Tregilliss Īans

Asinszāles triptihs-1. Rūgtās sēklas.

Īans Tregilliss

Rūgtās sēklas

Asinszāles triptihs: Pirmā grāmata

Ar mīlestību Zojai

Pielūkojiet, ka pār jums nenāk, kas sacīts praviešu rakstos: raugait, —pulgotāji, un brīnaities un iznīkstiet, jo es daru darbu jūsu dienās, tādu darbu, ko jūs neticēsit, ja kāds jums to stāstītu.

—Habakuka grāmata 1:5

Nav lielu vīru, ir vien lieli izaicinājumi, kurus apstākli liek paveikt parastiem vīriem.

—Admirālis Viljams Halsijs

Redziet, es dodu jums pārcilvēku.

—Fridrihs Niče

Prologs

1920. gada 23. oktobris

11 kilometru uz dienvidrietumiem no Veimāras Vācijā

Vējā virmoja slepkavību smārds: vārnas un kraukļi riņkoja zem drūmajā m debesīm kā uz svina pelēka audekla izšļakstīti tintes traipi. Putni planēja virs kailu koku mežiem, brūkošiem ciematiem, pamestiem miežu un kviešu laukiem. Tīrumi bija aizauguši; ciematu skursteņi stāvēja mēmi un auksti. Šeit nebūs nekādu palieku, nekādas viegli iegūstamas barības.

Un tāpēc kraukļi lidoja tālāk.

Gadiem ilgi tie bija vērojuši armijaļs plūstam pāri kontinentam karadarbības paisumos un bēgumos, valsējot pēc impērijas stabulēm. Putni bija ēduši maitas, mielojušies ar karavīru līķiem, bet nu deja bija beigusies, tranšejas — tukšas, kauli — nolobīti tīri.

Un tāpēc kraukļi lidoja tālāk.

Tos nesa vējš, kas atsauca atmiņā mitru lapu smaržu un vēstīja šķīstījoša sala tuvošanos. Bija laiks, kad vējš smaržoja pēc rūgtām mandelēm un aromātiem, kas šķīstīja citādi. Kara nestais posts kā slimība sniedzās tālu aiz kaujas laukiem, kuros bija pūtuši šie indīgie vēji.

Un tāpēc kraukļi lidoja tālāk.

Tālu lejā kāds kustīgs un krāsains punkts piesaistīja skatienu klusajā un mēmajā ainavā. Salns zirgs sasprindzis vilka siena ratus. Siens — tātad te bija zemnieki, zemnieki — tātad te bija barība. Kraukļi, mezdami lokus, nolaidās zemāk, lai tuvāk apskatītu ratus un braucēju.

Kučieris viegli piebikstīja ķēvei ar pātagas galu. Tā nospraustajās, izelpojot lielus garaiņu mutuļus, ratu riteņiem šļakstinoties pa izbraukātā ceļa brūndzeltenajiem dubļiem. Vēlās pēcpusdienas dzestrumā braucējs saberzēja rokas, arī no viņa mutes plūda garaiņi. Viņš drebēja. Drebēja arī bērni, saritinājušies sienā aiz vedēja muguras. Šajā pirmajā pilnajā gadā pēc Lielā kara pār Eiropu ar cietsirdīgu līksmi bija nolaidies rudens, draudot ar vēl nabadzīgākiem laikiem.

Vedējs pastiepa kaklu, lai paraudzītos uz bērniem. Nevienam nebūtu nekāda labuma, ja viņi nosaltu, pirms viņš tos nogādātu bāreņu namā.

Katra ceļa gramba lika kāsēt mazākajam no bērniem. Gaišmatainajam piecus vai sešus gadus vecajam zēnam bija blāvas acis un iekrituši vaigi, kas liecināja par badu. Viņš gārdza, jo plaušās bija mitrums. Puisēns trīcēja, smagi ieklepojoties ikreiz, kad ratu riteņi atdūrās pret sakni vai akmeni. Siena vīkšķi lidinājās lejup no jostasvietas, kur viņš bija biksēs sabāzis savu nodilušo vilnas kreklu, lai būtu siltāk.

Abi pārējie bērni zem siena kaudzes turējās viens pie otra. Viņu kauli bija izspiedušies zem bada novārdzinātās ādas. Taču attālos rados plūstošās čigānu asinis abos bija ielējušas kripatiņu olīvkrāsas toņa un atvairīja bālumu, kas bija pārņēmis slimo zēnu. Vecākais no abiem bērniem, sešus vai septiņus gadus vecais, izstīdzējušais zēns bija apvijis rokas māsai, velti pūloties pasargāt viņu no dzestruma. Meitene ar ieslīpajām acīm tik tikko to juta, viņas tumšais skatiens ne reizi nenovērsās no klepojošā zēna.

Vedējs atkal pievērsās ceļam. Šādus braucienus viņš jau bija veicis vairākkārt un vestie bāreņi neko daudz cits no cita neatšķīrās. Klusi. Nobijušies. Dažkārt tie raudāja. Tomēr čigānmeitene bija citādāka. Vedējs atkal nodrebinājās.

Ceļš vijās cauri tumšam ozolu un ošu mežam. Zem ratu riteņiem kraukšķēja zīles. Zarainie koki tvērās padebešos. Zari čīkstēja vējā, it kā senā, necilvēciskā valodā apspriestu braucējus.

Krustcelēs kučieris iebikstīja ķēvi asā pagriezienā. Drīz vien koki kļuva retāki, un ceļš robežojās ar plaša līduma malu. Apmesta trīsstāvu māja un puduris mazāku namiņu līduma tālākajā pusē vedināja uz domām par turīgai ģimenei piederošu lauku muižu, vai, iespējams, plaukstošu, kara neskartu saimniecību. Reiz savas brīvdienas šeit tiešām bija pavadījušas kāda naudīga klana atvases, bet laiki bija mainījušies, un pašlaik šī vieta nebija nedz muiža, nedz ferma.

Pāri smalcinātas grants joslai divos garos karogkātos karājās izkārtne, kas norādīja uz māju. Uz raupji iztēstās bērza koka plāksnes ar rūpīgi vilktiem gotu burtiem bija paziņojums, ka šī vieta pieder „Cilvēces apgaismības bāreņu namam”.

Izkārtne nedz viesa cerību, nedz lika no tās atteikties. Vadītājam tas nešķita pareizi.

Kopš fermas atjaunošanas bija pagājuši vairāki mēneši, taču šīs vietas mērķis tā arī palika neskaidrs. Klīda nostāsti par naktīs logos mirgojošiem elektriski ziliem spīdumiem, par uzmācīgu ozona smirdoņu, slāpētiem kliedzieniem un vienmēr — vienmēr — par mālainu mēslu smārdu svaigi uzartajā augsnē. Dažādās baumas tomēr vienā saskanēja: Herr doktors fon Vestarps labi maksāja par veselīgiem bērniem.

Liesajos, pelēkajos gados, kas gāzās pāri pēc karadarbības beigām, vedējam ar šīm ziņām pietika. Viņam pašam mājās bija ēdināmi bērni, bet pēc kara bija palicis daudz skrandainu bāreņu, gatavi uzticēties ikvienam, kas solīja siltu maltīti.

Aiz mājas skatienam pavērās lauks. Rindu aiz rindas to iezīmēja zemes uzbērumi —, mazas melnu dubļu kaudzītes, ne lielākas par graudu maisu. Tālumā liela auguma vīrs darba drēbēs meta augsni uz jauna uzbēruma. Atradeņu mājā, kā tika apgalvots, bija plosījusies gripa.

Kraukļi bija sarindojušies uz ēku dzegām, tintes melnajām acīm vērojot strādnieku. Daži nolaidās turpat zemē. Putni knābāja uzbērumu, kaut ko raustot zem dubļiem, bet vīrs dzina kraukļus prom.

Rati čīkstēdami apstājās netālu no mājas. Ķēve nosprauslājās. Vedējs izkāpa no ratiem. Viņš izcēla bērnus un nolika uz zemes brīdī, kad no mājas iznāca maza auguma plikpaurains vīrs. Zem garā, baltā amatnieka uzsvārča viņam mugurā bija tvīda uzvalks, uz acīm brilles stiepļu ietvarā un seju rotāja precīzi apgrieztas ūsas.

„Herr Doktorteica vedējs.

,Ja” atbildēja labi ģērbtais kungs. No mēteļa kabatas viņš izvilka krēmkrāsas kabatlakatiņu. Kolīdz viņš tajā bija noslaucījis rokas, kabatlakatiņš kļuva rūsgans. „Ko tu man šoreiz esi atvedis?”

„Jūs joprojām maksājat, ja?”

Doktors neatbildēja. Viņš parāva meitenes rokas, pārbaudot viņas muskuļu tonusu un ādas elastību. Bez ceremonijām un brīdinājuma viņš parāva uz augšu viņas dubļaino kleitu, lai iebāztu savu plaukstu viņai starp kājām. Viņš rupji sagrāba aiz žokļa viņas brāli, atvelkot tam vaļā muti, lai pētoši ielūkotos iekšā. Abu bērnu galvas tika rūpīgi apskatītas. Doktors, pie sevis murminādams, iztaustīja katru galvaskausa kontūru.

Visbeidzot viņš paskatījās uz vedēju, turpinot bakstīt un staipīt atvestos bērnus.

„Viņi izskatās vāji. Izsalkuši.”

„Protams, ka viņi ir izsalkuši, bet viņi ir veselīgi. Vai tad ne tas jums vajadzīgs?”

Pieaugušie strīdējās par cenu. Vedējs ievēroja, kā meitene nostājas aiz doktora, lai ātri pagrūstu blondo zēnu. Viņš paklupa dubļos. Grūdiens izraisīja vēl vienu klepus un spazmu lēkmi. Viņš nokrita četrrāpus, no mutes viņam tecēja slienas.

Doktors pārtrauca domu teikuma vidū, pagriežot galvu, lai redzētu zēnu.

„Kas tas? Tas puika ir slims. Skaties! Viņš ir vājš.”

„Tas ir aukstuma dēļ,” bubināja vadītājs. „Tādā laikā visi klepo.”

„Es tev maksāšu par abiem pārējiem, bet ne par šo,” atteica doktors. „Netērēšu savu laiku viņa dēļ.” Viņš pamāja uz lauka strādājošajam. Lielā auguma vīrs, gariem soļiem stampājot, pievienojās pieaugušajiem un bērniem.

„Sis ir pārāk slims,” teica doktors. „Savāc viņu!”

Strādnieks uzlika roku uz slimīgā zēna pleca un aizveda viņu prom. Viņi pazuda skatienam aiz šķūņa.

Vedējs saņēma naudu. Pirms atceļa viņš pārbaudīja savu zirgu un ratus, dedzīgi gribēdams pamest šo vietu, bet ar vienu aci vēl uzmanīja meiteni.

„Nāc!” sacīja doktors, vienreiz pamādams abiem bērniem ar savu līko pirkstu. Viņš pagriezās uz mājas pusi. Vecākais zēns sekoja. Viņa māsa palika stāvam, raugoties virzienā, kur pazuda strādnieks un slimais zēns.

Tanks. Aiz šķūņa atskanēja asa skaņa, it kā ar lāpstas aso malu iesistu kaut kam cietam, tai sekoja mīkstāks blaukš, it kā graudu maiss mīksti nokristu zemē. Kraukļiem paceļoties debesīs, gaisu pāršalca melnu spārnu vētra.

Čigānmeitene pasteidzās, lai panāktu brāli. Kad viņa satvēra brāļa roku, viņas lūpu kaktiņi savilkās teju jaušamā smīnā.

Līdz pat mājām vedējs domāja par šo smīnu.

Jo mazāk ēdāju, jo vairāk ēdamā pārējiem.

1920. gada 23. oktobris

Sv. Pankrasa, Londona, Anglija

Daudzsološais, zemi šķīstījošais sals izpletās uz rietumiem pār Lamanšu, kur to jo skaudri sajuta Albionas kraukļi. Tie apjauta, ka ar viņu sugas prasmēm visvieglākais veids, kā iegūt barību, bija to nozagt citiem, tāpēc tie riņķoja ap pilsētu, neiebilstot atstāt visu sūro darbu maitēdājiem uz zemes, kā dzīvniekiem, tā arī cilvēkiem.

Krēslā pa alejām gāja kāda bērnu grupa noteiktā virzienā ar noteiktu mērķi. Viņus veda zēns zilā lietusmētelī. Kraukļi tiem sekoja. No savām augstajām sēdvietām gar apkārtējo māju dzegām tie vēroja zēnu zilajā ģērbā aizvedam savus biedrus pie zemas ķieģeļu sienas, kas apjoza ziemas dārzu. Kraukļi vēroja bērnus, kā tie klumburēja pāri sienai, un dārznieku, kas savukārt caur otrā stāva loga aizkariem vēroja bērnus.

VIŅA vārds bija Džons Stīvensons un pirmos pāris Lielā Kara gadus viņš, kā kapteinis topošajā Karaliskajā gaisa spēku korpusā, bija pavadījis, lidojot pāri ienaidnieka teritorijai ar iemontētu kameru zem sava lidaparāta Bristole F2A. Tas viss beidzās ar to, ka austrieši sarīkoja apšaudi ar zenītlielgabaliem. Viņš avarēja neitrālā teritorijā. Pēc ilga, izmisīga brauciena zirga vilktos medicīniskās palīdzības ratos viņš neskarts, ja neskaita to, ka viņam trūka kreisās rokas, pamodās Sarkanā Krusta lazaretē.

Viņš ignorēja savu traumu un turpināja kalpot valstij, paliekot korpusā. Lai pētītu uzņemtās fotogrāfijas, bija nepieciešamas acis un smadzenes, nevis rokas. Kara beigās viņš koordinēja novērošanas gaisa balonus un izlūklidojumus.

Viņš bija pavadījis gadus, urbjoties ar juveliera lupu miglainajās fotogrāfijās, pētot tranšejas no putna lidojuma, karaspēka pārvietošanos un lielgabalu pozīcijas, bet tagad viņš no augšas vēroja, kā pusducis huligānu izbradā viņa ziemas rudzus. Viņš būtu steidzies lejā un sasitis viņu paurus, izņemot tam zēnam zilajā lietusmētelī. Viņam nevarēja būt vairāk kā desmit gadu, bet te nu viņš bija, bargi rājot pārējos cienīt Stīvensona kunga īpašumu, pat brīdī, kad tie pārmeklēja viņa dārzu.

Tas tur tāds dīvains, mazs pīlēns.

Tas nebija klajš vandalisms. Tas bija bads. Rudzi bija kaut kas vairāk, nekā pārsegs zemei, lai neļautu augt ziemcietīgajām nezālēm. Un bietes un burkāni nebija atradušies zemē pārāk ilgi. Rakņāšanās atkritumos kļuva pretīga.

Meitene, kas rakņājās dārza tumšākajā stūrī, atrada nenovāktu tomātu, jo tas bija nokritis un ieplaisājis. Viņa starodama skatījās uz sažuvušo bālgano masu. Lielākais zēns grupā, mazs briesmonis ar mazām, apaļām cūkas ačelēm, sagrāba ar abām rokām viņas roku.

„Atdod!” viņš teica, griežot viņas ādu, kā mēdz izgriezt dvieli.

Viņa iekliedzās, bet nelaida vaļā savu dārgumu. Pārējie bērni kā piekalti raudzījās notiekošajā laupīšanā.

„Atdod!” kauslis atkārtoja. Meitene iepinkšķējās.

Pienāca zēns zilajā lietusmētelī. „Liec viņu mierā!” viņš teica. „Laid viņu vaļā!”

„Piespied mani!”

Pats par sevi zēns nebija mazs, bet kauslis bija daudz lielāks. Ja viņi kautos, iznākums būtu nenovēršams.

Pārējie viņus vēroja klusā priekšnojautā. Meitene raudāja. Kraukļi ķērca pēc asinīm.

„Labi.” Zēns pārmeklēja augsni pie sienas aiz ziemas rudzu rindas. Pagāja daži mirkļi. „Re!” viņš teica, pievelkot kāju. Vienu roku viņš turēja aiz muguras, bet ar otru piedāvāja citu tomātu, kas palicis nenovākts. Tas bija nedaudz lielāks par biezputras maisiņu cietā, sausā mizā. Droši vien pēc šo bērnu standartiem šis bija vērtīgs atradums. „Tu dabūsi šo, ja liksi viņai mieru.”

Kauslis izstiepa roku, bet ar otru nelaida vaļā šņukstošo meiteni. Vietā, kur viņš bija griezis meitenei roku, bija palikuši sarkani nātrenes pleķi. Viņš kustināja pirkstus. „Dod šurp!”

„Nu labi,” teica mazākais zēns un uzmeta tomātu augstu gaisā virs galvas.

Kauslis, apņēmies noķert savu balvu, pagrūda prom meiteni un atlieca galvu.

Pirmais akmens trāpīja viņam rīklē. Otrs, viņam gāžoties atmuguriski, atsitās pret ausi. Viņš bija gar zemi un asarās, pirms tomāts vēl bija nošļakstējis dubļos.

Mazais zēns prata lieliski tēmēt. Viņš bija apturējis kautiņu, pirms tas vēl bija sācies.

Piķis un zēvele!

Stlvensons gaidīja, ka metējs lēks virsū kauslim, lai izmantotu viņa bezpalīdzību. Viņš to bija redzējis karā, kā mēnešiem ilga, smaga dzīve varēja sakausēt izsalkumu ar bailēm un dusmām, padarot pašu dzīvnieciskāko uzvedību par dabisku. Tā vietā zēns kauslim pagrieza muguru, lai apraudzītu meiteni. Viņaprāt, strīds bija atrisināts.

Kauslis gan tā nedomāja. Guļot dubļos, asarām un puņķiem svītrainu seju, viņš vēroja metēju ar acīm, kurās mutuļoja kaut kas melns un bezveidīgs.

Stīvensons jau agrāk to bija redzējis. Dusmas izskatījās vienādi jebkurā dvēselē — gan jaunā, gan vecā. Viņš nogāja no loga un noskrēja lejup pa kāpnēm, pirms viņa dārzs bija paguvis pārtapt par cirka arēnu. Kauslis jau bija piecēlies kājās, kad Stīvensons atvēra durvis.

Viens no bērniem iesaucās: „Mūkam!”

Bērni barā metās pie ķieģeļu sienas, pār kuru tie bija rāpušies. Kādus, arī meiteni, bija nepieciešams pagrūst, lai tie tiktu pāri. Zēns, kas bija notriecis no kājām kausli, palika pēdējais, palīdzēdams citiem klaidoņiem tikt pāri.

To redzot, apstiprinājās Stīvensona pirmais iespaids. Sajā zēnā bija kaut kas īpašs. Viņš bija vērīgs, ar pamatīgu goda izjūtu un arī nikns cīnītājs. Ar pareizo apmācību…

Stīvensons uzsauca: „Pagaidi! Ne tik ātri!”

Zēns pagriezās. Viņš ar garlaikotu skatienu vēroja, kā tuvojas Stīvensons. Viņš tika pieķerts un neizlikās, ka nebūtu vainīgs.

„Kā tevi sauc, puis’?”

Zēna skatiens plaiksnīja no Stīvensona acīm pie tukšās piedurknes, kas bija piesprausta pie viņa pleca.

„Es esmu Stīvensons. Kapteinis, ja precīzi.” Vējš mētāja Stīvensona piedurkni, plivinot to kā karogu.

Zēns apsvēra dzirdēto. Atbildot viņš pastiepa zodu: „Reibolds Māršs, ser!”

„Mārša jaunskungs, tu esi diezgan gudrs puisis, vai ne?”

„Tā mana māte apgalvo, ser!”

Stīvensons neuzskatīja par nepieciešamu jautāt par tēvu. Vēl viens Lielbritānijas zudušās paaudzes bez vēsts pazudušais, viņš nosprieda. „Kāpēc tu tagad neesi skolā?”

Kara laikā un pēc tā daudzi bērni bija pametuši skolu, lai palīdzētu uzturēt ģimenes, kurās vairs nebija tēvu un vecāko brāļu. Zēns nestrādāja, bet gluži huligāns viņš arī nebija. Izskatījās, ka viņam bija mājas, kas, iespējams, bija vairāk nekā bērniem no viņa bandas.

Zēns paraustīja plecus. Viņa ķermeņa valoda sacīja, Skola man ir diezgan vienaldzīga. Viņa mute teica: „Ko jūs ar mani darīsiet?”

„Vai esi izsalcis? Vai tev mājās dod pietiekami ēst?”

Zēns papurināja, tad pamāja ar galvu.

„Kas ir tava māte?”

„Šuvēja.”

„Es noprotu, ka viņa daudz strādā.”

Zēns atkal pamāja ar galvu.

„Lai atbildētu uz tavu jautājumu: tavi draugi ir pamatīgi izpostījuši manus stādījumus, tādēļ es tev likšu atstrādāt. Vai tu jel ko zini par dārzkopību?”

„Nē.”

„Ja būtu zinājis, tad zinātu, ka neko daudz manā ziemas dārzā neiegūsiet.”

Zēns neko neatbildēja.

„Nu tad ļoti labi. Sākot no rītdienas par katru nostrādāto dienu tu saņemsi vienu šiliņu, kuru aiznesīsi savai strādīgajai mātei.”

„Jā, ser!” Zēns izklausījās saīdzis, bet viņa acis dzirkstīja.

„Kaut kas būs arī jādara ar tavu attieksmi pret izglītību.”

„Ser, to pašu apgalvo arī mana māte!”

Stīvensons aizbaidīja prom kraukļus, kas knābāja nomestās paliekas. Tie ķērca cits uz citu, ceļoties gaisā aukstajā vējā kā ēnas melnējošās debesīs.

1920. gada 23. oktobris

Bestvuda pie Trentas, Notingemšīra, Anglija

No dienvidiem līdz ziemeļiem krauķi, vārnas, kovārņi un kraukļi pārmeklēja salu, lai atrastu barību, un, tāpat kā sugu kontinentālie radinieki, tie aizvien bija šeit.

Izņemot vienu izcirtumu dziļi vidienē, Etelreda dižciltīgo senču saimniecības sirdī. Kādā tālā laikmetā šīs pasaules āda bija atlobījusies, lai atsegtu milzīgos zemes granīta kaulus, no kuriem šāvās karsts avota ūdens: ūdens ar uguns un akmens piegaršu. Neviens krauklis šeit nebija riskējis lidot kopš laikiem, pirms te bija ieradušies skandināvi un sadalījuši salu pēc saviem dāņu likumiem.

Gāja laiks. Avots bija liecinieks ļaužu paaudzēm, kas nāca un gāja, dzīvoja un mira. Dižciltīgie kļuva par grāfiem, pēc tam par hercogiem. Skandināvi kļuva par normandiešiem, vēlāk par britiem. Tie apkaroja sakšus; tie apkaroja saracēņus; tie apkaroja Vācijas ķeizaru, bet zeme savā stihiskajā pastāvībā pārdzīvoja viņus visus.

Caur gadsimtiem melnie putni vairījās no izcirtuma un tā fantomiem, bet lielā muiža lejpus avotam tajos neraisīja iebildumus. Tā nu tie, vērojot un klausoties, nosēdās uz Bestvudas smailēm.

„PIĶIS un zēvele! Kur ir tas puika?”

Malkolms, Bestvudas pārvaldnieks, steidzās, lai panāktu Elredas divpadsmito hercogu, kurš rībināja cauri mājai. Kalpi bēga no hercoga zābaku klaudzoņas kā strazdi mūk no piekūna svilpiena.

Virtuves kalpotāji pielēca kājās, kad telpā ienāca hercogs kopā ar pārvaldnieku.

„Vai Viljams šeit ir bijis?”

Visi noliedzoši purināja galvas.

„Vai esat pārliecināti? Tiešām mans mazdēls šeit nav bijis?”

Tūmres kundze, Bestvudas šefpavāre, tieva kā pātaga, pelnu pelēkiem matiem, izgāja priekšā un pakniksēja.

„Jā, Jūsu Žēlastība!”

Hercoga ciešais skatiens lēnām pārslīdēja pār virtuvi. Telpu pārņēma smags klusums, kamēr viņa žoklī pulsēja vēnas, kas iezīmēja dusmu atkāpšanos. Viņš pagriezās uz papēža un izsoļoja laukā.

Malkolms atviegloti izpūta gaisu, kuru visu šo laiku bija aizturējis. Viņš bija stingri apņēmies novērst neprātu, kas samaitātu vēl viena Bauklerka dzīvi.

„Nu tad! Ejiet! Palīdziet viņa Žēlastībai!” Tūmres kundze pamāja pārējiem darbiniekiem, lai tie izklīst. „Tiš!”

Kad telpā vairs neviena nebija un neviens vairs nevarēja noklausīties, viņa uzvilka augšā liftu ēdiena nogādāšanai no virtuves uz augšējiem stāviem. Viņa vilka lēnām, lai grieztuve nečīkstētu. Tiklīdz pāri virslogam parādījās Viljama vara sarkanā galva, viņa noliecās un ar spēcīgajām rokām, kas gadu desmitiem bija veikušas fizisku darbu, izcēla viņu ārā. Priekš astoņus gadus veca zēna viņš bija garš, pat garāks nekā viņa vecākais brālis.

„Nu, re, sveiks un vesels, es ceru!” No priekšauta kabatas viņa izvilka piparmētru ledeni. Zēns izrāva to viņai no rokām.

Malkolms, kā allaž, nedaudz palocījās. „Viljama jaunskungs, kā noprotu, joprojām izbaudāt mūsu spēlīti?”

Zēns smaidot, ar saldumu rokā, pamāja galvu. No slēpšanās liftā visu pēcpusdienu viņš smaržoja pēc pastinaka un veciem liellopu taukiem.

Tūmres kundze pavilka pārvaldnieku virtuves stūrī. „Mēs nevaram tā mūžīgi turpināt,” viņa sacīja. Viņa tīstīja rokas priekšautā, piebilstot: „Ko iesāksim, ja hercogs mūs pieķers?”

„Mums tā nav jādara mūžīgi, tikai, kamēr satumsīs. Viņa Žēlastība tad būtu spiests atlikt.”

„Bet ko mēs iesāksim rīt?”

„Rīt, uz Viņa Žēlastības paģirām, mēs pagatavosim aknas sildošu kompresi un darīsim visu to pašu, ko šodien.”

Tūmres kundze savilka pieri. Tieši tajā mirklī ar jaunu sparu atsākās zābaku rīboņa. Viņa pastūma Viljamu uz Malkolma pusi. „Aši!” Viņš pagrāba zēnu aiz rokas un vilka sev līdzi cauri pieliekamajam. Grants šņirkstēja zem kājām, kad tie drāzās ārā no mājas cauri piegādes durvīm staļļa virzienā. Vēsajā gaisā aiz viņiem palika balti elpas garaiņi. Malkolms vairumam mājas kalpotāju bija licis palīdzēt meklēt Viljamu, panākot, lai stallī neviena nebūtu. Hercogs šeit turēja savus zirgus, kā arī novietoja savu vieglo automašīnu. Divfunkcionālais stallis oda pēc petrolejas un mēsliem.

Malkolmakungs atvēra skapja durvis. „Kāpiet iekšā,jaunskungs!”

Viljams ķiķinādams, kamēr Malkolma kungs turēja vaļā durvis, iekāpa iekšā. Viņš ietinās ādas mētelī, kuru braucot valkāja viņa vectēvs.

„Jābūt klusam kā pelei,” čukstēja vecais vīrs, „kad hercogs apkārt mājai jūs meklēj’. Pareizi?”

Puika, joprojām ķiķinādams, pamāja ar galvu. Malkolms jutās atvieglots, redzot, ka zēnam joprojām patika šī spēle. Daudz grūtāk būtu bijis noslēpt zēnu, ja viņš būtu nobijies.

„Vai atceraties, kā mēs spēlējam šo spēli?”

„Visu laiku mierīgi un klusi,” zēns atbildēja.

„Malacis!” Malkolms ieknieba ar īkšķi zēnam degunā un aizvēra durvis. Zēna sejā spīdēja sudrabaina gaisma. Skapīša durvis kārtīgi neaizvērās. „Es drīz atgriezīšos pēc jums.”

Gadu gaitā hercogs, Viljama vectēvs, kopā ar dēlu bija devies daudzās garās ekspedīcijās pa savu zemi. Viņš apgalvoja, ka dodas rubeņu medībās, lai gan reti ņēma līdzi ieroci. Vienīgais, ko Malkolma kungs droši zināja, bija tas, ka viņi daudz laika pavadīja izcirtumā augšpus no mājas. Tanī pašā izcirtumā, uz kuru neviens no kalpotājiem neuzdrošinājās iet, pieminot vīzijas un trokšņus. Gadus pēc tam, kad hercoga mantinieks — Viljama tēvs — bija radījis divus dēlus, viņš viens pats pavadīja laiku izcirtumā. Jebkurā stundā atgriežoties mājās, viņa acis bija mežonīgas un, pats izspūris, viņš aizsmacis murmināja par asinīm un nenomaksātiem parādiem. Tas turpinājās līdz brīdim, kad viņš devās uz Franciju un krita cīņā pret huņņiem.

Drīz pēc tam hercoga mazdēli pārcēlās uz Bestvudu. Viņi bija pārāk jauni, lai labi atcerētos tēvu, tādēļ pārvākšanās tiem neko daudz nenozīmēja. Vecākais dēls Obrijs, nākamais mantinieks, saņēma pērām pienācīgu audzināšanu. Hercogs par savu jaunāko mazdēlu izrādīja niecīgu interesi, un tajā nekas nebija mainījies jau vairākus gadus.

Līdz pat dienai pirms aizvakardienas, kad viņš palūdza Malkolmam sameklēt Viljamam mednieka drēbes, kas viņam derētu. Malkolms nezināja, kas notiek izcirtumā vai ko hercogs tur darīja, bet, viņaprāt, tas bija viņa goda pienākums Viljamu no tā pasargāt.

Malkolms atstāja Viljamu skapī, tai pašā mirklī viņš pamanīja hercogu stāvam tālākajās staļļa durvīs un aizsprostojam izeju. Viņa Žēlastība bija visu redzējis.

Viņš nikni raudzījās Malkolmā. Pārvaldnieks pretojās vēlmei izvairīties no hercoga dusmīgā acu skatiena. Hercogs nāca tuvāk, līdz abi vīrieši gandrīz saskārās deguniem.

„Malkolma kungs!” viņš sacīja. „Sakiet apkalpotājiem, lai atgriežas pie saviem darbiem! Pēc tam atnesiet zēnam mēteli un paņemiet ceļasomu no manas darbistabas!” Viņa skābenā kadiķogu elpa dvakoja Malkolma sejā. Tā sūrstēja acīs un lika viņam tās samiegt.

Malkolmam nebija izvēles, bija jādara kā likts. Kad viņš atgriezās, nesot Viljamam biezo, pelēcīgi brūno puloveru un hercoga persiešu raksta ceļasomu, hercogs jau bija izcēlis no skapja mazdēlu. Pirms Malkolms pameta hercogu, viņš uz īsu brīdi saskatījās ar Viljamu.

„Piedod!” viņš izdvesa.

Vectēvs paņēma Viljamu aiz rokas. Viņa plaukstas smalko, balto rētu švīkas kutināja Viljama roķeles mīksto ādu.

„Nāc!” viņš sacīja. „Ir pienācis laiks tev apskatīt īpašumus.”

„Esmu jau tos redzējis, vecpap!”

Vecais vīrs iedunkāja zēnam pa ausi pietiekami stipri, lai acīs sariestos asaras. „Neesi vis.”

Viņi gāja ap māju līdz strautam, kas burbuļoja cauri dārzam. Abi gāja pret straumi, ik pa laikam laužoties cauri biezoknim. Galu galā Bestvudas mūra sienu augšējās izbūves un torņi pazuda aiz pakalnu rindas, ko rotāja lepnas īvju un angļu ozolu birzis. Viņi sekoja strautam līdz ķērpju iedragātai laukakmens plaisai mazā izcirtumā.

Lai gan izcirtumam visās pusēs bija koki, tas bija kluss un nebija dzirdamas putnu dziesmas. Tālumā tik tikko atbalsojās lielo, melno putnu, kas lidoja šurpu turpu virs īpašuma, griezīgās skaņas un ķērkšana. Viljams nebija pievērsis putniem ne mazāko vērību, bet tagad to neesība šķita dīvaina.

Gar laukakmeni bija nolikti vairāki iekura saišķi. Hercogs no ceļasomas izvilka sērkociņu kārbu un atvāžamo kabatas nazi ar briežraga rokturi. Viņš iekūra uguni un pavirzīja Viljamu pie sevis.

„Zēn, parādi man savu roku!”

Viljams parādīja. Vectēvs to stingri satvēris paņēma, izstiepa zēna roku taisnu un ar kabatas nazi iegrieza Viljama plaukstā. Viljams kliedza un centās izraut roku, bet vectēvs viņu nelaida vaļā, kamēr asinis nesāka tecēt lejā pa plaukstas locītavu uz pulovera aproces. Vecais vīrs apmierināts māja ar galvu, kamēr kutinoši karstās asinis pulsēja pa Viljama roku un pilēja zemē.

Bailēs no vectēva tālākās rīcības Viljams atsprāga atpakaļ. Viņš gribēja atgriezties mājās pie Malkolma kunga un Tūmres kundzes, bet bija apjucis un caur asarainajām acīm neko nevarēja saskatīt.

Vectēvs atkal ierunājās, bet šoreiz valodā, kuru Viljams nesaprata, tās drīzāk bija vaimanas un burbuļošana, nevis vārdi. Cilvēkam neraksturīgas skaņas, kas nāca no cilvēka ķermeņa.

Tās ieaijāja zēnu neomulīgā apstulbumā kā drudžainā sapnī. Ugunskura siltums nožāvēja asaras viņa sejā. Pār izcirtumu pārlaidās ēna; pasaule sašķiebās uz abiem sāniem.

Un tad runāja uguns.

1

1939. gada 2. februāris Taragona, Spānija

Kapteiņleitnants Reibolds Māršs, agrāk no Viņa Majestātes Karaliskās flotes un tagad no Slepenā izlūkdienesta, brauca bezbortu kravas automašīnā cauri izpostītām olīvkoku audzēm, kamēr dažu jūdžu attālumā plosījās pilsoņkarš. Pie viņa atradās divas viltotas pases, divas vilciena biļetes uz Lisabonu, kuponi tvaikoņa, kas dodas uz Īriju, kajītēm un tūkstotis sterliņu mārciņu. Un viņš jutās garlaikots.

Viņš bija braucis visu rītu. Kravas automašīna pabrauca garām vēl vienai pamestai zemnieku mājai, kas iezīmēja Katalonijas ainavu. Dažas mājas bija nodegušas līdz pamatiem. Citas viņā raudzījās ar tukšām logu acīm, vietām, kur haotiskās rindās lodes bija sacaurumojušas ģipsi, ēkas stāvēja puskailas, nometušas ādu līdz pat apakšai. Vējš svilpoja pa atvērtajām durvju ailēm.

Kā liecināja uzbērumi, dažkārt zemnieki un viņu ģimenes tika apglabātas tajos pašos laukos, kurus viņi kopa. Un dažkārt viņi tika atstāti sapūšanai, kā to varēja apliecināt putni. Māršs apskauda zemniekus par to, ka tiem bija bijušas ģimenes, bet ne to, kā tie bija ņēmuši galu.

Bruņoto grupējumu rokās zemei bija klājies ne labāk kā zemniekiem. Artilērija bija sacaurumojusi laukus un gāzusi šrapneļu lietu uz gadsimtiem vecām olīvkoku audzēm. Vietās, netālu no lielākajām bedrēm, no sašķeltās zemes joprojām vēdīja kordlta asā smarža.

Vienā brīdī kravas automašīnai bija jāapbrauc padomju ražojuma, izdedzis milzu T-38 tanks, kas aizsprostoja ceļu. Tas izskatījās kā apgriezta zupas terīne uz pakāpieniem, bet modelis bija veidots uz Vikera bāzes, par ko Māršs izjuta lepnumu un sajūsmu. Šis bija ierasts skats. Lauku ainava bija nosēta ar pamestām republikāņu tehnikas atlūzām. Lielākā daļa Spānijas jau sen bija nacionālistu varā; tagad tie organizēja savu pēdējo uzbrukumu, spiežoties uz ziemeļiem cauri Katalonijai, lai iekarotu pēdējos republikāņu cietokšņus.

Oficiāli Lielbritānija bija izvēlējusies neiesaistīties Spānijas konfliktā, bet Franko nacionālistu un viņu fašistu sabiedroto nenovēršamā uzvara dzimtenē raisīja satraukumu. Mārša Slepenā izlūkdienesta nodaļas jeb, kā dažiem to labpatika saukt, MI6, uzdevuma ietvaros bija vākt informāciju par pēdējos dažos gados notiekošo Vācijas drudžaino apgādi ar jaunu apbruņojumu. Brīdī, kad ar britu konsulātu bija sazinājies kāds dezertieris, apgalvojot, ka viņam esot informācija par kaut ko jaunu, ko nacisti Spānijā izmēģinot kaujas apstākļos, Māršs tika nosūtīts, kā vecais vīrs tās dēvēja — „Ibērijas brīvdienās”.

„Brīvdienas,” Māršs pie sevis atkārtoja. Stīvensonam nu gan bija greiza humora izjūta.

Kravas automašīna no ielejas iebrauca Taragonā, uz īsu mirkli izbraucot cauri romiešu akvedukta ēnai, kas krita uz kalnu pakājes. Uzbraucot pēdējā uzkalnā, Mārša priekšā izpletās piekrastes līdzenums. Kara un ziemas dēļ atmatā atstātās apelsīnu un granātābolu birzis izraibināja pauguru nogāzes pie jūras, no kurām pavērās skats uz pilsētu. Atbilstošajā gadalaikā vējš birzīs smaržotu pēc ziediem. Šodien vējš smaržoja pēc petrolejas, putekļiem un attālās jūras.

Lejup no birzīm pletās pilsēta: spilgta apmetuma juceklis, plaši tirgus laukumi un vietumis pat ginka koku alejas, kas bija saglabājušās vēl no romiešu laikiem. Bija redzams, kur viduslaiku Spānijas pilsētas plānošana bija skārusi un uzsūkusi kādas vecākas impērijas paliekas. Kopumā pēc simboliskas pretošanās, krītot nacionālistu varā pirms trim nedēļām, Taragona bija labi saglabājusies.

Kaut kur šajā juceklī gaidīja Mārša informators.

Lielais, zili zaļais Vidusjūras izplatījums pletās starp pilsētu un horizontu. Tas spīguļoja ziemas saulē. Visbiežāk ziema ik gadu baudīja lietu, kas noblietēja putekļus. Šī sezona bija pārāk sporādiska, un šodien vējš pūta iekšzemē, tāpēc brīze, kas tuvojās no jūras, pār pilsētu izplatīja bāli dzeltenbrūnu miglu.

Tālāk uz rietumiem, kur traleris, pūzdams tvaiku, brauca ārā no ostas, piekrasti glāstīja viļņu baltās krēpes. Māršs bija pārāk tālu, lai sajustu bailes un izmisumu, ļaužu drūzmēšanos, lai ostas piestātnēs sadzirdētu šķindoņu, ko radīja ģimenes, kas skaļi pieprasīja braucienus uz Meksiku vai Dienvidameriku. Tie bēgļi, kuri mūkot uz Franciju negribēja riskēt, ka viņus noķer Pirenejos un varēja atļauties citādi, drūzmējās ostās. Pagaidām Kranko nacionālisti bija aizņemti ar oficiālu valsts varas pārņemšanu, bet tiklīdz tas tiktu nokārtots, izrēķināšanās atsāktos.

Iebraucot pilsētā, lauku ceļa virsma pārvērtās saplaisājušā šķembu segumā. Māršs piecēlās kājās, kad šķembaino ceļa segumu nomainīja nevienmērīgs bruģakmens. Kopš viņš, braucot no Portugāles, šķērsoja robežu, bija pagājušas pāris garas dienas.

Viņa automašīna apstājās viduslaiku katedrāles ēnā. Vadītājs ar dūri uzsita pa mašīnas ārdurvīm. Māršs paķēra savu mugursomu un izlēca ārā, griezdams zobus no sāpēm celī.

„Gracias” viņš noteica. Viņš samaksāja vadītājam apsolīto naudas summu, kas pēc nabadzīga lauksaimnieka standartiem pat miera laikā būtu neliela bagātība. Vadītājs paņēma naudu un, nesakot ne vārda, aizrūcināja tālāk, atstājis Māršu klepojam izplūdes gāzu mākonī.

Tavā vietā es to ātri iztērētu.

Māršs devās katedrāles virzienā. Ciktāl vadītājs zināja, tas bija viņa galamērķis un tā arī viņš atbildētu, ja nu gadītos, ka kāds jautā par viņa pasažieri. Katedrāle neskaidri iezīmējās pār apaļo Plaza Imperialun no turienes līdz viesnīcai „Aleksandrija” bija netālu. Pirms aizbraukšanas no Londonas Māršs bija iemācījies pilsētas izkārtojumu no galvas. Iešana kājām palīdzēja tikt vaļā no sāpēm celī.

Šaurās sānielas bija klusas, tajās nebija ļaužu, un viņš par to bija pateicīgs. Viņam kājās bija smagi zemnieka zābaki, zem virsjakas flaneļa krekls un ap kaklu apsiets lakatiņš, kā to valkāja vietējā stilā, taču zem tā bija lietaino gadu iekrāsota, bāla angļa āda, nevis ādas tonis, kādu iegūst, gadiem strādājot laukā. Vairums ļaužu nebija ļoti vērīgi. Mazliet veiksmes un apdomības, un viņa apģērbs cilvēkos varētu radīt īsto iespaidu; ja vien viņš sev nepievērstu lieku uzmanību, viņu prāti paši aizpildītu pārējo vajadzīgo informāciju.

Laukumā bija dzīvīgāk. Nelielās cilvēku grupas plašajā laukumā, kurām viņš gāja garām, slīdēja cauri dzīvei šausmu un nojautu mākti. No katras iespējamās virsmas uz kliedzošiem dekoratīvā stila plakātiem uzbāzās ģenerāļa Franko mērķis. (Unidad! Unidad! Unidad!) Nacionālistu propagandas mašīna netērēja ne mirkli.

Pulksten sešos iezvanījās katedrāles zvani: dienas vidus. Māršs paātrināja gaitu. Sazināties bija paredzēts dienvidū.

Krasnopoļskis, polis pēc etniskās piederības, dzimis Vācijas anklāvā Dancigā, savulaik bija nokļuvis Spānijā fašistu militāro spēku vienības sastāvā, kas atbalstīja nacionālistu mērķi. Viņš gadiem bez ierunām bija pildījis savus pienākumus, lai vai kādi tie būtu bijuši. Līdz brīdim, kad viņš pavisam spontāni nolēma dezertēt. Nacionālistu uzvara bija tikai laika jautājums, kas nozīmēja, ka viņa jaunie ienaidnieki jau bija cieši ieņēmuši valsti. Tos nodot, kad viss jau bija aizgājis tik tālu, bija muļķīgs solis.

Tā nu viņš bija sazinājies ar Lielbritānijas konsulātu Lisabonā. Apmaiņā pret palīdzību pamest valsti viņš dalītos savās zināšanās par jauno tehnoloģiju, ko Schutzstaffel bija izmantojusi pret republikāņiem. Franko, despotiska dāsnuma jūtu uzplūdā, Trešajam reiham bija iedevis carte blanche, lai tie izmantotu Spāniju kā militāro izmēģinājumu poligonu. Šādā veidā Luftwaffe Gernikā bija pirmo reizi izmantojusi piesātinājuma bombardēšanas tehniku. MI6 gribēja zināt par jebko, ko friči bija izstrādājuši pēdējo gadu laikā.

Sā iemesla dēļ pie Mārša atradās pietiekami daudz naudas, lai iegādātos pašam savu tvaikoni, ja apstākļi līdz tam novestu. Visu atpakaļceļu līdz Lielbritānijai viņš paliktu līdzās Krasnopoļskim.

Viesnīca „Aleksandrija” bija šaura piecstāvu ēka, iesprostota starp lielākiem daudzdzīvokļu namiem. Tās balkoni pa pāriem kārās pār ielu, izvirzījušies no kanārijdzeltenās fasādes. Vienīgā ieeja ēkā bija pa parādes durvīm. Tas nebija pārāk labi.

Vestibilu rotāja neglīts modernistu dekorāciju un Spānijas monarhijas apvienojums. Tas izskatījās kā negribētu pārvērtību rezultāts. Augstu uz sienas dzeltenajā ģipša apmetumā bija tīri, tukši plankumi, kas iezīmēja vietas, kur agrāk bija karājušās, visticamāk, gleznas, kurās attēlots karalis Alfonso un viņa ģimene. Iekšpusē, pa kreisi no durvīm, droši vien viesnīcas bārā, klusām sarunājās daži vīrieši un sievietes.

Māršs caur stūrainu Bauhausa mēbeļu un paparžu podiņu labirintu devās pie reģistrācijas galdiņa, taču viņš atteicās no domas zvanīt uz Krasnopoļska numuriņu brīdī, kad vestibila aizmugurējās daļas kāpņu ēnā ieraudzīja sēžam vientuļu stāvu.

Vīrietis smēķēdams sēdēja uz atpūtas krēsla pašas maliņas. Viņam blakus atradās koferis un klēpī viegla mugursoma. Viņš trīcošām rokām nodzēsa cigareti un aizsmēķēja nākamo. Spriežot pēc izsmēķu daudzuma pelnu traukā blakus atpūtas krēslam, viņš šeit, publiskā vietā, bija gaidījis stipri pirms dienas vidus.

Māršs novērsās. Viņš acumirklī bija atpazinis Krasnopoļski. Viņš bija idiots bez jebkādas nojēgas par to, kā tiek veikti savstarpēji darījumi.

Uzņemšanā viņš nopirka laikrakstu, tad apsēdās ādas krēslā ar augstu atzveltni blakus Krasnopoļskim, kas, lēni reaģēdams, paskatījās uz viņu un pārvietoja kājas.

MI6 nebija fotogrāfiju, kurās būtu redzams Krasnopoļskis. Tiem bija jāuztaisa viltota pase, balstoties tikai uz viņa ārējo aprakstu. Viņš bija pārvērtējis savu ārieni. Viņš bija garš puisis pat sēžot, kauli un āda ar ērgļa degunu un ausīm kā burām. Māršs iedomājās, ja puisim būtu jāstāv tumšas istabas stūrī, viņu varētu sajaukt ar mēteļu pakaramo.

Māršs šķirstīja laikrakstu, pilnīgi ignorējot Krasnopoļski. Viņš nogaidīja līdz brīdim, kad izskatījās, ka dezertieris vairs negrasījās bēgt.

„Atvainojiet, kungs!” teica Māršs spāniski, „bet vai jūs gadījumā nezināt, vai uz Seviļu brauc vilcieni?”

Krasnopoļskis iztrūkās. „Bitte?”

Māršs jau klusāk atkārtoja jautājumu vāciski.

,,A, kas zina? Jo dienas, jo mazāk uz tiem var paļauties. Es gribēju teikt, uz vilcieniem.”

„Jā, bet ģenerālis Franko to drīz sakārtos.”

„Jūs gan ilgi braucāt,” pačukstēja Krasnopoļskis. „Es visu rītu nogaidīju.”

Uz to Māršs viņam atbildēja: „Tādā gadījumā jūs esat muļķis. Jums bija jāgaida savā numurā.”

„Vai pie jums ir mani dokumenti?”

Māršs dziļi ievilka elpu. „Klau, draugs!” viņš mēģināja noslēpt aizkaitinājumu, kas zagās viņa balsī, „kāpēc mums neaiziet uz jūsu numuru un neparunāt privāti, ko?”

Krasnopoļskis aizdedzināja iepriekšējās cigaretes izsmēķi. Itāļu ražojums. Māršs prātoja, kā vispār var paciest tos kodīgos, mazos briesmoņus.

„Esmu jau izrakstījies. Sabiedriskā vietā man ir drošāk. Man ir vajadzīgi tie dokumenti.”

„Ko jūs ar to domājat, drošāk sabiedriskā vietā?”

Krasnopoļskis ievilka dūmu, vērojot kādu kompāniju. Viņa pirkstu ādu raibināja bālas krāsu maiņas.

„Klau, mēs neesam niekkalbju ceļojumu aģentūra!” teica Māršs. „Pagaidām jūs man neesat devis iemeslu jums palīdzēt.” Krasnopoļskis neko neatbildēja.

„Jūs tērējat manu laiku.” Māršs piecēlās kājās. „Es aizeju.” Krasnopoļskis nopūtās. No viņa nāsīm izšāvās pelēku dūmu mākoņi. „Karls Heinrihs fon Vestarps.”

Māršs atkal apsēdās, ietīts zilganā dūmu mākonī. „Ko?”

„Nevis ko, bet kas. Doktors fon Vestarps.”

„Viņš ir iemesls, kāpēc dezertējāt?”

„Ne viņš. Viņa bērni. Fon Vestarpa bērni.”

„Viņa bērni?”

Krasnopoļskis pamāja ar galvu. Viņš pavēra muti, lai stāstītu tālāk, bet tajā mirklī bārā sašķīda glāze. Vļiņa mute aizklakšķēja ciet. Dūres āda kļuva bāla, ciešāk sagrābjot mugursomu.

„Kas tas bija?”

Ak Dievs! Tas ir bezcerīgi. „Jums jāatslābinās. Ejam nopirkt jums kaut ko nomierinošu,” sacīja Māršs, norādot uz blakusdurvīm, kas veda uz bāru. Viņš pievilka vīru kājās un veda cauri vestibilam.

Pēc tam, kad bija nosēdinājis Krasnopoļski stūrī, pie galdiņa Māršs aizgāja pie bāra un pasūtīja glāzi Spānijas sarkanā. Tad viņš mazliet padomāja un tā vietā pasūtīja veselu pudeli. Bārmenis saslaucīja pēdējās stikla drumslas, īgni kurnot, ka jāiet pakaļ vīnam uz pagrabu.

Māršs gaidīja pie bāra letes, neizlaižot no acīm Krasnopoļski, kamēr slepus noklausījās sarunas. Galvenais temats bija par to, kā viss mainītos, kolīdz Franko oficiāli nāktu pie varas.

Bārmenis Mārša priekšā noklunkšķināja pudeli. Māršs rakāja naudu kabatā, kad mugura sajuta pieaugošu karstumu. Kāds kliedza.

„Dios mio!”

Sākās klaigas: „Fuego! Fuego!"

Māršs pagriezās. Vel pirms brīža aizmugurējais viesnīcas bāra stūris grima ēnās, tagad tas mirdzēja liesmas gaismā, kas skrēja augšup pa sienu. Nē! Tas nevar būt!

Māršs, peldot pretējā virzienā kā lasis, izvairījās no cilvēkiem, kas bēga no uguns, bet apstājās, kad ieraudzīja no kurienes nāca liesmas.

Uguns centrā Krasnopoļskis dega kā cilvēks salamandra. Liesmas izšāvās no visa, kam viņš pieskārās, kamēr viņš kūlās kā sprigulis pa telpu, vaimanājot kā spoks, kura gaudas pareģo nāvi. Viņam apkārt mirgoja gaisa viļņi. Tie padarīja nejutīgu Mārša degunu. Metāla pogas uz Mārša apģērba svilināja viņa miesu, čurkstot pie viņa krūtīm. Telpa smirdēja pēc pārogļojušās cūkgaļas.

Degošais cilvēks sabruka kaulu un pelnu kaudzē. Māršs uzmeta paviršu skatienu pa pusei apdegušajai mugursomai uz degošās grīdas. Viņš atieza zobus un aizspēra to prom. Slampājot pa grīdu un vairoties no uguns, viņa zābaku gumijas zoles kļuva lipīgas. Viņš izrāva no poda papardi un uzmeta podu ar augsni uz mugursomas, lai noslāpētu liesmas.

Tad viņš pagrāba to, kas bija palicis pāri no Krasnopoļska mugursomas un pameta degošo viesnīcu.

1939. gada 3. februāris Zirona, Spānija

Ap Zironu, cauri upju ielejām un mandeļkoku dārziem, dunēja artilērijas triecieni. Tā ir skaņa, kad ienaidnieki ir noķerti starp āmuru un laktu, Klauss apcerēja. Ar lepnumu viņš piebilda: Un mēs esam lakta.

Aplenktais cietoksnis bija Franko pēdējā pieturvieta viņa plūdumā cauri Katalonijai. Tiklīdz kritīs Zirona, punkta pielikšana karam būs tikai formalitāte.

„Viņi šodien pēc manis būtu nosūtījuši kaujas lidmašīnas, ja vēl kādas būtu palikušas. Esmu par to drošs.” Rūdolfa mati saulē spīdēja kā varš, kad viņš papliķēja Klausam pa plecu. „Vai vari to iedomāties?

Es vēlētos, kaut viņiem vēl būtu palikuši gaisa spēki. Filmā tas izskatītos iespaidīgi!”

“T-t-t-t…,” teica Kcmlers.

“Rūdolfs atkal bēg prom? Esmu to jau dzīvē redzējis, kāpēc lai es to vēl skatītos filmā?” Klauss smējās. “Doktors dotu priekšroku tam, ka tu tiešām nostājies aci pret aci ar saviem ienaidniekiem, kā mēs pārējie to darām,” viņš piebilda ar žestu, kas ietvēra viņu, Haiki un siekalojošos Kemleru.

Kcmlers atkal: “G-g-g…”

“Ejiet,” sacīja Rūdolfs, “jūs visi!”

Viņi brauca nelielas karavānas priekšgalā, šūpojoties sēdekļos un klusējot, ja neskaita Kemleru, kam uznāca neregulāri stostīšanās uzplūdi. Viņa kurators, hauptšturmfīrers Būlers, bija atsprādzējis siksnu ap Kemlera kaklu, tāpēc tagad stīvais plānprātis bija atgriezies savā nekaitīgajā un nožēlojamajā stāvoklī. Klauss prātoja, ko savā brīvajā laikā runāja citās kravas automašīnās sēdošie kinooperatori un tehniķi.

Ceļš atpakaļ uz lauku māju veda cauri plašām olīvkoku plantācijām. Koku rindas stiepās no pauguru malas ar skatu uz pilsētu līdz pat vienpadsmit metriem no mājas. Vietām pauguros bija brūni plankumi, tie bija veidojušies sausās ziemas dēļ. Virs galvas gaiši zilajās debesīs karājās mēness sirpis. No upes ielejas brāziiioja vēsa, mitra brīze.

Nepareizi nomērķētā artilērija bija satriekusi driskās plantācijas ziemeļu un austrumu pusi. Pastāvīgais aplenkums pamazām saēda aizvien lielāku daļu plantācijas ikreiz, kad nomaldījās kāda lode. Žēl, domāja Klauss. Man patīk olīvkoki. (

Viņi piebrauca platas, romiešu villas stilā celtas divstāvu lauku mājas priekšā. Ģimene, kurai šī māja reiz piederēja, droši vien bijusi diezgan turīga. Kad Klauss šeit atbrauca pirmoreiz, viņš prātoja, vai ģimenei bija piederējušas arī mandeļkoku audzes, kas klāja apkārtējās kalnu nogāzes. Neba tam būtu bijusi jelkāda nozīme. Reichsbehorde bija nepieciešama operāciju bāze, kurā izmēģināt doktora fon Vestarpa veikumus, un tāpēc ģimene bija pazudusi.

Pārējie izkāpa no kravas automašīnas un kolonnā iesoļoja mājā.

Klauss uz mirkli apstājās, lai nopētītu otrā stāva platos logus cerībā ieraudzīt māsu. Viņš uztraucās par viņu, kad bija aizbraucis uz visu dienu.

Ieejot mājā, viņš noņēma salmu cepuri, kuru valkāja, un paberzēja galvvidu ar divu trūkstošo pirkstu stumbeņiem. Viņš ielika roku krekla iekšpusē, attaisīja aizdari un atvienoja zīmuļa biezuma saišķi ar vadiem, kas stiepās no vairākiem punktiem viņa galvā līdz akumulatora četrpunktu drošības jostai ap vidukli. Sapītie vadi karājās pār plecu kā ķīnieša bize.

Kad viņi ieradās Spānijā, viņi bija atstājuši savus izteiksmīgos Schutzstaffel formas tērpus Reichsbehdrde, to vietā izvēloties vietējo iedzīvotāju neuzkrītošākos ietērpus, lakatiņus un platmaļu cepures. Viņu maskēšanās tērpi kā nekas cits spēja labi paslēpt vadus, taču zemnieku raupjie tērpi mēdza aizķert vadu auduma izolāciju, dažkārt paraujot līdz sāpēm, kad Klauss ātri vai neapdomīgi kustējās.

Klauss sekoja Rūdolfam caur pagaidu fotolaboratoriju — reiz bērnistabu —, kur kinooperatori sakrāva šodien uzņemto filmlentu skārda kārbas. Viena no skārda kārbām bija lielāka un apjomīgāka nekā pārējās; tehniķi vienmēr atbrīvojās no tās pirmās. Ilaikes spējas radīja nepieciešamību pēc īpašas kameras un īpašas filmiņas, lai būtu iespējams reģistrēt viņas darbības.

Kad viņš tuvojās, kinooperatori nolaida galvas. Viņi ar izteiktu klusumu un uzcītību izkrāva Agfa astoņu milimetru lentes rulli. Dezertieris viņos visos bija radījis milzīgu spriedzi. Doktors fon Vestarps bija daļēji nolēmis izmantot atlikušos kinooperatorus treniņiem mērķa šaušanā, un viņi to zināja.

Klauss spraucās cauri pārpildītajai lauku mājai uz laboratoriju un pārrunu telpu, nepacietībā noņemt savu akumulatora četrpunktu drošības jostu. Salīdzinājumā ar iepriekšējo desmitgadi inženieri bija spēruši lielus soļus akumulatora pilnveidošanā, un litija jonu projektēšanā viņi bija pārspējuši paši sevi. Taču pēc garas dienas, pavadītas treniņos kaujas apstākļos, joprojām šķita, ka viņš uz jostas būtu uzkarinājis svina ķieģeli. Jo drīzāk viņš nodotu savu četrpunktu drošības jostu, jo drīzāk varētu mēģināt apspiest spazmas mugurā.

Tehniķi izmērītu akumulatora iztērētā lādiņa daudzumu un attiecinātu to pret aktivitāti, ko dokumentējuši kinooperatori. Klauss sīkāk pastāstītu par saviem varoņdarbiem, kā slīdējis cauri republikāņu nocietinājumiem un spiedis zemē kājnieku mīnas. Jebkura militāra informācija, ko viņš rūpīgi vācis, tiktu nodota tālāk — pēc

atbilstošiem pasākumiem, lai slēptu ieguves avotu — reiha sabiedrotajiem, kas sanākuši kopā Zironā. Šī noruna bija quid pro quo apmaiņā pret Franko atļauju darboties Spānijā.

Brīdī, kad Klauss bija uzlicis roku uz roktura, pārrunu telpas durvis atvērās. Viņš sastapa tik bālu un cietsirdīgu acu pāri, it kā tas būtu izgrebts no ledus. Reinhards iznāca gaitenī.

Tur bija arī fon Vestarps. Viņam mugurā bija tumšs laboratorijas virssvārcis, plecos nobiris ar blaugznām no viņa arvien vairāk sirmojošās galvas. „Lieliski pastrādāts,” teica doktors, ceļot roku, lai satvertu Reinharda plecu. „Šodien es jūtos lepns.”

Reinhards smaidīja, acīm mirdzot. Klauss un Rūdolfs pasveicināja fon Vestarpu, kad tas garām ejot viņus aizskāra. „Herr Doktor'."

Doktors uz viņiem palūkojās caur savām zivs acu brillēm. Sajūta bija tāda, it kā viņi būtu pabāzti zem mikroskopa. Ieejot laboratorijā, viņš, skatoties uz abiem, vien nicinoši novīpsnāja. Kad doktors aiz sevis aizcirta durvis, Klauss uz mirkli ieraudzīja vienu no dvīnēm piesprādzētu ar siksnām pie galda.

Klauss ar Rūdolfu saskatījās. Klauss paraustīja plecus.

Rūdolfs pagriezās pret Reinhardu. „Kur, ellē ratā, tu biji dažas pēdējās dienas?”

„Kalpoju reiham. Izpildīju pavēles.”

Rūdolfs cieši skatījās.

„Es tev neticu,” sacīja Klauss.

„Pajautā savai māsai!”

No pagaidu fotolaboratorijas uzliesmoja urbja smilksti. Vienlaikus no citas istabas koridora pretējā pusē skanēja gari, zemi vaidi. i Vaidi pārvērtās par kliedzieniem, kad no laboratorijas uzvēdīja karstu kaulu smaka.

Trijotne pārvietojās tālāk pa koridoru, lai varētu labāk cits citu dzirdēt.

Rūdolfs papurināja galvu. „Tu gvelz muļķības. Kādas vēl pavēles?”

Reinhards nevērīgi paraustīja plecus, bet viņa acīs joprojām mirdzēja lepnums. „Es biju aizsūtīts likvidēt nodevēju. Tas dezertieris vairs nav problēma.”

„Tevi? Viņi aizsūtīja tevi” Rūdolfs pameta rokas gaisā. „Tas ir neprāts. Tu esi tikpat taktisks kā degbumba.”

Reinharda misija nozīmēja to, ka viņš bija pirmais no fon Vestarpa projektiem, kas tika uzskatīts par pabeigtu, pilnībā nobriedušu. Klauss bija cerējis, ka tas gods tiktu viņam. Kamēr viņš pie sevis uzskaitīja Reinharda defacto paaugstinājuma sekas, koridorā ienāca Haike. Viņas acis bija pievērstas grīdai, un viņa bija klusa kā redzams spoks.

Reinhards izpleta rokas: „Dārgā!”

Haikei paceļot skatienu, Klauss sadzirdēja, kā viņa ievelk elpu. Viņa samirkšķināja savas spilgti zilās acis, tad atkal nodūra galvu, slēpjot seju zem garas, zeltainas matu cirtas.

„Vai nebūs neviena laipni lūgts mājās skūpsta?”

Viņa mēģināja paiet garām. Reinhards viņu bloķēja. „Man šķiet, es tev pietrūku. Uztraucies par mani.” Viņa pirksti pārslīdēja pār viņas auss izliekumu, aizglaužot aiz auss viņas matu šķipsnu. Haike sarāvās.

„Vai tev naktīs ir auksti?” viņš iečukstēja viņas ausi. „Es to varu labot.”

Viņa paskatījās augšup. Reinhards pieliecās tuvāk. Viņa iespļāva. Viņš atrāva galvu.

Klauss iesprauslājās smieklos. Haike aizslīdēja garām Reinhardam un aizsteidzās uz pārrunu telpas pusi.

„Tu labi darītu, ja ik pa laikam man izrādītu kādu laipnību, Liebling\" viņš iesaucās, noslaukot siekalas zem acs.

Rūdolfs atkal papurināja galvu. „Nespēju noticēt, ka viņi izvēlējās tevi"

Tā kā Haike bija aizņēmusi pārrunu telpu un fon Vestarps un tehniķi bija aizņemti laboratorijā, Klausam tagad būtu jāgaida, kamēr viņš varētu atdot savu akumulatoru, taču viņš uzgāja augšstāvā sameklēt savu māsu.

Grēta nebija izkustējusies kopš tā rīta, kad cauri kolonās ieskautajai verandai bija atvilkusi galdu pie rūtotā loga. Logs pavēra skatu uz olīvkoku audzēm tālumā, uz Teras un Oņaras upi un dūmu kūļiem, kas cēlās gaisā no ielejas zemāk. Lai gan, ja viņa bija izvēlējusies šo logu ainavas dēļ, viņa to neizrādīja. Viņas uzmanība bija pilnībā pievērsta grāmatai, kas gulēja klēpī tāpat, kā tas bija torīt, kad Klauss aizbrauca.

Viņa sēdēja basām kājām, tās atspiedusi pret cita krēsla malu, kustinot pirkstgalus, pār viņas kaulainajām potītēm krita no dažādu

krāsu audumiem pašūtas lauķu kleitas apakšmala. Pār katru plecu karājās kraukļmelnu matu bizes. No viņas galvaskausa līkumoja vadi, savijušies ap bizēm, un pazuda kleitas krokās, kur audums bija apspīlējies ap četrpunktu drošības jostu. Logs iezīmēja viņas profila siluetu, augstos vaigu kaulus un kūkumaino degunu. Rokas stiepiena attālumā uz galda stāvēja grāmatu kaudze, tējkanna, krūzīte un apakštasīte.

„Esmu atpakaļ,” viņš sacīja. „Vai tu labi pavadīji dienu?”

Grēta pāršķīra lapu. Viņa neko neteica.

„Kā tu jūties?”

Viņas tējas krūzīte šķindēja uz apakštasītes, masīvs artilērijas lietus nu jau nodārdēja daudz tuvāk nekā iepriekš un satricināja ēku.

Apakštasīte dancoja pāri galdam. Grēta, joprojām iegrimusi modernisma dzejnieku darbos, izstiepa roku un neskatoties to noķēra tieši pirms tā paspēja nogāzties pāri malai.

Kad viņa kustējās, vadu nodilusī izolācija, ķērās aiz kleitas apkakles.

„Vai tev sāp? Ja tev ir neērti valkāt akumulatoru, tev vajadzētu parunāt ar… doktors ir šeit…”

Viņa ignorēja viņu. Gadiem ejot, kopš viņas spējas bija izpaudušās kā nākotnes vīzijas, Grēta bija kļuvusi aizvien atturīgāka. Viņš devās prom, ļaujot viņai lasīt tālāk.

Rūdolfs, stāvēdams durvju ailē, noskatījās, kā viņš dodas prom.

Viņš bija iededzies trīsošās dusmās. Viņam bija grūti sagremot ziņas par Reinharda paaugstinājumu. Slampādams pie Grētas krēsla, viņš paskatījās pār plecu uz Klausu.

„Vai tā tu pavadi savu laiku? Lasot?” 1

Viņa nožāvājās, pāršķirot lapu.

„Vai tas ir vienīgais, ko tu dari, kamēr mēs tur ārā,” viņš iedunkāja ar pirkstu pa logu, „stājamies pretī lodēm un mīnām?”

Klauss, apstādamies durvīs un visu labi pārredzēdams, redzēja, kā Grētai savelkas mutes kaktiņš tikko manāmā smīnā. Viņš sarauca pieri.

Rūdolfs turpināja. „Gadiem ilgs darbs, lai varētu izmantot savu gribasspēku, un kāda no tā jēga? Lai tu šeit varētu studēt dzeju?

Nespēju iedomāties, kāpēc doktors tevi tur dzīvu. Pat plānprātīgais Kemlers ir daudz noderīgāks nekā tu. Un tavs brālis, vismaz viņš ir apslāpējis tās jaukteņu asinis jūsu dzīslās.”

„Hei!” Klauss steidzās pārtraukt Rūdolfa tirādi, bet Reinhards noķēra viņa roku. Viņam patika līdzvērtīgu pretinieku ķīviņi.

Rūdolfa pēdas atrāvās no grīdas. Lidinoties blakus galdiņam, viņš teica: „Skaties! Viņš mūs padarīja varenus.” Viņš izstiepa rokas un grieza piruetes virs grīdas. „Viņš mūs padarīja par dieviem! ” viņš nolaidās. „Bet tad te esi tu. Pretīga, tukša vieta.”

Grēta iegaumēja vietu grāmatā, kur bija beigusi lasīt, nolika to uz galda, tad izdzēra atlikušo tēju. Viņa aizgrūda prom krēslu un izstaipījās. Viņas mugura nokrakšķēja.

„Ko,” murmināja Reinhards, „tava māsa dara?”

Klauss papurināja galvu. Taču tad Grēta nometās četrrāpus un viņa nemiers pārvērtās pilnīgās šausmās. Klauss taustījās pēc sava vada. Viņš to iesprauda pie jostas piestiprinātajā akumulatorā un nospieda slēdzi.

Grēta parāpoja zem galda.

No grīdas zem Reinharda zābakiem augšup vijās apdedzināta priedes koka smarža, kad viņš izsauca Willemkrдfte, savu gribasspēku.

Rūdolfs smējās. „Aha, pareizi! Rāpo prom, jaukteni, rāpo prom uz savu suņu būdu!”

Grēta sarāvās čokurā, ceļus piespiedusi pie krūtīm un ar rokām aizspiedusi ausis.

Klausa mutē pildījās vara garša, kad viņa smadzenes sāka saņemt elektroenerģijas padevi. Gцtterelektron deva enerģiju viņa gribasspēkam, padarot viņu iluzoru, tajā pašā brīdī Reinhards bruņojās ar nocietinošu zilu nimbu.

Rūdolfs skatījās uz viņiem un rauca pieri. „Kas? —”

BUMM!

Eksplozija nekaitējot izlidināja šrapneļus cauri Klausa rēgainajam ķermenim. Reinharda aurā iztvaikoja noklīdušā mīnmetēja lādiņa šķembas. Viņš aizsargāja sevi ar uguns vilni, kas aizdedzināja koka grīdas dēļus.

Dūmi plūda ārā pa caurumu, kur vēl tikko bija atradies logs un daļa jumta. Klausam zvanīja ausīs.

Viņš materializējās. Tad viņš saprata, ka tā nebija zvanīšana viņa ausīs, bet klaigas visā lauku mājā. Uz grīdas, ar rokām aizsedzis seju, gulēja ķermenis, notraipīts ar asinīm un ģērbts apdegušās driskās.

„Grēta!”

Viņa izlīda no savas pagaidu bumbu patvertnes un notrausa putekļus. Klauss atvieglojumā nopūtās.

Telpā valdīja klusums, bija dzirdama vienīgi liesmu sprakšķēšana un kliedzieni, kas pārvērtās elsās. Rūdolfs nodrebēja.

Grēta pietupās viņam blakus un satvēra viņa roku. Šrapneļi bija sakropļojuši viņa seju, atsegdami vaļējas brūces. Viņš skaļi elsoja.

Viņa pieliecās tuvāk. Kā mīļotā viņa glāstīja viņa sadragāto seju, noskūpstīja vaigu, iečukstēja viņam ausī. Viņas asinīm notraipītās lūpas izdvesa vienu vienīgu vārdu:

„Ienāk.”

Viņa piecēlās kājās. Kad viņa pārkāpa Rūdolfam pāri, kleitas mala pārslīdēja viņam pār seju. Tad, lidojošā vīra asinīm no viņas pilot, Grēta vieglā solī izgāja no degošās istabas.

Rūdolfs pārstāja drebēt. Viņš turpat nomira, tieši tā, kā Grēta bija paredzējusi, ka notiks.

1939. gada 4. februāris Barselona, Spānija

Kasieris sarauca degunu. Pēc pusotras dienas ceļā Mārša drēbes un pat viņa mati joprojām oda pēc aizdedzinātās viesnīcas. Beidzot, kad viņš bija ticis īstā vannas istabā, viņš bija gaidījis uz pieres ieraudzīt sodrēju svītras. Māršs nespēja saražot pietiekami daudz siekalu, lai aizskalotu no mutes kūpinātas cūkgaļas garšu.

Māršs ļāva kasierim paskatīties naudas vīstoklī zem savas rokas. Nepatika otra vīrieša sejā pārvērtās par alkatību. Viņš aplaizīja lūpas. Pēc mirkļa vilcināšanās viņš pamāja ar galvu. Māršs pārslidināja roku pāri letei. Tādējādi viņš katru mārciņu un pesetu apmainīja pret guļvietu pēdējā britu tvaikonī, kas devās prom no Barselonas.

Māršs pakratīja galvu. Teju tūkstotis par to, kam nevajadzētu maksāt vairāk par 25 mārciņām. Paldies, Frankol Būtu vieglāk izmantot biļetes, kas bija paredzētas Krasnopoļskim, bet kāds viņu bija vērojis; ņemot vērā muļķa uzvedību, Māršs nevarēja riskēt, stingri ievērojot sākotnējo ceļojuma plānu.

Un tagad Krasnopoļskis bija miris, dažu sirdspukstu laikā sabirzis pelnos, reizē ar lielāko informācijas daļu. Ceļojuma laikā no Taragonas Māršs bija izņēmis no mugursomas neapdegušās lapiņas ar īsajiem ziņojumiem un ielicis gan tās, gan skaidro naudu un Krasnopoļska pasi aploksnē. Nekas daudz nebija saglabājies: pusducim no vācu valodā sarakstīto zīmīšu vai ziņojumu lappusēm bija apdeguši apakšējie kreisie stūri; puse fotogrāfijas; acetāta strēmeļu jūklis.

Strēmeles bija viss, kas bija palicis pāri no astoņu milimetru diafilmas. Lente bija satīta uz ruļļa, bet, kad aizdegās mugursoma, daļa filmas sakusa un izšķīda, padarot visu pārējo par juku jukām sabirušu konfeti haosu.

Māršs tām bija urbies cauri dučiem reižu. Salasāmajās lapās nebija nekas minēts ne par doktoru fon Vestarpu, ne par bērniem. Fotogrāfijas saskatāmajā daļā bija redzama parasta lauku māja. Viņa neapbruņotajai acij filmas atliekas bija nesaprotamas.

Māršs paņēma piedāvāto biļeti un atkāpās pūlī, kas drūzmējās pie biļešu lodziņa. Vieglajā vējā kopā jaucās šķebinošas baiļu, jūraszāļu, pūstošu zivju un dīzeļdegvielas smakas. Droši vien visas Katalonijas ostas bija pārpildītas ar bēgļiem, zinot, ka nacionālisti bija veikuši savu pēdējo straujo uzbrukumu Pirencjos.

Viņš, pētot apkārtni, devās cauri pūlim uz savu piestātni. Līdz kuģa atiešanai nebija atlicis daudz laika, bet vispirms Māršs gribēja kaut ko atrast. Viņš ievēroja tuklu, labi ģērbušos vīrieti, kas stūma ar bagāžu piekrautus rokas ratiņus. Vīrietis apstājās uz ietves, lai no kabatas izvilktu brilles.

Ahā, nodomāja Māršs. Tās man noderētu.

Vīrietis sarauca pieri, skatoties savā biļetē, tad lūkojās apkārt, ar acīm meklējot afišu. Māršs tīšuprāt ieskrēja ratiņos, lai izskatītos tā, it kā viņš tos nebūtu pamanījis, jo bijis ļoti iedziļinājies savā biļetē. Uz ietves nograbēja bagāža.

“Hijo depūta!"

“Lo siento! Lo siento, senor. ”

Kamēr viņš palīdzēja vīrietim savākt mantas, Māršs nočiepa tā brilles. u Lo siento muchisimo." Vīrs attālinājās, solīdams norakt Mārša sirdi tik dziļi, ka pat jaunava Marija to nespētu atrast.

Ostā atbalsojās spalgs kliedziens. Tā bija Mārša kuģa tvaika svilpe, kas pirmspēdējo reizi ziņoja, ka laiks iekāpt kuģī. Cilvēki pa vienam, diviem un trim traucās augšup pa kāpnēm. Māršām bija jāpasteidzas, bet viņš vairs ilgāk nespēja apvaldīt savu ziņkārību.

Kaudze ar koka kastēm veidoja caurejamu patvērumu no vēja un ļaudīm. Māršs noslēpās aiz koka kastēm, pieplacis pie zemes virs virves ruļļa. Viņš no aploksnes, kas atradās krekla kabatā, izvilka acetāta fragmentu. Ko uguns nebija pilnībā izpostījusi, tā bija padarījusi ļoti trauslu, tāpēc viņš ļoti uzmanīgi izņēma filmu un, izmantojot brilles kā lupu, sasprindzināja redzi, lai spētu saskatīt attēlus.

Divdesmit kadri ar ķieģeļu sienu. Otrā fragmentā bija redzams tukšs laukums. Trešajā bija redzami divi Schutzstaffel formās tērpti vīri, kas smaidīja, pārliekušies virs tukša konteinera. Ceturtajā fragmentā bija redzama ar smilšu spilveniem apsargāta ložmetēja slēptuve un tāls skats uz šaušanas poligonu.

Piektajā bija redzams zenītložmetējs, lidināmies gaisā virs tā paša poligona. Māršs papurināja galvu. Pārāk ilgs laiks ceļā un nepietiekams miegs, bet, kad viņš paskatījās vēlreiz, patiesi izskatījās, ka gaisā peldēja astoņdesmit astotais. Nebija arī ne miņas no eksplozijas, lai gan, izmantojot tikai dažus apsvilušās filmiņas kadrus, bija grūti noteikt tur notiekošo.

Kur tu, Krasnopolski, pie visiem svētajiem, biji iesaistīts?

Fragmenti noskrapstēja viens pret otru, tiekot iemesti atpakaļ aploksnē. Tiklīdz aploksne bija palikta zem krekla, viņš piecēlās kājās, it kā būtu ieniris aiz kastēm tikai lai sašņorētu kurpju šņores.

Ietves pretējā pusē ar ieslīpām acīm uz viņu skatījās čigāniete. <

Viņa bija piekauta. Ada ap vienu no viņas acīm izskatījās kā baklažāna miza; viņas mutes kaktiņš bija izliecies pussmaidā vietā, kur viņas pāršķeltajai lūpai bija pārklājusies krevele.

Māršs sarauca pieri. Viņš novērtēja viņas biedru, vīrieti ar tādu pašu olīvkrāsas ādu kā viņai. Brālis? Vīrs? Gara auguma puisis, bet ne pārmērīgi. Patīk piekaut sievietes, ko? Ejot pie pāra, Māršs nokrakšķināja pirkstu locītavas.

No ostas puses uzpūta viegls vējiņš. Tas parāva gaisā lakatiņu, kas bija apsiets ap viņas matiem un plivināja pāri pleciem pārmestās bizītes.

Un atsedza vadus, kas bija savienoti ar viņas galvu.

Māršs apstājās. Viņš vēlreiz paskatījās.

Vadi. Viņas galvā.

Vējš aprimās, un lakats atkal apsedza viņas galvu.

Viņa piemiedza viņam.

Viņas biedrs kaut ko pateica. Viņa pagrieza muguru. Māršs grasījās viņiem sekot, pirms tie pazūd pūlī.

Tvaikoņa svilpe divreiz īsi, nepacietīgi nosvilpa. Pēdējais signāls. Viņš paskatījās pār plecu. Pa kāpnēm uzskrēja pēdējie divi klaidoni, kontrolierim tos drūmi uzmanot.

Kad viņš atgriezās, sieviete bija pazudusi.

