Tava māsa nedrīkst mani šeit redzēt.

No sava desmit gadus veca zēna skatpunkta Mēness Seja nesajuta, cik šis lūgums ir nopietns. Viņš iedomājās, ka tas varētu būt kāds no nesaprotamās spēles, kuru lielie dēvē par mīlestību, noteikumiem.

Tobijs palika nomodā visu nakti. Jo tā bija gluži cita spēle, kas šobrīd tika izspēlēta, dzīvības un nāves spēle. Ilaija tagad bija pašas lielākās briesmas, kas viņam varēja uzglūnēt nometnē.

Nākamajās dienās Tobijs iepazinās ar darbu krāterī.

Viņš iemācījās pilnībā saplūst ar Plikadīdu pūli. Neviens no sargiem nepazina to, kurš pirms trim gadiem tika meklēts visā Kokā.

Tobijam sāpēja ikviens veiktais kapļa cirtiens. Darbarīks cirtās koksnē ar šausminoši griezīgu skaņu, un, redzot zemē pie kājām no koksnes izsūcamies jaunu sulas pilienu, viņš nespēja nedomāt par Koka agoniju.

Kādu rītu viņš kopā ar desmitu Plikadīdu bija nostādīts ierindā pie Kokā izdrupinātas kraujas, kad viņu vidū uzradās Tīģeris. Žalams pamāja Tobijam.

Tas ir viņš.

Tīģerim rokā bija pletne, kas tikko kā bija nošvīkstējusi pār katordz nieku pleciem.

-            Noliec galvu, Jaunais Koks… Žalams teica. Viņš var tevi atpazīt.

Bet Tobijs, tieši otrādi, pagrieza galvu uz kareivja pusi, lai ieskatītos tam acis. Viņam bija jāpārliecinās par to, ka neviens pats nevarēja viņu atmaskot. Tīģeris zēna skatienu uztvēra pilnīgi vienaldzīgi, turpinādams mierīgi švīkstināt savu pletni.

Gravas pretējā pusē Ļjevs bez apstājas rāpās augšup un lejup pa nogāzi. Apkrāvies ar vairākiem skaidu maisiem, viņš orientējās pēc virves, kas savainoja viņa plaukstas. Ja strādniekiem atvēlēja nelielu pārtraukumu, Ļjevs turpināja darboties. Kāds sargs rūpējās par to, lai viņa nastas kļūtu arvien smagākas.

Plikadīdas bija satraukušies, redzot viņu šādi izšķiežam savu spēku. Viņi bažīgi vēroja, kā viņš savā vienmērīgajā solī rāpjas augšup.

-            Es redzēju viņa rokas un pēdas, Tobijs teica Mikam. Tās asiņo katru vakaru. Ilgi viņš tā neizturēs.

-    Ļjevs ir stiprs, Jaunais Koks.

-    Viņam ir jāizbeidz.

-    Ja viņš izbeigs, Mika atbildēja, viņi no tā atbrīvosies.

Tobijs nebeidza vien domāt par saviem vecākiem, kuri dzīvoja tepat blakus, krātera otrā pusē. Kā gan Maja spēja izturēt šajā ellē?

Bija jārīkojas steidzami. Tobijs to zināja. Viņš novēroja krātera darbību, ieradumus, sardžu nomaiņu. Šajā darbībā viņš meklēja kādu vājo punktu, kas ļautu viņam sazināties ar vecākiem un visiem pārējiem.

Un jau atkal gadījās tā, ka notikumi apsteidza visus Tobija plānus.

Katru vakaru ikviens Plikadīda saņēma savu zupas porciju. Tā bija sārta vira, kurā peldēja daži vārīta sūkļa gabaliņi. To gatavoja, iemetot grāpi milzīgu, pretīgu sēni, kas iekrāsoja ūdeni sarkanu. Šīs vakariņas viņiem izsniedza pie ieejas kādā migā, kas kalpoja par virtuvi. Plikadīdas sastājās rindā un cits aiz cita pastiepa savu bļodiņu vecajam sargam, kurš stāvēja aiz lielā grāpja.

Pats ēdiena gatavotājs arī atgādināja sūkli un, ieskatoties zupas katlā, droši vien varēja iedomāties, ka redz savu iesārto spoguļattēlu.

Todien, ierodoties uz vakariņām, Mēness Seja piebakstīja Tobijam ar plecu.

-    Paskaties! viņš nomurmināja.

Blakus vecajam virtuves pārzinim atradās Ilaija.

Viņa bija nometusies ceļos blakus katlam un pūta ugunī. Tobijs notrīsēja.

Nezaudējot ne mirkli, viņš pameta Mēness Seju vienu, ļāva paiet garām Plikadīdam, kurš atradās aiz viņa, un pamazām sāka atkāpties pa ēdiena gaidītāju rindu. Pakāpeniski viņš sasniedza Plikadīdas, kuri viņā rindas galā gaidīja savu kārtu.

Tobijs izvēlējās labāk atteikties no vakariņām nekā rādīties acīs Ilaijai.

-    Kādu triku mums te rāda šitas te?

Viņš bija uzgrūdies abiem sargiem, kuri noslēdza gājienu.

Tobijs saprata, ka viņam vairs nav atkāpšanās iespēju. Paklausīgi noliektu galvu viņš virzījās uz zupas katla pusi. Tālu viņam priekšā Mēness Seja jau bija saņēmis savu porciju. Viņš bija uzsmaidījis Ilaijai, bet nebija varējis atpazīt māsas skatienu. Jo šis bija ļauns skatiens. Viņas glītajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

Tobijs tagad atradās vien pāris soļu attālumā. Cits pēc cita tika apkalpoti trīs viņam priekšā stāvošie Plikadīdas. Viņš pagāja uz priekšu.

Tobijs pastiepa bļodiņu un skatījās sāņus. Ilaija bija pietupusies un atkal pūta ogles. Bija redzami vien viņas garie, pār muguru krītošie mati. Virtuves saimnieks piepildīja bļodiņu, un Tobijs sāka attālināties.

Viņš bija ticis garām. Tagad Tobijs pievēra plakstiņus, mēģinot kļūt neredzams.

Piepeši viņa kājas sapinās, un puisis zaudēja līdzsvaru.

Viņa kritienu pavadīja skaļi smiekli. Karstā zupa tecēja pa grīdu.

-    Tu pat neskaties, kur ej, mežoni!

Sargi, kuri bija pielikuši viņam priekšā kāju, tagad mērcēja savus zābakus sārtajā sulā.

-    Jums jau vienmēr vajag dubļus, kur izvārtīties…

-      Ei tu, mazā! pavēlēja virtuves pārzinis. Paņem viņa bļodu. Viņš ir pietiekami paēdis.

Ilaija paklausīja. Viņa pameta ugunskuru un pagāja dažus soļus tuvāk joprojām zemē gulošajam Tobijam. Šajā brīdī saslējās arī Tobijs, un, viņam atverot acis, Ilaija skatījās tam sejā.

Viņa bija skaista, bet viņas skaistums bija biedējošs.

Ilaija pasmaidīja.

-    Labdien! viņa teica.

Tobijs gāja un piebiedrojās pārējiem.

Tumsai iestājoties, Tobijs atrada Mēness Seju sarāvušos čokurā un seju iespiestu starp ceļgaliem. Viņš raudāja. Tobijs apsēdās viņam blakus. Viņš neuzdrīkstējās draugu uzrunāt. Pārējie turējās maliņā uz saviem zāģskaidu paklājiņiem. Daži pat izlikās aizmiguši, lai netraucētu abus draugus.

-    Kādēļ tu man neteici taisnību? Mēness Seja šņukstēja.

Tobijs norija siekalas. Viņš nespēja runāt.

-       Atbildi man! Viņa gribēja tevi nogalināt tajā dienā, kad es jūs abus redzēju kopā…

-    Jā, Tobijs izdvesa.

-    Ko lai mēs darām? Mēness Seja elsoja.

-    Tagad ir par vēlu, Tobijs atbildēja.

Patiešām, Plikadīdu patversmē bija sadzirdami soļi. Lēni, zābakoti soļi, kas tuvojās. Mēness Seja jau bieži bija dzirdējis šos soļus. Varēja domāt, tur kāds devies pastaigā, bet tie bija slepkavas soļi.

-    Tas ir viņš, nočukstēja Mēness Seja. Viņš nāk.

Virzoties uz priekšu starp gulošo Plikadīdu ķermeņiem, vīrs svilpoja. Šausmīgais apveids tuvodamies auga aizvien lielāks.

Viņš apstājās pie Tobija un Mēness Sejas guļvietām. Svilpošana aprāvās. Bija sadzirdams, ka viņš klusi, ņirdzīgi ķiķina.

-    Tas viss ir lieliski…

Šī bija Tīģera balss.

-    Es esmu ģēnijs…

Piepeši smiekli aprāvās, viņš pieliecās un sagrāba Tobiju aiz matiem, lai pagrieztu viņa seju pret sevi.

-            Es nezinu, ko tu tai mazajai esi nodarījis, bet viņa tevi nemīl nemaz.

Tobijs klusēja. Tīģeris palaida viņu vaļā, lai iespertu Mēness Sejai.

-            Par tevi gan nevarētu sacīt, ka tu man palīdzēji viņu atrast. Es atriebšos tavai māsai.

Mēness Seja tajā pašā mirklī metās virsū Tīģerim, kurš savukārt zvēla viņam ar savas harpūnas kātu. Mazais zēns saļima zemē pie kareivja kājām.

-            Un lai neviens nemēģina man pieskarties! Durvju sargs zina, ka es esmu šeit. Ja ar mani kaut kas atgadīsies, jūs visi tiksiet iznīcināti cits pēc cita.

Tad viņš atgriezās pie Tobija, lai viņam paziņotu:

-            Nāc! Mitčonkulis būs makten priecīgs tevi redzēt. Un es iebāzīšu sev kabatā miljonu.

Plikadīdas visi kā viens aizturēja elpu.

Mēness Seja palūkojās uz draugu. Ko gan Tobijs vēl varēja darīt?

Un tad klusumā, kas bija iestājies Plikadīdu naktsmītnē, atskanēja kluss spurciens, kas pārauga smieklos. Tas bija Tobijs.

Tīģeris iesita viņam pa ceļgaliem, bet Tobijs nespēja apvaldīties. Viņš saņēma vēl pāris sitienu, kas viņa jautrību tikai veicināja. Tagad viņš vai smaka nost no smiekliem.

Plikadīdas pārņēma šausmas. Viņiem šķita, ka draugs ir zaudējis saprašanu. Vienīgi Mēness Sejai bija skaidrs, ka notiek kaut kas negaidīts. Tad arī viņš sāka sprauslāt. Tīģeris nogāza viņu atpakaļ zemē. Bet tad smiekli atskanēja no visām pusēm. Pāris sekunžu laikā ķiķināja visi ieslodzītie.

Tīģeris aizspieda ausis un izgrūda:

-    Aizverieties! Es jūs visus izšķaidīšu!

Kad Tobijam beidzot izdevās apturēt savu trako smieklu lēkmi, viņš izdvesa:

-    Es nāku. Viss. Piedodiet mums… Tas ir no nerviem.

Tīģeris redzēja viņu pieceļamies un ejam garām pārējiem biedriem, kuri slaucīja no acīm smieklu asaras.

Tīģeris viņam nedroši sekoja, bet pēc pāris soļiem apstādināja Tobiju un pielika harpūnas smaili savam gūsteknim pie kakla.

-    Vai es drīkstu zināt, kas jūs tā uzjautrina?

Tobijs pasmaidīja.

-     Nekas īpašs. Gandrīz nekas.

-     Runā!

-     Baidos, ka jums tas var nešķist jautri.

-    Es tev pavēlu runāt.

-    Tas jūsu stāsts par miljonu, Tobijs nosprauslājās.

-    Tu man netici?

-    Ticu, protams…

-    Tu domā, ka Mitčs nemaksās?

-     Pilnīgi droši, ka nemaksās, bet…

-    Bet ko?

-    Tas vēl nav pats smieklīgākais.

-    Izbeidz! Tīģeris noauroja. Beidz ņirgāties par mani!

Harpūnas asmens piespiedās ciešāk Tobija kaklam.

-     Četri miljardi… Vai jūs to uzskatāt par ņirgāšanos?

-    Četri…? Tīģeris aizrijās.

-    Četri miljardi, jā gan.

Tīģeris nolaida harpūnu. Viņa elpa bija smaga. Plikadīdas nenieka nesaprata no notiekošā, bet uzmanīgi vēroja Jauno Koku, lai imitētu viņa reakcijas. Viņu valodā vārds "miljons" nemaz nepastāv. Vēl jo mazāk "miljards". Zālē ir pieņemts skaitīt līdz divpadsmit un pēc tam saka "daudz".

Tīģeris izdvesa:

-    Akmens…

-    Jā, Koka Akmens, Tobijs atbildēja.

Tīģeris pagriezās pret Mēness Seju. Zēns piekrītoši pamāja, lai arī viņš saprata aizvien mazāk.

Piepeši atskanēja zābakotu soļu troksnis. Kāds nāca. Tīģeris izskatījās manāmi satraukts.

-    Tīģeri… sauca atnācējs. Tagad, Tīģeri, jums ir jānāk laukā.

-    Gaidi mani ārpusē, viņš atbildēja.

Vīrietis atkāpās. Tas bija durvju sargs Elroms, kura pārziņā bija visas atslēgas. Viņš bija ielaidis Tīģeri, labi zinot, ka tas ir aizliegts. Un viņš nejutās visai mierīgs, apzinādamies, ka atstājis šo primitīvo tēvaini vienu pašu ar Plikadīdām.

Tobijs no jauna sajuta harpūnas asmeni sev pie kakla.

-    Tev ir Akmens? Tīģeris murmināja.

-    Jā, Tobijs atbildēja.

Tīģeris nervozi grozījās. Viņu darīja nemierīgu tas, ka tepat tuvumā atradās biedrs.

-    Dod šurp!

-     Rīt šajā pašā laikā, Tobijs turpināja. Mēs varam vienoties. Tīģeris kasīja pakausi un svīda. Tobijs mierīgi turpināja:

-     Rīt es jums atdošu Akmeni, ja jūs neatklāsiet, ka esmu šeit… Tīģeris soli atkāpās. Viņa acu priekšā griezās miljoni. Šis naudas lērums pilnībā pārņēma mazumiņu, kas bija atlicis no viņa smadzenēm. Viņš centās vēl mirkli kārdinājumam pretoties, bet tūdaļ arī padevās tā varai.

-            Rīt, viņš atkāpdamies sacīja. Rītvakar. Vai arī es tevi sasmalcināšu sīkos gabaliņos.

Tīģera soļi attālinājās. Plikadīdas visi kā viens ielenca Tobiju. Ar kādām burvestībām viņš bija panācis šī vīra piekāpšanos?

-            Mums vairs nav izvēles, Tobijs teica. Mums jādodas projām pirms nākamās dienas pusnakts.

Vēl viņš piebilda:

-            Es došos brīdināt savus vecākus un visus pārējos. Mēs ņemsim viņus sev līdzi.

-    Vai tu atradi kādu izeju, Jaunais Koks? Žalams vaicāja. Tobijs pasmaidīja.

-            Es domāju, ka mums es esmu atradis izeju, bet viņiem… es vēl nezinu, kā mēs to nokārtosim. Man vispirms ir jāaprunājas ar tēvu. Pagaidām mums visiem ir jāizguļas un jāatgūst spēki.

Un visi atlaidās uz saviem zāģskaidu un koka atgriezumu paklājiņiem. Miegs viņus pieveica ātri vien.

Nakts klusums bija pārņēmis visu guļamtelpu. Vienīgi Mēness Sejas atvērtās acis tumsā mirdzēja. Pagāja dažas minūtes.

Mazais augums saslējās. Kādu mirkli viņš pavadīja, nekustīgi sastin dzis, bet tad pielēca kājās. Neviens neko nemanīja.

Bez mazākā trokšņa viņš izslīdēja cauri ejai starp gulētājiem.

Iznācis laukā, Mēness Seja notrīcēja. Nakts bija skaidra, bet stindzinoši auksta. Tad viņš devās barikādes virzienā.

Mazs, desmit gadus vecs zēns, kurš bass pastaigājas mēness gaismā šajā briesmīgajā spaidu darbu nometnē… Šī vieglā ēna izskatījās pilnīgi nereāla.

Mēness Seja droši soļoja uz priekšu. Visā notikušajā bija vainojama viņa māsa. Viņa pienākums bija izlabot nodarīto. Viņš pats dosies, lai runātu ar veco, kuram uz galvas pankūka. Viņš nometnē bija vismazākais, viņš tiks cauri barikādei.

***

Pulksten četros no rīta Maja iznāca no guļamtelpas. Viņa bija pavadījusi divas stundas, blenžot uz dēli sev virs galvas un nespējot aizdarīt acu.

Tagad viņa apsēdās uz lieveņa durvju priekšā.

Jau vairākas dienas viņa dzīvoja uz asaru robežas. Zināt, ka Tobijs ir dzīvs, zināt, ka viņš ir tepat tuvumā… Vispirms tas mātei bija sagādājis neizsakāmu prieku. Pēc tam šis prieks pavisam muļķīgi bija sajaucies ar zināmu nemieru. Viņa sāka atkal sajust sevī mātišķas raizes šīs gandrīz nemanāmās bailes, kas pavada visus vecāku laimes brīžus. Bailes, ka kaut kas varētu atgadīties, bailes, ka laime kādu dienu varētu izgaist.

Viņa labi atcerējās to dienu, kad Sims bija pārnācis mājās ar mazo, audumā satīstīto vistoklīti zem mēteļa. Mazītiņš, zilā autiņā ievīstīts bērninš.

-    Mēs esam viņam vajadzīgi, Sims bija teicis. Maja sev bija uzdevusi tikai vienu vienīgu jautājumu.

-    Vai es pratīšu viņu aprūpēt, kā nākas?

Viņa bija neveikli paņēmusi mazo puisēnu uz rokas, un kopš tā brīža viss viņai bija licies pavisam dabisks.

-    Viņa vārds ir Tobijs, Sims teica.

Pirms vēl viņš bija izstāstījis, no kurienes nāk šis mazulis, Maja jau bija to ieslēgusi savā sirdī.

Un tagad, sēžot krātera dziļumos, ar zodu uz ceļgaliem, viņas skatiens aizklīda tumsā. Viņa pat nejuta aukstumu. Maja pievēra acis, lai atsauktu atmiņā mazītiņās Tobija pēdiņas, kad viņa pirmo reizi bija tās saņēmusi rokā, lai sasildītu.

Atvērusi acis, viņa savā priekšā ieraudzīja kādu neparastu cilvēkbērnu. Viņam varēja būt kādi desmit gadi. Viņš stāvēja sievietes priekšā aukstajā naktī. Viņam klabēja zobi un trīcēja lūpas, kas bija gluži zilas. Viņa drēbes bija saplosītas un rokas saskrambātas tūkstoš vietās. Maja viņam uzsmaidīja.

-    Tu esi apmaldījies?

-    Es esmu draugs tam, kuru jūs saucat par Tobiju, atbildēja Mēness Seja. Pusmēness sirpja gaismā šī aina atgādināja gleznu. Vispirms Maja salika rokas kā lūgšanā. Tad viņa piecēlās un noskūpstīja Mēness Sejas vaigu.

-    Nāc, mīļais.

Pārvietojoties uz pirkstgaliem, sieviete izveda zēnu cauri visai guļamtelpai, lai pamodinātu Simu. Viņš atvēra acis un sataustīja savas brilles. Maja gribēja Simu iepazīstināt ar zēnu, bet viņš sievu pārtrauca:

-    Es viņu pazīstu, viņš sacīja. Es priecājos tevi redzēt, manu zēn. Un viņš stingri paspieda zēna roku.

Maja uzsedza Mēness Sejai uz pleciem segu. Tad viņa apsēdināja zēnu uz salmu guļammaisa un berzēja viņa pēdas, lai tās sasildītu.

Mēness Seja vai kusa no labsajūtas. Tad, lūk, ko nozīmē vecāki… Viņi tev berzē pēdas un sauc par mīļumiņu. Kāda laime, ka viņš iepriekš par to neko nezināja!

-            Viņš gribēja paziņot, ka jums jābūt gatavībā, Mēness Seja paskaidroja. Viņš ieradīsies pēc jums rīt.