„GRĒTA, pasteidzies!” Klauss parāva māsas roku. „Mums

jāiet.”

Klausa balsī, lai gan viņš centās to apspiest, bija iezadzies sašutums. Reizē ar Rūdolfu, kad mājā ietriecās noklīdušais mīnmetēja lādiņš, bija gājuši bojā vēl divi tehniķi. Evakuācijas radītajā apjukumā ugunsgrēkā dzīvību bija zaudējis arī kāds ārsts. Arī viena no dvīnēm bija gandrīz gājusi bojā, taču Reinhards bija izgājis cauri ugunij un atbrīvojis viņu no operācijas galda siksnām. Tajā laikā un vietā štandartenfīrers Pābsts bija pieņēmis lēmumu izbeigt apmācību operācijas Spānijā. Nebija jēgas riskēt ar pārējiem Reichsbehdrde cilvēkiem citu „negadījumu” dēļ. Viņi sevi bija pierādījuši; bija laiks atgriezties mājās.

„Piedod, brāl’!” Grēta pagriezās un smaidīja. Pietūkusī āda cieši kļāvās ap viņas acīm. „Es uzvedīšos labi.”

Pābsts, kad uzzināja par Rūdolfa nāvi, bija viņai mežonīgi sitis ar delnas virspusi pa žokli. Viņš bija kliedzis, ka tas esot viņas pienākums, viņas uzdevums brīdināt viņus par tādiem bīstamiem notikumiem. Viņas smiekli kā ķerta alķīmiķa buramvārdi bija pārvērtuši viņa dusmas vardarbībā, viņa plaukstu — dūrē.

Reinhards netika sodīts par to, ka nodedzinājis māju.

“Uz ko tu blenzi?”

“Aizsapņojos. Puķu pušķi un kapu pieminekļi.”

Klauss nopūtās. “Mūsu piestātne ir uz šo pusi,” viņš teica, velkot viņu cauri pūlim.

2

1939. gada 22. februāris Vestminstera, Londona, Anglija

Uz Stīvensona galda, kamēr viņš šķirstīja Mārša ziņojumu, plivinājās trauslās acetāta strēmeles. Plašā ķirškoka galda virsma bija nosēta ar ogļu melnām pārslām un smērējumiem no apdegušā dokumenta fragmentiem. Pelni viegli un ātri skrēja pār galdu un aizlīgoja lejā uz paklāja pie Mārša kājām ikreiz, kad Stīvensons izelpoja. Tie smirdēja pēc apdeguša koka un piedegušas ādas.

Māršs pašūpojās uz pēdām. Stīvensons jau kādu pusstundu šķirstīja viņa ziņojumu.

Kaut kur uz ielas šajā Londonas rīta trokšņu burzmā aiztraucās rat-a-ta divtaktu motora rūkoņa. Māršs nosprieda, ka tur droši vien aizsvilpa Villcra dzinēja motocikls. Stīvensona logs nevarēja lepoties ar lielisku skatu, lielākoties bija redzamas Brodvejas ēkas, taču šeit, (

no SID mītnes piektā stāva dažas ielas tālāk pār Sv. Džcimsa parka kokiem, bija iespējams redzēt vēlīnās ziemas sauli.

„Hmm.”

Māršs atskatījās uz savu mentoru. Stīvensons atvēra sānu atvilktni un izņēma no tās juveliera lupu, kas bija saglabājusies vēl no tiem laikiem, kad viņš Lielajā Karā bija strādājis par fotogrāfiju izlūkanalītiķi.

Izlases veidā viņš paņēma vienu filmas parauga atgriezumu un, klusi koncentrējoties, to pētīja. Citu pēc cita viņš ar savu vienīgo roku tos cēla gaisā pretī logam, miedzot acis, lai redzētu cauri lupai. Māršs pagāja malā, lai neaizsegtu to mazumiņu dienas gaismas, kas spīdēja no loga.

Māršs nopūtās. Viņš piespieda pirkstus pie kakla un nokrakšķināja pirkstu locītavas pret žokli. Stīvensons nokremšļojās; Māršs nolaida rokas.

Gadiem pulētie sienas apdares dēļi bija ieguvuši atlasa spīdumu, kas atstaroja lampas maigo gaismu. Sienu krāsa bija saskaņota ar grāmatu skapjiem un Stīvensona rakstāmgaldu. Virs apšūtā paneļa bija piestiprinātas kartes; fotogrāfijas, kurās redzams jauns Stīvensons lidotāja ādas jakā, vēl ar abām rokām; dažas fotogrāfijas, kurās redzama sieva; Korijas akvareļi.

Stīvensons bija precējies ar amerikānieti no Tenesijas. Viņa pēc atmiņas mēdza gleznot ainavas un dabu tuvplānā, attēlojot savas dzimtās vietas paugurainos pakalnus. Mārša mentors bija ieguvis dīvainu izpriecu, dekorējot savu kabinetu ar augu attēliem, kas dārzniekiem šai valstī bija nepazīstami.

„Tātad,” beidzot sacīja Stīvensons, joprojām šķielējot uz filmas strēmelēm: „Esmu diezgan pārsteigts. Kad jūs kaut ko salaižat grīstē, jūs to izdarāt labi un pienācīgi.”

„Ser?”

„Es jūs aizsūtīju uz Spāniju, lai padarītu vienkāršu darbinu.” „Ser…”

„Kāds vienkārši iedejo iekšā un aizkurina jūsu kontaktpersonu un, kur esat jūs, hmm? Pļēgurojat bārā.”

„Ser, nebija jau tā, ka kāds klejotājs ar petrolejas spaini būtu slaistīdamies ienācis iekšā…”

„Hmm. Tas ir interesanti.” Stīvensons pacēla gaisā vienu no filmas fragmentiem. „Ko jūs sakāt par šo?”

Māršs vienā rokā paņēma filmu, bet otrā lupu. Fragmentā bija mazāk nekā divpadsmit kadru, karstums dažus no tiem bija aptumšojis. Astoņos vai deviņos kadros pēc kārtas — uz sekundes simtdaļu — bija redzama sieviete ķieģeļu sienas priekšā, pēc tam tikai ķieģeļu siena bez pārejas no viena kadra uz nākamo. Viņa bija kaila, ja neskaita jostu ap vidukli, kas bija savienota ar viņas galvu, kā izskatījās, ar vadiem.

„Izskatās, ka viņi ir izslēguši kameru.” Viņš atdeva fragmentus atpakaļ Stīvensonam. „Vai arī tie ir salīmēti kopā no divām dažādām filmām.” Viņš ar pirkstu norādīja uz fragmentu. „Tie vadi viņas galvā.

Tas ir tas, ko es redzēju Barselonā. Sieviete gan bija cita.” Viņš'paraustīja plecus. „Ser, šī nav vienīgā dīvainība filmā!”

Stīvensons pamāja viņam uz krēslu, kas bija apvilkts ar raibu kokvilnas mēbeļdrānu, kuru fiksēja pogas. Tiklīdz Māršs atlaidās krēslā, vecais vīrs atvēra citu rakstāmgalda atvilktni un izņēma pudeli un divas glāzes.

„Brendiju?”

„Jā, lūdzu!” Māršs iegrima dziļāk krēslā.

„Es iedomājos, ka jums tas noderētu.”

Brīdī, kad Stīvensons lēja glāzēs brendiju, pie durvīm kāds pieklauvēja. Viņš uzsauca: „Jā, Mārdžorij!”

Iekšā palūrēja viņa sekretāre. ”Ser, komandieris Praiss no Admiralitātes grib… Vai! Jūs esat atgriezies.”

Māršs pamāja viņai ar galvu. „Sveika, Mārdžij!” Viņa izskatījās priecīga, viņu redzot, taču viņa bija precēta sieviete, un tas izraisīja pēkšņu vientulības sajūtu.

„Lai kas tas būtu, viņam nāksies gaidīt,” atbildēja Stīvensons. „Ser, viņš teica…”

„Ne tagad. Es viņam piezvanīšu.”

Viņa pamāja ar galvu un izgāja.

Stīvensons, kā T nodaļas (saīsinājums no „tehnoloģiju pārsteigums”) vadītājs, bija atbildīgs par tādas informācijas vākšanu, kas sniedza ziņas par militāro tehnoloģiju attīstību nacistiskajā Vācijā. Lai gan pati nodaļa darbojās tikai dažus gadus, tā bija celusies no organizācijas vēsturiskajām saknēm pirms Lielā Kara, kad ārvalstu spiegošana bija Admiralitātes kompetencē, koncentrējoties vispirms uz Ķeizariskās Vācijas jūras kara flotes spēku izvērtēšanu. Tāpēc politiski gudrais Stīvensons uzturēja ciešus sakarus ar Admiralitāti, arī tāpēc, ka C, SID vadītājs, bija jūras spēku virsnieks.

Māršs paņēma vienu no glāzēm. Stīvensons pacēla savējo: „Par drošu ceļošanu un drošu atgriešanos.” Tinkš! Sis rituāls bija kļuvis par viņu tradīciju. Ciktāl Stīvensons bija Māršām kā tēvs, darījumu prasme bija spilgta ģimenes īpašība.

„Šis darbiņš izrādījās sarežģītāks, nekā mums likās,” sacīja Stīvensons, atgāžoties savā krēslā. Māršs saviebās. Tā bija tiešākā atvainošanās, kādu viņš no vecā vīra jebkad bija dzirdējis, un tas viņā raisīja nemieru.

Stīvensons ar glāzi rokā norādīja uz rakstāmgaldu. „Tātad. Ko mums iesākt ar šo jucekli?”

„Atlikušos kadrus varbūt varētu pārkopēt un salaist kopā, lai aptuveni līdzinātos oriģinālajai filmai. Es tā darītu.”

Stīvensons pamāja ar galvu. „Esmu veicis dažus provizoriskus pārbaudījumus. Mums būs nepieciešams kāds ar pieredzi, kāds, kas prot turēt muti. Tas var prasīt laiku. Un fotogrāfija?”

„Tas varētu būt jebkur. Iespējams, nelietderīga, vismaz, kamēr nezināsim neko vairāk.”

Stīvensons pamāja ar galvu. „Kas ar dokumentiem?”

Māršs paraustīja plecus. „Grūti pateikt. Rodas iespaids, ka tie ir fragmenti no medicīniskajām ekspertīzēm.”

„Ievēroju, ka jūsu kontaktpersona pieminēja doktoru,” atkal šķirstot Mārša ziņojumu, sacīja Stīvensons. „Fon Vestarps? Jādomā, ka medicīnas darbinieks ar pabeigtu augstāko medicīnas izglītību.” Viņš nolika lupu rakstāmgalda atvilktnē un izņēma cigarešu paciņu. Amerikāņu ražojuma, Lucky Strike.

Stīvensonam aizšķiļot sērkociņu, Māršs piemetināja: „Viņš arī teica kaut ko par bērniem. Diezgan uzvilkās, par viņiem runādams. Savādi.”

Stīvensons, ar cigareti mutē prātodams, jautāja: „Un kas gan ir kopīgs abām lietām?”

„Gluži manas domas, ser!”

Abi vīrieši klusās pārdomās skatījās, kā lēnām pa ielu plūda ēnas. Aizvien pieaugošajā tumsā Stīvensona cigaretes gals liesmoja kliņģerīšoranžā krāsā.

Viņš to nodzēsa marmora pelnu traukā un ieslēdza vēl vienu lampu. „Labi, tad visu pēc kārtas. Es atveru jaunu lietu. Kamēr nebūsim šo jautājumu atrisinājuši vai tas pats no sevis nebūs atrisinājies, atsaucieties uz šo lietu, lietojot nosaukumu „Asinszāle”. Sakot pēdējo teikumu, viņš pamāja uz sienas pusi virs Mārša. Asinszāle.

Māršs pagrieza galvu. Virs krēsla pie sienas karājās kāds no Korijas akvareļiem. „Sapratu.”

„Kas attiecas uz Asinszāli, ir tikai daži cilvēki, kurus vajadzētu informēt par šo lietu. Ja es īsā laika sprīdī viņus varēšu sasaukt kopā, Mārš, vai jūs šodien tiksiet?”

Jā, ser!”

„Lieliski. Es jums piezvanīšu.”

STĪVENSONA automašīna, spīdīgs krēmkrāsas Rolls Royce Mulliner, piebrauca pulksten pusseptiņos. Kad Māršs tajā iekāpa, no automobiļa izvēlās pelēks dūmu mākonis. Salons smaržoja pēc ādas un Lucky Strikes cigaretēm. Tiklīdz Māršs bija apsēdies, Stīvensons viegli piesita pie automašīnas griestiem, tādā veidā dodot šoferim ziņu, lai turpina ceļu.

No Mārša mājām Valvortā viņi devās uz rietumiem. Automobilis dobji skanēja, kad viņi brauca pār Lambcta tilta tērauda laidumiem. Milbenkā Stīvensona šoferis nogriezās ziemeļu virzienā, kad viņi tālākajā Temzas pusē bija pabraukuši garām granīta obeliskam un tā ananāsveida tornītim.

Drīz vien tumsā varēja saskatīt Viktorijas torni, kvadrāta formas akmens milzi, ietītu miglā un lampu gaismā. Viņi pabrauca garām Vestminsteras pils perpendikulāri gotiskajiem, smalkajiem ornamentiem, kā kāds reiz bija teicis — Tjūdoru laika smalkajām detaļām uz klasiskā korpusa. Māršs ievēroja krāsu atšķirību, kur Jorkšīras drūpošais kaļķakmens bija aizstāts ar medus krāsas akmens ķieģeļiem.

Viņi pabrauca garām Parlamenta laukumam, garām piemineklim karā kritušajiem un turpināja braukt uz ziemeļiem Vaitholas virzienā.

„Ser, uz kurieni mēs braucam?”

Stīvensons pagriezās uz viņa pusi. „Vai zināt, kas man visvairāk pietrūkst no vecajiem laikiem?”

Jūsu rokas?”

,,Ha, bezkauņa!” atteica vecākais vīrietis. „Nē. Tolaik mums nebija tik daudz sasodītu sanāksmju, bet tagad to vien darām, kā sēžam sanāksmēs.” Viņa acis nozibēja. „Es baidos, ka šis darbiņš būs mazliet virs tavas ierastās kompetences. Es domāju, ka tev nebūs iebildumu tikai šo vienu reizi.”

Velns un elle. Tas nozīmēja, ka būs jāsēž telpā, kas pilna ar jefiņiem, kas noniecinātu Māršu, tiklīdz viņš atvērtu muti. Viņš jau to bija atēdies universitātē.

Automobilis izbrauca cauri šaurai arkai, kas pavēra garu, zemu skatu uz neoklasicisma stilā būvētas trīsstāvu ķieģeļu ēkas pagalmu. Admiralitāte.

Māršs sekoja Stīvensonam pa sānu durvīm uz pazemes tuneļiem. Viņu soļi atbalsojās marmora kolonādēs, atsitoties pret kāpņu telpām un šaurajiem koridoriem. Beidzot vecākais vīrietis apstājās pie kādām vienkāršām valriekstu koka durvīm. Viņš pieklauvēja.

Bāls vīrietis — kāds no neskaitāmajiem birokrātiem šajā neapgaismotajā midzenī, nodomāja Māršs — ieveda viņus tumšā telpā. Ieejot iekšā, Māršs saoda brendija un veca papīra smaržu. Uz diviem sekretāriem stāvēja divas misiņa lampas ar nefrītzaļiem abažūriem, kuru gaisma sadalīja telpu. Lampu gaisma istabas centrā krita ciešos apļos, atstājot kaktus tumšās ēnās.

Vienā istabas stūrī nočabēja audums, it kā kāds pakustētos krēslā. Citviet kāds ieklepojās. Tumšas, bet ne tukšas ēnas.

„Bija jau laiks, Stīvenson!” Vīrietis ar lielu ērgļa degunu paskatījās savā kabatas pulkstenī. Māršs atpazina Admiralitātes Pirmo lordu Ērlu Stenhoupu.

Māršs pieliecās pie Stīvensona. „Ser,” viņš čukstēja, „vai drīkstu jautāt, ko es šeit daru?”

„Gribu, lai jūs pastāstāt šiem kungiem” — viņa žests iekļāva visus telpā esošos — „par piedzīvoto Spānijā.”

„Ser, tas viss ir aprakstīts manā ziņojumā!”

„Jā… Bet es uzskatu, ka viņiem tas būtu jādzird personiski no jums. Lūdzu, man par prieku!”

Māršs pastāstīja. Viņš īpaši rūpīgi centās uzsvērt savdabīgo uguns raksturu, tās straujumu, kā arī to, ka, spriežot pēc smaržas, aizdedzināšanā netika izmantota petroleja, eļļa vai kaut kas cits. Kas attiecās uz klausītājiem, izskatījās, ka viņi uztver šo stāstu nopietni. Māršs klusumā juta liegu nievājumu, netiešu apstiprinājumu šo vīriešu starpā, ka viņš nav viens no viņiem. Tomēr viņi klausījās, nepārtraucot Māršu, līdz brīdim, kad:

„Ko jūs domājat ar „puisis dega”?”

„Dega kā Kristāla pils. Šļācot liesmas, kas ātri izplatījās no viņa ķermeņa uz mēbelēm, uz sienām, un dažu mirkļu laikā visa viesnīca bija liesmās. Citiem vārdiem sakot, viņš liesmoja.”

Stīvensons pieskārās Mārša rokai, it kā gribēdams sacīt, Mierīgāk, puis'l Neiekarsti! Māršs noslēdza stāstījumu, pastāstot par ierašanos Barselonā, aprakstot filmas fragmentus un frankenšteinīgo čigānieti.

Sērkociņa uzliesmojums uz īsu brīdi izgaismoja stūrī sēdoša, tukla vīrieša profilu, kad tas aizsmēķēja cigāru. Pirms gaisma apdzisa,

Māršs paspēja saskatīt komandieri Praisu un admirāli seru Hjū Sinklēru, kas bija Stīvensona priekšnieks un SID vadītājs.

Nākamais ierunājās Sinklērs. „Neņemot vērā šī stāsta neticamās epizodes…” Viņš atsāka klepot, pirms pabeidza teikumu. „Ko jūs no tā secināt, Stīvenson?”

Stīvensons paraustīja plecus, tas izskatījās kā vienroča dīvains, greizs žests. „Es nezinu, ko no tā secināt, ser, bet es teiktu, ka esam ieguvuši sasodīti lielu problēmu!” Viņš uz pirkstiem uzskaitīja argumentus. „Pirmkārt, mēs zinām, ka Krasnopoļskis bija liecinieks notikumiem, kas viņu bija biedējuši līdz nāvei. Otrkārt, viņš nomira ugunsgrēkā, kas izcēlās pēkšņi.

Ja komandleitnants Māršs saka, ka netika izmantota nekāda degviela, varu jums, kungi, apgalvot, ka tiešām netika! Un, treškārt, netiešie pierādījumi filmā liecina, ka friči ir aizrakušies līdz kaut kam diezgan nedabiskam.”

Nedabisks. Vecā vīra komentārs Mārša prātā kaut ko atraisīja.

Pa pusei aizmirstās atmiņas par nelaimes gadījumu universitātē. Viņš jau sen tās nakts miglainās atmiņas bija norakstījis uz dzērumu — viņš bija diezgan piesūcies. Taču tagad sagadījās, ka nesenie notikumi atdzīvināja viņa atmiņu, parādot tos citā gaismā.

Atmiņas aizveda Māršu Oksfordā un garajā naktī, kas tika pavadīta ar kādu nevaldāmu draugu Bodleja bibliotēkā meklējot senu grāmatu sējumus ādas vākos. Šausmīga, bet nekaitīga nakts…, kamēr Vils nebija atradis meklēto grāmatu un skaļi no tās lasījis. Māršs sakrustoja rokas, atvairot satraukuma iekņudēšanos pavēderē. Pēc tās nakts viņš vairs nebija atgriezies Bodleja bibliotēkā, ne arī abi jelkad y

bija par to runājuši. Varēja just, ka Vils, pat pēc viņa standartiem, bija pieļāvis iespaidīgi lielu neapdomību.

Nedabisks. Māršs bija sevi mierinājis ar cerību pilnu sevis maldināšanu, norakstot visu notikušo kā kļūdainu atmiņu un varbūt kā mācībstundu par pārmērīgas dzeršanas bīstamību. Izņemot to, ka, protams, Vils tonakt bija skaidrs kā kristāliņš. Un tagad, klausoties Stīvensonā un apsverot notikumus Spānijā, Māršs saskārās aci pret aci ar iespēju, ka viņa atmiņas bija precīzas.

Māršs atkal pievērsās notiekošajai sarunai. Kāds bija ieslēdzis vēl kādu lampu. Telpa bija sadalījusies divās frakcijās: tajos, kas

Stīvensonu un Māršu turēja par ķertajiem, un tajos, kas ticēja, ka viņu stāsts bija tikai mazliet kļūdains. Telpā virmoja par un pret argumenti lidz brīdim, kad admirālis Sinklērs sasita plaukstas, lai visi apklustu.

„Kungi! Šī ir tukša pļāpāšana. Es izdošu visaptverošu direktīvu, lai atzīmētu un apkopotu jebkādu informāciju par šo fon Vestarpu. Kamēr neko vairāk nezināsim, neko nevaram iesākt. Es iesaku atlikt šī jautājuma apspriešanu.”

Mārša domas joprojām maldījās Oksfordā. „Tā ir kļūda,” viņš izspļāva.

Stīvensons noklepojās, Stīvensona mutes kaktiņi savilkās smaidā līdz ausīm. Viņam loti patik tie briži, kad es sevi pataisu par muļķi.

Kāds nomurmināja kaut ko par „Stīvensona gorilliņu”, tā bija Mārša iesauka SID. Viņi uzskatīja viņu par raupju puisi, dzīvniecisku un neapšaubāmi apveltītu ar nožēlojamām manierēm viņa izcelsmes dēļ. Gorillu.

Admirālis paliecās uz priekšu, skatīdamies Māršā ar aukstu skatienu. Viņš atkal ieklepojās savā kabatlakatiņā, pirms atbildēja: „Atvainojiet, ko jūs teicāt, komandleitnant?”

„Piedodiet man, kungs, bet es tur biju! Un es jums saku, fričiem kaut kas ir padomā. Ja mēs vilcināsimies, būs jau par vēlu jebko pasākt.”

„Nu tad,” ieteicās Pirmais lords. „Liels paldies, ka dalījāties savās milzīgajās zināšanās un pieredzē.” Viņš pagriezās savā krēslā un pilnībā pievērsās kolēģiem. Ne pārāk smalki norādot, ka Māršs drīkstēja iet un tiks ignorēts.

Domādams par Viļu, Māršs Stīvensonam murmināja: „Mums nepieciešams pieņemt darbā speciālistus.”

„Speciālistus?”

Pie velna. Ja tāpat draud nepatikšanas, nav vairs svarīgi, par cik lielu pārkāpumu, nodomāja Māršs. Viņš pamāja ar galvu Stīvensonam. Vecais vīrs ar samiegtām acīm paskatījās uz savu protežē.

„Jā,” sacīja Māršs. „Ekspertus nedabiskajā.”

Nebija jēgas, ka Māršs pats paziņo savu ideju. Stīvensons cienīja šos vīrus un tāpēc izteica Mārša ieteikumu, it kā pats to būtu izdomājis.

Telpā izcēlās liela kņada.

„Kā tad! Mēs tagad sāksim izpildīt visas kaprīzes, kādas vien radīsies, ko? Piespiedīsim viņus kalpot?”

pie reizes tikpat labi varam izsniegt karaspēkam burvju

nūjiņas…”

„… izkūkojis prātu…”

„… tērē mūsu laiku…”

Ēnā sēdošais tuklais vīrietis nokremšļojās. „Hmm. Ļaujiet viņam runāt!”

Māršs atpazina balsi. Un ko, pie velna, viņš šeit dara? Viņš neieņem nekādu amatu… lai gan, ja kontinentā izceļas karš, Stenhoupu var izstumt.

Stīvensons paskatījās uz Māršu. „Kas jums prātā?”

Māršs papurināja galvu. „Iesākumā ļaujiet man ar kādu aprunāties! Diskrēti. Pēc tam es ar jums sazināšos.”

1939. gada 7. marts

Reichsbehdrde j'ūr die Eriveiterunggermanischen Potenzials

Klauss atteicās no sava plāna apbalvošanas ceremonijā pazemot Reinhardu pēc tam, kad bija uzzinājis, ka neviens cits kā pats reihsfīrers Heinrihs Himlcrs pie doktora fon Vestarpa krūtīm piespraudīs Spānijas Krusta ordeni. Ja ceremoniju vadītu zemāka līmeņa ierēdnis, Klauss ņemtu un pazeminātu Reinharda stāvokli sabiedrībā par pāris pakāpēm. Taču no visām dienām tieši šodien izvēlēties apkaunot <

Reinhardu nozīmētu mest arī negodā doktoru viņa patrona priekšā.

Domas par neizbēgamo sodu vien bija pietiekamas, lai liktu Klausam trīcēt. Tā vietā viņš nolēma pārspēt Reinhardu dienas laikā notiekošajās demonstrācijās.

Visas šīs domas viņš paturēja pie sevis, soļojot aiz Reinharda blakus Haikei un hauptšturmfīreram Būleram. Pavadas galā viņiem līdzi šļūca plānprātīgais Kemlers. Viņu spējas bija vizuāli iespaidīgākās, tādēļ viņi gājienā soļoja pirmie. Reinhards, protams, priekšgalā, jo doktora acīs viņš bija pati pilnība: viņa sasniegumu kalngals.

To mēs vēl redzēsim, Klauss domāja.

Aiz viņiem blakus dvīnēm soļoja viņa māsa. Grētas, tāpat kā identisko psionistu spējām, piemita klusa iedarbība, kas neizcēlās ar krāšņumu vai zibeņošanu. Lai gan Spānijā Grēta bez skrambiņas bija izdzīvojusi mīnmetēja lādiņa ietriekšanos mājā, viņa bija precīzi zinājusi kur un kad noslēpties. Viņas un dvīņu demonstrācijas bija paredzētas vēlāk.

Klauss uzmeta viņai ātru skatienu. Kā viņiem visiem, arī viņai mugurā bija asi iezīmēts, perfekts formas tērps, bet vienā rokā viņa turēja saliektu, noskrandušu melnbaltu lietussargu. Vecais krāms nepiestāvēja viņas formas tērpam. Tas izskatījās tik neiederīgs, ka viņš uz mirkli nevarēja nepaskatīties debesīs. Dienas sākums bija skaidrs un zils, un gaišs. Patiesībā tik gaišs, ka saules gaisma spīdēja uz jaunizveidotajām zīmotnēm, kas bija piespraustas pie viņu apkakles: SS zīmotnes, kas attēloja galvaskausu, kuru šķeļ zibens spērieni, kas dod enerģijas lādiņu gribasspēkam, Willenskrдfte.

Šaušanas poligons, kurā notika visbargākās prasmju pārbaudes, bija pārtaisīts par pagaidu parādes laukumu. Tehniķi baltos uzsvārčos bija paņēmuši lāpstas un aizpildījuši piltuvveida bedres. Viss bija pārkrāsots. No katras palodzes karājās karogu virtenes, no katras dzegas karogi ar svastiku.

Doktors bija sācis programmu, kas galu galā viņa ģimenes muižā bija kļuvusi par Reichsbehцrde. Toreiz tā bija ērti, ka kompleksā ietilpstošās divpadsmit mājas atradās blakus sākotnējai mājai. Koka un ķieģeļu lauku māja ar zilo apdari bija Reichsbehцrde centrā. Doktors dzīvoja trešajā stāvā, kur viņam pavērās netraucēts skats uz apkārtējiem treniņu laukumiem. Klauss un pārējie doktora bērni dzīvoja viņa ēnā otrajā stāvā. Sākotnējā laboratorija joprojām atradās pirmajā stāvā, lai gan, kopš ēku komplekss bija paplašināts, to vairs neizmantoja. Pārējās ēkas — laboratorijas, kazarmas regulārās armijas kareivjiem, mehāniskās darbnīcas, ķīmijas kameras, instrumentu garāžas, saldētava un sūkņu stacija — atradās blakus lauku mājai, veidojot U burta formu.

Muižas lielākā vērtība bija tās nošķirtība. Visapkārt to ieskāva ozoli un oši.

Klauss un viņa biedri aizsoļoja līdz treniņu laukuma vidum, nostājās ierindā un apstājās paaugstinājuma priekšā, kur sēdēja doktors iiii divi ievērojami viesi. Ņemot vērā visu šo pompu, tā bija neliela ceremonija. Tikai Himlers, doktora patrons daudzu gadu garumā, un viens no viņa padotajiem darbiniekiem SS obergrupenfīrers Greifelts, bija ieradušies no Berlīnes. Jaunizveidotā Gotterelektrongruppe bija reiha izcilākais ierocis. Pagaidām tās patiesās pamatīpašības tika rūpīgi glabātas noslēpumā. Regulārās armijas kareivji, kas bija saistīti ar REGP, zināja, ka viens vienīgs neveiksmīgs komentārs viņus varēja ielidināt gestapo nagos.

Klauss nekad vaigā nebija redzējis Himleru. Viņš bija pārsteigts, ieraugot, ka reihsfīrers bija bezzodains vīrelis ar zīdaiņa seju.

Klauss un pārējie stāvēja miera stājā, kamēr Himlers bēra kvēlu atzinību par doktora mūža centību, dzenoties pēc zināšanām. Tā bija aizsākusies ar doktora īsu flirtēšanu arTūles biedrību pirms divdesmit gadiem. Taču, kamēr biedrības teozofiskā ticība apstiprināja „zudušās Atlantīdas āriešu pārcilvēka” pamatojumus un bija ietekmējusi daudzus, doktors bija strauji noraidījis biedrības bezjēdzīgo aizņemtību ar misticismu un viens pats gājis savu ceļu. Viņu vadīja zinātne un racionālisms, un viņš starp tām bija nospraudis kursu nevis lai nevajadzīgi vaimanātu par zaudēto diženumu, bet lai aktīvi izveidotu to no jauna. Un tā viņš izveidoja savu bāreņu namu, pamatojot, ka bērni esot vistuvāk diženuma pirmsākumam un ikdienas eksistence viņus sagrāvusi vismazāk.

Viņš ticēja cilvēka potenciālam, Klauss domāja, un tāpēc viņš radīja mūs.

Toreiz Klauss un pārējie nebija nekas vairāk kā bērni. Bezformīgi māla ķieģeli, kas gaidīja, kad podnieks tos veidos un ceplis tos rūdīs. Klauss reizēm laiskā ziņkārībā prātoja, vai viņam ar Grētu ir bijuši brāļi un māsas.

Bāreņu nams bija darbojies jau gadiem, kad Himleru un fon Vestarpu iepazīstināja kāds bijušais Tūles biedrības kolēģis. Doktora fon Vestarpa izteikti praktiskā pieeja nopelnīja aizrautīgu Himlera atbalstu. Tādējādi, kad Himlers kļuva par SS līderi, viens no viņa pirmajiem darbiem bija izveidot Institut Menschlichen Vorsprung, Cilvēces Progresa Institūtu (CPI), lai rastu mājvietu doktora pētījumiem. Viņš ari paaugstināja doktoru par SS oberfīreru, vecāko pulkvedi, ļaujot viņam netraucēti strādāt.

Dažus gadus vēlāk CPI kļuva par Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials, ģermāņu potenciāla progresa reiha iestādi. Administratīvā nolūkā līimlers paslidināja tos zem „Reiha komisariāta vācu tautas stiprināšanai” galvenā biroja dokumentiem, jo uz papīra fon Vestarpa veiktie pētījumi bija Greifelta kompetencē: „ģermānisma nostiprināšana”. Bet tā bija administratīva formalitāte un faktiski doktors turpināja atskaitīties tieši reihsfīreram.

Tagad doktora daudzo gadu darbs bija devis augļus. Viņš bija transformējis nelielu skaitu vaidošu bērnu jaunā SS priekšpulkā, par vīriešiem un sievietēm, tik vareniem, ka īpaši viņiem tika radīta Verfьgungstruppe jauna vienība ar viņiem paredzētu zīmotni. Šodien fon Vestarpa bērni kļuva par jaunās Gцtterelektrongruppe virsniekiem. Un tā Himlers kā REGP garīgais un intelektuālais tēvs bija pelnījis reiha pateicību un tās visaugstāko godu.

Greifelts, iekritušiem vaigiem, klausījās šajās piezīmēs un viņa sejas izteiksme pārvērtās te garlaicībā, te neizpratnē. Viņš nekad nebija viesojies REGP, nekad nebija redzējis, ar ko nodarbojas doktors. Klausam bija aizdomas, ka Himlers bija kavējis jebkurus apmeklējumus. Greifelts bija tehnokrāts, grāmatvedis karavīra formā.

Herr doktors fon Vestarps kļuva par pirmo, kas saņēma Pirmās šķiras Spānijas Krusta ordeni par neaizstājamu ieguldījumu cīņā pret komunismu Spānijā: zeltainu dzelzs krustu, kam apkārt bija ērgļi ar zobeniem knābjos, bet centrā opāla svastika, kuru ieskāva dimanti. Ikreiz, kad doktors lepnumā izrieza krūtis, pāri laukumam novizēja saules zaķīši.

Viņa bērni saņēma daudz mazākas bronzas medaļas par uzvaru Spānijā, kas bija paredzētas Kondora leģiona locekļiem.

Pienāca demonstrāciju laiks. Šodien doktors varēja gozēties savu sasniegumu slavas saulītē, jo viņa bērni pirmo reizi personiski rādīja savas spējas doktora patronam un šķietamajam augstākajam virsniekam. Izrāde kalpoja arī kā mēģinājums privātai demonstrācijai, kas tika plānota par godu fīrera piecdesmitajai dzimšanas dienai nākam mēnes.

Reinhards platiem soļiem pārgāja pāri šaušanas poligonam, kamēr divi tehniķi sagatavoja MG 34 patšautenes divkāji. Viņš pārvērtās liesmās un pamāja, lai tie sāktu.

Reinhards stāvēja ierindas stājā augsti paceltu galvu un izvirzītu zodu, neskarts, kad pret viņa krūtīm tika spridzināta munīcija.

I ,odes kā violeti zibšņi pazuda zilas uguns cilvēka formas aurā. Himlera sejas izteiksme sastinga. Viņš sakārtoja savas stiepļu ietvara brilles un pieliecās, lai kaut ko pateiktu doktoram. Doktors pamāja ar galvu.

Greifeltam izpletās gan mute, gan acis. Viņš izbrīnā skatījās uz Reinhardu, acis nemirkšķinot pat tad, kad doktors fon Vestarps palīdzēja viņam apsēsties.

īstā kaujā sprostuguns Reinhardu nogāztu no kājām. Klauss to bija redzējis — un smējies — daudz reižu. Lai gan salamandras gribasspēks varēja pārvērst svinu, atņemot tam spēku, un padarīt to nekaitīgu miesai, tas nevarēja pārvērst inerci. Pārkarsētā tvaika plūsma viņu aizlidinātu tālu pāri parādes laukumam, sabojājot frizūru un jauno formas tērpu.

Taču tas būtu necienīgi. Reinhards bija pieprasījis, lai zemē ierok betona lodi ar volframa sakausējuma kāpšļiem viņa kājām. Un pēdējā laikā viņš saņēma visu, ko pieprasīja.

Žēl. Sabotēt kāpšļus būtu bijis bezgala vienkārši. Kādā citā, ne tik svarīgā dienā Klauss to bez iebildumiem būtu izdarījis.

Doktors pavēlēja pārtraukt šaušanu. Artilērists pārtrauca.

Atbalsojās vēl pēdējās artilērijas ugunis un parādes laukumā iestājās klusums, vien tikšķēja šautenes stobrs, un Reinharda viesulī svilpoja pārkarsētais gaiss.

Liesmas pazuda. Reinhardam pat mati nebija izkustējušies no vietas, lai gan tagad viņa formas tērpa krūšu apvidū bija redzams no tvaika nogulsnējies svins. Varbūt pat kāds kilograms. Viņa pašcieņa <

varbūt tika saglabāta, bet formas tērps vienalga bija sabojāts.

Greifelts brīnījās, redzot deformētās lodes. Viņš pagrieza galvu uz doktora pusi, lai gan vēl turpināja blenzt uz Reinhardu. Sīkā un nedrošā balstiņā viņš murmināja: „Bet kāpēc formas tērps netika apsvilināts?”

Reinhards uzdrošinājās atbildēt doktora vietā. „Obergrupenfīrera kungs, jo es gribēju, lai tā nenotiek!”

Tieši tā paša iemesla dēļ Klauss neizkrita cauri zemei, kad viņš kļuva iluzors: jo tā darīt būtu pretrunā ar viņa Willenskrдfte. Dažas lietas šajā prāta stāvoklī bija sarežģītākas nekā citas. Rēga stāvoklī

Klausa plaušas neuzņēma skābekli. Haikei vēl bija pilnībā jāapgūst savs Willenskrдfte, lai viņas spējas iedarbotos gan uz viņas apģērbu, gan ķermeni.

Klausam atšķirībā no Reinharda nebija nepieciešami nekādi triki, lai saglabātu savu pašcieņu. Lodes izlidoja cauri viņa caurspīdīgajam ķermenim un sasmalcināja sienu aiz viņa. To inerce nesagādāja nekādas problēmas. Kad sprostuguns beidzās, viņa formas tērps bija kā jauns.

Tomēr Himlers ar šo prezentāciju likās mazāk apmierināts nekā ar Reinharda; kad beidzās demonstrācija, viņš neatbildēja uz Klausa aso salutēšanu. Tā vietā viņš pieliecās, lai atkal kaut ko iečukstētu doktoram. Doktors papurināja galvu.

Viņš ir noraizējies, jo mana ādas krāsa ir pārāk tumša, lai es būtu ārietis, Klauss domāja. Jauktenim nevajadzētu spēt darīt to, ko es spēju. Tas bija tracinoši un lika vilties, bet viņš zināja, ka pietiekami drīz pienāks iespēja sevi pierādīt.

Būlers aizslēpās aiz Kemlera, kad pienāca viņu kārta stāties šautenes priekšā. Kemlera seja kļuva sarkana un viņa acis nedaudz izspiedās, kad Būlers cietsirdīgi nostiepa viņa pavadu. „Siena. Siena1 .” Svins šļakstēja pret neredzamu barjeru un šķindēja pret uguns stikloto zemi pie Kemlera kājām.

Rūdolfa spējas nekad nebija izpaudušās tieši kā izvairīšanās no lodēm — vismaz līdz nelaimes gadījumam viņš to vēl nebija paspējis apgūt — bet skats, kā viņš aizlidinātos pāri poligonam, noteikti tiku ļoti labi uzņemts.

Greifelts apstulbināts attapās no transa. Viņa lūpas kustējās, bet neizdvesa ne skaņas. Viņš nespēja būt formāls. „Mans Dievs!” viņš teica. „Es nespēju noticēt tam, ko redzu.”

Himlers iedunkāja fon Vcstarpam pa muguru. „Jūs to esat paveicis, mans draugs! Jūs esat radījis jaunas sugas cilvēkus.”

Doktors izrieza krūtis. Viņš smaidīja. Smaidīja. „Noskatieties visu! Skatieties, kā darbojas mani bērni!” Viņš norādīja uz kravas automašīnu, kas uzbrauca uz lauka.

Mašīnas motors apklusa. Pār automašīnas kravas bortiem karājās kokvilnas tīkls, izraibināts ar zaļu un brūnu audumu kā meža lapotnes. Pāris karavīru no Ādolfa Hitlera personiskās miesassardzes (LSSAH) izlēca no kabīnes. Viņi ar šķindoņu atvēra bagāžnieka nodalījuma durvis. Pusducis vīru izkāpa no kravas mašīnas, drebinoties vēsajā vējā, mirkšķinādami saulē acis. Nekopti, noskranduši, izkāmējuši. Ebreji, komunisti, čigāni un citi valsts ienaidnieki no koncentrācijas nometnēm. Kravas mašīna aizbrauca.

Klauss, Reinhards un Haike pievienojās uz laukuma Kemleram un viņa dresētājam. Haike atvāza savu nazi. Reinhards aizsūtīja viņai gaisa skūpstu. Viņa izgaisa, atstājot savu formas tērpu karājamies gaisā.

Ieslodzītie izklīda katrs uz savu pusi.

Būlers norādīja uz ātrāko. „Meties virsū!” Neredzama roka pārsita bēgli pāri laukam. Viņš piezemējās uz viena no citiem uz nāvi notiesātajiem. Tie sabruka zemē salauztu kaulu čupā.

Liesmas apņēma kādu citu vīrieti, pirms tas ar pūlēm bija noskrējis deviņus metrus.

Haosa vidū Haike izģērbās. Viņas pēdējais apģērba gabals nokrita zemē, kad Reinhards aizdedzināja kādu citu bēgli.

Gadu gaitā treniņu nolūkā viņi bija nogalinājuši daudzus, bet visā tajā laikā, Klauss atminējās, Reinhards nekad nebija skatījies upurim acīs. Klauss zināja, kā doktoram un viņa viesiem uztaisīt daudz labāku izrādi. Parasti viņš piezagās pie saviem mērķiem kā rēgs, pēc tam klusām viņus piebeidza. Ar nažiem bija vieglāk, bet tas nebija iespaidīgi. Un šodien bija doktora fon Vesitarpa diena.

Viņš izvēlējās vienu no čigānu ieslodzītajiem, vienu īpaši netīru, nožēlojamu cilvēku ar olīvkrāsas miesu kā Klausam un Grētai. Viņš noķēra šo vīrieti un ar ceļiem atbalstījās pret viņa krūtīm. Tas nelietis turpināja izlocīties, tāpēc Klauss sagrāba viņu aiz rīkles un ar savu svaru uzgāzās viņam virsū.

„Aizver acis!” viņš čukstēja, „es to izdarīšu ātri.”

Vīrietis tomēr turpināja pretoties. Klauss uzmeta acis, lai pārliecinātos, ka augstās amatpersonas pievērsušas viņam uzmanību un iegrūda roku vīrieša krūtīs. Viņš ar diviem pirkstiem satvēra aortu, sajūtot, kā strauji pukstošajā sirdī pulsē dzīvība. Viņa upuris atkal vicinājās, bet Klauss pārrāva artēriju.

Haikei bija jānogalina pārējie.

Viņas elpas vilcieni viņu nodeva, caurspīdīgie izelpas mākoņi materializējās, tiklīdz tika laukā no viņas ķermeņa, bet viņas treniņi ņēma virsroku un nodevīgās izelpas kļuva arvien retākas. Klausam pašam vēl cilājās krūtis pēc savas demonstrācijas; nebija vajadzīga liela iztēle, lai sajustu uguni līaikes plaušās, kad viņa pielavījās ieslodzītajam.

Aizplūda pēdējās izelpas. Upura acis šaudījās pa labi un pa kreisi, lēnām lūkojoties apkārt, pa pusei pieplakušam pie zemes un elšot. Mežonīgā spriedze iekrāsoja viņa acis baltas. Gudrs lops: viņš vēroja zemi, cenšoties noteikt viņas atrašanās vietu, bet Reinharda demonstrācija bija norūdījusi zemi, apdedzinot to kā neapstrādātus mālus.

Viņa mugura atliecās un galva atgāzās atmuguriski. Slaidā Haike izelpoja, sākot ar viņu cīniņu. Viņš cīkstējās ar caurumu miglā, ar spoku, savijušos viņas elpā. Naža asmens pietuvojās viņa rīklei, bet vicinoties viņš noķēra viņas plaukstas locītavu. Viņa pūlējās; viņš bija stiprāks. Viņš atgrūda viņas roku un saliecās uz priekšu, pārmetot viņu pār savu muguru.

„Blaukš…” Sadursme ar zemi izsita no viņas plaušām gaisu un izrāva kontaktdakšu no viņas akumulatora četrpunktu drošības jostas. Haike kļuva redzama, nogāzusies uz muguras pie ieslodzītā kājām. Viņas lūpas un vaigi bija viegli zilgani no vēsuma, un dzestrums viņas kailo ķermeni bija savilcis zosādā.

Reinhards no uztraukuma apsvilināja smalkos matiņus uz Klausa kakla un rokām. Šādas gadiem pieredzētas, neplānotas Haikes atkalparādīšanās treniņu laikā bija veicinājušas viņa neizmērojamo apsēstību ar I laiki.

Ieslodzītais metās bēgt uz meža pusi tālākajā kompleksa galā.

„Apturiet viņu!” iekliedzās fon Vestarps.

Ieslodzītajam bija mazas izredzes aizbēgt; vēl mazāka bija iespēja, ka viņam laimēsies kādam pastāstīt par redzēto, bet ne par to bija jāuztraucas.

„Nogaliniet viņu tūlīt pat! Viņš mani apkauno!”

Liesmu sliede aizplēsa prom pa zemi, vajājot bēgli, kas pēkšņi pagriezās aiz kazarmām un pazuda skatienam.

Ha! Klauss varēja izvēlēties īsāko ceļu caur vienu no laboratorijām, lai noķertu ieslodzīto, un tad viņš kļūtu par fon Vestarpa favorītu.

Obergrupenfīrers Greifelts sarāvās, sakrustojis rokas, un iekliedzās, kad Klauss izskrēja viņam cauri. Klauss devās pa diagonāli uz laboratorijas tālāko galu, lai pārtvertu ieslodzīto, kad viņš skrietu starp mājām savā garajā sprintā pāri laukam. Viņš kā spoks izgāja cauri skaņas izolācijas sienām un pulētajam tērauda ķirurģijas galdam operāciju zālē, pirms ienāca prātā doma pārbaudīt akumulatora enerģijas mērierīci.

Bulta atradās sarkanajā zonā.

„Scheissel” Viņš nobuksēja pie operāciju zāles tālākās sienas. Viņa plaukstas iegrebās ķieģeļos.

Kad Klauss beidzot bija parādījās ārpusē, ieslodzītais jau gandrīz bija ieskrējis kokos pie sūkņu stacijas. Viņš atkal bija redzams visiem tiem, kas bija savākušies šaušanas poligonā. Acīmredzot arī Reinharda akumulators bija tukšs, jo skrienošais vīrietis vairs nevirmoja liesmās. Taču ne plānprātim ar telekinētiskajām spējām. Būlers ar vienu roku žestikulēja uz bēgošo ieslodzīto, kamēr ar otru pavadā dzina Kemleru. „Saspied! Saspied!”

Ieslodzītais atsitās pret kaut ko neredzamu it kā būtu ieskrējis stikla sienā. Viņa ķermenis atlocījās, kauliem drūpot kā porcelānam.

Taču Kemlers savā vienkāršajā centībā saspieda arī sūkņu staciju. Ēka sabruka kokmateriālu šķembās un saberztu ķieģeļu putekļos. No gruvešiem izšļācās avota ūdens strūkla. Grēta atvēra savu lietussargu, izskatīdamās ļoti uzjautrināta. Uz Reichsbehdrde lija.

Drīz pēc tam slapji un trīsoši aizbrauca gan Himlers, gan Greifelts. Un, lai gan doktors fon Vestarps paturēja savu medaļu, viņš viņus visus sodīja.

Visvairāk no viņa dusmām dabūja trūkties Haike. Laboratorijā skanēja viņas kliedzieni. Pēc kāda laiciņa tie apklusa; vai nu viņš bija pietiekami skaidri izteicies, vai arī viņas balss saites vairs nespēja neko izdvest.

Doktors ieslodzīja Reinhardu saldētavā.

Klausa sniegums tika apbalvots ar vienu dienu koka kastē. Žēlabainā atvainošanās nepalīdzēja. Fon Vestarps noņēma viņam četrpunktu drošības jostu un iemeta viņu zārka izmēra kastē. Tērauda skrūves šķindēdamas aizšuva kasti. Klauss dauzīja pa kastes vāku. Gaiss, kas plūda pa spraudziņām kastē, klaustrofobijas dēļ kļuva smirdošs. Viņš cīnījās ar vēlmi paātrināti elpot, izlīdzināja ieelpas ar sirds ritmu. Apziņa, ka viņš bija licis doktoram vilties, radīja sliktu dūšu, kas draudēja izsprāgt ārā.

Vēlāk tanī vakarā Pābsts atkal sita Grētu. „Tas ir tavs pienākums!” — baukš —„mūs brīdināt!” — plauks — „par tādām problēmām!” Viņas smiekli atbalsojās pret tumsu un zārkiem.

1939. gada 8. marts Soho, Londona, Anglija

Pēdējo dienu laikā ziema bija atkāpusies, it kā ieturot pauzi pirms lielā fināla, taču „Hārta un Hērta” kamīnā vienmēr tika piemests kurināmais — no oktobra līdz aprīlim; tas bija viens no iemesliem, kāpēc lords Viljams Bauklerks to atzina par labu vietu pienācīgai tкte-а-tкte sarunai ar veciem draugiem.

Uguns gaisma vizēja uz pulētajām ozolkoka sijām un griestos meta plūstošas ēnas pāri zirga astru grubuļaino un virpuļaino apmetumu. Neregulāri paukšķi ienesa telpā priedes koka smaržu. Kamīna skaņas un smaržas saplūda sarunu un tabaku miglā.

Pulkstenis bija seši, un telpa strauji pildījās ar vidusmēra strādnieku šķiras ļaudīm, kas šeit bija ieradušies tikko no darba, lai pirms došanās mājup iedzertu pa alus pintei. Trokšņojoši tirgotāji, kravas automobiļu vadītāji, laikrakstu pārdevējs ar tintes iekrāsotiem pirkstiem. Arī daži mākslinieki un dramaturgi. Un pāris jauku pārdevēju pie blakus galdiņa. Noplukušākā no abām sēdēja ar muguru pret Viļu. Viņas sarunu biedrenei galvā virs kastaņbrūno matu ponija bija izšūta, zvanveida sieviešu cepure un viņas pienbaltā āda bija nosēta ar vasaras raibumiem.

„Hārts” bija mazs, mājīgs krodziņš. Viņš paturēja prātā, ka vēlāk meitene jāuzaicina uz dzērienu divatā. Strādnieku šķiras sievietes, kā viņš bija atklājis, spēja būt atvērtākas mīlestībā nekā tās no citām šķirām. Vēl viens iemesls, kāpēc Viļam patika „Hārts”. Kaut arī pēdējā laikā viņa brālis bija kļuvis mazliet vīzdegunīgs ar tieksmi uztraukties par neliešiem, kas parādījās uz kroga sliekšņa.

Obrijs varēja stundām runāt par to, kas bija piedienīgi un nepiedienīgi, un par atbildību, kas nāca līdzi Viļa sabiedriskajam stāvoklim. Pēc viņa sacītā, salaižot ar pārdevēju, Vils iznīcinātu valsti. Vils nespēja būt iecietīgs pret Obrija apsēstību ar muižniecības pienākumiem.

Viņš deva priekšroku sabiedrībai tādās vietās kā šī, lai gan dažreiz viņš jutās uzkrītošs. Ar laiku viņš bija iesācis valkāt katliņu gandrīz kā sava veida maskēšanās atribūtu. Viņa krekls maksāja vairāk nekā daži no šiem cilvēkiem nopelnīja nedēļas laikā. Gadiem ejot, viņš bija iemācījies izlocīt patskaņus, neskaidri izrunājot ,,r” un norijot zilbes, lai atdarinātu vietējo Midlendas akcentu. Vils bija uzaudzis, klausoties, kā Bestvudā runā kalpotāji.

Atvērās durvis. Krogā aiz Mārša sekoja auksts caurvējš, sabužinot īsi apgrieztos mitras smilts krāsas matus. Viņš bija tērpts tumši zaļā svīterī ar pīnēm un augstu apkakli, un pelēkās velveta biksēs. Māršs nebija ne gluži īss, ne drukns, lai gan reizēm tāds izskatījās. Šo ilūziju radīja viņa gaita un seja, kas vairāk bija piemērota bokserim, nevis izglītotam cilvēkam. Viļam Māršs visvairāk atgādināja saspiestu atsperi. Ne tādā ziņā, ka viņš būtu bijis jūtīgs vai nervozs: gluži pretēji. Tomēr Vils šajā cilvēkā vienmēr bija jutis kaut ko stingri apvaldītu, bet spēcīgu.

Māršs pasūtīja pie bāra, tad atbalstījās pret misiņa stieni, gaidot savu alus pinti. Kad Māršs bija ienācis telpā, viņš to pētīja kā puzli, kas būtu jāsaliek. Viņam vienmēr bija piemitis šis manierisms — savdabīgie acu skatieni, kas uzsūca katru sīkumu. Arī pašlaik viņš ar savām karameļkrāsas acīm pārmeklēja kroga atpūtas telpu.

Vils bija apsēdies pie galdiņa tumšā, piedūmotā kroga stūrī. Viņš pacēla galvu. „Pip!” Vils bija nokristījis Māršu šajā iesaukā pirmajā kopējā universitātes mācību gadā.

Māršs viņu nedzirdēja. Vils piecēlās un atkārtoja: „Pip! Šeit!” Viņš pacēla roku, lai pamātu, bet beigās ar pirkstiem pieklauvēja pie izbāztas brieža galvas. „Ai, līst!” Tēja slīpi izlija no tasītes, kad viņš uzgrūdās galdam. „Velns!”

Vils nolaizīja pirkstu kauliņus. Pārdevējas ķiķināja.

Kņada pievērsa Mārša uzmanību. Viņa acu kaktiņi savilkās smaidā. Viņš piegāja pie Viļa galdiņa.

„Jauki tevi satikt, Vil!” Viņi paspieda viens otram roku. Māršām bija kaušļa rokas: strupi pirksti ar apaļiem, krokās savilktiem pirkstu kauliņiem un stingrs rokasspiediens. Viļa roka bija daudz slaidāka. Viņu rokasspiediens saspieda plānās, baltās rētas, kas tīkloja Viļa plaukstu. Nesāpīgi, bet nepatīkami.

,,Tcv’ ar’, draugs!”

Otrs vīrietis sarauca uzacis. Māršām nepatika situācijas, kad cilvēki viņa kompānijā sāka izturēties neformāli. Universitātē viņš bija piestrādājis, lai apgūtu skaidru izrunu.

„Atvainojos,” sacīja Vils, runādams savā ierastajā manierē. Viņš varbūt bija mazliet pāršāvis pār strīpu. „Biju aizmirsis. Ieraduma spēks, vai zini!”

Māršs smīnēja. Viņš norādīja uz tējkanniņu un tukšo tasīti. „Nopirkt tev kaut ko stiprāku?”

Vils papurinājagalvu. „Ar citrona šķēlītibūtu pietiekami, goda vārds. Iedomājies — ir karš.” Vils teatrāli nopūtas. „Lietas labā jādara, ko var.” „Joprojām nedzer, ko? Patīkami zināt, ka turies pie saviem principiem.”

„Jūsu naudas maks par manām īpatnībām var pateikties manam vectēvam.”

„Pilnīgi visām? Galva sāk kūpēt.”

Vils nosmējās. „Jā, tiešām kūp.”

„Un kā iet tavam brālim?” Māršs pajautāja un apsēdās.

„Viņa Žēlastība sevi Lordu palātā ir padarījusi par tādu kā svēto teroru. Tagad iedomājas, ka viņš ir krustnesis.”

„Sociālists?” Māršs vērās viņā ar vieglu satraukumu. „Nav taču palicis sarkans, ko?”

„Ak, nē! Viņš nav komunists.” Vils noraidīja bažas, gurdenā lokā novicinādams savus garos pirkstus. „Tik vien kā nolēmis, ka viņš ir parasto cilvēku aizstāvis. Dikti ņēmis pie sirds spāņu nožēlojamo likteni, vai kaut kas uz to pusi.”

Līdzko tika pieminēta Spānija, Māršs uz mirkli kļuva nopietns. „Lai tik veicas! Kādam būtu jārūp.”

„Baidos, ka mazliet jau par vēlu. Nodošu viņam tavus sveicienus, labi? Tīra formalitāte, protams.”

„Jā, nodod!” sacīja Māršs. Viņš iemalkoja alu, ar acīm vērojot telpu aiz Viļa.

„Nu tad,” sacīja Vils, „parunājam par lietu.”

Māršs turpināja blenzt pār Viļa plecu.

„Es teicu,” Vils atkārtoja, „parunājam par lietu.”

„Ko?” Māršs izskatījās tā, it kā tikko būtu dabūjis ar mietu pa galvu.

Vils pašūpoja izstieptu roku pār krēsla aizmuguri un pameta nejaušu skatienu, lai Maršs pievērstu uzmanību vasarraibumainajai koķetei. Aha. „Apburoša meitene.”

„Hmm?” Māršs piesūcās alus kausam, cenšoties noslēpt pietvīkušos vaigus.

„Es domāju gan.”

Vils jautāja ar ikdienišķu neieinteresētību: „Vai man viņai pamāt, lai atnāk?”

„Nē, nē,” purinot galvu, atteica Māršs, bet tad viņš uzlūkoja Viļu ar viltīgu skatienu. „Tu mani neapmuļķosi. Varu derēt, ka biji iecerējis viņu uzaicināt uz kādu mājīgu kaktiņu, lai divatā iedzertu, vai nekļūdos?” „Es nesaprotu, par ko jūs, ser, runājat!” Vils atbildēja, parodējot sašutumu. „Obrijam vina nepatiktu.”

„Ja?”

„Viņa ir maza, burvīga dūjiņa, nealojies! Bet Obrijs ir attīstījis satraucošu tendenci viebties par… khm… flirtēšanu.”

Māršs mazliet pavēra muti un atmeta galvu. „Ak!”

„Viņš tic strādnieku šķiras godam — darbaļaužu nožēlojamajam stāvoklim un visam pārējam, bet ne viņu audzināšanai. Nevar vien sagaidīt, kad es apņemšu kādu ideāli briesmīgo, kā tas pienākas manam stāvoklim sabiedrībā.”

„Ak vai!”

Ja.

„Pēc tam man stāstīsi, ka viņš tev spiež apgūt kādu labu, cienījamu profesiju un atteikties no slaista dzīves, kas arī pienāktos tavam stāvoklim sabiedrībā.”

„Pašlaik es jau būtu cienījams kapteinis, ja man nebūtu šīs plakanās pēdas. Gadsimtiem ilga tuva radnieciska krustošanās, vai zini!” „Ko tu darīsi?”

„Obrijs ir izteicies, ka atbalstīšot labdarību. Varbūt es pievienošos viņa krusta karam.”

„Neizklausās, ka tas būtu radīts tev, Vil!”

„Nav. Tomēr, ko es varu darīt? Tu teici, ka gribi no manis kaut ko uzzināt. Mana vecā galva ir tavā rīcībā.”

„Ak, labi, tad runājot par tavu vectēvu…” Māršs runāja klusinātākā tonī, „man ir daži jautājumi par viņa hobiju.”

Vils paspēra savu krēslu tuvāk kamīnam, lai atvairītu pēkšņos drebuļus. Viņš desmit gadu garumā pret savu gribu bija piedalījies vectēva „hobijā”, līdz beidzot vecais, nožēlojamais burvis nodzērās līdz nāvei.

„Es,… es īsti nesaprotu par, ko tu runā, Pip!” Tā bija nepārliecinoša izvairīšanās un Vils to zināja.

„Toreiz universitātē tu lasīji kādu grāmatu…”

„Ak!” Vils nopūtās, zinot, ka nespēs izvairīties no jautājuma. „Bodlejas bibliotēkā. Es biju cerējis, ka tu biji pārāk piedzēries, lai atcerētos to nakti.”

„Gandrīz arī biju. Es biju to norakstījis kā dzēruma murgus.” „Labāk lai tā arī paliek. Tas bija tik sen. Sena vēsture. Kāpēc par to tagad runāt?”

Māršs uz brīdi apklusa. Viņa acis vērās tālumā, iegrimstot kādās savās atmiņās. „Pavisam nesen es redzēju kaut ko… jocīgu.”

Vils papurināja galvu. „Pip, šī pasaule ir jocīga vieta! Piedod man, bet es tev tiešām nekā nevaru palīdzēt! Visiem būs labāk, ja aizmirsīsi visu, ko es savā vieglprātīgajā jaunībā varētu būt teicis vai darījis.”

Māršs iedzēra alu. Kad viņš atkal ierunājās, Vils varēja sajust, kā saspiestā atspere iespiež Mārša balsī jaunu intensitāti. „Es nebūtu par to ierunājies, ja tas nebūtu svarīgi.”

Vils zināja, ka nekad nav izdevies panākt, lai Māršs izbeidz tēmu. Viņš parīvēja sava deguna kūkumu, lai atgaiņātu pēkšņo nogurumu. Kad viņš atvēra acis, Māršs pētīja rētas uz viņa plaukstas. Lai novērstu uzmanību, Vils ielēja sev tasē tēju. „Nu labi. Ko tu gribi zināt?”

„Tas, ko tu spēj darīt? Vai tas ir bīstami?”

Jautājums bija absurds, tik negaidīts, ka tas pārsteidza Viļu. Tās bailes un spriedze, kuru viņš bija jutis, izlauzās ārā vienā skaļā, rejošā smieklā. Abas pārdevējas pagriezās, lai paskatītos uz viņu, bet pēc mirkļa jau turpināja savu kluso sarunu.

„Bīstami? Vai tas ir tavs jautājums? Ja tu, Pip, meklē jaunu hobiju, tad tev labāk veiksies, ja uz ielas stūra žonglēsi ar trakiem āpšiem! Varēsi pat nopelnīt dažas mārciņas.”

Viļa dzīvespriecīgais tonis nemīkstināja Mārša sejas vaibsius. Viņš atkal ierunājas daudz klusāk. „Tas hobijs… vai tas var kādu nogalināt? Tīri teorētiski.”

„Nogalināt kādu?” Vils atgriezās atmiņās pie sava vectēva un atmiņā neskaidri palikušā tēva. „Jā, teorētiski.”

„Vai to varētu izdarīt neapzināti?”

„Man nepatīk šīs sarunas virziens.”

„Es nejautāju kā. Tikai — vai.”

„Šajā vistiešākajā veidā? Jā, tas ir iespējams. Bet neviens to nekad nedarītu. Vienalga kādos apstākļos.” Atbildot uz Mārša zobgalīgo sejas izteiksmi, Vils paskaidroja. „Pastāv zināmi noteikumi. Tie ir diezgan sarežģīti. Pietiks, ja pateikšu, ka eidolonu piesaukšana, lai tie nogalinātu cilvēku, būtu neizsakāmi lielā mērā nesaprātīga. Ar vārdu tabu vien nepietiks, lai to paskaidrotu.”

Mārša pirksts noslīdēja pa mitrā kausa kondensāta lāsītēm, savelkot tās kopā vienā pilienā, kas aizplūda uz kausa paliktņa. Viņš piespieda vienu roku pie žokļa, nokrakšķināja pirkstu locītavas, pēc tam to pašu atkārtoja ar otru roku. Tas nozīmēja, ka viņš domā. „Piedod manu tiešumu, Pip, bet ko tieši tu izvairies teikt?” Māršs turēja savu kausu. Pēc tam ļoti rūpīgi nolika to uz paliktņa tā, lai kauss atrastos mazā korķa aplīša vidū. Vils koncentrējās, lai šajā kroga troksnī dzirdētu Mārša balsi.

„Tu taču saproti, ka par to nedrīkst zināt neviens cits, kā tikai mēs abi.”

Par spīti savam veselajam saprātam, Vils bija ieintriģēts. Viņš piekrita ar svinīgu galvas vēzienu.

„Ko tu teiktu, ja dzirdētu stāstu par vīrieti, kas pārvēršas ugunī? Tā pēkšņi. Bez brīdinājuma.”

Vils kādu labu brīdi cieši nolūkojās viņā. Viņš vēlreiz papildināja savu tasi. Domādams iedzēra garu malku. Tēja jau bija kļuvusi remdena.

„Saki, ka ugunī?”

„Kā brīnumsvecīte.”

Tas bija fascinējoši. Šausmīgi, bet fascinējoši. Vils jutās kā tēls no šausmu stāstiem, kas maksāja vienu peniju. „Cik neparasti. Šī ir tā dīvainā lieta, kuru tu pieredzēji?”

Māršs neko neatbildēja. Viņa sejā nebija izteiksmes.

„Es zinu, ko tu domā,” teica Vils, „bet tas ir diezgan groteski, tev tā nešķiet? Ja gribētu, lai kāds mirst, ir daudz vienkāršāki paņēmieni, kā to panākt.” Viņš iedzēra auksto tēju un turpināja. „Turklāt, tas ir mazsvarīgi. Fakts, ka mēs joprojām esam šeit, liecina, ka to neizdarīja kāds mm… hobija piekopējs.” Viļam nejaušā sarunā nepatika lietot atbilstošo terminu burvis.

Māršs izskatījās ieintriģēts, bet Vils vairs neko nepaskaidroja. „Tad tavuprāt nē?”

„Ja tu jautā, vai es varētu kļūdīties, tad, jā. Bet tas ir mans viedoklis.” Vils paraustīja plecus. „Tāds, kāds tas ir.”

Mārša sejā izlocījās melanholisks smīns. „Tas ir ļoti vērtīgs, Vil! Priekā, draugs!”

„Tad ļoti labi.” Vils piesita tējas tasīti pie Mārša alus kausa. Viņi dzēra draudzīgā klusumā.

Mārša acis bija piekaltas puspilnā kausa dzintarkrāsas dziļumiem, it kā viņš lūkotos kristāla bumbā, ticot, ka tur kaut kas būs ieraugāms. Viņš ar pirkstu zīmēja uz galda pār svītrās notecējušo tēju un kondensātu. Vils Mārša ķermeņa valodā atpazina pozu, kas cīnās ar neatrisinātu uzdevumu.

Reiz viņam bija ļoti sāpējis zobs. Sāpes pieauga, līdz tās viņam sekoja visur, uzmācās viņam katrā nomoda stundā, nemitīgi liekot viņam par tām domāt, līdz viņš problēmu atrisināja, izraujot nolādēto zobu. Tieši tāpat neatbildētie jautājumi nedeva mieru Māršām.

„Mmm.” Māršs ātri nolika kausu, pa viņa zodu tecēja putas. „Vēl kas, pirms es aizmirstu.”

„Vēl kāda mistērija? Esi tu gan šodien viena noslēpumaina persona. Vēlāk es varbūt nožēlošu, bet atzīšu, ka tikko spēju (viss kārtībā, mīļā) —” Noplukušākā no abām pārdevējām uzsita pa Viļa krēslu, kad bija piecēlusies, lai aizietu uz dāmistabu. „— novaldīt savu ziņkāri. Stāsti!” „Var paiet kāds laiks, bet man varētu būt kaut kas jauns pēc dažiem mēnešiem. Vai tu gribētu kaut ko apskatīt, izteikt par to savu eksperta viedokli?”

„Tas atkarīgs, Pip, kas tieši man būs jāapskata!”

„Labāk būs, ja es tagad to neteikšu.” Māršs paraustīja plecus. „Tas var izrādīties nekas īpašs. Vai tu esi ieinteresēts?”

No vienas puses Vils gribēja atteikties no piedāvājuma, taču profesionālā sagatavošana, ideoloģiskā apstrāde izvirzījās priekšplānā.

Nekad, nekādos apstākļos netika piekopta šo jautājumu apspriede ar trešajām personām, bet viņš svārstījās. Tā būtu apsveicama atelpa no darba pie Obrija. Un Oksfordā viņš jau bija pārkāpis kārtību; kaitējums jau sen bija nodarīts. Maza konsultācija. Kādu gan ļaunumu tā varētu nodarīt?

Vils pieņēma lēmumu. „Esmu kā allaž tavs vispazemīgākais un paklausīgākais kalps.”

Māršs atbildēja jau daudz maigākā tonī: „Atvainosi mani uz brīdi?”

Vils pamāja ar galvu. Viņa draugs aizgāja uz tualeti, sāniski ejot cauri drūzmai, kas bija saradusies pēdējās pusstundas laikā. Vils aplika roku ap krēsla atzveltni. Koķetes draudzene vēl nebija atgriezusies.

„Mēs esam pamesti,” viņš sacīja.

Sieviete zvanveida cepurē sarauca pieri: „Hmm?”

„Es sacīju,” viņš troksnī atkārtoja, „ka mūsu draugi ir mūs pametuši.”

„Ak tā!” Viņas sejā pavīdēja vājš smaids. Viņas acis turpināja vērot telpu.

Vils nopūtās. Viņš mēģināja vēlreiz. „Vai drīkstu jums pievienoties?”

Viņa neko neatbildēja. Viņš apsēdās pie viņas galdiņa. Viņa sarauca pieri.

Māršs atgriezās, viņš bija neizpratnē un pēc mirkļa pārsteigts, ieraugot Viļu sēžam pie sievietes galdiņa. 1

„Vienkārši mans brašais kompanjons un es…” nedaudz atverot plaukstu, viņš norādīja uz Māršu. „Mēs apspriedām vissavdabīgākos jautājumus. Neko vienkāršāku kā kosmiskus jautājumus, bet esam beiguši un mazliet vieglākas sarunas būtu visideālākais aperitīvs pirms vakariņām.”

Viņa pacēla uzaci, abus novērtējot.

„Jā, es zinu, viņš nav īpaši pievilcīgs.” Māršs viņā nikni raudzījās. Sievietes muzikālie smiekli skanēja kā zvaniņi.

Vils turpināja: „Bet redziet, tas ir viņa modus operandi, radīt cilvēkiem nepareizu priekšstatu. Varu jums apgalvot, ka viņš ir īsts delveris.” Viņš piesita sev pie deguna. „Premjerministra labā roka.”

„Vai visi kroņa čempioni tik ātri sarkst?”

,,Au cotttraire. Tādā veidā zinošāka acs zina, ka viņš ir īsta manta.” Vils pamirkšķināja. „Ziniet, spēks caur pazemību! Tas, ko jūs redzat, ir rets eksemplārs.”

„Skaidrs.” Viņa, savilkusi lūpas pārspīlētā godbijībā, lēnām pamāja ar galvu. „Iespaidīgi.”

„Viljams Bauklerks.” Viņš pasniedza roku pāri galdam.

„Olivija Tembula.” Viņa pavirši paspieda roku. Vils iekrita atpakaļ krēslā. Tik asi iedurt varēja vien truls noraidījums. Parasti viņam vairāk veicās, iepazīstoties ar pretējā dzimuma pārstāvēm. Parasti, kad viņš centās, viņš neizklausījās pēc tāda džentlmeņa. Nolādēts.

Viņas skatiens pieķērās Māršām. Uzacis sajūsmā izliecās. „Vai jūsu nosarkušajam kompanjonam arī ir vārds?”

,,Ē, Reibolds Māršs!” Māršs pastiepa roku. Viņa to paspieda. „Vienkārši Māršs, ja jums tā labāk tīk.”

„Līva. Patīkami.”

„Abpusēji,” atbildēja Māršs, atkal izskatoties tā, it kā būtu dabūjis ar mietu pa galvu.

3

1939.gada 3. augusts

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Pavasaris un vasara kara gatavošanās laikā Reichsbehцrde ienesa milzum daudz pārmaiņu. Neviens tās, protams, skaļi nesauca par pārmaiņām, bet Klausam bija redzams, kā sīkumi savienojās vienā lielā saprotamā kopainā.

Tas bija aizsācies drīz pēc Spānijas, kad visiem treniņu režīms bija pārgājis uz īstu ieroču izmantošanas treniņiem ar reālistisku scenāriju simulāciju divreiz nedēļā. Un bija divkāršojies treniņu ilgums ar kaujiniekiem, ko beigās nebija jānogalina. „Izturībai,” sacīja doktors.

Laikā, kad atkal sāka zaļot apkārtējie meži, Reichsbehцrde pirmo reizi ieradās viesi no Vērmahta virspavēlniecības (VV). Taču militārās virspavēlniecības virsnieki šeit neieradās uz demonstrācijām. Viņi atbrauca, lai runātu ar Grētu. Visu pavasari līdz pat vasarai viņa neskaitāmas reizes bija tikusies ar doktoru, štandartenfīreru Pābstu un virsniekiem no VV. Viņa nebija atklājusi, kas notika aiz slēgtajām durvīm, bet Klausam bija aizdomas, ka tur apsprieda stratēģijas. Kādu gan citu iemeslu dēļ reiha militārajai elitei pavadīt tik daudz laika ar pareģi?

Divu mēnešu garumā Grēta jau šad un tad bija tikusies ar VV, šajā laikā treniņu režīms bija kļuvis noslogotāks. Vēl viens jaunums: Gцtterelektrongruppe locekļi sāka trenēties komandās, ne vairs atsevišķi pa vienam. Viņi trenējās pāros, pa trim un pa četriem, izmēģināja jebkuru iespējamo scenāriju.

Un tad — it kā jau uz pieres nebūtu skaidri un gaiši uzrakstīts — VV virsnieks pirmajā augusta dienā aizveda prom dvīnes. Tas netieši nozīmēja, ka reihs nojauta vajadzību pēc ātriem, galēji drošiem sakariem. Nebija šaubu, ka viena no dvīnēm, kamēr notiktu karš, tiktu ērti iekārtota VV štābā. Ēdnīcā otras māsas liktenis bija kļuvis par populāru spekulāciju tēmu.

„Dzirdēju, ka viņa brauks uz Franciju,” teica viens kareivis no regulārā karaspēka. Tie mēdza sēdēt kopā maltīšu laikā, nošķirot sevi no doktora fon Vestarpa daudz dzēlīgākajiem bērniem. Taču Klauss labprātāk sēdēja viņu kompānijā nekā klausījās Reinharda bramanīgajā valodā, un arī kareivjiem viņš patika vairāk nekā pārējie.

Otrs vīrietis papurināja galvu. Viņš ar dakšiņu iedūra sēnē, iemeta to mutē un sacīja: „Uz Angliju.”

Klauss pastūmās sāņus, lai atbrīvotu vietu Haikei. Viņa apsēdās blakus, pamājot galvu pateicībā. Viņu spējas bija viņu kopējā saikne, lai gan tās katram bija atšķirīgas, tām bija līdzīgs pielietojums. Haike un Klauss bija trenēti, lai iefiltrētos, novērotu un nogalinātu. Nesen viņi bija sākuši trenēties tandēmā. Viņu pārņēma patīkama patmīlība, zinot, ka Haikes prasmes pārvaldīt Willenskrдfte vēl nebija tik labas kā viņējās.

Nevienam no regulārajiem kareivjiem nebija iebildumu pret Haiki. Viņu sarunas uz mirkli apklusa, kamēr viņi izrādīja tai apbrīnu. Kad Haike nebija neredzama, viņa bija apveltīta ar galvu reibinošu skaistumu. Ārieša pilnības portrets. Un Haikes sabiedrībā nebija neērti. Viņa pat ēda klusu.

Sarunai pievienojās trešais kareivis. Ar kartupeļiem pilnu muti viņš teica: „Uz Angliju? Tas ir smieklīgi. Nedēļas beigās viņa būs Maskavā.”

Runājot no viņa mutes krita drupačas. Klauss vīrieša elpā sajuta kāpostu un desiņu smaržu.

„Ja esi tik ziņkārīgs,” sacīja otrais vīrietis, „tad tu zini, kam pajautāt.” Viņa sejā parādījās ļauns smīns. „Zini, ko! Es tev došu reihsmarku par provēšanu. Pat došu divtik, ja Grēta tev sniegs tiešu atbildi.” Kareivji smējās.

„Un varbūt viņa vēlāk uzspēlēs ar mums kārtis. Mēs būsim bagāti!” Viņi smējās, vēderus turēdami.

„Man patīk spēlēt kārtis.” Durvju ailē stāvēja Grēta ar pusdienu paplāti rokās.

Smiekli aprima. Kareivji apklusa, pēkšņi pievēršot visu uzmanību vakariņu šķīvjiem. Viņu galvas nolaidās jo zemāk pie šķīvjiem,

kad pienāca Grēta. Haike bija ignorējusi kareivjus, tomēr Klauss ari viņā sajuta spriedzes trīsas.

„Vai mans brālis arī var spēlēt?”

Visi trīs vīrieši pameta galdu. „Ieroču noliktavā jāveic inventarizācija,” nomurmināja viens. „Es iešu tev līdzi,” sacīja otrs. Dažu mirkļu laikā viņi bija prom.

Viena no Grētas garajām bizēm pakutināja Klausu, kad viņa iekārtojās viņam blakus. Viņa paņēma dakšiņu un pusapēsto kūkas gabaliņu, ko bija atstājis viens no kareivjiem. „Mmm, šokolāde!”

Klauss ievēroja, ka viņai uz paplātes nebija nekā ēdama. Tā bija nokrauta ar žurnāliem. Augšpusē bija vecs Times izdevums, amerikāņu publikācija, ko viņš atpazina, jo bija redzējis medicīnas punkta lasāmvielas krājumos. Viņa bija lasījusi par Edvarda VIII atteikšanos no troņa un pēc tam sekojošām kāzām.

„Kāpēc tu to lasi? Tās ir vecas ziņas.”

„Katra meitene sapņo par savu kāzu dienu, brāl’!”

Klauss apēda sautējumu, pirms tas bija atdzisis. Runājot ar Haiki, viņš knakstījās gar Grētas nočiepto kūku.

„Viņi atkal mainīs šķēršļu joslu.” Klauss varēja diezgan viegli iziet cauri šķēršļiem, bet tādi uzdevumi, kā navigācija, kamēr viņš atradās sienā, viņam joprojām sagādāja grūtības.

„Jā,” sacīja Haike. Viņa paberzēja plecu. Klauss atpazina tumšos zilumus uz viņas atslēgas kaula. Vaska lodes. Viņa vēl nebija pielaista pie dzīvās uguns treniņiem. „Un viņi pie visa ir piekarinājuši zvaniņus.” „Es domāju, ka mūs drīz izvietos,” viņš sacīja.

Haike paraustīja plecus. „Dažus no mums.” Pēc tam viņa atkal apklusa. Viņa galvenokārt ēda tikai salātus ar mazu maizes šķēlīti. Viņa ēda zaļumus katrā ēdienreizē.

Klauss un Grēta ēda pēdējos kūkas gabaliņus, kad telpā ienāca Reinhards. Viņš smaidīja, ieraugot Haiki. „Ak! Te tu esi, Lieb/ingl” Haike saguma. Viņa gari nopūtās, noliekot galda piederumus. Reinhards izgāja cauri telpai, lai uzliktu roku uz Haikes pleca. „Esmu vīlies. Biju cerējis, ka šovakar mēs vakariņosim divatā.”

Haike uzsvieda šķīvjus ar neapēsto maltīti uz paplātes. Viņa piecēlās kājās, īsi pamāja ar galvu Klausam un iznesās laukā no zāles. Reinhards sakrustoja rokas un vēroja viņu aizejam, atbalstījies pret galdu.

Pēc tam, kad viņa bija prom, viņš sacīja: „Zini, Kļaus, mēs esam unikālā situācijā, lai viens otram palīdzētu, es un tu!”

„Vai tiešām?” Klausam gandrīz patika Reinhards, kad viņš necentās būt šarmants. Viņa viltības bija gan kaitinošas, gan nepārliecinošas.

„Ak, jā! Nav nekāds noslēpums, ka šeit viss mainās. Varu derēt, ka pat stulbais Kemlers to redz.”

„Hmmmm.”

„Tas ir tikai laika jautājums, līdz es tikšu paaugstināts. Bet man žēl atzīt, ka tavai karjerai spīd zināmi…” Viņš nokremšļojās un uzmeta nozīmīgu skatienu Grētai. „… kavēkļi.”

Klauss paskatījās uz māsu, kura nekādi nereaģēja uz apvainojumu. „Ko tu gribi teikt?” viņš pajautāja. t

Reinhards izpleta gaisā rokas. „Gribu vien sacīt, ka tev noderētu draugi ar labiem sakariem. Un, kad es tikšu tālāk, es neaizmirsīšu draugus, kurus esmu atstājis nopakaļ.” Viņš paraustīja plecus. „Haike tevi ciena, lai gan nevaru iedomāties kāpēc. Aizliec kādu labu vārdiņu par mani, atrunā viņu no šīs muļķīgās un patiesi garlaicīgās pretestības, un, kad pienāks laiks, es tev nepalikšu parādā!”

Tu, cūka, Klauss domāja. „Kaut kā es par to šaubos.”

„Tā ir taisnība,” iezvanījās Grēta. „Viņš galu galā dabūs to, ko vēlas. Viņa nepretosies mūžīgi.”

Reinhards pamāja ar galvu, gandarīts par Grētas pareģojumu. „Klausi savu māsu, Kļaus!” Ejot prom, viņš māja gaisā ar pirkstu. „Mans piedāvājums paliek spēkā.”

Grēta skatījās savu žurnālu, joprojām lasīdama. „Man ļoti patīk ziedi,” viņa to neteica nevienam konkrēti. „Es domāju, ka gribētu precēties dārzā.”

1939. gada 4. augusts

Sv. Pankrasa, Londona, Anglija

Nedēļu pēc tam, kad Māršs bija saticis Līvu „Hārtā un Hērtā”, viņš aizveda viņu pusdienās un uzdāvināja neaizmirstulīšu un sarkanu

neļķu pušķi. Mēnesi pēc tam viņa pa kluso viņu ieveda viesu nama jumtistabiņā, kur abi mīlējās vētras laikā, kamēr pret logiem sitās krusa. Dienu pēc tam Māršs no Stīvensona bija izkrāpis divu mēnešu avansu, pielicis to pie sakrātās naudas, aizbraucis ar metro līdz Naitbridžas stacijai un Haroda veikalā nopircis gredzenu.

Viņš bija bildinājis Līvu viņas dzimšanas dienā. Kāzu datumu viņi bija nolikuši Mārša dzimšanas dienā.

Līva, tāpat kā Māršs, deva priekšroku nelielai ceremonijai. Viņa bija manāmi sajūsmināta, kad Stīvensons un viņa sieva Korija šo notikumu piedāvāja rīkot savā dārzā. Viņa saprata šīs vietas nozīmību sava nākamā vīra dzīvē.

Lai gan viņš nebija īpaši reliģiozs, Māršs kopā ar Līvu sāka apmeklēt svētdienas dievkalpojumus. Anglikāņu baznīcas vikārs, kas bija kristījis Līvu un izvadījis viņas tēvu pēdējā gaitā, piekrita vadīt laulību ceremoniju.

Dienas sākums bija drūms un apmācies, bet tā veiksme, kas viņus vadīja jau no paša sākuma, parūpējās, lai agrās pēcpusdienas debesis būtu skaidras. Korija bija izrotājusi dārza sienu ar efejas vītnēm un kreppapīra karekļiem. Kad Stīvensons dārzā zem lapenes, kas bija apkaisīta ar hiacintēm un rozēm, ieveda Līvu, Māršām aizrāvās elpa. Uz viņas pienbaltās ādas un vienkāršā baltā tērpa krītošā saules gaisma darīja viņas ķermeni spīdošu.

Vils noelsās. „Tu esi pārspējis sevi,” viņš čukstēja.

“Tas ir pie tevis, vai ne?” teica Māršs.

“Kas, Pip?”

Māršs pagriezās. Vils piemiedza ar aci. <

„Tu esi neciešams,” sacīja Māršs, pagriezdamies, lai apbrīnotu savu līgavu. Stīvensona mazais dārziņš šķita bezgalīgs. Viņš nekad nebija redzējis, ka vecais vīrs ietu tik lēni, bet viņš zināja, ka mūžam glabās atmiņā skatu, kā Līva ar narcisēm matos stāv zem rožu lapenes.

“Vienam no mums tādam ir jābūt. Tavai līgavai ir kaitīgi civilizējoša ietekme.”

Māršs meklēja vārdus asprātīgai replikai, bet tad viņam pievienojās Līva un Stīvensons, un viņš spēja domāt vien par to, ka precas.

Tas patiešām notiek. Es precos ar šo apbrīnojamo, vienreizējo sievieti. Viņa prec mani!

Tā bija vienkārša ceremonija gan īsa, gan neliela. Llvai, tāpat kā Māršām, nebija daudz ģimenes locekļu. Neskaitot Viļu un Stlvensonus, kāzu vienīgie viesi bija Līvas māte un neprecētā tante no Villitonas. Līvas tantei nepatika Māršs, bet viņa ņēma un kaisīja rīsus tāpat kā visi pārējie.

Savu pirmo deju Māršs un Līva dejoja zālītē basām kājām, klausoties skrapstošu Veras Linnas ierakstu. Viņš noskūpstīja savu sievu, pieskārās viņai, ieelpoja viņu.

„Es vēlos, kaut mēs mūžīgi varētu palikt tādi,” viņš sacīja.

„Apskauj mani, muļķīt!” viņa sacīja, nolikusi galvu uz viņa pleca.

Stlvensons atnesa šampanieša pudeli un septiņas šampanieša glāzes. Vils nogaidīja, līdz visi bija pacēluši glāzes un tikai tad pacēla^ savējo.

„Reibolds un es, mēs pirmoreiz satikāmies universitātē, kas nozīmē, ka pazīstu viņu ilgāk nekā lielākā daļa klātesošo, izņemot divas ievērojamas personas.” So sakot, Vils ar galvu pamāja uz Stīvensonu pusi.

Tad viņš pagriezās uz Līvas mātes pusi. „Tērnbulas kundze, jūs droši vien domājat, — kas ir šis šarmantais, gudrais, pievilcīgais un apburošais vīrietis?” Viņa pazemīgi pamāja ar galvu, izskatoties priecīga, bet nervoza. „Kundze, man ir tas gods jūs nomierir nāt.” Vils paņēma viņas roku, noskūpstīja to un teica: „Mans vārds ir Viljams Edvards Gatrijs Bauklerks un ar lielāko prieku esmu jūsu rīcībā.” Smiekli. „Bet varbūt jūs ari domājat par šo svešo cilvēku, kas ir nozadzis jūsu meitas sirdi.” Nervozi smaidi no mātes un tantes puses. 4 „Mans pirmais iespaids par Pipu bija tāds, ka viņš ir rupjš, ne skaists, ne gudrs, absolūti bezkaislīgs, nevadāms un bezmērķīgs. Bet, kundze, dodu jums svētu goda vārdu, ka biju pilnībā kļūdījies savā spriedumā! Labi, lielākoties.” Vēl vairāk smieklu. Maršam sāpēja seja no cenšanās nesmīnēt kā muļķim.

Pēc tam Vils pagriezās, lai uzrunātu Līvu. „Tātad, Olīvij, jokus pie malas. Pazīstu jūsu vīru jau ilgāk nekā desmit gadus, bet visā tajā laikā esmu viņu tikai vienreiz redzējis mēmu. Un tas bija tad, kad viņš satika jūs, mana dārgā! Ir jābūt izcilai personai, lai apvaldītu Pipa straujo prātu. Jūs viņam esat vairāk nekā līdzvērtīga un tādējādi esat viņu ieguvusi uz visiem laikiem. Ticiet man! Es viņu pazīstu.”

Pienāca Stīvensona kārta īsākam un skarbākam tostam: ,,Puis’, šī ir otrā reize, kad esat apgriezis kājām gaisā manu dārzu! Ceru, ka tagad nesāksiet to darīt regulāri.” Māršs smējās, skatoties uz savām pēdām, lai noslēptu savus sarkstošos vaigus.

Stīvensons pagriezās pret Līvu. „Jūs esat apburoša dāma, Olīvij, un daudz par labu viņam! Es tikai vēlos, kaut jūs viņu būtu satikusi agrāk. Krietni agrāk.” Ari viņa smējās, asarām mirdzot sejā.

Viņi iedzēra. Vils knapi ar lūpām pieskārās šampanietim un iespļāva to atpakaļ šampanieša glāzē, domādams, ka neviens neskatās. Viņš neveikli paraustīja plecus, kad pieķēra Mārša skatienu. Taču Māršs bija pārāk aizņemts, lai justu jebko citu kā tikai prieku.

Mazās viesības ievilkās līdz pat vakaram. Māršs dejoja ar sievasmāti un Līvas tanti, un Koriju, bet lielākoties ar sievu. Kad debesis rietumos sārtojās, Vils piedāvāja aizvest Līvas nogurušo māti un žāvājošos tanti atpakaļ uz viesnīcu. Korija veda Līvu istabā, lai iesaiņotu jebkuru akvareli pēc viņas izvēles.

Paliekot divatā, Stīvensons un Māršs saskandināja glāzes. „Tā ir laba izvēle,” sacīja Stīvensons.

„Es zinu,” teica Māršs, noskatoties, kā sieva ieiet mājā. Stīvensons ar vienu malku izdzēra visu glāzi. Kad Korija aizvēra durvis, viņš klusi sacīja: „Pēdējā laiķā jums par daudz ko ir bijis jādomā, bet es ceru, ka neesi aizmirsis par Asinszāli.”

Māršs pie sevis nopūtās: „Nē.”

„Tas ir labi, jo filma ir gatava, lai to noskatītos.”

„Diezgan ilgi montējāt.”

Stīvensons piekrita. Viņš ar galvu pamāja uz pagalma vārtiņiem, pa kuriem bija aizgājis Vils un Līvas ģimenes locekles. „Joprojām domā, ka tavs speciālists mūs apgaismos?”

1939. gada 6. augusts Vestminstera, Londona, Anglija

„Hei! Novācit savs speķainos pirkstus no tās nolāpītās filmas, jūs’ augstīb’!” Vils nolēca nost no projektora tā, it kā ap filmas rulli

būtu saritinājusies odze, nevis apsmērēts acetāts. Viņš apsēdās krēslā pretim istabas tālākajam galam, kur kāds skots pelēkā uzsvārcī turpināja lamāties, cenšoties atritināt ekrānu.

„Atvainojos,” Vils nomurmināja. Pēdējās stundas laikā viņš daudz ko bija piedzīvojis; viņš nejutās gluži savā ādā. Viņa ceļgali bija kļuvuši ļengani, un viņš nebija vēl pilnībā atguvies.

Skots, ieturot nelielu pauzi, pirms atkal nolamāja trijkāji, jautāja: „Kāda velna pēc viņš ir šeit?”

„Jo viņš ir mūsu vietējais eksperts,” atbildēja Māršs.

Vīrietis pie projektora ekrāna nosprauslājās. „Ak, tad eksperts? . Tas ir vienkārši satriecoši!” Viņš kurnēja.

„Neņem viņu galvā!” Māršs apsēdās Viļam blakus pie galdiņa. „Kā tu jūties? Tu izskaties… bāls.”

„Zini, man pašlaik daudz kas jāsagremo, ne tā?”

Mārša atsūtītā ziņa bija bijusi diezgan paskopa, viņš tika minējis vien to, ka ļoti novērtētu, ja Vils kādā lietā sniegtu savu viedokli. Viļam bija aizdomas, ka šai lietai varētu būt kāds sakars ar viņu sarunu februāri „Hārtā un Hērtā,” tanī vakarā, kad viņi iepazinās ar Līvu. Taču, tā kā viņš jau bija piekritis palīdzēt un viņa ziņkāre bija pamodināta, viņš mundri apmeklēja šo savādo tikšanos Brodvejas ēkā. Betona celtne atradās dažas ielas uz dienvidiem no Sv. Džeimsa parka, tieši lejup no metro stacijas ar tādu pašu nosaukumu un desmit minūšu gājiena attālumā no Bekingemas pils. Vils to bija uzskatījis par parastu valdības ēku.

Viņš nebija zinājis, ka tajā atrodas SID bāze.

Ne arī to, ka viņa dārgais draugs, kuru viņš vēl pirms nepilnas nedēļas bija atbalstījis, kā līgavaiņa vedējs, bija spiegs.

Attiecībā uz Stīvensonu, Vils viņu vienmēr bija uzskatījis par Mārša iedomāto tēvu — asu, bet nekaitīgu savādnieku. Tāds viņš Viļam bija licies līdz brīdim, kad vecais vīrs viņam sejā iebāza „Valsts Noslēpuma Akta” eksemplāru. Tehniski, kā Vils pašlaik saprata, pateicoties Stīvensona diezgan satrauktajai runai, šis Akts Apvienotajā Karalistē bija likums, tāpēc neatkarīgi no tā, vai viņš zināja noteikumus, tie viņam bija saistoši. Tas varētu būt bijis Stīvensona mēģinājums mierināt apjukušo jaunpienācēju, taču neveiksmīgi. Liekot Viļam parakstīt zvērestu, ka viņš ievēros „Valsts Noslēpuma Akta”

noteikumus, viņš garantēja, ka Vils pievērsīs uzmanību un uztvers šo lietu nopietni.

Skots bija uzstādījis ekrānu. Viņš atgriezās telpas priekšpusē, kur pacēla astoņu milimetru filmas rulli un sāka to tīt cauri projektoram.

Vils jautāja: „Pip, cik ilgi tu esi bijis karaļnama aģents?” Viņš paberza plaukstas pret ceļiem, lēnām nobriestot šai sarunai.

Māršs uz viņu paskatījās vainīgā pussmaidā: „Kopš pametu Jūras kara floti.”

„Ak, nu skaidrs! Un visu to laiku es domāju, ka tu strādā Ārlietu ministrijā…”

„Diemžēl jā.”

„Ak, tad viņi tevi paņēma darbā no Jūras kara flotes?”

,,r4ē, tas bija pirms tam.”

„No Oksfordas?”

Māršs vilcinājās. Viņš sāka atbildēt, bet apklusa, kad atvērās durvis. Ienāca Stīvensons, nesdams dokumentu mapi. Vecais vīrs aiz sevis aizslēdza durvis.

Ak, tā, Vils domāja. Tad jau vairs neko neuzzināt.

„Tas bija sen,” sacīja Māršs.

„Vai tava sarkstošā līgava par to zina?”

Stīvensons un Māršs ātri, naidpilni saskatījās. Starp viņiem izslīdēja kaut kas nepateikts. Vils droši zināja, ka tikko bija aizsācis neērtu tēmu. Taču bija jau par vēlu, lai eleganti atsauktu jautājumu. Stīvensons pie projektora pievienojās skarbajam līdzstrādniekam, kur abi klusu sarunājās.

Skatoties uz Stīvensona muguru, Māršs sacīja: „Klau, Vil! Ja vien tas būtu iespējams, Līva visu zinātu, bet viņa ir lielākā drošībā, ja zina pēc iespējas mazāk. Un es darīšu jebko —jebko, — lai viņu pasargātu.” Vils atkal Māršā sajuta iztaisnojamies to spēcīgo atsperi, intensitātes brīdinošos drebuļus. Māršs norādīja uz projektoru. „Kas faktiski ir iemesls, kāpēc mēs šeit esam.”

„Es domāju, ka mēs esam gatavi,” teica Stīvensons. „Komandier, laiks jums šos kungus ievest lietas kursā!” Viņš gāja gar ārsienu, aizvelkot ciet visus logus, līdz telpa bija tumša. Dega viena vienīga lampa.

Sis paziņojums Viļā raisīja pretrunīgas reakcijas. Viņš nopurināja nemiera drebuļus, sajūtu, ka tiek palaista garām pēdējā iespēja aizbēgt. Ja es tagad aizeju, viņš domāja, nebūšu redzējis nekādus noslēpumus un nebūs nekāda kaitējuma. Bet lai cik bērnišķīgi tas nebūtu, viņš sajuta arī satraukuma tirpas. Viljams Edvards Gatrijs Bauklerks, Viņas Majestātes spiegu īpašais konsultants!

Un, kas attiecās uz burvju rīcības kodeksa pārkāpšanu, viņš to jau pirms gadiem bija izdarījis Bodlejā. Varbūt tas bija muļķīgs gājiens, bet posts jau bija nodarīts. Tagad, palīdzot Māršām, Vils šo muļķīgo neapdomību varētu vērst par labu.

Skots apsēdās krēslā otrā pusē blakus Māršām. Māršs mazliet pastūma savu krēslu uz aizmuguri, tā lai varētu sarunāties ar Viļu un otru vīrieti.

„Visu pēc kārtas,” viņš sacīja, „Vil, iepazīsties ar Džeimsu Lorīmeru! Lorīmer, iepazīsties ar lordu Viljamu Bauklerku!”

Vils pasniedza roku. „Patīkami.”

„Aha.”

Spiežot roku, Vils ievēroja raibus pleķus uz Lorīmera pirkstiem. Šis vīrs bija vecāks par viņu un ari Māršu, tuvāk Stīvensona vecumam. Varbūt tuvu piecdesmit. Viņš šad tad izbaudīja pa kādam cigāram, arī tagad. Viņš smaržoja pēc cigāra un viņa biezā, melnā bārda bija piebirusi ar pelniem.

Vils nespēja nepievērst uzmanību savam izskatam: Savile Row firmas krekls no jūras salu kokvilnas, divrindu pogu uzvalks, kabatas pulkstenis. Iespējams, ierodoties šajā kompānijā ar krūšu kabatā ieliktu zīda lakatiņu, viņš bija pārspīlējis. Varēja noprast, ka Lorīmers bija secinājis to pašu, kad viņi viens otru nopētīja. No otras puses, Vils nebija zinājis, ko gaidīt no šīs tikšanās.

Māršs turpināja. „Lorīmers zina daļu šī stāsta un tu, Vil, lai gan to varbūt neapzinies, zini citu šī stāsta daļu!” Un tad viņš laida vaļā neticamu stāstu: par ielavīšanos Spānijā kara laikā, lai satiktu nacistu dezertieri; par pēkšņu cilvēka sadegšanu; par pussadegušu diafilmu; par čigānieti ar vadiem matos.

Ja tas būtu bijis kāds cits, kas stāstītu šo fabulu, Vils to smiedamies norakstītu kā drudža halucināciju. Tā vietā viņam bija jāpieņem doma, ka citā gadsimtā Māršs būtu bijis kā no Radjerda Kiplinga piedzīvojumu stāstiem izkāpis.

Ko es šeit daru?

„Un tā nu mēs esam savā mazajā ģimenē uzņēmuši Lorīmeru,” Māršs sacīja, norādīdams uz skotu. „Lielajā Karā viņš bija seržants, saistīts ar Armijas kino un fotoattēlu nodaļu. Vēlāk viņš pārgāja darbā uz Galvenā pasta biroja filmu nodaļu. Mums bija nepieciešams kāds, kurš varētu rekonstruēt Taragonas filmu. Kāds ar pieredzi.”

Lorīmers sacīja: „Rekonstruēšana ir skaļš vārds. Tu, zēn, neesi redzējis gala rezultātu! Salīmēju visu kopā, cik vien labi spēju, bet tur trūkst filmas posmi. Dažviet bija jāmin uz dullo. Un vienalga filma…” Viņš aprāva teikumu, šūpodams galvu. Tad viņš norādīja uz Viļu. „Atgādini man vēlreiz! Ko šeit dara Viņa Augstība?”

Maršs atbildēja: „Stīvensons un es, balstoties uz to mazumiņu, ko esam redzējuši, uzskatām, ka friči ir uzgājuši kaut ko pārdabisku. Kad būsiet noskatījies visu filmu, varēsiet piekrist.” Lorīmers palieca galvu, it ka sakot varbūt. „La^šo labāk saprastu, mums ir vajadzīgs eksperts pārdabiskajā. Vils ir a, eh!”

„Dieva dēļ, Pip! Nesarežģīsim, labi?” Vils pagriezās ar seju pret aizmugurē sēdošo Lorīmeru un Stīvensonu. Viņš ievilka dziļu elpu. „Mans vectēvs bija burvis. Arī mans tēvs. Es atteicos no savas ģimenes hobija, tomēr esmu tajā visā apmācīts.”

Lorīmerā tas izraisīja riebumu. „Tas ir neticami. Pieci mēneši. Piecus mēnešus esmu strādājis pie tās nolāpītās diafilmas, naktīs par baltu velti skatījies murgus un priekš kam? Lai tu to varētu parādīt šim bezzodainajam brīnumam.” Viņš piecēlās kājās.

Stīvensons uzlika roku uz vīrieša pleca. „Apsēdies!” Lorīmers kurnēdams atkal apsēdās. „Mēs tevi nepieņēmām darbā tavas pārliecības dēļ. Tu esi šeit kā kino eksperts un kā tāds tu darīsi savu nolādēto darbu.”

Vils novērsās. Vecais vīrs, diemžēl tāpat kā viņa vectēvs, runāja bargā tonī.

„Tā nav blēdīšanās,” Māršs sacīja, „esmu to redzējis.” Viņa acu skatiens bija apmācies un tāls. Vils zināja, ka viņš bija iemests atpakaļ Bodlejā. Māršs papurināja galvu, it kā notīrīdams savas domas. Viņš norādīja uz Stīvensona dokumentu mapi. „Vai tas ir tas, ko es domāju?” Stīvensons apsēdās galda galā. Viņš atrāva vaļā dosjē un paslidināja to priekšā Viļam, Māršām un Lorīmeram. „Sī ir visa informācija, kas mums ir par doktoru Kārlu Heinrihu fon Vestarpu.”

Vils ievēroja, ka tā bija diezgan plāna lieta. Uz lietas virsējās lapas bija piestiprināta viena vienīga fotogrāfija. Tas bija melnbalts, neskaidrs uzņēmums, kurā bija redzams vīrietis ar noslieci uz plikpaurību. Viņam bija brilles stiepļu ietvarā un plānas ūsas. Neskaidrais fotoattēls lika Viļam domāt, ka bilde palielināta no kāda cita fotouzņēmuma.

„Dzimis 1872. gada 13. aprīlī Veimārā, Vācijā. Gotfrīda un Marlisas fon Vestarpu vienīgais bērns. Turīga ģimene, pieder diezgan liela zemes platība. Tēvs miris 1899. gadā. Māte mirusi 1915. Acīmredzot jaunībā visu apguvis pašmācības ceļā un pēc divdesmit gadu vecuma sasniegšanas no 1896. līdz 1902. gadam apmeklējis Heidelbergas universitāti. Diezgan zinātkārs. Studējis filozofiju, ķīmiju, psiholoģiju un vēsturi. Uzrakstījis labi novērtētu zinātnisko darbu par Nīči. Vēstures kursu viņš tomēr nav pabeidzis. Iespējams, ir bijis kāds konflikts ar fakultāti.” „Pēc Heidelbergas fon Vestarps aizbraucis uz Lielbritāniju, lai Londonas Karaliskajā koledžā studētu medicīnu. Palicis tur līdz 1908., tad atgriezies Vācijā.”

Māršs piecēlās. „Viņš šeit ir bijis.”

Vils sacīja: „Pirms trīsdesmit gadiem, Pip!”

„Šis,” sacīja Stīvensons, bakstot pa fotogrāfiju, „ir mūsu vienīgais viņa fotoattēls. Grupas bilde no koledžas, kas uzņemta dienā, kad viņiem tika piešķirts medicīnas doktora grāds.”

„Pēc tam viņš pazūd uz nākamajiem desmit gadiem. Mēs neesam spējuši atrast par viņu nekādu informāciju līdz 1918. gadam, kad viņš atkal uzrodas Minhenē, kur kļūst par vienu no Thule-Gesell schaft līdzdibinātājiem.”

Māršs nosvilpa: „Jupis mani rāvis!”

Vils pakratīja galvu, saprotot, ka tikko palaidis garām kaut ko svarīgu. Viņš skatījās te uz Stīvensonu, te uz Māršu. „Kungi, es mazliet nesaprotu!”

„Tūles biedrība. Ģermāņu okultisti,” Māršs atbildēja. „Un antikomunisti, un antisemīti.”

Dzirdot šo skaidrojumu, Lorīmers ieņēma vērojošu pozu. Viņa uzacis savilkās kopā ciešā, drūmā skatienā. Vils atcerējās, ka Lorīmers šajā telpā bija vienīgais cilvēks, kas bija redzējis Taragonas diafilmu.

„Taču fon Vestarps nav ļoti ilgi palicis ar tūliešiem. Gada laikā arī tur viņam bijusi ķilda, kas novedusi pie biedrības pamešanas.”

„Vai mēs zinām, kas bija šī konflikta iemesls?”

„Nē. Droši zinām tikai to, ka līdz 1920. gadam viņš bija atgriezies Veimārā un ģimenes īpašumus pārvērtis par bāreņu patversmi.” „Par ko"

Stīvensons nolasīja no kartītes mapē. „Jā, „Cilvēces apgaismības bāreņu nams”.”

Māršs domādams nokrakšķināja pirkstu locītavas. Gandrīz it kā runājot pats ar sevi, viņš sacīja: „Viņa bērni. Fon Vestarpa bērni. Krasnopoļskis viņus pieminēja.”

Viļu pāršalca nemiera vilnis, kam sekoja atmiņas par sen aizmirstu mītu. „Kāpēc tik pēkšņa interese par bērniem? Kas to veicinājis?”

Stīvensons paraustīja plecus. „Nav zināms. Bet mūsu kontakti šajā teritorijā vietējos laikrakstos ir atklājuši paziņojumus, kas datēti ap to laiku. Brīdinājumi par Spānijas gripas uzliesmojumu bāreņu patversmē netālu no Veimāras, kas brīdināja cilvēkus turēties pa gabalu.” „Vai tā ir taisnība?” Vils jautāja, pētot doktora fotogrāfiju. Varbūt tās bija neskaidrās reprodukcijas sekas, bet izskatījās, ka vīrietis objektīvā raudzījies ar aukstu, gandrīz cinisku sejas izteiksmi. Pat šajā, kā būtu bijis jābūt, priecīgajā notikumā. „Vai tur ir bijis tāds gripas uzliesmojums?”

„Neiespējami pateikt. Fon Vestarps bāreņu patversmi vadījis kā privātu uzņēmumu, finansējot ar savu naudu. Nav nekāda publiskā reģistra. Nekādu miršanas apliecību.”

„Tātad viņš ir uzņēmis bērnus,” teica Lorīmers, „bet tajā pašā laikā nav vēlējies nekādus apmeklētājus.”

Māršs papildināja: „Un to visu viņš vadījis lauku īpašumā, uz ģimenes zemes. Pietiekami daudz vietas, lai paslēptos.”

Lorīmers uzdeva galveno jautājumu: „Ko viņš tur darīja?” „Izolēja viņus,” Vils it kā pie sevis nomurmināja. „Meklēdams seno valodu.” Pārējie paskatījās uz viņu, gaidot, kad viņš paskaidros. Stīvensons šķita īpaši ieinteresēts Viļa viedoklī, taču Viļa prāts bija nodarbināts ar leģendām un mītiem, mūžsenajiem pirmo burvju stāstiem.

„Lai ko viņš būtu darījis, bāreņu patversme netraucēti darbojusies gandrīz desmit gadus. Līdz divdesmit devītajam, kad Himlers paaugstinājis fon Vestarpu par SS oberfīreru.” Stīvensons aizvēra lietu. „Šeit arī mācībstunda beidzas. Tagad skatāmies, ko Krasnopoļskis tik ļoti mums gribēja atnest.”

Lorīmers piecēlās kājās. Viņš izslēdza lampu, iegremdējot telpu tumsā, līdz klabošais projektors uz ekrāna un sienas aiz tā uzspīdināja spilgtu, baltu kvadrātu. Lorīmers pagrūstīja projektoru, lai filmu rādītu ekrāna centrā.

Filma sākās ar kroņa zīmogu un uzrakstu:

Asinszāle / Zvirbuļveidīgie

Slepena informācija

Šīs filmas satura neatļauta izplatīšana

Ir lielbritānijas un Ziemeļīrijas apvienotās

Karalistes nodevība,

Kā to 1920. Gada valsts noslēpuma aktā noteicis parlaments.

Nodevīga rīcība var tikt sodīta

Pat ar nāvessodu.

Asinszāle / Zvirbuļveidīgie

Tad nu, Vils nodomāja, atpakaļceļa vairs nav.

Telpa zibsnīja melnbaltā krāsā tik ātri, ka Viļam sāpēja acis un bija grūti izsekot redzamajam. Uz ekrāna mainījās kadru rinda, starp kuriem bija īsi tumsas mirkļi. Viņš saprata, ka melnie rāmji apzīmēja apdegušās, sabojātās filmas daļas. Kad rullis bija patinies garām tām filmas vietām, kuras bija visvairāk apdegušas, tumšie mirkļi kļuva īsāki, bet ne pietiekami, lai skatīšanās kļūtu vieglāka vai ērtāka.

Vils pūlējās saprast sirreālos kadrus. Cilvēks ar kailu vēderu lidinās sešus metrus virs augļu dārza. Uz pussekundi nav redzams nekas, vien ķieģeļu siena, tad bez pārejas perioda sienas priekšā parādās kaila sieviete. Jauns vīrietis ar blāvām acīm uzliek roku uz laktas, filma nomirgo, metāla lakta ir saplacināta. Kāds cits vīrietis stāv pa pusei sienā kā spoks. Muskuļains vīrietis pavadā (pavadā) drūmi skatās uz mīnmetēja ierakumu, kas pats no sevis sabrūk. Spokainais vīrietis stāv, kamēr uz viņu šauj ar automātisko ieroci. Pavadā piesietais vīrietis drūmi skatās uz tanku, kas guļ kājām gaisā. Karavīrs kaut ko met laktas vīrietim, un uzliesmojums.

Visiem uzfilmētajiem cilvēkiem bija apjoztas jostas ar tumšiem vadiem, kas iesniedzās viņu galvās. Katram no viņiem. Atkārtota noskatīšanās filmu nedarīja mazāk biedējošu.

Viņi noskatījās filmu vēlreiz. Un vēlreiz. Un vēlreiz.

Vils bija tik ļoti iedziļinājies, mēģinot savākt attēlus vienotā stāstā — mēģinot aptvert, kā fon Vestarps bija sasniedzis šos nedabiskos rezultātus, — ka tikai pēc trešās filmas noskatīšanās reizes viņš pamanīja acīmredzamu problēmu.

„Filmai nav skaņas,” viņš sacīja, pārtraukdams klusumu.

„Protams, ka nekādas nolāpītās skaņas,” atbildēja Lorīmers. „Tā ir klusā diafilma.”

”Zēl gan,” Vils teica. Kad Māršs viņam pajautāja kāpēc, viņš paskaidroja: „Ja mēs varētu dzirdēt notiekošo, tas mums ļoti palīdzētu. Diemžēl nav šādas iespējas.”

„Tātad tu tomēr domā, ka tas ir pārdabiski?”

„Pip, vai tu neskaties to pašu filmu, ko es? Jo man šķiet, ka es tikko redzēju lidojošu vīrieti. Lidojošu vīrieti. Tas nav cilvēkam raksturīgi.”

Stīvensons sacīja: „Kas tas ir, ko viņi apjozuši? Tās jostas un implanti?”

Vils pakratīja neziņā galvu. „Godīgi sakot, man nav ne mazākās nojausmas. Šādu spēju forma man ir absolūti nepazīstama, bet es gribētu zināt, kā tas ir iespējams.” Izskatījās kā burvestība bez asinīm. Vai tas vispār bija iespējams?

Māršs paskatījās uz Stīvensonu, tad atpakaļ uz Viļu. „Tad tu to darīsi? Tu mums palīdzēsi?”

„Esmu jūsu rīcībā,” Vils atbildēja.

„Esi laipni uzņemts Asinszālē!” sveicināja Stīvensons.

4

1940. gada 9.-10. maijs Ardēnu mežs, Beļģija

Gotterelektrongruppe sešriteņu bruņumašīna traucās pa mēness' apspīdēto mežu. Klauss sēdēja aizmugurē, kur glabājās liels skaits rezerves akumulatoru. Ceļš virzījās gar pakalniem un cauri ieplakām. Izlūku bruņumašīnai bija minimāla amortizācija; braucot šajā mašīnā, katra ceļa gramba lika viņiem palēkties.

Divsimt metru platais senā meža vāls un krūmāji izzuda cits aiz cita, gribasspēka orģijas saplacināti un sadedzināti. Kreisajā pusē necaurejamas dižskābaržu un egļu audzes pazuda aiz zilas uguns vaļņa, kas traucās blakus mašīnai. Pa labi gadsimtiem veci ozoli un jaunās eglītes izjuka kā sašķaidītas milzu kuļmašīnā.

Mašīna bija paredzēta piecu cilvēku komandai; viņi bija seši. Reinhards un Kemlers sēdēja priekšā, iespīlējušies blakus šoferim. Būlers bija iespiests artilērista sēdeklī aiz Kemlera. Viņa kāja kratījās augšup un lejup ikreiz, kad parāva aiz plānprāša pavadas. Grēta sēdēja aizmugurē blakus Klausam, kur parasti sēdēja radists. Viņa sēdēja ar atmestu galvu, pievērtām acīm, taču raugoties uz priekšu.

Reinhards un Kemlers tukšoja savus akumulatorus mežonīgā, amfetamīna izraisītā jūtu uzplūdā. Klauss padeva jaunus akumulatorus, tiklīdz viņa biedri tos pieprasīja iztukšoto nomaiņai. Pēc kāda laika viņi bija iegājuši noteiktā ritmā un tagad jau darbojās kā pulksteņa mehānisms.

Viņi bija kā šķēpa asmens. Rita pusē vācu armijas A grupas trīs bruņutanku korpusi brauks caur tikko nopļauto mežu, apejot Mažino līniju un ielaužoties Francijas neaizsargātajā teritorijā.

Līderi šo operāciju dēvēja par Operation Sichelschnitt: sirpja cirtiens.

Motora rūkoņa bija kā kontrabasa kontrapunkts uguns liesmas baltajā skaņā un sprāgstošo koku gūzmā. Ārā nakts smaržoja pēc pārcentīga galdnieka darbnīcas, apsvilinātām zāģskaidām un mīkstas koku masas. Mašīnā smirdēja. Kemlers bija aptaisījies.

„Sadauzi! Sadauzi! Sadauzi!” ķērca Būlers. Stundām ilgā klaigāšana un vienas un tās pašas mantras monotonā skandēšana viņa balsij bija piešķīrusi smilšpapīra tekstūru.

Kādā nakts brīdī viņi šķērsoja Beļģijas robežu un iebrauca Francijā, pat ar karti bija grūti noteikt kad un kur.

Grēta piecēlās sēdus. Viņa sacīja: „Nocietinājums, pēc divām minūtēm. Pēc četrdesmit sekundēm sargi mūs sadzirdēs.” Klauss sasvērās, kad mašīnas šoferis, kaujas braukšanas speciālists, kas bija pārcelts no Waffen-SS elitārā Hitlera apsardzes pulka, nospieda bremžu pedāli. „Pēc septiņdesmit sekundēm no šī brīža. Deviņdesmit.” Mašīnas motors apklusa. „Sargi mūs nedzirdēs,” noteica Grēta.

Viņa vīpsnādama pagriezās. „Bet hauptšturmfīrers Būlers iekritis dadžos, kad ies mežā pačurāt.”

„Trakā kuce! Tu to saki katrreiz kā apstājamies. Tu man visu nakti liec ciesties.”

Viņš noskurinājās.

Visi izkāpa. Būlers padeva Kemlera pavadu mašīnas šoferim, kas sarauca degunu. Jo tālāk viņš aizgāja, lai atvieglotos, jo krūmāju sprakšķēšana zem Būlera pēdām kļuva arvien klusāka. Reinhards atspiedās pret mašīnas kabīni. Viņš ar trīcošām rokām pielika pie mutes cigareti. Amfetamīns viņu bija tik ļoti uzvilcis, ka viņš teju vibrēja. Viņa acu ābolos atspīdēja mēnesgaisma. Cigaretes gals acumirklī iedegās oranžā liesmā. Klauss zināja, ka cigarete nenomāks garšu Reinharda mutē.

Mažino līnijas lielie nocietinājumi — grands ouvrages — nestiepās cauri Ardēnu mežam. Mežu jau sen uzskatīja par necaurbraucamu smagajam bruņu transportam. Līdz pat šai naktij tas tiešām bija necaurbraucams.

Francūži bija izkaisījuši mazākus nocietinājumus —petits ouvrages — cauri tai meža daļai, kas stiepās pāri robežai. Arī šie bija jānoposta, lai sekmētu nevainojamu Zibenskara norisi. Klausa spējas nepalīdzēja attīrīt mežu, taču nocietinājumu iznīcināšanā viņam nebija līdzvērtīgu.

Klauss no pārkrautās automašīnas izcēla iepakojumu. Viņš pārbaudīja tā saturu. Trīsdesmit PETN kilogrami bija pietiekams daudzums, lai uzšķērstu vissmagāko ouvrage kā skārda bundžiņu, bet, ja tie tiktu detonēti tērauda sienu iekšpusē, forts pārvērstos gaļasmašīnā.

Grēta viņam piebiedrojās, kad viņš pārbaudīja akumulatora drošības jostas mērierīci. Viņa norādīja. „Uz šo pusi. Ej pa ieplaku, kamēr tiksi līdz līdzenumam! Tu atradīsi fortu starp diviem pakalniem.”

„Kā tu jūties?” Klauss jautāja. „Vai tev vēl nav nepieciešams jauns akumulators?” Viņa neko neatbildēja.

Klauss bija atbalstījis plānu, ka Grēta paliek pie automašīnas un nerādās priekšējā līnijā, translējot norādes caur dvīnēm, bet, lai izturētu nākamās divpadsmit stundas un viņus droši nogādātu viņpus, Grētai, pirmkārt, sava nākotne bija jāsavij ar viņu nākotni. Vismaz tā viņa uzstāja.

Rūdolfam nākotņu savīšana nebija palīdzējusi.

„Kāpēc tev nepalikt pie kravas automašīnas? Tā būs drošāk nekā…”

Viņa pacēla roku, lai viņš nestāvētu ceļā. Viņa pacēla galvu. Brīdi vēlāk klusajā mežā nočaukstējās krūmājs un iznira klusināts „Sasodīts!”

„Dadži,” viņa sacīja. Klauss nopūtās.

Būlera lamu tirāde ilga visu ceļu atpakaļ līdz mašīnai. „Trakā, nolādētā jaukteņu mauka!” viņš noslēdza.

Viņi pārgrupējās. Reinhards nodzēsa cigareti. Būlers atkal paņēma Kemlera pavadu. „Paliec te!” viņš pavēlēja vadītājam. Bālģīmjainais fanātiķis atdeva godu.

Viņi aizgāja pa Grētas norādīto ieplaku. Klauss ar māsu gāja grupas priekšgalā. Aiz viņiem sekoja Reinhards, Būlers un Kemlers. Zem viņu zābakiem šļakstēja neseno pavasara lietusgāžu peļķes. Viņi vistiešākajā veidā lauzās cauri biezoknim — Reinhards un Kemlers bija pārāk uzvilkušies no amfetamīna, lai varētu nemanāmi izmantot gribasspēka spējas.

Uz vēdera viņi pierāpoja pie gravas malas, aiz krūmājiem bija redzams neliels līdums. Viņu priekšā ēnās neskaidri iezīmējās ouvrage. Tas izskatījās kā uz āru izgriezta maizes kaste, kuru augšpusē sacaurumojuši paceļamo lielgabalu bruņu torņi. Klauss sakārtoja lences uz pleciem. Viņš aizsniedza drošības jostas akumulatora slēdzi.

„Pagaidi!” Grēta čukstēja. „Ļauj sargiem aiziet!”

Viņa uzpliķēja viņam pa sānu. Viņš palūkojās viņā. Reizēm, sastopot viņas acu skatienu, viņš Grētas neprātā saskatīja kaut ko paslēpušos — kaut ko bargu un aukstu. Tomēr šonakt mēnesgaisma apslēpa viņas acu dzīles. Viņa smaidīja. Patiess smaids, pat ar vieglu siltumu.

Viņas roka vilcinājās. „Ej tagad, brāl’!”

Klauss dziļi ievilka elpu un ieslēdza slēdzi. Viņa muti pārņēma vara garša. Viņš šķērsoja avota gultni un devās uz fortu. Viņa acu āboli, viņa kauli, viņa pukstošā sirds izgāja kā spoks cauri deviņas collas biezajai tērauda un betona sienai. Klausam iekļūt francūžu cietoksnī bija tikpat viegli, kā vējam tikt iekšā pa atvērtu logu.

Mazajā fortā, kā šis, varēja satilpt pārsimt cīnītāju, atkarībā no iekšējās konfigurācijas. Šim bija T burta forma. Centrālā tuneļa tālākā gala apakšzemes garnizonā atradās divsiņit vai vairāk vīru, bet, tā kā bija nakts vidus, lielākā daļa karaspēka gulēja, kamēr Klauss klusi iepeldēja telpā. Viņš izgāja cauri sienai T formas cietokšņa augšgalā pa vidu diviem lielgabalu bruņu torņiem.

Pirmo spridzināmo lādiņu viņš uzstādīja tuneļa, kas veda uz kazarmām, sākumā. Pirms došanās uz forta tālāko galu viņš uzstādīja taimeri uz vienu minūti.

Bruņu tornī abi žāvājošies karavīri viņu nemanīja līdz mirklim, kad izdzirdēja dobju skaņu, ko radīja pie viņu kājām nomestais sprāgstvielu saišķis. Šo Klauss bija uzstādījis uz piecpadsmit sekundēm.

Ložmetējnieki nolēca lejā. Sākumā viņi aizmiglotām acīm un apjukuši cieši viņu uzlūkoja. Saprašana lēnām atgriezās, kad tie bija aptvēruši, kādā formas tērpā Klauss bija ģērbies.

„Ielaušanās! Ielaušanās!” viens no viņiem ieslēdza trauksmes signālu, kamēr otrs centās šaut uz Klausu. Lodes gāja viņam cauri un džinkstēja pret sienu.

Klauss viņus ignorēja. Viņš pameta fortu turpat, kur tajā bija iegājis. Tieši ejot garām tuneļa ieejai, bruņu tornī aiz viņa nogranda sprādziens. Trieciens atbalsojās cauri visai ēkai. Veiklākie karavīri no garnizona uzskrēja tieši uz triecienviļņa, kas nāca no aktivizētā lādiņa, kuru Klauss bija nolicis. Gaiteņus piepildīja dūmi.

Pārējās sprāgstvielas, pirms iziet cauri sienai, Klauss nometa zem otra bruņu torņa. Zemi satricināja trešais sprādziens, kad viņš jau ārpusē atgriezās cilvēka veidolā.

Velkot plaušās svaigo gaisu, viņš nokliedzās, ka viss izdarīts.

Reinhards, Būlers un Kemlers nāca pretī, ieslēgdami akumulatorus.

„Es teicu, ka viss ir izdarīts. Kas te notiek?”

Reinhards atbildēja: „Grēta teica, ka tev vajadzīga palīdzība.”

„Ko?”

„Teica, ka atkal jau visu salaidi dēlī.”

„Nesalaidu vis. Skaties! Viss uzspridzināts.” Katrā kazemāta pusē eļļainu dūmu mutuļi kūlās laukā no bruņu torņa ambrazūrām.

Kad viņi atgriezās savā slēptuvē pie avota gultnes, tajā neviena nebija.

Klauss apskatījās riņķī. „Kur ir mana māsa?”

„Droši vien gaida pie automašīnas.”

Taču Grētas tur nebija, vien automašīnas vadītājs, kas viņiem strauji pievērsās, kad tie atgriezās. Būleru pārņēma dusmas.

Ai, Grēta, ko tu esi izdarījusi? Viņa bija aizbēgusi un tagad bija viena vietā, kas drīz pārvērtīsies par kara zonu.

Klauss prātoja, kas tagad ar viņu notiks. Doktors fon Vestarps un štandartenfīrers Pābsts, protams, uzskatīs, ka viņš palīdzējis māsai dezertēt. Viņa krūškurvi sažņaudza pirmās baiļu lēkmes, kuras bija izraisījusi šī nakts.

Aizvainojums bija spēcīgāks nekā baiļu sajūta. Grēta bija aizklīdusi, iespējams, izklaides pēc, neaizdomājoties par to, kādu situāciju Klausam radīs viņas rīcība.

Klauss atgāzās pret kravas automašīnas sāniem un ieslidināja rokas kabatās. Viņš sajuta sakrokotu papīru, kā tur iepriekš nebija bijis. Viņš atlocīja zīmīti.

Viņa acis atpazina Grētas smalkā, slīpā rokraksta cilpiņas un virpulīšus. Dārgais, brāli\ viņa rakstīja.

1940. gada 10. maijs Soho, Londona, Anglija

„Velns!”

Vils mēģināja nolikt telefona klausuli, bet tā viņam izslīdēja un nokrita uz rakstāmgalda. Tā noklabēja pret telefona klausules turētāju un iedūcināja telefonā esošos zvaniņus. Ap viņa roku aptītā marles saite darīja viņu neveiklu; pie plaukstas sapakotā vate apgrūtināja priekšmetu satveršanu. It īpaši, ja bija sasvīduši pirkstu gali.

Atverot logu, telpā ieplūda bezgalīgie satiksmes trokšņi, autobusu un taksometru rīboņa, bet ne vismazākā vēja plūsmiņa. Tomēr viens labums bija — pa atvērto logu izvēdinājās tabakas dūmi, kas caur vaļējiem grīdas dēļiem spraucās no pirmā stāva „Hārta un Hērta” telpām. Lielākie caurumi atradās pie platā mūra skursteņa, kas stiepās no kroga vidus cauri otrajam stāvam un ārā pa jumtu. Skurstenis — patīkams siltuma avots ziemā — bija izvirzījies virs pieliekamā kā paisuma vilnis, kas sasalis akmenī mirkli pirms lūšanas.

Viņš nesteidzoties bija pavadījis dienu, strādājot sava brāļa labdarībai. Vils ar to nodarbojās vairākas reizes nedēļā. Pienākumi radīja iespaidu, ka viņš aktīvi darbojas sabiedriskajā darbā kara laikā, brīdī, kad vairums karam derīgo vīru bija pievienojušies armijai. No īpašniekiem bija izdevies lēti noīrēt telpas iirs kroga, jo Vils bija vienīgais cilvēks, kas bija gatavs pieciest čīkstošās kāpnes un izturēt pēcpusdienu, kā Vils to dēvēja, siltumnīcā. Viņam labāk patika strādāt šajās telpās virs kroga nekā savās mājās vai klubā. Šeit Viļam neviens netraucēja, kad viņš izvēlējās strādāt pie sava mazā, privātā projekta cīņai ar ienaidniekiem.

Bija pagājis vairāk nekā pusgads, kopš viņi bija parādījuši Viļam filmu. Un kopš tā laika maz kas bija gājis uz priekšu. Fon Vestarpa metodes joprojām bija neskaidras, viņa „bērnu” atrašanās vieta — nezināma.

Taču Vils jutās pārliecināts un lepns, ka viņš varēja palīdzēt risināt šo mīklu. Drīz pēc tam, kad viņš bija pievienojies Asinszāles komandai — grandiozs nosaukums četriem vīriem, kam nebija ko darīt — Vils bija atgriezies mājās, Bestvudā. Viņš tur bija palicis pietiekami ilgi, lai savāktu dažus vectēva dokumentus un pēc tam atgrieztos Londonā.

Viļa valodas prasmes, kas, gadiem ejot, bija ierūsējušas, pēdējos deviņos mēnešos bija uzlabojušās. Pašlaik viņš jutās gatavs iepazīstināt Māršu ar savu ideju, tiklīdz Māršs būtu atgriezies no Francijas.

Tomēr šodien viņš bija nolēmis strādāt labdarībai, nevis pētīt vectēva leksikonu. Obrijs domāja, ka varētu būt prātīgi vākt līdzekļus uzvaras dārzu projektam. Vils bija apsolījis piesaistīt dažas ietekmīgas personas, lai šo pasākumu padarītu iespaidīgāku, tāpēc viņš stundām ilgi sēdēja un zvanīja pa telefonu.

Būtu zvanījis. Vispār šī bija dīvaina diena. Pusi no visa laika telefonlīnijās bija traucējumi. Otru pusi laika neizskatījās, ka kādam rūpētu atbildēt uz zvaniem. It kā uz mirkli visa pilsēta būtu aizsteigusies prom un nemaz nedomātu atgriezties. Viņš pat no kroga apakšstāvā nebija dzirdējis ne smieklus, ne sarunu fragmentus, kā tas bija parasti. Pat satiksme šodien bija klusāka, it kā iegrimusi savdabīgā pašapziņā. Iezvanījās telefons. Beidzot, Vils nodomāja.

„Labdien!”

„Vil!” sacīja kāda balss ar līdzīgu akcentu.

„Olīvija! Kāds pārsteigums. Kā varu jums palīdzēt, mana dārgā?” „Man ir diezgan neērti jums kaut ko tādu prasīt, bet Reibolda joprojām nav mājās. Es zvanīju kaimiņiem un pat Džonam un Korijai, bet diemžēl arī viņu nav mājās.” Viņa izklausījās nervoza. Tas savukārt uztrauca Viļu.

„Varu apgalvot, ka ir neiespējami man uzplīties, tāpēc droši.” „Es domāju…” viņa pārtrauca, ievelkot elpu, „ka man sākas dzemdības. Vai jūs varētu kopā ar mani aizbraukt uz slimnīcu?”

„Ak!” Viņš izlaida sev cauri Līvas vārdus. „Ak!” Viņš pielēca kājās no krēsla, to apgāžot. „Tūdaļ pat būšu klāt!”

Viņa noteikti dzirdēja Viļa saviļņojumu, jo iesmējās savos skanīgajos smieklos. Smieklos, kas viņam tik ļoti patika.

„Nomierinieties, Vil! Es pašlaik vēl nedzemdēju, bet, lūdzu, brauciet ātrāk šurp!”

„Cik vien ātri spēšu!”

„Atā!”

Viļa prātā jaucās divas domas, kamēr viņš ņēma savu katliņu un ādas mapi. Bērns! Es būšu onkulis, vismaz sirdi, ja ne faktiski. Taču tad, tūlīt pēc priecīgā uzbudinājuma, viņa muguras smadzenēs iezagās nelielas bažas. Kāpēc tu, Pip, vēl neesi mājās? Kāpēc lai tu kaut ko tādu laistu garām? Tev šorīt vajadzēja atgriezties.

Viņš steidzās Pikadilli virzienā, jo zināja, ka tur noteikti noķers taksometru, ja tas vēl nebūs izdevies līdz tam. Enerģiska pastaiga ir kā balzams nesakārtotām domām. Vai kaut kā tamlīdzīgi bija teicis vectēvs, vecais, nožēlojamais suns. Viļa roku pārņēma sāpes.

Viņš pagāja garām Karalienes teātrim un pie Sāftsberijas nogriezās pa labi. Pa ceļam cauri teātru rajonam viņš nesastapās ar Vcstendas ierasto burzmu, lielu pūļu grūstīšanos uz pārāk šaurajām ietvēm. Bija vēl pārāk agrs, lai izrādes jau būtu sākušās un tādēļ arī nebija manāmi taksometri.

Protams, tagad viņpus kanālam bija visai daudz vīru. Nedaudzie cilvēki, kam viņš pagāja garām, nervozi šļūkāja, padusē iesituši laikrakstus vai ari noraudzījās viņā tukšiem skatieniem. Viņš pagāja garām Apollo un Lirikas teātru markīzēm, košajām reklāmām uz garajām drūmo ķieģeļu sienām. Podos rindās sastādītām kliņģerītēm, kas atradās uz augšējo stāvu palodzēm — sarkanā un dzeltenā krāsā kvēlojošajiem izvirdumiem pelēka marmora kanjonā.

Pikadilli laukumā viņš atrada iepriekš nemanītos cilvēku pūļus. Ap avīžu kiosku trīs rindās drūzmējās vīrieši un sievietes. Kiosks bija maza būdiņa, iesprostota starp juvelierveikalu un tabakas izstrādājumu tirgotavu pretī Sāftsberijas memoriālam Pikadilli laukumā. Strūklakas rota — Anterosa statuja — drošības nolūkā — bija noņemta un aizvesta uz laukiem drīz pēc tam, kad pērnajā rudenī bija sācies karš.

Vils spraucās cauri pūlim, kas mudžēja pie avīžu kioska.

„Sveiks, sveiks, avīžniek!” Viņa plaukstā žvadzēja monētas. „Dod man — velns!”

Vils kā dzeramnaudu uz pārdevēja avīžu kaudzes nosvieda vienu šiliņu. Vairāki peniji noripoja zemē un nošķindēja viņam zem kājām. Virsraksts laikrakstā Times viņam atklāja, kāpēc diena bijusi tik savāda, kāpēc virs ielām bija nolaists tāds kā zārka pārsegs un kāpēc Māršs nebija atgriezies mājās: friči bija iebrukuši Francijā. Neīstais karš bija beidzies.

Viņš no ietves ielēca satiksmē, kas virpuļoja ap Pikadilli laukumu. Bremzes kauca. Uz taksista krāšņajiem lamu vārdiem, viņš atbildēja ar piecīti un adresi Valvortā uz dienvidiem no upes. Brauciena laikā Vils no laikraksta uzsūca nozīmīgākās detaļas: Zibenskarš, franču bruņotie spēki nav gatavi, no amata atkāpjas premjerministrs Cemberlens.

Māršs pirms vairāk nekā nedēļas bija devies M16 uzdevumā uz Franciju, bet, ciktāl zināja viņa sieva, viņš ar Ārlietu ministrijas delegāciju bija aizbraucis uz Ameriku, cerībā iegūt lielāku atbalstu no jeņķiem. Pilnīgi drošs, ja ne mazliet bezcerīgs uzdevums.

Vils atstāja laikrakstu taksometrā. Viņš piegrūda vadītājam pilnu sauju ar naudu un lika gaidīt. Viņš izskrēja cauri parādes vārtiem, kas veda uz divarpus stāvu māju, Tjūdoru laika stila atdarinājumu. Tuktuktuk Viņš atkal pieklauvēja. Tuktuktuktuk,

Līva atbildēja. Līdzko viņa ieraudzīja Viļu, viņas satrauktā sejas izteiksme atslāba. Grūtniecības pēdējos mēnešos viņai bija uztūkusi seja un bālā āda bija kļuvusi sārta.

„Sveiks, Vil! Paldies, ka atbraucāt!”

„Līva, mana dārgā, es ļoti atvainojos, ka esmu ieradies tik vēlu, cik necilvēcīgi no manas puses, it īpaši, kad jums tas ir tik ļoti nepieciešams! Bija grūti noķert kādu taksometru.” Viņa vārdi izbira steidzīgāk, nekā viņš būtu gribējis. Viņš ievilka elpu.

Viņa ieveda viņu iekšā. Vils paspraucās garām viņas izspīlētajam vēderam, kuru ieskāva zils vilnas Karalisko gaisa spēku sieviešu palīdzības vienības (WAAF) formas tērps.

„Ak mans Dievs! Tikai nesakiet, ka viņi jūs joprojām ir pieķēdējuši visu dienu pie vadības pults?”

„Tas ir labāk, nekā sēdēt šeit un gaidīt.”

Vils nemaz nebija pārsteigts, ka Līva līdz pat šim laikam bija palikusi darba vietā. Līva bija ļoti neatlaidīga, kad viņa to vēlējās, un, protams, viņas vīra darba devējam bija savi sakari. Parasti sievietes no Karalisko spēku palīdzības vienībām, kas palika stāvoklī bez atļaujas, un tas notika bieži, tika uz to laiku nosūtītas mājās.

„Neviens jūs nevainotu, ja jūs izlemtu evakuēties. Vismazāk jau nu Pips.”

Līva papurināja galvu, uzlikusi rokas virs vēdera. „Ne agrāk, pirms viņš ieraudzīs mūsu mazuli.”

Mūsu mazuli. Tu un Pips. Bet ja dzīvē būtu iegrozījies citādāk… Domas par Franciju Viļam lika atmest pēkšņo skaudību. Līva, no šī brīža var izrādīties, ka tas būs vienīgi tavs bērns\

Viņš aizvēra aiz sevis durvis, ar savu apsaitēto roku spraucoties garām galda galam. Uz galda stāvēja ūdens bļoda un salocīta vilnas sega, kas bija paredzēta durvju spraugu aizklāšanai gāzes uzbrukuma gadījumā.

„Ak, vai! Kas noticis ar jūsu roku, Vil?”

„Šis te?” Viņš pakustināja roku, pārbaudot vai asinis nebija izsūkušās cauri jaunajam apsējam. „Sadauzīju ar lāpstu,” viņš meloja. „Obrijs pašlaik ir uz viļņa ar saviem uzvaras parkiem. Sasodīti asi tie štrunti.” Viņš piesita sev pie deguna. „Ziniet, tas ir Hitlera ģenerālplāns — mūs visus noslaktēt dārzkopības negadījumos!”

„Hmm.” Viņa paskatījās augšup uz kāpnēm, joprojām turot roku uz vēdera. „Neesmu vēl beigusi kravāt mantas. Mana ceļasoma ir…” viņa uz brīdi salīgojās, „fūū…” Vils pielēca klāt. „Guļamistabā,” viņa pabeidza teikumu.

Vils pavadīja viņu līdz viesistabas krēslam. „Atpūtieties! Es sakravāšu jūsu mantas. Uzskatiet mani par savu Paspartū!”

Viņš uzskrēja pa kāpnēm un uzreiz atrada guļamistabu. Viņiem bija maza māja. Uz gultas stāvēja atvērta ceļasoma. Vils mazliet jutās kā lūriķis, rakņājoties pa Līvas un Mārša mantām, bet viņš centās par to nedomāt. It īpaši, kad viņš kārtoja somā viņas apakšveļu. Vils aiz sevis atstāja nelielu nekārtību, cenšoties visu ātri izdarīt, neaizmirstot svarīgāko. Pirms skriešanas lejā viņš no vannas istabas paķēra zobu birsti cerībā, ka tā bija Līvas.

Nonākot lejā, viņš ieraudzīja Līvu rakstām vīram zīmīti. Viņa rakstot smaidīja.

Vils vairākas reizes uzmanīgi ieelpoja, lai balss skanētu pēc iespējas vienaldzīgāk. „Vai esat saņēmusi kādu ziņu no Pipa?”

Viņa noraidoši papurināja galvu un parakstījās uz zīmītes.

„Joprojām cenšas Amerikā panākt, lai jeņķi palīdz?”

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu: ,Jā.”

„Nu tad,” viņš atkal pacēla somu. „Transports jūs gaida,” viņš sacīja, padodams roku.

„Vil, es neesmu tik nevarīga!” Sārtums no viņas sejas sniedzās lejup pa viņas kakla līniju, kur dažas kastaņbrūno matu šķipsnas bija izslīdējušas no matu mezgla.

„Nē, bet jums ir jānes vēl viens cilvēks.”

Iesēžoties taksometrā, laikraksts Viļā ar jaunu sparu uzjundīja bažas par to, ka Līva drīz dzemdēs, nezinot, ka viņas virs iestrēdzis kara zonā. Apkārtne traucās viņiem garām. Līvas nogādāšana slimnīcā šoferim bija kļuvusi par goda lietu.

Līva teica: „Vai mēs aizslēdzām durvis?”

„Esmu diezgan pārliecināts, ka aizslēdzām. Uzticies savam Paspartū! Runājot par tēmu — vai jums mājās pietiks visa nepieciešamā, ja būs vēl viens barojamais? Vai jums ir vajadzīgi papildu pārtikas taloni? Tā nav problēma. Mans brālis…”

„Vil, es nešmaukšosl"

„Nē, nē. Protams, ka nē. Bet jūs man darīsiet zināmu, ja būs kaut kas nepieciešams, labi?”

Viņa glaudīja savu vēderu. „Mums viss būs kārtībā.”

Bet ko iesāksi, ja no šī brīža paliksiet divatā?

Saruna pārgāja uz bērna vārdu apspriešanu (Vils zēnu ieteica saukt par Malkolmu), kopējiem paziņām un par to, vai Amerika pievienosies karam.

Viņi apstājās pie slimnīcas Londonas tilta ēnā. Vadītājs palīdzēja aiznest Līvas somu līdz ieejai, kamēr Vils palīdzēja izkāpt no mašīnas: „Līva, lūdzu, atcerieties! Ja jums jebkad vienalga kas nepieciešams, nevilcinieties man to teikt! Man ir dabas dots talants izmantot Viņa Augstības palīdzību.”

Viņa ar aizdomām paskatījās uz viņu, bet tad viņas vēderu savilka vēl viena kontrakcija un saruna pārtrūka.

1940. gada 10. maijs Mezjēra, Francija

Nozagt motociklu izrādījās tikpat viegli kā braukt ar motociklu. Māršs secināja, ka iemaņas ātri atgriežas.

Starp diviem vara vadiņiem, kad Māršs tos salika kopā, uzšķīlās violeta dzirkstele. Alejā pacēlās ozona smārds. Viņš izspļāva ārā gumijas gabaliņus, sajūtot mutē asinis; viņš ar zobiem bija notīrījis vadiņu apvalku. BMWvienreiz iešņācās, tad noslāpa. Otrajā piegājienā viņš pagrieza gāzes rokturi. Šņākoņa izlīdzinājās vienmērīgā četrtaktu dzinēja bram-pam-pam-pam.

No šaurās ieliņas viņš izbrauca satiksmes haosā. Šauro, bruģēto ielu pārpludināja vieglās automašīnas, kravas automašīnas, velosipēdisti un gājēji. Runas par iebrukumu bija izplatījušās, un, kā komandiera rīkojumi, tās bija mobilizējušas lielu bēgļu daudzumu. Kravas automašīnas priekšā parādījās brīva vieta. Māršs pagrieza gāzes rokturi. Viņš aizšāvās garām kravas automašīnai un pagrieza aiz tās motociklu. No viņa straujās apgriešanās braukšanai pretējā virzienā gaisā uzsitās grants un nobira uz bēgļiem un viņu transportlīdzekļiem, par ko viņš pretī saņēma tauru signālus un dažus žestus.

Jo ciešāk panika sažņaugtu Franciju, jo grūtāk Māršām būtu aptvert, kas tieši bija noticis. No otras puses haoss bija atvieglojis motocikla nozagšanu, nepievēršot ļaužu uzmanību.

Lai izkļūtu no Mezjēras, bija nepieciešama prasme braukt pretēji braukšanas virzienam. Šie ceļi nebija nekas vairāk kā govju takas, izmantojami vienīgi mājlopu dzīšanai. Tie bija iemīti vēl pirms tika izgudrotas vieglās automašīnas un nesekmēja spontānu evakuāciju. Māršām šis ceļš bija kā šķēršļu josla. Pēc gandrīz notikušas sadursmes ar pārkarsētu kravas automašīnas radiatora aizsargrežģi, viņam beidzot izdevās sasniegt ciema nomali.

Labi, ka Līva to neredz. Viņš iztēlojās, kā viņa bungoja pirkstus pa vēderu, kad bija izbiedēta, kādā tonī viņa izrunāja viņa vārdu, kad bija apbēdināta.

Tiklīdz viņš bija nokļuvis uz taisna ceļa, viņš līdz galam pagrieza gāzes rokturi. Māršs steidzās uz austrumiem, Ardēnu meža un tuvojošās vācu armijas virzienā.

Droši vien vislabākais ir, ka viņa neko par šo nezina.

Ziemeļos, Beļģijas un Nīderlandes piekrastes teritorijā, bija ielauzusies vēl viena liela fronte, bet tas nebija nekāds pārsteigums. Francija un Lielbritānija šādu uzbrukumu bija gaidījusi un rūpīgi izstrādājusi stratēģiju, lai cīnītos ar nenovēršamo vāciešu iebrukumu. Britu ekspedīcijas spēki un viņu Francijas kolēģi bija izvietoti tieši šādas iespējamības dēļ. Liela karaspēka ar smago artilēriju iekļūšana valstī caur šķietami necaurejamo Ardēnu mežu bija pārsteigusi frančus nesagatavotus un tādējādi bija ieinteresējusi Māršu.

Franči bija pieņēmuši par pašsaprotamu, ka mežs bija necaurejams, un tāpēc bija to iekļāvuši Mažino līnijā, uzskatot to par savas aizsardzības sistēmas dabas veidoto valni. Izbraukšana cauri Ardēnu mežam friču bruņutankiem ļāva apiet nocietinājumus un ielauzties Francijā, pārvarot niecīgu pretestību.

Māršs grīļīgi sasvērās sāņus. Viņš bija uzbraucis uz izciļņa un uz mirkli motocikla abi riteņi noskrēja no ceļa. BMWsaliecās zem Mārša svara, kad tas piezemējās aiz izciļņa. Viņš ļoti pūlējās, lai motociklu noturētu taisni uz nedēļas garumā pielijušā, vēlā pavasara lietus izmīcītā ceļa.

Pēdējo dienu lietavas bija atmodinājušas zemi. Dižskābarži un ozoli bija pamodušies no ziemas miega un izdzinuši jaunas lapas. Meži smaržoja pēc jaunas dzīvības, pēc jauna sākuma. Māršs tik ātri nesās pa saules gaismas un ēnu plankumu izraibināto ceļu, ka viņam žilba acis. Viņš mirkšķināja, bet tas nepalīdzēja ielūkoties abpus ceļam esošajās ēnās.

Viņš apjauta, ka viņam taču nav ne mazākās nojausmas par to, cik tālu friči bija tikuši rietumu virzienā. Ēnās varēja slēpties jebkas. Viņš no jauna pagrieza gāzes rokturi.

Ceļa vienā pusē bija lauks. Viņam pamāja kāds zemnieks, kas vadīja arklā iejūgtu zirgu.

Klusākie un izolētākie lauku apvidi vēl nebija dzirdējuši jaunākās ziņas. Tie uzzinās pietiekami drīz. Varbūt tad, kad pamodīsies zem karoga ar svastiku.

Māršs vien nejaušības pēc bija dzirdējis ziņojumu, kas bija rosinājis viņa interesi.

Arēji Beļģija, Nīderlande un Luksemburga ieturēja stingru neitralitātes politiku. Tās atteicās atklāti gatavoties vāciešu iebrukumam, baidoties, ka tā rīkojoties, var provocēt iebrukumu. Tomēr slepenībā tās ilgāk nekā astoņus mēnešus bija vedušas sarunas ar Anglijas un Francijas Antanti. Dažas no šīm sarunām, lai nodrošinātu konfidencialitāti, bija norisinājušās lauku apvidū mazos, necilos ciematiņos. Pēdējā vienošanās kārtā sadarbībai starp dažādiem izlūkdienestiem Stīvensons bija izvēlējies Māršu.

Tie neietilpa T specializētās nodaļas kompetencē, bet vecais vīrs bija izmantojis savu autoritāti, lai panāktu, ka darbiņš tiek piešķirts Māršām, nelielā cerībā, ka viņa kolēģiem no citām nācijām varētu būt kāda informācija par fon Vcstarpu vai Reichsbehdrde. Māršs zināja, ka tas bija izmisuma solis, jo Asinszāle slāpa pēc informācijas. Deviņu mēnešu periods bija pārāk ilgs, lai tā arī nebūtu nekādu jaunu ziņu.

Māršām tomēr īpaši nepatika Stīvensona lēmums. Tas nozīmēja, ka viņam jāpamet sieva, jāmelo viņai dažas dienas pirms viņu pirmā bērna piedzimšanas. Tas nozīmēja, ka viņam jāklausās franču auros un jāskatās beļģu uztraukumā, kad tā vietā būtu varējis kopā ar Līvu gaidīt, dziedāt viņai serenādes un likt viņai smieties.

Taču tad bija pienākuši ziņojumi. Māršs tobrīd bija sēdējis blakus kolēģim no Francijas, kad telpā iesteidzās aizelsies žandarms. Visi zināja, ko tas nozīmēja.

Žandarms bija steidzies pāri telpai, notupies starp Māršu un viņa kolēģi un, iespējams, baiļu vai adrenalīna dēļ, čukstējis skaļāk nekā būtu nepieciešams. Noklausoties ziņojumu, otrs vīrietis bija nobālējis.

Mārša kolēģis bija piecēlies kājās un caur savām biezajām, izliektajām ūsām paziņojis: „Kungi! Vācieši tuvojas.”

Taču žandarms to bija teicis citādi. Vācieši ir izgājuši cauri Ardēnu mežam.

Varbūt tas bija sarunvalodas izteiciens.

Varbūt ne.

Taču bija noticis kaut kas neparasts.

Māršām tuvojoties kārtējam ciemam, ceļu atkal bija pārpildījuši bēgļi. Viņš atlaida gāzes rokturi. Cilvēki nesaprašanā brīnījās, kāpēc viens maniaks drāžas pretī frontei. Viņi noskatījās, kā viņš pabrauc garām. Māršs viņu acīs saskatīja kopā sajaukušās emocijas, neskaidrību un bailes.

Viņš nogriezās ielā, kurā smaržoja pēc svaigas maizes. Māršām iekurkstējās vēders. Daži cilvēki bija izvēlējušies nebēgt. Uz kurieni gan? Vāciešu kara mašīna bija dažu stundu attālumā un tā strauji tuvojās. Iebrukums vai ne, cilvēkiem tomēr bija jāēd.

Motocikls kratījās uz nelīdzeni bruģētā ceļa, pamazām Māršā uzjundot aizkaitinājumu. Turp un atpakaļ. Ātri uzmest aci situācijai un tad atgriezties pie Līvas. Un viss. Jo ātrāk, jo labāk.

Kad viņš sasniedza ieleju ciema tālākajā galā, viņš sajuta purvainu dvesmu. Tā nāca no Mēzas upes ielejā. Ja vāciešiem būtu nepieciešams apstāties, lai pārgrupētos, upe būtu visticamākā vieta, kur to izdarīt. Ja viņš gribēja pats redzēt Ardēnu mežu, viņam bija jāatrod apvedceļš.

Viņš atkal uzgāzēja. Ceļš nolaidās plašā, zaļā baseinā, kas bija izcakināts ar kantainiem laukiem un žogiem, un aprāvās pie tumšās, līkumainās Mēzas. Attālāk saulē mirdzēja Sedānas smailes un pulksteņu torņi. Ielejā atbalsojās kariljonu zvanu skaņas.

Rīta sanāksme tika pārtraukta, tiklīdz žandarms bija pavēstījis jaunumus, bet pirms došanās uz Lamanšu, Māršs bija vēl pietiekami ilgi uzturējies, lai nosūtītu ziņojumu.

Ēterā divi kā ar automātisko ieroci izšauti vārdi izsmidzināja punktiņus un defises: „Dziedošs monarhs”.

Pirmais vārds apzīmēja vēstījumu Stīvensonam.

Otrais netieši norādīja saistību ar Asinszāli.

Māršs cerēja, ka saistība ar tā rīta iebrukumu būs acīmredzama.

Pēc tam viņš bija sasitis raidītāju un atbrīvojis istabu virs kroga, lai dotos atpakaļ uz Lielbritāniju, bet tad pie gatves žoga ieraudzīja stāvam motociklu. Bez maksas.

Benzīna mērierīce rādīja, ka tvertne bija uzpildīta tikai par ceturtdaļu. Pietiekami, lai aizbrauktu līdz Ardēnu mežam, bet nepietiekami, lai atgrieztos. Viņš atkal samazināja ātrumu, kad bija ticis Sedānā, un lūkojās apkārt, kur varētu uzpildīt bāku. Ja viņš nonāktu situācijā, kad jābēg no iebrukuma, viņam bija jābūt drošam, ka transportlīdzeklī bija rezerves degvielas kanna.

Strauji tuvojoties Ardēnu mežam, pasaule kļuva arvien sirreālāka. Sedāna nebija nekāds izņēmums. Sāda lieluma pilsētu noteikti bija sasniegušas ziņas par iebrukumu. Uz katru cilvēku, kas steidzās pamest pilsētu, bija kāds, kas palika uzticīgs ikdienas rutīnai. Veikalnieki priekšautos slaucīja ietves pie saviem iestādījumiem, kamēr citi cilvēki pulcējās rīta misei. Patiesībā diezgan daudz cilvēku.

Viņu acis un ķermeņi izstaroja nemieru. Viņi kustējās ātri, tramīgi kā dziedātājputns gaidot, ka jebkurā mirklī no krūmiem izlēks kaķis. Un viņi intensīvi pētīja apkārtni. Svešinieka caurbraukšana pilsētai piesaistīja lielu uzmanību. Viņam, iebraucot pilsētā, sekoja piesardzīgi cilvēku skatieni.

Māršs apstājās pirmajā šaurajā ieliņā, ko atrada. Ielas vienā pusē bija aptieka, bet otrā drēbnieka darbnīca. Iela bija tik šaura, ka viņam vajadzēja nokāpt no motocikla.

Kafejnīcā pāri ielai viena pati sēdēja sieviete un lasīja grāmatu. Pāri Sedānai gulstošā panika viņu neuztrauca. Nebija pat īsti skaidrs, vai kafejnīca bija atvērta klientiem, bet jebkurā gadījumā sieviete izskatījās rāma un vienaldzīga. Viņa pacēla acu skatienu, kad Māršs nolēca no motocikla. Kad Māršs viņu bija pamanījis, viņa atkal nolaida acis, slēpjot seju aiz tumšajiem matiem un lakata malas. Māršs iestūma motociklu šaurajā ieliņā. Viņš to atbalstīja pret atkritumu tvertni.

Vispirms viņš pētoši palūkojās ap stūri, tad izgāja uz ielas. Uz ielas esošie cilvēki viņam nepievērsa nekādu uzmanību, tie bija pārāk aizņemti ar domām par bēgšanu no vāciešiem vai palikšanu ērtajā rutīnā. Kafejnīcā sēdošā sieviete lasīja un viņas pirksts spēlējās ar melno matu bizi.

Viņam cauri izvirpuļoja reibinoša dйjа vu sajūta. Māršs vēroja sevi, vērojot šo sievieti tā, it kā būtu to darījis jau agrāk. Tajos matos, lakatā kaut kas bija…

Vadi.

Viņš bija viņu redzējis jau agrāk. Spānijā. Sākumā viņš neatpazina viņu, iepriekš viņa bija ļoti piekauta, kas bija iemesls, kāpēc viņš pirmajā reizē viņai bija pievērsis uzmanību. Sievietes spilgtie zilumi viņu darīja pamanāmu visu citu ostā esošo bēgļu starpā.

Un, protams, viņai galvā bija vadi. Tieši kā Taragonas filmā redzētajiem.

Vai es jūku prātā? Kā tas ir iespējams? Ko viņa šeit dara?

Viņa atkal pacēla acu skatienu. Māršs domādams atkāpās ēnās. Viņš atmeta domu apskatīt Ardēnu mežu.

Pa šauro ieliņu vējš pūta kādu laikrakstu. Māršs to pasita padusē. Viņš nogaidīja līdz brīdim, kad pa ieliņu gar kafejnīcu gāja vairāk bēgļu. Kad kafejnīcai garām pabrauca Peugeot automašīna, piekrauta ar kādas ģimenes mantām, paslēpjot viņu no sievietes redzesloka, viņš izcilpoja no ieliņas un ieskrēja aptiekā.

Aptiekārs trīcošām rokām rakstīja pasūtījumu. Viņš gandrīz nepievērsa Māršām uzmanību, tā vietā viņa uzmanība kavējās pie vienmērīgās satiksmes plūsmas, kas virzījās gar viņa darbavietu.

Ejot pa ielu uz priekšu, viņš pacentās, lai lēnā satiksme būtu starp viņu un kafejnīcu. Viņš apgāja ap ēku un šķērsoja ielu vietā, kur no kafejnīcas viņš nebija redzams. Viņš gāja pa ielas pusi, kurā atradās kafejnīca, laikrakstā ietinis Enfīlda revolveri.

Ap kafejnīcu bija apjozts zems baroka stila metālkaluma žogs. Māršs pārkāpa tam pāri, nevēloties riskēt iet caur čīkstošajiem vārtiņiem. Viņš līkumoja starp apaļajiem galdiem, uz kuriem bija noliktas stikla vāzes ar pavasara margrietiņām, kuru balti dzeltenās ziedlapas spīdēja vēlajā rītā saulē. Viņš no aizmugures pietuvojās sievietes galdiņam.

Kad viņš apsēdās, viņas lūpu kaktiņi savilkās smīnā.

Viņš pačukstēja franciski: „Es zem šī galda turu ieroci, kas ir pavērsts uz tevi. Ja mēģināsi kaut ko darīt, pilnīgi jebko, es tevī ielaidīšu lodi.”

Viņa pāršķīra lapu, nepaskatoties uz viņu. „Nē, neielaidīsi vis.”

Viņa runāja angliski ar vācu akcentu. Viņai bija dobjāka balss, nekā viņš būtu gaidījis piemītam tik smalkai sievietei.

„Dod man iemeslu un redzēsi!” viņš sacīja. „Kas tu esi?”

„Nē.” Viņa smīnot pakratīja galvu. „īstais jautājums ir, kas esi tu, Reibold Mārš?”

Velns. Viņš neveikli taustījās gar revolveri, gandrīz iešāva viņai kājā, pirms paspēja atgūties. Antantes sadarbības funkcijas viņš pildīja, izmantojot segvārdu. Pat pirms gada Spānijā Krasnopoļskis nezināja viņa īsto vārdu.

Pirms viņš spēja attapties, lai runātu tālāk, viņa atlocīja grāmatas lapas maliņu un nolika grāmatu malā. Tas bija T.S. Eliota dzejoļu krājums „Prufroks un citi novērojumi”.