-    Un jūsējie? Sims vaicāja.

-    Viņam ir ideja, kā mūs dabūt laukā.

Sims brītiņu apdomājās.

-            Tad saki viņam, lai neuztraucas par mums. Tas būs pārāk riskanti, ja mēs bēgsim visi kopā. Mums ir izrakts tunelis. Rītnakt mēs varam doties projām paši no savas puses. Tas būs varens pārsteigums Džo Mitčam.

Mēness Seja pamāja.

-    Tad mēs vēl redzēsimies?

Sims apskāva zēnu.

-    Jā, mans mazais, mēs vēl tiksimies.

Maja būtu gribējusi, lai Mēness Seja uzkavējas vēl mazliet, bet tuvojās rītausma. Mazais nokāpa no gultas, uzsmaidīja Simam un Majai un nozuda.

Rīta agrumā Žalams atrada Mēness Seju aizmigušu pie Plikadīdu guļamtelpu ieejas. Viņa drēbes bija vienās skrandās, un izskatījās, ka viņa ādu kāds būtu apstrādājis ar siera rīvi. Viņam nebija pieticis spēka aizkļūt līdz savai guļvietai.

-            Kas viņam ir lēcies? vaicāja Mika, redzēdams, ka Žalams atgriežas guļamtelpās ar aizmigušo puisēnu uz rokām.

-    Es nezinu.

Tobijs steidzās pie drauga.

-    Mēness Seja!

Uzrunātais pielika visus spēkus, lai atvērtu vienu aci.

Tad viņš kaut ko nomurmināja.

-    Ko tu teici? Tobijs pārvaicāja.

-    Tavi vecāki ir jauki, Mēness Seja centās izrunāt izteiksmīgāk.

Tobijs visu saprata. Mēness Seja bija bijis otrā pusē.

-    Es tev viņus aizdošu, Tobijs atbildēja.

21 Ekvinokcijas bēgļi

Abās krātera pusēs šī bija gaužām mierīga diena. Pat sargi kļuva mazliet pielaidīgāki pret ieslodzītajiem, kuri līdz ar to saņēma mazāk sitienu un lamu.

Jo pēdējā ziemas dienā tika svinēta Džo Mitča dzimšanas diena. Sagatavošanās šim notikumam aizņēma visu dienu. Mitča vīri bija spiesti svinēt šo dienu, itin kā viņa dzimšana būtu kāds priecīgs notikums. Ņemot vērā to, kādas grūtības Mitčam sagādāja pūst noteiktā virzienā, viņa kūkā tika sprausta tikai viena vienīga svece.

Tik un tā tādam nelietim vecums nav no svara.

Lai cik savādi tas izklausītos, Mitčs dievināja dalīt savu milzīgo dzimšanas dienas torti. Tā, iespējams, arī bija vienīgā lieta, ar ko viņš dalījās. Viņa puiši, ja vien viņiem būtu tāda iespēja, gan labprāt atteiktos no šī piepešā dāsnuma. Nevienam nebija vēlmes ēst kūku, uz kuras Mitčs pusstundu bija pūtis, siekalojies un puņķojies, lai nopūstu vienīgo sveci.

Katru gadu kūkas ēšana izraisīja vaikstīšanos, un daži pat mēdza aizspiest degunu. Džo Mitča vīri ar acīm redzamu pretīgumu košļāja biezo želejas kārtu, kas klāja viņu tortes gabaliņu.

Sargs, kurš tovakar apsargāja skolu, bija manāmi priecīgs, ka tas viņam ļāva izvairīties no dzimšanas dienas svinībām. Lielākā daļa kolēģu bija izteikuši piedāvājumu viņu aizvietot, bet viņš bija laipni noraidījis to priekšlikumus.

-     Es uzupurēšos, viņš bija atbildējis.

Tagad viņš caur zāles stikloto logu iemeta aci klases telpā, lai pārliecinātos, ka stunda norit, kā pieklājas. Sims Lolness atradās aiz sava rakstāmgalda. Visi pārējie sēdēja savās vietās un uzmanīgi klausījās. Mazais Plims Tornets tīrīja tāfeli.

Sargs gatavojās atrast sev kādu vietiņu ārpus zāles, lai apsēstos un mierīgi nogaidītu. Viņš nekad nebija sapratis, kas gan īsti te jāuzmana. Varbūt bija jābaidās, ka šis veco muļķu bars varētu izbēgt?

Šī doma viņu tā uzjautrināja, ka sargs pie sevis iesmējās.

Plikadīdu nometnes sargam, kurš tobrīd atradās otrā krātera pusē, arī nebija iebildumu atrasties tur, kur tobrīd bija. Viņa vārds bija Elroms, un viņš nēsāja mazas, apaļas brillītes. Elroms jau bija nogaršojis Džo Mitča kūku pērngad, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt vēlreiz.

-    Kas tur nāk?

Aiz aceņu stikliem sargs samiedza acis, lai saskatītu, kas bija šis cilvēks, kurš tumsā viņam tuvojās. Šovakar viņš ciemiņus negaidīja.

-    A, tas esat jūs…

Viņa priekšā stāvēja lielais Tīģeris. Elroms sāka apjucis spēlēties ar briļļu kājiņām. No Tīģera viņam bija bail. Ko gan viņš bija iedomājies naktī darīt pie Plikadīdām?

-    Atver!

-    Atkal? Jums ir… atļauja? durvju sargs nomurmināja.

-    Man ir atļauja tevi nospiest kā blakti, ja tu izrunāsies.

-    Bet es… Vispār…

Un viņš sāka lēni vērt vaļā durvis, pie sevis burkšķēdams:

-    Man tika teikts, ka…

-    Aizvērties! Tīģeris noaurojās.

Elroms spēji aizcirta durvis.

-    Ver vaļā! Tīģeris kliedza.

-    Ēēēē… tad man vērt ciet vai vaļā?

-           Tu aizver muti un atver durvis, dārdināja Tīģeris, ciešāk satverot rokās harpūnu.

Sargs saprata, ka šobrīd labāk neuzstāt.

Viņš atvēra, ielaida Tīģeri un aizvēra aiz viņa durvis.

-    Neuzkavējieties ilgi! viņš sauca pakaļ Tīģerim.

-    Es tev jau vienreiz liku aizvērties!

-    Kārtībā, Elroms atbildēja, apgriezdams atslēgu slēdzenē otro reizi.

Tīģeris bieži vien ieradās ciemos pie Plikadīdām. Vēl vakar Elroms bija lūdzis viņu nākt laukā, jo viņš nebūt nesteidzās atstāt gūstekņu mītni. Kādu nelietību viņš atkal perināja?

Sargam bija labi zināma Tīģera cietsirdība. Viņš bija dzirdējis pat par slavenā mākslinieka Nino Alamalas slepkavību… Sargu vidū daži apgalvoja, ka tas ir bijis Tīģera darbs. Elroms vakaros mēdza slepeni zīmēt. Viņš allaž bija jūsmojis par Nino darbiem.

Tīģera vizītes pie Plikadīdām riskēja piedzīvot nelāgu iznākumu.

Tādēļ Elroms ar satraukumu gaidīja kareivja atgriešanos.

Tālumā bija sadzirdams dzīru troksnis. Stulbi kliedzieni, smiekli, kāju sišana pret zemi… Kārtīga jezga.

Troksnis bija tāds, ka nevarēja dzirdēt pat mušu lidojam. Tas bija kāda Elroma drauga kameņādu miecētāja iecienīts izteiciens. Šīs nozares speciālistiem bija labi zināms, ar kādu pļerkstoņu lido mušas.

Elroms centās iztēloties atmosfēru, kas valdīja svētku norises vietā, dāvanas, šķidros aplausus un milzīgo bandroli, uz kuras, kā likums, bija rakstīts: "Daudz laimes dzimšanas dienā, Džobar K. Abrakadabrakomitč!" Jo šis bija pilnais Džo Mitča vārds, kas tika lietots īpaši svinīgos gadījumos, bet pats lielais tirāns nespēja izrunāt vairāk kā sava vārda pirmo un pēdējo zilbi. Mazajā, tukšajā kastītē viņa galvaskausā neatradās vieta visiem divdesmit četriem burtiem.

Tādēļ arī viņu uzrunāja par Džo Mitču.

Kad pēc stundas pārdomu Elroms atskārta, ka Tīģeris joprojām nav atgriezies, viņš devās noskaidrot, kas atgadījies. Elroms satvēra rokā lāpu, atvēra durvis, tad aizslēdza tās no iekšpuses un noglabāja atslēgu kabatā.

Viņa lāpas gaisma virzījās uz priekšu aizvien dziļāk krāterī. Varēja dzirdēt, ka Elroms kaut ko neapmierināti purpina bārdā. Viņš galu galā neatradās šeit, lai sargātu pārējos sargus. Kā gan Tīģeris bija dabūjis atļauju pamest dzimšanas dienas svinību vietu?

Elroms jau bija sasniedzis ieeju būdā, kurā gulēja Plikadīdas. Viņš pārlika lāpu kreisajā rokā, lai uzliktu labo roku uz naža sev pie jostas. Patiesību sakot, ne jau no Plikadīdām viņš baidījās, bet gan no Tīģera. Viņam pat bija tādas kā nelāgas priekšnojautas.

-    Tīģeri! viņš iekliedzās.

Neviens viņam neatbildēja.

Viņš pagāja soli tuvāk šaurajai ieejai.

-    jūs te esat?

Elroms pastiepa uz priekšu roku ar lāpu, sakārtoja brilles uz deguna un pārstāja elpot.

Tad viņš devās iekšā.

-    Auuuu…

Viņš bija gribējis kliegt, bet dabūja pār lūpām vienīgi žēlu un klusu vaidu. Viņa seju acumirklī pārklāja sviedru pilieni, un pārbīlī ieplestās acis pamazām kļuva lielākas par paša briļļu stikliem.

Tad Elroms gandrīz vai nokrita kā beigta lapa.

Skats, kas atklājās viņa acu priekšā, bija šaušalīgs. Plikadīdu ķermeņi bija samesti kaudzē lielas, sarkanas peļķes vidū. Aiz viņiem varēja redzēt Tīģera muguru. Viņš sēdēja uz krēsla un slaucīja savu harpūnu.

Elroms grīļodamies virzījās uz viņa pusi.

Mutei priekšā viņš turēja šalli, lai viņam nekļūtu nelabi.

-    Ko jūs esat izdarījis?

Tīģeris pagriezās pret viņu.

Un tas nemaz nebija Tīģeris.

Viņa seja bija daudz patīkamāka.

Nākamajā mirklī Elroms saņēma spēcīgu sitienu pa pakausi. Sitienu, kas lika viņam saļimt zemē un aiznesa viņu tālu, tālu starp zvaigznēm.

-    Paldies, Žalam, sacīja Tobijs, iznākdams no ēnas.

Rokā viņam bija baļķis no griestu sijas, ar kuru viņš nupat bija devis sitienu. Viņš palūkojās uz brašo Elromu.

-    Man nudien ir žēl viņa. Šis nav no nejaukākajiem…

Žalams piekrītoši pamāja. Iejūtoties Tīģera lomā, viņš bija guvis pat zināmu gandarījumu. Tad abi pagriezās pret Plikadīdu kaudzi.

-    Jūs nākat?

Augšējais ķermenis sakustējās un noslīdēja no kaudzes. Cits pēc cita Plikadīdas sāka kustēties. Dažos mirkļos visi līķi atdzīvojās. Viņi cēlās kājās un sanāca ap Tobiju.

Viņa iecere bija izdevusies. Tobijs parakņājās Elroma kabatās un izvilka atslēgu. Trim vīriem piepalīdzot, viņi aizvēla apdullināto sargu blakus Tīģerim, kurš arī gulēja bezsamaņā.

Arī Tīģeris, asiņainās šausmu ainas pārsteigts, bija iekritis tajās pašās lamatās. Viņš, tāpat kā Elroms, bija noturējis par asinīm visiem zināmo sarkano zupu, kuru cietumniekiem gatavoja virtuves pārzinis. Ikviens Plikadīda bija pataupījis iepriekšējā vakara zupas devu, lai ar to noziestos.

Tobijam atlika tikai klusi iznirt aiz šausmās sastingušā Tīģera muguras.

Sākumā nācās pielikt zināmas pūles, lai pierunātu Žalamu uzņemties Tīģera lomu. Pagāja labs brīdis, pirms viņš uzvilka kareivja mēteli. Viņam nepatika doma, ka jāizliekas par kādu citu.

-     Bet es taču neesmu viņš…

-    Jūs neesat viņš, bet jums jāuzvedas tā, it kā jūs būtu viņš.

-    Nav tiesa, Jaunais Koks. Ja jau es esmu es, tad es nevaru būt viņš.

-    Jūs paliksiet jūs, bet izliksieties, ka esat viņš.

-    Tad jau es krāpju citus.

-            Jā! Tobijs, kurš jau sāka skaisties, beidza sarunu. Jūs krāpjat citus, lai izglābtu dzīvību mums visiem. Ir dzīvē tādi brīži, kad patiesībai nav nekādas nozīmes, Žalam!

Žalams bija ļāvis sevi pārliecināt, bet Tobijs savukārt nožēloja teikto. Viņaprāt, patiesībai vienmēr bija nozīme.

Tagad vecais Žalams paturēja sev mugurā Tīģera mēteli. Viņš cienīgi pastaigājās pa telpu gluži kā galvenās lomas atveidotājs. Viņš šķobīja seju, cenšoties atdarināt sliktos, un runāja Tīģera balsī, lai biedētu savus draugus.

-    Mēs dodamies! Tobijs sacīja.

Lielais Plikadīdu bars sastājās rindā. Visi pameta patversmi un gar krātera malu devās uz priekšu. Viņi bija klusāki par vieglu vēja pūsmu.

Ar Elroma kabatā atrasto atslēgu Tobijs atdarīja vārtus. Šī bija jau otrā reize, kad viņš centās tikt laukā no krātera.

Pirmoreiz tas notika, kad viņš bija trīspadsmit gadus vecs. Tolaik krāteris nebija dziļāks par dažiem zaļās dzilnas izkaltajiem dobumiem.  Tagad Koks bija uzšķērsts un milzīgā ala izdrupināta līdz pašam Koka  viducim. Pateicoties mēnesim, kura gaisma bija izlauzusies cauri zaru biezoknim, Tobijs varēja novērot Kokam nodarīto postījumu lielumu.

-            Vai tu zini, kur atrodas izeja? vaicāja Mika, kurš veda aiz rokas milzeni Ļjevu.

-    Jā, to es zinu gan, Tobijs atbildēja.

Pirms vairākiem gadiem Tobijs bija tur izbēdzis kopā ar Mano Aseldoru. Jau tolaik viņš bēga no Džo Mitča barbariskās valdīšanas sistēmas. Tagad viņš virzījās tieši uz to pašu vietu nožogojumā, kur viņam jau vienu reizi bija paveicies.

Ļjevs smaidīja. Viņš bija sapratis. Viņam nebija vajadzīgas nedz ausis, nedz acis, lai sajustu brīvību. Brīvībai ir sava smarža un sava garša. Brīvība ir sajūtama ar visu ķermeni.

Mika juta, kā Ļjeva roka ciešāk saspiež viņa delnas locītavu.

Kolonnas priekšā iznira Mēness Seja. Viņš bija apsteidzis visus rindā soļojošos Plikadīdas. Žalams, joprojām ģērbies Tīģera apģērbā, viņam sekoja. Mazais Mēness Seja soļoja ātri, lai panāktu Tobiju un runātu ar viņu:

-    Es nedošos prom no šejienes bez māsas.

-    Ko?

-           Turpiniet ceļu bez manis, aizelsies uzstāja Mēness Seja. Es palikšu te, lai atbrīvotu arī savu māsu.

-           Nerunā muļķības, Tobijs atbildēja, nepalēninādams soli. Tev ir jaklausa tam, ko es tev likšu. Un es tev lieku nākt mums līdzi.

Žalams ar skatienu pauda atbalstu Tobija sacītajam.

-    Es palikšu! raudādams kliedza Mēness Seja.

Tobija sirds sāpēja par drauga bēdām, bet šoreiz viņa pienākums bija uzņemties lielā brāļa lomu.

-           Šoreiz, Mēness Seja, tas neesi tu, kas izlems. Mums neviens cits vairs šeit nav jāatbrīvo. Tava māsa nav ieslodzītā. Viņa mani nodeva. Viņa ir ienaidnieka pusē.

Tobija stingrā balss atbalsojās mazā zēna galvā. Viņš apstājās un nodūra skatienu. Tobijs neatskatīdamies soļoja tālāk. Žalams slepeni sekoja Mēness Sejai, kurš izlikās pievienojamies beidzamajiem Plikadīdām viņā rindas galā.

Viņi nonāca pie nožogojuma. Caurums tajā bija piesegts ar nelielu zaru daudzumu. Dažu minūšu laikā viņi bija atbrīvojuši izeju. Patiesībā šī bija vairāk pastaiga mēness gaismā nekā bēgšana.

Tobijs nostājās blakus izejai, lai nolūkotos, kā viņa draugi cits pēc cita šķērso žogu. Viņš zināja, ka ar to piedzīvojums ne tuvu nav beidzies, bet zēnu, vienalga, priecēja šī mierpilnā uzvara.

Tobijs domāja par saviem vecākiem, kuri bija nosolījušies bēgt tajā pašā laikā. Varbūt viņi jau ir kaut kur priekšā.

Pēdējam Plikadīdam, kas ieradās pie spraugas žogā, mugurā bija mētelis, bet uz rokām mazs zēns. Tas bija vecais Žalams. Viņš bija nosarcis un izvairījās skatīties Tobijam acīs.

-            Es… Es iesitu viņam ar dūri… Es redzēju, ka viņš mēģina doties projām, un iesitu viņam ar dūri…

Mēness Seja bija zaudējis samaņu, un viņa galva gulēja uz Žalama pleca. Raugoties uz veco pavadoni, Tobijs viegli pasmaidīja.

-            Jūs viņam iesitāt? Tobijs pārvaicāja.

Žalams pats nespēja noticēt, ka ir bijis spējīgs uz šādu rīcību.

-    Mana roka to izdarīja pati no sevis.

-    Tas ir jūsu tērps, Tobijs paskaidroja. Jūs joprojām esat savā lomā.

-    Tu domā?

-            Bez jums šis mazais droši vien būtu kritis to riebekļu nagos. Jūs rīkojāties pareizi.

-            Es negribēju sist… Žalams nošņaukājoties atkārtoja un noglāstīja Mēness Sejas pieri.

Plikadīdas tagad bija brīvi.

Vēl pēc sekundes vakarskolas sargs piecēlās, lai dotos pārliecināties par to, ka viss ir kārtībā un klasē viss ir mierīgi.

Atspiedies pret zāles durvīm, viņš bija tā nosēdējis vienu stundu. Tagad viņš izstaipīdamies devās uz loga pusi, no kura viņu šķīra vien daži soļi.

Mierīgi? Jā, klasē viss bija mierīgi.

Absolūti.

Bija tik mierīgi, it kā tur neviena nebūtu.

Sargs nekustējās. Viņš tikai blenza tukšajā zālē, neapzinoties, ka vienlaikus grauž pats savu cepuri. Viņš bija pagalam. Viņa izmisums izpaudās kā pilnīgs sastingums. Kustējās vienīgi zobi un acis, kas grozījās uz visām pusēm.

Pēc dažām minūtēm, kad bija atlikusi puse cepures, viņš nolēma, ka jārīkojas. Sargs atvēra durvis, klusībā lūdzoties, kaut būtu noticis brīnums un visi trīsdesmit večuki atkal atrastos savās vietās.

Bet tur neatradās pat mazākais sirma mata gabaliņš.

***

Virzīšanās uz priekšu pa tuneli notika ļoti lēni. Kā pirmo Sims bija palaidis Plimu Tornetu. Viņam sekoja padomnieks Roldens. Profesors pats nāca uzreiz aiz viņiem. Maja bija kategoriski iebildusi doties tunelī pirms Sima. Pārāk bieži viņai bija nācies baidīties par to, ka zaudēs savu vīru, un viņa vairs nevēlējās to izlaist no acīm.

Visi pārējie viņiem sekoja.