„Pieļauju, ka tagad gribēsi mani sazāļot.” Viņa pamāja uz viņa kabatu, kurā viņš bija ielicis aptiekā dabūto flakonu un drānas gabaliņu. Viņai bija lielas, tumšas acis.

Kas te, pie velna, notiek? Kas ir šī meitene? Sieviete par sevi bija absolūti pārliecināta, kas apstulbināja Māršu.

Māršs pūlējās balsī neizrādīt satraukumu. „Tagad mēs iesim prom. Kopā.” Lai parādītu, ka viņš to domā nopietni, Māršs pievērsa viņas uzmanību revolverim. Viņa parādīja viņam mēli.

Viņš piecēlās kājās un paņēma viņu aiz rokas, it kā palīdzot viņai piecelties.

„Pagaidi!” viņa no galda vāzes paņēma margrietiņu. „Vēlākam,” viņa noteica.

Māršs viņu izveda no kafejnīcas, aplicis roku ap viņas vidukli. Viņa nopūtās, it kā norādīdama, ka bija ar mieru. Viņš ievilka viņu šaurā ieliņā, domādams, ka viņa cīnīsies, bet viņa to nedarīja, ne arī pretojās, kad viņš sarullēja laikrakstu, iebāza tajā aptiekā dabūto drāniņu un ielēja dietilēteri, ko bija nopircis. Viņš bija plānojis viņu izslēgt ar vienu roku, kamēr ar otru viņu cieši turētu.

Taču tā vietā viņa mierīgi gaidīja, kad viņš pieliks pie viņas deguna un mutes laikraksta rulli ar ēteru. Viņa piemiedza viņam ar aci, pirms ieslīdēja viņam rokās. Viņas galva noliecās uz sāniem, atklājot skatam vadiņu, kas stiepās gar kaklu zem viņas blūzes.

Māršs viņu aiznesa līdz ielai. Viņš apturēja garām braucošu automašīnu. „Palīdziet! Palīdziet, lūdzu! Mana sieva ir ļoti slima.”

TAS bija izaicinājums, noturēt viņu bezsamaņā visu atpakaļceļu 1 īdz Lielbritānijai. Cilvēkiem nepatika vīrieši, kas sazāļoja savas sievas, bet viņš to jau bija paredzējis, tāpēc bija nopircis hlora hidrātu un ielējis viņas dzeramajā ūdenī. „Dzer, mīļā, tu slikti jūties!” Tas ļoti labi nostrādāja. Cilvēki vienmēr cienāja sirgstošo ar šķidrumiem. Kļuva vieglāk tikt galā, kad viņš bija saticis Britu ekspedīcijas spēku personālu un varēja vairs neizmantot savu mazo viltību. Tomēr Māršs viņu vēroja visa ceļojuma garumā.

Kas viņa bija? Viņa pazina Māršu. Viņa bija gaidījusi viņu.

Vai viņi bija novērojuši Māršu jau kopš Spānijas laikiem? Viņš nopurināja vēlmi uzmest kupri, lai notraustu starp lāpstiņām iekodināto mērķi. Pēc tam viņš domāja par friču spiegiem, kas izseko viņa gaitas. Varbūt viņi šajā pašā mirklī vēro Līvu. Viņš sakoda zobus, līdz juta, ka sāk sāpēt galva. Viņa seju karsēja dusmas un vilšanās.

Viņi šķērsoja Lamanšu holandiešu tirdzniecības kuģa kravas nodalījumā, kas piegādāja preces Britu ekspedīcijas spēkiem. Līdzko viņi bija palikuši divatā, viņš atsēja viņas lakatu. Viņš sataustīja izspiedušos vadu saišķi pie viņas vidukļa — iespējams, tādu jostu, kā tiem cilvēkiem filmā, — vadi stiepās augšā gar viņas muguru un kaklu un iegāja viņas pakausī. Pakausī vadi sadalījās četros mazākos vadiņos, katrs no tiem savā vietā bija savienots ar sievietes galvu. Kad viņš izslidināja pirkstus cauri viņas matu biezajām, melnajām cirtām, kas oda pēc sviedriem, netīrumiem un apdeguša koka, viņš atklāja, ka viņas galva bija vienās rētās.

Kas viņa bija?

Viņam vajadzēja tuvāk apskatīt arī jostu, bet to nevarēja izdarīt, neizģērbjot viņu. Tam būtu jāpagaida, līdz viņa būtu nogādāta Asinszālē.

Noslēpumainā sieviete atkal pamodās, braucot pāri Lamanša jūras šaurumam. Viņu, iespējams, bija pamodinājuši nemierīgie viļņi, kas skalojās zem viņiem pret kuģa korpusu. Māršs pasniedzās, lai iedotu viņai ieelpot papildu ēteri.

„Pagaidi!” Viņa satvēra viņa plaukstas locītavu.

Viņam tirpa āda no viņas pirkstgalu spēcīgā siltuma.

Viņa no savas kleitas krokām izmakšķerēja margrietiņu. „Apsveicu.” Viņa pasniedza viņam ziediņu, piebilstot: „Tā ir meitiņa.”

Tad viņa pievilka sev pie sejas viņa roku un atkal zaudēja samaņu.

5

1940. gada 11. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Māršs ieradās mājās pirms saullēkta. Šajā stundā nečivināja dziedātājputni, kas aicināja jaunu dienu. Pilsēta bija klusa, nakts no dienas vairs neatšķīrās. Ielas bija aptumšotas pretgaisa aizsardzības nolūkos.

Dažas pēdējās nedēļas Līvu bija mocījis saraustīts miegs, tāpēc viņš negribēja zvanīt pie durvīm un pamodināt viņu. Viņš čamdījās pa kabatām, lai atrastu mājas atslēgas. Pagāja vairāki mirkļi, kuru laikā viņš iztēlojās, ka atslēga izkritusi no kabatas, kamēr braucis ar motociklu (vai tas bija tikai vakar no rīta?), savas satikšanās laikā ar meiteni vai bangainā Lamanša šķērsošanas laikā. Viņš pat sāka apsvērt domu, vai tik meitene nebija ielīdusi viņa kabatās, bet tad viņa pirksti sataustīja vēso metālu.

Kad viņš ielika atslēgu slēdzenē, durvis atvērās, uz pakāpieniem un ielas izspīdi not spožu gaismu.

Durvis nebija aizslēgtas. Slēdzene nebija aizkritusi. Lampas joprojām bija ieslēgtas.

Spēku izsīkums neļāva viņam koncentrēties. Pārāk daudzās, pastāvīgā trauksmē pavadītās stundas bija notrulinājušas nervus, bet miglainajā prātā dega tikai viena doma. Vien pirms dažām stundām viņš sev bija izteicis minējumūs par friču spiegiem, kas izseko viņu un Līvu.

Lamatas. Ak Dievs, kā es to varēju tik ilgi nepamanīt?

Māršs aiz sevis aizcirta durvis. „Līva? Līva!” klusajā mājā atbalsojās viņa balss. Viņš ātrā gaitā steidzās no istabas uz istabu. Viņas nebija viesistabā. Viņas nebija virtuvē. Viņš metās dārzā, cerot, ka varbūt bijis uzlidojuma trauksmes signāls un viņa vienkārši aizmigusi Andersona tipa bumbu patvertnē, bet ari tur viņas nebija.

Viņš iegāja atpakaļ mājā, kur uzlidoja augšā pa kāpnēm, izlaizdams katru otro pakāpienu. Guļamistaba bija izvandīta: Līvas apģērba atvilktnes bija izvilktas un viņas drēbes bija izmētātas pa gultu un grīdu.

Viņa galvā tinās scenāriji, notikumu secība. Viņš Francijā sagrāba meiteni… viņas sabiedrotie sazinājās ar līdzdalībniekiem Londonā… atriebjoties viņi nolaupīja Līvu.

Nē, nē, nē, nē. Tas nevarēja būt.

Bet, ja meitene viņu pazina, viņa, iespējams, zināja arī kaut ko par Līvu.

Es pa vienam izraušu tos nolādētos vadus no viņas galvas.

Māršām rokā bija telefons, viņš zvanīja Stīvensonam, kad atrada zīmīti: Dārgais! Sākās dzemdības. Kopā ar Viļu aizbraucu uz slimnīcu. Mīlu, Līva. Bučas. P. S. Neuztraucies, mīļo muļķīt!

Viņa bija veltījusi laiku, lai uzrakstītu zīmīti, zinot, cik ļoti viņš raizēsies, ja, pārnākot mājās, tur neviena nebūs.

Spriedzei pēkšņi atkāpjoties, viņam ļima ceļgali. Māršs atspiedās pret sienu, nezinādams — smieties vai raudāt, tomēr izlauzās abas emocijas.

SĀJA diennakts stundā nevarēja dabūt taksometru. Māršs nogāja kājām divas jūdzes. Viņš būtu noskrējis arī atlikušo ceļa gabalu, bet kāds vērīgs pretuzlidojumu piesardzības pasākumu uzraugs, kam rītausmā bija beigusies sardze, uz ielas izdzirdēja Mārša soļu klaudzienus.

„Olīvija Mārša? Olīvija Mārša?” Slimnīcā pretimnākošajiem Māršs skandēja viņas vārdu kā mantru. Medmāsa norādīja uz palātu, kurā atradās Līva un vēl divas citas jaunās māmiņas.

Līva gulēja gultā pussēdus, viņas galva bija noliekta uz sāniem un mute viegli pavērta. Mati uz pieres bija klāti ar sviedru lāsītēm, kas tagad bija izžuvušas un sasprogojušas un sapinkojušās viņas poniju. Zem acīm bija tumši loki. Seja bija apaļa un pietūkusi.

Viņa nekad agrāk nebija izskatījusies skaistāk.

Rokas līkumā tuvu krūtīm viņa turēja rozā autiņos ieritinātu vīstoklīti.

Māršs uz pirkstu galiem aizgāja pie Līvas gultas. Viņš pārliecās viņai pāri, cik vien maigi spēdams atvelkot vaļā drānu, lai pirmo reizi ieraudzītu savu mazuli.

„Sveiks!” piesmakušā balsī teica Līva. Viņa smaidīja. Tas bija nomocījušās sievietes smaids, taču tas savilka smaidā viņas pusatvērtās acis. „Tu esi mājās.”

Māršs noskūpstīja viņas sviedru slacītās, sāļās lūpas. „Piedod man, ka neatgriezos mājās agrāk! Man ir ļoti žēl.”

Līva pacēla vīstoklīti: „Iepazīsties ar savu meitiņu!”

Viņa bērns svēra mazāk par sniegpārsliņu. Viņas mazā sejiņa bija koši sārta un acis un mute saņurcītas tauku krociņās. Pār viņas ideālo galvas ādu kā caurspīdīgs audums klājās gaišas matu pūkas.

Viņa brīnišķīgi smaržoja. Viņa smaržoja pēc ģimenes. Viņas zīdainā āda kutināja Mārša lūpas. Viņš nebija skuvies, tāpēc uzmanījās, lai ūsas nesaskrāpētu meitu. Nekas nekad viņai nenodarīs pāri. Ja vajadzētu atriebties, viņš aiz sevis neatstātu akmeni virs akmens.

Līva pavirzījās gultā uz malu. Māršs apgūlās uz sāniem, noguldot meitu vidū.

„Tu izskaties ļoti satraukts,” viņa sacīja, „es atstāju zīmīti.”

„Es to atradu. Pēc kaut kāda laika.”

„Esmu priecīga, ka esi atgriezies.”

„Es arī.” Viņš vēlreiz noskūpstīja meitu un sievu. „Es arī.”

Par spīti spēku izsīkumam, pagāja vairākas stundas, līdz balss viņa galvā apklusa un ļāva viņam iemigt. *

Apsveicu. Tā ir meitiņa.

1940. gada 11. maijs Vestminstera, Londona, Anglija

Iebrukums Francijā bija atņēmis Viļam alternatīvas iespēju, tādējādi piespiežot rīkoties, kā citos apstākļos nebūtu darījis. Viņš bija plānojis piespēlēt savu ideju Māršām, pirms to atklāt Stīvensonam,

bet Māršs bija iestrēdzis kaut kur Francijā, kuru pašlaik ieņēma friči. Viļam tūdaļ pat bija jārunā ar veco vīru.

Pie velna fon Vestarpu. Viņiem bija jāatrod Māršs, un Vils zināja, kā to izdarīt.

Vils vispirms apmeklēja SID galveno bāzi, zinādams, ka Stīvensons vēl nebija paspējis pārcelt savu Asinszāles biroju uz jaunajām telpām Admiralitātē. Vecais vīrs bija izmantojis savu autoritāti, lai Asinszāli pārvērstu pusautonomā institūcijā, kas būtu izolēta no SID. Pēc tam, kad admirālis Sinklērs bija miris, Stīvensons, atsakoties no paaugstinājuma, ko bija nopelnījis, pateicoties darba stāžam, guva iespēju saņemt pretimnākšanu no pulkvežleitnanta Menzesa, jaunā C.

Taču Stīvensona nebija Brodvejas ēkās. Vils nolēma iet kājām caur četrdesmit akru lielo Sv. Džeimsa parku, jo vienkāršāk bija aiziet līdz Admiralitātei nekā braukt ar metro līdz Ceringkrosai un pēc tam paiet atpakaļ.

Viņš izgāja no parka tieši pretī Horsgārdstrītai pie Admiralitātes. Viņš pamanīja, ka uz pakāpieniem smēķē Lorīmers. Izskatījās, ka skots atpūšas, bet tad Vils ievēroja, ka Lorīmers kaut ko klēpī pēta. Tas izskatījās kā josta ar piestiprinātu jocīgu akumulatoru.

Lorīmera mutē bija gruzdošs cigārs. Pēdējā laikā viņš smēķēja daudz retāk; bija grūti atrast labu tabaku. Lorīmers pacēla acis, kad viņam tuvojās Vils. Lorīmera pirksti no ilgstošās darbošanās ar fotoreaģentiem bija mainījuši krāsu. Viņš izņēma no mutes cigāru. „Palaidāt garām visu jautrību, Jūs’ Augstīb’!”

„Es tā noprotu. Nevaru atrast Stīvensonu.”

Lorīmers ar īkšķi pameta pāri plecam: „Tikko atgriezās no tikšanās ar jauno premjerministru.” Viņš pārtrauca, lai uzkūpinātu cigāru, tad piebilda, „viņš paņēma līdzi filmu.”

„Ak!” Vecais vīrs nebija vilcinājies sniegt Cērčilam informāciju par Asinszāli. „Labs ir. Man ar viņu jārunā par Māršu.”

Lorīmers vēlreiz ievilka dūmu. „Vini ir pagraba telpās.”

„Viņi?”

„Māršs, Stīvensons un gūstekne.”

„Viņš ir atgriezies?” Viļam cauri izplūda reibinošs atvieglojums, kam sekoja apmulsums. „Pagaidi! Gūstekne?”

Lorīmers noraidīja šo jautājumu, ievelkot nākamo dūmu: „Lai Māršs tev to izskaidro. Esmu aizņemts.” Viņš atkal pievērsa uzmanību akumulatoram, to visādi grozot.

„Es to noteikti grasos darīt,” atteica Vils. Viņš skrēja augšup pa kāpnēm, pārlēkdams katru otro pakāpienu. Nonācis gandrīz galā, viņš ar rokām pārbrauca pār kabatām un pagriezās: „Nolādēts! Hei,

Lorīmer, tu man diez atdotu savu cigāru?”

„Tu nesmēķē.”

„Dieva dēļ, ne. Šausmīgs ieradums. Nevaru to ciest.”

„Man bija trakoti grūti šo dabūt.”

„Ak, tā! Nu labi. Tas kalpos labam mērķim. Zini, noskaņojumam!” Lorīmers izzvejoja no virsvalka krūšu kabatas vēl vienu cigāru.

Viņš kurnot padeva to Viļam. „Pēdējais.”

„Lieliski!” Vils pacēla cepuri. „Paliec sveiks!”

Telpas zem Admiralitātes bija ķieģeļu velvju apakšzemes tuneļu labirints, tic krustojās velvju arkās. Rietumu pusē tuneļi sniedzās gandrīz līdz Sv. Džeimsa parkam, austrumos zem Vaitholas un ziemeļos gandrīz līdz Admiralitātes arkai. Pagraba nocietinātā daļa bija bezpersoniskāka, tajā bija pelēki betona koridori, ko apgaismoja vien spuldzes, kas meta smagas ēnas.

Vils uzgāja Māršu un Stīvensonu stāvam pie vienas no noliktavu telpām gara gaiteņa galā. Abi klusi sarunājās, ik pa laikam pētoši lūkojoties cauri kvadrātiskajam stikla lodziņam un drāšu tīklojumam, kas bija iestiprināts augstu tērauda durvīs.

Māršs sacīja Stīvensonam: „Un tad viņa man iedeva šo.” Viņš pavirpināja pirkstos margrietiņu. Saburzītais ziediņš reiz bija izskatī- <

jies labāk. Uz betona grīdas pie Stīvensona kājām kā kreppapīra gabaliņš nolidinājās ziedlapa.

Vils sarauca uzaci, kad Māršs nolika atpakaļ ziediņu. „Ak tu, velns tāds! Tagad skaidri zinu: Francijā palikusi salauztu siržu rinda, apburošas slaucējas un Parīzes dāmas.”

Stīvensons Viļam nepievērsa uzmanību. „Viņa vairs neko neteica?” viņš pajautāja, atkal skatoties cauri režģim.

„Nē. Es pēc tam viņu sazāļoju. Sveiks, Vil! Un nekā tamlīdzīga. Tas ir..

„Es ceru, ka ne,” sacīja Vils. Ar nelielu vēzienu viņš ielika Māršām mutē cigāru.

Māršs pārsteigumā parāvās atpakaļ, izraujot no mutes cigāru. „Fui!” Viņš nospļāvās. Māršs nesmēķēja. „Būtu pieticis ar vienkāršu ‘apsveicu!’. Fui!”

Vils smējās. „Es tavā vietā pie tā pierastu. Domāju, ka tā tradicionāli apsveic.” Viņš uzsita Māršām pa muguru.

Stīvensons atļāvās mazliet nosmieties. „Viņam taisnība.” „Tātad,” Vils vaicāja, „zēns vai meitene?”

„Meitene,” Māršs atbildēja. Viņš smaidīja, taču kontrastainā gaisma izcēla tumšos, krunkainos lokus zem Mārša acīm. Māršs izskatījās novājējis. Viņa mati bija izspūruši. Nabags izskatījās tā, it kā pēdējo reizi būtu gulējis pirms vairākām dienām. Siena gubā.

„Tu izskaties drausmīgi,” Vils sacīja.

„Esmu to jau dzirdējis.” Viņš atkal gribēja griezties uz lodziņa pusi, bet tad apstājās un pagriezās. „Paldies, Vil, ka aizvedi Līvu uz slimnīcu! Nespēšu tev pietiekami pateikties.”

„Nav par ko, Pip! Man bija prieks palīdzēt un, kad tas notika, tavi kaimiņi viņu bija atstājuši vienu pašu.”

Māršs pateicībā māja galvu, bet tobrīd starp viņu un Stīvensonu izslīdēja savāds skatiens.

Pamīšus skatoties no viena uz otru, Vils pajautāja: „Un saki, lūdzams, kas tevi ir turējis prom no mīlošās sievas? Cik noprotu, tu diezgan strauji pameti kontinentu.”

Māršs īsumā pastāstīja par vairāku pēdējo dienu notikumiem. Tāpat kā toreiz, stāstot par notikumiem Spānijā, arī šoreiz viņa stāsts skanēja kā nekas īpašs: slepenas tikšanās, traukšanās pretim vācu armijai, ārvalstu aģenta notveršana.

Pēc tam, kad Māršs bija beidzis savu stāstu, Vils norādīja uz lodziņu, pa kuru bija pētoši lūkojies Stīvensons. „Mūsu jaunā viešņa?” Stīvensons māja ar galvu. Vils ielūrēja pagaidu aresta telpā.

Telpa bija tukša, tajā atradās tikai saliekamā gulta. Tajā gulēja sieviete, viņas mati bija aptinušies ap galvu kā tumšs oreols. Tumšādaināka nekā viņš būtu gaidījis. Viņai bija kaulainas potītes.

„Ciešs miegs, ko?”

„Es viņu sazāļoju, tiklīdz mēs iebraucām pilsētā. Vislabāk, ja viņa nezina, kur mēs esam.”

To dzirdot, Vils pagrozīja galvu, jo jutās pastulbs—Ai, protams.

Esmu bezcerīgs. Viņš atkal manīja nomirgojam skatienu starp Stīvensonu un Māršu.

„Es jūtu, ka jūs abi slēpjat kādu sasodīti lielu noslēpumu.”

„Vil, viņa zina faktus!”

„Faktus?”

„Viņa zināja manu vārdu un, ka mums tikko piedzimusi meita.”

Ieelpojot caur Viļa zobiem izsvilpa gaiss. Lai gan šajās lietās viņš bija iesācējs, tomēr aptvēra, ka Mārša sadarbības pienākumi Antantes labā un tikšanās ar Krasnopoļski notika, izmantojot viltotas identitātes. Un, ja tās tiktu apdraudētas…

„Kurmis?”

„Vai arī,” Stīvensons klusām sacīja, „mums jāapsver iespēja, ka kāds ir novērojis Māršu. Iespējams, novērojis mūs visus.”

Šīs ziņas lika Viļam justiem kailam kā uz delnas. Viņš apspieda vēlmi paskatīties pār plecu un pajautāja vien: „Kāpēc?Un kopš kurabrīža?”

„Loģiskā atbilde būtu, ka kopš Spānijas,” Māršs atbildēja. Viņš parādīja cauri lodziņam. „Un ir vēl kaut kas. Skaties! Viņai ir tie vadi.”

„Nē?!”

Māršs apstiprinoši māja galvu. Viļa plaukstas noplīkšķēja pret durvīm, kad viņš piespiedās pie lodziņa, lai tuvāk apskatītos. „Velns lai mani parauj!” Viņš neko nevarēja saskatīt zem viņas matiem. „Es viņu neatpazīstu,” viņš sacīja.

„Viņas nav Taragonas filmā,” teica Stīvensons.

Ak velns! Tad nekas cits neatliek! „Ak! Nu tad, runājot par to, un tā kā jūs abi esat šeit — kaut tev, mans draugs, pašlaik būtu jāatrodas '

mājās — tā ir tēma, ko gribēju apspriest.”

Stīvensons sacīja: „Beidzot! Tev ir mums kāda atbilde?”

„Gan nē, gan jā. Kas attiecas uz fon Vestarpa izdarīto un to, kā viņš to ir izdarījis, es joprojām nevaru atbildēt.” Stīvensons sarauca pieri. Vils turpināja, pirms Stīvensons paspēja iebilst: „Bet! Ir veids, kā to noskaidrot. Tas ir mazliet radikāls… Patiesībā tādēļ jūs meklēju,” viņš sacīja, norādot uz Stīvensonu, „lai ieteiktu labāk izmantot šo pieeju Pipa meklējumiem Francijā.” Viņš smīnēja Māršām. „Prieks, ka mums tas nebija jādara.”

„Kā tu iesaki iegūt šo informāciju?”

„Pavisam vienkārši,” Vils atbildēja, paužot pārliecību, ko nemaz nejuta, „mēs pajautāsim eidoloniem.”

„Kas, pie velna, viņi ir?”

„Nevis viņi, Pip, bet tie'." Atbildot uz neizprotošajiem skatieniem, Vils stāstīja tālāk: „Burvis neveic brīnumus. Burvis nav iluzionists. Burvis ir starpnieks. Burvis maina apkārtējo pasauli, eidoloniem izsakot lūgumu, apiet dabas likumus. Eidoloni kā radības, kas eksistē… ārpus… laika un telpas, neatzīst tādus likumus.” Viņš paskatījās uz Māršu: „Tonakt Bodlejas bibliotēkā… Tu juti, kā garām paiet eidolons, mūs īsti neievērojot.”

„Jēziņ!” Māršs izsaucās.

„Es neredzu, kā tas mums var palīdzēt,” teica Stīvensons.

Vils sacīja: „Pēc filmas noskatīšanas ir skaidrs, lai kas tas nebūtu, ko ir izdarījis fon Vestarps — tas ir diezgan nedabiski. Tas nozīmē, ka ir iesaistīti eidoloni. Bet visuztraucošākais filmā ir tas, ka tajā nav pierādījumu par sarunām, kas viņa metodoloģiju ir padarījusi par sodību, kas jāatšķetina.”

„Tātad,” sacīja Māršs, iesilstot sarunai, „mēs vienkārši pajautājam tiem eidoloniem, lai mums pastāsta, kā friči to dara?”

„Apmēram tā.”

„Tas nevar būt tik vienkārši.”

Nebūs tik traki, ja būšu pienācīgi sagatavojies.

Vils berzēja savu sāpošo roku un paraustīja plecus. „Lielākoties.” Viņš norādīja uz pagaidu aresta telpu. „Patiesībā, mums ir ļoti paveicies, ka pie mums ir mazā viešņa. Tas varētu visu vienkāršot.” „Lorīmers pēta viņas jostu,” sacīja Māršs.

Stīvensons pamāja ar galvu. „Lai notiek, Bauklerk! Gribu, lai tas ir padarīts, tiklīdz varat to paveikt. Un tu!” viņš teica, saspiežot Mārša plecu, „ej mājās, tā ir pavēle!”

Vils viņam atkal uzsita pa muguru. „Es tevi pavadīšu.”

Māršs pavilka viņu sāņus, kad abi bija uzkāpuši pa kāpnēm: „Man tev kaut kas jālūdz.”

„Kā vienmēr esmu tavā rīcībā. Kā varu palīdzēt?”

„Paklau, Vil!” Māršs sacīja, skatoties uz kurpēm: „Pirmkārt, es vienmēr būšu tev pateicīgs par to, ka pieskatīji Līvu, kamēr es biju projām. Bet tagad man nepieciešams, lai ieturi distanci no manas

ģimenes. Tikai, kamēr…” Māršs neskaidri pamāja, ietverot apkārtējo telpu: . .kamēr viss šis beigsies un viss nostāsies atpakaļ savās vietās.”

Vils soli atkāpās, juzdamies iepļaukāts: „Kāpēc?”

„Ja viņi mūs vēro, mums, cik vien iespējams, jāturas vienam no otra pa gabalu.” Māršs pacēla balsi, varbūt pat pats to neapzinādamies.

Viņa acis nozibēja. „Es nevaru aizsargāt savu sievu un meitu, ja tu atved fričus pa taisno uz manu māju. Kad šorīt ierados, durvis nebija aizslēgtas. Faktiski, plaši vaļā. Vai tas biji tu?”

Šis jautājums un tajā ietvertā apsūdzība pieķēra Viļu nesagatavotu: „Es, es nezinu. Varbūt…”

„Tas biji tu, vai ari tie bija friči, kas pārmeklēja manu māju pēc tam, kad tu biji aizvedis Līvu. Tev droši vien neienāca prātā uzmanīt apkārtni, vai ne?”

„Es tev biju līdzās tavās sasodītajās kāzās.” Vārdi izšāvās pārliecinoši, tos dzina sarūgtinājums un sāpes. „Es jūs iepazīstināju.” Koridorā atbalsojās Viļa balss. „Tev nebūtu Līvas, ja nebūtu bijis manis.”

Līva bija pelnījusi kaut ko vairāk nekā būt noslēgtai no pasaules.

Viņa nosmaktu. Ja Vils to saprata, kāpēc Māršs nevarēja? Šis vīrietis nesaprata, ko bija ieguvis. Vils nospļāvās: „Viņa nav porcelāna lelle un nav arī trofeja. Ja viņa būtu mana sieva, es viņu pietiekami cienītu, lai brīdinātu par briesmām.”

Māršs samiedza acis un izslējās pilnā augumā. Lai gan viņš tomēr bija īsāks par Viļu, dusmas deva viņam gandrīz vai taustāmu spēku. Vils viņu nekad nebija redzējis patiesi dusmīgu; viņš tūdaļ nožēloja pateikto. Māršs ar acīmredzamām pūlēm apspieda uguni savās acīs, atstājot tajās vien aizkaitinājumu. <

„Stīvensons norīkos vienu vai divus vīrus no SID, lai uzmana Līvu un bērnu, kamēr atradīs mūsu vērotājus. Jebkāda cita veida rīcība, arī tavi apciemojumi, ir risks, ka Asinszālei tiks piesaistīta uzmanība.”

„Vai tad es nemaz neesmu pelnījis to privilēģiju iepazīties ar tavu meitu?” Viļa jautājums kā plēšas pūta svaigu gaisu uz karstām oglēm.

Taču Māršs atkal norija dusmas. Šoreiz viņš paraustīja plecus, it kā fiziski nopurinot nost jautājumu. „Karš drīz beigsies un tad viss būs kā iepriekš.” Viņš noglaudīja Viļa roku. „Tiešām.”

Vils zināja, ka, turpinot sarunu, tikai saasinās strīdu, ko Māršs, skaidri redzams, gribēja novērst. Viņš sevi mierināja, cerot, ka karš

ātri beigsies un viņš atkal varēs satikt Līvu un iepazīties ar Mārša meitu. Kādudien viņš varēs būt onkulis. „Vai tu vari vismaz nodot Līvai laba vēlējumus un apsveikt viņu no manis?”

„Protams.” Māršs mēģināja noskaņu padarīt gaišāku. „Starp citu, vai Lorīmers zina, ka nozagi vienu no viņa cigāriem?”

Vils spēlēja līdzi, lai gan nemaz nevēlējās.

1940.  gada 12. maijs

0°41'13" uz austrumiem, 50°26'9” uz ziemeļiem

Šis zemūdens zārks gan čīkstēja, gan svīda.

īk pa piecām minūtēm pār korpusu noripoja ūdens lāsīte, atstājot aiz sevis taku, kas mirdzēja kā asara uz dzelzs milža sejas. Ap metinātajām šuvēm un kniedēm, kur bija savienotas kopā korpusa plātnes, veidojās pilieni. Zemūdenes matroži tās sauca par sviedriem. Viņi teica, ka lāses esot iekšpuses kondensāts.

Taču Klausam tās izskatījās kā Lamanša asiņošana cauri Unterseeboot-115 tērauda ādai.

Zemūdene gandrīz tikpat ļoti ierobežoja kustības kā kaste, kuru doktors fon Vestarps izmantoja, lai viņu sodītu. Apkalpe šoreiz bija kuplāka nekā parasti un Klausa klātienē daudz neaptēstāka. Tie dvesa viens otram pakausī. Ieelpoto gaisu bija sabojājis degvielas ogļūdeņražu pārsātinājums, kas kavējās gaisā vēl ilgi pēc tam, kad dzinēji bija pārslēgti uz elektrisko jaudu, lai zemūdene darbotos klusāk. Viņš būtu varējis izbēgt no šīs saspiestības, izmantojot Gotterelektron, bet tas nozīmētu, ka viņam būtu jāņem akumulatori no uz klāja esošajiem rezerves krājumiem. Un Grēta nebija skaidri izteikusies, kāpēc tie būs vajadzīgi.

Viņam vajadzēja atpūsties. Kaut gan nebija pa spēkam iztēloties, kā vispār bija iespējams gulēt zemūdenē. Ikreiz, kad viņš aizvēra acis, caur zemūdeni noskanēja kārtējais pīkstiens vai vaids, kas lika acīm atsprāgt vaļā un skatīties, kā pa korpusu notek vēl viens ūdens piliens, un tas liktu līdz sāpēm apzināties, ka ūdens masa virs galvas jebkurā brīdī var viņus saspiest.

Viņš vēlējās, kaut zemūdenes matroži nebūtu stāstījuši par mīnu laukiem. Lamanša jūras šaurumā jau bija nogrimušas vairākas zemūdenes; Skotijas krasts bija drošāks galapunkts, bet šis ceļš bija ātrāks, un reiha komandieriem bija patiess pamats sagaidīt sekmīgu misiju:

Grēta to bija paredzējusi. Vai arī viņa lika tam ticēt. Kas attiecas uz zemūdenes likteni, arī to viņa nebija paskaidrojusi. Šajā misijā vēl, iespējams, būtu pašiem jānopeld teju pieci kilometri līdz krastam. Tas būtu īsti Grētas garā, ja arī to viņa nebūtu pateikusi.

Viņš aizmiedza acis, koncentrējoties uz elpošanu. Viņš piespieda sevi atpūsties, ieelpot lēnā, relaksējošā ritmā.

Zemūdens korpuss atkal ievaidējās, kad tā šķēla jūru, vēlreiz mainot virzienu.

Pēdējo reizi viņš gulēja pirms trim dienām. Ja vēl tā turpināsies, viņam sāksies halucinācijas.

Klauss no formas tērpa krūšu kabatiņas izņēma saburzītu lapiņu.

Drīz viņam vajadzēs pārģērbties, bet, kamēr varēja no tā izvairīties, viņš valkāja savu formas tērpu. Gotterelektrongruppe zīmotnes uz viņa apkakles pārsteidza apkalpi un izraisīja daudzus apmulsušus skatienus. Viņi vēl nebija iemācījušies no tās bīties, taču bijību iedvesa viņa dienesta pakāpes zīmotne. Viņš bija SS oberšturmfīrers. Vismaz to šie matroži saprata.

Viņš atlocīja zīmīti, ko Ardēnu uzbrukuma naktī bija atradis savā kabatā.

Dārgais brāli! Kad tu šīs zīmītes saturu būsi nogādājis štandartenjīreram Pābstam, mūsu ienaidnieki mani jau būs apcietinājuši… <

1940.   gada 12. maijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

„Vai esi atbraucis, lai mani aizvestu uz balli?”

„Celies!”

Māršs pievilka ieslodzīto kājās no saliekamās gultas, kurā viņa bija sēdējusi sakrustotām kājām. Viņš salika viņai rokas aiz muguras.

Viņas plaukstu locītavas bija tik tievas, ka roku dzelži — aukstas dzelzs dvīņu rokassprādzes — brīvi karājās uz viņas karstās ādas.

Sieviete pastiepa kaklu, lai uzlūkotu Māršu pār plecu: „Bez ziediem?”

Nolicis plaukstu starp viņas lāpstiņām, viņš izstūma viņu no kameras. No viņa pirkstu spiediena vadu jūklis zem kleitas pabīdījās sāņus.

„Bet Olīvijai tu iedevi ziedu pušķi, kad pirmo reizi viņu vedi pusdienās.”

Viņu sadusmoja šī jokainā, negaidītā privātās dzīves aizskaršana. Ja ieslodzītais būtu vīrietis, Māršs nevilcinātos viņu nedaudz pagrūst. Un ieslodzītais, nespējot noturēties kājās, nogāztos uz cietā betona. Varbūt maznozīmīgs manevrs, bet tas nostrādātu.

Draudēsi manai ģimenei?

Tanī brīdī, skatoties uz viņu ar samākslotu nevainīgumu, viņa izskatījās tik trausla. Viņš atcerējās zilumus uz viņas sejas, kad viņu pirmoreiz redzēja Barselonā. Māršs atcerējās arī operāciju rētas. Ar viņu bija skarbi apgājušies un viņa bija pārāk sīka, lai sevi aizstāvētu.

Kā viņa varēja zināt par puķu pušķi? Varbūt paveicās uzminēt…, bet viņa zināja arī Līvas vārdu un par bērnu. Un viņa zināja, ka Māršām kabatā bijis ēteris… Un viņai bija apjozta tieši tāda pati četrpunktu drošības josta ar akumulatoru, kādas bija redzētas Taragonas filmā.

Vai viņai piemita parapsiholoģiskas spējas? Domu lasītāja?

Varbūt viņa nespēja noklusēt to, ko sacīja. Varbūt viņa bija kaut ko izpļāpājusi, ko bija kāda domās nolasījusi, kādu tumšu noslēpumu, un par to saņēmusi pērienu.

„Kā tu to visu zini, ko tu zini?”

Viņas acis iepletās kariķētā nekaitīgumā.

Viņš pamēģināja citu taktiku. „Tu uzvedies tā, it kā mani pazītu. Varbūt tu arī zini, ka tev labāk ies pie mums nekā pie saviem biedriem.”

Klusums.

„Mēs gribam vien saprast, ko fon Vestarps tev nodarīja un kāpēc.”

Kad vien viņa vēlējās, viņas sejas izteiksme varēja būt nesatricināma. Pašlaik viņas emocijas slēpa neizteiksmīga maska.

Viņš nopūtās. „Nekad vairs nepiemini manu sievu!” Paņemot viņu aiz elkoņa un vedot uz kāpņu pusi, viņš piebilda: „Un dēlu.”

Viņa apgriezās, lai atkal uz viņu paskatītos. Saraucot pieri, savilkās kopā viņas uzacis.

„Aha!” Māršs uzsita knipi. „Pieķēru.”

Viņa samiedza acis; viņas sejas izteiksme atkal atsala.

Sajā neizmantotajā Admiralitātes stūrī Asinszāle baudīja ievērojamu nošķirtību. No pagraba līdz trešajam stāvam tai vairāk vai mazāk bija atsevišķa kāpņu telpa. Tas nozīmēja, ka Māršs, nepievēršot lieku uzmanību, varēja uzvest ieslodzīto augšstāvā. Viņš stingri turēja viņu aiz apakšdelma — pietiekami stipri, lai viņa nevarētu aizbēgt, bet ne tik ļoti, lai tvēriens sievieti savainotu — vedot viņu gar biroja telpām, kuras Stīvensons bija izcīnījis šim projektam. Dažās no telpām joprojām nekā nebija, izņemot tumši pelēkus kartotēku skapīšus un otrās šķiras koka rakstāmgaldus, ko rotāja pirms Lielā Kara izgatavotas rakstāmmašīnas. Lielākajā daļā telpu vai nu vispār nebija mēbeļu, vai tās tika izmantotas kā pieliekamie.

Dienā pa šo telpu logiem bija redzams Sv. Džeimsa parks. Pa tumšo aizkaru spraugu spīdēja pār parku zaigojošais saulriets. Māršs pavilka ieslodzīto sāņus un pievēra aizkarus.

Stīvensons bija uzstājis, lai viņi sapulcētos vienā no mazākajām ēkas vidū esošajām telpām. Tā būtu vieglāk izvairīties no ziņkārīgo acīm un ausīm. Vils bija norādījis, ka vietas izvēle nebija būtiska.

Lorīmers un Stīvensons jau bija ieradušies. Māršs nosēdināja meiteni uz ķebļa telpas tālākajā galā no durvīm. Viņš atslēdza roku dzelžus, nolika abas viņas rokas priekšpusē un tad pieslēdza vienu pie radiatora. Viņa garlaikotā vienaldzībā vēroja pārējos.

Stīvensons pārtvēra Mārša skatienu, pamājot ar galvu ieslodzī- I

tās virzienā. Vai kaut ko no viņas uzzināji?

Aizvērdams durvis, Māršs uz brīdi noliedzoši pašūpoja galvu. Neko, ser!

Lorīmers bija noteicis, ka objekts uz viņas jostas patiešām esot akumulators, bet tāds, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis. Kā tas darbojās un kāpēc tas bija iesprausts viņas galvā, joprojām bija dīvains noslēpums. Pagaidām akumulators neskarts atradās Stīvensona glabātuvē līdz brīdim, kad Asinszāle varētu nodarbināt dažus zinātniekus, lai Lorīmeram palīdzētu to izpētīt un atveidot.

Ieslodzītās apskatei viņi bija nolīguši ārstu. Stīvensons bija organizējis viņas izmeklēšanu, pastāstot, ka viņa bijusi upuris, kas izglābts no

koncentrācijas nometnes. Ārsts bija nobālējis, kad ieraudzījis, kas ar viņu izdarīts, tomēr izpētījis viņu visā augumā. Viņu bija mulsinājis vadu nolūks un vadu atrašanās vieta viņas galvā. Viņš bija apgalvojis, ka viņas rētām neesot nekādas nozīmīgas sistēmas. Ārsts bija secinājis, it kā kāds pēc nejaušības principa bija neskaitāmas reizes izmēģinājis dažādas kombinācijas.

Viņš bija secinājis, ka daudzas rētas bija veidojušās laikā, pirms meitene pieaugusi.

Fon Vestarpa bērni.

Pienāca Lorīmers un uzsita Māršām pa muguru. „Dzirdēju, ka tevi var apsveikt.” Ieslodzītā pagriezās, lai redzētu viņus. Māršs skatījās no Lorīmera uz viņu un vēlreiz uz Lorīmeru. Skots pamāja ar galvu, ka saprot mājienu. „Tu mums esi parādā vienu svētku alus pinti,” viņš pačukstēja.

Ieslodzītā visā noskatījās. Māršs prātoja, vai viņa zina, ko viņi bija ieplānojuši.

Telpā iesteidzās Vils, vienā rokā nesot kožu saēstu persiešu raksta ceļasomu, bet otrā rokā portfeli. Viņš iemeta ceļasomu telpas stūrī. Tā pret koka grīdu noklaudzēja ar metālisku skaņu.

„Piedodiet, atvainojiet, kungi! Atvainojiet, ka nokavēju!”

„Feina soma, Vil! Nezināju, ka krāj senlietas.”

Vils noņēma savu katliņu un nokratīja no pleciem žaketi, pakarinot tos uz pakaramā aiz durvīm. Pēc tam viņš atpogāja piedurknes. Tās atlocījis, viņš sacīja: „Redzi, to neglīto somu? Tā patiesībā ir iemesls, kāpēc es nokavēju.”

Māršs pieliecās, lai atvērtu somu, bet Vils aizraidīja viņu prom. „Nē, nē, pašlaik tā nav vajadzīga.”

„Priekš kā tad tā domāta?”

„Ja viss labi norisināsies,” Vils atbildēja, „tad ne priekš kā.”

„Un, ja ne?”

Vils skaļi un eksplozīvi nopūtās, izkliedēdams parasti ap viņu gaisā virmojošo labo omu. Vils tik reti bija dusmīgs, ka Māršs sākumā neievēroja viņa drūmo skatienu. Vils uzsita knipi: „Vai par daudz būtu prasīts, ja es jums lūgtu mazliet vairāk optimisma? Vai arī tas pie jums ir pieejams tikai ierobežotā daudzumā?” Viņa pleci nošļuka. „Piedodiet, es neesmu gulējis!” Viņš jau sāka izklausīties kā parasti un, mazliet pasmaidījis, pabeidza savu sakāmo: „Kas attiecas uz somu, vislabāk tai nepievērst uzmanību.”

Stīvensons pievienojās pārējiem. Viņi visi sastājās kopā, it kā būtu regbija komanda, kas sastājusies aplī ar galvām kopā. Māršs, klausoties Stīvensona čukstos, ar vienu aci uzmanīja ieslodzīto. Stīvensons čukstēja: „Man šis viss nepatīk. Kāpēc viņai šeit jāatrodas?”

Vils atbildēja: „Būs daudz vieglāk, ja es eidoloniem varēšu ar pirkstu norādīt uz fon Vestarpa roku darba piemēru.”

„Man tik un tā šis viss nepatīk. Pašlaik jūsu prasmes ir mūsu vienīgā priekšrocība. Jūs to visu gribat viņas priekšā izrādīt?”

„Aha,” Lorīmers piebilda.

Vils klusām smējās: „Tici man, ja vien tā filma nav liela blēdīšanās, viņa to visu jau ir redzējusi!”

Stīvensons sarauca pieri, pēc tam piekrītoši pamāja. Visi četri vīri beidza apspriedi. Māršs pārbaudīja ieslodzīto. Viņa koķeti ieskatījās Māršām acīs, paceldama uzaci.

Vils no portfeļa izņēma šķīvi, skārda sērkociņu kastīti, sausu /aru un apdzeltējušu papīru vīkšķi. Vietām lappuses bija atlocījušās un ieplēstas. Vils telpas vidū uz grīdas nolika šķīvi un uz tā salika zarus.

„Kā notiek šis rituāls?” Stīvensons jautāja.

„Nē, tas nav rituāls.” Vils visā nopietnībā cieši skatījās uz veco vīru. „Pārrunas.”

Stīvensons paraustīja plecus: „Sauciet to, kā gribat!”

„Paklausieties! Rituāli un ceremonijas ir ārišķīgs izdomājums, ko veic jukušie, ģērbušies talāros, dejodami saulgriežos ap ugunskuru. Pārrunas ir līdzeklis, kā panākt, lai kaut kas tiktu izdarīts pret atlīdzību.”

Māršs pārtrauca: „Kāda veida atlīdzību?” t

Vils atvairīja jautājumu. „Kādu nieku. īkšķa saduršanu un tamlīdzīgi,” taču viņš uzmeta ātru skatienu uz ceļasomu, un viņa sejā uz brīdi iezīmējās kaut kas līdzīgs uztraukumam vai bažām.

Taču tad viņa sejas izteiksme atplauka. Viņš izsaucās: „Ak!

Runājot par tēmu.” Viņš uz mirkli taustījās savās kabatās un tad izņēma tīru, baltu kabatlakatiņu un saspraudi. Viņš pārgāja pāri telpai pie Mārša un ieslodzītās. Vils izstiepa roku, it kā uzlūgdams viņu uz deju, un nedaudz paklanījās. „Roku, mana dārgā!”

Ieslodzītā neizskatījās pārsteigta.

Māršs jautāja: „Ko tu dari?”

„Man ir nepieciešams viņas asins paraugs,” Vils atbildēja. Ieslodzītajai viņš piebilda: „Viens piliens.”

Māršs paņēma viņas plaukstas locītavu un viegli pacēla roku uz Viļa pusi. Pieskaroties viņas ādai, viņš sajuta siltumu. Vils prasmīgi ar saspraudi iedūra sievietes īkšķī. Uz viņas īkšķa spilventiņa izspiedās koši sarkana lodīte. Vils uzspieda uz tās kabatlakatiņu, bet pēc tam apskatīja mazo rūsgano traipu. Viņš pacēla kabatlakatiņu gaisā, lai visi redzētu.

„Jā,” viņš sacīja, „ar to pietiks.”

Sieviete joprojām tajā visā noskatījās ar garlaikotu neieinteresētību, taču, ja viņu aizdomas bija pamatotas, tad viņa šādas ainas jau bija redzējusi neskaitāmas reizes.

Vils atgriezās telpas vidū. „Tātad. Princips ir ļoti vienkāršs. Pirmkārt, mums ir jāpievērš eidolonu uzmanība. Līdz ko būsim to paveikuši, mēs ar viņiem veiksim pārrunas. Tā kā mēs tik vien kā prasīsim informāciju, nevis apiet dabas likumus, cena par to būs maza.” Māršs sarauca pieri. „Vil, tas nevar būt tik vienkārši!”

„Nu, ir gan kāds bet. Eidoloniem ar Visumu nav tādas pašas attiecības kā mums. Kaut kādā ziņā Viņi ir Visums — inteliģenta tā manifestācija. Jūs taču negaidāt, ka viņi runās literārā angļu valodā?” Viņš iebelza pa papīru kaudzīti. „Te ir mana vectēva leksikons. Eidolonu linguafranca ir ļoti, ļoti sena valoda. Mēs to saucam par enohiešu valodu.”

Stīvensons runāja zemākā balsī. „Es joprojām pieņemu, ka pašlaik šī jūsu vārdnīca ir mūsu vienīgā priekšrocība.”

„Viņa nesapratīs nevienu vārdu. Neviens nojums nesapratīs. Jūs esat pārāk veci.” To dzirdot, Māršs izslēja galvu, bet Vils vairs neko nepaskaidroja. „Enohiešu valoda ir pārāk sena, lai tās vārdu krājumā būtu modernu parādību termini — vadi, akumulators vai smadzeņu operācija. Un esmu diezgan pārliecināts, ka nekad nevienam burvim nav bijusi vajadzība paust, hmmm, kaut ko tādu, kas viņai ir bijis nodarīts. Ticiet man, izredzes uz panākumiem ir lielākas, ja varēšu viņu vienkārši parādīt eidoloniem!” Viņš vicinādams izrādīja kabatlakatiņu ar asins traipu. „Tāpēc man šis bija vajadzīgs.”

Viņš apsēdās uz grīdas, sakrustojis garās kājas zem dibena. „Kungi, iekārtojieties ērti!”

Māršs izvēlējās palikt stāvam. Tāpat arī Stīvensons un Lorīmers.

Vils uz šķīvja sakārtoja zarus mazā kaudzītē. „Šis nav obligāti jādara,” viņš teica, „bet tā mani mācīja. Palīdz man koncentrēties.” Viņš aizdedzināja sērkociņu un pielika to pie zaru kaudzītes. Liesmas glāstīja kociņus. „Uzmanieties, tiklīdz mēs būsim pievērsuši eidolonu uzmanību, viss var izskatīties mazliet savādi!”

„Savādi?”

„Būtu jau vilinoši teikt, ka realitāte apvijas ap eidolona klātbūtni, bet tā gluži nav. Lai kas, bet tie ir daudz īstāki nekā mēs. Tāpēc realitāte drīzāk seko viņiem. Riņķo ap viņiem. Viss kļūst daudz reālāks, nekā jūs citkārt varētu būt pieraduši. Tas var būt problemātiski.”

Māršs sarāvās, atceroties bibliotēku. Un toreiz notikušais bija vien eidolona garāmiešana\ viņš īpaši nekavējās. Viņš pajautāja: „Ko mums sagaidīt?”

„To ir grūti iepriekš paredzēt. Fantomu smaržu, skaņas, vīzijas. Varbūt neko. Katrreiz ir citādi. Tagad apklustiet!”

No degošajiem žagariem gaisā cēlās aromātiski ciedru dūmi. Tie koda acīs. Vils raudzījās liesmās.

Māršs piespieda pirkstus pie savas gludās žokļa līnijas. Viņš nokrakšķināja pirkstu locītavas, gaidot, kad kaut kas notiks.

Vils dziļi elpoja, nopūtās, pēc tam no bikšu kabatas izvilka atvāžamo nazi ar briežraga rokturi. Atvāzis nazi, viņš ar tā asmeni braukāja pāri plānajām, bālajām rētiņām, kas bija sašvīkājušas viņa plaukstu. Viņš aizspieda dūri ciet, starp pirkstiem tecēja asinis.

Viņa lūpas kustējās. Viņš izrunāja vārdus bez skaņas. Telpā valdīja klusums, vien sprakšķēja liesmas un nočīkstēja grīdas dēļi, kad Māršs stāvot pārnesa svaru uz otru kāju.

Vils ierunājās.

Vīrietis, kurš sēdēja telpas centrā, kā Māršszināja, bija tas pats vecais Vils, bet skaņas, kas nāca no viņa, nebija Viļa. Šīs nebija dabiskas skaņas.

Drīzāk tās nemaz nebija cilvēka balsij raksturīgas skaņas. Tās variēja no dobjākām skaņām, nekā Viļa balss būtu varējusi izrunāt, līdz spalgiem kliedzieniem un svilpieniem, ko ne tik daudz kā dzirdēja, cik apjauta.

Un tad, tāpat kā vienu nakti bija noticis Oksfordā, telpa gareniski sašūpojās kā vienmastnieka klājs atklātā jūrā. Māršs streipuļoja. Viņš atspiedās pret neesošu pacēlumu uz grīdas. Viņš brīnījās, kā vispār jebko no šī varētu uzfilmēt. Vai tāpēc filma bija izskatījusies nepilnīga?

Un tad runāja uguns. Tā bija tā pati valoda, bet nemainītā veidā un plūstoša caur cilvēku.

Enohiešu valoda bija mirušo zvaigžņu vaimanas, galaktiku, kas lido tukšumā, čuksti, pirmatnējo okeānu burbuļošana, atdziestošas planētas sprakšķēšana, radīšanas pērkons. Un tam visam apakšā — verdošas ļaunprātības zemūdens straume.

Mēs esam piesārņojums, vien traips kosmosā, Māršs saprata. Un mēs šeit neesam gaidīti.

Sīs telpas mainītajā loģikā kļuva skaidrs, kāpēc Vils sev iegriezis. Izlietajās asinīs bija solījums izskaust ļauno. Tas piesaista viņu uzmanību.

Māršs trīcošām kājām atkāpās no uguns. Čigāniete sažņaudza viņa roku. Viņas ledainā sejas izteiksme bija izkususi, tās vietā bija parādījusies izbiedētas meitenes seja. Viņa bija nobālējusi; viņa drebēja. Viņa bija piespiedusi muguru pie sienas, it kā cenzdamās izspiesties cauri sienai.

Telpu bija pārpludinājusi apziņa, plašo zināšanu smacējošais spiediens. Kaut kas skatījās uz Māršu. Redzēja viņu. Viņš pretojās instinktam vēlreiz bēgt, slēpties, kļūt neredzamam. Noslēpties nebija iespējams. Eidolons bija it visur. It viss.

Tas droši vien bija paskatījies arī uz ieslodzīto, jo gar viņas pirkstu nagiem tecēja asinis.

Mans Dievs, Vil! Kā tu ar kaut ko tādu vari veikt pārrunas?

Viņš tās kaut kā veica. Vils ar to sarunājās, kā mikrobs ar cilvēku, kas runā vienā valodā. Viņa uzmanība bija pievērsta ugunij, bet Māršs zināja, ka patiesībā — patiesībā? — eidolons bija it visur. Katrā atomā.

Vils būrās cauri lappušu kaudzei savā klēpī. „Izskatās, ka esmu vairāk piemirsis savas prasmes nekā biju domājis,” viņš nomurmināja. Kad bija aizšķīries līdz pierakstu beigām, viņš vēlreiz izmisīgāk sāka šķirstīt lapas.

Eidolona klātbūtne pārvērta katru klusumu par bezgalību ideālā, tumšā Visumā.

Māršs mēģināja paskatīties uz savu pulksteni. Viņš nevarēja noteikt, vai tas tikšķēja pareizajā virzienā.

Vils atšķīra pierakstu vidu. „Ak vai!” Viņš ar trīcošām rokām nolika malā papīru kaudzīti.

„Vil?”

Viņš ļoti klusām atbildēja: „Pip!”

„Ko viņš teica?”

„Izdari mums pakalpojumu!”

„Kādu?”

„Man vajag, lai tu atver somu.”

„Ko?”

„Lūdzu, somu!”

Māršs aizstreipuļoja līdz ceļasomai un atvēra to. Tajā bija sabāzti dvieļi un apsēji. Zem tiem bija ieritināta tieva ādas aukla, koka gabals ar zobu nospiedumiem un dārzkopības šķēres.

„Vil?”

„Eidolonu atalgojums,” Vils sacīja, „ir pirkstgals.”

„Aha, tūlīt,” teica Lorīmers. „Pasakiet tam tur, lai laiza manas paduses, Jūs Augstīb’!”

„Vil, vai tu esi traks?”

„Es pats to nevaru izdarīt.”

„Tad es teikšu, ka mēs to nedarīsim.”

„Mēs esam vienojušies par cenu. Tā tiks samaksāta.”

„Aha, protams, tūlīt! Pasakiet, lai Unas prom!”

„Mani, draugi!” Vils runāja nemainīgi neitrālā tonī. Viņa sviedru lāsītēm norasojušajā sejā bija redzams, ka viņš pūlējās būt nosvērts un koncentrējies. „Šādās pārrunās nav iespējams atkāpties no vienošanās.” „Neesi nolādēts muļķis!” sacīja Stīvensons.

Vils ar rokas žestu norādīja uz visiem, arīuzeidolonu. „Mani draugi! Vai jūs tiešām gribat viņu apkrāpt?” Viņš turpināja tajā pašā sasprindzinātajā, monotonajā balsī: „Mēs maksāsim pieprasīto cenu, par spīti tam, ka vēlamies rīkoties pretēji.” Viņa balss nosvārstījās. „īpaši es. Vismaz mēs varam paši izvēlēties, kā un kura pirkstu ziedojam.” Viņš paskatījās uz Māršu: „Un es prasu tev, Pip, lai palīdzi man! Pats es to nevaru izdarīt.” „Vil!”

„Tas gaida. Neminstinies! Nepadari visu vēl ļaunāku!”

Māršs jutās tā, it kā būtu iesprostots murgā. Viņš skatījās uz sevi, kā paceļ auklu, koka gabalu un šķēres. Šķēru izliektie asmeņi skrāpējās pret grīdas dēļiem, viņam cenšoties saglabāt līdzsvaru uz šūpojošās grīdas. Skaņa pazuda eidolona radītajā plaisā. Viss izklausījās dobji un iluzori.

„Es netaisos noskatīties šajā draņķībā,” teica Lorīmers. „Aiziešu pēc ledus.”

Stīvensons ierējās: „Atnes arī brendiju no mana rakstāmgalda!” „Nē!” Vils teica. „Kungs, es nevaru, ak, man jābūt pie pilnas apziņas, lai noslēgtu mūsu darījumu!”

Māršs skatījās starp Stīvensonu un Viļu. „Paklau, Vil, es zinu, ka tas ir pret tavu nostāju, bet varbūt tev vajadzētu apiet savus principus!” „Nē. Vienkārši izdarām to!”

Māršs pūlējās šķērsot nestabilo telpu.

Grīdas dēļi nograbēja ar lielu blīkšķi, it kā pa tiem būtu uzsists ar kaut ko lielu.

„IZBEIDZIET!”

Visi satrūkās.

Māršs apstājās. „Kas tas bija?”

„Vai jūs to arī dzirdējāt?” pajautāja Stīvensons.

„Neņemiet to vērā! Kā jau biju brīdinājis, tās ir blakusparādības,” sacīja Vils. „Mums viss rādās un izklausās. Kā īstenībā. Un šobrīd es ļoti vēlos to apturēt.”

Lorīmers apklusa, iedams uz durvju pusi. ,,Oi! Kam tu smaidi, meitenīt?”

Tik tiešām, ieslodzītās izbīlis bija izgaisis. Tagad viņa sēdēja stūrī ar šķelmīgu smīnu. Viņas mutes kaktiņi bija savilkušies augšup. Viņa izskatījās daudz apmierinātāka nekā toreiz kafejnīcā. Lai vai kā, bet viņa izskatījās… apreibusi.

Māršs, joprojām juzdamies kā sapnī, pietupās blakus savam draugam. Tā kā Vils bija kreilis, apmeta Māršs ādas cilpu ap labās rokas mazākā pirkstiņa pēdējo locītavu. Viņš nostiepa auklu, cik vien cieši spēja, līdz āda kļuva balta kā kauls un pirkstgals — lillā. Vils saviebās.

Sasiedams auklu, Māršs sacīja: „Piedod man par to, ko teicu vakar!” „Nav vajadzības atvainoties.” Tikai uz brīdi Viļa acīs atgriezās draiskulīgais mirdzums. „Bet, ja jau mēs atvainojamies, tad domāju, ka šis ir piemērots brīdis, lai atzītos, ka man diezgan labi patīk tava sieva.”

Māršs smaidīja: „Es zinu, Vil!”

„Bet dodu tev savu goda vārdu, ka es nekad nedarītu neko, kas nodarītu pāri jebkuram no jums.”

„Arī to es zinu, Vil!”

Māršs pārbaudīja mezglu. Tas turējās. Viņš uzlika roku uz Viļa pleca. „Vai tu esi absolūti pārliecināts par šo? Mēs varam atrast citu izeju no situācijas.”

„Esmu pārliecināts. Un, nē, mēs nevaram. Vienkārši dari to ātri. Lūdzu!”

„Es apsolu.” Māršs padeva Viļam koka gabalu.

Vils to ielika mutē. Viņš aizvēra acis, nolika roku uz grīdas pretī Māršām un aizgriezās.

Māršs pieplaka pie zemes, lai ar visu svaru uzgultos uz šķērēm un nogrieztu pirkstgalu, cik vien ātri iespējams. Metāla asmeņi atspoguļoja kvēlošo zaru dusmīgo, oranžo gaismu. Viņš nolika Viļa pirkstu pa vidu šķērēm un pārliecinājās, ka tās griezīs virs žņauga.

Viņš skaitīja. Viens. Divi…

Vienlaikus notika trīs lietas. Asmeņi aizcirtās ciet pa vidu Viļa pirkstam. Vils kliedza. Un eidolona uzmanību bija piesaistījušas pa Mārša roku tekošās asinis vietā, kur ieslodzītā bija viņu cieši satvērusi. Tas atkal ievēroja Māršu.

Šoreiz tas uzmeta tuvāku skatienu.

Mārša ego sabruka zem neizmērojamā intelekta pētījošā skatiena. Tas fiksēja skatienu uz Mārša asinīm. Tas paskatījās uz viņu, viņā, cauri viņam, no Mārša skatupunkta, no katras vietas viņā. Tas sajuta Viļa asinīs dzelzi; redzēja tos pašus atomus, dziļi iekaltus mirstošas zvaigznes sirdī; sajuta zvaigžņu gaismas spiedienu; sadzirdēja pirkstgala kluso atsišanos, nokrītot uz grīdas, Viļa elsas un novas sprādzienu. Tas izpētīja Mārša dzīves gājumu, cieši ielūkojās katrā tumšākajā nostūrī…

Eidolons atkāpās. Atkal runāja uguns.

Vils pierāva pie krūškurvja sakropļoto roku un izspļāva koka gabalu. Viņa lūpas to viegli palaida vaļā, no viņa lūpām stiepās siekalu stīgas. Vils blenza uz Māršu, trīcēdams un izskatīdamies bālāks nekā būtu veselīgi.

„Mans Dievs!” viņš teica, „viņi ir devuši tev vārdu.”

„Vil? Vai tev…?” '

Vils viņu atgaiņāja. Viņš izslējās. Tagad viņa balss vairs neizklausījās tik neticama kā iepriekš un vietām ar cilvēka šņukstu un trīsu pieskaņu. Taču viņam izdevās atbildēt eidolonam, un netraumētajā rokā viņš turēja gaisā asiņaino kabatlakatiņu.

Smacējošā klātbūtne koncentrēja uzmanību uz kabatlakatiņu un tad sūcās pāri telpai pie ieslodzītās. Viņa trīcēja. Kamēr eidolons aplūkoja ieslodzīto, ļaunprātības apziņa virs Mārša ieguva draudīgus apmērus.

Saskatīšanās starp Viļu un eidolonu turpinājās dažus mirkļus vai varbūt tūkstoš gadu. Māršs neuzskatīja par vajadzīgu paskatīties pulkstenī.

Vils atkal runāja angliski. „Nē!”

Radība atkāpās no telpas. Tā pazuda bezgalībā starp diviem sirdspukstiem. Telpa atguva savu iepriekšējo izskatu, vien uz grīdas dēļiem blakus Viļa pirkstgalam bija izsmidzinātas asinis.

Māršs atkal pieplaka uz grīdas līdzās Viļam. Viņš satvēra draugu aiz pleciem: „Vil, mums tevi jānogādā pie ārsta!”

Pie viņiem pienāca Stīvensons. „Kas notika? Ko tas tev pateica?” „Viņš ir šoka stāvoklī,” sacīja Lorīmers, kas bija tikko ienācis istabā, nesot brendija pudeli, bet ne ledu.

Stīvensons viņu aizturēja. „Visu pēc kārtas. Ko tu uzzināji?” Zobiem klabot, Vils pūlējās izrunāt vārdus: „Neko.”

„Nekas neizdevās? Nesaki, ka viss šis bija veltīgi!”

„Nē… viss nostrādāja. Bet… friči… lai ko viņi būtu pasākuši, tam nav nekāda sakara ar eidoloniem. Tajā nav nekādu burvestību. Es nezinu, kas tas ir.” Viņa acis aizgriezās uz augšu, atsedzot baltos acu ābolus. Viņš zaudēja samaņu.

Ieslodzītā izdvesa pašapmierinātu „hmmmf.”

Stīvensons norādīja Māršām: „Aizvāc viņu no šejienes! Lorīmer, palīdzi man tikt galā ar Bauklerku!”

„Celies!” Māršs satvēra meiteni aiz elkoņa, bet Lorīmers un Stīvensons tikmēr pārmeta Viļa rokas pār saviem pleciem un izstiepa viņu no telpas.

Kāds fiasko! Vils bija zaudējis pirkstu un kāds no tā bija labums? Viņi ne velna nebija uzzinājuši par to, ko friči darīja fon Vestarpa muižā.

Viņa klusēja, raugoties telpā, kurā iepriekš Māršs bija aizvēris tumšos aizkarus. Tagad telpa bija pietiekami tumša. Lai gan šķita, ka pārrunas bija ilgušas dienām, taču patiesībā to laikā vien saule bija paspējusi norietēt. Viņiem noteikti nebija vajadzīgs, ka kāds atstāj neaizvērtus aizkarus.

Māršs pavilka ieslodzīto sāņus un vēlreiz pārbaudīja aizkarus. Viņš atkal paņēma viņu aiz elkoņa.

„Hmmm,” viņa domīgi noteica.

Māršs sarauca pieri: „Kas?”

„Tas vēl nav izdevies,” viņa it kā atbildēja sev. „Bet tagad es saprotu.”

Māršs ziņkārīgi klausījās, vedot viņu atpakaļ uz kameru, bet viņa vairs neko neteica.

6

1940.        gada 13. maijs Vaithola, Londona, Anglija

Klauss ieradās Viktorijas stacijā Londonā un no turienes tālāk brauca ar metro.

Viņa viltotais kapteiņleitnanta formas tērps ļāva viņam viegli slīdēt cauri pūlim, tāpat kā Gotterelektron bija ļāvis viņam izslīdēt cauri franču cietoksnim. Tajā viņš kļuva kā spoks vai varbūt pat neredzams kā Haike. Cilvēki redzēja viņa formas tērpu, bet ne tajā ietērpto cilvēku.

Varbūt tas nozīmēja, ka viņi nepamanīja Klausa nevēlēšanos runāt vai viņa parūku, kas, salīdzinot ar viņa ādas krāsu, bija pārāk gaiša. Tā vietā viņi, iespējams, pamanīja neparasto apkakles piegriezumu vai, ka formas tērps bija pārāk pacelts plecos, it kā viņš visu laiku staigātu uzrautiem pleciem.

Parūka un dīvainais piegriezums, protams, bija nepieciešami, lai paslēptu vadus, bet viņš vienalga jutās kā klauns. Parūka koda un tās dēļ viņš svīda, ne vien tādēļ, ka bija karsti, bet arī aiz bailēm, ka var piesaistīt sev uzmanību.

Tomēr pāris pēdējo dienu neprātā nebija laika sagādāt formas tērpu, kas izskatītos puslīdz īsts. Viņam paveicās dabūt Karaliskās flotes formas tērpu. Tas bija viens no dažiem, kas bija dabūjami īsā laikā un derēja, veicot dažus ātrus pielabojumus.

Viena lieta bija nakts vidū mežā nojaukt tērauda kastītes, bet cita — iet cauri ienaidnieku pūļiem, kamēr tie rādija ar pirkstu un smējās. Ja pūlis viņam uzbruktu — un tas tiešām uzbruktu, ja viņš sevi atklātu — viņa akumulatorā nepietiktu enerģijas, lai ilgstoši izvairītos no sagūstīšanas.

Domājams, ka Grēta jau bija paredzējusi šīs grūtības. Domājams, ka viņai nebija vienalga, ciktāl tas kavētu viņas pašas nolūkus. Lai kādi tie būtu bijuši.

Griezīgi bremzēdams, metro apstājās Ceringkrosas stacijā. Kad Klauss izkāpa uz perona, viņš uz flīzētās sienas blakus biļešu lodziņam ieraudzīja pielīmētu plakātu. Uz tā bija sacīts: ATPAZĪSTIET UZREIZ! IENAIDNIEKA FORMAS TĒRPI. Zem uzraksta kreisajā pusē bija precīzi līdz pat zābaku papēžiem krāsās uzzīmēts reiha izpletņlēcējs. Blakus labajā plakāta pusē tikpat detalizēti bija attēlots Vērmahta kājnieks.

Klausu pārņēma savādi māņticīgas bailes. Viņam bija ļoti neparasti ienaidnieka pusē redzēt kaut ko tik pazīstamu, bet vienlaikus tas deva papildu enerģiju. Te nu viņš bija, staigājot starp ienaidniekiem nepamanīts. Reinhards nebija vienīgais, kas bija gatavs sev paredzētajām misijām.

Klauss izvairījās uz perona no cilvēku pūļiem un uzrikšoja augšup pa kāpnēm uz ielas. Vēl pirms nepilniem diviem gadiem, Klauss nebija ne soli spēris ārpus Fāterlandes. Tagad viņš stāvēja ienaidnieka galvaspilsētas sirdī.

Pēc nelielas pastaigas viņš nokļuva pie apļveida krustojuma, kura centrā bija augsta kolonna. Viņš nesteidzīgi pētīja pilsētu un tās iedzīvotājus. Londona bija drēgna pilsēta, pilna ar drūma izskata cilvēkiem, kas smagiem, lēniem soļiem bradāja zem bezkrāsainām debesīm. Šodien no Atlantijas okeāna bija atpūsts nerimstošs, smalks lietus. Lietus bija lijis kopš brīža, kad Klauss no rīta īstbērnā bija iekāpis vilcienā. Pilsētu iesedza mitra dūmaka, sazīmogojot marmora celtnes un granīta fasādes ar tumšām pūtītēm. Pilēja no karnīzēm un ēku stūriem, no aizsargbarjerām un pāļiemi Skulptūras raudāja kondensētas miglas asaras.

Lietus ūdens šļācās zem garām braucošo automašīnu riepām, pastiprinot satiksmes troksni un piepildot ielas ar pastāvīgu statisku bungošanu. Viņš ievēroja, ka katrai automašīnai pāri lielajiem lukturiem bija aizsargrežģi. Ūdens bija iesūcies it visā; pat ietve smaržoja pēc mitra akmens. Vēss lietus ūdens strautiņš tecēja Klausam aiz apkakles.

Abās pusēs pie ēkas ieejām krūšu augstumā bija salikti dubļu krāsas smilšu maisi. Biznesmeņiem galvās bija mirdzošas metāla ķiveres, bet rokās tie nesa ādas koferīšus un laikrakstus. Meitenei, kas nojumē uz stūra tirgoja ziedus, pār plecu bija uzmesta gāzmaskas mugursoma. Vairums cilvēku nēsāja šādas somas, pat skolnieki.

Šī bija tauta, kas neatlaidīgi turējās pie ierastās ikdienas, vienlaikus gatavojoties ļaunākajam. Atrodoties starp šiem cilvēkiem, Klauss sajuta drūmas noteiktības un kopīga likteņa gaisotni.

Otrpus ielai kāds vīrs apturēja taksometru. Šejienes taksometri bija neglīti, kantaini veidojumi. Tie izskatījās kā katafalki. Klauss saprata domu, bet viņš nekad agrāk nebija ar to braucis. Viņš atdarināja pāri ielai redzētā vīrieša darbības, paceldams roku un uzsvilpdams, kad vēl viens no melnajiem taksometriem traucās garām. Tas pieturēja.

Klauss iekāpa taksometrā, rūpīgi izvēloties vārdus. Viņš izvēlējās izteikties, cik vien īsi iespējams. „Uz Admiralitāti,” viņš sacīja.

Taksometra vadītājs paskatījās pāri sēdeklim, izbrīnā augstu pacēlis uzacis. Viņa sarkano, pietūkušo degunu gravēja sarkanu kapilāru mezglojumi. „Kā lūdzu, ser?”

Klauss izrunāja katru burtu: „Uz Admiralitāti.”

Vadītājs uzmeta skatienu pār sēdekli. „Ser, vai jums viss kārtībā? Jūs neizklausāties vesels.”

Scheisse!

Atšķirībā no Reinharda Klauss neprata nevainojami izteikties angļu valodā.

Klauss nikni paskatījās uz vadītāju un žestikulēja aiz aizsargstikla. „Brauc!” viņš pavēlēja.

Vadītājs paraustīja plecus. Viņš iedarbināja automašīnu. „Labs ir, ser! Nākamā pietura — Admiralitāte.”

Lai gan viņš jau sen bija iegaumējis māsas rakstītās zīmītes saturu, braucot taksometrā, viņš to vēlreiz pārlasīja. Viņš atlocīja vaļā papīru, sasvērdamies pretī centrbēdzei, kad taksometrs ietraucās pagriezienā.

… Brauc man pakal trīspadsmitajā maijā —

Taksometrs apstājās. „Klāt esam,” bremzējot teica automašīnas vadītājs.

Klauss paskatījās apkārt. „Ko?" Viņš knapi atjēdzās, lai paspētu pajautāt angliski.

„Ser, esam klāt! Admiralitāte, kā jūs prasījāt.”

„Jau?” Vārds pats izspruka, pirms viņš spēja paklusēt, pirms viņš spēja sakoncentrēties, lai to izrunātu kā briti.

Vadītāja sejā pieauga neizpratne. „Jā, ser!”

Un patiesi, viņi jau bija pretējā ielas pusē U veida ķieģeļu ēkas parādes vārtiem. Ēkas piebūve bija baltu akmeņu un tumši sarkanu ķieģeļu sajaukums. Viss ēku komplekss bija lielāks nekā viņš bija gaidījis.

Brauciens nebija ildzis vairāk par divām minūtēm. Taču Klauss jau bija paspējis radīt par sevi priekšstatu kā par svešinieku, kas runā ar akcentu un jūrnieku, kas nezina Admiralitātes atrašanās vietu. Viņš sev bija uzkrāvis lieku darbu, taču viņš to nevarēja paveikt šeit tik uzkrītošā vietā.

Klauss norādīja uz ielas. „Lūdzu, izlaidiet mani tur, aiz stūra!” viņš sacīja, vairs neuztraukdamies par savu akcentu.

Vadītājs izskatījās apmulsis, bet neiebilda. „Kā vēlaties, ser!” Pēc brīža automobilis vēlreiz apstājās, šoreiz ārpus Admiralitātes ēku kompleksa redzesloka.

Klauss izlikās, ka tūlīt izvilks kabatas portfeli. Viņš lēnām skaitīja naudaszīmes, līdz vadītājs atkal pagriezās ar skatu uz priekšu. Un, kad tas notika, Klauss izstiepa roku cauri sēdeklim un sažņaudza vadītāja sirdi, līdz tā apklusa. Klauss atbalstīja viņa ķermeni pret durvīm, lai tas nenogāztos uz priekšu un neuzspiestos uz signāltaures.

Lai zibens sasper Reinhardu!

Viņš izkāpa un aizvēra durvis, mēģinādams izspļaut no mutes elektrificētā metāla garšu.

Kad Klauss bija kājām šķērsojis ielu un aizsteidzies atpakaļ uz Admiralitāti, smalkais lietus jau bija izsūcies cauri viņa formas tērpam. Taksometrs viņam nebija aiztaupījis ne laiku, ne diskomfortu.

Ejot cauri vārtiem, sargkareivis atdeva viņam godu. Klauss šķērsoja iekšpagalmu pretim, kā viņam izskatījās, galvenajām ieejas durvīm. Atdodot godu citiem sargkareivjiem pie smilšu maisu krāvumiem, viņš netraucēti iegāja Admiralitātē. Neviens viņam neprasīja uzrādīt identitātes karti; viņi uztvēra viņa formas tērpu kā personu apliecinošu dokumentu. Schutzstaffel ēkā tā nebūtu noticis.

Lielbritānija bija stulba, atsaldētu muļķu zeme.

…Meklē mani pagrabā. Viņi mani turēs ieslodzītu noliktavas telpā…

Klauss gāja cauri koridoriem, meklējot kāpņu telpu. Ja no ārpuses Admiralitātes ēku komplekss bija licies liels un iespaidīgs, tad iekšpusē tas bija daudz sarežģītāks. Tas iedvesa sajūtu, ka bija organiski sakārtots bez jebkāda vispārējā plāna. Šaurie koridori jaucās ar bezjēdzīgiem, asiem pagriezieniem, kas līkumoja cauri ēkai; dažos visā garumā bija durvis abās pusēs, bet citos nekā. Daži sienas paneļi izskatījās kā durvis, bet nebija. Un tad tur bija durvis, kas nemaz neizskatījās pēc durvīm un pārsteidza Klausu, kad tās pēkšņi atvērās un no tām nāca ārā jūrnieki un ierēdņi.

Viņa meklējumus kavēja nepieciešamība izlikties, ka viņš šeit iederas, ka zina, kurp iet. Klausam atdeva godu kāds vīrs, kam uz katra pleca bija pa vienai leitnanta uzšuvei. Klauss viņu sveicināja mirkli par vēlu un ne tuvu tik izteiksmīgi. Par viņu jaunākais virsnieks to neņēma vērā; varbūt viņš bija pieradis pie necieņas no priekšnieku puses.

Pirmā kāpņu telpa, ko viņš atrada, veda uz augšu, nevis uz pagrabu.

Grēta to visu bija izplānojusi, jo bija to paredzējusi. Protams, ka viņa nebija pacentusies uzzīmēt karti vai dot viņam konkrētus norādījumus.

Klauss nolēma pavisam atteikties no kāpņu izmantošanas, tā vietā cauri grīdai iekrist pa taisno pagrabā, pieņemot, ka tur zem viņa atrašanās vietas bija pagrabs. Ja viņš kļūdītos, tad pastāvētu reāla iespēja izkrist cauri zemeslodei. Viņam jau sen būtu aptrūcis plaušās ievilktais gaiss, kad viņš izkristu ārā kādā citā zemeslodes vietā. Viņš nosmaktu, nomirtu, materializētos un varbūt pārakmeņotos dziļi pazemē, kļūstot par mīklu nākotnes arheologiem.

Viņš atteicās no tāda nodoma un, atsākot meklējumus, viņā pieauga arī neapmierinātība.

„.. .Tu nesaproti, Pip! Eidoloni to nedara. Par kaut ko tādu nekad nav dzirdēts.”

„Vil, viņiem taču ir jābūt nosaukumiem dažādām parādībām.” Divi vīrieši — civilie, spriežot pēc apģērba — parādījās pašā koridorā galā. Garākajam un labāk ģērbtajam, bālam puisim ar rudiem matiem kā Rūdolfam, ap vienu pirkstu bija apsieta marles saite. Asinis bija izsūkušās cauri tīrajai, baltajai kokvilnai, iekrāsojot to ar sārtiem punktiņiem. Redzot šo skatu, fantoma sāpes Klausa trūkstošajos pirkstos izraisīja pulsējošu līdzjūtību.

Spriežot pēc sejas, īsākais bija parupjš puisis. Varbūt bokseris. Viņš uz brīdi pacēla skatienu, Klausam ejot garām. Klauss viņam pamāja ar galvu, cerēdams, ka tas tiks uztverts kā draudzīgs žests starp tautiešiem. Vīrietis pievērsa uzmanību savam savainotajam biedram, ieklausoties viņa atbildē.