Zefs Klaraks noslēdza šo varonīgo večuku kolonnu, kuri, ja saskaitītu viņu nodzīvotos gadus, pa visiem kopā sastādītu savus divus tūkstošus dzīvības gadu. Nemaz nebūtu iespējams no cauri tunelim rāpojošo eksistenču summas izfiltrēt visus viņu pārdzīvojumus smieklus, dusmas, bēdas, nožēlas brīžus, priekus, mīlestības un sastrādātās blēņas un muļķības, kas bija piepildījušas visas šīs dzīves.

Viņi pārvietojās četrrāpus un darīja to bez mazākā trokšņa. Brīžiem gan Sims dzirdēja padomnieka Roldena elpu. Pirms došanās tunelī vecais vīrs viņu bija ilgi un cieši apskāvis.

-            Es jau vairs neticēju, Roldens sacīja. Tagad viss atkal ir iespējams. Varbūt man tomēr izdosies atgūt mazumiņu brīvības savām pēdējām dienām.

Sims bija viņam uzsmaidījis.

-            Sasniedzot simts gadus, skaitītājs atgriežas nulles punktā. Tu tagad esi jaunākais no mums visiem…

Tomēr ik reizi, kad vecais Roldens palēnināja gaitu, Sims sajuta sirdī nemieru. Šoreiz viņš pat mēģināja pagriezties atpakaļ, lai kaut ko Simam pateiktu.

-     Virs manas muguras kaut kas kustas.

-    Tas nekas, Sims atbildēja. Turpini.

-     Es nevaru, Roldens teica. Griesti gulstas man virsū.

-            Nomierinies, profesors atkārtoja. Uz priekšu, vecais! Ir jādodas uz priekšu.

Jau no paša sākuma šīs bija vienīgās Sima raizes. Nedrīkstēja pieļaut, ka Albēru Roldenu sagrābtu panika. Iepriekšējās naktīs padomniekam bija uznākušas lēkmes, kuru laikā viņš cīnījās pret kaut kādiem iedomātiem nejauceņiem. Maja katru reizi uzlēja viņam uz sejas nedaudz ūdens, kas palīdzēja padomniekam atgūties un nomierināties.

Rindas beigās kāds vaicāja:

-    Mēs vairs nevirzāmies uz priekšu?

-            Nē, kāds cits viņam čukstus atbildēja. Liekas, ka vecais Roldens zaudē saprašanu.

-     Roldens nekad nezaudē saprašanu, saniknoti iebilda Lū Tanns.

Labu gabalu viņiem priekšā profesors Lolness uzstāja:

-            Tev tikai jāseko Plimam Tornetam, kurš iet tev pa priekšu… Uzticies man, vecais!

-            Es tev pilnīgi uzticos, Roldens sacīja, bet vēlreiz atkārtoju, ka griesti man gulstas uz muguras.

Tā bija Maja, kura saprata pirmā.

-            Sim, viņa čukstēja. Vai tu vari paklausīties, ko tev saka Albērs? Varbūt viņam tiešām griesti spiežas uz muguras!

Tajā pašā mirklī Sima galvā viss nostājās savās vietās. Viņš saprata, kurā vietā viņi tobrīd atrodas. Albērs Roldens nezaudēja saprašanu. Viņam bija taisnība. Klusumu pāršķēla spējš krakšķis.

-    Atpakaļ! Sims ieaurojās. Visi atpakaļ!

Profesors saķēra Roldenu aiz kājām un rāva sev līdzi. Tunelis viņu priekšā sabruka, pārvērzdamies koka dēļu kaudzē.

Kaut kāda milzīga masa nosprostoja eju. Kā tāds otrādi apvēlies milzīgs, brēcošs rozā kailgliemezis. Murgs. Sims bija apņēmis Roldenu ap pleciem, un Maja palīdzēja viņiem virzīties atpakaļ.

-    Un Plims? tieši viņiem aiz muguras sauca Vigo Tornets. Kur palika Plims Tornets?

Simam nebija spēka viņam atbildēt. Padomnieks viņa rokās izmisumā klusi īdēja:

-    Es jūs lūdzu… Es jūs lūdzu… Nesakiet, ka mēs dodamies atpakaļ… Es negribu…

Lielais rozā kailgliemezis, kas tur viņā tuneļa galā spirinājās, bija Džo Mitčs.

Džo Mitčs bija izgāzies cauri savas tualetes grīdai.

Svinības gāja pilnā sparā, kad viņš grīļodamies bija steigšus devies uz mazo kambarīti, zem kura bēgļi bija izrakuši savu tuneli. Viņš bija paspējis tikai novilkt bikses, kad grīda zem viņa kājām iebruka.

Pirms dažiem mēnešiem Klaraks un Tanns bija novietojuši atpakaļ vietā grīdas dēļus, bet nebija šo konstrukciju, kā nākas, nostiprinājuši. Viņi bija mainījuši rakšanas virzienu, nepadomājot par to, ka šī tuneļa vieta tagad vairs nebija droša.

Kad vecie cietumnieki, putekļaini un nelaimīgi, cits citam pakaļ izlīda no lūkas zem skolotāja rakstāmgalda, viņus sagaidīja pieci kareivji.

Kā pēdējie no ejas izlīda Sims un Roldens. Maja ievēroja, ka Sima skatiens ir aizmiglots. Nekad viņš nespēs sev piedot šo izgāšanos. Viņa gribēja saņemt vīra roku, bet kareivji viņus vardarbīgi izšķīra.

Parādījās nestuves, kuras atspērušies stiepa astoņi vīri un kurās gulēja rēcošs Džo Mitčs. Kāds kareivis nobālējis pagriezās pret viņu.

-    Es izskaitīju… Viena trūkst.

Viena Mitča acs bija aizvērta, jo krītot viņš bija dabūjis pa to ar kādu grīdas dēli. Tagad viņš aizvēra arī otru aci un iemaurojās.

-    Nav atgriezies Plims Tornets… sargs precizēja.

Mitča māviens pārvērtās rēcienā:

-    Plīīīīīīm!

Klasē diskrēti ieslīdēja Limērs un Torns. Viņi bija steigušies šurp no pašiem krātera dziļumiem. Abi bija krīta bāli. Viņi centās paslēpties viens aiz otra, lai izvairītos no pienākuma runāt.

-    Ēēē… beidzot izmocīja Limērs. Trūkst vēl dažu.

Džo Mitčs cieši blenza uz viņu ar savu lielo, izvalbīto aci.

-    Plikadīdas ir izbēguši. Visi… Pilnīgi visi… Plikadīdas…

Torns pavēlēja ievest kādu vīru. Tas bija Tīģeris ar dāsni nosaitētu galvu.

-            Tas ir Tobijs… sacīja Tīģeris. Tobijs Lolness ir atgriezies. Viņš aizveda viņus visus.

Džo Mitčs izgāzās no nestuvēm.

Abi Lolnesi saskatījās.

Tobija vārds uzziedēja Majas lūpās kā krāsains burbulis un lēni aizlidoja pie Sima, kurš to saņēma aizvērtām acīm.

Mazliet zemāk pa zariem, brīvs kā putns, cauri sūnu mežam cilpoja Plims Tornets. Viņš bija viens, pārbijies un galīgi apjucis…

Bet tā bija pirmā reize kopš ilgiem laikiem, kad cauri izelpas elsām bija dzirdams, ka viņš atkal runā.

22 Uz zemajiem zariem

Tobijs un viņa Plikadīdu bēgļu grupa bija apstājušies, lai atvilktu elpu pēc vienas dienas un divu nakšu skrējiena. Varbūt viņi vēl būtu turpinājuši savu piespiedu pārgājienu, ja vien otrās nakts vidū nebūtu savilkusies migla. Tagad viņi bija ierāpušies kāda ķērpja zaros un saspiedušies jo cieši kopā starp tā stublājiem.

Beidzot zāles iemītnieki bija atguvuši iespēju gulēt augstāk virs zemes tā viņiem tik ļoti bija pietrūcis krāterī. Viņiem patika atrasties gaisā, sajust zem sevis vēja pūsmas. Viņiem patika sajūta, ar kādu lapas atsitas pret muguru.

Tobijam pat izdevās uz dažām stundām iemigt. Vēl bija pavisam agrs, kad viņš atvēra acis un pamodināja Miku.

Man šķiet, ka es zinu, kur mēs varētu atrast pietiekami daudz ēdamā šim guļošajam bariņam. Nāc kopā ar mani.

Mika, raugoties miglā, mēģināja uzminēt, kura rīta stunda varētu būt.

Ņemam Ļjevu līdzi, viņš teica.

Un viņi devās projām trijatā. Ļjevs soļoja aiz Mika, turoties viņam pie pleca. Ķērpja ēnā valdīja ledains aukstums. Sniegs joprojām pretojās pirmajām pavasara dienām.

Tobijs zināja, ka nevarēs pavadīt Plikadīdas daudz ilgāku laiku. Vairāk par visu viņš gaidīja brīdi, kad varēs doties pie Elišas. Viņš domāja, ka meitene joprojām atrodas tur augšā Leo Blīsa Ligzdā. Tobijs vēlējās aizvest savus draugus uz kādu drošu vietu, pirms viens pats atkal dotos skrējienā cauri visam Kokam.

Mika apstājās. Viņš bija sajutis, ka Ļjevs atlaiž viņa plecu. Tobijs vienlaikus ar viņu pagriezās, lai paskatītos atpakaļ. Migla ap viņiem bija sabiezējusi kā kokvilnas mūris.

Bet Ļjevs bija nozudis.

Mika sāka šaudīties uz visām pusēm.

-    Ļjev!

Viņš gan zināja, ka kliegt ir pilnīgi veltīgi. Lielākās briesmas, kādas vien varēja draugu apdraudēt, bija nomaldīšanās, ja kāds neredz, kur viņš iet, un nedzird, kā viņu sauc, tad pietiek ar vienu vienīgu zaudētas modrības mirkli, un viņš ir noklīdis uz visiem laikiem. Vēl tolaik, kad viņi atradās zālē, Mika kādu vakaru jau domāja, ka ir draugu zaudējis. Par laimi, toreiz viņš bija Ļjevu atradis mierīgi sēžam kādā dubļiem pilnā bedrē.

Sev viņš bija teicis:

-    Vienmēr mums tā neveiksies.

Tobijs nespēja aptvert, kā gan tas varēja notikt. Viņš griezās pats ap savu asi, cenzdamies ieraudzīt Ļjevu cauri miglai. Tieši tajā brīdī viņš ieraudzīja, kā Mika virpuļodams uzlido gaisā, itin kā viņu būtu satvērusi viesuļvētra. Pēdējā brīdī Tobijs metās pie viņa un ar abām rokām satvēra drauga kājas. Vispirms viņš tika nedaudz atrauts no zemes, tomēr viņam izdevās ar pēdām aizāķēties aiz kāda cieši pie mizas pieauguša sūnu murskuļa. Lidojums augšup spēji aprāvās.

-    Mani velk augšā ar kaut kādu virvi, Mika kliedza. Tā ir apmesta man ap vidu!

-    Griez to virvi pušu!

Tobija pēdas, ar kurām viņš no visa spēka turējās pie sūnu pudura, sāka pagurt, un zēns juta, ka kuru katru brīdi būs spiests tās atlaist. Mikam nekādi neizdevās tikt galā ar mezglu, kas bija savilkts ap vidukli. Viņš paskatījās augšup un ieraudzīja vīru, kurš lielā ātrumā laidās pa virvi lejup. Mika paspēja saskatīt, kā viņš nozibina cirvja asmeni, pārgriezdams auklu, un nogāzās zemē kopā ar viņu.

Tobijs novēlās zemē līdz ar viņiem, sasizdams galvu pret mizu. Augšā celdamies, viņš izdzirdēja:

-    Es viņu dabūju. Neuztraucies.

Tobijs jau sagatavojās cīņai bez ieroča. Cauri biezajai miglai viņš virzījās uz uzbrucēja pusi.

-            Ko tu dari? vīrietis iebrēcās, redzēdams, ka Tobijs metas viņam virsū.

Tobijs aizlēca viņam garām, jo bija atpazinis akrobātu.

-    Šān! viņš iekliedzās.

-            Mēs tev sekojam visu rītu. Es zinu, ka šie divi Plikadīdas ir tevi sagūstījuši.

-    Neviens mani nav sagūstījis! Laid to puisi vaļā!

-            Otram Plikadīdam ir jābūt pie Torfu, sacīja Šāns, kurš nesaprata vairs nenieka no notiekošā.

Šāns katrā ziņā nespēja izšķirties atbrīvot jauno Plikadīdu vai ne.

-            Laid vaļā, mierīgi sacīja Tobijs, uzliekot roku mežcirtējam uz pleca.

Viņš palaida Miku vaļā. Tobijs paskaidroja:

-            No Plikadīdām nav jābaidās. Nenāktu par ļaunu, ja Koka iedzīvotāji to beidzot atzītu.

-    Kur ir Ļjevs? Mika vaicāja.

Tobijs vaicājoši palūkojās uz Sānu.

-    Pie Torfu.

Mika, berzēdams roku, kurā bija dziļi iegriezusies virve, pasmaidīja.

-    Mani tas pārsteigtu…

Un patiesi, kad viņi beidzot atrada Ļjevu, tas viņus pacietīgi gaidīja ķērpja stiebra galotnē. Viņš bija uzsēdies virsū Torfu, kurš zem viņa svara stenēja un vaidēja.

Vajadzēja krietni nopūlēties, līdz izdevās Ļjevam ieskaidrot laist šo vīru vaļā.

Šāns un Torfu ar apbrīnu lūkojās uz Tobiju un abiem tā draugiem. Vēl nekad viņi nebija redzējuši Plikadīdas tik tuvu.

-    Kas tu īstenībā esi? visbeidzot jautāja Šāns un Torfu.

Uzrunātais paskatījās uz viņiem. Vai viņš varēja atklāt patiesību par sevi šiem diviem akrobātiem? Viņš atcerējās garās darba nedēļas, ko bija pavadījis kopā ar viņiem ķērpju mežos. Viņš atcerējās arī to, cik ļoti viņam bija vajadzīgi gan viņi, gan visi labas gribas cilvēki, kuri bija palikuši tur, Zaros.

-    Es esmu Tobijs Lolness.

Sāns un Torfu bija tikpat pārsteigti kā tad, ja Tobijs viņiem būtu sacījis: "Es esmu bišu karaliene."

Tobijs Lolness taču bija īsta leģenda. Akrobāti, paši to neapzinādamies, bija pavadījuši ziemu kopā ar visu laiku slavenāko bēgli.

Viņi skatījās viens uz otru un klusēja.

-    Ja viņi uzzinās, ka tu esi šeit… nopūtās Torfu.

-    Visi domā, ka tu esi pagalam, sacīja Sāns.

-    Ja Leo Blīss uzzinātu…

Tobijs viņu pārtrauca:

-    Viņš neuzzinās.

Šāns saviebās.

-            Piesargies no viņa. Runā, ka, kopš aizbēga viņa līgava, viņš ir kļuvis galīgi traks.

Tobijs juta, ka viņu no jauna ietin migla.

-    Viņa…

-Viņa līgava, Šāns atkārtoja. Viņa aizmuka.

Tobijs labu laiku klusēja. Mika skatījās uz viņu. Viņš bija vienīgais, kurš nojauta to, kas šajā brīdī notiek Tobija sirdī.

-            Es jums kaut ko lūgšu, Tobijs sacīja mežcirtējiem. Kādu ļoti lielu pakalpojumu. Pavadiet šos puišus līdz vietai, kuru es jums norādīšu. Tā ir māja meža biezoknī, kur mitinās divas ģimenes. Pasakiet, ka es viņus atsūtīju un ka mājiniekiem ne no kā nav jābaidās.

Šāns un Torfu saskatījās. Viņi Tobijam uzticējās.

Viņš savukārt ņēma un uzzīmēja uz mizas ceļu līdz Olmehu un Aseldoru mājām.

-           Tajos mežos nevienas mājas nav, sacīja Torfu. Tas ir necaurejams mežs.

-    Ticiet man. Viena māja ir, un tā atrodas tieši tur, kur es uzzīmēju.

Šāns papurināja galvu.

-    To zina visi, ka tajos mežos nekā tāda nav.

-    Beidziet atkārtot to, ko zina visi. Ejiet un pārliecinieties paši!

Tobijs deva zīmi Mikam.

-    Mika, ved sev līdzi visus pārējos!

-    Pārējos? acis iepletis, pārvaicāja Šāns.

-            Jā, Tobijs jau attālinādamies izmeta. Es jūs jau brīdināju, ka tas patiešām ir ļoti liels lūgums.

-            Tobij! sauca viens no mežcirtējiem, kurš gribēja viņam vēl pastāstīt par Nila Āmena nodevību. Pagaidi!

-    Ardievu! Tobijs kliedza, nozuzdams viņu skatieniem.

Tajā pašā vakarā Šāns viens pats tuvojās mājai meža biezoknī. Viņš nespēja noticēt tam, ka šajos nepieejamajos zaros varētu dzīvot cilvēki.

Pirmie viņu ieraudzīja Milo un Lekss. Kā gan šis svešinieks bija nokļuvis līdz šejienei?

Šāns draudzīgi pacēla roku sveicienam. No mājas iznāca abas Aseldoru māsas kopā ar māti un mazo Sniedzi. Aseldoras kundze baidījās, ka tā varētu būt kāda slikta vēsts, kas attiecās uz viņas dēlu Mo Aseldoru, kurš, pēc viņas domām, joprojām atradās kareivju nagos Zemajos Zaros.

-    Mani sūtīja Tobijs Lolness.

Maī izmeta no rokām paplāti un steidzās pie viņa.

-            Kur viņš ir? viņa kliedza. Kur ir Tobijs Lolness? Man ar viņu jārunā…

-    Viņš ir projām.

-    Kur projām? Uz kurieni viņš aizgāja?

Milo saņēma Šānu aiz pleca.

-    Ko jūs te darāt? viņš tam vaicāja.

-    Es jums gribēju jautāt to pašu.

Milo neatbildēja. Lekss slaucīja rokas savā audekla virsjakā.

-            Es kopā ar Tobiju strādāju akrobātu grupā, Šāns sacīja. Viņš lūdz jūs parūpēties par viņa draugiem.

-    Viņa draugiem?

-    Viņi gaida tur lejā. Es varu iet un pasaukt.

Šāns paskatījās uz Maī, kas klusi raudāja. Aseldoru māte piegāja viņai klāt, lai apskautu savu meitu.

-    Vai jums ir kas zināms par Nilu Āmenu? vaicāja Milo.

-    Jā. Viņš sadarbojās ar Leo Blīsu. Viņš tiks sodīts.

Maī izrāvās no Aseldoras kundzes rokām.

-            Nav tiesa! viņa kliedza. Es zinu, ka tā nav taisnība. Tikai Tobijs zina patiesību. Ir jāatrod Tobijs Lolness. Nilu nogalinās par noziegumu, kuru viņš nekad nav izdarījis. Viņš nekad nav bijis Leo Blīsa sabiedrotais.

Šānu aizkustināja šī jaunā sieviete. Viņš palūkojās uz viņu vērīgāk. Viņam patiktu tai palīdzēt.

-            Tobijs devās projām šorīt. Viņš jau ir mūs apsteidzis par vienas dienas gājienu. Nebūs iespējams viņu noķert. Jūs taču viņu pazīstat. Tobijs laižas lejup pa zariem sniegpārslas ātrumā.

Mija juta līdzi māsas ciešanām. Viņai nebija vajadzīga atzīšanās, lai zinātu, ka Maī mīl Nilu. Mežcirtēju paziņojums par Nila Amena apcietināšanu bija izvilcis dienas gaismā slepenās jūtas.

Maī nebija Nila saderinātā, viņa pat nebija tam atzinusies savās jūtās, bet, par spīti tam, sievieti pārņēma tāds izmisums, it kā viņa jau būtu kļuvusi atraitne.

Līdzīgi kā pirms dažiem gadiem bija noticis ar viņas mazo māsu, Maī sabruka no bēdām.

-    Kurš gan man ir dzemdējis šādas meitas? sūkstījās Aseldoru tēvs.

-            Es, protams… atbildēja viņa sieva, kura klusībā bija visromantiskākā no viņām visām.

Šāns ielika starp zobiem divus pirkstus un nosvilpās. Tāls kliedziens viņam atbildēja.

Ieraugot tuvojamies Plikadīdu bariņu, Milo šķita, ka viņš, pašam nemanot, būs sajucis prātā.

-     Bet… Kas ir šie cilvēki…?

-    Draugi, par kuriem es jums stāstīju.

-            Dra… Jūs esat traki? Milo murmināja. Jūs domājat, ka mēs varam uzņemt visus šos…

-            Tu pats esi traks, Milo, viņam aiz muguras nodārdināja kāda skaļa balss. Vai Aseldori kādreiz dzīvē būtu lieguši kādam savu viesmīlību?

Parādījās Aseldoru tēvs. Mazā Sniedze nošļūca nojumta, uz kura bija sēdējusi, iekrītot tieši vectēva rokās.

-            Lai viņi dodas tur, aiz mājas, viņš piebilda. Viņi mums palīdzēs uzbūvēt sev nometni.

Plikadīdas Torfu vadībā apgāja apkārt koka mājai. Tovakar Šāns un Torfu pārgulēja mājas bēniņos. Pirms iemigšanas viņi vēl dzirdēja Plikadīdas klusi dziedam.

-            Viņam ir taisnība. Šie ļaudis nav tādi, kādus mēs viņus iedomājāmies, Torfu pačukstēja Šānam.

-    Viņi labi dzied, Šāns atbildēja.

Nākamajā rītā ap to laiku, kad abi akrobāti posās ceļā, atklājās, ka Maī ir aizbēgusi.

-    Viņa atgriezīsies, sacīja Milo.

Bet Mija pazina savu māsu. Viņa zināja, ka tā ir devusies meklēt Tobiju. Jo tikai un vienīgi viņš varēja glābt Nilu Āmenu.

Aseldoru tēvs devās apsēsties uz kāda mizas krāvuma, kas pasargāja māju no kūstošā sniega strautiem. Tagad jau divi viņa bērni atradās kaut kur svešumā… Viņš juta, kā viņu pārņem milzīgs nogurums.

Dažus soļus tālāk Aseldoras kundze skatījās uz savu vecāko dēlu Milo. Viņa galva atradās starp mātes plaukstām. No visiem Aseldoru bērniem viņš vienīgais nebija gājis cauri pārbaudījumu vētrai. Pareizāk pat būtu sacīt, ka viņš vienīgais to nebija izrādījis. Viņš vienīgais arī bija pārcietis visu pārējo pārbaudījumus. Mijas, Mano, Mo un tagad arī Maī…

Viņi bija uzskatījuši, ka Milo ir zēns, ar kuru nav nekādu problēmu. Un varbūt reizēm aizmirsuši parūpēties arī par viņu.

Aseldoras kundze apsēdās blakus savam dēlam. Viņa maigi saņēma dēlu aiz matiem kā tajos laikos, kad tas vēl bija mazs, un piespieda sev klāt.

Jaunā, enerģiskā Maī nezaudēja laiku. Viņa bija sev apsolījusi atrast Tobiju un zināja tās vietas, kur bija izredzes viņu sastapt. Zemo Zaru mājas un pats galvenais ezers… Viņa pārzināja šo reģionu tikpat labi kā Tobijs.

Kukaiņi, kuri redzēja nozibam garām ugunīgo liesmu zilajā tērpā, kas traucās uz priekšu pa melno mizu, droši vien domāja, ka viņiem rēgojas. Satraukums padarīja meiteni vēl skaistāku. Tādā izskatā viņa būtu likusi piesarkt pat melnajai skudrai.

Nākamajā dienā viņa jau ieradās Seldoru fermas apkaimē. Maī skaidri apzinājās, ka, kopš Aseldoru ģimene bija pametusi fermu, viņu viesošanās reģionā nebija visai vēlama. Tādēļ viņa atrada sev paslēptuvi, kurā pāris stundu varētu pagulēt.

Kad, krēslai iestājoties, viņa atsāka skrējienu lejup, viņa aizvien domāja par Nilu. Ko gan viņa par šo puisi zināja? Viss viņu mīlas stāsts bija vienīgi mēma saruna dažu nedēļu garumā. Klusēšana, daži maznozīmīgi vārdi, nejauša apģērbu saskaršanās. Nekā vairāk. Un tagad viņa riskēja ar savu dzīvību, lai Nilu glābtu…

-    Mans Nils…

Viņa zināja vienīgi to, ka viņš nebija vainojams noziegumā, kurā tika apsūdzēts. Viņa bija dzirdējusi Nilu runājam ar Tobiju par savu viesošanos Ligzdā.

Maī apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa uzlika rokas uz gurniem, lai pārlaistu sāpīgo dūrēju sānā.

-       Es jūs vairs negaidīju… Jūs gan esat krietni nokavējusi mūsu nolikto tikšanos.

Šī balss nāca no kāda, kurš bija paslēpies aiz nokaltušas lapas skeleta. Tā bija drūma balss, kuru Maī jau agrāk kaut kur bija dzirdējusi.

Tad parādījās arī pats runātājs. Viņai nebija vajadzīgs daudz laika, lai šo vīrieti atpazītu.

Tas bija Garriks, Seldoru garnizona komandieris. Viņai adresēto vēstuļu autors. Noraidītais pielūdzējs.

Sejā viņam bija atplaucis pretīgs smaids. Ar savu bēgšanu Maī bija viņu pazemojusi. Kopš tā laika viņš sapņoja par atriebes stundu.

Maī pietika ar vienu sekundi, lai to saprastu. Viņa pagriezās un metās skriet. Sāpes sānā atgriezās, bet meitene ielika šajā skrējienā visu savu atlikušo spēku. Un vēl viņa pie sevis izrunāja Nila vārdu kā burvju formulu, kas varētu viņu paslēpt, ļautu tai aizlidot pa gaisu vai izgaist.

-Nil!

Par spīti tam, Maī sajuta, ka viņai aiz muguras ož pēc Garrika. Ar katru soli šī klātbūtne pastiprinājās. Maī lūdzās Kokam un debesīm. Asaras aizmigloja viņai acis. Ne jau savu dzīvību viņa centās izglābt, bet gan Nila. Viņai bija izpildāma misija. Ja viņas dzīve tagad beigsies, tad nlīdz ar vinu dzīvību zaudēs arī Nils.

Garriks elsoja tieši viņai aiz muguras.

Sajutusi vīrieša rokas, kas satvēra viņas kleitu, Maī izgrūda tādu kliedzienu, kas sadrebināja visas apkārt esošās ķērpju kaskādes. Tad viņa pakrita. Garrika roka satvēra viņas kaklu.

Mēs būtu varējuši būt laimīgi, Garriks sacīja. Mēs būtu…

Nepateicis sakāmo līdz galam, viņš norīstījās. Viņa ķermenis saļima pār Maī.

Garrika muguru bija caurdūris dzelonis. Sirseņa dzelonis. Maī pat juta, ka tā smaile apstājusies tieši pie viņas vēdera.

Viņa ļāva smagajam ķermenim noslīdēt zemē viņai blakus. Tad arī viņa sabruka ar rokām sniegā.

Bet turpat blakus stāvēja kāds elegantns vīrietis krāsainā apģērbā. Maī nepazina Arbainu. Viņa joprojām cīnījās pēc elpas, guļot uz izmirkušās mizas.

Arbains novilka cimdu un sniedza viņai roku.

Viņš sekoja Garrikam jau kopš vakardienas. Leo, uzzinājis, ka šis kretīns ir palaidis projām Elišu, bija pavēlējis Arbainam viņu sodīt.

Maī satvēra šī cilvēka roku.

-    Paldies, viņa teica.

-    Man vajadzēja iejaukties agrāk. Es ļoti atvainojos, jaunkundz.

Arbains cieši lūkojās Maī sejā. Viņa tam uzsmaidīja noguruša cilvēka smaidu.

Tagad viņa jutās drošībā. Šis cilvēks savā dziļākajā būtībā likās ļoti labsirdīgs. Varbūt viņš varēja palīdzēt Maī atrast Tobiju.

Arbains, kuram neapšaubāmi piemita labas manieres, atkāpās, izrādot viņai savu cieņu, un tad pagriezās, lai dotos projām.

Tajā brīdī Maī izrunāja vārdu, ko viņai nevajadzēja sacīt. Vienu pašu vārdu, kas pilnībā izmainīja notikumu gaitu.

-     Pagaidiet!

Arbains sastinga. Tad viņš lēni piegāja viņai klāt un palūkojās uz meiteni ar savām zilajām acīm. Maī pienāca viņam vēl tuvāk. Jā, viņa uzticējās šim skatienam.

-            Es meklēju kādu cilvēku, viņa paskaidroja. Varbūt jūs varat man palīdzēt…

-    To es nezinu, Arbains atbildēja.

Maī sapogāja mēteli un sakrustoja rokas. Mitrie mati krita pār viņas seju.

-    Es meklēju Tobiju Lolnesu.

Arbains nekustējās. Šo vārdu viņš nebija dzirdējis gadiem. Leo Blīsu tas noteikti interesēs.

-    Tobiju Lolnesu? viņš ļoti maigā balsī pārvaicāja.

-    Viņam te kaut kur Zemajos Zaros ir jābūt.

-    Var jau būt, Minoss Arbains sacīja.

Maī bija jārunā. Šis vīrietis bija izglābis viņas dzīvību.

-            Viņš cenšas satikt meiteni, kuru mīl… Viņš man stāstīja par kādu ezeru Zemajos Zaros.

Arbains izskatījās pavisam mierīgs un atturīgs, bet sirds viņa krūtīs bija sākusi sisties straujāk.

-    Meiteni, kuru mīl? Vai gadījumā tā neesat jūs, jaunkundz?

-    Nē… viņa smaidot atbildēja. Viņu sauc Eliša Lī.

Tagad Maī bija atklājusi ienaidniekam visas kārtis.

-            Es nepazīstu jūsu Tobiju Lolnesu, Arbains sacīja, un viņa balss netrīcēja. Un man nav ne mazākās nojausmas, kur te jūsu Kokā ir kāds ezers. Lai jums veicas, jaunkundz…

Un viņš devās projām, bet kaklā viņam bija savāds rūgtums.

Leo Blīss viņu gaidīja vienas stundas gājiena attālumā no šīs vietas. Viņš bija ietinies melna auduma šallē un apsēdies blakus gailošu ogļu klājienam. Uz savu padomnieku Leo pat nepaskatījās.

-    Tas ir padarīts, Arbains noteica.

Leo acis bija piekaltas ugunij.

-    Garriks ir beigts, Arbains turpināja.

To pateicis, viņš notupās otrā pusē ugunij. Arbains šaubījās.

-    Man ir jums kaut kas sakāms, Leo Blīs.

Šoreiz Leo sadzirdēja saviļņojumu Arbaina balsī. Viņš pagriezās un teica:

-    Runā!

Bet Arbainam bija pārgājusi vēlēšanās runāt. Šajā mirklī viņš piepeši vairs netika skaidrībā par to, kurā pusē īsti ir taisnība.

-    Runā, Leo atkārtoja.

Un Minoss Arbains runāja.

Runādams viņš sajuta, kā katrs izteiktais vārds attālina viņu no tā, kas viņš ir savā būtībā.

Otrā pusē ugunij naida un dusmu inde ar jaunu sparu ielija Leo Blīsa dzīslās.

Eliša un Tobijs.

Eliša un Tobijs.

Viņi mīlēja viens otru.

Leo ķermenim cauri izskrēja tāds kā viesulis.

Šis ledainais vējš lika Arbainam notrīsēt. Un, garām skriedams, tas gandrīz vai apdzēsa uguns liesmas.

Viens cauri naktij Leo devās uz ezeru, lai satiktu tur Tobiju.

23 Duelis mēness gaismā

Mo Aseldors sniedza Elišai bļodiņu.

Gaisma ar saviem vēsajiem stariem pieplaka krāsainās mājas grīdai.

Pavasaris!

Šajās pirmajās siltajās dienās Zaros valdīja līdzīga jezga tai, kas rodas, orķestrim skaņojot instrumentus. Pumpuru medainā smarža reibināja, bezdelīgas svilpoja, un tām pievienojās zemā skaņa, ar kādu sāka riņķot Koka sula. Miza saulē krakšķēja. Kūstošais sniegs pārvērtās strautiņos, kas urdzēja ap māju.

Eliša paņēma bļodiņu rokās. Pa virsu šķidrumam peldēja sudrabains pulveris. Iša pati bija noteikusi sev nepieciešamās zāles, un jau pēc dažām dienām šis sudrabotais, no papardēm iegūtais pulverītis bija viņu izglābis.

Eliša uzmanīgi pielika bļodiņas malu pie mātes lūpām. Iša dzēra novārījumu maziem malkiem. Dzerot viņa nenovērsa acis no Elišas. Viņai likās, ka meita ir mainījusies, vienlaikus kļūstot gan maigāka, gan stiprāka.

-        Tagad viss ir pāri, Eliša nebeidza vien atkārtot. Drīz iestāsies siltais laiks.

Dažreiz Iša pagriezās pret Mo Aseldoru.

-   Mazais arī atgūst spēkus.

Šie skaistās Išas vārdi viņus sasmīdināja, jo tā bija viņa pati, kas stundu pēc stundas kļuva arvien dzīvelīgāka.

Mo tēloja mājas vīrieti. Viņš aizdrīvēja iepriekšējo ziemu izgrauztos caurumus durvīs. Viņš izmazgāja krāsainos auduma gabalus. Viņa rokas pēc lielās veļas dienas bija nogurušas un iekrāsojušās visās varavīksnes krāsās.

Reizēm skaistais, pavasarīgais laiks darīja Išu nemierīgu. Šajā gadalaikā viņu parasti apciemoja kāds kareivju pulks. Viņi ieradās Zemajos Zaros, līdzko nokusa sniegs, lai pārbaudītu pamesto māju drupas.

Pērngad viņi pat bija pavadījuši šajā mājā visu nakti. Iša savukārt šis garās stundas bija pavadījusi, slēpjoties malkas šķūnī. Ar katru baļķēnu, ko viņi ņēma kurināšanai, malkas kaudze kļuva arvien mazāka, un viņa baidījās, ka slēptuve tiks uzieta. Par laimi, viņi devās projām, neaiztikuši pēdējo pagali.

Mo ar vienu aci allaž uzmanīja apkārtni. Viņš zināja, ka viņus var meklēt arī šeit visnomaļākajos Zemo Zaru reģionos. Ieraudzījis lejā pie mājas kādu stāvu, kas ar pūlēm rausās augšup, viņš nometās uz vēdera un aizrāpoja līdz Elišai.

-    Vini ir klāt!

Pa abiem viņi palīdzēja Išai nokļūt līdz tālākajam zilā auduma aizslietnim un saspiedās cieši kopā nelielajā telpā starp audumu un koka sienu.

-    Atstājiet mani, Iša čukstēja. Jūs vēl varat pamest māju…

Ne Eliša, ne Mo nepakustējās.

Durvis iečīkstējās. Bija dzirdami soļi nestabili un šļūcoši soļi. Išai likās, ka šī gaita pieder Klibajam no Lielās robežas. Klibais bija kāds kareivis, kurš dažreiz šeit ieradās, lai piedzertos, viņaprāt, pamestajā mājā.

Soļi noklusa. Atskanēja kāda slāpēta skaņa. Eliša vispirms iedomājās, ka tā ir dziesma, ļoti bēdīga dziesma, ko viņa bija kaut kur dzirdējusi. Bet māte šo dziesmu atpazina pirms viņas. Šī mūzika ir visiem pazīstama neatkarīgi no zara vai gadsimta, kurā cilvēks ir dzimis. Vienīgā dziesma, kuru mēs dziedam no pirmās līdz pēdējai mūža dienai. Tie bija šņuksti. Slāpēti šņuksti.

Eliša lēni iznāca no auduma aizsega. Tūdaļ viņa ieraudzīja kādu, kurš sēdēja istabas vidū un raudāja savā piedurknē. Viņa tam tuvojās.

Tas esi tu, Plim Tornet… Tas esi tu…

Plims pat nesalēcās, tikai viņa raudas, izdzirdot Elišas balsi, pieņēmās spēkā. Un viņš piespiedās meitenei cieši klāt.

Tad, pieturoties pie Mo rokas, parādījās arī Iša. Neviens no viņiem nezināja, no kurienes ir ieradies Plims Tornets, ne arī to, kā viņam bija izdevies palikt dzīvam, bet viņi uzņēma savu viesi kā karali.

Vairākas dienas pēc kārtas Plims bija pārticis no savvaļas kāpuriem, kurus slauca kailām rokām. Viņš bija grauzis mizu un sūkājis sniegu. Viņš neizskatījās pārāk novārdzis, bet viņa sejas izteiksme bija vēl daudz neizteiksmīgāka nekā parasti. Viņš bija palicis viens pats nakts vidū pie tuneļa izejas, kad pārējos bija apstādinājis nogruvums. Pēc tam viņš bija tikai klumburojis pa zariem uz priekšu, nezinot, uz kuru pusi dodas. Kājas to gluži dabiski bija aiznesušas uz Zemajiem Zariem.

Meklēdams māju, kurā bija mitinājies kopā ar savu tēvoci, viņš atrada to pilnībā nodedzinātu, un zemē ap šo vietu mētājās pārogļojušās kāpuru paliekas.

Džo Mitča un Leo Blīsa vīri savā ceļā iznīcināja visu līdz pēdējam.

Tad Plims atcerējās mazo Elišu. Viņa vienmēr bija pret to izturējusies uzmanīgi. Un par to viņš klusībā jutās pateicīgs. Varbūt viņam vēl bija cerība patverties pie Elišas un viņas mātes. Šaubu mākts, viņš bija ieradies abu mājās. Atradis māju tukšu, nabaga puisis sabruka.

Elišas, Išas un Mo Aseldora parādīšanās sniedza viņam neizsakāmu mierinājumu.

Tu paliksi ar mums, meitene viņam teica.

Viņa jau no paša sākuma bija nojautusi, ka Plima Torneta dzīvē ir bijis kāds smags pārdzīvojums. Viņa tēvocis Vigo Tornets mēdza atcerēties, ka, būdams bērns un pēc tam jauns vīrietis, Plims vienmēr bija jautrs un runīgs. Un tad pēkšņi viņa runas spējas pazuda. Vienā mirklī viņš bija pārvērties mēmā, baiļu nomāktā radījumā.

Plims pieņēma pankūkas, ko sniedza Mo Aseldors. Viņš tās aprija vienā paņēmienā, un ēdot Plima skatiens nemierīgi šaudījās, it kā kāds varētu iekosties viņa pankūkā no otra gala.

Tovakar Iša lūkojās uz trim jauniešiem pie ugunskura. Eliša bija lepni atjaunojusi zilo kāpuru tintes līniju uz savām pēdām. Tagad viņa domīgi vērās uguns liesmās. Mo un Plims, draudzīgi saspiedušies, snauduļoja. Šī māja vēl nebija pieredzējusi tik daudz iedzīvotāju.

Tad Iša atcerējās dienu pirms piecpadsmit gadiem, kad viņa bija pirmo reizi ieradusies uz šī zara. Toreiz viņa bija viena pati visā pasaulē.

Jā, tolaik viņa bija pārliecināta, ka viņas dzīvē nekad vairs nebūs gaišu mirkļu. Viņai nebija neviena. Viņa bija devusies projām no zāles ar cerību un mīlestības pilnu sirdi, cieši turoties pie sava Taureņa rokas. Ceļā viņa to visu bija zaudējusi. Išai bija uzklupusi nelaime.

Viņa bija patvērusies šajā mizas spraugā, kas pamazām pārtapa krāsainajā mājā, vienā no zemākajām zaru staklēm virs Lielās robežas. Šeit viņa bija bezspēkā sabrukusi. Un viss viņu biedēja. Vējš locīja zarus. Pat trokšņi naktīs nebija tādi paši kā viņas pļavā.

Tas notika vienu nedēļu pirms dzimšanas dienas pēc septiņām dienām un septiņām naktīm ieradās Eliša.

Sajūtot tuvojamies bērna dzimšanas stundu, viņa bija jutusies tik neiespējami pamesta. Tik bieži viņa bija sapņojusi par Taureņa roku, kas šajā brīdī turētu viņējo.