„Jā, nosaukumi lietām, jēdzieniem. Bet nevis cilvēkiem. Tas ir tāpat kā dot vārdu katrai skudrai skudru pūznī.”

„Kas tas bija par zelli? Vai viņš tev nelikās pazīstams?”

Klauss sakoncentrēja Willenskrдfte, lai nejauši atrastu kādu īsāku ceļu. „Varbūt jauniesaucamais. Paklau, atgriežoties pie tēmas, es nespēju jums pienācīgi izteikt, cik savdabīgi…”

Klauss izelpoja, kad atkal materializējās aiz stūra.

„ES nedomāju,” sacīja Māršs, „pievērst uzmanību kaut kā tik ļaunprātīga izteikumiem. Paskaties, kā tas ar tevi spēlējās!” Viņš drūmi paskatījās. „Piedod, Vil, bet tā tik tiešām bija!”

Viļam pamājot ar galvu, nelabums un reibonis atkal atgriezās. Lai tikai notrulinātu asās sāpes pirkstā, bija nepieciešams pielādēt pilnu kuņģi ar aspirīnu. Ja viņš norītu vēl kaut vienu tableti, viņš vemtu. Flotes mediķis bija gribējis pacienāt Viļu ar kaut ko stiprāku, bet Vils bija uzstājis, ka karavīriem katra ampula būs daudz nepieciešamāka nekā viņam.

„Tava neuzticēšanās ir vietā. Bet tev dotajam vārdam netika pieprasīta cena. Eidolons to paziņoja kā faktu, nevis viltīgu gājienu. Un tāpēc tas ir nozīmīgi.”

„Ko tas nozīmē? Tas vārds?”

„Man nav ne jausmas.” Vils paraustīja plecus, tūdaļ to nožēlodams. Sāpes atgriezās ar dubultu sparu, sākot no pirkstgala un izplešoties augšup pa roku. „Vectēva leksikonā nav nekā līdzīga.”

Māršs apstājās. Viņam iepletās acis. „Sasodīts!”

Vils piebilda: „Nomierinies! Nav pamata satraukumam. Tas ir vispārzināms, ka pat vislabākie leksikoni ir nepilnīgi…”

Māršs apgriezās riņķi, atskatoties atpakaļ gaiteni uz to pusi, no kuras bija nākuši. „Kā es uzreiz neaptvēru?”

„Ko?”

„Protams, ka viņš izskatījās tik pazīstams. Es viņu esmu redzējis tajā nolāpītajā filmā!”

„Par ko tu runā?”

„Tas ir viens no viņiem. Viņi ir šeit.”

Vils apmeta loku, lai paskatītos, taču gaitenī neviena nebija. Viņš sagrīļojās. Viņam joprojām ļima ceļi, tie bija nejutīgi vēl kopš vakardienas smagā pārbaudījuma. „Vai esi pārliecināts? Varbūt tā ir tikai īslaicīga dīvainība, fantoma atliekas no mūsu vakardienas mazā eksperimenta.” To sakot, arī pats Vils neticēja saviem vārdiem. Viņš vēlējās, kaut ticētu. Friči tajā filma bija acīmredzami biedējoši cilvēki.

Māršs drāzās pa koridoru uz to pusi, kur bija aizgājis iebrucējs. Viņš uzkliedza pār plecu: „Sacel trauksmi, Vil!”

KLAUSS spiedās dziļāk Admiralitātē. Ja viņa aprēķini bija pareizi, viņš virzījās uz ēkas aizmuguri. Šī vieta bija viens nolādēts labirints. Varbūt tāpēc no britiem sanāca tik labi jūrnieki. Viņiem bija jābūt navigācijas ģēnijiem, lai orientētos uz sauszemes vien.

.. .Viņi mani turēs ieslodzītu noliktavas telpā… Man tomēr tiks piešķirta saliekamā gulta un tāpēc Tavā ierašanās brīdi būšu jautra un labi atpūtusies…

Klauss grieza zobus, kas radīja mīkstu, skrāpējošu skaņu viņa žoklī, saskaroties abām zobu rindām. Grēta, kāpēc tu man to nodari? Viņš prātoja. Tavām ērtībām nebūs pilnīgi nekādas nozīmes, ja es tevi nevarēšu atrast.

Šajās telpās staigāja mazāk cilvēku. Dažas no telpām bija tukšas, izskatījās, ka tās nesen atbrīvotas. Logus sedza necaurspīdīga auduma biezas, melnas aizkaru krokas. Viena telpa izrādījās kāpņu telpa, no kuras pa apli augšup no apakšējā stāva aizvijās koka balustrāde. Beidzot.

Kad Klauss bija ticis lejā, augšup pa kāpnēm kāpa trīs vīrieši. Diviem mugurā bija jūras spēku formas tērpi, trešajam tvīda uzvalks.

Klauss izspraucās viņiem cauri, kad tie bija nokļuvuši kāpņu laukumā. Atvieglots, ka atradis pagrabu, viņš aizmirsās un neievēroja uzšuves uz vecākā vīrieša pleciem.

„Paskat!” sacīja jaunākais no abiem virsniekiem.

Vecākais — komandieris un tādējādi ar augstāku dienesta pakāpi nekā Klausa viltoto — nokremšļojās. Viņš sagrāba Klausa plecu un apgrieza viņu apkārt.

„Apturiet viņu!”

Aiz stūra atskanēja skaļi kliedzieni. Kņadā visi trīs vīrieši uz kāpnēm pagriezās.

„Apturiet to vīrieti! Viņš ir friču spiegs!”

Klauss izkrita cauri kāpņu telpai.

ĒKA tika sacelta trauksme, skanēja saucieni. Ziņas par iebrucēju izplatījās ātrāk nekā Vils spēja paskriet cauri koridoriem, ceļot trauksmi. Tas bija kā pielaist uguni sausai zālei, pēc pirmās dzirksteles tā aizdegās. Lielākā daļa Admiralitātes nezināja par Asinszāles eksistenci vai tās nolūku, bet tas nebija svarīgi. Sajās telpās bija spiegs. Neviena no trešajām personām nezināja, ko sagaidīt.

Vils dauzījās pie Lorīmera pagaidu fotolaboratorijas durvīm. „Lorīmer! Atver!”

Tās atvērās pēc tam, kad no iekšpuses bija atskanējusi gara lamāšanās, dauzīšanās un šļakstīšanās. Lorīmers izbāza ārā galvu, plati mirkšķinādams acis, kamēr tās pierada pie spilgtās gaismas gaiteni. „Kas tev, pie velna, kaiš?”

„Man uz mirkli vajadzīga tava palīdzība.”

„Esmu aizņemts.”

„Tas tiek mainīts.” Vils sagrāba viņu aiz pleca un ievilka iekšā. „Tas ir steidzami,” viņš piebilda.

Lorīmers aizcirta durvis. „Kristus uz nolāpītā kamieļa!”

„Māršs dzenas pakaļ tam puisim — tādam garam, apmēram mana auguma ar tumsnēju ādas krāsu kā meitenei, un viņš bija ģērbies kā virsnieks. Viņam dzenas pakaļ ari bariņš citu kareivju, bet viņi nav gatavi nekādām, eh, viltībām. Ej palīgā Māršām! Viņš bija ceļā uz pagrabu.” „Brīnišķīgi.” Skrienot prom, pie sevis nomurmināja skots. „Mēs visi sadegsim kā indusu atraitnes…”

Pa gaiteni aiz Lorīmera aizstampāja trīs jūrnieki. Vils piespiedās pie sienas, lai netiktu saplacināts, bet tik un tā pret viņu atsitās viens no šo vīriešu pleciem, kad tie aiznesās garām. Tas atkal viņa pirkstā izraisīja sāpes. Tā vietā, lai pievienotos kņadai un haosam, Vils izvēlējās citu taktiku.

Vajātāju pūlis bija paredzējis iedzīt puisi lamatās un noķert iekštelpās, bet, ja viņš tiešām bija viens no fon Vestarpa bērneļiem, tad pastāvēja visas iespējas, ka viņš pazustu no redzesloka vai izietu cauri sienām, vai liktu viņiem uzsprāgt vai Dievs vien zina, ko izdarītu. Un, ja nu viņš savienotu spēkus ar to dīvaino sievieti un zināšanu krātuvi viņas galvā? Tad viņiem nebūtu problēmu aizbēgt.

Vils devās uz sāndurvīm. Iztēlojies, kā Māršs būtu varējis risināt šo problēmu, viņš nolēma doties uz Horsgārdstrītu blakus parkam. Ja es bēgtu, es izskrietu pa šo ceļu, nevis riskētu piesaistīt vēl vairāk uzmanības Vaitholā.

Bija iestājusies krēsla. Ja nebūtu spēkā pretuzlidojumu aizsardzības ierobežojumi, parkā spīdētu gāzes lampas, kas izgaismotu visas dienas garumā lijušā smalkā lietus mitro dūmaku. Lampu vietā vienīgais apgaismojums bija mēness, kas slepus skatījās caur izklīstošajiem mākoņiem virs galvas un mitrajai miglai uz zemes. Rezultātā spīdēja blāva, izkliedēta gaisma, kas no pasaules izbalināja krāsu. Bija arī kluss, izņemot Trafalgāra laukumā dūcošo satiksmi.

Vils šķērsoja ielu un iegāja parkā. Gaiss smaržoja pēc mitruma un jauniem pavasara asniem, augsne zem kājām bija mīksta. Atskatoties uz Admiralitāti, viņš varēja saskatīt vien Asinszālei iedalīto telpu logus. Caur logu tumšajiem aizkariem nekas nebija redzams. Kopš septembra naktis pilsētā bija kļuvušas romantiskas, bet bieži vien vientuļas.

Viņš iegāja dziļāk parkā, kur ēnas bija vēl biezākas, nevis palika stāvam atklātā vietā kā kārtīgs muļķis. Labākos laikapstākļos alejas tālākajā galā būtu iespējams redzēt Bekingemas pili. Viņš gāja piesardzīgi, lai neiekristu kādā no izrakumiem, no kuriem bija ņemta smilts, lai piepildītu smilšu maisus. Daudzi no parkiem tika izmantoti sakņu dārziem un iekšējām aizsardzības vajadzībām.

Viņš aizslēpās aiz zīdkoka, pētoši lūkodamies uz Admiralitāti. Lejā pie ezera iepēkšķējās meža pīle. Kaut kur netālu nokauca riepas un noskanēja taure. Pat kara laikā visapkārt turpinājās ikdienas dzīve.

Smidzinošā migla izspraucās cauri Vila smalki austajam kokvilnas kreklam. Mitrais Savile Row audums atdzesēja viņa ādu vietās, kurās to bija uzkarsējuši baiļu sviedri un uztraukums. Sākumā bija atsvaidzinoša sajūta, pēc tam spirdzinoša, taču, laikam velkoties bez jebkādām aktivitātes pazīmēm otrpus ielai, viņš sajutās lipīgs.

Vai es šeit cerēju kādu satikt, vai tikai aizbēgu no briesmām?

Lai gan viņš negribīgi ziedoja savu sūri izmeklēto nakts novērošanas posteni, drebuļi un garlaicība lika viņam pamest savu slēptuvi. Tikai kad viņš bija atkal šķērsojis ielu, viņš pamanīja kāda siluetu, kas bija pieplacis pie ēkas sāniem. Glūņa aizdancoja aiz Admiralitātes ēkas stūra.

Ahā! Tu, Pipy varbūt esi visgudrākais no visiem, bet arī es neesmu nekāds lempis\

„Stāt! Tu tur, stāt!” Vils dzinās pakaļ aiz stūra, sekojot nobružāta izskata puisim.

Vīrietis apmetās apkārt. Viņš kāpās atpakaļ, vērīgi aplūkojot Viļu ar savām izplestajām vājprātīgā acīm. Viņaprāt, vīrietis ar tuklo vēderu varēja būt pusmūža vecumā. Varbūt nebija prātīgi norakstīt vīrieti kā trako; viņš varēja būt iepriekšējā karā kontuzēts britu karavīrs. Šo minējumu pastiprināja rēta. No viņa kreisās acs stūra gaFžokli un pāri kaklam, uz kā bija noaugusi bārda,, stiepās gara, sārta rieva. „Vil?”

Vils apstājās. Viņš neatpazina šo puisi, ne arī viņa čerkstošo un aizsmakušo dzērāja balsi. Viņa balss, viņa soļi, viņa ieelpa, pat griezīgā skaņa, kad viņa bārda rīvējās gar krekla apkakli, skanēja tā, it kā skanētu no dziļas akas. Tā vienlaikus bija gan dobja, gan hiperreāla.

„Vai es jūs pazīstu?” Vils jautāja.

Vīrieša acīs it kā uzplaiksnīja asaras. „Kaut pazītu…”

Un tad sekundes laikā vīrietis pazuda. Viņš neaizdrāzās prom, nepaslēpās ēnās, bet pazuda.

„Velns!” Vils saļima. Viņš nokrita uz Admiralitātes nama grubuļainajiem ķieģeļiem.

„Velns!” Viņš daļēji vēlējās kaut viņam tajā brīdī būtu bijusi līdzi vīna pudele.

Patiesi fantomu vīzijas.

UFF!

Klauss materializējās pussekundi pirms piezemēšanās pagrabā. Viņš ievilka elpu un izelpoja tieši, kā bija apmācīts. Ceļgali un pleci absorbēja lielāko inerci, kad viņš novēlās uz cietās betona grīdas. Viņš pielēca kājās divu garu ķieģeļu koridoru krustojumā, kas kā katakombas bija izklātas ar velvētām arkām. Abos virzienos bija sarindotas identiskas tērauda durvis.

Kāpēc viņa nevarēja uzzīmēt karti

Stāvu augstāk: „Dieva dēļ, kas te tikko notika?”

„Augstais Dievs!”

„Nost no ceļa!”

„Ak dieniņ…!”

„Pakāpieties malā! Nost no ceļa!”

Saucieni skanēja lejup pa kāpnēm. Piezemējoties viņš laikam bija izslīdējis cauri virsnieku baram. Jaunākais leitnants un komandieris, kam Klauss iepriekš nebija atdevis godu, skrēja lejā viņam pakaļ, dārdēdami kā laukakmeņi klinšu nobrukumā.

Viņš atkal kliedza, kad pamanīja Klausu. „Jūs! Stāt! No šejienes ir tikai viena izeja.”

Klauss izvēlējās virzienu pēc nejaušības principa. „Grēta! Kur tu esi?”

Pagrabā atbalsojās kliedzieni un soļi, kad viņa vajātāji sadalījās, lai viņu iesprostotu.

Tik ilgi nepārbaudīt akumulatora lādiņu bija pretrunā ar viņa apmācību, nemaz nerunājot par veselo saprātu. Taču četrpunktu drošības josta bija paslēpta zem viņa formas tērpa un, kamēr viņu vajāja, viņš nevarēja to tik viegli novilkt. Pie tam šis maskēšanās tērps būtu ļoti svarīgs viņu atpakaļceļā uz kontinentu.

Par laimi Klausam, lielākā daļa durvju bija aprīkotas ar maziem lodziņiem, tāpēc viņam nebija jātērē akumulatora jauda, lai ieskatītos katrā telpā. Vairākas telpas tomēr bija tumšas un viņam bija jāieliecas iekšā, lai nospiestu gaismas slēdzi. Grēta nebija atrodama nevienā no šīm telpām, ne arī viņa atsaucās, ja bija tuvumā, kad Klauss sauca viņas vārdu.

Viņš skrēja cauri pagrabam, mezdams līkločus, viņam neatlaidīgi uz papēžiem mina civilpersona, kas pirmā viņu bija atpazinusi.

Vāciešu maitas gabals bija ātrs un gudrs. Ikreiz, kad Māršs vai kāds cits piekļuva viņam rokas stiepiena attālumā, vai metās viņam virsū, viņš izlēca cauri sienai vai cauri pašiem vīriem. Māršs spēja noturēties aiz viņa, lai gan bija jātiek pāri citu tvarstītāju šķēršļu joslai.

Manevrēšana un saskriešanās, izvairīšanās un lēkšana atjaunoja sāpes Mārša celī. Celis karsti pulsēja, draudot jebkurā mirklī viņu apstādināt. Ne tagad. Ne tagad!

Pie vidukļa zem viņa medījamā upura krekla bija kaut kas izspiedies tāpat kā sievietei. Māršs ievēroja, kā bēglis, ikreiz izpildot savas mazās viltības, pirms tam pieskārās viduklim gandrīz it kā paraduma pēc.

Uz ieslodzītās akumulatora bija mērierīce.

Tu gribi pārbaudīt savu akumulatoru… Māršs aizdomājies paklupa. „Vai!” Viņš atsitās pret ķieģeļu sienu, bet fricis izlēca cauri citam stūrim. Akumulators ir tava vājā vieta.

Māršs izspēlēja savu trumpi. Kad kāds cits vajātāju bars tuvojās iebrucējam, viņš kliedza: „Viņa vads! Izraujiet viņa vadu!”

Vācietis pielika roku pie galvas, automātiski sevi aizsargājot, lai gan tas nebija nepieciešams. Viņš izslīdēja cauri pūlim un pazuda aiz nākamā stūra.

Ahā\ nodomāja Māršs. Esi atkosts.

BEIDZOT.

Klauss atrada savu māsu guļam saliekamajā gultā nelielā noliktavas telpā. „Grēta!” Viņš kā spoks izgāja cauri durvīm. Dažas sekundes vēlāk pie durvīm dauzījās viņa vajātāji.

Grēta pamirkšķināja acis, nožāvājās un izstaipījās.

„Grēta, celies augšā! Vai tu esi savainota?”

„Es sapņoju visskaistāko sapni.” Viņa piecēlās gultā sēdus. Durvju klaudzēšanas trokšņi, viņa piebilda: „Tu to iztraucēji, brāl’!”

Kamēr viņa tvarstītāji tika aizkavēti aiz aizslēgtajām durvīm, Klauss izmantoja iespēju nomainīt akumulatoru. Steigā viņš grābstījās gar formas tērpa pogām, nespēdams tās kārtīgi satvert ar savu izkropļoto roku. Grēta atpogāja un pavilka augšup viņa kreklu. Viņa pagrāba no Klausa četrpunktu drošības jostas rezerves akumulatoru, piestiprināja to pie savas jostas un ieslēdza. Klauss izvilka vadu no iztukšotā akumulatora un savienoja to ar otru rezerves akumulatoru.

Atslēgu žvadzoņa slēdzenē ziņoja, ka ķērāji bija atraduši Grētas kameras atslēgu. Klauss sagrāba māsas roku.

„Tu nedrīksti laist vaļā roku, kamēr es tev to neļaušu! Un aizturi elpu! Vai saprati?”

Viņa noglāstīja viņa vaigu: „Tik nopietns.”

Tas bija viņas veids, kā pateikt ‘jā’.

Viņasmadzenēsietraucās Cš'/fcnjM/’ro« brīdī, kad stenēdamas atvērās ierūsējušodurvjueņģes. Klauss iztēlojās, ka ir pārplūstošs trauks, iedomājās, ka Gцtterelektron ieplūst Grētā, aizvadot viņai savu Willenskrдfte.

Ja viņi izietu cauri kameras sienai, viņi nonāktu pazemē. Vispirms viņiem bija jātiek atpakaļ pirmajā stāvā. Klauss izvilka māsu cauri durvīm un cīkstonim, kas viņus bloķēja. Vīrietis šokā atlēca atpakaļ un nokrita uz grīdas, bet viņam par labu runāja tas, ka atšķirībā no obergrupenfīrera Grcifelta viņš nekliedza kā skuķis.

Lai netērētu akumulatoru, kad bija tikuši garām cīkstonim, viņi atkal materializējās ķermeņos. Šis akumulators ātrāk iztukšotos, jo to izmantoja divi cilvēki.

Grēta pār plecu aizsūtīja gaisa skūpstu. „Paliec sveiks, mans dārgais, līdz mēs atkal tiksimies!”

MĀRŠS zemapziņā saviebās.

Iebrucējs bija viņam izgājis cauri, tiklīdz viņš atslēdza durvis. Māršs bija nobriedis cīņai, bet, kad zellis pienāca pie viņa, Māršs saspringa, gaidot sadursmi, jo vadību pārņēma ķermenis un rīkojās saskaņā ar iepriekšējo dzīves pieredzi. Kaut arī viņš sasodīti labi zināja, kas šim puisim bija aiz ādas.

Seju pret seju, aci pret aci un tad — acumirkli — viņi aizņēma vienu un to pašu telpu.

Ar eidolonu bija citādi. Tā radība eksistēja spraugās starp visurieni un starp visiem laikiem, sāniski slīdot cauri Visumam. Nebija precīzi teikt, ka viņš un eidolons aizņēma vienu un to pašu telpu, tas būtu kā sacīt, ka sienas ķieģeļi un java starp tiem bija viens un tas pats.

Pat tikai atmiņas lika Māršām justies kailam, bez ādas, bez formas un nenozīmīgam.

Nacists viņam izgāja cauri, neizraisot nekādas sajūtas. Pat ne niezi. It kā viņa šeit nemaz nebūtu bijis.

Viņš un viņa draudzene — Grēta, viņš viņu sauca par Grētu — bija tikai cilvēki. Varbūt sasodīti neparasti cilvēki, bet beigu beigās viņi bija cilvēki. Viļam bija taisnība. Eidoloniem ar šo nebija nekāda sakara. Māršs to saprata, pateicoties tam saplūšanas mirklim, kad iebrucējs un ieslodzītā izgāja viņam cauri kā spoki.

Viņš vienalga salēcās. Tā bija automātiska reakcija.

Instinktīvi viņš mēģināja pagriezties un saķert meitenes vadu, bet viņa roka izlīgojās cauri viņas kaklam. Tas viņu pārsteidza, izsita no līdzsvara. Viņš pakrita uz grīdas.

Grēta paskatījās pāri plecam. Viņa aizsūtīja viņam gaisa skūpstu, paziņojot: „Paliec sveiks, mans dārgais, līdz mēs atkal tiksimies!”

Māršs pielēca kājās un joza pakaļ, bet, pretēji abiem bēgošajiem, viņam bija jāizvairās no pārējiem, kas arī gribēja nobloķēt, sagrābt un pārtvert viņus. Skrējienā uz kāpnēm viņus nespēja aizturēt nekādi šķēršļi.

„Izklīstiet! Atbrīvojiet koridoru!”

Viņš samazināja attālumu starp viņiem. Vairāki citi, tostarp Māršs, ievēroja arī Lorīmeru, kas cerēja saņemt gūstā bēgļus uz kāpnēm, un tāpēc šis koridora gals bija tukšs.

Atri skriedams, lai panāktu pārīti, viņš juceklī izdzirdēja jaunu skaņu.

Elsas.

Ja Māršām bija nepieciešams vēl viens apliecinājums tam, ka bēgļi bija tikai vīrietis un sieviete nevis kādas pārdabiskas būtnes, tad elsas to apstiprināja.

Skrienot tikai soļa attālumā no viņiem, cenšoties pārvarēt pāris (

pēdējos centimetrus un aizķert meiteni, kamēr abi uz mirkli bija savos ķermeņos, viņš varēja saskatīt viņu sasarkušās sejas, sadzirdēt viņu elpošanu.

Nu, protams! Jūs nevarat elpot, kamēr esat spoki.

„Atbrīvojiet tās draņķa kāpnes!”

Māršs uz kāpnēm izbrāzās cauri pūlim, bet daudz lēnāk nekā tie, ko viņš ķerstīja. Bēgļi tika augšstāvā un izgāja cauri sienai. īsi pēc tam arī viņš bija augšā un atsitās pret to pašu sienu. Viņa prāts dauzījās tāpat kā sirds, kad viņš pieliecās, lai ar rokām atbalstītos pret ceļiem, cenšoties atgūt elpu.

Tagad es saprotu, kā tas darbojas.

Esot sasaistīts ar māsu, Klauss nespēja tik izveicīgi izvairīties no vajātājiem. Viņi izslīdēja cauri vīriem un viņu izstieptajām rokām kā rēgi spoku apsēstā mežā.

Grēta bija mazāka un nevarēja tikt līdzi viņa platajiem soļiem. Kad abi skrēja uz pirmo stāvu, viņš Grētu pa pusei vilka, pa pusei cēla augšā pa kāpnēm. Līdzko bija tikuši augšā, viņš izvilka viņu cauri ārsienai. Viņi ieslīdēja vēsajā, mitrajā gaisā. Pēc tam, kad bija piedzīvojis troksni un haosu ēkā, Londonas nakts Klausam šķita atsvaidzinoši rāma.

Grētu bija grūtāk vilkt līdzi, kad viņi bija atkal materializējušies cilvēku ķermeņos. Kā spoks viņa neradīja nekādu pretestību, kad bija nepieciešams pavilkt, bet fiziskā ķermenī viņa nevarēja vai vienkārši negribēja izprast nepieciešamību steigties. Viņa skrēja, klupdama viņam līdzi. Viņš skrēja pa priekšu pāri ielai un nonāca atklātā zaļajā zonā.

„Stāt! Tu tur, stāvi!”

Klauss apstājās un pagriezās. Aizturētājs bija uzpeldējis otrpus ielai, tajā pusē, no kuras viņi tikko bija atskrējuši, bet miglā un mēnesgaismā viņš nevarēja nevienu saskatīt. Izskatījās, ka viņš uzradies no ēkas stūra. Klauss nopūtās.

„Es nedomāju, ka tas ir mums,” viņš sacīja, joprojām lūkojoties uz ielu. „Bēgam, kamēr varam!”

Klauss pagriezās. Un ieraudzīja Grētu aci pret aci ar svešinieku.

„Tas esi tu,” Grēta smaidīja. „Tu man atnāci pakaļ.”

„Tā esi /«,” atbildēja svešinieks. Viņa aizkapa balsī nebija dzirdama ne kripatiņas prieka. Viena viņa sejas puse bija nopietni apdegusi; bārda slēpa plašāko apdegumu, bet no kreisās acs kaktiņa līdz žokļa malai un pāri kaklam bija ievilkta grubuļaina rēta.

Kaut kādā jokainā veidā šis vīrietis Klausam atgādināja māsu. Grētas acīs nepārtraukti esošā ēna, tajās mītošais neprāts bija redzētā un zinātā sekas, lietas, kas nebija domātas citiem. Šī vīrieša acīs Klauss atpazina to pašu skatienu, tās pašas ēnas. Šo vīrieti bija noslogojušas zināšanas.

Klauss atkal satvēra viņas plaukstas locītavu un centās viņu aizvilkt no šī vājprātīgā. „Grēta, vai tu viņu pazīsti? Kas…?”

Pirms viņš paspēja pateikt nākamo vārdu, vīrietis izgaisa. Tāpat, kā to būtu paveikusi Haikc. Klauss apgriezās riņķī, meklējot noslēpumaino vīrieti vai viņa paslēptuvi, taču parkā viss bija kluss.

Spoks?

Klauss pakratīja galvu un nopūtās. Anglija bija dīvaina zeme. Viņš te vairs nevarēja izturēt.

Grēta joprojām blenza uz vietu, kur parādība bija izgaisusi. Viņš parāva viņu aiz plaukstas locītavas.

„Mums ir jāskrien projām,” sacīja Klauss.

Viņa pasmaidīja. Staroja. „Tas izdosies.”

„Kas izdosies?”

Bet viņa neteica.

Pēc tam izvairīties no notveršanas bija garlaicīgi, bet viegli. Bija nepieciešama gandrīz visa nakts, bet Grēta bez starpgadījumiem viņus aizveda līdz jūras krastam dienvidos. Viņi gaidīja tikšanās vietā, trīcēdami tumsā starp tīkliem, zaļa stikla tīklu pludiņiem, murdiem un zvejnieku laivām. Pludmali klāja gludi, balti oļi, tie kutināja pēdas kā stikla lodītes. Tieši pirms rītausmas viņiem pakaļ atbrauca airu laiva. Rīta gaismā tā viņus aizveda līdz kaut kam līdzīgam haizivs spurai, kas rēgojās no ūdens. Saulei lecot virs Lamanša jūras šauruma, brālis un māsa iekāpa pa lūku tumšajā, saspiestajā Unterseeboot-115.

7

1940. gada 14. maijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Stīvensons gandrīz jau bija aizsvilies dusmās ar putām uz lūpām, kad ieradās Vils. Vils paskatījās uz Lorīmeru un Māršu, lai viņos redzētu solidarizēšanos, zinot, ka arī viņš dabūs pa mizu. Viņi stāvēja klusi un nekustīgi. Stīvensons sāka kliegt, tiklīdz Vils aiz sevis bija aizvēris biroja durvis.

„Kā, pie velna, viņš zināja, kur viņu meklēt?”

Staigājot pa telpu, cigaretes pelni virpuļoja ap Stīvensonu. Viņš izmantoja cigareti kā zizli, žestikulēdams kā neapmierināts komandants savai armijai. Uz viņa uzvalka un kaklasaites nosēdās blaugznas kā mazas, baltas sniegpārsliņas.

Viņš pagriezās uz Viļa pusi. „Un jūs! Dieva dēļ, ko jūs domājāt? Jūs uzstājāt, ka ieslodzītā nepareģos neko tādu, ko jau nebūtu pareģojusi. Un tad jūs visu izjaucāt, pasniedzot ienaidniekam roku."

Vils sevi pieķēra modri klausāmies Stīvensonā. Viņa tirāde atsauca atmiņā vectēva dusmas. Es neslēpšos. Neslēpšos. Viņš berzēja plaukstu. Vismaz Stīvensons nebija piedzēries.

„Viņa… es gribu teikt, es… tas bija vienīgais, ko likās saprātīgi darīt,” sacīja Vils. „Vienīgais loģiskais izskaidrojums bija tāds, ka friči jau bija sazinājušies ar eidoloniem.” Viens no viņa vectēva sliktākajiem paradumiem, visnepatīkamākais un pazemojošākais, bija tas, ka viņš vainoja Viļu savās nesaprātīgajās kļūdās. Vils atkāpās. „Netīši vai gluži pretēji jūs to bijāt pieņēmis, kad mani iesaistījāt. Es strādāju ar to informāciju, kādu jūs man iedevāt.”

Ar acu kaktiņu viņš redzēja, ka Māršs sastingst.

Slikts gājiens.

„Kļūdaini bija pieņemt, ka jūs pats spējat domāt, Bauklerk!” Stīvensons ievilka dūmu no cigaretes un turpināja, „kas attiecas uz viņu aizbēgšanu, kā viņš varēja viņu tik viegli atrast?”

„Ne ar eidolonu palīdzību. Lai kā viņi to izdarīja, viņi to paveica, izmantojot cilvēku radītus līdzekļus.”

„Vai jūs tiešām domājat,” Stīvensons klusām teica, „ka tas izdzimtenis bija cilvēks?”

Viļam viņš labāk patika, kad bauroja. Viņam bija saprotami temperamenta izvirdumi; klusas dusmas viņu izsita no sliedēm. Mārša patronam piemita dzelžaina klātbūtne, kas piešķīra viņa pelēkajam skatienam āmura trieciena intensitāti.

Māršs ierunājās: „Patiesību sakot, pašlaik esmu par to vairāk pārliecināts nekā jebkad agrāk.” Stīvensonu viņš bija pazinis ilgāko sava mūža daļu, un tāpēc nezaudēja dūšu Stīvensona dusmu dēļ. „Viņiem, tāpat kā mums pārējiem, piemīt baiļu sajūta un vājības. Vārīgās vietas.” Viņa acis skatījās tālumā un uz brīdi atslāba. „Ser, Viļam ir taisnība! Tam nav nekāda sakara ar eidoloniem.”

„Atgriežamies pie jautājuma: Kā viņš atrada viņu?”

„Meitene diezgan daudz zināja,” atbildēja Māršs.

„Ko tu ar to gribi teikt?”

Māršs paraustīja plecus un papurināja galvu. Vils vēroja, kā aiz drauga pieres griežas zobrati, vēroja viņu šķirojam puzles gabaliņus, kas nebija īsti saliekami kopā. „Vismaz tagad mēs zinām viņas vārdu,” piebilda Māršs. „Grēta.”

„Brīnišķīgi! Tādā gadījumā jāsaka, ka turam grožus stingri savās rokās. Es tūlīt ņemšu un iegāzīšos pie premjerministra, labi? ‘Neuztraucieties, kungs, friči mūs pieķēra ar nolaistām apakšbiksēm, bet tagad mēs zinām vienu vārdiņu, tāpēc uzvara ir garantēta!’ Vai to jūs gribat, lai es viņam pasaku?”

Vils mēģināja neelpot.

„Pie joda! Kādā veidā mums bija jānoķer tas kroplis?” Tagad Lorīmers sasparojās: „Pret ko tādu nevar cīnīties.”

Stīvensons apklusa pavisam, it kā iesaldēts uz vietas un pārklāts ar ledus laķējumu. „Ļaujiet man jums, kungi, atgādināt, ka mūsu pilnvaras, kuras man personiski ir devis pats premjerministrs, ir darīt tieši to!” Turpinot viņš paskatījās uz katru no viņiem. Viņš stāvēja, pielicis degunu pie Lorīmera deguna. „Mūsu pienākums ir atrast veidus, kā ar viņiem cīnīties. Viņš pavirzījās priekšā Māršām. „Mūsu pienākums ir izjaukt viņu plānus ik uz soļa.” Pāri Viļa sejai pūtās tabakas dūmi, kad Stīvensons nostājās viņa priekšā, lai pabeigtu sakāmo: „Un mūsu pienākums ir to darīt neuzkrītoši. Mūsu pienākums nav atrādīt savas apakšbikses visiem, ko satiekam.”

Stīvensons beidzot apsēdās pie sava rakstāmgalda. Viņš bija pārcēlis savu biroju, arī dažas mēbeles un lielāko daļu akvareļu uz Admiralitāti. MI6 T specializētās nodaļas vadība tagad gūlās uz citiem pleciem. Vecais vīrs bija licis uz spēles visu savu politisko kapitālu šaubīgas četru vīru operācijas pārraudzībai.

„Ser, mums ir nepieciešams vairāk vīru!” teica Māršs.

„Un ir vismaz viena joma, kurā jūsu pasaules līmeņa nejēga mums var palīdzēt.”

„Ser?”

Viļam atkal sāka sāpēt pirkstgals. Locekļa fantoma sāpju sindroms, tā to sauca ārsti. Aspirīns vairs nespēja atvieglot viņa sāpes. Viņš pārbaudīja apsēju, kamēr viņa ausīs turpināja atbalsoties Mārša lūgums. Mums ir nepieciešams vairāk viru.

„Cik liecinieku vakar redzēja jūsu izgāšanos?”

„Grūti pateikt. Kāds ducis. Varbūt vairāk.”

„Vairāk,” iečivinājās Lorīmers. „Vismaz ducis redzēja, kā viņš uznes augšā meiču, kad bija to atradis. Un viņi tikpat daudziem izskrēja cauri…” Viņa balss kļuva klusāka, viņš papurināja galvu.

„Apsveicu!” sacīja Stīvensons. Viņš pagriezās pret Māršu. „Tavs lūgums jums piešķirt papildspēkus un materiāltehniskos līdzekļus tiek izpildīts. Vakardienas liecinieki ir tavi jaunie darbinieki.”

„Es nesaprotu?” Vils atbildes vietā atkal saņēma bargu skatienu. Māršs atbildēja Stīvensona vietā. „Vil, tā mēs kontrolējam situācijas sekas! Viņi redzēja kaut ko, kas mums bija jātur aiz slēgtām durvīm. Tiešā un pārnestā nozīmē. Viņi zina mūsu noslēpumu, un mums ir nepieciešami vīri, tāpēc viņu iekļaušana Asinszālē ir pamatota.”

„Viņiem jau ir savs garnizons,” teica Lorīmers, „ko mēs iesāksim, ar varu piespiedīsim?”

Stlvensons atvēra rakstāmgalda atvilktni. Viņš izņēma dokumentu paku, kas bija aptīta ar melnu lentu. „Nav nekādas vajadzības. Ar šo pietiks.” Viņš sadalīja pa dokumentu kaudzītei Viļam, Māršām un Lorīmeram. Katrā lappusē bija iespiests Anglijas ģerbonis, padarot lapas līdzīgas Viņas Majestātes izdotiem dekrētiem. „Atrodiet savus lieciniekus! Iedodiet viņiem šos! Nav šaubu, ka daži no viņiem jau ir izpļāpājušies. Tāpēc rīkojieties nekavējoties!” Viņš pamāja Lorīmeram. „Esi gatavs rīt vai parīt parādīt filmu!”

Lorīmers pamāja ar galvu. „Labs ir.”

Rūsganie punkti bija sasmērējuši ap Viļa nogriezto pirkstu aptīto tīro, balto kokvilnas apsēju. Tie kalpoja kā spēcīgs atgādinājums, ka viņš nebija pietiekami labs. Viņš bija uzvedies kā muļķis, piedāvādams savus pakalpojumus. Viņš nebija kompetents starpnieks; viņam paveicās, ka eidoloni nepaprasīja augstāku cenu.

Vils sadalīja savu dokumentu kaudzīti divās daļās. Vienu daļu viņš iedeva Māršām, bet otru Lorīmeram. „Es domāju, ka jūs, puiši, labāk paveiksiet šo darbiņu!”

„Vil, mums tas jādara, cik vien ātri spējam!”

„Baidos, ka mums nekad nepietiks karavīru un spiegu.” Viņš pacēla gaisā savu apsaitēto roku. „Un šajos centienos mans ieguldījums līdz šim nav bijis priekšzīmīgs. Mums ir nepieciešami īsti eksperti, nevis tādi diletanti kā es.”

Viņš pievērsās Stlvensonam: “Ar jūsu atļauju, es vēlētos nolīgt darbā mazliet cita rakstura speciālistus.”

„Tie dokumenti tev būs vajadzīgi.”

Vils noliedzoši papurināja galvu. „Tie nepalīdzēs. Tie vīri, kas man ir prātā, nav tik vienkārši iebiedējami un nav viegli uz viņiem atstāt iespaidu. Citādi viņi jau sen būtu pagalam.” Lorīmeram viņš sacīja: „Mēs varam cīnīties ar fon Vestarpa cilvēkiem. Ja šajā cīņā piedalās atbilstoši pretinieki.”

Stlvensons pamāja ar galvu: „Jūs, visi trīs, pievērsieties darbam!” Lorīmers izgāja pēdējais no Stīvensona kabineta aiz abiem vīriešiem. Aizverot durvis, Vils dzirdēja, ka Lorīmers saka: „Iespējams, ir veids, kā mēs varam pret viņiem cīnīties. Bet es nezināšu kā, kamēr nebūšu izjaucis meičas akumulatoru.”

Māršs un Vils kopā gāja ārā. „Domā, ka tev paveiksies?”

„Atkarībā, kā tu to domā. Labā vai sliktā ziņā?”

Māršs pasmīnēja. Viņš rūpīgi aplūkoja katra garāmgājēja seju. Vils pieķēra sevi darām to pašu.

„Varu derēt, ka mūsu veiksme drīz pagriezīsies uz citu pusi. Gan jau mums paveiksies.”

Viņi izgāja no Admiralitātes, paejot garām smilšu maisu aizsprostiem un izmirkušajiem jūras kājnieku kareivjiem. Naktī smalkais lietus bija aprimis, taču tagad gāza spaiņiem. Ūdens straumēm tecēja starp iekšpagalma akmeņiem un lija mazās urdziņās no sargkareivju ķiveru malām.

Vils uzmanīgi, tā, lai nesasistu savu savainoto roku, atvēra lietussargu. Māršs pamāja ar galvu uz apsēju.

„Kā tev dzīst?”

„Šis?” Vils sasprindzinājās un tad palocīja roku: „Rada vien nelielas neērtības,” viņš meloja. „Man viss būs kārtībā, pirms paspēsi acis samirkšķināt.”

„Tas ir briesmīgi, Vil! Es vēlos kaut nebūtu to darījis.”

„Nemaz ne. Mēs darām, kas mums jādara. Ha! Ja tā padomā, tā ir diezgan atbilstoša epitāfija.”

Māršs saviebās. „Varbūt tev ir taisnība.”

„Turi acis un ausis vaļā! Pēc nedēļas vai divām man tev varbūt būs jaunas ziņas.”

„Uz kurieni tu brauksi?”

„Iesākumā uz mājām. Pēc tam, es domāju, ka mazliet paklaiņošu pa valsti.”

„Esi uzmanīgs, Vil!”

„Tu arī, Pip!”

Māršs iegāja atpakaļ. Vils devās laukā lietusgāzē. Viņš aizbrida līdz Vaitholai Trafalgāra virzienā, līdz beidzot viņam, izdevās noķert taksometru. Tas viņu aizveda līdz Kensingtonas dzīvoklim, ko Vils bija noīrējis par brāļa Obrija ik pa pāris mēnešiem atsūtīto pabalstu.

Vils salika koferī visu nepieciešamo, kas, kā viņš uzskatīja, pietiktu divu nedēļu ceļojumam. Tad viņš savāca visus vectēva dokumentus, kas bija pie viņa. Gaidīdams nākamo taksometru, Vils steidzīgi apskatīja dokumentus. Viņa aizdomas apstiprinājās. Tās informācijas, ko meklēja, tur nebija.

Sv. Pankrasa stacijā viņš apturēja taksometru un uzsauca taksometra vadītājam, lai ved viņu uz Bestvudu. Kad viņš ieradās Notingemšīrā, viņu sagaidīja automašīna.

1940. gada 15. maijs

Bestvuda pie Trentas, Notingemšira, Anglija

„Ko, pie velna, tu te dari?”

„Un labrīt arī jums, Jūsu Žēlastība!”

Vils sēdēja sakrustojis kājas uz turku zīda paklāja pa vidu grāmatu un dokumentu kaudzēm, ko bija izvilcis no plauktiem. Viņš pacēla skatienu. Saule bija tikko aususi, un spīdēja caur zemes un tumšo debesu spraugu. Saules gaisma lija kā medus pār pulēto rožkoku un viņa vectēva grāmatām ādas vākos, iespīdinot arī paklājā spožu mirdzumu. Brālis stāvēja durvīs.

„Cik ilgi tu jau šeit esi?”

„Atbraucu vakar vakarā.”

„Kā redzu, visu jau esi sagriezis kājām gaisā.”

„Es kaut ko meklēju.”

„To var redzēt.”

Obrijs iesoļoja Viļa nekārtībā. Viņš bija četrus gadus vecāks par Viļu. Elredas trīspadsmitais hercogs bija sešas collas īsāks un piecdesmit mārciņas smagāks nekā viņa brālis. Savukārt atavistiskais Vils bija mantojis sen mirušo dāņu laupītāju ugunīgos matus un gaišās acis. Obrijam bija tikusi vienkāršāka kombinācija — lazdu riekstu brūnas acis un pelēkbrūni mati, kas jau bija sākuši retināties. Gan abu brāļu ārējais izskats, gan arī temperaments bija pilnīgi atšķirīgs.

Pat šajā agrajā rīta stundā Obrijs bija tā saģērbies, it kā gaidītu, ka kuru katru bridi varētu ierasties Viņa Majestāte. Kaklasaite vien iespējams maksāja vairāk nekā visi Mārša mājās atrodamie apģērba gabali kopā. Taču Vils, pretēji brālim, jutās diezgan ērti rītasvārkos.

Vils uz bibliotēku bija atnesis tējas servīzes paplāti un nolicis uz tās sudraba kannu, Obrijs pacēla vāku. Viņš paošņāja: „Tu liki virtuvē uzbrūvēt kafiju?”

„Nē. Mēģināju pats uztaisīt. Neiesaku tev to dzert! Šausmīga. Diemžēl jau auksta.”

„Tu esi velti iztērējis kafiju. Cik tipiski! Viljam, ir karš!”

„Tā esmu dzirdējis.”

„Vai tu šeit ilgi paliksi?” Obrijs pajautāja vienaldzīgā tonī, kas panāca vēlamo atbildi. Viņš staigāja apkārt Viļa ligzdai uz grīdas, meklējot vēl kādus grēkus un iespēju apvainot. Vils daļēji gaidīja, ka brālis ar baltu cimdu vilks pāri visam, lai atrastu putekļus. Ģeķis.

„Tiklīdz būšu atradis dažus vectēva dokumentus, laidīšos tālēs zilajās. Tu gadījumā nezini, kur Malkolma kungs tos ir nolicis?”

„Es biju domājis, ka tu tos jau esi paņēmis.”

„Ne visus.”

Obrijs apstājās pretī rombveida logam ar vitrāžām, kas pavēra skatu uz dārzu. Kādas īves zaros viens uz otru ķērca divi kraukļi. Viņš pagriezās: „Ko tu tik ļoti gribi atrast?”

Noslēpumaini cilvēki iesaistījās noslēpumainās mahinācijās, Vils domāja. Burvjiem lieliski padevās neizlēkt no pūļa. Senākajās dzimtās, kāda bija Viļa dzimta, gadsimtiem ilgi pa asins līniju tika nodotas tālāk zināšanas, bet bija zināms, ka reizēm burvji apmainījās ar nelieliem enohiešu valodas zināšanu krājumiem, tāpat kā muzikanti mainījās ar vecām dziesmām un melodijām. Jebkuram sevi cienošam burvim bija dienasgrāmata. Ja vectēvs vispār bija norādījis, kur ņēmis šis iemainītās valodas kripatiņas, tad šī informācija būtu atrodama viņa dienasgrāmatā.

Vils piecēlās kājās. „Pēdējā laikā arvien biežāk aizdomājos par tēvu. Iedomājos, ka vectēva dienasgrāmatā varētu uzzināt kaut ko vairāk par viņu. Es tēvu vispār neatceros, bet pieļauju, ka tu gan.”

„Es nezināju, ka vectēvs rakstīja dienasgrāmatu.”

Vectēvs vienmēr no Obrija bija rūpīgi slēpis visas dīvainās burvestības, ko bija praktizējis kopā ar Viļu. Viļa vecākais brālis dzīvoja svētlaimīgā neziņā, neko nenojaušot par eidoloniem, enohiešu valodu un visu pārējo. Ak, laimīgais!

Vils paraustīja plecus. „Varbūt es tikai tērēju savu laiku.” „Laikam jau… Viljam, kas noticis ar tavu roku?”

„Dārzkopības negadījums.”

Obrijs pacēla uzaci. „Tas gan ir dīvaini. Kā es dzirdēju, tu esot pametis fondu un atstājis uzvaras parkus citu pārziņā.”

„Esi drošs,” Vils sacīja, „ka uzvaras sēklu stādīšana ir mana vienīgā prioritāte.”

„Es tev atsūtīšu kādu palīgā pārskatīt lietas, ko Malkolma kungs noglabājis pēc vectēva nāves. Tev būs nepieciešams palīgs. Trešajā stāvā ir pilna istaba ar mantām.”

„Fantastiski! Ak, jā, un man būs vajadzīga arī viena no automašīnām.”

Obrijs nobolīja acis.

VILS apturēja Humbre Snipe un izslēdza tās motoru. Pirms nolikt pierakstus pie kartes cimdu nodalījumā, viņš vēlreiz pārbaudīja dienasgrāmatā vārdu. Viņam bija jāapstājas pie diviem krogiem un degvielas uzpildes stacijā, lai pajautātu ceļu, līdz viņš beidzot atrada meklēto vietu.

Viņš izkāpa no automašīnas un uzlika cepuri. Dziļš klusums pletās virs šī klajuma un mazās, pieticīgās lauku mājiņas. Tas norija automašīnas durvju aizciršanās blīkšķi un atdziestošā motora tinkšķināšanu. Vējš nečūkstēja caur šiem ozoliem; tas uz pirkstgaliem staigāja pa zariem.

Un nekādu putnu dziesmu, Vils ievēroja.

Lauku mājas jumts vidū bija iesēdies. Tas bija izbīdījis no ierindas koka šindeļus. Starpās, līdzās purpura uzpirkstīšu un beladonnu zariņiem, auga zaļas un dzeltenas sūnas. Durvis grabēja, kad Vils pieklauvēja.

Vīrs, kas atvēra durvis, bija vecāks par Viļu, gana vecāks, lai būtu viņa tēvs, bet pārāk jauns, lai būtu viņa vectēva laikabiedrs.

Ģimenes asinis.

„Seiplija kungs?”

Vīrietis skatījās garām Viļam uz automašīnu. Viņš sarauca pieri. „Kas jūs esat?”

„Mans vārds ir Viljams Bauklerks,” sacīja Vils, pasniedzot labo roku, „esmu pagodināts ar jums iepazīties, kungs!” Viņš neuzkrītoši ar skatienu pārbaudīja vīrieša roku, kamēr viņi sasveicinājās. Tā no abām pusēm bija rievota ar baltu un sārtu rētu tīkliem.

„Ja nekļūdos, jūsu tēvs un mans vectēvs bija kolēģi.”

1940. gada 29. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Tāpat kā saruka cerības uz izšķirošo uzvaru Francijā, tā arī saruka cerības uz klusu un efektīvu situācijas seku kontroli pēc Grētas izbēgšanas piedzīvotā fiasko. Tieši tāpat kā Francijas un Lielbritānijas aizstāvjus bija nesagatavotus pārsteidzis friču zibenīgais iebrukums caur Ardēnu mežu, tā Asinszāli bija nesagatavotu pārsteigusi Grētas izglābšana, un Asinszāle nebija gatava apklusināt uzliesmojošās baumas un spekulācijas, ko izraisīja viņas bēgšana.

Pāris nedēļas pēc notikušā Māršs un Lorīmers konstatēja, ka redzētais neizdzēšami iesēdies liecinieku atmiņās. Lieciniekiem bija neiespējami aizmālēt acis. Paralēli šim notikumam Britu ekspedīcijas spēku lielākā daļa atskārta, ka atrodas iespiesta neaizsargātā pozīcijā starp divām vācu armijas grupām. Viena no tām devās dienvidu virzienā uz Franciju caur Nīderlandi, Beļģiju un Luksemburgu; otra grupa no iebrukuma vietas Ardēnu mežā traucās uz rietumiem.

Aizstāvji izveidoja jaunu stratēģiju. Viņi atkāpās līdz Atlantijas okeānam, lai evakuētos pāri Lamanša jūras šaurumam. Denkerkā izglābšanu gaidošo rindas auga pa dienām.

Tāpat tas notika ar Asinszāles darbinieku skaitu. Nedēļas laikā pēc bēgšanas Māršs un viņa biedri savās rindās bija iesaukuši trīsdesmit vienu cilvēku. Viņi tiem divreiz nodemonstrēja Taragonas filmu. Jauno biedru starpā bija virsnieki un brīvprātīgie no Viņa Majestātes Karaliskās flotes, neliels skaits cīnītāju no citām daļām un viens grāmatvedis, kam nepaveicās būt īstajā laikā īstajā vietā. Stīvensons izmantoja arī izdevību piesaistīt dažus zinātniekus un inženierus, lai palīdzētu Lorīmeram izpētīt akumulatoru.

Taču ar to nepietika. Asinzālei bija nepieciešama stratēģija, lai apklusinātu baumas. Stratēģija, kas tūdaļ pat tās izbeigtu.

Karalis svētdienu, 26. maiju, — kas sakritības dēļ gadījās arī evakuācijas diena Denkerkā — pasludināja par Valsts lūgšanu dienu. Parasti svētdienās Līva dziedāja korī, bet tajā dienā Līva un Māršs bija pievienojušies baznīcas draudzei, kas straumēm virzījās no kapelas uz tuvējo kapsētu. Viņi nedzirdēja ne vārda no vikāra sprediķa lielā attāluma un baznīcas zvanu skaņu dēļ, kas notrauca tautas apspiestās bažas.

Pēc dievkalpojuma Māršs, uz atvadām noskūpstījis Līvu un mazulīti Agnesi, atgriezās darbā un kopā ar Stīvensonu izvēlējās vienu tautieti, kam izpildīt nāves sodu.

Leitnants F. P. Katermols bija viduvējs un neievērojams virsnieks, kam nebija nekādu īpašu prasmju, lai tās kaut kā izceltos pārējo Asinszāles darbinieku vidū. Viņš nebija notikušā liecinieks, bet viņš par to no kāda bija dzirdējis, un viņš bija ražīga tenku vācele.

Un izrādījās, ka viņš arī bijis ārprātīgais, dzērājs un diversants, kas centies graut morāli, izplatot friču propagandu.

Apsūdzību ticamība nebija būtiska. Daudz svarīgāka bija drūmā nopietnība, kādā ar viņiem apgājās. Divdesmit devītā maija rītā Katermols, Asinszāles upurjērs, kļuva par pirmo, kas tika pakārts piemērojot nedēļu veco 1940. gada „Valsts Nodevības Aktu”, dažas dienas pēc tam, kad tika „atklāts,” ka viņš bijis nacistu savervētais Admiralitātē.

Māršs zināja, ka to nepieciešams darīt, bet tas nemainīja faktu, ka viņš bija sodījis nevainīgu cilvēku.

Pārējie, kas no tiešajiem un netiešajiem avotiem bija dzirdējuši par notikušo, tagad nekādi nevēlējās dalīties ar dzirdēto un vispār pievērst baumām jelkādu uzmanību. Beigu beigās tas nebija nekas vairāk kā friču spiega no zila gaisa izgrābstīts safabricējums, ko apliecināja fakts, ka tas, ko Katermols bija aprakstījis — cilvēks gāja cauri sienām? — bija neiespējami.

Vakarā dodoties mājup, Māršs bija iegriezies ziedu veikalā. „Līva, esmu mājās!” viņš uzsauca, strauji noaunot kurpes. Viņš uz brīdi apklusa, lai iztaisnotu vestibilā piekarināto akvareli; tā bija kāzu dāvana no Korijas Stīvensones.

Viņš ieskrēja naktsskapītī, nolidinot no tā brošūru no Informācijas ministrijas un Kara biroja: Ja notiek iebrukums. Līva to bija nolikusi blakus ūdens bļodai un segām. Noslēpiet pārtiku! Noslēpiet kartes! Pieslēdziet divriteņus! Neko neatstājiet vāciešiem!

No virtuves atskanēja viņas skanīgā balss: „Šeit!”

Viņš izgāja cauri viesistabai. Līva tajā bija nolikusi pīto šūpuli, lai varētu uzraudzīt Agnesi, kamēr gatavo vakariņas.

Viņu meita gulēja sārtos autiņos kā drukna pauniņa ar saviebtu sejiņu. Viņš ar lūpām noglāstīja viņas pieri, cik vien viegli spēdams, lai viņu nepamodinātu. Viņa smaržoja pēc talka un zīdaiņa. Viņš ievilka plaušās viņas smaržu. Ja vispār eksistēja kāds vēl nomierinošāks līdzeklis pret nemierīgu prātu, Māršs to nespēja iedomāties. Viņš tur stāvēja, vēlēdamies, kaut nebūtu jāizelpo viņas smarža, kaut nebūtu jāpalaiž vaļā viņas esība.

Domas par elpošanu viņam atgādināja vīrieti, kas izglāba Grētu, un spekulācijas par viņa vārīgajām vietām. Viņš sapurināja galvu, lai padzītu šīs atmiņas.

„Tēte ir mājās,” viņš pačukstēja.

Agnese iešņukstējās un pagrozījās, savelkot sejiņu vēl krunkaināku. Viņas vieglās kustības viļņoja sedziņu, tām sekoja spazmatiska kājiņu un rociņu spirināšana, tad viņa nomierinājās.

„Tēte pēc tevis skuma.”

Viņš vēl kādu minūti vēroja Agnesi, pirms iegāja virtuvē. Līva stāvēja pie izlietnes ar muguru pret viņu un grieza dārzeņus sacepumam — jaunam ēdienam, ko ieteica Pārtikas ministrija, — dziedādama līdzi pa radio spēlētajai dziesmiņai.

Viņš aplika roku ap viņas vidukli, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja kaklu zem pakauša, bet ar otru roku pacēla ziedus pie viņas acīm. ,,Ta-dā!” viņš sacīja cauri kastaņbrūno matu cirtām, kas bija pieķērušās viņa lūpām.

„Vai! Tik skaistas!” Viņa paņēma narcišu, lauvmutīšu un delfīniju pušķi.

Viņa pagriezās Mārša skavās pret viņu. „Paldies!” viņa sacīja, skūpstot Māršu. Viņš pievilka Līvu tuvāk. Viņa bija mīksta un silta.

„Tu trīci,” viņa sacīja. „Vai tu esi saslimis?”

„Tā ir tikai saaukstēšanās. Apskauj mani mazliet!”

Viņa apskāva. Kad Līva viņu atkal atbrīvoja, viņa nolasīja Mārša sejas izteiksmi. Viena no viņas smalkajām uzacīm izliecās, it kā atkāpdamās, lai varētu viņu labāk saskatīt. Viņas seja vairs nebija tik apaļa kā laikā, kad tikko bija piedzimusi Agnese, bet arī ne tik vāja kāda bija, kad viņi iepazinās. Viņu joprojām rotāja grūtniecības apaļumi. „Hmm.”

„Kas?”

„Vai ziedi ir domāti man vai tev?”

„Kādā ziņā?”

„Tu par kaut ko jūties vainīgs.”

Kādā veidā viņa to varēja sajust? Tā bija viena no Līvas burvju spējām, tas, kā viņa prata viņā ieskatīties, ieraudzīt viņa patieso būtību. Viņa tā bija darījusi kopš brīža, kad abi iepazinās, it kā jau visu mūžu būtu viņu pētījusi.

„Protams, ka tie ir domāti tev, dūjiņ!” Māršs nopūtās. Viņš papurināja galvu. „Grūta darba diena.”

Viņa neko nejautāja. Viņai tas nebija nepieciešams.

„Tad tās ir domātas tev.” Viņa piebakstīja ar pirkstu viņam pie vēdera. „Nekauņa.”

Viņš salēcās. „Nekad!” Kaut kur viņā negaisa mākoņi izretinājās, pārvērtās no ogļmelniem sudrabainos.

„Hmm,” viņa noteica. Viņa ar dārzeņu nazi apgrieza ziedu kātus. Tad no šaurā skapīša virs izlietnes paņēma stikla burku. Ūdens, tecēdams no krāna, šļakstījās uz visām pusēm, kad viņa piepildīja burku. Tas atstāja tumšus pleķus uz viņas blūzes un spīdēja kā dimanta pilieni viņas skropstās.

Viņa saviebās un piemiedza viņam ar aci. „Es gribētu, lai tu to salabo.”

„Es to izdarīšu tagad.” Viņš attaisīja pieliekamo zem izlietnes. Viņa sakārtoja ziedu pušķi un nolika to burkā uz palodzes ar skatu uz iekšpagalmu, kurā plecu pie pleca atradās Andersona bumbu patvertne un Mārša šķūnītis. Viņa ļoti viegli ar gurnu atspiedās viņam pret galvu. Pa atvērto logu iepūtās vējiņš un paplivināja ziedlapiņas.

Viņš pieskārās viņas pacelei, atpūtināja roku uz viņas stilba izliekuma. „Līva, kādudien tev būs īsta vāze! Tu neizmantosi ievārījuma burkas visu mūžu.”

„Es domāju, ka tā ir mājīgi.”

Māršs no izlietnes apakšas izvilka grabošu instrumentu kasti. Izlietni vajadzēja labot regulāri.

Agnese ieraudājās. Viņas vaimanu pārsteidzošā intensitāte skaļumā pārspēja radio.

Līva izcēla Agnesi no pītā šūpuļa. Viņa, šūpojoties mūzikas ritmā, piespieda pie krūtīm sedziņās satīto pauniņu. „Sšš, ššš!”

Viņa dziedāja līdzi pa radio skanošajai Veras Linnas dziesmai, ieaijājot Agnesi miegā. „Mēs atkal satiksimies, nezinu kur, nezinu kad…” Māršs dungoja līdzi, izjaukdams krānu.

„Tss, tss!” Līva dūdoja savai meitiņai. „Tavs tētis neprot noturēt melodiju. Ko mums ar viņu iesākt? Vai mums viņu paturēt?”

„Kas tā par smuko meitenīti?” Viņa pielieca galvu pie mazās Agneses pleca, it kā klausīdamās viņas čukstos. Līva uzlūkoja Māršu ar ilgu, viltīgu skatienu. „Jā, es domāju, ka viņš ir… savā veidā.” Kad viņa paraustīja plecus, viena matu cirta nošūpojās pār viņas bālā kakla izliekumu. „Jā, tieši tādi puiši ļoti patīk.”

Neraugoties uz to, Māršs pasmaidīja.

„Kas vēl tev būtu jāzina par savu tēti? Hmmm. Kāda gan ziņkārīga meitene tu esi. Tā, ļauj man padomāt.” Viņa uzlika vienu no neaizņemtās rokas pirkstiem uz mutes kaktiņa un sarauca pieri, uzacīm savelkoties virs acīm.

„Viņš ir diezgan ass. Vai tā vismaz man saka viņa draugi.” Māršs nomainīja krāna blīvi, pie sevis ķiķinot. Kaut kur starp negaisa mākoņiem un tumsu iespīdēja saule. Viņš ar pirkstgalu pataustīja krāna ligzdas iekšpusi. Tā bija nolietojusies un nelīdzena.

„Re, kur ir problēma!” viņš nomurmināja pie sevis. „Tā jānomaina.” Kamēr viņam nebūs iespējas to izdarīt, tā turpinās bojāt blīves, liekot viņam tās regulāri mainīt.

„Un laiku pa laikam,” sacīja Līva, „viņš mājās izrādās noderīgs. Tomēr ne pārāk bieži.”

Viņš visu pievilka, atkal atvēra skapīti zem izlietnes un pārbaudīja, kā tek ūdens. Ūdens tecēja pa krānu, vairs nešļakstoties.

„Zini, tomēr,” Līva teica savai meitiņai, kura vēl neko nesaprata, „paturēsim viņu vēl kādu laiciņu!”

Māršs viņu apskāva. Viņi šūpojās mūzikā. Viņš klusām jautāja: „Cik ilgi jāgaida līdz vakariņām?”

„Mazliet.”

„Tādā gadījumā es iziešu ārā līdz šķūnim. Mēģini pagatavot ēdamo, pirms satumst.” Viņš noskūpstīja Līvu uz vaiga. ,,lr jau pietiekami silts, lai stādītu tomātus, un man tas pēc iespējas drīzāk jāizdara. Citādi šovasar līdz kārtīgiem salātiem būs ilgi jāgaida.”

„Ej vien! Es pasaukšu, kad būs gatavs.”

Mūzika bija dzirdama līdz pat Mārša šķūnītim, lai gan no turienes bija grūti sadzirdēt, kas skan. Strādājot viņš pie sevis dungoja Veras Linnas dziesmu. Mēs atkal satiksimies, nezinu kur, nezinu kad…

Tieši kā viņam bērnībā bija mācīts, viņš pārbaudīja tomātu stādus, vai uz tiem nebija kāpuri un sēnes. Viņš katru ritu bija licis ārā stādus, lai tos norūdītu pirms iestādīšanas dārzā. Vēl pēc vienas vai divām naktīm tie jau būtu gatavi visu nakti pavadīt ārā.

Tinkš! Mājā atskanēja saplēsta trauka skaņa.

„Līva?”

Viņš izgāja no šķūņa. Agnese atkal raudāja.

„Līva?”

„Reibold? Reibold, nāc šurp!”

Viņš nometa stādu, kas viņam bija rokā un aizjoņoja atpakaļ uz māju, iztēlojoties, ka viņa ģimenei uzbrūk spokainais vīrietis. Līva izskatījās bāla un uztraukta, viesistabā nometusies uz ceļiem pie radio, piespiedusi pie krūtīm Agnesi. Viņa pastiepās pēc Mārša un pievilka sev klāt. Tagad trīcēja Līva.

„…intensīva Luftwaffe bombardēšana, torpēdas, un apšaudē uz sauszemes piedalās Pirmā bruņutanku divīzija. Evakuēšanās laikā dzīvību zaudējuši Karaliskās flotes jūrnieki: Graftons, Greneids, Veikfuls, Basilisks, Havants un Keits.” Aivara Lidella sīrupaini gludais baritons apklusa, it kā ziņu lasītājs tikmēr pāršķirtu lappusi.

„Pa radio teica, ka viņi ir atteikušies evakuēt,” Līva sacīja, saspiežot Mārša roku. „Viņi taču to nedarīs?”

Ziņu pārraide turpinājās: „Šodien viceadmirālis Remzijs paziņoja, ka, neskatoties uz saasināto situāciju, kopš svētdienas evakuēti divdesmit astoņi tūkstoši kareivju.”

Nepateikts palika to kareivju skaits, kas palika Denkerkas pludmalēs. Tāpat arī netika ziņots par Luftwaffe notriekto cilvilpersonu skaitu uz kuģiem, lai gan mirušo skaits paviršajās flotilēs noteikti bija liels.

Viņi visu nakti klausījās radio. BBC nenosauca nekādus skaitļus, ja ari tos zināja, viņi tos visticamāk nepaziņotu. Taču Māršs, kas tur bija atradies vēl pirms nepilnām trim nedēļām, zināja, ka kopā ar visu Francijas karaspēku un BES komandas sastāvu, izmētātu pa Francijas ziemeļiem, bija pusmiljons vīru.

Līvai viņš to nestāstīja. Nebija nepieciešamības. Līdz ar saullēktu pār pasauli pārlaidās skarbā realitāte, liekot Māršām aizdomāties, kāda gan nākotne sagaida Agnesi.

Lielbritānija bija zaudējusi armiju.

Intermedija

Tie ieradās lielos baros, aptumšodami debesis, un mielojās pludmalēs.

Starp smiltīm un dzelzi, bangām un tēraudu kraukļi rija mirušos. Pirmās pāris stundas bija pašas labākās, pirms saule un sālsūdens bija paspējis sabojāt gaļu. Taču drīz vien maitu smaka pievilināja ne tikai putnus. Pludmalēs, lai apzagtu mirušos, ieradās jauni vīrieši. Kraukļi kā maitēdāji skatījās, kā šie jaunie vīrieši salasīja no mirušajiem, ko vien varēja. Pamestu bruņojumu. Cigaretes. Kabatas pulksteņus.

Un, kad mirušie pūstot kļuva pretīgi, vīrieši izmantoja grabošas mašīnas, lai izraktu grāvjus un tajos salādētu līķus. Uguns dega dienām un naktīm.

Ieradās vēl vairāk vīru ar vēl vairāk mašīnām. Tie drūzmējās krastā, vēršot skatu uz rietumiem, kamēr dziļajās piekrastēs visā krasta garumā pulcējās laivu flotes un baržas. Šī pulcēšanās bija kā milzu plēsoņa, kas gatavojas uzklupt savam upurim, tēmējot uz salu pāri Lamanšam.

Kraukļi zināja, ka milzu plēsoņas medī lielus medījumus. Lieli medījumi nozīmēja, ka būs daudz maitu.

Un tāpēc kraukļi palika un vēroja.

Tajā vasarā debesis aptumšoja citas formas. Kārtu kārtas šo lidoņu ķērca virs ūdens dusmīgos, pelēkos kāšos. Citas lidmašīnas, ko vadīja citi vīri, šāvās debesīs, lai tos satiktu. Šī bija jauna veida deja, balets, kāds vēl armiju jūrās un impēriju valšos nebija redzēts.

Un tāpēc kraukļi palika un vēroja. Zilās debesis virs salas švīkāja dubulti savītas izplūdes grīstes. Uzbrucēji spietoja ap režģotajiem mastiem, izraibinot krastu kā bites, kas lido uz ziediem. Viens pēc otra šie masti krita zemē, padarot uzbrucējus aklus. Izskatījās, it kā viņu acis būtu izrautas, lai godinātu kādu senu mītu.

Kaujas virzījās uz zemes vidieni, sniedzās pāri horizontam, ar katru nedēļu aizvien dziļāk salā. Ar katru nākamo dienu varēja manīt aizvien mazāk aizstāvju paceļamies debesīs. Šejienes vārnām un kraukļiem klājās grūtāk nekā viņu brāļiem kontinentā, jo pieaugošais līķu daudzums bija saspiests zem kokmateriāliem un ķieģeļiem un tos bija grūtāk plosīt.

Sajuzdami, ka pienācis viņu laiks, krastā esošā armija pamodās un ar jaunu sparu koncentrējās uz salu.

Un tāpēc kraukļi palika un vēroja.

Bet tad, vasaras pilnbriedā, laikapstākļi virs Lamanša jūras šauruma… mainījās.

Dažu stundu laikā parādījās neticami bieza migla. Caur to nebija jūtama ne saule, ne vējš. Saules gaisma nespēja kliedēt tumsu, kas bija apjozusi salu.

Mākoņu gubās locījās fantomi. Acumirklīgi gaismas un ēnu raksti, trokšņi kā balsis, ko nevarēja izšķirt, gaisā virmojošas smaržas, kas modināja tukšas atmiņas.

Fantomi dejoja arī ūdenī. Lamanša jūras šauruma viļņi veidojās neiespējamās ģeometriskajās formās: cits aiz cita šķēlās piramīdas formas viļņi kā ar zāģi izroboti zobi; starp viļņiem virpuļoja gari, kā ar adatu iedurti atvari; kā milzīgas kristāla skulptūras augstie, ar baltu, mutuļojošu maliņu apvilktie viļņi nepakļāvās ne laikam, ne gravitācijai.

Lai gan šī stihija Lamanša jūras šauruma šķērsošanu padarīja neiespējamu jebkādam kuģim un gaisa transportam, tā neiesniedzās debesīs. Joprojām krita bumbas. Un krita tās tādā daudzumā, ka ne saskaitīt.

Toruden Albionas kraukļi pameta Londonas Taueru.

8

1940. gada 31. augusts Pedingtona, Londona, Anglija

Pedingtonas dzelzceļa stacijā uz peroniem valdīja visīstākā izmisuma gaisotne. Tas Maršam atgādināja Barselonu, bet tur bēgļu pūļi, kas drūzmējās ostā, bija ģimenes, kas bēga no nacionālistu uzvaras. Šeit gaisotni bija uzlādējušas sirdssāpes, vecākiem atvadoties no saviem bērniem.

Vienkārši nebija iespējams evakuēt visu Londonu. Garās, grūtās vasaras dēļ pajumte lauku apvidos kļuva daudz vērtīgāka, jo šādu patvērumu nebija daudz.

Māršs nesa Agnesi, rādot Līvai ceļu cauri pūlim. Līva stūma Agneses ratus. Dzelzceļa stacijā katram bērnam pie apģērba bija piestiprināta kartona birka. Saules gaisma spīdēja uz Agneses birkas un izgaismoja viņas evakuācijas numuru: 21417. Evakuācijas loterijā viņa bija izvilkusi lielu kārtas skaitli. Viņas vecāki bija pavadījuši vairākas bezmiega nedēļas gaidot, lai uzzinātu, vai viņi paspēs evakuēt meitu, pirms viņus skars nepielūdzamais Zibenskarš. Viņu meitas gāzmaskas garās plēšas šūpojās pāri ratu malai, kad Līva manevrēja ar ratiem cauri pūlim.

Katram bērnam bija gāzmaska. Daudzi nesa vai vilka līdzi saritināmās brezenta ceļasomas, kurās bija sabāztas segas un apģērbs. No dažām somām ārā spīdēja lupatu lelles. Kādam zēnam nokrita soma un no tās izkrita kaste ar alvas zaldātiņiem. Māršs atvairīja cilvēku gūzmu un palīdzēja zēnam salasīt rotaļlietas.

Māršs ienīda cilvēku pūļus. Viņš ienīda to kņudošo sajūtu, kas kniesa starp viņa lāpstiņām, kad Līva un Agnese izgāja ārā. Viņš to bija jutis jau mēnešiem ilgi, kopš laika, kad viņam radās aizdomas, ka friči vēro viņa ģimeni. Un tagad viņi grasījās izsūtīt Agnesi no pilsētas. Viņa neatrastos ne tuvu bombardēšanai, taču vietā, kur friči viņu varētu turpināt uzmanīt, bet viņas tēvs ne.

Kāds vīrietis zaudēja pamatu zem kājām un izgrīļojās no pūļa. Viņš piegāja pārāk tuvu, pārāk strauji un gandrīz uztriecās Agnesei. Lēnām gruzdošais aizvainojums, ko Māršs bija sevī turējis jau nedēļām, to īsti neapzinoties, pārskrēja pāri malām. Mārša elkonis ķēra vīrieti zem žokļa un pasita tā galvu atpakaļ.

„Khe…” ’

Māršs nikni raudzījās klepojošā vīrieša izplestajās acīs. „Draugs, tev jāatkāpjas!”

Saķēris kaklu, vīrietis paklausīja. Viņa pavadone, visticamāk sieva, dusmīgi skatījās uz Līvu, kad tā ar ratiņiem aizripoja abiem garām. Māršs izpleta rokas, lai atvairītu citus, kas gribēja iestāties vietā, ko Māršs uz perona bija atbrīvojis Līvai. Viņš aizsprostoja ceļu sievietei, kas ar saviem ratiem gribēja iesprukt Līvas vietā.

Slepenā privātās evakuācijas palīdzības programma bija kļuvusi izmisīga pēc tam, kad Luftwaffe bija sistemātiski iznīcinājusi gar Lielbritānijas krastu izvietotās Chain Home radaru stacijas. Tā kā vairs nebija šī elektriskā žoga, Luftwaffe dienvidaustrumos varēja netraucēti iznīcināt Karalisko gaisa spēku cīnītāju komandas pozīciju sektorus. Aizstāvības zonas tika iznīcinātas straujāk nekā radaru masti. Metodiskā Lielbritānijas gaisa aizsardzības likvidēšana bija norisinājusies ar tik nežēlīgu loģiku, ka tas lika domāt, ka to vada augstāki spēki. Londona tika bombardēta dienām un naktīm, un šī divus mēnešus ilgstošā Zibenskara laikā cilvēku evakuācija uz lauku reģioniem nebija pietiekami ātra.

Evakuēšanās plāns uz ārvalstīm izgāzās. Pirms mazāk nekā divām nedēļām zemūdene bija torpedējusi pasažieru tvaikoni City of Benares un nogalinājusi vairāk nekā deviņdesmit bērnus, kas bija ceļā uz Kanādu.

Uz dzelzceļa perona jaucās svaigas krāsas smarža ar panikas un sviedru smirdoņu. Agneses smarža palīdzēja Māršām to atvairīt. Kad

ienāktu iebrucēji — un viņi ienāks, visi zināja, ka tas notiks, tiklīdz Lamanša jūras šaurumā aprims dīvainie laikapstākļi — viņiem būtu grūti atrast kaut vienu ceļa zīmi, ceļa stabu vai plāksnīti ar uzrakstu, kas palīdzētu atgūt viņu nopeilēto. Laikam ejot, vairāki krogi jau bija pārkrāsoti un pārsaukti, un to vecie nosaukumi, kas varētu palīdzēt noteikt atrašanās vietu, vairs neeksistēja. Tāpat arī katrs dzelzceļa perons valstī bija pārklāts ar jaunu lakas kārtu. Jebkādu noderīgu informāciju spēja sniegt vien kursēšanas grafiki, kas bija nodrukāti maziem burtiņiem un atrodami atsevišķās dzelzceļa stacijas stikla vitrīnās.

Visi šie apstākļi apgrūtināja atrast īsto vilcienu, bet te nu viņi bija, gaidīdami sievieti no „Brīvprātīgo sieviešu dienesta” (BSD), kas aizvedīs Agnesi uz laukiem.

Līvas tante Mārgareta bija izmitināšanas virsniece Villitonā un negribīgi bija piekritusi pati parūpēties par Agnesi. Visjaunākie un visstingrākie noteikumi, kas attiecās uz evakuāciju, aizliedza mātēm doties līdzi saviem bērniem, pat zīdaiņiem. Evakuācijas telpas bija rezervētas tikai bērniem un grūtniecēm.

Māršs piebikstīja sievai. „Paskaties!” viņš sacīja, norādot ar pirkstu uz grūtnieču rindu. Visas sievietes bija acīmredzami grūtniecības pēdējos mēnešos. Viņam bija jārunā skaļāk, lai Līva viņu varētu dzirdēt. „Tas laikam ir Villitonas balonu aizsprosts.”

Līva novaikstījās, bet šī spēlēšanās ar vārdiem neatviegloja viņas stingos acu kaktiņus. „Tu pārāk daudz laika pavadi kopā ar Viļu.” Viņas skatiens pārslīdēja pūlim. „Kā mēs viņu šajā burzmā atradīsim?”

„Biju cerējis, ka viņa atradīs mūs.”

„Es varu paturēt Agnesi, ja tu gribi pastaigāt apkārt un pameklēt.”

„Nē,” Māršs atbildēja, papurinot galvu. „Neizšķirsimies! Vēl ne!”

„Tas ir tikai uz kādu laiku,” viņa sacīja, atkārtojot viņu pēdējo dienu mantru. Pastāvīgi to atkārtojot, Māršs sevi gandrīz varēja pārliecināt, ka tā bija taisnība, it kā viņš varētu veidot īstenību ar ticības spēku.

„Ārpus pilsētas viņa būs drošībā.” Vēl viena mantra.

Agnese iešņukstējās. Māršs viņu šūpoja rokās. „Līva!” viņš sacīja. „Varbūt tev arī jākāpj vilcienā. Mārgaretai nebūs citas iespējas, kā atbrīvot tev vietu, ja uzradīsies pie viņas durvju sliekšņa. Beigu beigās viņa ir izmitināšanas virsniece.”

„Ak Dievs, nē! Nē, nē, mani mīļie!” sacīja kāda balss cilvēku drūzmā.

Māršs un Līva pagriezās un viņu priekšā bija maza, izdēdējusi sieviete. Vienā rokā viņai bija planšete, bet uz gurna zīdainis. Zem cepures malas un no pusizjukušā matu mezgla plīvoja sirmu matu šķipsnas. Viņai kājās bija nošļukušas vilnas zeķes, kas rēgojās zem kleitas apakšmalas. Viena zeķe stāvēja augstāk nekā otra. Viņai bija dzelteni, šķībi zobi, izskatījās, ka tie izkritīs no mutes kā kapakmeņi nekoptā kapsētā.

Vai no viņiem gaidīja, ka viņi uzticēs savu meitu šai vecenei? Māršs piespieda meitu sev klāt, cik vien cieši spēja, lai viņu nesatrauktu. Šī kundze no BSD nesteigtos viņiem palīdzēt, ja Agnese vēl pirms izbraukšanas uz Villitonu kļūtu gražīga.

„Kā lūdzu?” viņš pajautāja.