Mēdz būt arī tāda vientulība, kas rada vēlēšanos arī pašam izzust no zemes virsas.

Bet, līdzko viņas rokas satvēra bērniņu, viņa saprata, cik ļoti ir kļūdījusies. Viņa saprata, ka visus šos deviņus mēnešus nevienu mirkli nav bijusi viena. Ne tajā brīdī, kad atrada sevī spēku aiziet no zāles roku rokā ar savu mīļoto, un vēl jo mazāk brīdī, kad redzēja Taureni mirstam savu acu priekšā. Eliša jau tad bija pie viņas un nekad vairs viņu nepametīs.

Četri krāsainās mājas iemītnieki palika kopā visu nakti. Viņi bija aplikusi rokas cits citam ap pleciem un saspiedušies blakus ugunskuram. Tā viņi aizmirsa par visām briesmām.

Mo domāja par savu ģimeni.

Plims, šūpodams galvu uz priekšu un atpakaļ, centās aizdzīt murgus, kas viņu mūžīgi vajāja.

Eliša kala savus plānus. Viņa zināja, ka rīt dosies meklēt Tobiju, bet nevēlējās vēl par to neko teikt savai mātei. Tobijs slēpās kaut kur Zaros. Viņai bija tas jāatrod.

Vina noteikti sāks ar ezeru. Iša savukārt turēja sažņaugtā plaukstā mazu Taureņa portretu.

Toreiz, kad Taurenis iedeva viņai šo apaļo glezniņu, viņš teica, ka tas ir kāda liela meistara darbs. Meistara vārds bija Alamala. Iša domās klusi pateicās šim vīram, kura ota bija iemūžinājusi viņai mīlestības seju.

Šodien Iša bija nolēmusi visu izstāstīt Elišai. Viņa izstāstīs meitai visu par viņas tēvu. Nakti viņa pavadīja, sagatavojot vārdus, kurus Elišai pateikt rīt no rīta. Vārdus, kas atkal salīmēs kopā pagātnes lauskas un piešķirs sejas neskaidrām ēnām.

Kad pārējie aizmiga, Iša joprojām vēl bija nomodā, sargādama viņu miegu.

Netālu no šīs vietas pa sniegotajiem zariem ar dēlīšiem pie kājām lejup slīdēja mazs cilvēciņš. Vājas mēness gaismas apspīdēts, viņš slīdēja apbrīnojamā ātrumā, zara lejasdaļā sagriezdamies sāniski un nākamajā mizas nogāzē no jauna uzņemdams ātrumu.

Tobijs traucās pie Elišas. Viņa dēlīši sniegā atstāja divas paralēlas sliedes, kuru zīmējums reizēm pārtrūka, ja viņš bija pārlēcis kādam šķērslim vai nelielam klajumam bez sniega.

Sniegs nebija īsti piemērots slēpošanai, bet Zemo Zaru ķērpju mežos tas vismaz bija saglabājies pietiekami biezā slānī. Zem sūnu puduriem viņam nācās slēpot tumsā, lai uz labu laimi atkal izbrauktu mēness gaismā.

Dažreiz viņa ceļā gadījās pa kādam apsnigušam pumpuram, kas negaidīti izauga no zemes Tobija priekšā. Viņš tos izmantoja kā tramplīnus, un tad šķita, it kā viņš lidotu. Tobijs allaž piezemējās atpakaļ uz dēlīšiem, pat nesamazinot ātrumu. Viņa zilganais siluets nemanāmi saplūda ar sniega plīvuru.

Neilgi pirms rītausmas iestāšanās viņš beidzot apstājās. Tobijs bija piekusis. Ar katru izelpu no viņa mutes izplūda tvaiku mākonis, kas rīta gaismā izskatījās violets.

Tobijs neatradās tālu no ezera. Viņš bija pārliecināts, ka sastaps Elišu tieši tur. Zēns pat juta, kā viņam sāk kņudēt acis. Arī šī rītausmas smarža viņam šķita tik pazīstama. Viņš atsauca atmiņā abu satikšanās dienu. Mazā, izturīgā un saulē kā koka miza iedegusi meitene bija vērojusi viņu peldamies. Viņš joprojām spēja sadzirdēt pirmos viņas teiktos vārdus:

Skaisti, viņa bija teikusi, lūkodamās uz ezeru.

Eliša bija viņam iemācījusi redzēt pasauli.

Viņš nopurināja sniegu no dēlīšiem. Tobijam vēl vajadzēja slēpot dažas minūtes, un tad viņš sasniegs ezeru.

Tobijs jau grasījās atsperties, lai laistos lejup, kad izdzirdēja švīkstoņu, kas šķēla gaisu viņam aiz muguras. Zēns pagriezās un metās guļus sniegā, lai izvairītos no šī priekšmeta. Bet pirmajam bumerangam zemes līmenī sekoja otrs, un Tobijam nācās aizvelties milimetru sānis. Griezīgais asmens pieskārās viņa pakausim. Ar vienu lēcienu Tobijs bija kājās.

Piecdesmit soļu attālumā mēness gaismā stāvēja Leo.

Viņš satvēra abus savus ieročus, kas atgriezās tā rokās, un cieši skatījās

uz Tobiju. Vēl mazliet, un viņš sašķaidīs tā galvaskausu.

Tobijs pārlaida roku nelielajam ievainojumam matos. Tas asiņoja. Tad Tobijs ielēca nogāzē un traucās lejup. Tobija vienīgie ieroči bija abas viņa rokas. Tā viņš nevarēja stāties pretī Leo.

Abi bumerangi, izmesti vienlaikus ar abām rokām, viņam sekoja pilnā ātrumā. Tobijs redzēja, ka tūdaļ to ceļi krustosies. Bumerangu asmeņi žilbinoši mirdzēja. Viņš sagriezās sāniski un nobremzēja uz vietas. Bumerangi aizlidoja garām tepat viņa priekšā, saskardamies viens ar otru.

Tobijs atsāka virzīties lejup. Viņš izdzirdēja ieroču troksni tie atgriezās savā vietā mugursomā. Bet Leo metās viņam pakaļ. Atskatoties Tobijs manīja, ka ienaidnieks seko pa kāda strauta gultni, kas vijās turpat pa viņa trasi. Tobijs noliecās uz priekšu, lai sasniegtu lielāku ātrumu. Izskatījās, ka Leo lido pa strauta ūdens virsmu. Viņi tuvojās kraujai, kas apņēma ezeru.

Sniega bija arvien mazāk. Tobija dēlīši skrāpēja mitro mizu.

Viņš nobremzēja bezdibeņa malā.

Leo, atrazdamies aiz viņa, neizlaida Tobiju no acīm. Ar vienu kājas spērienu Tobijs atbrīvojās no dēlīšiem un metās lejup pa stāvo taku starp

sūnas krūmiem. No šis vietas viņš redzēja mēļo ezeru, pa kura virsmu slīdēja milzīgi ledus gabali. Otrā pusē kūstošais sniegs bija pārvērtis ūdenskritumu varenā straumē.

Leo redzēja Tobiju nozūdam aiz sūnu pudura. Arī viņš traucās lejup uz ezeru. Viņš nejuta ne mazāko nogurumu. Leo juta, kā viss ķermenis ir koncentrējies vienam vienīgam mērķim. Iznīcināt to, kurš bija viņu nodevis un kura ģimene bija kļuvusi par Plikadīdu sabiedrotajiem.

Tagad Leo atriebs savu tēvu, ko bija noslepkavojuši Plikadīdas. Un tagad, kad viņš zināja arī to, kas vienoja Tobiju ar Elišu, viņa dusmas pārvērtās zvērīga niknuma lēkmē. Viņam Tobijs jau bija miris cilvēks.

Leo izgrūda skaļu kliedzienu, kas atbalsojās ezermalas klintīs. Atbalss atgriezās pie viņa, virpuļodama kā paša bumerangi. Pārbijies mēness aizslēpās aiz pelnu krāsas mākoņa. Ar pāris lēcieniem Leo sasniedza nogāzes vidusdaļu. Tobiju viņš vairs neredzēja. Rokas uzlicis uz ieročiem, viņš griezās pats ap sevi.

Tobijs vēja ātrumā metās viņam virsū. Cieši apķēris Leo ar abām rokām, viņš no mugurpuses iespēra tam pa ceļgalu locītavām. Abi ķermeņi sabruka zemē un ripoja lejup uz ezeru.

Mazliet augstāk viņu cīņu vēroja jauna sieviete.

Tā bija Maī Aseldora. Viņas drēbes bija noskrandušas, abas rokas apsaldētas, un viņai vairs nebija spēka ne mazākajai kustībai vai kliedzienam. Redzot nežēlīgo kautiņu, viņa bija pārliecināta tikai par vienu ka viens no cīnītajiem vairs nepiecelsies.

Uguns tīkamais siltums bija nogurdinājis Elišas ķermeni, bet miegā viņa pazina roku, kas pieskārās viņas matiem. Tā bija viņas māte.

Eliša bija atspiedusi galvu pret ceļgaliem un tā arī aizmigusi. Iša glāstīja meitas matus. Varēja nojaust, ka šī rīcība viņai bija gandrīz sveša, aizmirsta, un katra rokas kustība izskatījās kā pati pirmā.

Eliša saprata, ka šis ir ļoti nopietns brīdis. Abi zēni vēl gulēja. Arā ausa sārtena gaisma. Eliša sajuta mātes silto elpu sev pie auss.

Es nekad neesmu tev neko stāstījusi par tavu tēvu, Iša čukstēja.

Eliša viņai neatbildēja.

Bet māte uzsāka savu stāstu.

Viņa stāstīja par dzīvi zālē, par Taureņa ierašanos un visbeidzot par bēgšanu.

Eliša klausījās. Viņai pat šķita, ka ķermenis atceras šo ilgo šūpošanos mammas vēderā ceļojumā līdz Kokam. Un atkal viņa domās izdzirdēja sava tēva smieklus. Eliša zināja, ka tas nav sapnis.

-           Tavam tēvam pirms mums bija cita dzīve. Viņš gribēja mūs ar to iepazīstināt. Viņa sieva bija mirusi pirms diviem gadiem. Bet viņš par to runāja tik maz…

Eliša aizvērtām acīm klausījās šajos vārdos. Tagad viņa elpoja brīvāk. Kaut kas viņas būtības dziļumos atšķetinājās. Itin kā tiktu plaši atvērtas durvis uz viņas dzīvi. No iekšpuses viss kļuva skaidrāks.

Klausoties mātes stāstījumā par tēva bojāeju, sasniedzot pirmos Koka zarus, Eliša sāka raudāt. Bet vienlaikus viņa sajuta, cik maigas tagad ir šīs skumjas. Arī miris tēvs joprojām ir tēvs.

Beidzot viņa varēja mīlēt un apbrīnot savu tēvu. Beidzot Eliša varēja arī raudāt par viņu.

-    Viņš cīnījās, Iša sacīja.

-            Pār viņu bira bultu krusa, bet viņš tikai gāja uz priekšu. Es tā arī neesmu uzzinājusi, no kurienes tika raidītas šīs bultas.

Eliša mazliet ciešāk piespiedās mātei.

-Kurš gan bija spējīgs turpināt šaut uz cilvēku, kuru jau bija caururbušas vairākas bultas? Viņš lūdza, lai es bēgu. Es paklausīju vienīgi tevis dēļ, Eliša. Tu izglābi man dzīvību. Tu, ko es nesu sevī.

Eliša atvēra acis. Viņas māte turēja rokā kādu apaļu priekšmetu.

Es parādīšu tev viņa seju.

Išas plauksta atvērās ap Taureņa portretu. Eliša paskatījās, un viņai radās sajūta, it kā cauri būtu izbrāzusies auksta vēja pūsma.

Šī seja izskatījās gluži kā dzīva. Taurenis nesmaidīja, bet izskatījās laimīgs. No lakas kārtiņas apakšas viņš skatījās uz Elišu.

Starp dzīvajiem un mirušajiem bieži vien nav nekas daudz vairāk par bēdu aizmiglotu, trauslu stiklu.

Aiz sievietēm parādījās kāda roka, kas izrāva portretu. Šo vājprāta žestu pavadīja kauciens.

24 Mēmā vārdi

Plims bija ierāvies krāsainās mājas dziļumā. Cieši sažņaugtajās rokās viņš turēja Elišas tēva portretu.

Un viņš runāja.

Eliša klausījās šajā noslēpumainajā dūkoņā.

Plims runāja.

Viņš nerunāja teikumos, bet dažas zilbes viņš izrunāja skaidri. Vislabāk varēja atpazīt tieši intonācijas. Likās, ka viņš mēģina sevi aizstāvēt. Murminādams viņš rādīja savas savilktās dūres.

Pēc pārdzīvotā pārsteiguma un satraukuma Eliša un viņas māte bija pienākušas puisim tuvāk. Mo, kurš no kliedzieniem bija salēcies un pamodies, tagad runāja ar Plimu:

-   Nomierinies… Plim, klausies…

ja kāds mēģināja tuvināt Plimam roku, viņš atkārtoja divus vārdus, kas izklausījās pēc:

-   Nēnogalināja… Nēnogalināja… Nēnogalināja…

Eliša pamāja Mo, lai viņš atstātu viņu divatā ar Plimu.

-   Nēnogalināja… Plims atkārtoja.

Viņa mēģināja palīdzēt viņam izteikties:

-   Ne…nogalināja?

-   Nenogalināja, Plims atbildēja, drudžaini mādams ar galvu.

-   Nenogalināja ko?

-    Nenogalināja viņu!

Un viņš savēcināja rokas ap portretu.

-    Tu viņu nenogalināji? Eliša vaicāja.

-    Nenogalināja, Plims atbildēja, šūpodams galvu.

-            Es tev ticu, Eliša teica. Es tev ticu, Plim. Es zinu, ka tu viņu nenogalināji.

Iša un Mo klausījās. Viņi skatījās uz Elišu, kurai bija izdevies uzlikt pirkstus uz Plima dūres. Viņa klusi teica:

-    Plims nenogalināja.

Un Plims sāka elpot mierīgāk.

-    Plims nenogalināja, Eliša atkārtoja. Plims nenogalināja.

Tajā pašā tonī viņa uzdeva jautājumu:

-    Plims redzēja?

Viņa skatiens ieurbās Elišas acīs, un viņš atbildēja:

-    Plims redzēja.

Iša juta, ka pār viņas muguru pārskrien drebuļi. Plims atsāka skaitīt:

-    Nenogalināja… Nenogalināja.

Eliša nogaidīja ilgāku laiku. Plims zināja. Plims bija redzējis. Plims bija bijis Taureņa nāves liecinieks. Šī zvērīgā aina, kas bija sagriezusi kājām gaisā visu Plima dzīvi un atņēmusi viņam runas spējas, iespējams, bija tā pati, kas izpostīja arī Elišas un viņas mātes dzīvi.

Viņa pajautāja:

-    Kurš nogalināja?

Bet Plims sarāvās kamoliņā un aizsedza ar plaukstām acis.

-    Nenogalināja… viņš kunkstēja.

-            Plims nenogalināja, Eliša atkārtoja. Es zinu, ka Plims nenogalināja. Bet kurš nogalināja?

Plims purināja galvu. Viņš negribēja atbildēt. Eliša neuzstāja. Viņa atstāja viņu vienu pašu savā stūrī un spēra soli, lai dotos pie Išas un Mo. Piepeši viņa apstājās. Plims kaut ko čukstēja.

Eliša devās atpakaļ pie puiša un ieklausījās. Viņš neskaidri atkārtoja divus vārdus, kas atgādināja skaņu, kāda rodas, burzot papīru. Viņa pieliecās vēl tuvāk un izdzirdēja:

-    DŽO MITČS.

Eliša no pārsteiguma zaudēja valodu.

Viņš atkārtoja šos vārdus vēl un vēl, līdz tie pārvērtās mierīgā krākšanā. Plims Tornets bija iemidzis.

Elišas tēva slepkava bija Džo Mitčs.

Eliša uzmanīgi pavēra Plima plaukstas un izņēma no tām mazo portretu. Sveķu stikls bija sabirzis smalkos putekļos, kas slīdēja viņai starp pirkstiem. Tagad bija palikusi tikai ļoti smalka papīra lapiņa, kuru Eliša paņēma rokā.

Viņa ilgi lūkojās sava tēva portretā, bet tad apgrieza lapiņu otrādi. Ar drukātiem burtiem tās otrā pusē bija uzrakstīti vārdi, kurus rāmis bija aizsedzis. Šie vārdi uzplauka Elišas lūpās.

"NINO ALAMALA, EL BLĪSA PORTRETS"

Eliša pagriezās pret māti.

-    Kurš izvēlējās man vārdu? viņa vaicāja.

-    Tavs tēvs. Viņš vēlējās, lai tevi sauktu Eliša.

Eliša.

El-Iša.

El un Iša.

Pa durvju apakšu istabā lauzās dienas gaisma, kas apspīdēja arī viņas pēdas. Viņa piecēlās. Iša lūkojās uz savu meitu, kas bija tik bāla, ka pat pustumsā to varēja skaidri saredzēt.

Durvis spēji atsprāga vaļā. Augums, kas bija tās atdarījis, nespēkā sabruka istabas vidu.

Pagāja pāris sekunžu, līdz rīta gaismas apžilbinātais Mo atpazina savu māsu Maī. Pirms viņš pasteidzās to apskaut, Maī paspēja izdvest:

-    Tobijs un Leo… Pie ezera… Viņi… Viņi nogalinās viens otru…

Eliša pārlēca pār ugunskuru, vienā stiepienā bija pāri slieksnim un nozuda āra gaismā.

Viņa skrēja uz ezeru. Eliša pat nejuta savas kājas.

Viņa skrēja uz ezeru.

El Blīss. Viņas tēvu sauca El Blīss.

Savā trakajā skrējienā viņa juta, ka asaras iezīmē horizontālu svītru no acu kaktiņiem līdz pat matiem. Tobijs un Leo. Abi šie vārdi viņu plosīja.

Ierodoties pie ezera, viņa tos ieraudzīja. Viņi atradās uz ledus salas ūdens vidū.

Viņi joprojām kāvās.

Eliša kliedza abu vārdus, bet viņi nedzirdēja. Ledus gabals peldēja uz idenskrituma pusi. Eliša sāka skriet uz priekšu pa ezermalas krauju, Krītošā ūdens troksnis apslāpēja viņas balsi. Tobijs un Leo atkal bija nogāzušies zemē. Varēja redzēt, kā viņu ķermeņi valstās pa ledu, atstājot uz tiem asins pēdas. Eliša iekliedzās, cik vien skaļi spēja:

-    Tobij! Leo!

Viņa vēl joprojām atradās augšā uz kraujas. Pa to viņa skrēja līdz pat lenskritumam. Tur viņa ieradās, iztērējusi visus spēkus un pazaudējusi balsi. Viņa iebrida ūdenī tajā vietā, kur tas gatavojās mesties tukšumā, Eliša cīnījās pretī straumei, cenšoties piekļūt tuvāk ūdenskrituma malai, lai viņus ieraudzītu.

Viņas balss vairs nebija sadzirdama. Neviena skaņa nenāca pār viņas lūpām. Viņa redzēja zēnu ķermeņus tur lejā, zem viņas un zem ūdenskrituma. Divi ķermeņi, kas vairs tikpat kā nekustējās uz ezera baltā klaida. Tad viņa spēra vēl trīs četrus soļus pret straumi. P ēc tam Eliša noliecās uz priekšu un lēca tukšumā. Bija redzams, kā viņas mazais augums ūdenskritumā lēni apmet vairākus kūleņus un ilgi kavējas garajā kritienā līdz ezeram. Lejā viens no puišiem bija ticis uz kājām un skatījās uz otru.

Tad viņš pieliecās, lai satvertu milzīgu, grumbuļainu ledus gabalu.

Elišas ķermenis bez trokšņa ieslīdēja ūdenī dažu soļu attālumā no ledus gabala un nozuda violetajā ezera dzelmē.

Tobijs turēja ledus gabalu virs Leo Blīsa.

Leo gulēja zemē ar sakrustotām rokām, viņa seju klāja sniegs un asinis.

Tobijs domās skatīja visus tos brīžus, kas izgaisīs, ja viņš to izdarīs. Viņš redzēja mazo Leo, ar kuru bija dalījis tik daudz no savas dzīves. Viņš atcerējās ciešo draudzību, kas pat bija savienojusi viņu vārdus vienā. Viņus visi sauca par Tobileo. Un viņi bija nešķirami.