Sieviete noklakšķināja ar mēli. „Tas ir briesmīgi, ko Hitlers ir nodarījis, liekot vecākiem šādā veidā atvadīties no saviem bērniem.” Viņa pakratīja galvu. „Bet vietu vairs nav.”

„Vietu?” Māršs saspringa. Karstums pārskrēja viņa sejai. Visa šī situācija bija sasodīti smieklīga. „Man piekāst! Mana meita ir tikai četrus mēnešus veca!” Sieviete, pakāpdamās atpakaļ, savilka muti mazā aplītī.

Līva uzlika plaukstu uz Mārša rokas. Viņa to iedrošinoši saspieda. Klusinātā balsī Līva sacīja: „Jūs esat no BSD? Agnese paliks pie manas tantes Villitonā.”

„Jā.” Kundze paskatījās uz Agneses birku, tad pārbaudīja sarakstu, prasmīgi apejoties vienlaikus gan ar gadu veco zīdaini uz sava gurna, gan ar planšeti. „21417… 21417… Agnese Mārša?”

Līva pamāja ar galvu.

Sieviete planšetē kaut ko nosvītroja. „Neuztraucieties! Es personiski nogādāšu sveiku un veselu mazo Agnesi jūsu tantes gādīgajās rokās. Un kas par lellīti!”

Negribīgi Māršs vēl pēdējo reizi piekļāva sev klāt un noskūpstīja rokās ieskauto pauniņu. „Es tevi mīlu, Agnes!” viņš pačukstēja. Viņš turēja viņu cieši klāt, piepildot sevi ar viņas smaržu, ko viņš bija iecerējis sevī paturēt līdz brīdim, kad Agnese atkal atgriezīsies mājās. Tad viņš iedeva Agnesi sievai. Viņš pajautāja: „Vai ir kaut mazākā iespēja, ka Līva arī varētu braukt līdzi?”

„Reibold, mēs jau esam šo izrunājuši!”

„Es justos neizmērojami labāk, ja zinātu, ka viņa ir drošībā.” BSD vecene noklakšķināja mēli. „Piedodiet, mani mīļie!” Māršs mēģināja kaut ko panākt, kamēr Līva atvadījās no Agneses. „Jums acīmredzami ir nepieciešama palīdzība.” Viņš norādīja uz gadu veco bērnu uz sievietes gurna. „Kā jūs varēsiet tikt galā ar viņu un Agnesi, nemaz nerunājot par viņu mantām?” viņš norādīja uz ratiņiem un masīvo gāzes masku.

Sieviete iesmējās. „Ak vai! Ir taču vairāk bērnu, ne tikai šie divi.” Viņa norādīja pāri peronam uz bērnu grupu, kuru vecums svārstījās no zīdaiņa vecuma līdz desmitgadniekiem un kurus uz atvadām pašlaik skūpstīja un apskāva viņu raudošie vecāki. Sajās atvadās nepatīkamu sajūtu pārņemti noskatījās vilciena pavadonis un trīs kundzes no BSD.

„Bet mūsu ir pietiekami daudz, lai tiktu galā,” BSD sieviete piebilda. Viņa pasmaidīja, atkal parādot savus apdrupušos zobus. „Nevienu vēl neesmu pazaudējusi.”

„Es ļoti ceru, ka ne.” Bija zināms, ka bumbvedēji laiku pa laikam bombardēja vilcienus. Ikviens vecāks to zināja.

BSD sievietes lūpas uz brīdi viegli sakustējās, kamēr viņa pētīja Mārša seju, it kā meklējot kādu veidu, lai viņu pārliecinātu vai mazinātu viņa aizkaitinājumu. Viņš jutās daļēji vainīgs. Šo sievieti droši vien ļoti bieži apvainoja. Izmitināšanas virsniecēm klājās visļaunāk, bet ikviens, kas strādāja evakuācijas programmā, bija lemts svešinieku neapmierinātībai. Pirms viņš spēja runāt vieglākā tonī un atvainoties, viņa nedaudz paraustīja plecus un izstiepa savu neaizņemto roku uz Līvas un Agneses pusi.

„Nāciet, mīļā, iepazīstināsim Agnesi ar pārējiem bērniem! Un varbūt, kamēr to darīsim, jūsu vīrs var palīdzēt pavadonim ielikt vilcienā mazās Agneses mantas.”

Māršs aiz viņām stūma ratiņus uz jauno evakuējamo un izmisušo vecāku bariņa pusi. Mazliet pagrūstoties un lamājoties, viņam un guļamvagona pavadonim izdevās atbrīvot vietu ratiņiem, maskai un Agneses apģērbu un autiņu ceļasomai vilciena bagāžas vagonā.

Nopūta svilpe. Pēdējo reizi noskūpstījusi un apkampusi meitu, Līva atdeva savu vienīgo bērnu šiem svešiniekiem. Evakuējamie tekošiem deguniem un viņu pieticīgā pavadoņu grupa iekāpa vilcienā. BSD kundze apsēdās vilcienā pie loga un pacēla Agnesi, lai, vagoniem aizčunčinot pa sliedēm, Māršs un Līva viņu varētu redzēt.

Viņš aplika roku Līvai. Viņa pieglauda galvu pie viņa pleca. Viņi vērās aizbraucošajā vilcienā, līdz tālumā vairs nebija dzirdama vilciena svilpe.

1940. gada 31. augusts Duvra, Anglija

Pirmais, ko Vils ievēroja, bija saules gaisma. Tā kustējās, it kā būtu dzīva.

Viņš stāvēja kopā ar Stīvensonu pie zemes malas, knapi duci soļu no vietas, kur krasts krita pa taisno lejā no slavenajām Duvras krīta klintīm. Vēja brāzma virpuļoja ap Viļa kājām, lokot viņa mēteļa vīli, plucinot to kā karogu. Vējš smaržoja pēc sālsūdens un neticamā kārtā pēc Malkolma kunga skūšanās losjona.

Vils noskurinājās. Viņa trūkstošā pirksta stumbenītis pulsēja sāpēs. Viņš soļoja skurinoties, lai atvairītu vēsumu. Kaut kas piesaistīja viņa uzmanību, gar acs kaktiņu viņam pazibēja kaut kas neparasts. Viņš paskatījās uz savu garo, saullēkta ieskauto ēnu.

Tā nebija izkustējusies.

Viņa ēnas kontūras viļņojās, tecēja gaismas stīgās, kas slāpēja tumsu. Viļa jaunā ēna atkārtoja šīs kustības atpakaļgaitā. Caur viņu izplūda riebums, tumsai kūpot ārā no viņa kurpēm, slīdot pāri zālei un ieņemot savu dabisko formu.

Viņš atkal noskurinājās un paskatījās uz jūru. Dienvidaustrumos zemu spīdēja saule, apaļa un sarkana kā lodes caurums debesīs. Gaisma spīdēja cauri Lamanša jūras šaurumam. Jūras šaurums bija pilns ar eidoloniem. Tajā nesaprotamo ģeometrisko formu miglā ar gaismu notika kaut kas nedabisks.

Vils palūkojās uz Stīvensonu. Vecais vīrs vai nu nebija pamanījis dīvaino gaismu, vai izlikās, ka viņam bija vienalga. Viņš bija pilnībā pievērsis uzmanību Lamanša jūras šaurumam, pētot to ar binokli. Sinoptiķi bija ziņojuši, ka šie laikapstākļi ar katru dienu tuvojas arvien tuvāk krastam.

Vējš svilpoja cauri aizsprostiem, nemitīgi strinkšķinot lokos novilktās dzeloņdrātis. Šāda veida aizsprosti stiepās no Ramsgeitas līdz Plimutai, bet šis žogs nebija paredzēts tam, lai neielaistu vāciešus. Ja notiktu iebrukums, šeit nepiestātu neviena flote; klintis bija pārāk augstas. Nē. Šis aizsprosts bija uzstādīts, lai noturētu cilvēkus tā iekšpusē, lai novērstu viņu padošanos jūrai.

Kopš Denkerkas traģēdijas bija pagājuši trīs mēneši. Kopš Asinszāles burvji pirmoreiz bija piesaukuši eidolonus, lai sajauc gaisu Lamanša jūras šaurumā, bija pagājuši divi mēneši. Un divas nedēļas bija pagājušas, kopš vietējai policijai bija nojucis jūrā noslīkušo pašnāvnieku skaits.

Kāds konstebls formas tērpā, stāvot augšā uz ceļa, pamāja Viļam. Viņš nenāca pie viņiem. Vietējie turējās pa gabalu no piekrastes. Vils atmāja viņam.

„Ser!” viņš teica. Stīvensons palaida vaļā binokli, ļaujot tam karāties ādas siksniņā ap kaklu. Saules gaismas un ēnu saspēle sūcās caur zāli, kad viņš pagriezās, lai paskatītos uz Viļu. Vils sacīja: „Tas policists mūs sauc.”

„Neaizmirstiet!” Stīvensons caur mutes kaktiņu piekodināja, kad viņi viegliem soļiem gāja augšup pa lēzeni slīpo ceļu. „Ja kāds jautā, mēs esam no Kara komandantūras. Saprati?”

„Kara komandantūra. Iegaumēju.” Viļam nebija ne mazākās nojausmas, kā par tādu izlikties. Par ko runāja ļautiņi Kara komandantūrā? Tik daudz bija skaidrs, ka ne par nolādētiem dēmoniem un pārcilvēkiem.

Policists, vīrs ar sārtiem vaigiem un mopša degunu palocīja galvu, kad abi pienāca pie viņa automašīnas. „Vai redzat, kungi? Gluži kā jau jums stāstīju. Šeit notiek kaut kas jocīgs.”

„Hmmm,” noteica Stīvensons.

„Vai jūs domājat, ka to dara friči?”

„Hmmm,” noteica Vils. Šķita, ka tas bija drošākais, ko drīkstēja teikt. Labāk nekā taisnību: Nē, dēls, tie esam mēs, kas to dara!

„Tikko saņēmu telefona zvanu,” policists sacīja.

No nabaga puiša plūda spriedze. Vils izjuta lielu cieņu pret policista lēmumu dienu no dienas darīt savu darbu, mēģinot pasargāt cilvēkus un paciest piekrastē notiekošo trakumu… Viņš bija labs vīrs. Vils vēlējās, kaut varētu viņam piedāvāt kādu perspektīvu, kādu cerības staru.

Policists turpināja: „Izklausās, ka tas jums jāredz, ja varat atlicināt laiku.”

Stīvensons pajautāja: „Kas par lietu?”

Policists vilcinājās. „Tas… nu grūti tā pateikt. īsti nezinu. Labāk jums pašiem redzēt.”

Vils brauca priekšgalā, Stīvensons aiz viņa. Viņi brauca uz mazu ciematu austrumos no Duvras ostas. Šeit, saulei paceļoties augstāk, tā pavisam maz meta nedabisku gaismu, jo vairs nespīdēja cauri eidoloniem.

Viņi apstājās pie sākumskolas. Viļa vēdera dziļumā sasala kaut kas auksts un ciets. Izbijusies skolotāja viņus ieveda iekšā. Policists stādīja priekšā Stīvensonu un Māršu kā cilvēkus „no valdības.”

Tā bija maza skola, dažas klases. Vils domāja, ka tajā parasti uzturējās ne vairāk kā piecdesmit vai sešdesmit skolēnu, taču tagad skolā bija mazāk bērnu, jo daudzi bija evakuējušies. Palikušie vai nu loterijā bija izvilkuši pirmos kārtas numurus, vai arī viņu vecāki bija atteikušies izšķirt ģimeni.

Skolotāja viņus aizveda uz rotaļlaukumu skolas pagalmā. Šūpuļkrēslā sēdēja četri bērni — trīs zēni un viena meitene. Viņi šūpojās vējā. Viņi nemirkšķināja acis, nekustējās, vien viņu klusējošās lūpas nepārtraukti kustējās.

„Cik ilgi viņi jau tā uzvedas?” policists jautāja.

„Es nozvanīju zvanu,” viņa sacīja. „Viņi neienāca iekšā, tāpēc izgāju ārā viņiem pakaļ.”

Stīvensons ar Viļu saskatījās. Vils paraustīja plecus. Baidoties no tā, ko varētu atklāt, viņš piegāja pie bērniem, lai tos tuvāk aplūkotu.

Pirmais, ko viņš uzreiz saprata, bija tas, ka viņi visi sēdēja ar skatu uz dienvidaustrumiem, kur atradās piekraste.

Otrais, ko viņš saprata, bija tas, ka viņi patiesībā neklusēja. Viņi murmināja. Sinhroni.

Viņš pietupās smiltīs, lai viņus labāk sadzirdētu. Runāšana bija bēbīšu valodā, muļķības. Tomēr Viļa trenētās ausis klusajā bērnu bubināšanā sadzirdēja kaut ko necilvēcīgu.

Šie bērni centās runāt enohiešu valodā.

Viņš pieslējās kājās. „Mums ir problēma.”

Viņam pievienojās Stīvensons, atstājot skolotāju un konsteblu spriedelējam par vāciešu granātmetējiem un ķīmisko karu.

„Es zinu, kāpēc migla tuvojas iekšzemei,” Vils sacīja.

„Kas viņiem kaiš? Ko viņi dara?”

„Viņi dzied eidoloniem.”

Stīvensons to apsvēra. Viņš pakasīja savu zodu. „Vai mēs no tā varam gūt kādu labumu?”

Šis jautājums Viļu tik ļoti izsita no sliedēm, ka viņam bija nepieciešams kāds bridis, lai atjēgtos. „Ser?”

„Ja viņi sarunājas ar eidoloniem, kā to darāt jūs un pārējie burvji, varbūt viņi var piedalīties valsts aizsardzībā.”

Vils sašutis purināja galvu. „Ne tad, ja nav gadiem ilgi trenējušies. Šie bērni varbūt ir šo to iemācījušies, bet viņi nekad nebūs burvji.” Viņš sarauca pieri. „Viņi arī nekad vairs nebūs normāli.”

„Hmm. Žēl. Mums būtu noderējusi viņu palīdzība.”

Vils pēkšņi saprata šā brauciena nolūku. Stīvensons gribēja personiski apskatīt pārdabisko aizsprostu, ne tāpēc, ka bija noraizējies par sekām, ko tas atstāj uz apkārtējo vidi, bet lai aiz lietišķas nepieciešamības izvērtētu tā izturību.

Stīvensons gribēja zināt, cik daudz laika viņiem bija, līdz burvji pakluptu, līdz nedabiskie laikapstākļi vairs nespētu atturēt vāciešus. Vienīgi izdzīvošanai bija nozīme. Nekam citam.

Un šajā brīdī Vils ar šķebinošu pārliecību saprata, ka kļūs tikai sliktāk. Stīvensons sasodīti labi zināja, ko tas maksāja, lai Lamanša jūras šaurums tagad un arī turpmāk būtu nešķērsojams. Tomēr vecajam vīram tas nerūpēja. Ja viņš varēja tik cietsirdīgi izturēties pret krastā notiekošo netīšo traģēdiju virkni, viņš varēja arī pievērt acis uz pat ļoti tīšajām traģēdijām, ko burvji bez šaubām veicinātu, lai samaksātu eidoloniem asins cenu.

Vils bija naivi pieņēmis, ka burvju atļautajai rīcībai bija noteiktas robežas. Budžeta limits, tas, ko viņi nedrīkstēja pārtērēt, bet tagad viņš saprata, ka vecajam vīram nerūpēja cenas. Lai nu ko, bet viņš sankcionēja šos pasākumus.

Atpakaļceļš uz Londonu bija ilgs; Stīvensona jautājumi bija nogurdinoši. Vils mēģināja aizmigt, kad atgriezās dzīvoklī, taču nespēja padzīt atmiņas par murminošajiem bērniem. Viņš nevarēja gulēt, kad viņa galvā bija iestrēguši šie tēli.

Viņš vēlējās, kaut spētu gulēt. Lai Lamanša jūras šaurums tiktu bloķēts, Asinszāles burvjiem bieži bija citam citu jāaizstāj. Un tas nozīmēja, ka drīz atkal būtu jāmaksā asins cena. Un tā tas bija līdz šim noticis, pirms bija atskārtuši, ka eidoloni virzās uz iekšzemi. Tas nozīmēja, ka viņiem kaut kādā veidā būtu jādubulto savi centieni. Kaut kādā veidā.

Vils pirms rītausmas atgriezās Asinzālē un pavadīja dienu, darot to sava darba daļu, kas viņu nešausmināja, tomēr lika Viļam justies kā bez rokām. Pēc vairāku mēnešu intensīviem pētījumiem roku rokā ar smaga rakstura līdzcilvēkiem viņš joprojām nespēja iztulkot eidolonu Māršām doto vārdu. Pat nezināja, no kurienes sākt. Tāpat arī pārējie.

Vils nolamājās pa visu telpu: „Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!” Sējums sašķēlās, pārveidodamies lidojošu papīru gūzmā, kad Vils to meta pret sienu.

Tā, protams, bija kopija; neviens no burvjiem, ko viņš bija pieņēmis darbā Asinszālē, neizlaistu no rokām savus īpaši vērtīgos oriģināleksemplārus. Tomēr alkatība pēc jaunām enohiešu valodas zināšanām viņus padarīja ietekmējamus, un tie piekrita apvienot zināšanas vienā galvenajā dokumentā. Šis galvenais leksikons atspoguļoja Lielbritānijas burvju paaudžu gadsimtiem ilgās enohiešu valodas izzināšanas kulmināciju. Agrāk nekas tamlīdzīgs netika apkopts.

„Vai nopirkt tev alus pinti, lai tu nomierinātos?”

Māršs pabāza galvu pa durvju spraugu. Viņš bija sakrustojis rokas virs krūtīm un sejā bija manāms noraizējies skatiens.

Alus pinti? Nu. Varbūt…

Bet Māršs to bija domājis vien kā žestu. Protams.

„Ha! Bezkaunīgā pakaļa! Esmu izpumpēts. Godīgi sakot, es būtu gatavs nogalināt, kaut tik varētu labi izgulēties.”

„Izskatās, ka tu varētu gulēt dienām,” Māršs sacīja.

„Pie vainas tie nolāpītie brīdinājumi par uzlidojumiem. Nonācis jau tik tālu, ka vairs neļauj pat nakti atpūsties. Varētu padomāt, ka Luftwaffe pasludinājusi karu pret gulēšanu. Tu arī izskaties mazliet izspūris.”

„Mēs vakar evakuējām Agnesi.”

„Ak vai! Tas nebūs uz visiem laikiem.”

„Diez ko fon Vestarpa perējumi iesāks tālāk, tas man naktis nedod mieru.”

„Pip, mēs to pietiekami drīz uzzināsim!”

„Ja mēs viņus vēl jebkad satiksim.”

Pēc tām dažām iespaidīgajām maija dienām viņu ienaidnieki bija pazuduši reihā. Kopš tā laika Y staciju tīkla noklausīšanās posteņi nebija uzzinājuši neko jaunu, kas attiektos uz fon Vestarpa projektu. Viņi visi bija vienkārši pazuduši. Tas bija nervus kutinoši.

„Mēs satiksim. Un nākamreiz mums viņiem būs daži pārsteigumi, ko?”

„Es tā ceru. Tas Lorīmers ir gudrs puisis,” sacīja Māršs.

„Zini, viņš to pašu saka par tevi!”

Lorīmera inženieru komanda bija pavadījusi vasaru, urbjoties Grētas akumulatorā. Viņiem bija pāris ideju.

Vils no tā neko nesaprata, bet viņam bija vienalga. Viņš karā ieguldīja savu artavu. Viņš sen jau vairs neuztraucās, ja kādam šķita, ka viņš neko nedara.

Māršs ienāca telpā. Viņš pacēla dažas no lapām, kas bija izkaisītas pa grīdu. „Vai tu drīksti tagad iet prom, vai arī esi ieradies, lai pārņemtu nākamo maiņu?”

„Man nav jāveic pārrunas vēl dažas nākamās dienas. Tajā laikā es strādāju pie, ak, citām lietām!”

„Tad tev paveicies. Varu derēt, ka tas ir atvieglojums.”

Vils aizturēja sakāmo, meklējot diplomātisku atbildi. „Droši vien kaut kā tā. Pastāv arī sliktākas lietas par pārrunām.” Pieceļoties kājās, viņš galvā sajuta īslaicīgu reiboni. Pēdējās dienās viņu mocīja reiboņi, it kā viņš bez apstājas kāptu nost no karuseļa. Un, ak, kas par karnevālu bija kļuvusi dzīve!

Viļam bija jāatbalstās pret rakstāmgalda malu, lai atgūtu līdzsvaru, kad bija centies pacelt dažas papīra lapas.

„Vai tu esi pārliecināts, ka ar tevi viss ir kārtībā?” Māršs jautāja.

„Pārāk ātri piecēlos kājās,” Vils sameloja.

Māršs viņam palīdzēja salasīt izmētātos pierakstus. Viņi kādu laiku klusībā lasīja papīrus. Šo klusumu pārtrauca vien no blakustelpas plūstošā murmināšana enohicšu valodā un dažas muzikālas skaņas. Kaut kas simfonisks. Admiralitātes ēkā fantomi bija kļuvuši par ierastu parādību. Pašlaik viss bija samērā mierīgi, izņemot iluzoro slīpumu grīdā un spokaino mūziku. Biežāk situācija bija ļaunāka, kā tajās divās augusta dienās, kad koridorus pildīja savdabīgs mitra aitu suņa un pārgatavojušos banānu smakas maisījums. Nedēļu pirms tam pa koridoriem bija gājis spokains siāmietis, laiku pa laikam apstājoties un izklepojot fantoma matu kušķi.

Un visā ēkas spārnā nebija neviena pulksteņa, kas rādītu pareizu laiku; tas bija kaut kādā mērā apnicīgi.

Par laimi Asinszālei, daudzi Admiralitātes kantori un liela daļa tās personāla tika pārvietoti uz drošāku darbības vietu.

Māršs paskatījās uz dažās lapās rakstīto. „Šis ir galvenais leksikons.”

„Jā, patiešām.”

„Vai tas tevi kaitina?”

Vils paņēma Mārša pasniegto, sajaukto dokumentu kaudzīti un nopūtās. „Esmu varbūt mazliet vīlies.” Viņš nokratīja savu raudulīgo sentimentu. Viņš jautāja tonī, cerot, ka tas skanēs vieglāk: „Tam nav nozīmes. Pip, vai tu man gribēji kaut ko jautāt?”

Mūzika pārvērtās klauvējošā trinkšķināšanā, kas grabināja grīdas dēļus kā milzīgi sirdspuksti. Māršs sicīja: „Vai mēs varam par to parunāt kaut kur citur?”

„Jā, lūdzu, bet visādā ziņā, protams!” Vils pieraduma pēc paskatījās uz savu rokas pulksteni, kaut ari tas bija bezjēdzīgs žests. „Es domāju, ka šodien esmu beidzis.” Sajauktos dokumentus viņš nolika uz rakstāmgalda un aiz durvīm paņēma no pakaramā savu mēteli un katliņu.

„Es tevi aizvedīšu mājās.”

„Lieliski! Paldies!”

Ejot ārā, Māršs apstājās ārpus telpas, kur burvju triāde kaut ko monotoni skandēja mirdzošai dūmu kolonnai. Šīs telpas gaiss pārklāja Viļa mēli ar naftalīna bumbiņu garšu. Stūri gatavībā pievienoties sēdēja vēl divi burvji, ja nu gadījumā spriedze pieveiktu kādu no starpniekiem. Asinszāle nesen bija zaudējusi vienu burvi sirdslēkmes dēļ. Tika apgāztas sensenās leģendas, ka burvju vecajie bija imūni pret nāvi.

Vils pēc rētām atpazina starpniekus: Hargrīvss, Vaits un Graftons. Hargrīvsam uz vienas sejas puses bija milzīgs apdeguma rētojums ar raupji sārtu tekstūru; Vaits jau sen bija zaudējis lielāko deguna daļu; Graftona seju virs kakla, arī viņa skalpu, no vienas vietas sedza baku rētas. Šeiplijs, tikpat kvalificēts burvis kā Vils, ar tādām pašām rētainām rokām, sēdēja stūrī blakus Vēberam, kas koridorā uz viņiem abiem skatījās ar vienu zilu, bet otru pienbaltu aci.

Māršs notrīsēja. Tālāk koridorā, kur citi nevarēja sadzirdēt, viņš pajautāja: „Vil, cik ilgi viņi tā varēs turpināt?”

„Tie puiši? Viņi ir eksperti.”

„Es biju domājis, cik ilgi viņi visi kopā. Visi jūs.”

„Mēs to darīsim, cik ilgi vien spēsim.”

„Bet cik tas ir ilgi? Stīvensons man pastāstīja, ko jūs atklājāt Duvrā, ka eidolonu aizsprosts virzās uz iekšzemi.”

Tā nebija tēma, par ko burvji savā starpā atklāti sarunājās. Tomēr nevarēja noliegt, ka viņi bija izsmēluši savas izredzes saglabāt zemu cenu par iejaukšanos. Eidolonu cena auga ar katru pakta atjaunošanas reizi, strauji, šausmīgi, kā vilnis, kas steidzas uz krastu, un Vils nespēja saskatīt robežu. Katrreiz viņi slīka pa mazam gabaliņam, un viņš skraidīja šurpu turpu gar krastu ar bērnu rotaļu lāpstiņu un spainīti.

Vils atcerējās pašnāvības, traumētos bērnus. Papildu asins cenas. Enohiešu valodas reālpolitika.

Vils parāva kaklasaiti, lai atraisītu mezglu, kas spieda viņa kaklu. „Vēl kādu nedēļu. Varbūt desmit dienas.”

Viņi izgāja no Admiralitātes, pagāja garām jūras kājnieku apsardzei un smilšu maisu barikādēm. Viņi šķērsoja iekšpagalmu zem skaidrajām, ledaini zilajām debesīm.

Māršs izgāja uz ielas. „Uz šo pusi,” viņš teica. Tad pajautāja: „Kas notiks pēc tam?”

„Eidoloni aizies. Lamanšs atgriezīsies savā dabiskajā stāvoklī.” „Vil, var paiet nedēļas, līdz dabiskie laikapstākļi kļūs pateicīgi iebrukumam!”

„Es zinu.” Vils gāja līdzi Māršām uz krēmkrāsas Rolls Royce. „Šī ir Stīvensona automašīna.”

„Viņš tagad ir laukos. Kāpēc laist zudumā izsniegto degvielas normu?”

Vils nogurumā pasmīnēja. „Ak, tu, velns tāds! Viņš tev noraus galvu.” „Tā bija viņa ideja.”

„Ak! Es nopietni apsveru paņemt automašīnu no Bestvudas, lai ir ar ko pilsētā pārvietoties. Snipe automašīnā es izskatos diezgan žilbinoši, ja drīkstu par sevi tā teikt.” Vils secināja: „Obrijam piestāvētu cita automašīna. ”

„Varu iedomāties.”

„Man domāt, viņam taisnība. Labākais, ko varētu darīt ar Snipe, būtu to izmest uz ielas par šķērsli fričiem.”

„Tu varētu kļūt par pēddzini,” Māršs sacīja. „Gulēt savā automašīnā naktī ārpus pilsētas.”

Vils noguris viņam vēlreiz uzsmaidīja. Viņi iekāpa automašīnā. „Žēl, ka Stīvensons tev neaizdeva ari savu šoferi.”

„Es viņam pateikšu, ka tu tā teici.”

Vaitholā Māršs pagriezās pretējā braukšanas virzienā un brauca uz ziemeļiem, uz Trafalgāra pusi. Tas nozīmēja, ka viņš vēlējās runāt; būtu bijis ātrāk, ja būtu devušies uz dienvidiem. Viņi pabrauca garām militāram cietoksnim, kas slējās aiz Admiralitātes arkas. Novietotie ložmetēji apsargāja garo ceļa posmu no Molstrītas līdz Bekingemas pilij. Vils atkal pavilka savu kaklasaiti.

„Vil, mums vajag vairāk laika! Mums vajag jaunus burvjus.”

Pēc nedēļām ilgas krustu šķērsu skraidīšanas pa Lielbritāniju un Īriju, Vils bija identificējis un sazinājies ar mazāk nekā duci burvju. Viņš bija darījis visu iespējamo, izņemot pacēlis un izpurinājis salu. Daži no tiem, kurus viņš bija atradis bija aizgājuši par tālu, tie bija pārāk pazudināti, lai palīdzētu.

„Pip, vairs neviena nav! Esam apgriezuši otrādi katru akmeni. Es pat braucu uz nolāpītajām Setlendas salām, dzenādams baumas par leģendāriem nostāstiem, bet, neskaitot dažas īpaši garlaikotas aitas, es neatradu neko, kas mūs ieinteresētu. Piedod, draugs, bet vairs neviena nav!” Rolls Royce riņķojot pa laukumu, pār to pazibēja pretuzlidojumu gaisa balona ēna. Viscaur Londonai bija sadīguši tūkstošiem šādu balonu. Vietām tie aizsedza sauli, tomēr uz junkeru un meseršmitu fona tie izskatījās mazi:

Māršs papurināja galvu. „Es neteicu, ka vajag vairāk burvju. Es teicu, ka jaunus burvjus. Tev un taviem kolēģiem jāsāk citiem mācīt enohiešu valoda.”

„Tas nav tik vienkārši.”

„Esmu to apspriedis ar Stīvensonu. Mēs pieņemsim darbā no citiem dienestiem valodu zinātniekus. Varbūt viņi iemācīsies pietiekami, lai…”

Vils uzsita ar plaukstu pa paneli. Iepulsējās aizvien sāpošā pirksta stumbenītis. „Es teicu, ka tas nav tik vienkārši.”

„Paskaidro man!”

Vils dziļi ievilka gaisu, cīnoties ar spiedienu pakrūtē. „Vakar Stīvensons ar mani apsprieda tieši to pašu. Vai tu nevari vecajam vīram pajautāt, lai tev izskaidro? Vai kādam no pārējiem?” Ar to viņš bija domājis burvjus.

„Stīvensons to ne tuvu tik labi nesapratīs, kā saproti tu, un pārējos es nepazīstu tik labi kā tevi. Es gribu to dzirdēt no tevis.”

Pip, vai tu mani pazīsti? Leksikoni un pārrunas, noziedzīga darbība un asins cena, tāda ir bijusi mana dzīve dažus pēdējos mēnešus.

Vils sakārtoja savas domas. „Problēma ir tā, lai iemācītos enohiešu valodu, tā jāklausās jau kopš bērnības. Pieauguši cilvēki vairs nespēj apgūt enohiešu valodu. Vienīgi bērni var. Jo jaunāki, jo labāk.” Māršs sarauca pieri. Viņš uzreiz ātri nokrakšķināja pirkstu locītavas pret žokli, vispirms vienai, tad otrai rokai, neizlaižot no rokām stūri. „Kas notiek, ja kāds to sāk mācīties pieauguša cilvēka vecumā? Vil, ‘pieļaujams risks’ vairs nenozīmē to, ko kādreiz!”

„Es to sasodīti labi apzinos. Bet es neteicu, ka viņiem nevajadzētu to mācīties. Es teicu, ka viņi nevar!’

Māršs atļāvās slīpi paskatīties uz Viļu. „Kāpēc?”

„No brīža, kad piedzimstam, mūs ieskauj valoda, cilvēku valoda. Patiesībā jau pirms tam, ja tic, ka skaņa iet cauri dzemdei. Tā… mūs samaitā. Bet enohiešu valoda ir patiesā pasaules valoda, patiesāka un tīrāka nekā jebkas kaut nedaudz cilvēcisks. Lai to notvertu, nepieciešams būt zināmā mērā šķīstam.”

„Bet tu mācies no citiem. Kāpēc tas nav neiespējami?”

„Līdzko esi uztvēris valodu, tu vienmēr vari paplašināt vai sašaurināt valodas zināšanas. Tas joks, pirmkārt, ir vispār uztvert valodu. Un to var izdarīt tikai bērnībā. Es pats nekad nekļūšu ne par ko vairāk kā kvalificētu burvi. Lai gan, pateicoties pārējiem, es uzlaboju savas prasmes. Vectēvs mani sāka apmācīt astoņu gadu vecumā, jau daudz par vēlu. Tas ir brīnums, ka vispār kaut ko iemācījos.”

„Stīvensons man pastāstīja par piejūras bērniem.”

Vils skumji māja ar galvu. „Baumo, ka atrašanās tuvu eidoloniem to varot nodarīt. Bet nepadodies, Pip! Tos bērnus līdz šim ir ieskāvusi cilvēku valoda. Viņi ir pārāk sabojāti, lai bez padomiem iemācītos enohiešu valodu. Mūsu rīcībā nav piecpadsmit vai divdesmit gadu, lai izaudzinātu no viņiem burvjus. Un, ja tu apsver viņiem aizvērt muti, un es zinu, ka apsver, tad aizmirsti par to!” Viņš pacēla gaisā roku, novalstīja trūkstošā pirksta stumbeni. „Es nepieļaušu, ka ar bērniem tiek samaksāta asins cena. Punkts.”

Dažas minūtes viņi brauca klusēdami. Viļam Londona bija kļuvusi par svešu pilsētu. Tās bija daudzu sīkumu kopējās sekas. Dekoratīvās metālkaluma margas ap kāpņu telpām un dārziem bija pazudušas lietuvēs. Krusteniski aizsisti logi. Nemaz nerunājot par dzīvojamajiem masīviem, ko Zibenskarš bija pārvērtis mājokļu un tirdzniecības vietu būvgružu atkritumu kaudzēs.

„Vil, es kaut ko nesaprotu!” Māršs manevrēja ar Rolls cauri šaurai iebrauktuvei sētas stabu un kanalizācijas cauruļu pagaidu barikādēs. Sāda veida barikādes tiktu nojauktas, ti klīdz notiktu iebrukums. Divi pusmūža vīri, brīvprātīgie zemessargi, stāvēja abās barjeras pusēs. Viņu kokvilnas kombinezoni bija pārāk gari; pārāk mazās tērauda ķiveres uz galvas bija uzstutētas kā laiviņas; viņu šautenes bija saglabājušās vēl no Lielā kara.

Pirms viņi atkal uzņēma ātrumu, Māršs turpināja. „Ja tikai bērni var apgūt enohiešu valodu, no kurienes radušies leksikoni? Es zinu, ka tic tiek nodoti tālāk no paaudzes paaudzē, bet kā tas aizsākās? Kā vispār jebkad jebkas tika transkribēts?”

„Ak! Tu esi ķēries lietai pie pašām saknēm. Kā jau zināju, ka darīsi.” „Paskaidro man to!”

„Nu… Kā vēsta stāsts, kaut kad viduslaikos — neviens nevar precīzi pateikt tieši kad — zināmi kristietības pētnieki un tā laika intelektuāļi nolēma izpētīt cilvēces vēsturi, līdz tās pirmsākumiem Ēdenes dārzā. Un tādā veidā viņi atrada ādamisko pirmsplūdu valodu.” Māršs māja ar galvu. Viņa acis neatrāvās no ceļa, bet Vils zināja, ka bija pilnībā piesaistījis Mārša uzmanību.

„Noliekot uz brīdi malā viduslaiku metafiziku, viņi nosprieda, ka visvecākā valoda būtu arī visdabiskākā. Kas nozīmē, ja nebūtu nekādu citu faktoru ietekmes, cilvēki gluži dabiski runātu šajā valodā.”

„Nekādu citu faktoru ietekmes?”

„Jā. Tāpēc viņi darīja acīmredzamo. Viņi savāca cik vien daudz jaundzimušo spēja — labāk nejautāt cik— un audzināja viņus, stingri izolējot no jebkādas saskarsmes un mijiedarbības ar cilvēkiem.”

„Augstais Dievs! Tas ir barbariski.”

„Diezgan. Bet tas nostrādāja. Vienīgais viņu eksperimenta trūkums, protams, ir tas, ka senā valoda nekādā mērā nav cilvēku valoda.”

„Mans Dievs!” Māršs sacīja. Vils zināja, ka viņš domā par savu meitu.

Viņi tuvojās Viļa dzīvoklim, braucot gar Kensingtonstrītas Ilaidparka zaļā plašuma dienvidgalu, kad nelielā satiksme apstājās. Māršs ar Stlvensona Rolls apstājās dažu citu automašīnu rindas galā.

„Nolādētie friči!” noteica Vils. Pēdējā laikā ceļu satiksmi bieži apdraudēja bumbu krāteri, sabrukušu ēku gruveši un nesprāgusi munīcija.

Viņi turpināja pamazām kustēties uz priekšu. Vils gaidīja ieraudzīt darbojamies sapieru grupu no „Karaliskajiem inženieriem,” kā tas bieži notika, ja lieta grozījās ap bombardēšanas seku likvidāciju. Tā vietā automašīnu rindu ap satiksmes sadursmi regulēja policists.

Blakus ielā autobuss bija izlidojis cauri Kensingtonstrītas krustojumam un ietriecies Viktorijas laika sardzes telpā pie Aleksandra vārtiem. Tas bija apskādējis divas automašīnas, vienu gandrīz apmetot otrādi, bet otru ietriecot sardzes telpā. Autobuss bija izzāģējis dziļu vagu cauri puķudobēm. Trīs no četriem sardzes telpas portika balstiem bija nonesti, piegružojot zemi ar granīta gabaliņiem. Vils uzmeta mirklīgu skatienu diviem policistiem, kas nesa prom no ietriektās automašīnas nestuves, pārklātas ar palagu. Māršs tajā brīdī bija ticis cauri sastrēgumam un atkal uzņēma ātrumu.

Asins cenas.

Vils prātoja, kurš šo bija organizējis. Viņš parāva vaļā kaklasaiti, atpogāja arī apkaklīti. Klēpī iekrita krekla poga.

„Netālu no tavām namdurvīm,” Māršs sacīja. „Varbūt tas ir uz labu, ka neesi atvedis Snipe no Bestvudas.”

Vils koncentrējās uz elpošanu, gaisa paisumu un bēgumu caur viņa plaušām. Viņš vēl neslīka. Vēl ne.

„Zini, Pip… es domāju, ka aizturēšu tevi uz vienu alus pinti!”

Māršs uz viņu sāniski paskatījās. „Tiešām?”

„Jā, lūdzu!”

Vils vairs neko neteica, kamēr Māršs nebija atradis krogu, uz kura durvīm ar krītiņu bija rakstīts: DAUDZ ALUS, PUDELĒS UN LEJAMAIS. Māršām uz to bija jānorāda divreiz. Pirmoreiz Vils viņu nedzirdēja, jo viņa uzmanību bija novērsusi bangas duna un tai

sekojošais vilnis.

1940. gada 1. septembris

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Svētdienās Klauss brokastoja kopā ar doktoru fon Vestarpu.

No viņa kabineta lauku mājas trešajā stāvā pavērās skats uz REGP zemes gabaliem. Attālā meža koku galotnes agrā rudens brīzē mirgoja zaļā, dzeltenā un sarkanā krāsā. Cauri lapu čaukstoņai bija dzirdama ložmetēja stostīšanās, uguns sprakšķēšana un liesmošanās, apslāpētas sauszemes mīnu detonēšanas skaņas, Būlers, tālumā rejam pavēles. Pret loga rūtīm sitās grants. Tā nāca no milzīgās smilšu bedres, kas bija izveidota kompleksa rietumu pusē.

Iekšpusē bija klusāks. Ēdienreižu laikā doktors pieprasīja ievērot klusumu. Viņš uzstāja, ka ārēji trokšņi izraisa gremošanas traucējumus. Klusumam maltītes laikā sekoja simfonija un viena tasīte (precīzi 225 grami) kafijas. Tāda bija daktera recepte enerģiskam garam. Bet tagad Mālcra sestā simfonija bija beigusies, un gramofons šņāca, kamēr adata lēkāja ap plates centru. Klauss ar tostermaizes stūrīti uzslaucīja pēdējās brokastu paliekas. Šodien tika pasniegtas paipalu olas, sāļš Holandes bekons, biezpiens ar citronu un rūgta kafija ar saldo krējumu.

Doktors bija ieguvis tādu cieņu reiha vadības acīs, ka viņš varēja nosmelt krējumu no kara laupījumiem. Un Klauss pēc tam, kad viens pats bija izglābis Grētu no ienaidnieka teritorijas (tādējādi netieši palīdzēdams reiham gūt virkni panākumu, kas vasaras gaitā bija cēluši doktora prestižu) baudīja fon Vestarpa labvēlību.

Skriiīkš\ Fon Vestarps pacēla gramofona adatu un ar pirkstu galiem viegli izcēla plati. Viņš to palieca uz vieniem un otriem sāniem, pētoši lūkojoties uz to cauri savām biezajām brillēm, koncentrēdamies tikpat ļoti kā uz subjektiem laboratorijā, pārbaudot, vai uz tās nav putekļi un skrāpējumi.

„Man tev ir jauns uzdevums,” viņš sacīja.

Beidzot. Klausam cauri izskrēja satraukuma vilnis, padzenot ierasto miegainību, ko izraisījusi sātīgā maltīte. Viņš izslējās. „Esmu gatavs.”

Maija panākumu iedrošināts, Klauss bija aģitējis par jaunu misiju Anglijā. Grētas ziņojums par pieredzēto, atrodoties ienaidnieka apcietinājumā — lai gan sākotnēji neticams — norādīja, kā iekarot Lielbritāniju. Nogalināt burvjus, un sala kristu pakļautībā. Klauss to varētu mierīgi izdarīt.

Tomēr virspavēlniecība nebija ņēmusi vērā viņa ieteikumu. Paklausot Grētas padomiem, Luftwaffe bija sistemātiski likvidējusi Lielbritānijas gaisa aizsardzības spēkus. Uz salas dzīvojošie saskārās ar karavīru, bruņojuma un morāles trūkumu. VV juta, ka pēc ilgstošas bombardēšanas kampaņas sabruktu Lielbritānijas pēdējā aizsardzība.

Šīs bombardēšanas kampaņas bija lēnas un neefektīvas. Klauss to atrisinātu dažu dienu laikā.

Fon Vestarps sparīgi dvesa maziem, īsiem elpas vilcieniem, tīrot putekļus no gramofona plates. Puteklīši dancoja saules gaismā, pūšoties cauri garajiem logiem. Starp izelpām viņš gandrīz kā novēlojušos domu piebilda: „Tev tas jādara, vai arī cietīs mana reputācija!”

„Es mirtu, lai to novērstu,” sacīja Klauss. Viņš bija apmierināts ar to, cik tas izklausījās patiesi. Varbūt tā bija taisnība.

„Tu pārraudzīsi jauno inkubatoru būvniecību.”

Inkubatori. Viss satraukums izšķīda. Aiz tā atstāto tukšo vietu aizpildīja auksta panika, it kā viņš tiktu sadurts ar lāsteku. Viņa galvu piepildīja Gцtterelektron dūkšana. Klauss gribēja kļūt iluzors, lai kļūtu gaistošs un netiktu ieslodzīts.

Viņš jau to vienreiz pirms gadiem bija mēģinājis. Jauda viņa akumulatorā bija pietikusi tikai tik daudz, lai doktoru iedzītu neprātīgās dusmās. Divas dienas vēlāk Klauss bezspēcīgs un dehidrējies bija izkāpis no kastes, šņukstēdams pēc apžēlošanas.

Pagāja kāds mirklis, kamēr viņš apsvēra doktora sacīto. Klauss atlaida Gцtterelektron, kaunēdamies par savu vājumu. Viņš cerēja, ka doktors nebija ievērojis, kā telpā, ko aizņēma Klausa ķermenis, bija mutuļojuši putekļi.

Klauss no tasītes iztecināja pēdējos kafijas pilienus, lai aizskalotu vara garšu. Viņš to nolika atpakaļ uz apakštasītes, nodžinkstot Drēzdenes porcelānam raksturīgajai skaņai.

„Es nesaprotu.” Skanēja tikpat īsti. Tikpat patiesi.

Fon Vestarps pievērsās Klausam, aizkaitinājumā samiedzis acis. „Mana darba turpināšanai vajadzīgi jauni inkubatori. Tu raudzīsies, lai tie tiktu precīzi izgatavoti. Tu atceries savu inkubatoru, vai ne?”

Doktors tos sauca par inkubatoriem, jo tie attīstīja Willenskrдfte, gribasspēku. Klauss tos sauca par zārkiem.

J

»

a.

„Pasakiet darbnīcai, lai uzbūvē pa vienam no katra veida!” doktors teica. „Tev ir tiešā pieredze, tāpēc dosi viņiem norādījumus par pareizajām metodēm.” Viņš ieslidināja skaņuplati apvākā. „Un cieši vērojiet viņu progresu!”

Klausa inkubators bija pilns ar hidrauliskajām plāksnēm, lai spiestu tajā gulošo. Reinharda inkubators bija aprīkots ar kompresoriem, sūkņiem un šķidras dzesējošās vielas spirālveida caurulēm. Haikes inkubators bija taisīts no stikla un tam visapkārt bija lampas, spoguļi un lēcas. Kemlera inkubators bija vislielākais. Tā iekšlīnijās bija iestiprināti naži un adatas ar vienu, ierobežojumu dēļ neaizsniedzamu sviru.

Fon Vestarps šļūkāja pāri telpai, ģērbies nodilušā uzsvārcī, ko viņš bija iesācis saukt par savu „formas tērpu”. Viņš pacēla uz galda stāvošo porcelāna kannu un ielēja krūzītē kafiju, pievienodams sešas karotes cukura ar kaudzīti. Viņš ar kafijas krūzīti piegāja pie erkera, kas pavēra skatu uz impēriju, ko viņš bija uzbūvējis.

„Viņiem skauž mani panākumi. Viņi tīko pēc manas vietas blakus fīreram. Tev viņi jāvēro, lai mani ienaidnieki nesagandē manu darbu. Tu esi vienīgais, kam es uzticos.”

Doktoram šādi mainīt sarunas tematu bija ierasta lieta. Tā bija diža prāta pazīme — redzēt saistības, kas citiem bija neskaidras. REGPvispārzināma patiesība.

Taču redzot viņu tur pie loga… Klauss prātoja, vai daudzi diženi vīri šļūkāja apkārt uzsvārčos un bija apsēsti ar savu zarnu darbību.

Klauss, to apsvērdams, bija pārāk ilgi klusējis.

„Vai tas tevi iepriecina?” strupi pajautāja fon Vestarps. „Manu ienaidnieku sazvērestības?”

„Nē, Herr Doctorl" Vārdi izbira automātiski. „Viņi neuzdrošināsies vērsties pret jums. Es raudzīšos, lai tas nenotiek.”

„Labi. Pieskati, lai darbs tiek ātri pabeigts!”

„Tas tiks.” Klauss piecēlās. Viņš atdeva godu. „Paldies par brokastīm, Herr Doctor\"

„Atved māsu, pirms runā ar mehāniķiem!” sacīja fon Vestarps, joprojām lūkojoties ārā pa logu. Klauss atpazina melno mersedesu, kas tuvojās pa drupinātās grants iebraucamo ceļu. Tas piederēja ģenerālfeldmaršalam Keitelam, VV fīrera štāba priekšniekam.

„Tūdaļ pat.”

Fon Vestarps skaļi iestrēba kafiju, aizdzīdams viņu prom, nepacietīgi noplandīdams neaizņemto roku.

Klauss izgāja no doktora kabineta un nokāpa lejā pa kāpnēm. Pa ceļam uz āru viņš pagāja garām pārrunu telpām. No vienas pārrunu telpas skanēja ritmiskas elsas un koka galda kāju švīkstoņa pa flīžu grīdu. Pābsts tur „pratināja” vienu no dvīnēm. Viņas māsa bija dislocēta Baltijas valstīs. Viss, ko viņa tur uzzināja par padomju okupāciju, nonāca pa tiešo pie dvīņu māsas, neriskējot, ka sabiedroto un padomju noklausīšanās posteņi varētu aizkavēt transmisijas pārtveršanu.

Pār treniņu laukumu pūta mitru lapu rudenīgā smarža. Šonakt līs. Vietā, kur Reinhards trenējās savai Ziemeļāfrikas misijai, laukums smaržoja arī pēc dīzeļdegvielas un karstas smilts.

Tagad, kad itāļi bija ceļā, Lielbritānijas niecīgais izvietojums Ēģiptē un Sudānā kritīs ātri; galu galā viņu palīgspēki Francijas pludmalēs bija gājuši bojā. Taču Ziemeļāfrika, nonākusi itāļu rokās, atdotu kontroli pār Vidusjūru Musolīni. Reinharda talanti — ideāli piemēroti tuksneša apstākļiem — nodrošinātu, lai tas nenotiek. Viņš ari vadītu neizbēgamo uzbrukumu Tuvo Austrumu naftas laukiem.

Ziņas par uzdevumu bija mazinājušas Reinharda slikto noskaņojumu, ko viņš bija jutis, kopš Klauss tika paaugstināts par fon Vestarpa favorītu. Mēnešiem ilgi Klausa klātbūtnē nejaušiem objektiem bija tendence aizsvilties liesmās.

Reinhards pēdējā laikā lepojās, ka viņš bija iemācījies, kā apvērst savas spējas, lai izvilktu uguni no objektiem. Tas nozīmēja, ka viņš varēja smilšu vālu pārvērst stiklveida vielā un dažu mirkļu laikā to pārvērst par neapstrādātu, bet izbraucamu ceļa klātni. Klauss vēroja. Sākumā mirgoja gaiss virs smilšu karjera. Pēc tam smiltis kļuva tumšas, tad atsevišķi smilšu graudi izira un sagūla izdedžos. Gar Reinharda zābakiem viegli un ātri skrēja putekļi un gruveši, kurus bija sacēlusi karstā gaisa plūsma. Krāsns karstums dedzināja Klausa seju kā saules apdegums. Sašķidrinātās smiltis plaisāja un liecās, kad Reinhards gribēja, lai tās atdziest. Tas radīja derdzīgu troksni, it kā plīstu miljons šķīvju.

Viss process aizņēma dažas sekundes. Sonderkraftfahrzeug riteņkāpurķēžu transporta bruņumašīna ara tālāk, no treniņu laukuma cietās zemes pārbraucot uz mākslīgi radīto tuksnesi. Pagaidu ceļa klātne turējās labi. Bez Reinharda alķīmijas sniegtajām priekšrocībām smagi bruņotais transportlīdzeklis iegrimtu līdz priekšējai asij smiltīs.

Taču iznākums bija līdzīgs braukšanai pa ceļu, kas bruģēts ar stikla lauskām. Priekšējās riepas sprādzienbīstami driskājās.

„Uzmīzt Kristus brūcēm!” brēca Reinhards.

„Var jau būt, ka varēsi ar kumēdiņiem atgūt doktora labvēlību,” uzsauca Klauss.

„Uzmīzt tev arī,” teica Reinhards. Gaiss ap viņu atkal sāka mirgot.

Klauss aizgāja. Viņš pagāja garām jaunajai sūkņu stacijai, dodoties uz treniņu laukuma tālākās malas koku rindu.

Zeme zem viņa zābakiem rībēja. Pār mīnu lauku muti pavēris šļūkāja Kemlers, iespiežot katru detonāciju atpakaļ zemē ar gribasspēka spoguļspēku. Viņa garā pavada kā čūska vijās pār laukumu līdz Būleram, kas viņu rīkoja caur megafonu.

Klauss atrada māsu muižas galā pastaigājamies pa lapu paklāju zem ozoliem un ošiem. Viņa lēni klīda, pirms katra soļa izpētot zemi. Plandošajos matos bija sabirušas mazu ziedu baltās un zilās ziedlapiņas.

Viņa izdzīvoja dažādas fāzes. Spānijā tie bija modernisma dzejnieki. Šovasar viņa bija pasākusi vākt ziedu pušķus, bet laiks mainījās; Grētai drīz būtu jāatrod jauns hobijs.

„Grēta!” Viņa nepaskatījās. Kā jau parasti.

Klauss viņai pievienojās. Zem kājām sprakšķēja lapas un zari.

„Keitels ir ieradies. Tev nevajadzētu viņu aizkavēt.”

„Mums vēl ir dažas minūtes laika.” Viņa apstājās un izslēja galvu, neskatoties ne uz ko konkrētu. „Viņam ir caureja.”

„Doktoram nepatiks, ja kavēsies,” teica Klauss. Viņš padeva Grētai roku, lai palīdzētu apiet ērkšķu krūmu. Grēta satvēra viņa roku, pārliekot savāktās puķes otrā rokā.

„Nāc! Atradīsim tām vāzi,” viņš sacīja.

Viņa lūkojās pāri laukumam, kur plosījās Reinhards.

„Nabaga mistkastnieks,” viņa noteica.

Klauss viņu aizveda gar tālāko muižas galu, kur viņus gaidīja Keitels un fon Vestarps. Ceļš veda gar šaušanas poligonu, kas bija kļuvis par Haikes personisko treniņu laukumu. Šeit šāva ar REGP īpaši izgatavotām tukšajām lodēm, kas nevarēja nogalināt. Tajā laikā, kad REGP vēl bija CPI, Cilvēces progresa institūts. Tās nevarēja nogalināt, taču sāpes bija pietiekami stipras, lai vēlētos, kaut varētu. Klauss spilgti atcerējās savas nodarbības poligonā. Viņa krūtīs bija palikušas rētas, kas nodrošināja, lai viņš nekad neaizmirst šeit apgūto.

Vairums pārējo — Klauss, Reinhards, pat Kemlers —jau gadiem bija beiguši treniņus šajos laukumos. Haike vēl nebija visu apguvusi.

Taču drīz būs. Viņa visu vasaru bija trenējusies kā dēmons, kopš tā laika, kad Klauss un Grēta ar triumfu bija atgriezušies no Anglijas. Reinhardam vēl pirms tam bija iedots uzdevums Spānijā. Un tagad viena no dvīnēm bija devusies uz Latviju. Drīz pat Kemlers tiktu nosūtīts uzdevumos. Haike būtu pēdējā no fon Vestarpa bērniem, kas tiktu uzskatīta par pabeigtu. Neviens negribēja būt fon Vestarpa vilšanās vienīgais upuris.

Haike stāvēja šķēršļu joslas sākumā. Vējš plivināja viņas matus. Tad viņa, formas tērps un viss pārējais pazuda. Reinhards bija diezgan apbēdināts, kad viņa to iemācījās. Viņš bija stundām noskatījies viņas treniņos, izbaudot mirkļus, kad viņa zaudēja koncentrēšanos un viņš varēja noķert mirklīgu viņas kailā auguma ainu.

Artilēristi sāka šaut, laizdami pār laukumu šāviņu krusu ikreiz, kad zvans, ķēdes vai karogs norādīja, kur aizgājusi neredzamā sieviete. Vairums ložu nekaitējot šļakstījās pret ķieģeļu sienu, bet vienreiz vai divreiz Klauss dzirdēja „uhh”, kad kāda aizķēra Haiki. Tomēr viņa spēja koncentrēties un neparādījās no jauna.

„Viņas spējas uzlabojas.” Viņa būtu nežēlīga slepkava. Gandrīz tikpat laba kā Klauss, kad pilnībā izkoptu savas spējas.

„Vai tu tā nedomā?” viņš pajautāja, pagriežoties uz Grētas pusi.

Grētas mutes kaktiņi pacēlās un acīs atgriezās ēnas. Viņa klusām sacīja: „Haikei ir savs labums.”

Klauss nopūtās. Reiz bija laiks, kad tas pussmīns piepildīja viņu ar šausmām. Tagad tas viņu darīja tikai dusmīgu.

Gott. Viņa man to sačakarēs.

„Izbeidz, Grēta!”

Viņa paskatījās augšup. Viņa nomirkšķināja acis. Viņa pagriezās uz mājas pusi.

Klauss sagrāba viņas rokas locītavu un pagrieza Grētu pret sevi. Viņas roka bija tik tieva un viņa tvēriens tik ciešs, ka viņa īkšķis un rādītājpirksts sakļāvās kopā un pat pārgāja viens otram pāri vairāk nekā par vienu falangu. Lai gan viņa visu dienu bija pavadījusi ārā, viņas āda bija silta. Viņa paklupa, atsitoties pret viņa krūtīm. Viņas mati smaržoja pēc purpura pulkstenītēm, kas bija iespraustas viņas bizēs.

„Lai kas tas būtu, ko tu domā, izbeidz! Pašlaik viss notiek labi. Nesabojā to!”

„Tiešām? Vai tiešām?” Viņa paskatījās viņam acīs. „Vai tu izbaudi zārku būvēšanu, brāl’?”

Viņš centās izturēt viņas skatienu, bet atrāvās. „Man apnicis ciest tevis dēļ.” Viņš atlaida viņas roku. „Pārmaiņas pēc izdari kaut ko manā labā.”

Grēta pacēla galvu, apskatot viņu no galvas līdz kājām. Tad viņa ielika roku viņam elkonī un atbalstīja galvu pret viņa plecu. Klauss ieveda viņu atpakaļ mājā.

„Divdesmit viens tūkstotis. Četri simti. Septiņpadsmit,” viņa nočukstēja.

21417. Klauss prātoja, vai viņam būtu jāzina, ko šis skaitlis nozīmēja. Viņš nejautāja.

9

1940. gada 10. septembris Soho, Londona, Anglija

Vils pavadīja pēcpusdienu „Hārtā un Hertā,” gaidot, kad varēs novietot portfelī nesto bumbu. Viņš skatījās uz tukšo alus kausu rokās, klausīdamies, kā tas skanēja, slidinādamies turpu šurpu pa pulētā dižskābarža dēļiem. Glāzes stikls notinkšķēja, kad viņš to atsita pret misiņa stieni. Viņš palūdza bārmenim ieliet vēl vienu kausu.

Viņš prātoja, vai nacisti rekvizētu alus darītavu, kad šeit ierastos. Viņš prātoja, vai vācu alus ievērojami atšķīrās no britu alus. Varbūt viņi šeit uztaisītu alus dārzus. Tas nemaz nebūtu tik slikti.

No otras puses, ja šodien viss labi noritētu, iebrukums tiktu atcelts vēl vismaz līdz pavasarim. Ja ne… nu, tad uz viņa rokām būtu asinis, neatkarīgi no tā, kāds būtu iznākums.

Bārmenis atkal piepildīja viņa glāzi. Vils pateicīgi pamāja ar galvu. Dzeršana palīdzēja izturēt gaidīšanu. Dievs lai tevi svēti, Pip, par to, ka iepazīstināji mani ar alus jaukumiem.

Bija reiz laiks, kad Vils pretojās šādiem vienkāršiem mierinājumiem. Tagad tas likās muļķīgi. Lai arī cik ļoti viņš ienīda vectēvu, šādā situācijā viņam veidojās citāda izpratne par viņu.

Jaunielietajam dzērienam bija biezs putu slānis. Vils iedomājās, ka tās bija jūras putas un, ja viņš ieklausījās, varēja dzirdēt pieaugošas bangas dunu. Tā nerimtos, kamēr viņš nebūtu noslīcis.

„Hārts un Hērts”, ko viņš tik mīļi atcerējās, bija kļuvis par pagātni. Sarunu rūkoņa, glāžu saskandināšana, griestos mirdzošā kamīna uguns bija apdzisusi. Kamīns bija tumšs. Vēlēšanās taupīt degvielu, pat malku bija lielāka nekā saglabāt tradīcijas.

Cilvēki joprojām nāca, cilvēki joprojām dzēra, bet gaisotne bija mainījusies. Viņi pārāk dedzīgi sveicināja cits citu. Viņi smējās mazliet par skaļu. Un viņi dzēra — kad bija jāiedzer — mazliet par daudz.

Tās bija kopējās sekas mēnešiem ilgušai sadzīvošanai ar aplenkuma apjautu.

Tie bija vīrieši un sievietes, kas naktīs saspiedās patvertnēs, piecēlās nākamajā rītā, pārkāpa pāri gruvešiem un atgriezās darbā. Dienu pēc dienas, dienu pēc dienas. Viņi nāca uz krogiem kompānijas dēļ, lai gūtu ilūziju, ka dzīvo normālu dzīvi. Taču patiesībā ikviens cilvēks tur dzēra viens pats, meklējot gara spēku, lai pārdzīvotu nākamo nakti.

Gluži kā Vils.

Viņš ļoti centās viņus neievērot vai arī netikt ievērots. Šonakt uzsist klaču šķita drusku neķītri.

Kad pēcpusdiena tuvojās vakaram, Vils redzēja daudzus cilvēkus uzmetam skatienu kabatas pulksteņiem vai stūrī esošam misiņa un sarkankoka vecmāmiņas pulkstenim. Dažas minūtes pirms sešiem bārmenis ieslēdza radio. Tas deva laiku elektriskajām lampām pienācīgi uzsilt.

Pilnā stundā viņš divreiz ātriem k/ing klang nozvanīja zvanu virs bāra. „Pulkstenis seši!” viņš paziņoja.

Krogs ieslīga klusumā. BBC ziņu klausīšanās pulksten sešos bija valsts ikdienas rituāls. Pastāvīgie apmeklētāji pārtrauca sarunas un (

šautriņu spēles, lai sapulcētos bārā. Kāds amatnieks nejauši iespēra pa Viļa portfeli. Vils aizturēja elpu, somai nogāžoties ar dobju svina troksni. Nekas nenotika. Vils satricināts, taču atvieglots, atstutēja somu pret leti un pasargāja to no turpmākām sadursmēm.

Frenks Filips lasīja ziņas par karu. Luftwajfe reidi bija nolīdzinājuši lietuves Šropšīrā, Linkolnšīrā un Dorsetā. Āfrikā ģenerāļa O’Konora uzbrukums-itāļiem bija sācis ļodzīties. Viņam būtu bijusi iespēja cīnīties kopā ar papildspēkiem, bet, protams, to vairs nebija.

Cīņas turpinājās Grieķijā un itāļu apdzīvotajā Austrumāfrikā. Admirālis Dekokss, franču Indoķīnas ģenerālgubernators, bija piešķīris

japāņiem bāzes un tranzīta tiesības savā teritorijā. Gada lendlīzes sūtījumu tonnāža no Savienotajām Valstīm turpināja sarukt sakarā ar mežonīgiem zemūdeņu uzbrukumiem un apsīkstošo savstarpējo uzticēšanos. Prezidenta Rūzvelta kaislīgie argumenti palielināt atbalstu Lielbritānijai amerikāņu vidū un izolacionistu Kongresā kļuva aizvien nepopulārāki.

Kaut kādā ziņā Hitlera jūras blokāde bija sliktāka nekā Zibenskarš. Vispārzināma patiesība vēstīja, ka viņi bija beiguši krāsot zirgu gaļu zaļā krāsā. Tā vairs netika uzskatīta par nepiemērotu pārtiku cilvēkiem. Pārtikas ministrija mutiski to noliedza.

Interese par stāvokli pārējā pasaulē bija spēcīgāka pavasarī, pirms Denkerkas, kad Lielbritānija joprojām ticēja, ka piedalās karā un var uzvarēt. Šajā laikā stāvoklis pārējā pasaulē bija zināmā mērā akadēmisks. Galvenais jautājums visu prātos, patiesas intereses tēma, bija laikapstākļi.

Taču Viļam nebija nepieciešams, lai radio viņam stāstītu par laikapstākļiem Lamanša jūras šaurumā. Viņš bija palīdzējis tos veidot. Migla bija pacēlusies un virs jūras bija klusums. Eidoloni bija atgriezušies savos valdījumos, atkāpušies nišās ap laiku un telpu.

Taču Meteoroloģijas dienests nezināja neko par eidoloniem un asins cenām. Tas vienkārši ziņoja, ka Lamanša jūras šaurums bija mierīgs un skaidrs. Neizteiktais bija secinājums, ka nekas nestāv starp Anglijas dienvidu krastu un Vācijas iebrukuma floti Francijā. Vils iztukšoja savu glāzi un skaļi norija, dvesdams baiļu elsas.

Tieši šonakt friči nāktu pulkiem. Un ne tikai bumbvedēji, bet arī gaisa desantnieki, ja nostrādātu Asinszāles riskantais pasākums. Okupācijas pirmie akordi.

Burvji bija noslēguši savas ilgās pārrunas ar eidoloniem; tagad viņi centās visu atsākt no nulles. Taču iejaukšanās dārgi maksātu. Vārdos neizteiktā vienošanās noteica, lai šonakt neviens no Asinzāles burvjiem nestrādātu savu māju tuvumā. Tā būtu vieglāk.

Vils bija izvēlējies „Hārtu un Hērtu” divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņš zināja, ka pirms nakts būs galā, viņam būs nepieciešami kroga sniegtie labumi. Otrkārt, šīs iestādes telpās bija patvertne. Viņš to zināja pēc savas pieredzes, jo uzlidojumu laikā bija šeit patvēries ne vienreiz vien.

Viņš uzsauca, lai ielej vēl vienu alus pinti. Pasaule jau bija kļuvusi miglaina. Viņš gribēja, lai tā arī paliek, kamēr tiktu padarīts darbs un samaksāta viņa asins cenas tiesa.

Kad bija beigušās jaunākās BBC ziņas, bārmenis atstāja radio ieslēgtu. Džeka Vornera un Garisona Teātra sarunas aizpildīja klusumu bārā. Krogā neklājās būt klusi. Tas bija tikpat nedabiski kā plītij būt bez tējas katliņa.

Pa vienam un pāros no bāra devās projām kāda daļa pastāvīgo apmeklētāju. Droši vien tie, kam bija ģimenes. Vils skauda, ka viņiem bija ģimenes, pie kā atgriezties.

Viņš ilgi bija centies būt nejūtīgs. Taču, kad gaisa uzlidojumu sirēnu spokainās gaudas, kas pareģoja nāvi, beidzot pārtrauca bārā valdošo vienmuļību, Vils konstatēja, ka vācieši bija atnākuši par agru. Viņš vēl nebija gatavs. Viņš joprojām varēja sajust savus pirkstus, savu kāju pirkstus, sirds paātrināto pukstēšanu.

Bārmenis aiz bāra atrāva vaļā durvis. Uz pagrabu veda šauras kāpnes. „Tūlīt pat!” viņš kliedza. „Visi lejā uz šejieni!”

Pastāvīgie apmeklētāji sastājās rindā aiz īpašnieka. Vils centās izturēties dabiski, nesot portfeli, bet tas bija diezgan smags un draudēja viņu nogāzt no kājām.

Lejā kāpņu telpā atvērās vēl vienas durvis. Kad bārmenis, pagriezdams kloķi, atvēra šīs durvis, no patvertnes izplūda nepārvarama atejas smaka. Vīrieši un sievietes aizspieda degunus, soļojot cits aiz cits iekšā. Kāds, iespējams, bārmeņa dēls, bija aizmirsis iztukšot naktspodus un ogļu spaiņus no iepriekšējā apmeklējuma.

Gaiss te lejā bija vēss un mitrs, bet ne pietiekami, lai nomāktu smaku. Gar sienu bija salikti vairāki steri malkas. Starp metāla plauktu rindām bija izlikti spilveni, segas un plāni matrači. Plaukti bija tukši, izņemot paputējušos konservētās gaļas un novītušo, dīgstošo kartupeļu krājumus.

Vils apsēdās pie durvīm. Patvertnē viņš saskaitīja deviņpadsmit dvēseļu. Viņš kaut kādā mērā bija bezkaislīgs un apsēsts ar matemātiku. Vienkārša kalkulācija, viņš sev teica. Dučiem dzīvību tūkstošu vārdā. Tomēr lielākā viņa būtības daļa ilgojās aizbēgt un noslīkt bangā.

Viņš atpazina dažas sejas, tie bija tādi paši regulārie apmeklētāji kā viņš. Viņš iztēlojās, ka arī viņi atpazīst viņu, jo viņš šeit bija nācis uz tēju un izbaudīt atmosfēru vēl ilgi pirms kara. Pirms viss mainījās. Vils atcerējās to vakaru, kad viņš tepat augšstāvā iepazīstināja Māršu ar Līvu. Viņš vēlējās uzzināt, cik daudz precētu pāru šeit, „Hārtā un Hērtā”, gadiem ejot, bija iepazinušies.

Zeme drebēja. Plauktos grabēja konservu kārbas.

Viņš paņēma portfeli klēpī. Gaidīja, kad pārējie iekārtosies ērtāk un zaudēs modrību. Kad izskatījās, ka viņi jau iekārtojušies un diez vai pievērsīs viņam uzmanību, viņš atklikšķināja vaļā portfeli, ar augšējo malu piesedzot saturu no nejaušiem skatieniem. Viņš jau bija uztriepis savas asinis uz sprāgstvielas lādiņiem tā, lai ar viņa starpniecību eidoloni varētu saņemt jaunas deviņpadsmit dvēseļu asins kartes: tā bija Viļa asins cenas tiesa. Vils uzlika taimeri uz desmit minūtēm. Tad viņš to vēlreiz pārbaudīja, aizvēra un aizslēdza portfeli, un ieslidināja to aiz malkas kaudzes.

Vils nogaidīja, cik vien ilgi uzdrošinājās — noteikti mazāk nekā desmit minūtes, lai gan šķita, ka pagājusi vesela mūžība — līdz mirklim, kad likās, ka neviens uz viņu neskatās. Cik vien klusi spēdams, viņš aizlavījās prom pa pagraba durvīm.

Viņš cerēja, ja viņu kāds ievērotu, tad pieņemtu, ka viņš esot jucis, un atstātu likteņa varā. Reizēm tā gadījās, ka patvertnēs cilvēki kļuva traki. Visvairāk viņš lūdzās, kaut neviens viņam nesekotu. Tas radītu neērtu konfrontāciju, kad „Hārts un Hērts” pašuzspridzinātos. Sprādziens nolīdzinātu ēku. Rīt pārgurušie glābēji, ķemmējot gruvešus līķu meklējumos, nemaz nepamanītu, ka šīs spridzināšanas raksturs neatbilst friču bumbām.

Tika vai netika pamanīta viņa aiziešana, neviens pēc viņa ārā neiznāca. Skrienot ārā uzlidojuma laikā, bija skaidrs, ka tiksi nogalināts.

Augšstāvā viņš apstājās, lai vēl pēdējo reizi ieelpotu kroga atmosfēru. Viņš bija sēdējis zem brieža galvas tepat pie galdiņa, kad pirmo reizi satika Līvu. Visi trīs, viņa un viņš, un Māršs, vienu galdiņu tālāk bija pļāpājuši. Viņš to bija pelnījis. Viņš iemeta slaido pudeli mēteļa dziļākajā kabatā, tad izgāja ārā.

Haoss. Pilsētā atbalsojās sirēnas, kamēr zenītložmetēju dārdi visas ielas garumā žvadzināja pa logu rūtīm. Cafčafčaf! Cafcafcafčaf\ Ziemeļos horizontu izgaismoja uguns bumba. Zeme noviļņojās. Zem Viļa zolēm noklabēja bruģakmeņi.

Viņš pagriezās pirmajā krustojumā, gribot, lai viņu no kroga šķirtu vismaz viena iela. Viņš centās izvēlēties virzienu, kas aizvestu viņu tālāk no spēcīgākās bombardēšanas vietas, bet bombardēšana notika viņam visapkārt.

Visapkārt juceklīgi ņirbēja gaismu ēnas. Debesis krustām šķērsām šaudījās prožektoru gaismas, kvēlojot cauri dūmiem un dažkārt spēji apgaismojot uzlidojumu novērošanas balonu. Kad tas notika, atspulgs uz dažām sekundēm apspīdēja ielas kā pilnmēness. Tikmēr vietējā vieglās artilērijas diviziona apšaude ar trasējošajām lodēm lēja ēnas, kas slīdēja zem pēdām. Debesīs ieblāzmojās oranža uguns.

Vils skrēja. Džina pudele sitās pret gurnu. Zeme atkal notrīcēja, sadrebinot Londonas kaulus. Kad bumba, ko viņš bija atstājis, kļuva par vēl vienu elles trokšņa elementu, viņš jau bija vairāku ielu attālumā, lēkšojot lejā pa Totenhemkortas metro stacijas kāpnēm. Daudzi cilvēki, kas tur bija patvērušies, ieraugot viņu, pārsteigti skatījās. Viņu sejas izteiksmes nepārprotami teica, ka tikko atnākušais ir traks.

Viņiem bija taisnība.

AGRI nākamajā rītā, kamēr joprojām dega „Hārts un Hērts” un kamēr redzamā attālumā no Lielbritānijas krasta kuģoja iebrukuma flote, eidoloni atgriezās Lamanša jūras šaurumā.

1940. gada 12. septembris

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

„Herr Doctor, ja jūs varētu atlicināt mazliet laika,” Klauss sacīja, „mums ir problēma ar jaunajiem inkubatoriem!”

Fon Vestarps šķērsoja pārrunu telpu. Viņam paejot garām, vēsma nočaukstināja kaltētos pļavas ziedus, kas bija salikti pudelēs uz palodzes.

Viņš apstājās pie loga pietiekami ilgi, lai vēlreiz pa to paskatītos. „Viņa to izdarīja, lai māni pazemotu,” viņš sacīja, pirms vēlreiz apstaigāja telpu. „Kur viņi ir?” viņš pats sev jautāja.

Doktors bija nolicis malā savu virssvārci, lai paspētu laikus uzspīlēt mugurā SS oberfīrera formas tērpu. Tas vairs tik labi nederēja;

pēdējais gads viņam bija trekns. Klauss speciāli neskatījās uz doktora vēderu, kas bija izspiedies virs jostas un starp pogām.

„Viņiem ir neskaidrības, kas attiecas uz iekārtām,” Klauss turpināja. „Es mehāniķiem devu konkrētus norādījumus. Tomēr viņi ir izšķērdējuši laiku un resursus, pieprasot nevajadzīgu materiālu piegādes.” Fon Vestarps pa telpu riņķoja pretējā virzienā. Viņa zābaki saberza putekļos riekšavu mežrožu ziedlapiņu, kas bija nolidinājušās uz grīdas. Gaiss kļuva saldāks un eļļaināks, kad viņa ilgstošā staigāšana bija sabradājusi ziedus, kas bija izbiruši no Grētas improvizētajiem ziedu žāvēšanas āķīšiem.

Neviens nebija iebildis, kad viņa bija nolēmusi izmantot pārrunu telpas stūri saviem amatniecības projektiem. Viņas padomi bija palīdzējuši Luftwaffe pārvaldīt debesis virs Lielbritānijas; iecietība pret viņas dīvainībām bija atlīdzība par piekļuvi viņas pareģojumiem. Lielāko vasaras daļu lauku mājas pirmais stāvs smaržoja kā parfimērijā.

Reinhards uzstāja, ka tur smaržoja kā spāņu mauku mājā. Lai kurš, bet viņš jau nu gan zināja.

Klauss sacīja: „Es viņiem prasīju, kas par lietu. Viņi apgalvoja, ka strādā pēc jūsu instrukcijām.”

Fon Vestarps pie loga atkal jautāja: „Esmu pret viņu bijis pārāk saudzīgs? Pārlieku saudzīgs?”

„Bet esmu pārliecināts,” Klauss noslēdza domu paralēli doktora murmināšanai, „ka daži vārdi no jums šo lietu ātri vien atrisinātu.” Doktors pašķielēja uz viņu. „Par ko tu tur vāvuļo?”

„Viņi ir pasūtījuši nepareizās iekārtas.”

„Viņi neko tādu nav darījuši! Kāpēc tev un tavai māsai viss ir jāsarežģī? Apšaubot katru manu rīkojumu.”

Atvērās durvis. Ienāca štandartenfīrers Pābsts, velkot līdzi Grētu, cieši satvēris aiz elkoņa. Pābsts viņu pagrūda pret krēslu, pēc tam nostājās blakus doktoram pie loga. Viņi steidzīgi sačukstējās. Pēdējā laikā Pābsts un doktors bieži apspriedās, lai gan izskatījās, ka par daudz ko nav vienisprātis.

Grētas mitrie mati mugurpusē uz kombinezona bija atstājuši tumšas mitruma plankumu sliedes. Uz savienotājiem vadu galos bija uzsprausti ūdensnecaurlaidīgi gumijas un keramikas uzgaļi. Viņas seju bija ierāmējusi balta sāls sarmas līnija, ieskicējot viņas pieri, ausis un žokli.

Pābsts droši vien viņu bija izvilcis no spīdzināšanas tvertnes, kurā viņas maņu orgāniem bija liegta iespēja saņemt jebkādu informāciju. Viņš pat nebija ļāvis viņai nomazgāties. Viņš un doktors fon Vcstarps jau sen bija nelabprāt atzinuši, ka fiziska iespaidošana nekādi nepalīdzēja viņu kontrolēt. Viņi bija ķērušies pie daudz eksperimentālākiem sodiem.

Viņa bija atradusies tvertnē ilgāk nekā trīsdesmit stundas. Fon Vestarps viņu tur bija ieslēdzis dažas minūtes pēc tam, kad bija uzzinājis, ka iznīcināta iebrukuma flote.

Klauss apsēdās krēslā blakus viņai pie konferenču galda. Izelpojot gaisu, viņš pajautāja: „Kā tu jūties?”

„Labi atpūtusies. Vai esi atrisinājis savu materiāltehnisko līdzekļu problēmu?”

Viņš izzvejoja no kabatas kabatlakatiņu un padeva to viņai, kamēr Pābsts strīdējās ar fon Vestarpu. Viņš norādīja Grētai, lai notīra seju. Viņa nolaizīja vienu kabatlakatiņa stūrīti, tad ar to apslaucīja pieri. Tvertnē bija ieliets ūdens ar koncentrētu magnija sāli, lai palielinātu peldspēju un tādējādi atdarinātu bezsvara stāvokli.

Aizmirsies citos projektos, fon Vestarps būtu viņu atstājis tvertnē daudz ilgāk. Varbūt pat uz nedēļu, lai gan viņa būtu dehidrējusies jau daudz agrāk; dusmās viņš kļuva vienaldzīgs. Taču ģenerālis Keitels bija sasaucis ārkārtas izmeklēšanu, lai noskaidrotu, kāpēc viņa nav brīdinājusi VV par operācijas „Jūras lauva” likteni.

„Grēta, ko tu viņiem teiksi?”

Viņa kaut ko atbildēja uz šo jautājumu, bet Klauss to nesadzirdēja. Fon Vestarps paziņoja: „Viņi ir klāt.” Klauss paskatījās ārā pa < logu un ievēroja pie lauku mājas piebraucam melnu mersedesu.

Fon Vestarps stāvēja konferenču galda galā, Pābsts — pa labi no viņa. „Atbildi uz viņu jautājumiem un dari visu, ko viņi liek!” sacīja doktors. „Es neļaušu sevi vēlreiz pataisīt par muļķi!”