Tobija deguns asiņoja. Viņš noslaucīja vaigu sev gar plecu, neizlaižot no rokām savu nāvējošo ledus ieroci. Viņš zināja, ka to izdarīs.

Leo vairs nebija spēka pakustēties.

-    Reiz, Leo sacīja, - es izglābu tev dzīvību…

Tobijs juta, kā rokas pārņem gurdums.

-            Kādu nakti, turpināja Leo, pirms daudziem gadiem, es biju kopā ar medniekiem. Es zināju, ka tu esi tajā spraugā. Es izdzēsu savu lāpu, Tobij. Es izglābu tavu dzīvību. Tu to atceries? Es… Es tev neko nelūdzu… Es gribēju vienīgi, lai tu atceries…

Tobijs atcerējās to nakti. Bet viņš to neizrādīja. Viņš juta, kā kaklā pulsē asinis. Viņam bija jāsašķaida šis ledus gabals pret Leo.

Viņam bija jāatrod sevī spēks to izdarīt.

No aukstā ūdens viņiem blakus iznira kāda galva. Neviens no abiem pretiniekiem to nepamanīja. Eliša veica dažus roku vēzienus, lai piepeldētu tuvāk ledus saliņai. Meitenes rokas pieķērās ledus gabala malai. Viņa pievilka savu trīcošo augumu klāt ledum, un viņas lūpas kustējās, izrunājot nedzirdamus vārdus. Mirklīti saņēmusi spēkus, viņa uzrāpās uz ledus salas. Tobijs atradās ar muguru pret viņu. Leo neredzēja neko, jo viņa acis bija aizlijušas asinīm.

Eliša satvēra Tobija potītes un no visa spēka parāva. Viņš sagrīļojās un juta, ka ledus gabals izslīd no rokām.

Tobija augums saļima. Ledus gabals sašķīda dažu pirkstu attālumā no Leo sejas. Eliša savās slapjajās drēbēs nometās uz ceļiem. Viņa skatījās uz Tobiju un juta, kā aukstums iespiežas zem viņas ādas.

-    Eliša…

Tobijs atkal bija kājās.

-    Eliša… Tobijs atkārtoja.

Viņa bija šeit.

Viņa atradās tā priekšā.

Eliša saņēma visus spēkus, lai runātu. Ievilkusi dziļu elpu, viņa sabruka uz ledus.

Tobijs aizvilkās līdz viņai. Ledus gabals uzskrēja uz krasta sēkļa.

-    Eliša… Eliša…

Viņš paņēma meiteni rokās. Jaunās meitenes augums bija sastindzis un nekustīgs. Tobijs piekļāva viņu sev klāt vēl ciešāk.

-    Eliša…

Viņa balss bija tik klusa, ka teiktais nebija sadzirdams. Viņa lūpas bija pavisam tuvu meitenes sejai, un viņš ilgi kaut ko runāja. Tobijs runāja tā, kā nekad nebija runājis. Dažubrīd no viņa lūpām bija iespējams nolasīt tādus vārdus kā "nekad", "mūžīgi" un visus citus vārdus, kas rīmējās ar "vienmēr". Varēja sadzirdēt arī:

-    Lūdzu…

Bet Eliša likās pārāk nekustīga, viņas ķermenis vairs pat netrīcēja. Tikai meitenes smarža vēl virmoja gaisā ap viņu un ar saviem neredzamajiem spārniem kutināja Tobija nāsis. Tajā bija kaut kas no ziedputekšņiem vai smaržvielām. Tā bija vēl dzīva smarža, smarža, kas liek acīs sariesties mitrumam.

Tobija kakls sažņaudzās, viņš apklusa un piespieda savu vaigu Elišas vaigam.

Eliša atvēra acis un iekliedzās.

Kopā ar Tobiju viņi nogāzās zemē un aizripoja sāņus, bet tieši viņiem blakus zemē ieurbās bumerangs.

Leo bija piecēlies, un rokā viņam bija otrais ierocis.

Krastmalā parādījās Arbains.

Leo paskatījās lejup un ieraudzīja zilgano svītru zem viņas pēdām.

- Plikadīda. Eliša bija viena no viņējiem.

-    Tu arī esi no šī slepkavu bara?

-     Plikadīdas nekad nevienu nav nogalinājuši.

-    Aizveries…

-            Klausies, ko es teikšu, Leo Blīs. Klausies, Eliša šņukstēja. Tavs tēvs…

-    Nerunā par manu tēvu…

-    Tavu tēvu nogalināja Džo Mitčs.

-    Mele!

Aiz Leo muguras atskanēja kāda balss:

-    Klausies, ko viņa saka…

Tas bija Minoss Arbains. Viņš bija dzirdējis Elišas vārdus.

-    Tavu tēvu nogalināja Džo Mitčs, Eliša atkārtoja.

Šoreiz viņš grasījās sviest bumerangu.

-    Beidziet! kliedza Arbains.

Un viņš sāka runāt aizlūzušā balsi.

-            Es biju tas, kas aizsūtīja El Blīsu uz pļavu, viņš teica. Es biju dzirdējis par kādu lauku ar ziediem, īstu tauriņu paradīzi, ļoti tālu no šejienes. Man bija bail turp doties. Jūsu tēvs, Leo Blīs… Jūsu tēvs piedāvājās doties šajā piedzīvojumā manā vietā. Es viņam uzticēju visus savus materiālus. Viņš devās turp viens. Es vairs netiku viņu redzējis dzīvu.

Tobijs un Eliša joprojām atradās uz ledus gabala.

-    Un ko tas pierāda? Leo murmināja.

Arbains turpināja:

-         Es atceros, ka viņa ķermeni atrada kāds jauns robežsargs, kurš tobrīd bija uzsācis nodarboties ar kokgraužu audzēšanu. Jūs viņu pazīsat. Viņa vārds ir Džo Mitčs.

-    Tu arī melo!

Arbains izskatījās satriekts.

-         Tavs tēvs bija Plikadīdu draugs, Eliša sacīja. Tavs tēvs bija viņu draugs!

Eliša raudādama turpināja:

-       Tajā brīdī, kad viņš mira, El Blīss bija kopā ar kādu sievieti no zāles, kas nāca viņam līdzi. Viņš to mīlēja!

Leo savēcināja bumerangu.

-    Neuzdrošinies nomelnot mana tēva vārdu!

-    Ļauj man tev izstāstīt! Tu mūs nogalināsi pēc tam, ja gribi. Viņa atguva elpu un turpināja:

-            Kad El Blīss šķērsoja Lielo robežu, viņš nebija viens. Viņam līdzi bija kāda Plikadīdu cilts sieviete.

-    Labāk apklusti, Eliša.

-    Šī sieviete bija mana māte. Viņa gaidīja mani.

Šoreiz Leo Blīss nokrita ceļos. Lēni viņa galva liecās lejup.

Viņa piere atspiedās pret apledojušo zemi.

Arbains pa šo laiku nebija pakustējies. Viņš skatījās uz Elišu.

Tad, lūk, kāda bija El Blīsa meita.

Leo pusmāsa.

Eliša aizvēra acis.

Tobijs viņu apskāva un veda sev līdzi.

Viņi šķērsoja mizas pludmali un nozuda sūnu mežā.

Arbains bija pienācis un uzlicis roku uz Leo pleca.

-    Nāciet!

Arbaina padevība Leo satrieca. Viņš pagriezās pret to.

-    Es gribu tev palūgt vēl pēdējo pakalpojumu.

-    Sakiet, ko jūs vēlaties no manis!

-           Vakar es izsūtīju divus vīrus uz pļavu. Viņi jau ir ceļā. Atrodi viņus! Lūdzu tevi. Un pasaki, ka es atceļu to, ko pavēlēju viņiem darīt.

Arbaina zilās acis ne mirkli nenovērsās no Leo.

-    Un ko jūs viņiem pavēlējāt?

Leo vēlreiz iespieda pieri sniega un ūdens maisījumā un atbildēja:

-    Viņiem ir uzdots nodedzināt pļavu.

Tobijs pagriezās atpakaļ, lai paskatītos uz ezeru. Viņš neuzdrošinājās modināt Elišu, kuras svaru gandrīz nejuta uz savām rokām. Viņš redzēja Leo.

No augšas viņš izskatījās kā mazs, pludmalē izskalots krusts. Ezera ūdens noskaloja asinis no ledus un skalojās ap viņa matiem.

Arbains bija pazudis.

Leo bija viens.

Tobijs pagrieza viņam muguru. Viņš neuzdrošinājās pat nolaist skatienu lejup, lai paraudzītos uz Elišu, kuras galva bija atspiesta pret viņa krūtīm. Viņš soļoja uz krāsainās mājas pusi.

Ja Eliša būtu bijusi pie pilnas apziņas, viņa nekad nebūtu ļāvusi sevi nēsāt uz rokām kā bērnu. Tam viņa bija par lepnu. Tobijs to zināja un pasmaidīja par šo iespēju.

īsajā gājienā no ezera līdz mājām Tobijs nedomāja par cīņu, kas viņu vēl gaida. Viņš lūkojās daudz tālākos apvāršņos. Viņš skatījās uz dzīvi, kas slēpās aiz visām kaujām… Dzīvi, ko viņš gribēja pavadīt, vērojot saules gaitu debesīs, skatoties, kā rūgst maizes mīkla, vai pastaigājoties divatā vai trijatā roku rokā.

Jā, pavisam rāma dzīve, kurā lielākais piedzīvojums ir celšanās nakts vidū, lai atbrīvotu kādu tīklā ieķērušos knisli. Jūs ir uzmodinājis kaimiņš. Visapkārt pulcējas cilvēki ar lukturiem rokās. Ir dzirdama žēla sīkšana. Un, kad knislis beidzot paceļas spārnos, visi kliedz "Urrā!", aicina viens otru iedzert kādu mēriņu un pamodina guļošos mājiniekus.

Jā, tagad Tobiju apmierinās tāda pavisam rāma dzīve. Dzīve, kurā atgadās gan likstas, gan tiek saņemtas labas ziņas un pārciestas sīkas nelaimes: "Rietumu pusē nolūza viens zars", "Zini, skaistajai Nini piedzima trīnīši", "Cikādes kavējas", "Šonakt nesnigs"…

Tobijs zināja, ka visu šo garo gadu laikā viņš bija cīnījies tikai par to un ne par ko citu. Tikai par šiem sīkumiem.

Viņš vēl nekad nebija tā vēlējies uzvaru kā tajā dienā, nesot rokās Elišu. Un nekad vēl viņš nebija bijis tik drošs par to, ka ir iestājies pirmais Jaunās pasaules rīts.

.

25 Agrais pavasaris

Nils Āmens bija uzlicis galvu uz bluķa.

Lielajam Solkenam rokā bija cirvis. Viņa mežcirtēja apģērbs bija izmircis sviedros.

Tu nogalināsi nevainīgu cilvēku, viņam sacīja Nils, kura rokas uz muguras bija sasietas.

Solkens bija uzņēmies misiju iznīcināt nodevēju.

Vakarpusē, līdzko bija satumsis, viņš aizveda Nilu kāda ķērpju biezokņa dziļumos tālu no pļavām, kurās rotaļājās bērni, tālu no mājām, kurās rosījās dzīvība vai kurās klāja gultas pirms došanās pie miera.

Šobrīd Solkens mēģināja aizdzīt savas bailes.

Nogalināt Nilu Āmenu, visu mežcirtēju mazo princi, Norza un Lilī dēlu. Viņš mēģināja netrīcēt, bet juta, ka roka uz cirvja kāta ir nosvīdusi.

Solkens bija no vecajiem, no gudrajiem. Šis netīrais darbs viņam maksāja dārgi.

Šāns un Torfu, abi no akrobātu grupas, bija panākuši sprieduma aizkavēšanu. Viņi stāstīja par kādu jaunu, iemīlējušos meiteni, kurai bija šeit jāierodas ar pierādījumiem. Bet jaunā meitene nebija ieradusies. Arī viņa droši vien bija nodevēju pusē. Ilgāk gaidīt nebija iespējams.

Solkens saņēma cirvi abās rokās.

Pāris soļu attālumā plosījās Norzs Āmens. Viņš skrēja un kliedza:

-    Solken! Solken! Nē!

Bet Solkens nekur nebija atrodams. Bija ieradies Tobijs. Nils Āmens bija nevainīgs.

-            Solken! kauca Norzs, izcērtot sev ceļu starp sūnām. Kur tu esi? Atbildi!

Solkens saņēma dūšu. Tālumā viņš izdzirda Norza balsi, kas viņu sauca. Nila tēvs no bēdām droši vien bija sajucis. Tas bija jāpaveic, pirms viņš tos atrod. Jāpasargā zēna tēvs no šī skata.

Solkens pacēla cirvi virs Nila kakla. Neizskatījās, ka zēns būtu pārāk nobijies.

-    Maī…

Nils izrunāja šo vārdu. Spīdīgais asmens atradās virs viņa.

Tajā brīdī kāds sauciens pāršķēla gaisu. Tas bija Norzs. Viņš izlēca no krūmiem viņu priekšā.

-     Izbeidz! viņš kliedza.

Bet cirvis jau krita lejup. Solkens vēl mēģināja to apstādināt, bet bija jau par vēlu. Solkens tikai aizvēra acis. Cirvis iecirtās koka bluķī.

-            Viņš nav vainīgs, Norzs lūdzošā balsī teica. Man ir pierādījumi, ka viņš nav vainīgs, Solken!

Bet Solkens nespēja atdarīt acis.

-            Es taču jums teicu, kāds čukstēja pie viņa kājām. Es esmu nevainīgs.

Atsaucoties uz tēva kliedzienu, Nils bija parāvis galvu sānis tieši pēdējā brīdī. Viņš bija sajutis, kā cirvja asmens aizskar viņa matus.

Un viņš bija dzīvs.

Dažu dienu laikā Koks pilnībā pārmainījās.

Pirmo lapu āda ir maigi sakrokojusies tāda ir zīdaiņu un vecu cilvēku āda.

Pumpuri sāka sprāgt vaļā cits pēc cita. Pavasaris pārkrāsoja Zarus zaļus. Koks atkal bija atguvies pēc ziemas uzbrukuma un nopurināja no sevis pēdējās sniega paliekas.

Bet šoreiz kopā ar pavasari atmirdzēja arī mazs cerību stars. Iespaidīgas pārmaiņas uzplauka arī Zaru iedzīvotāju apziņā. Tobija atgriešanās, pierādījumi par nepatieso Plikadīdu un arī Lolnesu ģimenes apvainošanu, Leo Blīsa atteikšanās no savas cīņas visas šīs ziņas apskrēja Koku vēja ātrumā. Džo Mitča blēdīgās izdarības izraisīja sirdīs sašutumu.

Šī revolūcija, kas tika nodēvēta par Agro Pavasari, vispirms sāka izplatīties mežcirtēju vidū.

Kad Norzs Āmens, galīgi sašļucis no kauna par to, ka nepamatoti bija apvainojis savu dēlu, gribēja viņu apskaut, Nils pakāpās soli atpakaļ.

Norzs stāvēja ar izstieptām rokām un skatījās uz savu dēlu. Tad viņš ļāva lielajām rokām nokrist atpakaļ gar sāniem.

Viņa dēls nevēlējās piedot, un Norzs apzinājās, ka viņa rīcība nav piedodama.

-    Es saprotu, tēvs sacīja. Es varu tevi saprast, dēls…

Tad viņš, neveikli mēģinot noslēpt savu satraukumu, atkāpās un devās uz meža pusi.

Netālu no šīs vietas ložņājošo ķērpju klajumā viņš satika kādu jaunu sievieti. Norzs viņu atpazina un aizgrieza galvu, lai viņa neredzētu tā sarkanās, saraudātās acis.

Jaunā sieviete skatījās uz viņu. Tā bija Maī Aseldora. Norzs zināja, ka šī meitene ir izglābusi viņa dēla dzīvību.

-    Būs vajadzīgs laiks, viņa sacīja. Bet viņš atgriezīsies pie jums.

-            Paldies… jaunkundz… Norzs sacīja, nedaudz pagriezdamies uz viņas pusi.

-    Esiet pacietīgs. Mēdz taču teikt, ka mežcirtēji ir pacietīgi.

-    Mežcirtēji ir pacietīgi, atzina Norzs un stāvēja nekustēdamies.

Pēc tam viņš klusi nomurmināja bārdā:

-    Bet es esmu vecs…

Izdzirdējusi viņa vārdus, Maī piegāja un apskāva Norzu Āmenu. Viņam tik vien bija atlicis spēka, lai atzītu:

-    Nodevējs patiesībā esmu es, jo es neticēju savam paša dēlam…

Un lielais mežcirtējs devās projām.

Nils un Maī ilgi stāvēja katrs savā klajuma pusē un skatījās viens uz otru.

Cieši lūkojoties viens otram acīs, viņi izbaudīja šo attālumu daudzas garas minūtes, jo abi zināja, ka tajā brīdī, kad viņu rokas sastapsies, nekas un nekad vairs nespēs viņus šķirt.

Džo Mitča oža bija tikpat laba kā zilajai mēslu mušai, un mēslus viņš sajuta jau pa lielu gabalu. Mazumiņš ožas reizēm ir noderīgāks par smadzeņu šūnām un sirdi, kas pilda savas funkcijas.

Kad vairāki simti mežcirtēju ielenca krāteri un to ieņēma, viņi ar sašutumu atklāja, ka Mitča vairs tur nav jau kopš vakarvakara.

Tobijs steidzās uz gravu, kurā bija nometināti visi vecie Koka prāti. Bet visi ieslodzītie bija pazuduši. Krāterī vairs nebija atrodams neviens pats sargs. Tobijs deva pavēli turpināt meklēšanu.

Viņš izdzirdēja, ka tiek saukts viņa vārds.

Tie bija Mo un Milo Aseldori, kas rāpās laukā no krātera dzīlēm.

-            Tobij, viņi ir ieslodzīti tur lejā. Ir jāizgāž durvis. Iekšpusē ir dzirdamas balsis.

Tobijs metās skriet uz naktsmītnēm un apstājās pie durvīm. Viņam blakus atradās Solkens kopā ar Torfu, Sānu un vēl dažiem citiem akrobātiem. Tur bija arī Žalams un kāds desmits citu Plikadīdu, kuri bija atguvuši savas šaujamās caurulītes un vairs ne soli neatkāpās no sava Jaunā Koka. Tikai Eliša bija devusies pie savas mātes.

Tobijs izņēma Solkenam no rokām cirvi un palūkojās uz durvīm. Varbūt šie plānie dēļi bija viss, kas viņu šķīra no vecākiem.

Tad viņš pacēla cirvi un zvēla ar to pa durvīm. Durvis sadalījās divās daļās kā teātra priekškars.

Aiz tām nekustīgi stāvēja visi ieslodzītie un drūmi lūkojās uz Tobiju un viņa draugiem. Viņu sejās neatspoguļojās ne prieks, ne atvieglojums. Lū Tanns, vecais kurpnieks, bija ietinies segā.

Zefs Klaraks un Vigo Tornets iznāca no ierindas.

-    Mēs nezinājām, vai kāds te līdz mums atnāks.

-            Viņi ir dzīvi, Torfu kliedza pārējiem mežcirtējiem, kuri nāca uz viņu pusi.

Bet Zefs Klaraks papurināja galvu.

-    Nē, visi nav dzīvi.

Cietumnieku pūlis pašķīrās, atbrīvojot eju.

Uz pēdējā matrača pašā būdas dziļumā Tobijs ieraudzīja baltu audumu, kas klāja kādu gareniski noguldītu figūru.

Tobijs izlaida no rokas cirvi, kas nokrita uz koka grīdas. Tad viņš devās uz priekšu starp izdēdējušajām, pelēkajām ēnām. Mo ar lāpu rokā viņam sekoja. Viņš sajuta spēku, kas vienoja šos cietumniekus, vienu no tām īpašajām, neiznīdējamajām draudzībām, kas uzplaukst vien šādas nometnes ēnā.

Tobijs piegāja pie gultas. Tad viņš palūkojās atpakaļ, lai vēlreiz ieskatītos visās acīs, kurās atblāzmojās gaisma no Mo lāpas.