Reiz Grētas nepaklausība bija bijusi privāta problēma. Ģimenes lieta. Disciplīnas problēma, ar ko bija jātiek galā, kad nomira Rūdolfs, taču tagad Gotterelektrongruppe bija pieslēgta reiha kara mašinērijas milzīgajam aparātam; veiksmēs un neveiksmēs vairs neeksistēja nekādas konfidencialitātes. Grētas izgāšanās bija doktora izgāšanās.

Telpā ieslāja trīs vīrieši. Ģenerālfeldmaršals Keitels, fīrera VV štāba priekšnieks, masīvs vīrietis ar sudrabainiem matiem. Otru vīrieti Klauss nekad agrāk nebija saticis, bet viņam mugurā bija Vērmahta armijas ģenerālleitnanta formas tērps. Lišķīgais vīrietis blakus Keitelam, majors Smits, bija oportūnists un pielīdējs, uzkrītoši nekvalificēts, lai vadītu Luftwaffe izlūkošanu.

Turklāt viņam ir daudz zemāka dienesta pakāpe nekā viņa abiem biedriem, nodomāja Klauss. Kādā veidā viņš iemanījās tikt šajā sapulcē? Smits bija pilnībā atkarīgs — gandrīz nožēlojami — no Grētas informācijas. Kas zina, kas būtu noticis, ja Smits būtu bijis spiests darboties viens pats. Ja nebūtu Grētas, Luftwaffe joprojām komandētu Gērings. Ak, tad viņš grib zināt, kas ar viņu notiks, ja mana māsa vairs nepalīdzēsi Grēta, ko tu esi nodarījusi?

Keitels uzreiz kā apsēdās, tā sāka izmeklēšanu. „Vakar no rīta pulksten 5.00 iekāpšanas zonās Francijas piekrastē ūdenī tika nolaistas invāzijas flotes, kas devās pāri mierīgajai jūrai uz Anglijas dienvidu krastu.” Viņš, nenolaidis acis, blenza uz fon Vestarpu, citējot šos faktus. „Pulksten 6.20 mūsu karaspēks ieraudzīja piekrasti. Novērotāji pulksten 6.25 ziņoja par pēkšņu, biezu miglu Lamanša jūras šaurumā. Sakari ar floti tika pazaudēti pulksten 6.41.”

„Kopš dienas vidus bez vēsts ir pazuduši visi kuģi un liellaivas. Tiek uzskatīts, ka gājusi bojā arī visa komanda.”

„Kopējie Vērmahta zaudējumi ir neaprēķināmi.” Viņš pagriezās ar seju pret Grētu. „Esmu šeit ieradies kā fīrera pārstāvis, lai uzzinātu, kāpēc tā notika.”

Grēta vērās ģenerālī ar platām, nevainīgām acīm. Viņa neko neteica.

„Es pieprasu paskaidrojumus, kāpēc VV nesaņēma nekādus brīdinājumus.”

Grēta nebilda ne vārda. Viņas mutes kaktiņš savilkās uz augšu. Keitels sastinga kā saspiesta atspere. Viņš nemirkšķināja; viņš neelpoja. Viņš neatlaidīgi skatījās uz Grētu.

Ak, Grēta! Lai kas tas ir, ko dari, tev tas jābeidz! Mēs nevaram ar viņiem mēroties spēkos. Klauss vēlējās kaut viņa varētu dzirdēt viņa domas. Šie vīri domā, ka tu esi nodevēja. Šie vīri tevi nogalinās. Pat doktors viņus nespēs apturēt.

Klusumam ieilgstot, doktora seja kļuva arvien sarkanāka. Visbeidzot Grēta ierunājās. „Citiem vārdiem sakot, jūs brīnāties, kāpēc es jūs neglābu no jūsu pašu nekompetences.”

Kabinetā valdīja klusums. Vienīgās skaņas telpā bija doktora murmināšana.

„Ko?” Keitels iejautājās tik klusu, ka Klausam bija jāiespringst, lai viņu sadzirdētu cauri savas sirds dobjajiem klaudzieniem un asins šalkoņai ausīs. Klauss varēja saskatīt, kā zem ģenerāļa ādamābola pulsē vēnas.

„Es spēju redzēt nākotni,” viņa sacīja mierīgā tonī, „bet es nevaru paveikt brīnumus.”

Ak mans Dievs! Tagad viņi, neraugoties ne uz ko, mūs vienkārši nogalinās. Klauss uzdrošinājās slepeni ieskatīties sava četrpunktu drošības jostas akumulatora mērierīcē. Jaudas bija atlicis maz, bet ne tik maz, lai viņš nepaspētu viņu pagrābt un izvilkt cauri sienai, ja Keitels paņemtu pie vidusjostas nēsājamo ieroci. Klauss uzmanīgi ieslēdza slēdzi, lai nepamanītu viņa kustības zem galda.

Keitels pieslējās kājās. Klauss gatavojās izmantot Gotterelektron. Arī fon Vestarps piecēlās kājās un lūdza ģenerālim: „Uzgaidiet!” un Klausam: „Panāc, lai viņa labi uzvedas!”

Grēta turpināja runāt, it kā nekas nebūtu noticis. „Dažus notikumus pat es nevaru ietekmēt. Taču es varu novērst reiha iznīcināšanu.” „Devītā un sešpadsmitā armija. PAZUDUŠAS!” Bams! Keitels ar dūri galdā iecirta punktu savā paziņojumā. „Vienpadsmit divīzijas. PAZUDUŠAS!” Bams! Grīda nograbēja aiz Keitela dusmām. „Pusmiljons tonnu kravas. PAZUDUŠAS!” Bams!Telpas otrā pusē uz palodzes piena pudelēs nograbēja ziedu kāti. „Tanki. Artilērija. Munīcija. PAZUDUSI! PAZUDUSI! PAZUDUSI!” Bams! Bams! Bams!

„Un kā jau jums teicu,” sacīja Grēta, ledaini vēršoties pret Keitela dusmām, „tur neko nevarēja darīt.”

„Tavs pienākums bija mūs brīdināt,” ierēcās Vērmahta ģenerālleitnants.

„Ko jūs būtu darījuši, ja es jūs būtu brīdinājusi? Es jums atstāstīšu pareģojumu par jūsu rīcību: jūs būtu atlikuši iebrukumu uz vienu dienu. Un vienalga ciestu sakāvi. Bet radītās ilgtermiņa sekas būtu daudz ļaunākas nekā ir tagad. Jā, šodien mēs zaudējām, bet netikām iznīcināti.”

Kaitels atkal apsēdās. „Tu jau esi divreiz pieminējusi iznicināšanu.” Vienkāršs apgalvojums, lai pārbaudītu, ko viņa zina.

„Kaut kas tuvojas,” sacīja Grēta.

„Kas tuvojas?” tā bija vairāk pavēle nekā jautājums. Vēlreiz vienkāršs apgalvojums, lai pārbaudītu, ko viņa zina.

„Mūsu liktenis,” viņa teica. Visi apklusa, sagremojot šo pareģojumu.

„Burvji. Vai tas ir viņu roku darbs?” jautāja Pābsts?

„Jā. Viņi mūs visus iznīcinās.” Viņa noskurinājās, piebilstot: „Esmu to redzējusi.”

„Ja šie draudi, par ko stāstāt, ir patiesi,” sacīja Keitels, „kā mēs pret to varam cīnīties?”

„Dienvidrietumanglijā ir ciems. Villitona.” Izrunājot šo nosaukumu, viņas acīs laidelējās ēnas. „Jums tas jāiznīcina, ja vēlaties novērst mūsu bojāeju.”

Smits sacīja: „Nekad neesmu dzirdējis par tādu ciemu.” Saviem priekšniekiem viņš sacīja: „Tas nav iekļauts stratēģiskās bombardēšanas kartē, citādi es to būtu zinājis.”

Grēta, kopš viņš bija ienācis telpā, tikai tagad apjauta viņa klātbūtni. „Ak, jā, majora Smita slavenā karte! Jūs esat paveicis tik lielisku darbu, paša spēkiem identificējot tik daudz augstvērtīgu objektu.” Grēta pacēla uzaci. „Jābrīnās, kā kādreizējais kantora darbinieks spējis kļūt tik ģeniāls.”

Keitels, joprojām nikns, papurināja galvu. „Jūs neko nedarījāt, lai novērstu šī kara lielāko sakāvi. Un tagad jūs uzstājat, lai mēs koncentrējam savus spēkus kādai nezināmai, mazsvarīgai pilsētai. Tā ir laika izšķiešana.”

Grēta sacīja: „Villitona ir galvenā atslēga. Sagraujiet to, noslaukiet to no zemes virsmas!”

Keitels atkal piecēlās kājās. „Mēs šeit savu darbu esam beiguši.” Viņš devās uz durvju pusi, pārējie rindā viņam sekoja.

Klauss izelpoja. Izskatījās, ka viņi negrasās viņu atklāti nogalināt. Taču to varētu izdarīt doktors, kad viesi būtu prom.

„Pagaidiet!” fon Vestarps viņiem sekoja.

„Viņas ārprāts ir aizgājis par tālu,” sacīja Keitels. „Viņai nevar uzticēties. Jums viņa būtu jālikvidē.”

Kamēr viņi strīdējās, Grēta piegāja pie loga. Viņa no katras pudeles izvilka vislabāk saglabājušos ziedu zariņus. Visus atlasītos ziedus viņa sakārtoja mazā prīmulu un asteru pušķī.

„Herr General Keitel," viņa uzsauca, „jūsu sievai ļoti patīk kaltēti ziedi, vai ne?”

Keitels pagriezās durvīs, izskatīdamies satraukts un nepacietīgs.

„Kas?”

Grēta sacīja: „Jūsu sievai.” Viņa pacēla ziedus. „Kad šovakar iesiet mājās, iedodiet šos viņai! Pasakiet viņai, ka drīz atkal viss būs labi!” Viņa pārgāja pāri telpai, lai Keitelam ieliktu rokās ziedu pušķi. Viņš pārliecās viņai pāri. „Nomieriniet viņu!” viņa sacīja. „Tā nebija viņas vaina.”

Viņš noraudzījās viņā pāri izkaltētajiem ziediem, it kā cenzdamies viņu saprast. Vai viņš tikpat viegli kā Klauss spēja saskatīt ēnas viņas acis?

„Ko tu zini par Lizu?” viņš pajautāja.

„Viss atkal būs labi,” Grēta atkārtoja. „Viņa atlabs.”

Viņa atvēra muti, lai jau pateiktu kaut ko citu, bet aprāvās. Tad nebrīdinot viņš pagriezās un aizgāja. Viņš neko neteica, ne arī izmeta ziedus. Viņa kolēģi sekoja viņam ārā pa durvīm. Doktors un tāpat arī Pābsts viņiem pievienojās.

Klauss nogaidīja līdz brīdim, kad viņš ar Grētu palika divatā. „Kas tas bija?” viņš jautāja.

„Viņa sievai šo pēcpusdien būs priekšlaicīgas dzemdības.” Grēta to izrunāja ar tādu pašu garlaikotu ncieinteresētību, kā paziņojot, ka viņai negaršojot šodienas zupa.

Klauss apdomājās. Viņš sāka saprast, ka ārprātīga vai ne, viņa neko nedarīja bez iemesla. Viņš mēģināja redzēt pasauli viņas acīm, mēģināja domāt kā viņa. Cēlonis un sekas.

„Tad tāpēc tu lasīji ziedus.” Viņš nejautāja, jo tas nebija jautājums. „Tu zināji, ka viņš neieklausīsies. Bet tu ari zināji par viņa sievu un zināji, kā to situāciju izmantot, lai viņu pārliecinātu ņemt vērā tavu padomu.”

Grēta noklakšķināja mēli. „Cik gan man ir attapīgs brālis!”

Viņa aizpūta no galda sadrupušās ziedlapiņas un lapas. Tad viņa no palodzes uz galda aiznesa kaudzi pudeļu un sāka pārkārtot ziedus.

Cēlonis un sekas.

„Kāpēc tu viņus nebrīdināji?”

Viņas uzmanība bija pilnībā pievērsta pļavas puķēm. Viņa neko neteica.

Cēlonis un sekas.

Klauss vēroja, kā viņa cenšas sakārtot ziedus citādi, sakot: „Ja es tev jautātu, vai tu man paskaidrotu, ko tu dari?”

„Es kārtoju ziedus. Varbūt tu nemaz neesi tik gudrs, kā biju domājusi.”

„Tu zini, ko es ar to gribēju vaicāt. Pasaki man, Grēta!”

„Un likt tev ciest manis dēļ? Nekad!”

Klauss izslampāja ārā no istabas. Viņš aizcirta durvis.

Mehāniskajā darbnīcā skanēja urbja, kalta, elektroda un zāģa kakofonija. Tajā smaržoja pēc karsta tērauda un naftas. Papildus Klausa norādēm attiecībā uz apgādi doktors bija ari pavēlējis vēl kaut ko. Tagad viņš gribēja trīsdesmit inkubatorus no katra veida.

Klauss atcerējās to dienu, kad doktors pirmoreiz parādīja savas ierīces. Viņš varbūt bija astoņus vai deviņus gadus vecs, kad doktors viņu pirmoreiz ieslodzīja inkubatorā. Viņš bija kliedzis līdz aizsmakumam, kad viņu bija sākusi pārņemt klaustrofobija. Klauss toreiz inkubatorā bija nodauzījis dūres jēlas. Iekšā nebija vietas, lai pakustētos; tas tika izgatavots īpaši viņam un gadu laikā atbilstoši pārveidots, pielāgojot viņa auguma pārmaiņām.

Tajā laikā fon Vestarps viņus visus turēja vienā telpā. Kad Klauss kļuva pārāk noguris no kliegšanas un nespēja vairs turpināt, viņš visu nakti klausījās Rūdolfa, Haikes, Kemlera un pārējo raudās. Protams, izņemot Grētas. Viņa bija vienīgā no visiem bērniem, kas neraudāja. Viņš nespēja atcerēties nevienu reizi.

Klauss atcerējās kaut ko, par ko šajos gados nebija domājis. Toreiz bija daudz vairāk testa objektu. Patiesībā tik daudz, ka lauks aiz mājas bija…

…Un tad Klauss saprata, kāpēc doktors mehāniķiem bija pavēlējis pieprasīt tik daudz inkubatoru būvniecībai nevajadzīgu materiālu. Gāzes vadus, kaļķi, instrumentus zemes rakšanai. Nekas no tā nebija nepieciešams, lai būvētu inkubatorus. Tie bija nepieciešami, lai masveidā atbrīvotos no līķiem.

Doktors plānoja milzīgu testa subjektu pieplūdumu. Pārāk daudz, lai paspētu citu pēc cita apbedīt, kā to bija darījis agrākos laikos.

1940. gada 19. septembris Villitona, Anglija

Deviņas stundas ilgusi bombardēšana bija izdzēsusi ceļu uz Villitonu, uz apkārtējās vides fona tas vairs nebija redzams. Vietām joprojām dūmoja sakultā un sabombardētā zeme. Šur un tur no dubļiem spīdēja izpostītais ceļa šķembu segums, bet pēc ceļa tas izskatījās tikpat daudz, cik sasists šķīvis pēc ģimenes vakariņām.

Griezīgi skanēja Rolls šasija, Māršām šaujoties pāri kārtējam pauguram un drupām skrāpējot Stīvensona automašīnas apakšu. Nočīkstēja atsperojums, kad viņš lika automašīnai pārlēkt pāri kādai plaisai zemē.

„Ja nu viņai ir auksti?” Līva jautāja, mīcot ar pirkstiem sedziņu. Tā bija rozā un uz tās bija zilonīši un nosmērēti pleķīši, un tā smaržoja pēc Agneses. „Es ceru, ka viņa neatrodas ārā aukstumā.”

„Viņa varētu būt drošībā. Viņi varētu būt kādā patvertnē.” Londonā varēja dzirdēt nostāstus par ļaudīm, kas iznākuši no patvēruma vietām bez skrambiņas, vien atklājot, ka viņu dzīvesvietas apkaime noslaucīta no zemes virsmas. Dažkārt viņiem bija jāgaida glābēji, lai tie aizvāc gruvešus un atmūķē māju durvis.

Niecīgā informācija, ar ko skopi dalījās BBC, vedināja uz domām, ka atrast patvertnēs cilvēkus būtu drīzāk neiespējami. Luftwaffe… piesātinājuma bombardēšana… Villitona. Detaļas Māršām nebija zināmas. Vēl pirms Aivars Lidells bija paspējis izrunāt četrus teikumus, Māršs bija izbrāzies ārā pa durvīm, lai lūgtu, aizņemtos vai nozagtu Stīvensona automašīnu. Beigu beigās viņš to nozaga, kā arī degvielas kannu, ko Māršs iemeta bagāžniekā, kamēr Līva viņu mudināja pasteigties, Dieva dēļ, Agnesei viņi bija vajadzīgi, kāpēc viņš to visu nevarēja darīt ātrāk?

„Es ceru, ka viņa nav izsalkusi. Ko iesākt, ja viņa ir izsalkusi? Mēs viņai neesam paņēmuši līdzi ēdienu. Mums jāatgriežas un jāpaņem līdzi kaut kas ēdams.”

Māršs turpināja braukt, vēloties, lai starp dūmiem paceļas Villitona — neskarta un tīra. Tas nenotika. Viņš apturēja automašīnu, kad saprata, ka automašīna vairs neizbrauks pa gruvešiem noklāto ceļu. Viņš noslāpēja dzinēju. Viņi izkāpa.

Šķembas. Viņi stāvēja šķembu jūras krastā, kas stiepās līdz pat horizontam. Šur un tur vīri metāla aizsargķiverēs ar platām malām, līdzīgām sieviešu aubēm, kas pasargāja no saules, ložņāja pa gruvešu kalniem, meklējot vai nesot nestuves. Uz kāda vīrieša ķiveres atspīdēja saulriets, izceļot R burtu, kas bija uzkrāsot uz ķiveres malas. Ja neskaita, ka laiku pa laikam nogruva sadrupuši ķieģeļi un mūri, glābēji kustējās klusām kā spoki kapsētā.

Trinitrotoluols un bērniņš. Divas smaržas, kurām nekad nebūtu jāsajaucas.

Līva murmināja: „Viņai ir auksti. Viņa ir izsalkusi un nobijusies.”

„Kur?” Māršs nekad nebija bijis Villitonā, nepazina šo ciemu, nezināja, kur meklēt Līvas tanti.

Viņi gāja. Katrs dzīvojamais masīvs bija bezjēdzīgu ainu juceklis. Pulverī saberzti ķieģeļi. Saplēsta tējas servīze. Lauskās sasisti logu stikli. Zem apdegušiem būvkokiem uz pusēm pārsists Viktorijas laika zvilnis. Juku jukām sasviesti mūra gabali. Bērna kurpīte. Vanna. Saplaisājis skurstenis, no kura šķībzobainās grimases jūka ārā ķieģeļi. Ģimenes Bībele. Ēdamistabas siena. Tējas tasīte.

Tas, ko viņi nevarēja atrast, bija kāda zīme, ka šeit bijušas Andersona bumbu patvertnes.

Tas varēja nozīmēt, ka viņas patvērās pagrabos. Pagrabi. Jā. Varbūt cilvēki tajos bija iesprostoti. Varbūt viņi atradās zem kājām, tikai kādu centimetru attālumā, gaidot, kad kāds viņus atbrīvos. Ja Māršs varētu atrast kādu pagrabu, atrast cilvēkus sveikus un veselus, gaidot, kad viņus atraks, tad viņš zinātu, ka šeit kaut kur drošībā bija arī Agnese.

„Viņa grib savu sedziņu,” teica Līva.

Mārša bikses plēsa gruveši, tie skrāpēja viņa ceļus. Logu stikli grieza viņa pirkstus. Kad viņš meta malā ķieģeļus, tie piezemējās blīkšķēdami un šķindēdami, neparasti augstos toņos priekš tik smagiem priekšmetiem. Arvien vairāk ķieģeļu. Arvien vairāk blīkšķu.

Viņa darbības kļuva ritmiskas. Pacel, met, noblīkšķ. Uz viņa rokām sacietēja asinis un putekļi. Pacel. Met. Noblīkšķ.

„Reibold!”

Viņš atvēlēja Līvai vien īsu skatienu. Viņai bija pievienojušies trīs glābēji: viens vecs, viens mazs un resns, viens bāls. Labi. Vairāk darba roku.

„Reibold!” viņa atkal ieteicās, Šoreiz jau daudz klusāk.

Viņi tur stāvēja vērodami. Kāpēc glābēji vairs nepalīdzēja? Viņš pūlējās no gruvešiem izcelt garu baļķi. Tas sadūra viņa rokās skabargas.

Pār gruvešiem čaukstēja soļi. Uz viņa pleca nogūlās smaga roka. „Dēls, rimsties!”

Māršs aizsvieda prom vēl vienu baļķa gabalu.

Glābējs pieliecās blakus Māršām un saspieda viņa plecu. „Tas ir mūsu darbs,” viņš sacīja. „Tu nekā nevari palīdzēt.”

Mārša pirksti aptinās apkārt kaut kam cietam, ķieģelim vai mūra gabalam. Pacel. Met. Noblīkšķ.

Uz viņa pleca uzliktā roka noslīdēja līdz elkonim un pavilka. „Nāc man līdzi! Sameklēsim tev kaut ko ēdamu.”

Mārša plauksta satvēra ķieģeļa stūri.

„Nāc!” glābējs teica, pieslejoties kājās. „Pietiks.”

„Neviens man, nolādēts, nepavēlēs pamest savu meitu.”

„Kā lūdzu?” Glābējs paliecās uz priekšu. „Kāpēc gan tev uz mirkli nerimties, lai es tevi varētu labāk sadzirdēt?”

Māršs, griezdamies apkārt, pielēca kājās. Viņš ielika visu savu svaru, visas savas dusmas rokā, kas turēja ķieģeli.

Viņš iešķēla ar ķieģeli pa glābēja mutes sāniem. Māršs juta, ka kaut kas nokrakšķ un salūst. Vīrietis nogāzās atmuguriski. Viņa aizsargķivere noklabēja lejā pa gruvešu kaudzi. Māršs nometa rokās esošo priekšmetu un uzlēca viņam virsū.

„Es teicu —” Viņa dūre atkal sita. „— man, nolādēts, —” Tagad sita ar otru roku. „— nepavēlēs pamest savu meitu!”

Kāds roku pāris satvēra viņu aiz vidukļa un pacēla. Māršs ļāva dusmām vaļu. Viņš svaidījās. Viņš atmeta galvu, iešķeļot kaut kam, kas mīksti nokrakšķēja. Rokas, kas bija satvērušas viņu aiz vidukļa, atbrīvojās, bet tad viņu no aizmugures sagrāba arvien vairāk roku. Viņš uzkāpa uz trešā vīrieša pēdas pacēluma un no visa spēka, cik vien spēja, grūda elkoni atpakaļ, izmežģīdams sev plecu.

,,Ūf…” noņurdēja trešais vīrietis, bet neatlaida vaļā rokas. Viņš spēka ziņā ievērojamu tiesu pārspēja Māršu un tāpēc spēja viņu paraut nost.

Sāpes Mārša izmežģītajā plecā un viņa saplosītajās rokās kļuva kā plaisas dambi, kas aizturēja kaut ko milzīgu un melnu. Viņš negribēja sajust sāpes, bet tās bija milzīgas.

„Neviens…,” Māršs elsa. Viņš sēdēja dubļos, jo vārdi bija pārāk smagi. „Man nepavēlēs… Ak Dievs, Agnese! Kur tu esi?” Pēdējie vārdi bija kā šņuksti.

Viņš paskatījās uz vīrieti, kam bija sitis. Viņš izskatījās ap sešdesmit piecu gadu vecs. No viņa lūpām tecēja siekalas un asinis. Viņa mute bija tumši sarkana. Bālais puisis pieplaka pie zemes viņam blakus, ar vienu roku palīdzēdams piecelties, ar otru piespiedis viņam pie deguna kabatlakatiņu.

Caur Mārša biksēm sūcās dubļi. Auksti. Slapji. Viņš vēlējās kaut viņa sirdī iesūktos aukstums un padarītu viņu nejūtīgu.

„Mēs viņu aizsūtījām prom,” teica Līva.

Viņa sēdēja uz kaut kā, kas reiz bija kalpojis kā kādas mājas parādes durvju lievenis. Māršs piespieda sevi piecelties kājās un apsēdās viņai blakus.

Glābēji sapulcējās ap savu nokritušo biedru. Vīrietis ar asiņaino degunu pārlika vienu vecā vīrieša roku pār saviem pleciem un mazais, resnais vīrietis pārlika otru. Viņi aizkliboja projām, metot uz Māršu niknus skatienus un nolādot.

„Kāpēc mēs viņu aizsūtījām prom?” drebēdama jautāja Līva.

Mārša roka nokrita viņai uz pleciem. Viņa atgrūda viņu. Viņi raudāja.

Iestājās nakts. Debesīs iemirdzējās zvaigznes. Līva atkal drebēja.

„Tu centies arī mani aizsūtīt prom,” viņa noteica.

10

1940. gada 3. novembris

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Mehāniskā darbnīca bija trokšņaina vieta. Darbnīcas galā, stūrī atstatu no pārējiem, strādāja Klauss. Inkubatoru būvniecību viņš vēl varēja pieciest; no pārējiem jauno konstrukciju projektiem viņam metās nelabi. Klausam derdzās domāt par krāsnīm.

Kamēr uzgriežņu atslēgas gals nebija kļuvis oranžs, viņš nemanīja, ka viņam aiz muguras kāds bija pienācis. No nomelnējušās priedes, kurā viņš gribēja pievilkt skrūvi, gaisā uzvirpuļoja dūmu strūkliņa. Klauss nometa instrumentu, kad ar plaukstu bija sajutis, ka uzkarsis instrumenta rokturis. Tas atsitās pret zemi kā mīksts konfektes gabals.

„Vai esmu pievērsis tavu uzmanību?”

Klauss pagriezās, laizīdams jaunās tulznas uz plaukstas. Aiz viņa stāvēja Reinhards, izskatīdamies mazliet uzjautrināts.

„Vai viņi tevi vēl nav aizsūtījuši uz Āfriku?”

„Vēl ne’.”

Vietā, kur Klauss bija nometis uzgriežņa atslēgu, pacēlās izkusuša linoleja smaka. Viņa instruments, grimdams grīdā, kvēloja tumši sarkani melnā krāsā. Klauss pagrāba uz blakus darbagalda stāvošās knaibles un iemeta to ūdens mucā. Pacēlās tvaika mākoņi.

„Varēji arī pakliegt,” Klauss sacīja. „Vai piesist man pie pleca.”

„Un riskēt, ka tevi nobiedēšu?” Reinhards papurināja galvu. „Tas varētu būt bīstami. Tu esi ļoti nervozs.”

„Kam bīstami? Tev vai man?”

„Es rūpējos par tavu labsajūtu,” teica Reinhards. „Mēģini būt saprotošs!”

Klauss izmakšķerēja no mucas uzgriežņu atslēgu. Rokturis bija deformējies, bet otrs gals saliecies šķībs. Reinharda triks to bija pārvērtis par sakropļotu metāllūzni.

Klauss sacīja: „Tu to sabojāji.”

„Es to izkausēšu, ja viņi to vēlas no jauna izliet.”

„Ko tu gribi? Esmu aizņemts.”

„Pābsts grib mūs satikt,” atbildēja Reinhards.

„Tevi un mani? Tagad? Kāpēc?”

„Es pieļauju, ka viņš grib apspriest doktora plānu.”

„Kas tas par plānu?” jautāja Klauss, atkal slapinot plaukstu apdegumus.

Reinhards pilnīgi nepārliecinoši notēloja, ka aizmirsis. „Ak, pareizi, šī ir pirmā reize, kad tu par to dzirdi. Doktors to pieminēja brokastu laikā.” Tu gribēji teikt — pēc brokastīm, Klauss domāja. Doktors fon Vestarps neciestu tavu pļāpāšanu, kamēr viņš gremo.

„Lai ar ko tas būtu saistīts,” viņš teica, „es ceru, ka tas neaizkavēs tavu izvietošanu. Par to gan būtu žēl.” Klauss paņēma tīru lupatiņu, lai no rokām noslaucītu metāla un sviedru smaku. Tā atrāva vaļā tulznas.

„Ne vairāk žēl, kā par to, ka pēc visiem šiem gadiem tevi vislabākajā gadījumā var izmantot kā galdnieku.”

„Vai man vēl ir laiks nomazgāties?”

„Viņi jau gaida.”

„Protams, ka gaida,” noteica Klauss.

Viņš sekoja Reinhardam uz lauku māju. Viņi pagāja garām Haikei un Grētai, kas sačukstējās nišā zem kāpnēm. Lai vai kāda bija Grētas nepatika pret stalto, gaišmataino sievieti, izskatījās, kā tā izgaisusi.

Reinhards pārliecās pār margām, lai aizsūtītu Haikei gaisa skūpstu. Viņa noskurinādamās uzgrieza viņam muguru.

Sekojot Reinhardam augšā pa kāpnēm, viņš pa ausu galam sadzirdēja sarunu, „…vilšanās ir ārkārtīgi liela,” sacīja Grēta.

Haike teica: „Bet es trenējos. Esmu kļuvusi daudz spējīgāka.” „Varbūt. Bet viņu acīs tas nav pietiekami. Viņi redz tikai neveiksmes.” Grēta nolika roku uz Haikes apakšdelma. „Tas nav godīgi.”

„Ko man darīt?” Haike novaidējās.

Šis mazumiņš, ko viņš noklausījās, Klausu pārsteidza un izbiedēja. Viņš bija nācis pie slēdziena, ka Pābsts un doktors bija diezgan apmierināti ar Haikes pēdējā laika sasniegumiem. Viņš paturēja prāta I laiki vēlāk apraudzīt.

Otrajā stāvā atradās telpas, kur gulēja Klauss un pārējie. Pēdējā laikā telpas bija tukšākas. Dvīnes bija prom un Kemlers aizbraucis zemūdenē bombardēt, šķelt uz pusēm amerikāņu tirdzniecības floti un tās eskortkuģu korpusus. Kāpnes ēkas priekšā, kas bija paredzētas doktora oficiālajiem viesiem, bija platas un pompozas. Taču Klauss ar Reinhardu kāpa pa kādreizējām kalpotāju kāpnēm.

Kabinets nebija daudz mainījies, kopš Klauss šeit bija pēdējo reizi brokastojis pirms Grētas atteikšanās brīdināt floti. Bija manāms, ka pārkārtotas ādas vākos iesietās grāmatas un uz doktora tāfeles sarakstīti jauni kricelējumi, bet citādi viss bija pa vecam. Doktora svētnīca, viņa darbavieta. Vieta, kur valdīja viņa intelekts.

Pābsts un fon Vestarps stāvēja pie novērošanas loga, atkal sarunājoties klusinātā, steidzīgā tonī. Kad viņi ienāca telpā, Pābsts pagriezās. Viņi atdeva godu. Pābsts apsēdās pie doktora garā pusdienu galda. Klauss un Reinhards sekoja viņa piemēram.

Doktors palika stāvām pie loga, ģērbies savā nodilušajā virssvārcī, cieši skatīdamies ārā pa logu, sakrustojis rokas aiz muguras. Pābsts ierunājās. „Jūs abus gaida jaunas izvietošanas.”

„Esmu gatavs jebkurā laikā,” sacīja Reinhards.

„Tāpat arī es,” piebilda Klauss. „Es sevi pierādīju Anglijā.” Reinhards iesmējās. „Es sevi pierādīju jau ilgi pirms tam.”

„Tu iekarotā pilsētā nodedzināji viesnīcu. Jebkurš plānprātiņš ar sērkociņiem varētu izdarīt to pašu. Kemlers to varētu izdarīt. Es devos pa taisno ienaidnieka sirdī un atvedu atpakaļ Grētu dzīvu. Tas nebija tik vienkārši.”

„Tu devies ekskursijā pa taisno ienaidnieka sirdī! Es jau nu būtu attapies, ka jāuzbrūk, kamēr tur esmu. Tavā vietā es tur visus būtu apslaktējis. Es…”

„Pietiek!” iekliedzās Pābsts. „Jūsu izvietošanas ir atceltas. Mums šeit uz vietas ir nepieciešamas jūsu abu spējas.”

Klauss paskatījās uz Reinhardu. Lūdzu, neliec mums kopā strādāt'. Viņš jau ne pirmo reizi vēlējās uzzināt, vai cīņas laikā spētu saspiest

Reinharda sirdi vai sakult viņa smadzenes, pirms Reinhards viņu sadedzinātu līdz nāvei.

Reinhards arī viņu vēroja. Droši vien savā prātā apsvēra kaut ko līdzīgu. Pābsts sacīja: „Mums ir divas problēmas.”

„Kādas problēmas?” Klauss jautāja.

„Par pirmo ir brīdinājusi jūsu māsa. Viņa ir pareģojusi, ka notiks uzbrukums Reichsbehdrde".

Reinhards iebilda. „Herr štandartenfīrer! Jānorāda, ka ne draudi, ne informācijas avots nav īpaši uzticams. Grūti noticēt, ka kāds varētu rīkoties tik muļķīgi, uzbrūkot šai vietai. Bet ja nu viņi grasās? Tad lai jau,” viņš teica. „Un Klausa vājprātīgajai māsai nevar uzticēties. Viņa pat spētu nodot, ja drīkstu tā izteikties.”

„Viņa ir darījusi daudz vairāk nekā jebkurš cits, lai sekmētu reiha panākumus karā,” Klauss sacīja.

„Vai tiešām? Atsvaidzini manu atmiņu! Cik daudz vīru aizgāja bojā uzbrukuma mēģinājumā?”

Pābsts ar plaukstu uzsita pa galdu. „Apklustiet!” Uz paplātes nograbēja doktora tējas servīze. „Jūs šeit atrodaties, lai klausītos.”

Viņš savācās. „Neskatoties uz Grētas neseno sniegumu,” Pābsts turpināja, „mēs nopietni ņemsim vērā viņas brīdinājumu. Jūs paliksiet šeit, kamēr apdraudējums tiks novērsts. Kemlers ir atsaukts no Ziemeļatlantijas.”

Reinhards nomurmināja, ka piekrīt. Klauss ņēma vērā šo rīkojumu.

„Pēc tam, kas attiecas uz jums abiem, doktoram ir īpaši plāni.” Klauss uztvēra štandartenfīrera formulējuma nozīmīgumu, un bija drošs, ka arī Reinhards to bija uztvēris. Doktoram fon Vestarpam kā REGPvadītājam bija augstāka dienesta pakāpe nekā Pābstam. Ja doktors bija nolēmis izteikt savu viedokli militāros jautājumos, tad Pābsts nevarēja daudz iebilst.

Ierunājās doktors. „Reichsbehdrde”, viņš sacīja, „rekrutēšanas tūre ir iekavējusies.”

Klausa sejas izteiksme bija neitrāla. Viņš, protams, zināja, ka tā notiks. Inkubatoru un jauno briesmīgo iekārtu būvniecība nozīmēja, ka tuvākajā nākotnē doktors gaida jaunu testa subjektu pievedumu. Tas bija visiem zināms noslēpums.

Pābsts sacīja: „Doktors ir iecerējis izveidot Gotterelektrongruppe otro paaudzi.”

„Mans darbs stagnē,” stāvot pie loga, sacīja doktors. „Es nevēlos pieļaut iepriekšējās kļūdas.”

Šis paziņojums pārsteidza Klausu nesagatavotu. Viņš vēlējās uzzināt, ko tas nozīmēja.

„Atvainojiet, Herr Doctor!" sacīja Reinhards. „Karš jau daudzus gadus kā būs beidzies, pirms jauni cilvēki būs gatavi pievienoties Gotterelektrongruppe. Tas prasīs pārāk ilgu laiku.”

Fon Vestarps apklusa. Pagāja kāds mirklis, pirms viņš ierunājās vienmērīgā, dusmīgā balsī: „To mēs vēl redzēsim.”

Tik daudz inkubatoru. Doktor; kā jūs plānojat piepildīt savu krematoriju?

Pābsts nokremšļojās. „Doktors tic” — atkal frāzējot tā, lai attālinātu sevi no šī lēmuma — „ka lojālās ģimenes ar lielāko prieku atdos savas meitas un dēlus, kad kļūs par lieciniekiem jūsu diženumam.”

Ak! Tad vairs nekādu bāreņu namu.

Klauss gandrīz vairs neatcerējās, kā bija ieradies doktora fon Vestarpa bāreņu patversmē. Viņam bija saglabājušās vien miglainas atmiņas, kas likās kā sapnis, ka braucis zirga vilktos siena ratos. Viņš prātoja, vai viņi tiešām bija bāreņi vai arī māte un tēvs viņus bija atdevuši doktoram.

Sapulce pārvērtās plānošanas sēdē. Pābsts apsprieda gatavošanos uzbrukumam, ko bija paredzējusi Grēta. Pēc tam doktors ļoti detalizēti izskaidroja rekrutēšanas tūres plānu. Saule jau bija zemu, kad Klauss un Reinhards drīkstēja aiziet.

Reinhards sekoja Klausam pa šaurajām kāpnēm. Viņš jautāja: „Viņš taču neplāno mūs nomainīt, kā tev šķiet?”

„Es domāju, ka arī to mēs vēl redzēsim.”

Haikes istaba atradās otrajā stāvā blakus kāpņu telpai. Klauss caur sienu dzirdēja šņukstus, ari Reinhards tos dzirdēja.

Viņš pieklauvēja pie durvīm. „Liebling, vai tev viss kārtībā?” atbildes nebija. Vien šņaukāšanās. „Es te stāvu gatavībā tevi mierināt.”

„Liec viņai mieru!” teica Klauss.

„Pasauc mani, kad tev ievajagas!” Reinhards sacīja aizvērtajām durvīm. Šņukstēšana atkal atsākās, kad viņi gāja lejup pa kāpnēm.

Klauss izvēlējās vienkāršas vakariņas. Sautējumu un rupjmaizi. Viņš tās ēda, apsvērdams doktora kareivju rekrutēšanas plānu. Viņš nevarēja saprast doktora cerības, ka vecāki brīvprātīgi atdotu fon Vestarpam savus bērnus. Viņš un Reinhards varbūt arī bija viņa ģenialitātes pārliecinoši argumenti, bet vadiem, kas bija piestiprināti pie viņu galvām, bija lemts satraukt vecākus un brīvprātīgos. Klausa domas turpināja atgriezties pie siena ratiem. Kādā veidā doktoram pirmoreiz bija izdevies iegūt izmēģinājuma trusīšus?

Viņš nolēma to apspriest ar Reinhardu. Salamandra bija augstprātīgs ēzelis, bet arī nekāds muļķis. Un, ja viņš atceras, kā nokļuvis REGP, tad Klauss to stāstu gribēja dzirdēt. Viņš neapsvēra domu to jautāt Grētai; neatkarīgi no tā, cik daudz viņa zināja, tā būtu lieka laika tērēšana.

Tonakt Klauss sapņoja par siena ratiem un slimīgo, gaišmataino zēnu.

Nākamajā dienā bija grūti atrast Reinhardu. Treniņu laukumā viņa nebija, ne arī ēdnīcā, ne mehāniskajā darbnīcā, ne bibliotēkā, ne saldētavā, ne vingrošanas zālē, ne laboratorijās, ne pārrunu telpās. Un nebija arī svētdiena, kas nozīmēja, ka Reinhards nebrokastoja ar doktoru.

Klauss atgriezās lauku mājā, lai vēlreiz pārbaudītu Reinharda istabu. Otrā stāva kāpņu laukumā viņš satika Grētu sēžam uz pakāpieniem.

„Vai neesi redzējusi Reinhardu?” Klauss jautāja.

„Viņš ir tur iekšā,” viņa sacīja, norādot uz Haikes istabas durvīm.

„Tiešām?”

„Patiešām.”

„Cik ilgi viņš tur jau ir?”

„Trīsdesmit septiņas minūtes.” Viņa ieturēja pauzi. „Trīsdesmit astoņas.”

Klauss pacēla roku, lai pieklauvētu, bet Grēta sacīja: „Es tavā vietā neklauvētu.” Klauss paskatījās uz Grētu. „Viņš pēc īsa brīža iznāks.”

Un tā notika. Reinhards iznāca no Haikes istabas, pie sevis smaidīdams un kārtodams jostu. Šis smaids no viņa sejas norietēja, kad viņš ieraudzīja, ka ārā gaida Klauss un viņa māsa. Viņa bālās acis satraukumā iepletās. Taču viņš sakārtoja savu formas tērpu, atkal kļuva nosvērts un devās lejup, nebildis ne vārda.

Grēta iesaucās viņam nopakaļ. „Reinhard!”

Reinhards, stāvēdams ar muguru pret viņiem, apstājās starp pirmo un otro stāvu.

„Daudz laimes dzimšanas dienā!” viņa sacīja.

Reinhards norikšoja lejup pa kāpnēm.

Daudz laimes…?

Reinhards bija atstājis Haikes durvis pusvirus. Klauss pieklauvēja. „Haike? Vai ar tevi viss kārtībā?” Atbildes nebija. Viņš pieklauvēja stiprāk. Durvis atvērās.

Haike gulēja izplestām kājām, kaila uz leju no jostasvietas. Viņas āda bija zilganā nokrāsā. Viņa, acis nemirkšķinādama, skatījās griestos. Viņa jau vairākas stundas bija mirusi.

1940. gada 15. novembris Asinszāles štābs, Londona, Anglija

„Šodien mēs esam pietiekami spēcīgi, lai iznīdētu fričus,” sacīja Māršs. „Kāpēc mēs čakarējamies ar aizsardzības pasākumiem, ja šajā laikā mēs jau varētu viņus malt miltos?”

Māršām staigājot, zem kājām čīkstēja grīdas dēļi. Viņš paskatījās apkārt galdam, uzlūkojot katru atsevišķi. Stīvensona kabinetā uz šo sapulci bija sasaukti seši cilvēki. Bez Mārša un Stīvensona šeit bija arī Lorīmers, kā arī Vils, Hargrīvss un Vēbers.

Neviens viņam neskatījās acīs. Pat ne Stīvensons. Māršs zināja, ka viņa aizrautība viņus darīja nemierīgus, it kā viņi būtu bijuši liecinieki notikumiem, ko labāk paturēt pie sevis. Viņi pret Māršu izturējās kā pret spoku. Kā pret kaut ko, ko labāk neuzlūkot. Tas tā notika, kopš laika, kad Agnese…

Burvju trijotnes starpā pazibēja jēgpilni skatieni. Viņi bija sevī noslēgusies kompānija. Pēdējā laikā pat Vils biežāk paturēja savas domas pie sevis nekā izteica tās vārdos.

Visu skatieni tika pievērsti burvjiem. Nosēdināti viens otram blakus, tic izskatījās kā Sfinksas mīklas ilustrācija. Vils ar tumšajiem lokiem zem asiņaini sarkanajiem acu āboliem bija kā bērns dzīves ceļa sākumā. Vēbera acis jau sen bija iegrimušas viņa galvaskausā; tolaik viena no tām sāka izskatīties kā bezkrāsaina marmora bumbiņa. Viņš bija pusmūža vīrs brieduma gados. Un Hargrīvss, kas bija zaudējis vairāk nekā vienu aci, kad uguns apdedzināja viņa sejas kreiso pusi, bija vīrs mūža norietā. Tas bija kā lūkoties uz vienuviet iekapsulētu cilvēka dzīves ceļu.

Māršs, gaidot atbildi, nokrakšķināja pirkstu locītavas. Piespiežot pirkstus pie žokļa, tos kutināja bārdas rugāji. Tas viņu pārsteidza. Viņš centās atcerēties, kad pēdējo reizi bija skuvies, bet nespēja.

Vils vilcinādamies atvēra muti, lai runātu, bet neko neteica, kamēr Hargrīvss nebija pamājis ar galvu.

„Pip, viss ir daudz sarežģītāk nekā šķiet!”

„Sarežģīti? Mēs karojam. Mūsu vienīgais uzdevums ir uzvarēt ienaidnieku,” teica Māršs. „Es nekādi nespēju saprast, kāpēc tev to ir tik grūti aptvert.”

Lorīmers sacīja: „Pirms brīža tu teici ‘iznīdēt’. Samalt viņus miltos nav tas pats, kas viņus uzvarēt.”

„Viņi iznīdē mūs\" Māršs paspēra malā savu krēslu, lai pārliektos pār skotu. Viņa atspulgs uz nopulētās ķirškoka galda virsmas izskatījās pēc aurojoša vājprāša. Varbūt tieši tāds viņš pašlaik arī bija. Stīvensons norādīja uz Māršu. „Jūs! Apsēdieties!”

Māršs uzmeta krēslu vertikālā stāvoklī. „Šī nav sasodīta augstākā matemātika, ’’viņš nomurmināja, atkal apsēzdamies.

Stīvensons paskatījās uz Viļu un pārējiem burvjiem. „Jūs trīs! Šim vīram ir taisnība.”

Vils gaidīja vēl vienu galvas mājienu, pirms uzdrošinājās atbildēt. Kopš tā laika, kad viņš bija uzņēmies pieņemt darbā burvjus, viņš tiem bija kļuvis kā sava veida runas vīrs. Taču Māršs nekad nebija redzējis, ka Vils tik godbijīgi izturētos pret burvjiem. „Pastāv noteikumi, kas ierobežo to, ko mēs varam darīt. Noteiktas darbības, ko mēs nekādā gadījumā nedrīkstam uzsākt.”

„Piemēram, izmantot eidolonus, lai tie nogalinātu,” sacīja Vēbers. Viņa balss savā normālajā stāvoklī skanēja pārsteidzoši, gandrīz satraucoši. Māršs nekad iepriekš nebija dzirdējis šo vīrieti runājam angliski, vienīgi enohiešu valodā. Viņš bija vēlējies zināt, vai burvji ne tikai ar eidoloniem, bet jebkad arī savā starpā sarunājās cnohiski.

„Kās tās par muļķībām?” Lorlmcrs jautāja. „Lamanša jūras šaurumā jūs tieši to arī darījāt.”

Pirmo reizi ierunājās Hargrīvss. „Nokod savu augstprātīgo mēli un aizrijies ar to, skot! Mēs absolūti neko tādu nedarījām.” Kad viņš runāja, sānos ap viņa muti karstuma apdedzinātā seja krunkojās nepatīkamos zīmējumos. Viņa balss nebija gluži tik normāla kā Vēberam. Viņa rīkles mīkstajos audos bija ieaugusi enohiešu valoda.

„Ēd sūdus, tu, neglītais kleperi…”

„Eidoloni tos vīrus nenogalināja,” Vils pārtrauca. „Viņi mainīja laikapstākļus. Mainīja vēju un jūru. Pēc tam viss notika savā dabiskajā gaitā.” Skatoties uz Māršu, viņš secināja: „Bet svarīgākais ir, ka neviens vīrs neaizgāja bojā tiešas eidolona darbības rezultātā. Paši eidoloni neizlēja nevienu pili cilvēku asiņu.”

Stīvensons no cigaretes ievilka garu dūmu. Dūmi uzvirpuļoja virs galda arvien pieaugošajā mākonī. „Tā šķiet samērā akadēmiska atšķirība.”

„Tā nemaz nav, kungs! Eidoloni grib asinis. Mums nevajadzētu viņiem tās dot.”

Stīvensons sarauca pieri. „Kāpēc asinis?”

„Jo asinis,” Vils sacīja, „ir karte.”

Lorīmers: „Ko, pie velna, tas nozīmē?”

„Padomā!” Vils sacīja. „Ko mēs zinām par eidoloniem? Ļoti maz ko, izņemot divus faktus. Pirmais: viņi ir viszinoši, visvareni, visuresoši. Un otrais: mēs viņiem nepatīkam. Mūsu eksistence… viņus aizvaino kaut kādā svešā veidā, ko mēs varam necerēt saprast.” Vils paraustīja plecus. „Tās ir būtnes, kam piemīt brīva griba. Varbūt tos ir aizvainojis uzskats par to, ka kaut kas tik pamatīgi ierobežots kā mēs, arī var paust gribu.”

Māršs atgriezās atmiņās pie tām bezgalīgās ļaunprātības sajūtām, ko bija sajutis, pirmoreiz piedzīvojot eidolona klātbūtni todien, kad nogrieza Viļam pirkstu. Mes esam piesārņojums. Traips kosmosā. Un mēs šeit neesam vēlami. Un tad viņš saprata Viļa pamācošo argumentu. FĀdoloni ir Dievam līdzīgas radības, kas grib, lai mēs būtu beigti.

„Kā tas nākas, ka mēs vēl joprojām esam šeit?” viņš jautāja. „Tieši tā!” Vils enerģiski pamāja ar galvu, norādot uz Māršu. „Tieši tur tā lieta. Viņi grib mūs izdzēst. Un tomēr viņi to vēl nav izdarījuši.

Kāpēc? Jo viņi mūs nevar atrast. Viņi zina, ka mēs eksistējam, bet viņi Visumā redz katru punktu. Visu laiku, visu telpu, visu vienlaikus. Un viņiem tas ir viens un tas pats. Tad kuri punkti esi tu — viņš norādīja uz Māršu — „un kuri punkti ir kāda attāla zvaigzne? Viņi to nespēj atšķirt. Mūs izlasīt ir praktiski neiespējams uzdevums. Pat viņiem.” Māršs to apdomāja. Lorīmera un Stlvensona sarauktās pieres liecināja, ka arī viņi visu apdomā. Pārējie burvji izskatījās garlaikoti un aizkaitināti.

„Tā ir demarkācijas problēma,” teica Māršs.

„Jā. Iedomājieties, ja es jums pateiktu, ka visas mūsu problēmas būtu iespējams atrisināt, nospiežot Lielbritānijā vienu konkrētu skudru! Ko jūs par to teiktu?”

„Esmu pārliecināts, ka viss šis ir ļoti aizraujoši,” sacīja Stīvensons, „bet kāds tam sakars ar manu jautājumu? Kāds asinīm ar to visu sakars?” Māršs palocīja galvu, jūtot tādu pašu aizkaitinājumu. Viņš grozījās krēslā, cenšoties atrast pozu, kas atvieglotu viņa muguras sāpes. Viņš nevarēja atcerēties, cik sen viņš jau bija jutis šīs sāpes. Tāpat ar bārdu, viņš neatcerējās, cik sen jau tā bija. Kopš viņš bija sācis gulēt saliekamajā gultā. Kad tas bija noticis?

„Asinis ir īpašas. Asinis, kas plūst pa jūsu vēnām, cauri katrai jūsu ķermeņa daļiņai, nosaka koordinātes laikā un telpā, kas ierobežo jūsu cilvēcisko pieredzi. Citiem vārdiem runājot, asinis nodrošina karti, kas virza eidolonus uz mūsu ļoti ierobežoto eksistences līmeni. Tās ļauj viņiem centrēt uzmanību uz mums. Redzēt mūs.”

Māršs atcerējās, kā eidoloni bija viņu ievērojuši, kad viņš nošņāpa Viļam pirkstgalu. Grētas nagi bija saskrāpējuši viņu līdz asinīm. Tas bija pievērsis viņam eidolonu uzmanību.

Viņi tev ir devuši vārdu.

Vils sacīja: „Tāpēc jebkuras pārrunas sākas ar labas gribas apliecinājumu. Mēs piesaistām viņu uzmanību, izmantojot asinis un enohiešu valodu. Pēc tam, jā, katra mijiedarbība ar eidoloniem ir darījums. Katrai darbībai, vienalga cik niecīgai, ir asins cena.” Vils pacēla roku, demonstrējot pirksta amputācijas stumbru.

Hargrīvss nosodījumā sarauca pieri. Smaga cena par tik niecīgām pārrunām. Taču tad Māršs iedomājās, pirkstgals? Es ar prieku atdodu daudz vairāk nekā tikai to, ja vien varētu dabūt atpakaļ Agnesi.

Pēc tam, kad sev bija paudis šo domu, viņa muguras smadzenēs uzšķīlās jauna ideja, bet Māršs to noklusēja, jo Vils turpināja savu sakāmo.

„Mēs apmaināmies ar pakalpojumiem par zemāko iespējamo cenu. Līdzko esam vienojušies, mēs veicam maksājumu un eidolons ar savu gribu panāk, lai darbība notiek. To griba veido realitāti.”

„Bet tie jau ir pietiekam’ daudz redzējuši tavu asiņu,” Lorīmers sacīja. „Kāpēc viņ jūs vis’ nav izdzēsuši?”

„Tāpēc, ka viņi ir gudrāki par tevi,” Hargrīvss atbildēja. „Viņi zina, ka likvidējot mūs, viņi zaudēs piekļuvi pārējiem. Bet tas nekam neder. Viņi grib, lai izkūpam mēs visi. Ikviena dvēsele uz zemes virsas.” Lorīmers apklusa. Viņš izskatījās nobālējis.

Stīvensons nodzēsa cigareti. Ap viņa pirkstiem nomutuļoja dūmi. „Tātad viņi pieprasa asinis,” viņš secināja. „Jo vairāk asiņu jūs izlejat, jo vairāk cilvēku viņi redz.”

„Ciktāl tie saprot. Eidoloni tajā redz jēgu: cilvēka asins izliešanai būtu jāsniedz tiem šīs personas eksistences karte. Bet tādā veidā tas, protams, nenotiek, jo mēs —” viņš norādīja uz sevi, Hargrīvsu un Vēberu „— esam kā amortizators.” Vils atkal paraustīja plecus. „Eidoloniem tas droši vien ir diezgan kaitinoši. Vai ari būtu, ja tiem būtu emocijas.” Viņa acīs savilkās mākoņi, it kā viņš raudzītos tumšā vētrā. Viņš klusām piebilda: „Un tā eidolonu cenas pieaug. Katru dienu."

Māršs atkal pagrozījās, bet sāpes mugurā nerimās. Viņš piecēlās kājās, izstaipījās. Ārpusē virs Palmolstrītas saulriets iekrāsoja oranžus uzlidojumu novērošanas balonus. Pār Londonas mainīgo panorāmu lēnām kustējās arvien garākas ēnas. Zibenskarš turēja pilsētu nenoteiktības stāvoklī.

„Tu gribi maksāt asins cenas?” viņš jautāja. „Pasaki paldies Luftwaffe, ka izdara šo darbiņu tavā vietā! Viņi izgāž mūsu asinis katru nožēlojamo dienu.”

„Jā, Pip! Asinis tiek izgāztas katru dienu. Bet tas nekādi neietekmē mūsu darbu.” Vils papurināja savu galvu. „Viņi nezina, kas ir asinis; vien to, ka var tām piekļūt caur mums.” Viņš atkal norādīja uz burvjiem. „Attiecībā uz šo jautājumu, mums būtu jāpriecājas, ka viņi neizprot mūsu civilizāciju vairāk, kā tu izproti baktērijas iekšējo dzīvi. Ja viņi mūs jebkad izpratīs pietiekami labi, lai saprastu, kas ir slimnīcas un asins pārliešanas… Nu, tad tā būs ļoti slikta diena.”

„Es joprojām neesmu dzirdējis pārliecinošu iemeslu, kāpēc tu tik pēkšņi atsakies izbeigt šo karu.” Māršs sacīja. Viņš norādīja uz logu. „Ja mēs mirsim, tam nebūs nozīmes, vai mūs būs nogalinājuši friči vai nolādētie eidoloni.”

„Mēs darām, ko varam. Bet mēs nedrīkstam pieļaut, ka eidoloni paši uz savu roku sāk noteikt cenas. Tad mēs zaudēsim kontroli pār informāciju, ko viņi iegūst. Ja tiem tiks dots par daudz informācijas, tie spēs aizpildīt spraugas. Tad viņi mūs visus ieraudzīs. Un tad, godīgi sakot, būs cauri ar mums visiem. Viss sabruks.”

„Tāpēc es ceru, Pip, ka tu saproti!”

„Es saprotu, ka Agnese nomira veltīgi, un jūs neko tajā sakarā negrasāties darīt.” Māršs aizejot aizcirta durvis.

SĀPES Mārša gūžā pārvērtās adatainās tirpās visas kājas garumā. Viņam grozoties, čīkstēja saliekamās gultas rāmis. Viņš salocīja plāno spilventiņu uz pusēm un iestutēja to sev zem galvas. Viņš atkal būs spiests grozīties, kad sāpes no viņa gūžas pāries uz kaklu. Viņš palika rokas zem spilvena, lai atbalstītu galvu. Rokas rīvējās pret raupjo palagu.

Vienā noliktavas stūri gar sienu notecēja ūdens lāsīte. Ārā lija. Māršs sakrustoja rokas pār krūtīm, lai atvairītu drēgno sajūtu. Sūcoties cauri akmeņiem, lietus ūdens destilēja pelējuma smaržu.

Šeit, sava īsā ieslodzījuma laikā bija gulējusi Greta. Māršs bija atradis atgādinājumus par viņu, kad tikko bija sācis šeit pārnakšņot. Uz spilvena nokritušus garus, melnus matus; sievietes, bet ne sievas, smaržu. Atšķirībā no Mārša viņai šeit nebija nekādu problēmu gulēt. Bet, atšķirībā arī no viņa, viņa bija sazāļota.

Apsveicu. Tā ir meitiņa.

Kāpēc Villitona? Viņš nebeidza lauzīt galvu par šo jautājumu. Viņš to neizprata. Vienīgais īpašais Villitonā, domāja Māršs, bija Agnese. Un tā nebija nekāda sakritība.

Tagad viņš zināja, ko iesākt. Viņš nenojauta, cik ilgi šī ideja bija perinājusies viņa prātā. Tā bija izkristalizējusies garajās, nemierīgajās stundās, ko viņš bija pavadījis, veltīgi cenšoties aizmigt, pēc viņu saniknojušās apspriedes ar Stīvensonu un burvjiem. Dīvaini, kā kaut kam tik acīmredzamam bija tik ilgi jānobriest.

Pēc ūdens lāses nopakšķēšanas koridorā atskanēja soļi. Māršs nožāvājās un izberzēja acis.

„Es nesaprotu,” Vils sacīja, stāvēdams durvīs, „kāpēc tu negribi pieņemt manu piedāvājumu padzīvot Kensingtonas dzīvoklī.” Ienākdams viņš nopētīja noliktavas telpu. Vils norādīja uz pelējumu. „Es atzīstu, ka tur nav šīs noliktavas gaisotnes, bet varu derēt, ka vismaz gulēšanas apstākļi ir līdzīgi tiem, kādus tu baudi tagad.”

Māršs uz saliekamās gultas malas piecēlās sēdus. „Sveiks, Vil!” Vils bija pārvilcis citu uzvalku. Tagad viņam mugurā bija karaliski zils skuju raksta uzvalks, bet todien sēdē viņam bija sudrabaini pelēks. Māršs ievēroja, ka ne todien, ne tagad viņam nebija aplikta kaklasaite. Vils vispār vairs nevalkāja kaklasaites.

Māršs piebilda: „Droši vien jāsaka: labrīt!” Viņš kopš vakardienas nebija pārģērbies. Vai arī kopš aizvakardienas? Seit lejā gan diena, gan nakts saplūda vienā bezmiega miglā.

„Ceru, ka es tevi nepamodināju.”

„Nē.”

Vils ar kāju no telpas stūra pievilka krēslu. Tas viņam bija par mazu. Viņam bija jāsaliecas deviņos līkumos, lai varētu nosēdēt. Viņa ceļgali atradās augstāk nekā viņa viduklis.

„Padomā par dzīvokli!” viņš sacīja. Viņš nolika savu katliņu uz ceļgala. „Bet vēl labāk, ej mājās pie sievai!”

Māršs sarauca pieri.

„Kā viņai klājas?”

„Man grūti spriest,” atbildēja Māršs, cerot, ka tonis bija izdevies tāds, lai saprastu, ka šī tēma ir slēgta. Viņam nebija noskaņojuma strīdēties.

Viņš atspieda muguru pret sienu, pārliekot kājas pār saliekamās gultas malu. Sienā kāds ass akmens spiedās pret viņa muguras skriemeļiem. Viņam palīdzēja pamosties šeit valdošais aukstums un diskomforts.

„Tu izskaties šausmīgi,” sacīja Vils. „Iedzersi malciņu?” Viņš pavēra žaketi, lai parādītu iekškabatā ielikto sudrabaino blašķi.

„Man likās, ka ir rīts. Mazliet par agru, ne?”

Vils paraustīja plecus. „Iedomājos, ka tas palīdzētu tevi nostādīt atpakaļ uz kājām.” Viņš pievēra žaketi. „Es atnācu apraudzīties, vai tam, ko tev vakar teicām, ir bijusi kāda jēga. Hargrīvss paliktu traks, ja zinātu, ko es tagad daru, bet es gribēju pārliecināties, ka tu saproti mūsu iebildumus. Es esmu gatavs apspriest visu tālāk, ja tas var palīdzēt.” Viņš nopūtās. „Man žēl, ka sēdē tā sanāca.”

„Man arī, Vil! Man nebija taisnība.”

„Neuztraucies par to, Pip! Pašlaik mēs visi izjūtam milzīgu spiedienu,” teica Vils, rotaļājoties ar cepures malu. „Aizsvilšanās pašlaik ir normāla parādība. Neņem galvā!”

„Nebija taisnība attiecībā uz Agnesi.”

„Ak tā?”

„Viņai nebija bezjēdzīgi jāmirst. Viņai vispār nebija jāmirst.” Vils aptrūkās. Lēnām, ar lielu piesardzību viņš nolika katliņu atpakaļ uz ceļgala. Viņš to divreiz piekārtoja. Tad apsēdās taisnāku muguru. Viņa krūtis pacēlās, dziļi ieelpojot. Pirms Māršām atbildēt, viņš uz pāris mirkļiem aizturēja elpu. „Es nesaprotu, Pip, ko tu gribi teikt?” Māršs ieskatījās Viļa dziļajās, tumšajās dzelmēs, par ko bija kļuvušas Viļa acis. „Atdabū viņu!”

Viļa acis vairs nebija samiegtas. Acis izpletis, viņš klusēdams blenza uz Māršu. Viņš grūtsirdībā nokāra galvu. Viņš paskatījās uz grīdu. Viņš ar roku izbrauca cauri saviem rudajiem matiem, pamasēja skaustu. Joprojām veroties grīdā, viņš sacīja: „Es droši vien tevi kārtīgi nesaklausīju.” Vils pārbrauca ar rokām pāri sejai. Viņš nopūtās. „Pip!”

„Es tev palīdzēšu. Došu visu, kas tev nepieciešams.”

„Es… es nezinu, ar ko lai sāk…”

„Cenai nav nozīmes. Es to samaksāšu.”

„Ja nu cena ir tevis paša dzīvība? Tava vai viņas?”

„Ne mirkli nevilcinoties, es to piekristu atdot, Vil! Man vienalga, ko tas maksā.”

Vils sacīja: „Nespēju noticēt, ka mēs kaut ko tādu vispār apspriežam. Tas ir aplami.”

„Aplamāk nekā kontrolēt varu, kas var izglābt viņas dzīvību, bet to neizmantot?”

„Pirmkārt, Pip, nevienam — nevienam — nav tādas varas, lai atdotu viņai dzīvību!” Vils teica. Viņš papurināja galvu. „Man žēl, man tiešām žēl, draugs, bet viņa ir aizgājusi uz visiem laikiem! Ja es spētu, es tev un Līvai to visu padarītu par nebijušu. Bet es nespēju.” „Es zināju, ka tā teiksi. Bet tam nav sakars tikai ar mani un Līvu. Tā ir mūsu iespēja viņus kavēt, piesaistīt viņus fon Vestarpa perējumiem.”

„Tagad es pilnīgi droši zinu, ka vairs nesaprotu, ko tu gribi teikt.” „Pajautā sev, Vil! Kāpēc Villitona? Kas šajā nenozīmīgajā, mazajā ciemā Somersetā bija tik svarīgs, ka fričiem tā bija jāuzlaiž gaisā?” „Man nav nojausmas. Bet es zinu, ka tu man to pateiksi.”

„Tā bija Agnese. Vil, viņi gribēja, lai viņa mirst! Esmu par to pārliecināts. Viņi gribēja, lai mana mazā meitene mirst.”

„Ak mans Dievs! ” Vils nomurmināja. Tad ievaicājās skaļāk: „Vai tu maz pats sevi dzirdi? Tu izklausies kā pilnīgi un galīgi būtu zaudējis prātu.”

„Tas ir vienīgais izskaidrojums, kam ir kaut kāda jēga. Mēs zinām, ka viņi mūs novēroja. Līvu un mani.”

„Vai tu maz apjēdz, ko runā? Vai vari man godīgi paskatīties acīs un pateikt, ka tu uzskati, ka Luftwaffe ir īstenojusi iebrukumu tikai lai nogalinātu vienu zīdaini? Un, ka tagad gribi, lai mēs to padarām par nebijušu?” „Man vienalga, kā tas izklausās.” Māršs sagrāba Viļa roku. „Atdabū Agnesi!”

„Tev nedrīkstētu būt vienalga, jo tas izklausās pēc slimiem murgiem. Un, kas attiecas uz Agnesi, ja pat mēs gribētu atdzīvināt viņas ķermeni, es tev zvēru, ķermenī mītošā būtne vairs nebūtu viņa. Tā, kas reiz bija Agnese, ir aizgājusi uz citurieni.” Vils papurināja savu galvu. „Pajautā pārējiem, ja netici man! Viņi tev teiks to pašu, bet viņi neizteiksies tik līdzjūtīgi.”

Viņš turpināja: „Es vēlos kaut tas būtu manā varā atsaukt notikumus. Es vēlos kaut tas būtu manā varā atgriezt dzīvību tikai vienam cilvēkam. Atlīdzināt par…”

Klik\ Izklausījās, ka zobrats iekrīt savā vietā. Mārša izsvaidītās domas saslēdzās vienā veselumā.

No vienas puses viņš joprojām ar grūtībām piekrita Viļa iebildumiem. Māršs noglabāja domas par Agneses atgūšanu kādā īpašā vietā, lai varētu vēlāk pie tām atgriezties; viņš vēl nebija gatavs atzīt, ka Viļam bija taisnība. Tagad viņam iešāvās prātā cita doma, kaut kas jauns. Zobrati griezās. Un griezās. Un griezās.

„Vai tu manī klausies?” Vils jautāja.

„Piedod, Vil! Ko tu teici?”

„Neko. Es tikai izkratīju tev sirdi. Tas vairs neatkārtosies.”

„Nē, iepriekš. Pirms tam. Par Agnesi.”

„Viņa tagad ir kaut kur citur.” Vils atkal nopūtās. „Tev ar to jāsamierinās.”

„Jā, tieši tas. Tu teici, ka viņa ir kaut kur citur.”

„Nu, jā, tēlaini izsakoties. Un kas tad?”

Māršs nokrakšķināja pirkstu locītavas pret žokli. „Tu man tikko pasviedi ideju.”

„Ak dieniņ!” Vils pārkrustoja rokas pār krūtīm. „Klausos.”

„Tu teici, ka eidoloni ir visuresoši.”

„Tie ir. Ciktāl nekas nevar būt visur, droši vien. Viņi neattiecas pret lietām kā mēs. Ja iedomājies atsevišķus punktus laikā un telpā kā ķieģeļu sienu, tad eidoloni eksistē javā starp ķieģeļiem.”

„Tādā gadījumā ļauj man tev jautāt,” Māršs sacīja, „kas mums liedz viņus izmantot kā transportlīdzekli?”

Klusums starp viņiem abiem bija tik liels, ka bija dzirdams, kā uz grīdas nopakšķ kārtējā lāsīte. Visbeidzot Vils sacīja: „Vai tu gribi teikt, ka mums būtu jāaplūko eidoloni kā sava privātā metro sistēma? „Kā metro sistēma bez jebkāda attāluma starp pieturām.”

Vils atteica: ,,Sī ir jau trešā dullā ideja, ko šorīt tu esi pavēstījis. Pip, tev beidzot ir jāizguļas!” Viņš piecēlās kājās. „Man nepatīk tas, kas ar tevi notiek, kaut tev nemaz nav iebildumu.”

Arī Māršs piecēlās kājās, pirmo reizi pa vairākām dienām jūtoties dzīvs. „Vai tu gribi sacīt, ka neviens nekad agrāk par to nav iedomājies?”

Viļa mute, neizdvešot ne skaņas, atvērās un aizvērās uz dažām sekundēm. „Tas — nu — tas ir, ir dzirdētas leģendas…”

„Tad izdarīsim kaut ko leģendāru.”

1940. gada 3. decembris Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Pa logu aiz Stīvensona rakstāmgalda bija redzams lielisks skats uz Sv. Džeimsa parku un tur notiekošo gatavošanos. Lietus un krusa sitās pret rūtotajiem logiem, izklausoties pēc nepacietīgas nagu dauzīšanas. Krusas pilieni tecēja lejup gar loga rāmi, lēnām pieaugdami kā sazarojusies sarma.

Šis slapjdraņķis bija aizsācies kā smalks, līdz kaulam stindzinošs lietus ar miglu, kas iepriekšējā dienā bija atvēlies no Temzas. Tā bija neparasta migla, tomēr izpaudās dabiski atšķirībā no visa, kas tika panākts pret samaksu pārrunu ceļā. Neviens nesūdzējās. Tā turēja Luftivaffe pa gabalu.

Parkā lietus gāzmā mežonīgi plandījās maskēšanās tīkli. Mirkli vēlāk šī pati gāzma nošļāca pret stiklu kārtējo slapjdraņķa kārtu. Vils atkāpās no nošļakstītā loga.

Pašlaik viņa rīcībā bija vecā vīra kabinets. Šeit smaržoja pēc ziemas lietus, sastāvējušiem cigarešu dūmiem un Stīvensona brendija. Vils vairāk steidzās nobaudīt pēdējo. Viņš to rūpīgi centās ieliet, bet šķidrums notecēja gar glāzi un pilēja lejā gar rakstāmgaldu.

„Oho!” viņš pie sevis noteica. “Vai tu re!” Viņš noķiķināja. “Slepenās operācijas.”

Viņš atkal iemalkoja. Brendijs dedzinādams tecēja lejup, bet uguns apdzisa, sasniegusi ledu Viļa vēderā. Nekas to nespēja atkausēt.

Ārpusē pār Horsgārdstrītu ap karaliskā parka teritorijas astoņtūkstoš kvadrātmetriem, bija uzsliets trīs metru augsts, ierobežojošs žogs. Visapkārt žogam stāvēja sargkareivji, bet zem maskēšanās tīkla žoga iekšpusē atradās teltis. Vismaz ducis telšu, nu jau droši vien vairāk. Caur biezo nokrišņu slāni Vils nevarēja tās pietiekami labi saskatīt, lai saskaitītu. Kopš pār zemi bija pārvēlusies migla, tās uzradās kā sēnes pēc lietus. Tur arī bija uzcelti viens vai divi skārda angāri.

Šī nometne Viļā pamodināja mežonīga karnevāla sajūtas. („Karnevāls,” viņš atkal noķiķināja, „atvadas miesai.”) Vairākas teltis tika uzceltas, lai pasargātu iekārtas, kuru konstrukcijas kopā ar zinātniekiem bija izstrādājis Lorīmers. Viena telts bija paredzēta akmenim, kas tika izcelts no ezera parka vidū.

Tas viss bija daļa no Mārša uzbrukuma plāna Reichsbehdrde, ko citi ne visai atbalstīja. Māršs un viņa krusta kari.

Atvērās durvis un no ārpuses tumšajā kabinetā iespīdēja viegli dzeltena gaisma. Logā atspīdēja Viļa atspulgs. Viņš izskatījās kā novārdzis spoks, kas lidinās ārpus Admiralitātes ēkas, kā lietuvēns, kas nolemts mūžīgiem klejojumiem pa zemi ziemas miglā.

„Bauklerk? Ko jūs darāt manā kabinetā?”

Vils pagriezās. Kabinetā ienāca Stīvensons. Viņa sirmajos matos mirdzēja ūdens lāsītes. Ar savu vienīgo roku viņš nopurināja no pleciem izmirkušu, melnu lietusmēteli un ar vienu labi izkoptu kustību uzmeta to stūrī uz pakaramā.

„Vēroju svinības,” Vils atbildēja. Viņš pastiepa zodu uz loga pusi. Sī kustība lika sagriezties istabai. Viņš sasvērās uz sāniem.

„Tieši par to arī esmu atnācis ar jums parunāt.”

Stīvensons ieslēdza gaismu un piegāja pie loga blakus Viļam. Viņš dzēlīgi paskatījās uz pudeli, kas stāvēja uz rakstāmgalda, un uz glāzīti Viļa rokās. „Dučiem vīru šajos laikapstākļos Sv. Džeimsa parkā raujas melnās miesās, bet jūs te augšā ballējaties.”

„Es jau viņus uzcienātu, bet…” Vils pacēla pudeli un apgāza to otrādi. No tās nekas neizpilēja. Viņš nolika pudeli atpakaļ Stīvensona atvilktnē, kur to bija atradis.

Stīvensons pārlaida skatienu pār kabinetu, izvērtēdams, pret ko vēl Vils šeit bija necienīgi izturējies. Vils zināja, ka dažviet no stiprā alkoholiskā dzēriena, kas bija pārtecējis pār pudeles malām, uz vecā vīra rakstāmgalda bija palikuši pleķi. Viņš bija saliecis vēstuļu attaisāmo nazi. Saskrāpējis un sabakstījis atvilktnes malu.

Atklājums, ka vecais vīrs bija pasācis aizslēgt rakstāmgalda atvilktni, viņu bija pārsteidzis. Acīmredzot viņš bija pamanījis, ka pudele pamazām iztukšojās.

„Tu esi pillā. No mana brendija.”

„Es? Ak tu mūžs, nē! Tukšs vēders. Zems cukura līmenis asinīs.” Vils atkal noķiķināja. „Asinis. Jā. Tā ir īstā problēma.”

„Bauklerk!” Stīvensons nodrebinājās, viņu uzrunājot. Varbūt tas bija no aukstuma, varbūt ne. „Es esmu slapjš, man ir auksti un esmu izsalcis. Es gribēju ienākt iekšā, mazliet nožūt, ieraut vienu šļuku, lai sasildītos, tad iet mājās un ēst vakariņas kopā ar Koriju. Kā redzi, nekur šajā vēlmju sarakstā nav pieminēta pļāpāšana ar žūpu.”

Kabinets sasvērās. Vils ieplunkšķēja platajā ādas krēslā aiz rakstāmgalda.

„Un tinies prom no mana ādas krēsla!” teica Stīvensons. Viņš spēji pasita krēslu. Tas griezās un tāpat arī Vils. Vils piegrīļojās kājās. Stīvensons apsēdās atbrīvotajā krēslā. „Kas, pie velna, tev šovakar lēcies?”

„Mums jārunā! Kā anglim ar angli.”

„Ja jūs zinātu, ka cs esmu dzimis Kanādā, vai tad ātrāk aizvāktos?”

Vils noraidīja iebildumu. „Neviens no mums nav ideāls. Es, piemēram. Pilnīgā pālī.” Viņš iedzēra no glāzes lielu malku. „Cik pilna bija pudele, kad es to atradu?”

„Vai man izsaukt šoferi?”

„Viņš ir diezgan jucis, ziniet!”

„Kurš ir jucis?”

„Jūsu zēns.” Vils, izdzerdams glāzi, pamāja uz loga pusi, ar rokas kustību aptverot parku un vēl mazliet — Mārša darbības lauku un tādējādi arī pašu Māršu. „Mārša” projekts.

„Viņš nav mans zēns.”

„Ak vai, bet viņš ir. Viņš ir, viņš ir. Varbūt ne pēc asins radniecības, bet — Ha! Re, jau atkal!” noliekot tukšo glāzi, uz rakstāmgalda nošļakstījās dzēriena lāsītes. „Atkal jau runāju par asinīm.”

„Mans mājiens, lai pazūdat no šejienes, nebija joks. Vai runa ir par Māršu?”

„Runa ir par visu šo sasodīto projektu.” Vils atkal norādīja uz ārpusi. „Tā ir briesmīga doma. Ser!”

Stīvensons sacīja: „Tā ir lieliska doma.”

„Lai ko jūs abi ar Māršu cerat sasniegt, es jums no sirds saku, ka šis gājiens slikti beigsies.”

„Mēs varam noslaucīt Reichsbehorde ar vienu vēzienu. Mūsu mērķis ir arī iegūt doktora pētījumus. Lielbritānijai nepieciešams, lai mēs to darītu.” Stīvensons paskatījās ārā uz parku. Lietus un krusa bija beigusi ar nagiem dauzīties pie loga; kabineta gaismā iemirdzējās riekšava kokvilnainu sniegpārslu, kas lidinājās gar logu.

„Tā ir lieliska doma,” viņš atkārtoja. „Tā ir Asinszāles iespēja atgūt līdzsvaru. Un tagad mums šī iespēja jāizmanto. Pašlaik viņu rīcībā nevar būt vairāk par septiņiem vai astoņiem, varbūt maksimums divpadsmit fon Vestarpa bērniem. Bet cik ilgs laiks būs jāgaida, līdz to skaits pieaugs līdz septiņiem simtiem? Septiņiem tūkstošiem?” „Vai jūs esat aizmirsis, ka mēs pat nezinām, ko tā sieviete, Grēta, spēj darīt? Viņa bija šeit, pie mums, un mums joprojām nav ne jausmas.”

„Māršām ir aizdomas, ka viņai varētu būt kaut kādas parapsiholoģiskas spējas.”

„Tas ir vēl jo lielāks iemesls to nedarīt. Ja viņai šādas spējas piemīt, tad viņiem vajadzētu vien notvert pāris nodaļas biedru, lai iegūtu pilnīgu priekšstatu par Asinszāles stāvokli.”

„Šā iemesla dēļ ikvienam komandas biedram tiks izsniegta cianīda kapsula. Arī jums.”

Vils paberzēja seju. „Klausieties! Ser! Mēs abi zinām, ka Māršs ikdienā ir visgudrākais no mums. Bet jums ir paslīdējis garām nepamanīts tas, ka pašlaik viņš nav tas gudrākais. Viņa prāts, kopš nomira Agnese, ir apmiglojies.”

„Viņš sēro.”

Vils ar roku izbrauca cauri matiem. Bija jau pārvēlu, kad viņš pamanīja, ka viņa pirksti kļuvuši lipīgi un smaržo pēc brendija. „Protams, ka sēro. Bet tas nav viss. Vai jūs zināt, ka viņš nakšņo lejā noliktavā?” Stlvensons sarauca pieri. Viņš pārsteigumā atmeta galvu.

„Viņi ir pašķīrušies. Līva un viņš.”