Tobijs vieglītiņām pacēla balto autu.

Tas bija padomnieks Roldens.

-            Viņš nomira šonakt, žagojoties noteica Lū Tanns. Roldens bija mans draugs.

-    Es zinu, Tobijs atbildēja.

-    Viņš būtu gribējis vēl reizi redzēt savu Zaru.

-    Es zinu, Tobijs atkārtoja.

Kāds maza auguma vīrelis balstīja Lū Tannu. Visu skatieni bija pievērsti Tobijam.

Vigo Tornets nobraucīja savu bārdu.

-            Mitčs aizveda sev līdzi tavus vecākus, mazais. Tev šis maita ir jāatrod.

Tobiju Torneta teiktais nepārsteidza. Viņš zināja, ka Mitčs nebūs ar mieru atteikties no Sima un Majas.

-            Es došos kopā ar tevi, Vigo Tornets sacīja. Es to esmu parādā savam vecajam Roldenam.

-    Es arī, aiz viņa muguras ierunājās Zefs.

-    Es arī! iekliedzās vēl kāds.

-    Es ari!

Mazo guļamtelpu piepildīja kaujas kliedzieni. Šiem saucieniem pievienojās arī mežcirtēji, un visbeidzot savas noslēpumainās balsis pacēla arī Plikadīdas. Koks notrīsēja.

Vienīgi Lū Tanns vēl ilgi tupēja uz ceļiem Roldena gultas kājgalī un čukstēja:

-    Vecais zars, mans vecais zars…

Pirms došanās projām no krātera Tobijs vēlreiz pārlaida skatienu šai milzīgajai brūcei. Tā atgādināja pūķa alu. Klusībā viņš sev vaicāja, vai Koks spēs atgūties no šī ievainojuma. Kāda vēja brāzma ieskandināja lapu vēdekli virs viņu galvām. Šī šūpuļdziesma nomierināja Tobija satraukto prātu.

Pūķis bija padzīts. Koks vēl joprojām turējās stāvus. Viņš pat dziedāja.

Tad Tobijs ieraudzīja divus mazus augumus otrā krātera pusē tieši virs bezdibeņa. Viens no viņiem šūpojās, cenšoties noturēt līdzsvaru virs tukšuma, otrs, vēl bērns, bija notupies aiz pirmā.

Tobijs atpazina Ilaiju un Mēness Seju.

Mēness Seja bija atradis māsu kādā mizas caurumā, sastingušu no aukstuma.

Tagad viņš ieraudzīja arī Tobiju un iedrošinoši pamāja.

Viņš paliks un parūpēsies par māsu.

Mazu sekundes simtdaļu Tobija acis sastapās ar Ilaijas acīm. Viņš nolieca galvu un devās projām kopā ar saviem pavadoņiem.

Mēness Seja pavadīja vairākas stundas māsai aiz muguras. Viņa stāvēja kājās, sagumusi zem pašpārmetumu nastas, lūkojoties bezdibenī. Ilaija liecās uz priekšu, spēlējoties ar līdzsvaru. Viņa gribēja mirt un jutās vainīga visos pasaules grēkos.

Mēness Seja sāka klusā balsī runāt un lēni viņai tuvoties. Pēc tam viņš tai dungoja dziesmas ar aizvērtu muti. Visbeidzot viņš vienkārši klusēja.

Naksnīgais vējš šūpoja Ilaijas ķermeni. Krāteris jau kādu laiku bija pilnīgi tukšs un pamests. Tagad viņi bija divi vien uz kraujas pie šī milzu cauruma, ko nakts tumsa bija piepildījusi kā ezeru.

Kad Ilaija beidzot sabruka no noguruma, viņas ķermenis kādu mirkli šaubījās starp mizu un bezdibeni. Bet tas palika te augšā, dzīvības pusē.

Mēness Seja pavilka māsu uz savu pusi un aizmiga pie viņas sāniem. Pa to laiku Agrā Pavasara revolūcija pārņēma Galotnes. Tobijam sekojošo rindas auga acīm redzami. Koka ļaužu sirdīs

atgriezās cerība. Vīrieši un sievietes iznāca no saviem mitekļiem, atgādinot dienas gaismas apžilbinātus ūpjus, un pievienojās šai kustībai.

Džo Mitčs bija aizbēdzis. Bija sev jāiekniebj rokā, lai ticētu, ka tas nav sapnis.

-            Es taču jums teicu! Neviens nav pasargāts no labām ziņām, līksmoja kāds mazs vīrelis, mēģinot uzstīvēt sev mugurā savu glīto jaunības dienu uzvalku.

-            Tas patiešām ir brīnišķīgi, atkārtoja viņa sieva un nošņaukājās. Tas ir brīnišķīgi…

Citi naktīs devās laukā ar lāpām rokā. Beidzot visās malās pa zariem atkal skraidelēja bērni.

Tagad cilvēki nopietni paskatījās arī uz Koku. Viņiem bija atvērušās acis.

-            Vai nav jau par vēlu? daži vaicāja, aplūkojot dažus retos pumpurus Galotnēs.

Bet viņu kaimiņi tos apsauca:

-    Uzrotiet piedurknes, jūs nabadziņi! Nekad nav par vēlu.

Šie ļaudis, kuri paši bija kaldinājuši savu nelaimi, tagad atklāja jaunu misiju, kuras mērķis bija novērst postījumu sekas. Tagad tika aizbērti tuneļi. No pumpuriem tika kasīta nost sūna. Pat jaunie iemīlējušies pārīši pārstāja skrāpēt mizā savus vārdus.

Jā, patiešām neviens nav pasargāts no labām ziņām.

Tie iedzīvotāji, kas no augšas bija devušies lejup, lai palīdzētu Tobijam, informēja viņu par Džo Mitča bēgšanu. Ja varēja ticēt viņu liecībām, Mitčs ceļoja jāšus uz pēdējā kokgrauža kopā ar nedaudziem pavadoņiem. Viņiem līdzi joprojām bija arī divi gūstekņi…

Džo Mitčs pa vienam vien bija pametis savus kvēlākos atbalstītājus. Daži no viņiem noteikti bija iejukuši pūlī, kas tagad sekoja Tobijam Lolnesam.

Bet Tobijs zināja, ka Mitča bēgšana nav nejaušība. Viņam noteikti bija savs plāns. Galvenais, ka viņa rokās atradās pati labākā apmaiņas valūta profesors ar bereti un viņa sieva.

Vigo Tornets tagad visu laiku bija līdzās Tobijam. Viņš ar neizsakāmu prieku bija uzņēmis ziņu, ka viņa krustdēls Plims ir izglābies un atradis patvērumu kādā mājā Zemajos Zaros. Vigo nudien bija atguvis sparu, kāds tam bija piemitis viņa jaunības pavasaros.

Kādu rītu pie pagrieziena uz jaunu zaru Tornets ieraudzīja divas mazas večiņas, kas ziņkārīgi aplūkoja garāmgājējus. Tās bija pavisam kaulainas un salīkušas vecenītes, kas balstījās uz spieķīšiem. Vigo paziņoja Tobijam, ka ies abas iztaujāt.

Tobijs pa gabalu nolūkojās uz drosmīgā, elegantā bandīta Torneta izgājieniem, kurš vispirms pazemīgi pasveicināja večiņas. Bet tad Tobijs redzēja, ka viņš spēji iebelž ar elkoni pa muguru pirmajai dāmai un ar t cļgalu uzdod tai pa sāniem. Tūdaļ Tornets sagrāba arī otru večiņu un ar dūri gāza tai pa zobiem. Uzmetis otro virsū pirmajai, viņš sāka pa tām lokāt no vienas kājas uz otru.

Tobijs nebija pat pakustējies.

Piesteidzās daži mežcirtēji, lai savaldītu Vigo. Abi upuri gulēja zemē u 11 brēca.

Tagad Tobijs pienāca tuvāk. Viņš bija večiņas atpazinis.

Lieciet viņam mieru, viņš teica mežcirtējiem. Tornetam ir savi iemesli.

Uz mizas, šallēs un plandošās vecmāmiņu kleitās saģērbušies, vaidēja Limērs un Torns. Mitča šaušalīgie palīgi bija pametuši savu saimnieku un pārģērbušies, lai netiktu atpazīti un lai visi par viņiem aizmirstu.

Šis nežēlīgais gājiens nebija padarījis Torneta sirdi vieglāku, jo viņš domāja par Roldenu, kurš bija miris gūstā viņa acu priekšā. Viņš labi zināja, ka ne piedošana, ne atriebība draugu neatsauks.

Atstājot viņus turpat zemē, Tornets pasvieda vīriešiem viņu zobu atliekas, kas bija tam sabirušas kabatā.

Pēc dažām nedēļām netālu no Galotnēm Tobijs iekārtoja apmetni uz kāda gluda zara, ko apņēma pūkām klātas jaunās lapas.

Tobija prāts nebija mierīgs. Kopā ar vairākiem desmitiem vīru viņš bija sekojis Mitča pēdām līdz pat šai vietai. Bet te Mitča pēdas beidzās. Tobijam nebija ne mazākās nojausmas, kurā virzienā būtu jādodas, lai viņu atrastu. Beidzot viņš bija nolēmis, sākot ar rītdienu, doties atkal lejup uz Ziemeļu Zaru pusi.

Nometne pamazām laidās miegā. Vietām nakts tumsā uz gludās mizas spīguļoja mazi ugunskuri. Varēja dzirdēt dažas Plikadīdu balsis, kuras dziedāja viņu svešādās dziesmas.

Tobijs mēģināja iemigt, bet nespēja beigt domāt par saviem vecākiem. Atcerēties viņu balsis. Balsis, kas palīdzēja viņam atmosties no sliktiem sapņiem naktīs, kad viņš bija mazs. Toreiz pietika ar to, ka viņi teica "tas viss ir pāri" un noskūpstīja zēna pieri, lai atsauktu Tobiju dzīvē.

Tagad zēna skatiens meklēja zvaigznes virs galvas. Bija pagājis tik ilgs laiks, kopš viņš nebija uzkāpis līdz Galotnēm.

Šī bija bezmēness nakts. Gluži kā tā pirmā nakts toreiz, kad sākās viņa bēgļa gaitas. Kad Mēness neskatās, zvaigznes dejo. Viņš ievilka plaušās Galotņu sauso gaisu gaisu, kas bija daļa no debesīm un ko viņš bija elpojis bērnībā.

-    Skaisti, vai ne?

Tobijs juta, kā sirds krūtīs salecas. Viņš apvēlās uz sāniem un atradās degunu pret degunu ar Elišu.

-    Ko tu te dari?

Eliša pat nepapūlējās atbildēt uz šo muļķīgo jautājumu.

-            Es tev teicu, lai tu paliec Zemajos Zaros, Tobijs vārgi mēģināja uzstāt.

Viņa iebelza Tobijam ar plecu un palika guļam uz muguras viņam blakus.

Viņu rokas saskārās visā garumā no pleca līdz pirkstu galiem.

-    Es vairs negribu gaidīt, pēc ilgas klusēšanas viņa beidzot teica.

Blakus viņiem nosprakšķēja uguns.

Eliša bija mazliet noreibuši no dzidrā gaisa. Gulēdama ar vaļēju muti un atvērtām acīm, viņa sajuta savus pirkstus saskaramies ar Tobija pirkstiem.

Vispatīkamākais bija tas, ka viņu ādai nebija vienāda temperatūra. Viņi pat juta savu sirdi sitamies pret otra roku.

Tobijs neuzdrošinājās pat pakustēties. Viņš klusībā sev vaicāja, vai maz spēs pie tā pierast. Viena pati Elišas balss skaņa spēja viņu apdullināt, viena viņas rokas locītavas kustība apgrieza visu viņā otrādi.

-    Es arī, viņš piepeši sacīja.

-    Es arī, viņa strauji atbildēja.

Kādu brīdi viņi vairs nesacīja neko. Uz viņiem vairs neiedarbojās pat gaisa spiediens. Tāpat nekustīgi guļot, abi starp lapām ieraudzīja atmirdzam zvaigznes.

-    Tas ir traki, Eliša teica.

Nebija cita vārda, kas spētu izteikt visu šo maigumu.

Ilgu laiku pēc tam kādu nakti viņa Tobijam pastiepa kādu priekšmetu.

-    Ņem.

Tobijs izstiepa roku, lai to paņemtu.

-    To atrada uz ceļa.

&gt;

Viņa ielika Tobijam rokā mīkstu apaļas formas priekšmetu, ko viņš atpazina par spīti tumsai. Tā bija Sima Lolnesa berete.

-    Viņš būs to pazaudējis pa ceļam, Eliša sacīja.

Tobijs klusi iesmējās.

-    Pazaudējis? Mans tēvs? Drīzāk viņš pazaudētu savu galvu…

Varēja dzirdēt, kā viņš ņurca bereti rokās. Tad Tobijs piecēlās un piegāja tuvāk ugunij. No kādas vīles viņš bija izvilcis saritinātu papīra gabaliņu. Gruzdošas pagales gaismā viņš to atlocīja.

"Virziens Galotņu Ligzda. Mums iet labi… Mēs…"

Tobijs sažņaudza papīriņu plaukstā. Sims nebija varējis pabeigt rakstīt šo zīmīti.

Eliša palūkojās uz Tobiju. Viņš jau atradās tālu projām.

Tobijs tumsā izslējās un ar vienu vienīgu vārdu, kas no viena ugunskura traucās uz nākamo, uzcēla visu nometni.

26 uz virves

Džo Mitčs bija nocietinājies Dienvidu olā.

Pārējā Ligzda izskatījās pamesta. Tobijs un viņa draugi padzina kādu milzīgu zirnekli, kas tajā bija paspējis iekārtoties. Ola tika ielenkta pāris mirkļu laikā.

Pēc izlūku stāstītā, olas čaulas iekšpusē neatradās vairāk par četriem cilvēkiem. Džo Mitčs bija paturējis vienu vienīgu kareivi Sima un Majas apsargāšanai.

Tobijam, gluži pretēji, visapkārt bija neskaitāmi sabiedrotie, bet viņš apzinājās, ka pietiek ar vienu Majai pie kakla pieliktu dunci, lai spēks būtu ļaundaru pusē. Šajā gadījumā cīnītāju daudzums nebija noteicošais.

Pirmais uz augšējā tiltiņa parādījās Tīģeris.

Viņš turēja sev priekšā Maju kā dzīvu vairogu.

Tobijs skatījās uz savu māti. Sieviete turējās taisni, seja viņai bija mierīga, un viņa lūkojās uz pūli sev visapkārt. Sastapusi Tobija skatienu, viņa mazliet pacēla augšup zodu, un sejā atspoguļojās prieks un lepnums.

Majas drosmīgā izturēšanās šī nekrietneļa nagos tā iespaidoja Tobiju, ka viņam nācās krietni saņemties, lai atbildētu uz smaidu. Viņam būtu paticis, ja šajā brīdī blakus atrastos Eliša. Kur gan viņa bija nozudusi?

Tobijs panāca soli uz priekšu un gaidīja, ko sacīs Tīģeris. Debesīs bija sākuši savilkties draudīgi mākoņi.

-            Mēs nogalināsim viņus abus! kliedza Tīģeris. Mēs viņus nogalināsim pie pirmās pret mums vērstās kustības!

Tobijs nodrebēja.

-    Jūsu noteikumi? izsaucās Vigo Tornets.

-     Džo Mitčs jums tūdaļ tos paziņos…

Tīģeris iegrūda Maju atpakaļ olā, un viņi nozuda skatienam.

Eliša bija nomaldījusies pūlī. Iztālēm viņa bija dzirdējusi Tīģera draudus. Majas Lolnesas skaistums bija meiteni spēcīgi iespaidojis.

Piepeši sev uz pleca viņa sajuta kādu roku. Eliša tikai ar lielām grūtībām atpazina vīru ar iekritušajām acīm, kas viņu sveicināja.

-    Tupeni?

Tupenis jau grasījās ietupties reveransā, bet Eliša piesteidzās klāt, lai viņu cieši apskautu.

Žagodamies no satraukuma, viņš izdvesa:

-     Režat, eš tiku čauri šfeikā, fai ne?

-     Jā, Tupeni.

Viņš bija nokautrējies un neuzdrīkstējās aplikt Elišai rokas, tāpēc turēja tās nostieptas gar sāniem, it kā Eliša būtu slima vai netīra. Viņa bija uzlikusi zodu Tupenim uz pleca.

Tajā brīdī viņai parādījās kāda vīzija, kas liedza Elišai sadzirdēt visu, ko viņai straumēm klārēja Tupenis. Eliša samiedza acis. Drūmajās, negaisu vēstošajās debesīs viņa bija ieraudzījusi kādu zibsni.

Tādu kā mazu dzirksteli.

Viņa nogaidīja dažas sekundes un atkal ieraudzīja mazo saules uzzibsnījumu. Viņa nebija to nosapņojusi.

Es tūdaļ atgriezīšos, viņa sacīja Tupenim.

Viegli atstūmusi vīreli, Eliša šķērsoja pūli, lai uzmeklētu Tobiju. Noklausījies Elišas sacīto, zēns žigli palūkojās debesīs. Viņa seja apskaidrojās.

Tagad Eliša noskatījās, kā Tobijs attālinās. Vai viņa bija rīkojusies pareizi, izklāstīdama tam savu ideju?

Pēc dažām minūtēm viņa ieraudzīja Tobiju, kurš parādījās olas, kas atradās aiz viņu mugurām, smailē. Viņš piecēlās, kādu mirkli tā stāvēja un dziļi elpoja. Neviens, izņemot Elišu, nebija viņu ievērojis.

Viņš izpleta rokas un spēra soli tukšumā. Eliša uz mirkli aizvēra acis. Kad viņa tās atkal atdarīja, Tobijs soļoja uz priekšu pa debesīm.

Lēni likdams soli pēc soļa, joprojām turēdams rokas izplestas, viņš virzījās uz Dienvidu olas pusi. Vējš bija pierimis. Mazs mākonis lēni izauga viņam aiz muguras un aizklāja pēdējo zilo debesu laukumiņu.

Kāds zirneklis bija nostiepis savu neredzamo pavedienu starp abām olām. Kāds saules atspulgs bija to darījis zināmu Elišai. Garš pavediens, kas savienoja abu Tornu virsotnes. Šis bija vienīgais veids, kā negaidīti pārsteigt ķīlnieku saņēmējus.

Lejā visi gaidīja Džo Mitča prasības, un visu skatieni bija piekalti olas ieejai. Neviens neredzēja ekvilibristu, kurš soļoja debesīs.

Tobijs mazpamazām virzījās uz priekšu. Viņa kāja gluži neizskaidrojamā veidā atrada pareizo pozīciju uz virves. Viņš nedomāja par tukšumu, virs kura pastaigājās. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņu kāds vadītu.

Pūlim spēji sakustoties, Eliša nodomāja, ka viņi ir ieraudzījuši Tobiju.

Bet tas bija Džo Mitčs.

Viņš bija iznācis no olas. Viņa galva nepavisam neatgādināja nupat izšķīlušos putnēnu. Nē, šajā brīdī viņš vairāk nekā jelkad atgādināja lielu, smaidošu klimpu.

Mitčs turēja aiz apkakles profesoru Lolnesu. Otrā rokā viņam bija liels arbalets ar četrām bultām. Pūļa klātbūtne viņam sagādāja neizsakāmu prieku. Viņš zināja, ka šobrīd tur visus šos ļaudis savā pavadā. Viņš to izjuta kā pilnīgi necerētu laimi.

Vēl pēdējo reizi mūžā viņš izdarīs kaut ko riebīgu. Mitčs cerēja šoreiz pārspēt pats sevi. Klusībā viņš sev nosolījās nekādā ziņā nepalaist garām iespēju realizēt savu sagatavoto šaušalīgo noziegumu. Tas būs viņa lielākais meistardarbs. Tas būs vēl kas labāks par EL Blīsa slepkavību, uz kuras pamata viņš bija uzcēlis savu impēriju. Toreiz viņam pietika ar to, ka bija apsūdzējis nodarījumā Plikadīdas, pats uzdodamies par Koka aizstāvi pret šiem draudiem.

Tagad viņa nodoms bija paveikt kaut ko krietni pārāku mēdz taču būt gadījumi, kurus nedrīkst neizmantot.

Brīdī, kad viņš grasījās uzsākt savu šantāžu, kāds no pirmajām pūļa rindām iznāca visiem priekšā.

Džo Mitčs norūcās un pacēla vienu smago plakstu. Kurš uzdrīkstējās?

Eliša pastiepās pirkstgalos, lai saprastu, kas notiek. Kāds vīrietis devās tieši pie Mitča.

Publikā atskanēja pārsteiguma saucieni, kad viņi atpazina Leo Blīsu.

Leo nosvērtā solī devās pie sava tēva slepkavas.

Viņš neizskatījās vājprāta pārņemts. Neizskatījās arī, ka viņš grasītos mirt. Pirmo reizi viņa sejā atspoguļojās tāda kā prieka atblāzma.

Tagad viņš vairs necīnīsies pret rēgiem. Nē, vienīgais ienaidnieks stāvēja viņa priekšā.

Pēc dažiem soļiem sākās īsta asinspirts. Džo Mitčs uzvilka savu arbaletu un neveikli notēmēja. Viena bulta ieurbās Leo kājā.

Jaunais Blīss neapstājās. Viņš turpināja soļot uz priekšu.

Otrā bulta ieurbās viņa augšējā rokas muskulī.

Eliša kliedza no visa spēka. Bet pūļa troksnis bija skaļāks par viņas balsi. Viņa cīnījās, lai izrautos no pirmajām rindām.

Leo Blīsa solis nekļuva lēnāks. Viņš saņēma trešo bultu labajā sānā.

Džo Mitčs no dusmām piepūtās. Milzīgas sviedru piles, katra prāvas tarakāna olas lielumā, ritēja viņam pa muguru.

Pie ieejas olā parādījās arī Tīģeris, kurš nokliedza:

Leo Blīs, met prom savus ieročus!

Leo viņam paklausīja. Viņš ar lēnu kustību izvilka sev uz muguras nostiprinātos bumerangus un aizmeta vienu uz vienu pusi, otru uz otru.

Tagad apstājies! Tīģeris kliedza. Bet Leo turpināja soļot uz priekšu.

Mitčs nosvieda zemē Simu Lolnesu. Pagājis soli uz priekšu, viņš izšāva savu pēdējo bultu. Šoreiz Leo Blīss īsu brīdi apstājās un cīnījās pēc elpas. Viņa kreisā kāja saļodzījās. Visi domāja, ka tagad viņš sabruks ejas vidū, bet tas nebija kritiens. Tas bija solis. Solis pretī cilvēkam, kurš bija izpostījis viņa dzīvi un padarījis viņu par necilvēcīgu briesmoni. Džo Mitčs aizsvieda arbaletu. Tagad viņa rokas bija tukšas. Un viņš sāka lēni atkāpties.

Piepeši viņa mutes kaktiņā no jauna parādījās izsmēķa gals. Mitčs smaidīja.

Viņš piepeši bija atcerējies, ka viņa rīcībā ir vēl kāds ierocis - pēdējais, universālais ierocis, kas apstādinātu Leo Blīsu. Un Mitčs, piegājis pie zemē gulošā Sima Lolnesa, uzlika kāju viņam uz galvas. Tagad viņš atkal smaidīja savu mīksto, siekalaino gliemeža smaidu. Cigāra gals izslīdēja un pielipa viņam pie zoda. Leo Blīss sastinga uz vietas.

Viena neliela kustība, un Mitčs sašķaidīs profesora galvu.

Eliša bija pārstājusi satraukumā rosīties. Tagad viņa stāvēja un skatījās tāpat kā visi pārējie. Sāka līt. Visā Ligzdā valdīja šaušalīgs klusums.

Šo klusumu pāršķēla rotējoša svilpiena skaņa.

Vienā sekundes tūkstošdaļā notikumi mainīja gaitu.

Leo bumerangi, kurus viņš bija nevērīgi izsviedis, vienlaikus parādījās gan labajā, gan kreisajā pusē. Tie bija aplidojuši pilnu apli ap olu un tad bez mazākā trokšņa ieurbās Džo Mitča galvaskausā.

Viņa acis pāris reižu apgriezās savās orbītās. Tad viņa mute sašķiebās, un Mitčs saguma uz tiltiņa blakus Simam kā liela mēslu čupa.

Ar smaidu uz lūpām zemē sabruka arī Leo.

Šī skata pārbiedēts, Tīģeris nozuda olā. Viņš sagrāba un piespieda sev klāt Maju. Tad viņš atvēzēja harpūnu. Viņi bija divi vien pašā olas vidū. Durvīs parādījās Sims, no visa spēka kliegdams:

Maja!

Viņa savukārt kliedza vīra vārdu un sajuta sev kaklā urbjamies harpūnas smaili.

Sims neuzdrošinājās kustēties.

Kliedziens.

No debesīm novēlusies ēna.

Olā bija dzirdama skaņa, kāda rodas, saspiežot augli.

Maja sajuta, kā ierocis noslīd lejup gar viņas ādu, un redzēja, kā Tīģeris sastingst, pirms noveļas gar zemi.

Pa šauro atveri olas smailē Tobijs bija meties lejup. Viņš bija uzlēcis tieši virsū uzbrucējam, sadrupinot tā ribas. Zemē gulošais Tīģeris vairs neelpoja.

Maja, visa trīcot, steidzās apskaut dēlu. Tobija galva bija atsitusies pret zemi. Piesteidzās arī Sims.

Sims un Maja vienlaikus noliecās pār nekustīgi guļošo Tobiju.

Maja kaut ko sacīja viņam pie auss. Tad Tobijs atvēra acis.

Viņš skatījās uz saviem vecākiem, un viņa lūpas kustējās.

-    Jūs esat skaisti.

Sims, pārlieku satraukts, spēja izdvest vienīgi viņa vārdu:

-    Tobij.

Gulēdams uz grīdas, Tobijs atpleta rokas. Sims un Maja cieši piespiedās viņam.

Eliša lietū bija nometusies zemē un ilgi turēja Leo Blīsa galvu. Viņš vēl bija pie samaņas un pēdējiem spēkiem viņai uzsmaidīja.

-    Tas ir beidzies, viņš mēģināja izrunāt. Tas ir beidzies.

Eliša uzlika roku viņa lūpām.

-            Mēs dabūsim tevi uz kājām. Mana māte prot izārstēt visu. Tu dzīvosi, Leo. Tavs tēvs gribētu, lai tu dzīvo. Tu esi tikai zaudējis laiku. Dzīve sāksies tagad, Leo. Tā sākas…

Leo acu skatiens aizmiglojās, un viņš vairs nejuta savus ievainojumus. Varbūt tas bija sākums. Lietus izmērcēja viņa drēbes.

Eliša ar pirkstu galiem glāstīja Leo matus.

-    Mana mazā māsa, viņam izdevās izteikt.

Tiklīdz Leo Blīss bija aiznests, lai viņu aprūpētu, Eliša steidzās pie Tobija. Kad viņa slapjiem matiem un lietū izmirkušu seju iesteidzās olā, viņa ieraudzīja draugu kopā ar tā vecākiem.

Maja meiteni tūdaļ atpazina un pasauca, pastiepjot viņai pretī rokas.

Šī nebija atkalredzēšanās, jo šī bija pirmā reize, kad viņas satikās.

Sims un Maja atstāja Tobiju kopā ar Elišu olā, kuru pieskandēja lietus pilienu pieskārieni.

Brīdī, kad viņš šķērsoja slieksni, Sims vēl pameta pēdējo skatienu uz nekustīgi gulošo, izdzisušo Tīģera ķermeni. Tad viņi izgāja laukā.

-            Dzīve ir tik savāda, Sims sacīja Majai, uzklādams sievai uz pleciem melnu apmetni. Leo Blīss nogalināja sava tēva slepkavu Džo Mitču…

Maja saņēma vīra roku. Tā bija viņa, kas pabeidza Sima sakāmo:

-    Un Tobijs nogalināja Tīģeri Nino Alamalas slepkavu.

Šajā acumirklī viņas atmiņā no jauna uzzibsnīja tālā nakts, kad Sims bija viņai atnesis zilajos autiņos ietīto Tobiju.

-            Viņa tēvs ir nogalināts ieslodzījumā, Sims sacīja, sniegdams bērnu Majai.

Viņam vairs neviena nav…

Maja bija piespiedusi mazuli pie sirds un glāstīja tā matus.

-    Kā viņu sauc? Sims atbildēja:

-            Viņu sauca Tobijs Alamala. Bet mēs vairs nedrīkstam saukt viņu šajā vārdā.

-            Tad mēs sauksim viņu par Tobiju Lolnesu, nočukstēja Maja.

27 Pārējais

Reiz bija kāda vasara un kāda ziema. Tas bija gads numur 1.

Dzīve sākās no jauna.

Par Galotņu Ligzdu visi aizmirsa.

Nākamajā pavasarī tajā iekārtojās kāda pūce. Krēslā viņas ūjināšana bija dzirdama līdz pat Zemajiem Zariem.

Pūce izdēja piecas olas un izaudzināja mazuļus.

Gāja gadi. Ligzdā turpināja apmesties jaunas pūces.

Kādu dienu viens no šiem putniem ieraudzīja vīru ar bereti. Pūce nekustējās. Viņa sargāja savus mazuļus, kuri snauda zem tās spārniem. Brīžiem kāda izspūrusi galva izlīda starp viņas spalvām, bet pūce to pastūma atpakaļ, neizlaizdama no acīm svešinieku.

Viņš neizskatījās bīstams. Ar grūtībām viņš uztrausās uz stāvā zara, kas atradās virs ligzdas.

-        Opsā! viņš aizelsies sacīja, kad beidzot bija uzrausies pietiekami augstu.

Viņš palocīja galvu sveicienā pret pūci un noņēma no galvas bereti.

Viņam pievienojās kāds cits jauns vīrietis. Tas bija Tobijs.

Abi iekārtojās uz zara, apsēžoties blakus.

-        Mēs viņus iztraucējām, sacīja Sims Lolness, pamādams uz pūces pusi, kas gulēja lejā zem viņiem.

Bet Tobijs raudzījās citur. Viņa acis raudzījās kaut kur tālēs, kur vajadzēja atrasties pļavai.

-    Šķiet, ka viņš atrodas tur… Sims bilda.

-    Jā, Iša Lī rūpējas par viņu kā par savu pašas dēlu.

-    Viņa pazīst visas zāles.

-    Viņa jau ir gandrīz to izārstējusi.

-    Nabaga Leo, Sims nopūtās.

-        Viņam ir labāk. Runā, ka viena meitene, kuru es pazīstu, vienmēr ir kopā ar viņu…

Sims pasmaidīja. Meitene… Nujā, tās bija labākās zāles pasaulē. Viņš uzlika bereti atpakaļ galvā.

-    Viņu sauc Ilaija, Tobijs turpināja.

Sims pagriezās pret dēlu un ilgi viņā lūkojās, gribēja kaut ko sacīt, bet aprāvās…

-    Tu gribēji kaut ko teikt, tēt, Tobijs uz labu laimi ierunājās.

Sims savā prātā drudžaini meklēja kādu teikumu tā vietā, ko nupat bija gribējis sacīt.

-    Nē… Hmmm… Taureņu mednieks arī laikam palika tur.

Tobijs piekrītoši pamāja.

Arbains… Vairākus mēnešus viņš bija sekojis pa pēdām Leo izsūtītajiem vīriem, kuriem bija uzdots nodedzināt pļavu. Tā nu viņš nolaidās lejup pa stumbru, šķērsoja saknes un gāja cauri zālei, paveicot to ceļojumu, kuru nebija uzdrīkstējies uzsākt pirms daudziem gadiem un kurš bija maksājis viņa drauga El Blīsa dzīvību.

Pabeidzis savu misiju, Arbains palika pļavā, apmetoties netālu no Išas.

-        Un tas vecais, trakais dzejnieks, kuram tu izstāstīji visu savu dzīvi, dēls?

-        Pols Kolīns? smaidīdams pārvaicāja Tobijs. Viņš atsāka rakstīt. Viņš gandrīz ir pabeidzis.

-        Jaunībā es biju iesaucis Kolīnu par "sienāzi", kuram ausis atrodas priekškājās, jo viņš pierakstīja visu, ko vien dzirdēja.

Jā, toreiz, pirms daudziem gadiem, profesors patiešām bija atklājis, ka sienāžu ausis atrodas, apslēptas viņu priekškāju ceļgalos.

Tobijs no zara, uz kura viņi atradās, noslīdēja zaru zemāk un strauji nolaidās pa to lejā.

Sims palika viens. Viņš pacēla bereti, lai pakasītu galvu zem tās. Jau atkal viņš nebija pateicis Tobijam to, ko bija gribējis izstāstīt.

Profesors nopūtās. Pūce vairs nepievērsa viņam uzmanību. Galotnēs iegriezās viegla vēja pūsma.

Vēlreiz parādījās Tobijs.

Viņam pie rokas turējās trausla un eleganta dāma. Sims Lolness piecēlās un palīdzēja viņai iekārtoties uz zara.

-    Tev nu gan nevajadzēja rāpties augšā, Maja.

Viņa papliķēja viņam pa roku.

-    Varbūt tev pašam nevajadzētu tēlot jaunekli, profesor?

No šiem augstumiem viņa pavērās visapkārt.

-    Kokam klājas labāk, viņa konstatēja.

Tā bija taisnība, ka Koks bija atdzīvojies. Ķērpju mežs pamazām atkāpās. Āmenu un Aseldoru ģimenes to apsaimniekoja kopā.

Krāteris tagad bija kā rēta, kuru lēnītiņām pārklāja jauna miza. Jā, dzīvība bija guvusi virsroku.

Neviens nezināja to, ka tur, sešu pēdu dziļumā zem mizas, atradās Koka Akmens. Tobijs bija to atstājis krātera dzīlēs, un koksne gadu gaitā to pamazām nobēdzināja alkatības pārņemto cilvēku acīm.

-            Koks ir dzīvs, Sims sacīja. Beidzot viņi man ir noticējuši. Jau labu laiku neviens man nav prasījis atklāt Balainas noslēpumu…

Starp citu viņam nekas nebūtu bijis pretī uzzināt, par ko būtu varējusi pārtapt tā kustīgā rotaļlietiņa, ar kuru viss bija sācies.

-    Saki man, Tobij…

Sims pagriezās. Tobijs atkal bija pazudis.

Tagad Maja un Sims aplūkoja Galotnes slīpi krītošajā vakara gaismā.

Katrs zars galā sazarojās līdz bezgalībai, veidojot klājus, pa kuriem gribējās pastaigāties lieliem soļiem.

Mēness lēca, un saule vēl nebija norietējusi. Tas radīja savādu gaismu.

-    Tu ar viņu runāji? Maja jautāja.

- Nē.

-    Tu jau gadiem gatavojies viņam to izstāstīt. Maja pasmaidīja.

-    Es nezinu, Sims sacīja. Es nezinu, kā…

-            Viņam noteikti ir zināms stāsts par Nino un Tesu Alamalām. Tev tikai jāaprunājas ar viņu. Viņam ir tiesības uzzināt savu īsto vecāku vārdus…

Tobijs klausījās. Viņš atradās tieši viņiem aiz muguras. Tobijs nebija gribējis noklausīties viņu sarunu, bet, lēni kāpjot augšup pa zaru, viņš visu bija dzirdējis.

Kāds, kas atradās viņam uz muguras, ar rokām bija apķēries ap kaklu, čukstēja:

-    Tagad tu zini, manu Tobij. Tas ir tas, ko tu vēlējies…

Divas senas atmiņas spēji caurstrāvoja viņa prātu.

Ziema, kuru viņš bija pavadījis alā pie ezera. Gleznošana, šī nodarbe, kurai pateicoties viņš noslēpumainā kārtā to visu bija izturējis.

Un tad šis gājiens pa virvi no olas uz olu tajā dienā, kad nogalināja Džo Mitču… Iet pa virvi… Viņš atcerējās savu sajūtu. Sajūtu, ka viņš nav viens.

Gleznotājs un virves dejotāja. Nino un Tesa.

Viņa vecāki.

Nekad, nekad viņi nebija Tobiju pametuši.

Kad Tobijs pēc dažiem mirkļiem un mazliet apsārtušām acīm atgriezās pie Sima un Majas, viņš nesa uz muguras kādu jaunu sievieti.

Neteiksim, ka viņa bija skaista. Viņa bija daudz vairāk nekā skaista. Viņas mati bija savīti gredzenos abās pusēs galvai.

Sims un Maja pavirzījās, lai atbrīvotu viņiem vietu. Tobijs smagi elpoja. Viņa spēki bija gandrīz galā.

-    Opsā! viņš smiedamies sacīja.

-    Viņa taču nav nemaz tik smaga, Maja sacīja.

-    Nē, viņa ne, Tobijs iesaucās. Bet tā otra…

Elišai rokās bija mazītiņš bērniņš.

Pols Kolīns,

Zemie Zari, 6. gada Ziemassvētkos

z

Saturs

PIRMĀ DAĻA 7

1.  Apcirstie spārni 9

2.  Skaistule un ēna 24

3.  Pārnākušais 35

4.   Starp divām pasaulēm 48

5.  Viens pats 60

6.   Seldoru garnizons 71

7.   Zemie Zari 84

8.  Vakarskola 95

9.   Mežcirtējs numur 505 108

10.  Viesis 121

11.  Mazā brīvības mūzika 135

12.  Klusējošais akrobāts 148

13.  Večuks ar pankūku uz galvas 159

14.  Es atgriežos 174

OTRĀ DAĻA 183

15.  Nodevība 185

16.  Līgava zaļajā kleitā 195

17.  Pēdējais Plikadīda 209

18.  Bēgle 222

19.  Taurenis 234

20.  Tīģera nagos 249

21.   Ekvinokcijas bēgļi 263

22.   Uz Zemajiem Zariem 275

23.   Duelis mēness gaismā 287

24.   Mēmā vārdi 297

25.   Agrais pavasaris 308

26.   Uz virves 320

27.   Pārējais 328

TIMOTEJS DEFOMBELS ir dzimis 1973. gadā. Viņš mācījis franču literatūru Francijā un Vjetnamā līdz brīdim, kad pievērsās teātrim. 1990. gadā viņš nodibināja teātra trupu, kam pats rakstīja lugas, kuras pats arī iestudēja. Kopš tā laika viņš turpina rakstīt teātra scenārijus. Defombela luga Bāka, kuru viņš sarakstīja 18 gadu vecumā, ir tikusi izrādīta vairākos Francijas teātros, kā arī tulkota un iestudēta daudzās ārvalstīs. Tobijs Lolness ir pirmais autora romāns.

FRANSUĀ PLASS ir dzimis 1957. gadā. Vizuālo mākslu viņš ir apguvis Parīzes Estienne skolā un pirmās ilustrācijas zīmējis Gallimard Jeunesse izdevniecībai. Viņš ir ne vien daudzu grāmatu ilustrāciju autors, bet arī atzīts fantastiskās literatūras rakstnieks, kura darbus izdevušas izdevniecības Kasterman un Gallimard Jeunesse. Viņa zīmējumi ir ilustrējuši atzītu rakstnieku ievērojamākos darbus.

Timotejs Defombels TOBIJS LOLNESS

ELIŠAS ACIS

Redaktore Bārbala Simsone

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. V-678. Azs "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010.

[1] franču valodā "koka purns" ir idiomātisks izteiciens, kas apzīmē paģiras. (Tulk. piez.)

Content

Defombels Timotejs Tobijs Lolness-2. Elišas acis

Pirmā daļa

1 Apcirstie spārni

2 Skaistule un ēna

3 Pārnākušais

4 Starp divām pasaulēm

5 Viens pats

6 Seldoru garnizons

7 Zemie Zari

8 Vakarskola

9 Mežcirtējs numur 505

10 Viesis

11 Mazā brīvības mūzika

12 Klusējošais akrobāts

13 Večuks ar pankūku uz galvas

14 ES atgriežos

Otrā daļa

15 Nodevība

16 Līgava zaļajā kleitā

17 Pēdējais Plikadīda

18 Bēgle

19 Taurenis

20 Tīģera nagos

21 Ekvinokcijas bēgļi

22 Uz zemajiem zariem

23 Duelis mēness gaismā

24 Mēmā vārdi

25 Agrais pavasaris

26 uz virves

27 Pārējais

Saturs