„Kad tas notika?”

„Kā var noprast, tad no brīža, kad abi atgriezās no Villitonas. Viņš ir fanātiski noslēgts, kas attiecas uz privāto dzīvo.” Vils papurināja galvu. Viņam sāpēja būt izstumtam no kāda dzīves. „Agrāk tā nebija.” „Viņi zaudēja bērnu. Traģiski? Jā. Un, jā, viņa laulība var saļodzīties. Bet viņš saņemsies.”

Vils sacīja: „Jūs, aukstasinīgais mērgli! Mēs stāvējām līdzās jūsu dārzā, jūs un es, kad viņi deva zvērestus.”

„Pašlaik man jātiek galā ar svarīgākām lietām. Un tāpat arī jums. Es jums iesaku iebāzt galvu ūdens spaini un savaldīties.”

„Kungs, es jums saku, viņš nav savā ādā! Un, ja ļausiet viņam, viņš mūs aizslaucīs no sasodītās kartes tik tālu prom, ka vairs nezināsim, kur atrodamies.”

„Jēziņ, Bauklerk! Jūs murgojat…”

„Viņš gribēja, lai mēs atdzīvinām viņa meitu. Atgriežam viņu starp dzīvajiem. Tiešām. Praktiski krita ceļos un lūdzās, lai es to izdaru.” „Vai jūs to varat izdarīt"

„Ak, nē, ne jau tagad arī jūs! Protams, ka nē. Labākais, pats labākais iznākums būtu murgains. Bet, ser, fakts ir, ka Māršām ir vienalga!”

Šie runas plūdi atkal apreibināja Viļu. Viņš apsēdās krēslā pretī Stīvensona rakstāmgaldam. Logā aiz vecā vīra mirdzēja arvien vairāk sniegpārsliņu. Ārā sāka satumst.

It kā lasīdams Viļa domas, Stīvensons piecēlās un aizvilka ciet tumšos aizkarus. „Viņš zina, ko dara. Vienmēr ir zinājis. Tik daudz es jums varu galvot.”

„Zina, ko dara? Vai tāda bija jūsu reakcija, kad viņš nočiepa jūsu automobili?”

Stīvensons drūmi paskatījās. „Tas bija saprotami, ņemot vērā apstākļus.”

„Un tomēr jūs sakāt, ka viņš nav jūsu zēns,” Vils pie sevis kurnēja. Stīvensonam: „Jūs manī neklausāties. Viņš ir ieciklējies tikai uz vienu un viņam nerūp izprast, kā tas viss var beigties, vai pat sekas, kas var rasties pārceļošanas rezultātā.”

Stīvensons pagriezās. Viņš saknieba lūpas, samiegtām acīm vērās pāri rakstāmgaldam. „Tu esi nobijies.”

„Protams, ka esmu nobijies. Es neesmu plānprātīgs.”

Vecais vīrs atkal apsēdās. „Tavi kolēģi par to ir diezgan lielā sajūsmā.” Neizrunātais vārds kā sniegpārsla lidinājās gaisā starp abiem vīriešiem: teleportācija.

„Viņi dedzīgi vēlas redzēt, vai tas tiešām darbojas. Viņiem tas ir eksperiments. Bet viņi nebūs tie, kas kukaragās ceļos uz eidolona.” „Ja tas izdosies, tas vienā momentā mainīs karu. Mums būs iespēja aizsūtīt vīrus un materiāltehniskos līdzekļus, kur vien vēlamies, un tikpat viegli viņus dabūt atpakaļ. Bez eidolonu palīdzības šis uzbrukums būtu neiespējams. Tiem vīriem tas būtu viena virziena ceļojums, pieņemot, ka viņi vispār nokļūtu līdz doktora muižai,” sacīja Stīvensons. „Bet ar eidolonu palīdzību mums nekas nekur nav neiespējams. Iedomājieties, ja mums būtu iespējams ielikt vienību tieši Berghofā! Vai aizsūtīt pustonnu sprāgstvielu uz VV.”

„Šīs darbības nav par brīvu. Ja mēs to mēģinātu padarīt par mūsu standarta līdzekli, kā cīnīties karā, tad asins cenas… nu tad mēs padarītu darbiņu friču vietā. Un apdomājiet šo: ikviens cilvēks, kas dosies šajā mazajā izpriecas braucienā, it īpaši jūsu puisis Māršs (nemaz neskatieties tā uz mani) savu drošību pārejas laikā nodos eidolonu rokās! Un atpakaļceļā tāpat. Pieņemot, ja vispār kāds atgriezīsies.”

Vils nogaidīja, kad viņa galva beigs griezties. Viņš rezumēja: „Tas ir gandrīz kā izmantot lauvu baru, lai eskortētu zebru pāri Serengeti. Sasodīti vientiesīgi.”

„Man šķiet, jūs mazliet pārspīlējat.”

„Pārspīlēju? Nepietiekami novērtēju. Te būs vēl viena viela pārdomām: asins cena. Neviens nezina, cik tas maksās. Tas ir tik tālu aiz saprašanas robežām, ka burvji pat neriskēs minēt.”

„Tiktāl cena mums nav bijusi problēma. Es neredzu, kāpēc lai šoreiz būtu citādi.”

Vils sajuta asins garšu. Viņš bija sev nokodis gabaliņu iekšlūpas. Asinis sūcās gar viņa mēli, aizgaiņājot brendija sīvumu.

Nav problēma Tad tādas tās lietas. Vecais vīrs tiešām bija aukstasinīgs mērglis. Vils to pirmoreiz bija sajutis, dodoties uz Duvru, kur viņi Lamanša jūras šaurumā bija redzējuši eidolonus un to, ko tas maksāja vietējiem bērniem. Viņš bija cerējis, ka nenonāks tik tālu, bet tas jau bija noticis.

Stlvensons ar Hargrīvsu un pārējiem burvjiem bija noslēdzis vienošanos; viņš ļāvās viņu neatlaidīgajai uzstājībai paturēt asins cenu „šaurā ģimenes lokā.” Jebkas, kas apdraudēja pārtraukt posmu starp starpnieku un cenu — piemēram, palīdzības lūgšana trešajām personām — bija bīstami un tādēļ stingri aizliegts. Taču vecais vīrs ļoti labi zināja, kas notiek. Pieaugošās cenas bija burvjus spiedušas meklēt jaunus līdzekļus un jaunas apmācības; Stlvensons burvjiem bija noorganizējis spridzināšanas apmācības, īpašo operāciju pārvaldes virsvadībā.

Nav problēma? Vecais vīrs neuzskatīja, ka cena būtu problēma, jo viņš jau nebija tas, kas maksāja, bet, ja viņi turpinātu iet pa šo taku, tas mainītos.

„Jūs nesaprotat šīs lietas.” Tas bija viss, ko Vils spēja pateikt un varbūt pat tas jau bija par daudz. Viņš piecēlās kājās. „Padomājiet par to, ko teicu! Ar labvakaru, ser!”

Ejot ārā no kabineta, Vils durvīs apstājās: „Ja es jums kaut ko saku divreiz, es jums saku taisnību, ser! Tas slikti beigsies.”

11

1940. gada 10.-11. decembris Vestminstera, Londona, Anglija

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Saullēkts nespodri klājās pār Dauningstrltu, kad Māršs iegāja Sv. Džeimsa parkā. Pēdējo dienu lietus un sniegs bija mazinājies, pārklājot Londonu ar šķīdoni. Taču mākoņi nebija atkāpušies, pārklājot debesis kā slapja vilnas sega.

Parka austrumu puses kontrolpunktā, tieši pretī Admiralitātes ēkai, viņu apturēja divi sargkareivji. Viņi bez šaubām viņu atpazina, taču tik un tā pildīja savus pienākumus. Viens no sargkareivjiem, teju sešas pēdas garš virs ar pūtainu sejas ādu, nostājās Māršām ceļā, turēdams pie krūtīm šauteni.

„Kungs, es jūs nevaru laist iekšā! Nosauciet paroli?”

Māršs sacīja: „Habakuks.” Un otram sargkareivim viņš nosauca otru paroles vārdu: „Midzenis.”

Sargi pagāja malā un pamādami deva atļauju turpināt ceļu. „Lai jums laba diena, ser!” Viņi neko nezināja par Asinszāli vai par to, ko tā cerēja panākt no šīs improvizētās bāzes nometnes.

Parkā bija kluss. Bija agra rīta stunda un jebkura kaut cik saprātīga būtne pirms gaidāmās nakts kārtīgi izgulētos. Vēlāk Māršs dotos atpakaļ uz noliktavu un ari mēģinātu izgulēties, bet ne tagad.

Lai izietu starp teltīm, Māršām bija jācilā maskēšanās tikls, no kā gāzās ledains ūdens. Tas pilēja viņam matos, tecēja pa kaklu lejā gar muguru. Visā nometnes teritorijā zem ūdens svara bija ieliekušies

pārsegi un telšu nojumes. Laiku pa laikam bez brīdinājuma izgāzās ūdens straumes un negaidīti kādu aplēja, un pārvērta zemi dubļos.

Viņš aizgāja uz lielāko telti nometnes vidū. Sāpes tik spēcīgi dūrās celī, ka viņam bija jāsaviebjas. Uz mirkli viņš sajutās kā vecs vīrs. Viņš nošņirkstināja zobus un aizraidīja sāpes. Tās kļuva trulākas. Ieklibojot teltī, viņam uz galvas un kakla uztecēja vēl vairāk ūdens.

Pusaplī pretim galdam, tribīnei un divām tāfelēm bija salikti krēsli divās rindās. Šī bija vieta, kurā pirms šīs nakts misijas viņi sasauca pēdējo apspriedi.

Blakus tribīnei uz galda bija sakārtoti dabiska lieluma akumulatoru maketi, kas bija izgatavoti no koka un bakelīta. Šie bija paraugi no Grētai atņemtā akumulatora. Snaiperi nedēļām ilgi bija trenējušies, izmantojot šos maketus, praktizējot šaušanu mērķī pa manekeniem, kam bija uzvilktas četrpunktu drošības jostas ar akumulatoriem.

Uz akumulatora, kas bija nonācis viņu rokās, nebija nekādu identifikācijas zīmju, pat ne ražotāja zīmoga. Tas neizslēdza iespēju, ka saskaņā ar īpašu līgumu akumulatori tika ražoti vienojoties ar kādu ķīmijas korporāciju IG Farben konglomerātā. „Agfa” vai varbūt „BASF”. Ņemot vērā to, cik maz viņi zināja par fon Vestarpu un masveida celtniecības darbiem, kas norisinājās viņa ģimenes muižā 1920. gadu beigās un 1930. gadu sākumā, likās ticami, ka viņš turēja tiešā kontrolē visus sava projekta aspektus. Tādēļ pastāvēja iespēja, ka akumulatorus būvēja fon Vestarpa muižā — varbūt piesaistot inženierus no IG Farben, kas nozīmēja, ka Asinszāle varētu iznīcināt Reichsbehorde iespējas saražot jaunus akumulatorus. Ja tas neizdotos, viņi likvidētu rezerves akumulatoru krājumus.

Mērķis: iznīcināt tehnoloģiju.

Pie vienas no tāfelēm bija rindās saliktas fotogrāfijas. Pirmā bija palielināta versija no vienīgās fotogrāfijas fon Vestarpa dosjē. Šī fotogrāfija bija uzņemta pirms trīsdesmit gadiem, bet, kā Māršs cerēja, tas bija labāk nekā nekas. Zem šīs fotogrāfijas kāds bija pārliecinoši uzrakstījis DR. KARLS HEINRIHS FON VESTARPS.

Mērķis: iegūt pētījumus; sagūstīt pētniekus.

Vēl tikai zem vienas fotogrāfijas, neskaitot fon Vestarpa fotoattēlu, bija uzrakstīts vārds: Grēta, olīvkrāsas ādas meitene. Viņas fotogrāfijas bija visskaidrākās. Viņi bija nofotografējuši viņu no katra skatpunkta. Viņi bija iztērējuši veselu filmiņu, lai fotogrāfijās būtu detalizēti redzamas visas viņas operāciju rētas.

Pārējās fotogrāfijas bija graudainas Taragonas diafilmas kadru reprodukcijas. Pie tāfeles bija pielikta katra filmā redzētā cilvēka fotogrāfija. Zem katras no šīm fotogrāfijām bija ar krītu uzvilkta jautājuma zīme, pat zem Grētas glābēja bildes. Dažviet bija citā krāsā pierakstīts pa kādam atslēgas vārdam: Lidošana? Ātrums? Uguns? Neredzamība?

Mērķis: nogalināt vai sagūstīt subjektus.

ZEM Klausa zābakiem kraukšķēja ledus, kad viņš ar Reinhardu, Būleru, Pābstu un doktoru fon Vestarpu gāja pa perimetru apkārt gruntsgabalam. Doktors ik pa trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem metriem deva pavēli apstāties, lai apskatītu teritorijas karti. Kartē ar Pābsta roku bija rakstīti norādījumi, kas tika iegūti pēc intensīvām pārrunām ar Grētu.

„Viens… divi…. celiet! Viens… divi… celiet!…”

Viņi vēroja, kā meža kompleksa galā nedaudzi regulārā dienesta karavīri pūlas pacelt prožektorus. Trīšu mehānisms klabēja, vīriem raujot stāvus smago mastu, pie kā bija piestiprinātas gaismas. Troses svilpoja pieaugošajā vējā, kas smaržoja pēc auksta sniega un dīzeļdegvielas.

„Pielieciet vairāk spēka!” Pābsts uzkliedza. „Es gribu, lai līdz saulrietam šīs gaismas būtu uzstādītas un pārbaudītas.”

Dziļāk kokos bija vēl citi karavīri, kas bija aizņemti, slēpjot ģeneratoru, kas ražotu elektroenerģiju gaismām. Ģeneratora lielākā daļa atradās pazemes bedrē, ko viņi bija izrakuši. Zem zemes no ģeneratora līdz gaismām bija ierakts kabelis. Viņi arī bija izveidojuši mākslīgo apzaļumojumu, lai nomaskētu ģeneratora redzamo daļu.

Klauss apcerēja, ka dienas gaismā daudzo zābaku nospiedumi un izmīdītais sniegs ap mākslīgo apzaļumojumu kalpotu kā nevilša nodevība. Taču naktī kaujas troksnī tam nebūtu pilnīgi nekādas nozīmes. Gaismas netiktu ieslēgtas līdz brīdim, kad ierastos uzbrucēji. Tad gaismas izgaismotu viņu desanta vietas un noslēpties būtu neiespējami.

Šāda veida montāžas darbi norisinājās gan Reichsbehdrde dienvidu, rietumu, gan austrumu pusēs. Grēta bija apgalvojusi, ka šis būs desanta vietas, tāpēc šeit viss bija aplenkts.

Pieņemot, ka viņai varēja uzticēties. Klauss šai sakarā bija stipri rezervēts, bet savu viedokli viņš paturēja pie sevis. Viņš jau mēnešiem ilgi, vismaz no tā laika, kad viņa bija izplānojusi, lai viņu sagūsta, bija zinājis, ka viņu vada personiskas intereses un motivācija, lai vai kāda tā būtu. Taču līdz laikam, kad izgāzās iebrukums un, iespējams, pat pēc tam, viņš bija pārliecināts, ka viņas personiskie motīvi vairāk vai mazāk saskanēja ar Reichsbehцrde un reiha interesēm. Taču tas, ko viņa izdarīja ar Haiki…

Toreiz, kad Spānijā nomira Rūdolfs, Grēta bija izmantojusi savu priekšnojautu kā trulu instrumentu, bet tagad viņa to vadīja kā vienu no doktora fon Vestarpa skalpeļiem. Haikes pašnāvība bija izplānota: smalkas, viltīgas psiholoģiskās manipulācijas kulminācija, kas no Haikes sirds un prāta meistarīgi izgrieza vēlēšanos dzīvot.

Fon Vestarps pie sevis nomurmināja, pamāja ar galvu. Viņš savā kartē veica atzīmi un tad atkal devās tālāk putenī. Virssvārča sairusī apakšmala karājās zem viņa garā ādas mēteļa, ievelkot sniegā līkumotu taciņu. Klauss un pārējie viņam sekoja.

Caur kailajiem zariem šņāca vējš, it kā ozoli un oši izteiktu savas domas par šo gatavošanos. Vējš sev līdzi nesa asu vēsumu, kas dūrās cauri vismazākajiem Klausa apģērba caurumiņiem. Aukstums slīdēja cauri mēteļa pogcaurumiem, griezās cauri formas tērpa šuvēm, sagrāba ar ledainu tvērienu viņa ādu. Viņam aizsitās elpa no spiediena pakrūtē.

Viņš apsvēra domu izmantot Willenskrдfte, lai ar Gцtterelektron palīdzību sniegs un vējš ietu viņam cauri, bet atvieglojums ilgtu vien līdz brīdim, kad viņam būtu atkal jāmaterializējas cilvēka ķermenī, lai elpotu. Tas tikai bezjēdzīgi tērētu viņa akumulatora jaudu.

Sniegs nekrita ne uz Reinharda, ne kūpošajos zābaku nospiedumos, kas palika aiz viņa.

Nekrofils Reinhards.

Viņš bija uzpūtīgs un pašpārliecināts kā vēl nekad, tikai ne Gretas klātbūtnē. Pēdējās dienās Reinhards, cik vien tas bija iespējams, izvairījās no Klausa un Gretas.

Pēc Haikes pašnāvības arī Klauss centās izvairīties no māsas. Lai gan tas bija samērā bezjēdzīgi. Viņa vienmēr zināja, kur viņš uzradīsies.

Grēta bija pilnībā jukusi un neviens, izņemot Klausu, to nezināja. Klauss uzskatīja, ka vēl Reinhards to varētu zināt. Galu galā doktora fon Vestarpa viedoklis bija, ka Haikc pati sev atņēmusi dzīvību sava vājuma dēļ. Izgāšanās. Viņš nerunāja par izniekotiem resursiem vai par veltīgi izšķiestajām desmitgadēm, radot neredzamo sievieti, tagad jau nelaiķi. Viņš runāja vien par kļūdām, ko pieļāvis, radot Haiki, un kā viņš tās plānojot neatkārtot ar nākamajiem pētījuma subjektiem. Pābsts nokremšļojās. „Visu cieņu, oberfīrer, es vēlētos vēlreiz atkārtot savu ieteikumu izrakt ierakumus lielgabaliem! Un izvietot sauszemes mīnas. Ienaidnieks var ierasties daudz lielākā skaitā, nekā mēs sagaidām.”

„Nē! Pataupiet triumfu maniem bērniem!”

Būlers izvilka cigareti, kamēr abi strīdējās. Viņš to centās aizpīpēt aukstajā vējā. Pēc īsa brīža viņš padevās un nikni paskatījās uz Reinhardu. Reinhards pasmīnēja; cigaretes gals aizdegās spodri rubīnsarkanā krāsā.

Beigās uzvarēja fon Vestarps. Kā jau, protams, bija sagaidāms. Nekādu lielgabalu, nekādu sauszemes minu.

Inspicēšanas apgaita turpinājās. Klausam pietika ar to, ka redzējis, kā noris sagatavošanās, lai justu līdzi iznīcībai nolemtajiem cilvēkiem, kas plānoja uzbrukt viņa mājām. Viņš bija staigājis starp viņiem, elpojis viņu gaisu. Viņi nebija tik necilvēcīgi.

Nē, viņš domāja, skatoties uz Reinhardu. Necilvēki mājo pie mums.

IK vakaru vilciens, kas brauca pa šīm sliedēm ceļā uz Edinburgu, pārvadāja varbūt simt pasažieru. Simt dvēseļu: vīriešus, sievietes un bērnus.

Hargrīvss sausi uzskaitīja šīs detaļas kā ārsts, kas izšķirsta pacienta slimības vēsturi, kamēr abi ar Vēberu pie dzelzs sliedēm stiprināja sprāgstvielas. Strādājot šajā vēlajā vakara stundā, viņu elpa meta garas garaiņu strūklas. Abi vīri pārdūra pirkstu; asins piles momentā piesala sliedēm.

Vils stāvēja mazliet atstatu, patveroties no vēja aiz skujkokiem. Viņš būtu devis priekšroku palikt automašīnā un izvairīties no šī aukstuma, vai vēl labāk, vispār nebraukt uz šejieni. Tas, protams, nebija apspriežams. Viņš katrā ziņā bija dalībnieks pārrunās par asins cenu, un kā tāds viņš te bija ieradies, uzraugot, lai cena tiktu samaksāta.

Aukstums viņu darīja nejutīgu, bet tas nebija visu aptverošais aukstums, pēc kāda viņš tiecās. So aukstumu viņš piebeigtu ar vienu dzērienu, bet pēc dažām stundām viņam bija paredzēts nolādēti intensīvs darbs. Bija nepieciešams koncentrēties. Viņš bija apsolījis sevi vēlāk uzcienāt, ja šonakt izdzīvos. Apšaubāms iznākums. „Viljam!” Hargrīvss viņam pamāja ar roku. „Panāciet!”

„Ziniet, man ienāca prātā,” Vils, velkot pār ausīm katliņu, iziedams vējā, sacīja, „ka noskatoties notiekošajā un par to nebrīdinot ne policiju, ne Zemessardzi, es, juridiski runājot, esmu šī akta līdzdalībnieks!” Hargrīvss un Vēbers truli paskatījās uz viņu. Vils ievēroja, ka Vēbera aklās acs tonis saskanēja ar sniega toni, kas tikko bija uzsnidzis uz grants ap vilciena sliedēm. „Citiem vārdiem runājot,” Vils turpināja, „Es ar klusuciešanu jau piedalos šīs cenas samaksā.” Viņš vispirms paskatījās uz vienu, bet pēc tam uz otru biedru. „Saprotiet?” Viņi nesaprata, ne arī viņiem tas rūpēja. Alkatīgie bendes būtu gatavi nogalināt savas mātes, ja atlīdzībā viņiem tiktu dota iespēja pieredzēt šonakt ieplānoto.

Vils pārgāja pāri lauku ceļam uz to pusi, kur bija notupušies abi pārējie. Viņi bija izvēlējušies šo krustojumu tā nošķirtības dēļ, jo tas atradās trīsdesmit jūdzes ārpus pilsētas. Varbūtība, ka viņus pieķers, bija diezgan maza. Abpus ceļam līgojās garu koku rindas. Vējš to zaros skanēja precīzi kā bangas, kas sitas pret krastu. Bija sajūta, it kā viņi pludinātu vēju pa ceļu taisni uz priekšu. Tas bija smacējošs vējš.

Viņš palaida vaļīgāk ap kaklu aptīto šalli, līdz tās gali plivinājās kā vimpeļi. „Patiesībā,” viņš piebilda, „var teikt, ka nedarot neko, esmu nodarījis pietiekami daudz.”

Hargrīvsa čokurainā sejas āda raustījās, kā jau tas bieži notika tajās reizēs, kad burvis bija aizkaitināts. „Savācies un pildi savus pienākumus!” viņš sacīja. „ Mums drīz jāatgriežas.”

Vils nopūtās, parāva bikses uz augšu un pieplaka pie zemes blakus sliedēm. Viņš divreiz pārbaudīja, kā viņi paveikuši darbu. Viņi bija novietojuši lādiņu divu sliežu savienojuma vietā. Tas bija mazs, ne pietiekami spēcīgs, lai apgāztu vilcienu, bet vairāk lai pārautu sliežu šuvi uz pusēm. Bija vien nepieciešams sprūds. Vēbers sagaidīja, k.a Vils rīkosies, un ar zābaka purngalu pagrūda viņam ādas somu.

Viļa vectēva laikos burvja somā atradās naži, koka gabali, ādas auklas un pārsēji. Viļa ceļasomā, kas stāvēja viņa Kensingtonas dzīvoklī, joprojām stāvēja asiņainas dārza šķēres. Taču šis nebija viņa vectēva karš. Burvji tagad kalpoja karalim — lai gan Viņa Majestāte par to neko nezināja — un viņu asins izliešanas līdzekļi bija kļuvuši izsmalcinātāki, tāpat kā enohiešu valodas izpratne.

Šī ir savāda inflācija, Vils domāja, kas nepārtraukti liek pieaugt cenām. Asmeņi ir jau novecojuši, nevērtīgi; pārrunu puspeniji. Dinamīts un tā striķis, lūk, tam piemīt pirktspēja.

Vils iebāza roku Vēbera somā un atrada pagaru striķi un spiediena slēdzi. Viļam bija nepieciešami vairāki mēģinājumi, lai piestiprinātu slēdzi pie sliedēm. Lipīgā tepe neturējās pie ledus aukstā tērauda. Viņš to turpināja klāt kārtām, līdz bija pietiekami drošs, ka vilciena vibrācijas neizsitīs no pozīcijas sprūdu, pirms tam pieskarsies vilciena riteņi.

Kā tas nākas, ka man praktiski ir jākļūst par diversantu, lai varētu kalpot savai valstij?

Tieši šādu iznākumu gribēja Stīvensons, apburošais pragmatiķis. Visas burvju darbības, kas tika veiktas, lai nomaksātu eidolonu pieprasīto asins cenu, bija iespējams norakstīt kā diversantu roku darbu. Vainot nacistu piekritējus. Friču sabotierus. Tam tā bija jābūt. Daudz taisnāks ceļš būtu bijis nomaksāt asins cenas ar notiesātajiem ieslodzītajiem, tā sauktajiem nevēlamajiem. Taču, lai to darītu, bija nepieciešams kārtot dokumentus; un uz troni kristu aizdomu ēna. Un, ņemot vērā, cik šie pakalpojumi bija kļuvuši dārgi, ieslodzītie jau sen būtu beigušies un, lai nomaksātu asins cenu, būtu jāizpilda nāves sodi veikalu zagļiem.

Vēbers un Hargrīvss aizgāja atpakaļ uz automašīnu.

Jā, grūtāko darbiņu, protams, esat atstājuši man. Viļu sakratīja milzīgas paranojas sajūta. Vai tas notika apzināti? Sekundāra pārrunu daļa, par ko viņš neko nezināja? Vai viņi cerēja, ka viņš kļūdīsies?

Vils īpaši piesardzīgi aktivizēja lādiņu. Viņš to darīja precīzi tāpat, kā to bija mācījuši īpašo operāciju pārvaldē: pa vienam vadam, lai izvairītos no nejaušiem statiskajiem lādiņiem.

Kad tas bija pabeigts, viņš iegrieza pirkstā un izspieda dažas asins lāses. Tās piesala pie sliedēm, sajaucoties ar asinīm, ko bija nopilinājuši Hargrīvss un Vēbers. Burvja asinis bija kā tilts, kas sasaistīja cenu, par ko bija vienojušies, ar vardarbības aktu. Viņi bija izpildījuši savus pienākumus. Vils zināja, ka kaut kur Sarijā Seiplijs, Graftons un Vaits darīja kaut ko līdzīgu.

Visi seši burvji kopā bija pārrunu līdzdalībnieki. Arī sazvērestības līdzdalībnieki, ja kāds jebkad par to uzzinātu.

Pēc tam, kad šis darbiņš bija padarīts, neatlika nekas cits, kā vēlreiz visu ātri pārbaudīt un steigties atpakaļ uz automašīnu.

Aiz kokiem vāji atbalsojās vilciena svilpe. Vils ieslēdza automašīnas motoru, lai nedzirdētu sprādzienu, un apsolīja sev vienu dzērienu, kad viņi būs atgriezušies Admiralitātē.

AP saulrieta laiku vējš aprimās. Pār Londonu pārklājās tumsa un klusums. Sv. Džeimsa parkā nolaidās stindzinošs aukstums. Tas izsūca no teltīm siltumu, pārvērta skārda nojumes ledus kastēs un saasināja sāpes Mārša celī. Viņš ielika mugursomā papildu aspirīna paciņu. Sāpes viņam vēl nelika klibot, bet viņš juta, ka tas var notikt. Viņš bija ieplānojis pēc atgriešanās parādīt celi medicīnas personāla kareivim, bet pašreiz tam nepietika laika. Pastāvēja arī iespēja, ka viņš netiktu nosūtīts uzbrukumā, un tas bija nepieņemami.

Māršs pārbaudīja savu ekipējumu. Šis rituāls viņam palīdzēja koncentrēties, nonākt harmonijā ar sevi.

Viens kaujas nazis ar piecpadsmit centimetru garu asmeni. Sešas rokas granātas. Četras baltas fosfora granātas. Viens Enfīlda abpusējas darbības revolveris (Nr. 2, Mk.I). Pieci sešu ložu cilindri. Viena Lī-Enfīlda karabīne (Nr. 4, Mk.I). Piecas desmit ložu aptveres. Viens elektriskais lukturis. Rokudzelži. Viens flakons ar ēteri. Viena garote. Trīs magnija signālraķetes. Kompass. Aptieciņa.

Auduma kabatās pie jostas viņš salika vēl papildu cilindrus un magazīnas. Tad viņš ar apdedzinātu korķi nozieda savas delnas un gludi skūto seju, lai tā un melnais darba apģērbs, kas viņam bija mugurā, saplūstu ar ēnām.

Viņš zināja, ka pašlaik Asinszāles nometnē dučiem vīru, ja ne ar tādu pašu ekipējumu, tad tomēr izpildīja to pašu rituālu. Pārsvarā visi darbojās grupās, mierinot sevi ar uzspēlēti biedrisku bravūru, aizgaiņādami baiļu sajūtas radītās vēdergraizes. Trīs nojumes, trīs komandas. Nolaižoties Vācijā, komandām bija uzdevums saglabāt ģeogrāfiskās atrašanās vietas — pa vienai dienvidos, rietumos un austrumos.

Nolaižoties Vācijā. Māršs to joprojām iztēlojās kā nolaišanos, it kā viņi tur izlēktu ar izpletņiem, lai gan viņš zināja, ka nebūs nekā tamlīdzīga.

Viņš pacēla somu no galda un pārlika lences pār pleciem. Pēc tam viņš pārbaudīja savu jostu, pārsvieda šauteni pār plecu un izgāja ārā.

Miera laikā Londonas blāzma, mitrums un smogs spēja izdzēst no debesīm pat visspožākās zvaigznes, bet ne vairs tagad, aptumšojuma un dzestrā vakara dēļ. Virs galvas spīdēja vlntumšas debesis, kurās mirdzēja zili un balti punkti. Dažviet pat oranži. Gaiss likās tik ass, tik kristāldzidrs, ka Māršām bija viegli iztēloties, ka starp viņu un debesīm nekā nav.

Viņa nepastāvīgās sāpes celi, ko viņš nebija jutis visu savu pieauguša cilvēka mūžu, uzliesmoja no jauna un arvien spēcīgāk. Māršs pieliecās uz leju, lai pamasētu celi. Ne tagad. Lūdzu, tikai pēc šīs nakts!

Dubļos gar telts sānu šļakstēja soļi. Troksnis bija tik liegs, ka Māršs to vispār nebūtu dzirdējis, ja vakars nebūtu tik kluss. Izklausījās, ka tumsā kāds vilcinās, vēloties pie Uņa vērsties, neiztraucējot viņa vienatni.

Māršs izslējās kājās. „Jā, es jau nāku, Vil!”

Atbildes nebija. Vēl viens solis.

„Lorīmer? Vai tas esi tu?”

Ēnās kāds pakustējās. Tas radīja čabošu skaņu, it kā kāds slīdētu gar telti.

Māršs piespieda roku pie revolvera, kas atradās pie jostas. Viņš lavījās uz priekšu. „Kas tur ir?”

Viņam ejot ap telts stūri, vienlaikus uz priekšu kustējās arī ēnas. Viņš sastapās aci pret aci ar svešinieku. Abu vīriešu kustības bija vienlaicīgas; abi bija izvilkuši ieročus.

Māršs neatpazina šo vīrieti, bet otrs bija acīmredzami pārsteigts, redzot Māršu. Svešinieka seju slēpa bārda. Mēnesgaisma atspoguļoja labajā pusē rievā savilktus rētaudus.

Šis nebija viens no Asinszāles vīriem. Šī organizācija bija pietiekami maza, lai Māršs zinātu katru seju un katru vārdu. Māršs zināja, ka nekad mūžā nebija redzējis šo vīrieti un tomēr kaut kas viņā šķita pazīstams. Momentā pār viņu nāca atklāsme: viņš bija agrāk dzirdējis šī vīra vizuālo aprakstu.

Svešais atguvās ātrāk, nekā Māršs paspēja pacelt ieroci. Viņa balss skanēja kā čerkstoša skrāpjvīle. „Tu man vēlāk par to pateiksi paldies.”

Viņš notēmēja savu revolveri pret Mārša kāju, bet, nospiedis mēlīti, pats pārsteigumā iepleta acis.

„Nē! Asinis…” Svešinieks izšāva un tūdaļ pat pazuda.

Paukšl Mārša celis iedegās sāpēs.

Ak Dievs, Līva, man vajadzēja šorīt pie tevis aiziet…

Māršs nokrita zemē, ar vienu roku sagrābis celi, straujā lokā pār plecu pārsviezdams savu šaujamieroci virzienā, kur bija stāvējis uzbrucējs. Taču šis vīrs jau bija prom.

Tāpat arī sāpes. Tās vienkārši izgaisa, aiz sevis neko neatstājot, pat ne sākotnējo durstīgo sajūtu. Un ne vien šīs nakts sāpes; pastāvīgā diskomforta sajūta celī, mūžīgās sāpes, ko Māršs lielākoties bija ignorējis, bija pazudušas. Pārmaiņas bija tik pamatīgas, ka uz mirkli Māršs nodomāja, ka viņš atrodas šoka stāvoklī. Taču viņa rokas bija sausas. Asinis netecēja. Un viņa darba apģērbs nebija cietis, nebija ne miņas no lodes cauruma.

„Sasodītā, nolādētā elle!”

Fantomi.

Māršs gulēja, izstiepies zemē, un elsoja. Viņa elpa dzirkstīja. Viņš sarāvās, gaidīdams, ka aiz katra straujā sirdspuksta sekos sāpju uzliesmojums, bet tas nenotika. Vien pamazām kļuva vēsi, kad viņā sāka sūkties aukstums un mitrums.

„Lai jods mani parauj!”

Viņš trīcēdams slējās augšā, gaidot, ka tūdaļ saļims celis. Nesaļima. Taču viņš kādu mirkli pakavējās, lai savāktos, pirms pievienojas pārējiem.

Ieejot skārda nojumē, viņam pievērsās visu skatieni. Vils, Hargrīvss un Vēbers bija nostājušies ap ēvelsolu, uz kā stāvēja Portlendas kaļķakmens, kas bija mazliet mazāks par regbija bumbu. Dziļi akmenī bija iedurts dzelzs kalts, bet ne tik dziļi, lai to sašķeltu divās daļās. Uz akmens bija uzspiests asiņainas rokas nospiedums, kas pārklājās pāri abpus akmens plaisai, ko bija radījis kalts. Uz sola blakus akmenim stāvēja veseris.

Māršs zināja, ka akmens tur atradās, lai palīdzētu burvjiem nevis eidoloniem. Tas bija priekšmets, kas viņiem palīdzēja koncentrēties, tāpat kā uguns palīdzēja Viļam. Sadalītajam akmenim vajadzēja kļūt par objektu, kas vienlaikus atrastos gan šeit, gan tur.

Stūrī, kur pulcējās pārējie Mārša komandas vīri, vārījās apspiestu nojautu emocijas. Desmit vīri — daži jaunāki, daži vecāki, visi bruņojušies, visi atkal un atkal pārlapoja galvā Taragonas diafilmas kadrus. M āršs to varēja saskatīt viņu acis un viņu cietajās, tukšajās sejas izteiksmēs.

Snaiperiem mugurā bija maskēšanās tērpi, izrotāti ar mazām lapiņām. Pārējiem uz galvas bija uzvilktas melnas, apģērba krāsai pieskaņotas vilnas sejas maskas. Snaiperiem bija tādas pašas Enfīlda šautenes ar optisko tēmēkli kā Māršām; viņu piesedzējiem bija automāti. Visiem sejas bija nosmērētas ar ogli. Māršs pirmo reizi redzēja, ka Vils nebija ģērbies uzvalkā.

Māršām, tāpat kā visiem pārējiem, kas devās uz Vāciju, vienas rokas iekšpusē bija uzlīmēti mazi plāksteri: burvji bija paņēmuši asins paraugus. Eidoloniem bija jāredz šie vīri, lai varētu tos pārcelt. Māršs baidījās no domas, ka tie nezvēri varētu viņu atkal nopētīt, bet viņš to paciestu, ja tas viņam ļautu sasist fričus.

Lorīmers pārbaudīja divus lielus, kluča formas koka pīlārus, kas atradās nodaļas flangā. Lorīmers tos sauca par savām „laumiņām”. Ap katras kolonnas šauro vidusdaļu vairākās kārtās bija aptīta vara stieple. Abu aparātu augšpusi un apakšpusi sedza keramiski uzgaļi. Abas ierīces bija izgatavotas, cik vien iespējams vieglas, lai bēgšanas laikā divi vīri varētu panest vienu pīlāru.

Stīvensons cieši paskatījās uz Mārša darba apģērba dubļu traipiem. „Kas tad ar jums ir noticis?”

Māršs papurināja galvu. „Aizmirstiet! Tas nav svarīgi!”

Vils asi paskatījās uz Stīvensonu. Vecais vīrs sarauca pieri. Viņš pievienojās Lorīmeram.

Pienāca Vils. Viņam nebija tik liels apbruņojums kā pārējai komandai. Viņš ar nazi, revolveri un šauteni izskatījās ārkārtīgi smieklīgs. Sie ieroči bija galējie pašaizsardzības līdzekļi.

Māršs klusām pajautāja: „Kas tas tikko bija starp tevi un veco viru?” „Nelielas viedokļa nesaskaņas. Kas ar tevi gadījies, Pip? Tik daudz es redzu, ka esi nokritis.”

Māršs viņu pabīdīja nojumes stūrī. Viņš pačukstēja dobjā balsī. „Man liekas, ka es tikko redzēju tavu fantomu.”

„Manu fantomu?”

„To puisi, ko tu maijā redzēji parkā tonakt, kad aizmuka mūsu mazā viešņa.”

Viļa acis iepletās pārsteigumā. Māršs ievēroja, ka tas viņa sejā nemīkstināja drūmo nogurumu. „Vai esi drošs? Tas būtu diezgan dīvaini, ja mēs ar vairāku mēnešu intervālu redzētu vienu un to pašu fantomu.” „Viņš atbilda tavam aprakstam. Pat balss bija tāda.”

„Hmm. Sv. Džeimsa spoks.” Viņš papurināja galvu. „Zini, Pip! Mums vēl ir laiks šo visu atcelt…”

Stīvensons divreiz piesita plaukstu pie sāna. „Kungi! Ir laiks.” Vils un Māršs piegāja pie Lorīmera un pārējiem. Viņi izstaipījās, palocījās, savilka jostas, vēlreiz pārbaudīja savu aprīkojumu. Tāpat arī Māršs. Viņš sasprindzināja roku, kāju un muguras muskuļus, un tad tos atlaida. Viņš koncentrējās, lai sasildītu kājas un nesāktos krampji. Viņa celis jutās stabils. Sāpes neatgriezās.

Vecākie burvji sāka gaudot un rūkt enohiešu valodā. Likās, ka zeme mazliet novirzās un ieņem nedabisku slīpumu, diezgan līdzīgi kā daudzkārt pēdējo septiņu mēnešu laikā bija ieliekusies Admiralitātes ēkas grīda. Telpu piepildīja ozona sprakšķi. Un tikai uz mirkli Māršām likās, ka sajutis gaistošu bērnu pūdera smaržu.

Koncentrējis! Koncentrējies'. Viņš nokrakšķināja pirkstu locītavas. Pārējie komandas vīrieši skatījās un klausījās ar sejas izteiksmēm, kurās bija nolasāms gan naidīgums, gan teju verdziski pazemīgas šausmas. Viņi visi dučiem reižu bija dzirdējuši enohiešu valodu, bet šai naktij bija lemts būt citādai.

Runāja akmens. Vils izstiepa kaklu, it kā noklausītos kādu grūti sadzirdamu sarunu, ko, kā uzskatīja Māršs, Vils tik tiešām arī darīja.

Viņiem pārvēzās pāri eidolona klātbūtne ar tādu jaudu, ka likās, ka skārda nojume pārplīsīs pa vīlēm. Saprāts bija milzīgs. Neizmērojamais intelekts izmutuļoja caur nojumi, it kā pārbaudītu katru atomu. Vīri sarāvās no tā uzmanības.

Tas pakavējās pie Mārša uz bezgalības mikrosekundi. Caur viņu atkal kā toreiz, kad nogrieza Viļam pirkstu, izšalcās kailuma sajūta, it kā viņš būtu izgriezts uz āru. Eidolonam attālinoties, no akmens atskanēja arvien vairāk runas plūdu enohiešu valodā.

Vils asi ieelpoja. „Re, jau atkal!”

„Kas jau atkal?”

„Tavs vārds,” viņš atbildēja.

Māršs sāka izprašņāt, bet Vils viņu apklusināja. Viņš pamāja uz akmens pusi un uz burvjiem, kas bija to apstājuši. „Tuvojas!”

Burvji apstājās. Hargrīvss norādīja uz Viļu. „Tagad,” viņš sacīja.

Vils pacēla veseri. „Visi sagatavojieties!”

Stīvensons sacīja: „Ar Dievpalīgu, kungi, un veiksmīgas medības!”

Vils izvingrināja ceļus, gatavojoties vēzienam. Viņš skaitīja atpakaļ. „Trīs… Divi…”

Uz viens Vils kaut ko izkliedza enohiešu valodā, veseris trāpīja tieši pa vidu kaltam un tad…

VILS katrā sava ķermeņa šūniņā sajuta telpas dalīšanos divās daļās. Viņa ķermenis bija neiespējama konstrukcija, ko kopā saturēja eidolona griba. Viņš bija mīkla atminēšanai, paradokss, plaisa Visumā, kur šeit un tur neko nenozīmēja.

Viņš nokliedzās. Taču viņš atklāja, ka skaņa neizskanēja cauri kosmosa spraugām.

„AK!” Grēta nolika savu karoti.

„Kas?” Klauss pajautāja ar rupjmaizes pilnu muti.

Viņa nosusināja lūpas ar kabatlakatiņu. „Viņi ir klāt.”

…TUMSA.

Eidoloni attālinājās. Māršs bija ieradies, un viņa ķermenis atkal atradās vienotā telpā. Šī vieta bija aukstāka un tumšāka nekā nojume, no kuras viņi bija devušies prom pirms vairākām mūžībām.

Bija nepieciešamas vairākas ilgas minūtes, lai atgūtu stāju, lai no jauna iepazītos ar sava ķermeņa un prāta, laika un telpas klaustrofobiskajām robežām.

Pirmo viņš sajuta vieglo vēju, kas kutināja viņa seju, un koku zaru čīkstoņu. Viņš paskatījās augšup. Virs galvas, tieši tāpat kā Londonā, šeit mirdzēja zvaigznes. Lai kur viņi pašlaik atrastos, platuma grādi nebija ievērojami mainījušies.

Tad viņš pamanīja mēnesgaismu sniega izraibinātajā laukā. Pāri laukam, kādus deviņdesmit metrus no viņiem, no trīsstāvu lauku mājas logiem spīdēja dzeltena gaisma. Trešajā stāvā aiz caurspīdīgajiem aizkariem pārvietojās silueti. Izskatījās, ka tā bija tā pati lauku māja, kas fotogrāfijā, ko Māršs bija izglābis no Krasnopoļska ceļasomas. Sānos ap lauku māju un lauku bija vēl citas ēkas. Viņš paskatījās kompasā. Mārša komanda bija ieradusies pie koku robežlīnijas lauka dienvidu pusē, ēku U burta formas izvietojuma augšgalā. Laukums atradās pa vidu visām ēkām, bet lauku māja bija tā pamats.

Kas to būtu domājis! Mums tiešām izdevās.

Vien tad viņš izdzirdēja šņukstus. Viņš ātri visus pārskaitīja. Vairums vīru bija izsprukuši cauri bālām sejām un trīcēdami. Viens komandas loceklis gulēja sniegā embrija pozā un zīda savu īkšķi. Kāds cits — Riters, viņš ar izcilību bija dienējis Norvēģijā — bija apķēris ceļus, šūpojās turpu šurpu un skaļi murmināja: „Manis nav. Manis nav. Manis nav.”

„Lorīmer, kur tu esi?” Māršs pačukstēja.

„Tepat,” atbildēja balss ēnā.

„Aizver tam puisim muti vai iesit viņam smadzenes atpakaļ vietā!”

„Sasodīts!” Vils sacīja. ”Es taču centos tev iestāstīt, ka tā notiks.” Viņš nometa zemē veseri. Tas nokrita pie viņa kājām blakus pāršķeltajam akmenim.

Izskatījās, ka Lorīmera ierīces bija neskartas pārcietušas pāreju. Māršs uzrunāja savu komandu. „Jūs abi un jūs abi esiet gatavi novietot „laumiņas” savās pozīcijās! Visi pārējie gatavojieties viņus piesegt!”

Viens no vīriem bija knapi paspējis satvert vienas laumiņas rokturi, kad visu apkārtni apžilbināja balta gaisma. Māršs pagriezās. Vispirms viņam likās, ka viņu pārejā tomēr notikusi kļūme un, ka viņi atsviesti atpakaļ Londonā.

Tad viņš izdzirdēja pāri laukam atskanam saucienus. „Beeildich/”

Viņi atradās turpat. Taču viņus bija ielenkuši prožektori.

„Tad nu,” sacīja Lorlmers, pārsviezdams šauteni uz priekšu, „es teiktu, ka esam izdrāzti smagāk nekā Istendas ielasmeita.”

LĪDZKO Pābsts bija devis pavēli ieslēgt prožektorus, klusajā naktī uzliesmoja artilērijas ugunis un sprādzieni. Doktors fon Vestarps nogaidīja, kamēr tiks ieslēgtas visas gaismas, un pēc tam deva pavēli uzbrukt. Pretējā gadījumā viņš, protams, no viesistabas nebūtu varējis vērot notiekošo. Un kinooperatori nevarētu nofilmēt nakts notikumus.

Saskaņā ar Grētas teikto, uzbrucēji bija ieradušies trijās komandās. Klauss, Kemlers un Reinhards bija attiecīgi norīkoti aizsargāt Reichsbehorde rietumu, dienvidu un austrumu puses.

Klauss izgāja cauri saldētavai gar Haikes mirstīgajām atliekām. Doktors bija veicis autopsiju, atverot viņu kā ilustrāciju anatomijas mācību grāmatā, kataloģizēdams fizioloģiskās pārmaiņas, ko viņas ķermenī bija atstājis Gotterelektron.

Šonakt viņam mugurā bija īpaša dubultā četrpunktu drošības josta, kurā bija iestiprināti divi akumulatori. Šī josta tika veidota tā, lai svars vienmērīgi izlīdzinātos uz viņa pleciem. Taču neveiksmīgi. Katrs viņa solis dauzīja akumulatorus; bija tāda sajūta, it kā viņam tiktu sists pa nierēm.

Viņš caur saldētavas rietumu sienu iegāja apžilbinošā un apdullinošā haosā. Lauka malās caur kokiem spīdēja gaisma, apgaismojot varbūt kādu duci vīru. Daži bija saritinājušies zemē un pat nekustējās. Daži vīri cits citam kliedza angliski vai šāva uz gaisinām.

Šie vīri gūlās zemē, pārlikuši rokas pār galvām. Pāri laukam turp un atpakaļ atbalsojās sprāgstošas granātas blīkšķis. Mežmalā pie viena no prožektoru mastiem gaisā izvirda zeme. Masts sasvērās kā milzīgs tērauda ozols, lampu gaismai starp kokiem izdancinot ēnas, līdz nokrita zemē, sašķaidot druskās prožektora stiklu.

Iebrucēji neredzēja Klausu. Vīri bija pārāk aizņemti ar atlikušajiem prožektoriem, lai pamanītu, ka viņiem patiesībā neviens vēl neuzbruka.

Nu vismaz šis viss ātri beigsies, nodomāja Klauss. Viņš nopūtās, prātojot, kam nepaveiktos un būtu jārok šiem vīriem kaps. Vai ari, iespējams, doktors, izmantojot viņu līķus, pārbaudītu savas krāsnis.

Klauss izvilka granātu un metās iebrucēju virzienā.

MARŠS nokliedzās: „Izslēdziet taču kāds tās nolādētās gaismas!”

Vils centās izķepuroties no savas šautenes siksnas. Apgaismojums, troksnis, apmulsums un panika saplūda biezā dūmakā. Viņš neveikli taustījās ap šauteni. Kādā veidā lence varēja tā satīties ap viņa roku? Viņš nevarēja to eleganti izpiņķerēt. Viņš padevās un tā vietā paņēma aiz jostas aizbāzto revolveri.

Viņš apstājās, šķielējot augšup gaismu virzienā. Kāds viņu kavēja. Viņa šāviens nodžinkstēja gar metālisko gaismas mastu, atsitās un ielidoja mežā.

Lorīmers iebauroja viņam ausī. „Necelies! Kājās!” Viņa karstā elpa kā ūdenskritums pārgāzās pāri Viļa sejai. „Ja vien nevēlies, lai uzrauj gaisā tavu bezzodaino pauri, tu, nejēdzīgais džentlmeni!”

Kāds iekliedzās: „Gulties!”

Vils nometās zemē ar skatu pret zemi, aizsedzot ar rokām galvu un ausis tieši kā viņam bija mācījuši. Blīkšķis un norībēja zeme. Viņu apbēra zemes pikas. Viņš paspēja tieši laikā apgriezties, lai redzētu, kā viens no prožektoru mastiem skaļi čīkstēdams un vaidēdams noliecas. Pāris sprīžus saliecies uz sāniem, tas apstājās. Taču nakts bija tikpat spoža kā līdz šim.

Viņš saprata, ka daļa no haosa, artilērijas ugunīm un sprādzieniem, kliedzienu kakofonija, kas pildīja viņa galvu, skanēja no citurienes.

Pip, vai tas bija tas, ko tu biji plānojis? Vai tā tu to iedomājies?

Vils rāpoja uz vēdera aiz tiem vīriem, kas bija ieņēmuši pozīciju mežmalā. Tie, kas bija atguvušies no pārejas, gulēja zem kailajiem krūmiem vai slēpās aiz kokiem, tēmējot ēku virzienā ar šauteņu un automātiem stobriem.

Taču viņš ievēroja, ka viņi nešauj. Viņi gaidīja.

Viļu pāršalca šausmu vilnis. Mums vēl neviens nav uzbrucis un šī operācija jau ir izgāzusies. Lienot pāri laukam uz vēdera, viņa apkaklītē kā piltuvē krājās sniegs. Nolādēts, Stīvenson!

Kāds aizsvieda vēl vienu rokas granātu. Saliektais gaismas masts nogāzās pavisam, ietriecoties zemē, izmētādams stiklu un dzirksteles. Taču joprojām viņu pozīcijas izgaismoja divi prožektori.

Vils aizmuka pie Lorīmera un Mārša, kas bija saspiedušies kopā. „Šādi neies krastā,” sacīja Māršs. „Mums jāatkāpjas!”

„Laumiņas ātri vien tiks galā ar prožektoriem,” teica skots.

Māršs steidzīgi pakratīja galvu. „Viņi zina mūsu pozīcijas. Pasaki vīriem, lai atkāpjas!”

„Klausos.”

Māršs pierāpoja tuvāk Viļam, kamēr Lorīmers aizgāja padot ziņu vīriem. „Kur ir tavs burvju akmens?”

Velns. Vils ar īkšķi pameta uz aizmuguri. „Tas ir… tur.”

„Neuzdrošinies to pazaudēt!”

Māršām bija taisnība. Bez akmens viņi nevarēs atgriezties. Vils apgriezās un aizrāpoja atpakaļ, no kurienes bija devies šurp.

Tuvāk pie mežmalas auroja Lorīmers: „Hei! Jūs pirmie! Pēc tam laumiņas! Divdesmit metrus…”

Viņš uzlidoja augšā kā lupatu lelle un tad atkal nokrita zemē. Trieciens nograbināja Viļa kaulus. Lorīmera ķermenis atkal atsitās pret zemi un griezdamies ielidoja mežā. Tas ietriecās ozolā, nobirdinot no zariem sniegu. Pār zemi nolija līdz nepazīšanai pārvērsti kaulu un gaļas gabali. Tas bija viss, kas palicis pāri no Lorīmera.

MARSS par vēlu pamanīja lauka vidū stāvošos divus vīriešus. Viņš saprata, ka redzējis abus Taragonas diafilmā. Vienam ap kaklu bija kaklasiksna; otrs stāvēja viņam aiz muguras, raustīdams pavadu un kliegdams viņam ausī.

Māršs metās slēpties. „Šaujiet tos abus nost!” Viņš pavēlēja komandai. „Tēmējiet pa akumulatoru!” viņš atgādināja snaiperiem.

Viņi šāva zalvēm. Tas neko nedeva. Zalves apstājās gaisā dažus sprīžus no pavadā piesietā vīra un nokrita pie viņa kājām. Sprāgstot kokiem un krūmiem, viņi tika apbērti ar skabargām, un komanda sāka zaudēt savu paslēptuvi. Nakts smaržoja pēc skaidām un šaujampulvera.

Viens vīrs piecēlās un augstu abu virzienā aizmeta rokas granātu. Tā apstājās dažu sprīžu augstumā virs pavadā iesietā vīrieša galvas, palidinājās gaisā un nokrakšķēja ne skaļāk par Ziemassvētku petardi. Šrapneļa drumslas bez liekas greznības nobira zemē.

Māršs pasniedzās pie jostas pēc vienas no savām fosfora granātām. Tieši mirklī, kad viņš gatavojās izraut gredzenu, vīrs, kas bija metis rokas granātu, tika izplūkts no savas slēptuves un iedzīts zemē ar galvu pa priekšu kā telts mietiņš. Māršs izvēlējās nebāzt galvu ārā.

Laiks radikāliem pasākumiem. „Izšaujiet laumiņu!”

Lorlmcrs bija paredzējis lietot laumiņas cīņas karstumā. Tas nozīmēja, ka uz katras pamata bija spoža, sarkana bakelīta avārijas signālpoga, ko atkarībā no apstākļiem varēja nospiest ar kāju vai roku. Viens no snaiperiem aizvēlās līdz laumiņai un uzsita pa pogu. „Visiem gulties!” viņš nokliedzās.

Laumiņa izstaroja augstas toņkārtas gaudas. Komanda steidzīgi atkāpās mežā.

Māršs skaitīja atpakaļ. „Desmit… deviņi…” Viņš sagrāba Viļu, kas bija nogūlies zemē un piespiedis pie krūtīm akmeni. „Astoņi…. septiņi…” Māršs viņu stūma sev līdzi pa priekšu. Bēgot prom, aiz viņiem šķīda koki. „Seši… pieci…” Aiz viņiem bija dzirdami vairāk nekā viena vīra kliedzieni, kad viņi pameta iznīcības vietu. „Četri… trīs…” Māršs Viļu nogrūda lejā ieplakā aiz celma un nolēca viņam blakus. „Divi… viens.”

Kaut kur Lorīmera ierīces iekšienē noklikšķēja elektriskais relejs. Tas lika kondensatoru baterijai izlādēt savu uzkrāto elektroenerģiju caur stiepļu spoli. Šis process uz ļoti īsu brīdi pārvērta laumiņu elektromagnētā. Mikrosekundi vēlāk īpaša elektriskā shēma pielāgoja elektriskās strāvas laika profilu, noklikšķēja otrs relejs. Šis process spēcīgas sprāgstvielas cilindru abos galos aktivizēja detonatorus spoles centrā. Tas radīja konverģentus triecienviļņus, kas saspieda spoli un saspieda magnētisko lauku.

Visa procesa iznākums bija elektromagnētiska vibrācija, kas saskanēja ar elektriskajām īpašībām, kādas piemita akumulatoram, kas bija nonācis Asinszāles rokās.

CAUR Klausa iluzoro ķermeni smidzinājās lodes, nekaitīgi pakšķēdamas aiz viņa pret saldētavas ķieģeļu sienu. Viņš jau mēnešiem ilgi bija aģitējis doktoru fon Vestarpu dot viņam jaunu uzdevumu, kaut ko nopietnu. Tagad viņam bija jauns uzdevums, bet tas neļāva izjust cerēto lepnumu.

Viens no uzbrucējiem šaujot nokliedzās: „Tas ir viens no viņiem! Tas ir viens no viņiem!” Viņš skatījās, neticēdams savām acīm, kā Klauss piegāja klāt viņa automātam, kas bija notēmēts pret viņa krūtīm.

Klauss apstājās tieši stobra priekšā. Viņš iešāva pierē paniskajam, bezmērķīgi šaujošajam kareivim.

Viņš virzījās pārējo kareivju virzienā. Kaut arī viņi bija redzējuši, kā viņš nogalināja viņu biedru, viņi turpināja uz viņu šaut. Klauss iztēlojās, ka tā bija panika, kas viņus padarījusi stulbus līdz brīdim, kad dzirdēja vienu no britiem dodot saviem kolēģiem komandu:

„Deaktivizējiet viņa akumulatoru!”

Kāds kaut ko spalgi nobrēca par „laumiņu,” bet pret viņu raidītajā artilērijas uguņu troksnī Klauss īsti nesadzirdēja sacīto. Viens no vīriem atdalījās no pārējiem un skrēja gara koka pīlāra un vara stiepļu virzienā, ko acīmredzot briti bija sev atveduši līdzi no Anglijas. Viņš iecirta pa lielu, sarkanu slēdzi. Pīlārs sāka gaudot.

Klauss parāva gredzenu un nometa granātu, ko bija nesis līdzi. Kolīdz viņš to bija palaidis vaļā, tā kļuva vieliska. Granāta atlēca šķīdonī pie viņa rēgainajām kājām. Tai bija četru sekunžu detonators.

Šāvēji metās slēpties aiz kokiem un krūmājiem. Vīrietis, kas bija aizsteidzies pie pīlāra, neredzēja, ko Klauss bija izdarījis. Trieciens izdzina šrapneļus caur viņa krūtīm un salauza pīlāru uz pusēm.

Kompleksa tālākajā galā izlauzās žilbinošs uzliesmojums. Tas virzījās no austrumu puses kā saullēkts, bet Klauss zināja, ka tas ir Reinhards, kas mirdzēja spožāk par sauli. Klauss bija pārāk tālu prom, lai dzirdētu Reinharda izcepto vīru klaigasļ.

Viņš pārbaudīja sava akumulatora lādiņu, kamēr atlikušie četri vīri pierausās kājās, lai vēlreiz uzbruktu. Akumulatora lādiņš bija uzlādēts par trim ceturtdaļām. Tas bija vairāk nekā pietiekami, lai piebeigtu šos vīrus.

Iesākumā viņš pamēģināja viņus mudināt šaut citam uz citu, nostājoties pa vidu, taču viņi neiekrita šajās lamatās. Viņš izlēca cauri vienam vīram, apgriezās, izbāza roku caur otra vīra krūškurvi, izšāva uz trešo. Vīrs, caur ko Klauss bija izšāvis, nometa savu šauteni, nesakarīgi kliegdams un skatīdamies uz cauri savam krūškurvim izbāzto Klausa roku. Klauss atkāpās un iešāva viņam pakausī. Atlikušie divi vīri centās iztukšot savas aptveres, šaujot uz Klausu. Viņš izbāza roku pirmajam vīrietim cauri ribām un saspieda. Mirušais sabruka.

Negaidīti izslēdzās gaismas, pēc tam sekoja attāla sprādziena dārdi, kas brīdi vēlāk sapurināja zemi. Dīvainais un sāpīgais akumulatora jaudas pieplūdums lika Klausam sagrīļoties. Pēkšņais aptumsums viņu dezorientēja; viņa acis bija pieradušas pie prožektoru spilgtās gaismas.

Pēdējais vīrs, izmantojot pretinieka apjukumu, muka mežā. Klauss mēģināja viņu ķert, lecot cauri osim.

Un ar seju ietriecās stumbrā.

Šis trieciens viņu atmeta atpakaļ. Viņš sajuta mutē asinis un ne vairs Gotterelektron vara džinkstēšanu. Vienīgais, ko viņš juta, bija vaļējā nerva dedzinošās sāpes žoklī. Viņš bija pārlauzis zobu uz pusēm.

Viņš apvēlās otrādi, lai pārbaudītu sava akumulatora mērierīci. Tas bija tukšs. Vienā mirklī tas bija zaudējis trīs ceturtdaļas savas jaudas. Galvai pulsējot, viņš pierausās kājās un ieslēdza otru akumulatoru. Arī šis bija gandrīz tukšs, bet vēl lietojams.

Klauss pagriezās, lai skrietu pakaļ vīrietim, kas bija aizbēdzis. Viņš pēkšņi apstājās un vēlreiz gandrīz nokrita, jo viņam aiz muguras bija pienākusi Grēta.

„Uzmanīgi, brāl’!”

„Grēta? Ko tu te ārā dari? Šeit nav droši.”

„Kemleram nepieciešama tava palīdzība. Ej ātri, tūlīt pat!”

Kad Klauss aizsteidzās, lai izskrietu cauri rezerves akumulatoru glabātuvei, viņš uzsauca pāri plecam: „Grēta, ej atpakaļ uz lauku māju! Tur būsi drošībā.”

Varbūt ari viņa atbildēja ar savu mazo, nolādēto pussmīnu, bet bija pārāk tumšs, lai redzētu.

UZSPRĀGSTOT laumiņa izstaroja violetas gaismas uzliesmojumu. Tajā pašā mirklī apdzisa starmeši. Šis apgaismojumu savienojums lika Viļam neganti mirkšķināt acis centienos aizgaiņāt punktiņus acu priekšā.

Koka celms, aiz kā viņš slēpās kopā ar Māršu, vēl nebija sairis. Tāpat ari blakus esošie krūmāji vēl atradās turpat.

Pēc tam viņš saoda divas smakas: pietiekami stipru ozona un iekšu smaku. Nabaga Lorīmers.

“Scheisse!”

“T-t-t-t…”

“SCHEISSE!”

Vils palūrēja pāri celmam. Dzeltenā gaisma lauku mājas logos iezīmēja uzbrucējus. Viņš zināja, ka laumiņas bija izgatavotas tā, lai nokautu akumulatorus. Izskatījās, ka lauku māja nebija cietusi. Starmeši bijadaudz tuvāk, un tie bija izturējuši elektromagnētiskā impulsa galveno triecienu.

Pavadas turētājs bez apstājas lamājās vāciski, kaut ko nemierīgi bakstot pie kaklasiksnā piesietā vīrieša jostas. Jādomā, ka viņa akumulatoru. Viņam tas sagādāja problēmas, jo kaklasiksnā piesietais nestāvēja mierā. Viņš stostījās, dīdoties turpu šurpu.

Māršs ieņēma šaušanas pozīciju. Viņš atbalstīja šauteni pret celmu un notēmēja. Viņš tikko elpoja.

Vils bija redzējis, kā šonakt mirst cilvēki, un daudz vairāk cilvēku bija miruši no viņa rokas pēdējo mēnešu laikā. Protams, vienmēr no attāluma. Taču Māršs nevairījās nogalināt. Viļam tas parādīja Māršu no citas puses, ko nekad nebija pazinis. Viņā bija tā pati koncentrēšanās, taču tagad tā bija sakausēta kopā ar kaut ko bezkaislīgu.

Nē. Nevis ar kaut ko bezkaislīgu, bet maldinoši klusām dusmām. Viņa sejas izteiksme to parādīja vēl jo skaidrāk. Tā bija tāda sejas izteiksme, ko Vils cerēja, ka Māršs viņam nekad nerādīs.

Māršs izšāva. Pavadas turētājam no galvas pašķīda asinis. Viņš nokrita sniegā. Nekustīgs.

„Nolādēts! Nolādēts, Nolādēts,” Māršs murmināja, uzlādējot ieroci.

Kaklasiksnā iesietais stostījās vēl skaļāk. Tās bija skumja izmisuma skaņas.

“B-b-b-b-b…”

Māršs gatavojās izšaut vēlreiz. Kamēr viņš tēmēja, cauri garai, zemai ēkas sienai iznāca vēl viens cilvēka stāvs un metās pāri laukam. „Kemler!” tieši tajā mirklī, kad Māršs izšāva, viņš sagrāba bubinātāju. Aiz abiem sašķīda logs.

Iluzorais vīrietis kaut ko izdarīja bubinātāja jostai. Bubinātājs — viņa vārds acīmredzot bija Kemlers — pietupās pie sava biedra līķa. ,,Bū-bū-g-g-g-”. Izklausījās, ka viņš raudāja. Izskatījās, ka viņam bija zudusi interese par kauju.

Iluzorais vīrietis pagriezās un devās Viļa un Mārša virzienā. Kāds šāva aiz viņiem un pa labi no viņiem — uz šo brīdi komanda bija sarukusi līdz trim vai četriem vīriem, bet tam nebija nekādas nozīmes.

Vils paskatījās apkārt ar acīm, meklēdams otru laumiņu. To nekur nemanīja. Tā bija atradusies meža teritorijā, kur tika sadragāti koki.

MARSS atpazina vīrieti, kas tuvojās. Šis pats izdzimtenis bija izglābis Grētu un dzinis Māršu garā skrējienā pa Admiralitāti.

Māršs zibenīgi atsauca atmiņā toreiz gūto pieredzi. Vājās vietas: esot iluzoram, viņš nevar elpot. Viņam jāuzrauga akumulatora lādiņš.

Kāpēc laumiņa nenokāva viņa akumulatoru, bet bubinātāja akumulatoru bija nokāvusi? Izskatījās, ka viņiem bija rezerves akumulatori. Vīrs, uz ko Māršs bija šāvis — kāpēc man bija jāaizšauj garām1 ? — droši vien centās nomainīt biedram akumulatoru.

Laumiņai bija paveicies patukšot arī rezerves akumulatoru, lai gan Lorīmers ar zinātniekiem bija paredzējis, ka akumulatori būs ieslēgti, kad tos sasniegs laumiņu impulss. Tas pamatīgi iztukšotu akumulatorus.

„Uguni! Visi!” Mežā aiz viņa no divām vietām atbalsojās artilērijas ugunis. Māršs neveikli pasvieda rokas granātu uzbrūkošā puiša virzienā, bet tas, protams, neko nedeva, vien atgādināja viņam būt piesardzīgam un netveramam.

„Varbūt, Pip,” Vils sacīja, „šis ir īstais bridis doties prom!”

Vils bija cieši piespiedies aiz celma un vēroja, kā vīrietis nāk arvien tuvāk. Vienā rokā viņš pie krūtīm turēja piespiestu akmeni; otrā — revolveri. Abas viņa rokas trīcēja.

Ja mirtu Vils, neviens no viņiem neatgrieztos mājās.

Velns.

„Nelien ārā!” teica Māršs. „Nepieļauj, ka viņi tevi ierauga! Un Dieva dēļ, nepazaudē to nolāpīto akmeni!”

Māršs piecēlās kājās.

Vils sacīja: „Vai tu esi traks? Ko tu dari?”

„Ja tu nomirsi, mēs visi mirsim. Paliec, kur esi un aizver muti!”

Māršs, cik vien ātri spēja, skrēja gar mežmalu. Viņš cerēja, ka friču izdzimtenis viņu atpazīs un redzēs situācijas ironiju. Māršs nekļūdījās. Abos gadījumos.

Māršs skrēja austrumu virzienā, vedot vajātāju prom no Viļa. Viņa vislielākā cerība — niecīga, gaistoša cerība — bija pazust ēnās starp ēkām. Ja viņam paveiktos, viņš varbūt varētu atrast akumulatoru noliktavu, pirms viņu noķer.

Paukš! Krakš\ Virs Mārša galvas koka stumbrs sadalījās skaidās. Acīmredzot fricis varēja šaut, arī būdams iluzorā veidolā. Māršs aizmizoja prom no kokiem un devās ziemeļu virzienā gar kompleksa austrumu daļu. Viņš laiku pa laikam pāris reizes izšāva no sava revolvera, lai vajātājs paliktu iluzors un, kā Māršs cerēja, arī izslāpis pēc gaisa.

Tiklīdz viņš bija ticis ap stūri un prom no viņu redzesloka, viņš no jostas paņēma fosfora granātu un aizsvieda pie tuvākās ēkas ārējās sienas. Tajā virzienā, kur, ja viņš spētu staigāt cauri sienām, viņš būtu izvēlējies iet īsāko ceļu, lai sevi noķertu. Tajā vietā, kur viņš droši vien ievilktu dziļu elpu, kad būtu izgājis cauri sienai.

No granātas izšņācās karstums, biezi, balti dūmi, kas iemirdzējās kā baisa migla mēnesgaismā. Dažus mirkļus vēlāk no sienas iznāca vīrieša stāvs. Ap viņu uzvirpuļoja mākonis.

Māršs dzirdēja elpas vilcienu, spēcīgu klepu un tad viņa vajātājs ielēca atpakaļ ēkā.

Ceru, ka pierāvi p ilnas plaušas, tu, kuces dēls!

Rokas granāta viņu pilnīgi noteikti varētu nobeigt, bet varēja arī izrādīties, ka viņš izniekojis labu sprāgstvielu. Māršs gribēja pataupīt to mazumiņu, kas viņam vēl bija palicis, ja gadījumā paveiktos atrast akumulatoru krājumus.

Viņš devās to paveikt. Un paklupa aiz kaut kā ļoti mīksta, kas sadrupa zem viņa svara. Māršām uz kādu brīdi bija jāsasprindzina acis, lai sazīmētu, ka tas bija cilvēka ķermenis — ogļmelns un cieši sarāvies embrija pozā. Tas smaržoja pēc ceptas cūkgaļas. Viss lauks bija pilns ar šādiem līķiem.

Kaut kur tajā pusē, no kuras viņš bija skrējis, kur viņš bija atstājis Viļu, zemi satricināja dārdoņa. No jauna atsākās artilērijas uguņu un sprādzienu kakofonija.

Viņš apsvēra domu doties pēc bojā gājušās komandas laumiņām, bet zeme tur piecpadsmit metrus visos virzienos bija sadedzināta pelnos. Nebija šaubu, ka sadegušas arī laumiņas. Taču, kur bija tas cilvēks, kas to bija izdarījis? Viņš atcerējās Taragonas diafīlmu un vīrieti ar neizteiksmīgām, bālām acīm.

Māršs lavījās gar tumšāku ēku grupu, meklēdams kādu ēku, kas izskatītos pēc noliktavas. Zem viņa zābakiem čaukstēja plānā sniega kārta un zābaki sniegā atstāja pēdas. Viņš centās iet viegli un pievērsa uzmanību ēku aizvējam, kur nebija nosnidzis sniegs. Viņš varēja uz pirkstgaliem iet pa šim neaizputinātajām vietām un neatstāt pēdas.

Sniega vērošana izglāba viņa dzīvību. Māršs gāja ap stūri, kad viņa priekšā iztvaikoja sniegs. Viņš atlēca atpakaļ. Vietā, kur viņš bija gribējis spert soli, no zemes izvirda liesmas.

No stūra smiedamies iznira vīrietis. Viņu bija ieskāvušas zilas liesmas. Gaisma apspīdēja blakus esošās ēkas un lika Māršām samiegt acis. Viņš izmisis metās bēgt atpakaļ pa dubļiem, kas vēl tikko bija sniegs un sasalusi zeme.

„Tu esi ātrs,” sprakšķot ugunīgajai aurai, angliski teica liesmojošais vīrietis. „Ātrāks nekā tavi cīņu biedri. Kas ir, tas ir.”

Māršs izšāva pēdējās lodes. Pirmais šāviens aizlidoja garām, ieskrambājot ķieģeļus blakus degošajam vīrietim. Otra lode uzliesmoja violetā krāsā, kad pieskārās vīrieša aurai. Vīrietis pakāpās soli atpakaļ, lai atgūtu līdzsvaru. Viņš joprojām liesmoja.

Māršs uzcēlās kājās, cenšoties noturēt rokas mierā, lai varētu pārlādēt ieroci. Taču viņa uzbrucējs atguvās vēl pirms Māršs paspēja izņemt jaunu aptveri. Vīrietis saviebdamies satvēra viņa plecu.

„Pabeidzi? Es…”

Iekliedzās sieviete: „Reinhard! Reinhard, nāc ātri!”

Māršs pazina šo balsi. Tā bija Grēta. Viņš savā galvā neskaitāmas reizes bija atcerējies tās skanējumu. Apsveicu! Tā ir meitiņa.

Degošais vīrietis — Reinhards — vilcinājās. Māršs muka. Aiz sevis viņš dzirdēja kliedzam Grētu: „Reinhard, lūdzu, tūlīt pat!”

Māršs izlīkumoja starp dažām ēkām, tad pieplaka pie sienas un noņēma rokas granātu no jostas, ja nu gadījumā viņam kāds sekoja. Taču aiz viņa nekusa sniegs, un zeme nespļāva jaunas liesmas.

Novēršot Reinharda uzmanību, Grēta bija netīši izglābusi Mārša dzīvību.

Māršs izmantoja izdevību atgūt elpu un pārlādēt ieroci. Viņš kampa auksto ziemas gaisu, kas stindzināja kaklu. Acīs koda sāļas sviedru tērcītes. Viņš atspiedās pret sienu, ieklausīdamies kliedzienos, panīkušajā artilērijas ugunī un skaidās sabirstošā meža kopskaņā.

Zeme atkal norībēja. Pār Kemleru nobira viņa komandas biedru mirstīgās atliekas.

Likdams revolverī jaunu cilindru, viņš pieķēra sevi skatāmies augšā uz trīsstāvu lauku māju. Fon Vestarpa lauku māju. Augšējā stāvā joprojām gar logu soļoja kāds siluets. Māršs nevarēja neko smalki saskatīt, bet viņam bija nojauta, kas tas bija.

Pāri laukam, kur cīnījās Kemlers, atbalsojās arvien skaļāki trokšņi. Tas pasvieda Māršām kādu domu.

KLAUSS klupdams un krampjaini klepodams šļūca caur tumšo laboratoriju. Viņš nokrita četrrāpus, atsizdamies pret operāciju galdu. Uz grīdas nokrita paplāte ar medicīniskajiem piederumiem.

Klepus bija tik spēcīgs, ka tas kairināja viņa rīkli un izraisīja Tīstīšanos. Viņš uz operāciju zāles grīdas flīzēm izvēma truša sautējumu.

Viņa acis un deguna blakusdobumi dega. No kuņģa skābes pieplūduma dega arī viņa rīkle. Taču viņa āda nebija čūlās un viņš nevarēja saost ķiplokus vai svaiga siena smaržu, tāpēc nosprieda, ka nav ieelpojis iprītu vai fosgēnu. Un mākonis bija balts, nevis dzeltens kā hlors.

Klepus lēkme mazinājās. Viņa acis joprojām dega, bet tagad viņš tās varēja atvērt. Izskatījās, ka viņš bija iegājis dūmu aizsegā, nevis indīgās gāzes mākonī.

Pār Klausa seju tecēja sviedri, kas jaucās ar asarojošo acu asarām. Ļoti stipra svīšana iluzorā stāvoklī bija intensīvas slodzes dabisks rezultāts; tādā stāvoklī viņa ķermenis saražoja karstumu un nespēja to konvektēt, kamēr nebija materializējies.

Taču tie bija arī auksti sviedri, jo viņš zināja, ka gandrīz bija sevi nogalinājis. Viena neliela kļūmīte, bet viņš būtu varējis nomirt. Tas bija baiss atgādinājums, ka arī viņš bija mirstīgs.

Taču no otras puses, Grēta būtu viņu brīdinājusi, ja viņam draudētu īstas briesmas. Vai tad ne tā?

Viņam bija vairākas reizes jāsamiedz acis, lai beidzot mērierīcē varētu nolasīt atlikušo akumulatora jaudas daudzumu. Bija palikusi mazāk nekā ceturtdaļa; bulta rādīja mazliet virs sarkanā. Ja viņš būtu piesardzīgs, ar to pietiktu. Būtu jāpietiek. Nebija laika iet uz noliktavu.

Ejot ārā pa parasto izeju, Klauss ar piedurkni noslaucīja muti, uz tās palika siekalu un vēmekļu svītras. Viņam bija jātaupa akumulatora jauda, cik. vien iespējams. Viņš piesardzīgi izgāja; tumsā viņš laboratorijā neorientējās pietiekami labi.

Ārpusē bija gaišāks nekā iekšpusē, tas bija tāpēc, ka spīdēja mēness un no lauku mājas logiem krita gaisma. Taču Klausa redze joprojām bija miglaina. Aukstais gaiss skrāpējās gar viņa deguna blakusdobumiem, draudot atkal izraisīt klepu. Viņš saliecās uz priekšu, smagi klepodams.

Naktī virmoja kaujas trokšņi. Artilērijas ugunis. Sprādzieni. Zeme rībēja. Kemlers brēca.

Kaut kur tālāk, pa labi no Klausa, atskanēja divi trokšņi kā šāvieni no revolvera. Kā no tā vīra revolvera, kam viņš bija dzinies pakaļ. Klauss devās tajā virzienā.

„Reinhard! Reinhard, nāc ātri!”

Klauss sastinga. Kaut kur viņam aiz muguras sauca palīgā māsa.

Viņa atkal sauca, šoreiz jau daudz izmisīgāk. „Reinhard, lūdzu, tūlīt pat!”

Klauss steidzās viņas balss virzienā.

VILS noskatījās visā trakumā, kas izvērtās pēc tam, kad Māršs bija aizskrējis.

Vispirms no rietumu puses cauri mežam aizelsies skrēja viens komandas biedrs. Izskatījās, ka viņš bija vienīgais izdzīvojušais no savas komandas.

Tad saviļņojās zeme. Uz lauka parādījās vagas, kas izgrebās zemē pēc nejaušības principa. Gaisā kā no strūklakas izšāvās sniegs, aramkārta un ozoli. Logu stikli saplīsa lauskās. Vils skatījās, kā sasisto prožektoru garie metāla masti satinas spolē. Griezīgā skaņa, kas radās, lokoties metālam, bija apdullinoša.

Kemlers brēca. Tas bija mežonīga izmisuma kliedziens.

Skrienošais komandas biedrs kā dulls šāva uz Kemleru. Tas neko nedeva.

Kemlers izslējās. Koki izsprāga skaidās un skabargās.

Pārējie vīri atklāja uguni. Daži svieda savas rokas granātas. Tas viss neko nedeva.

Pirms tam Kemlera uzbrukumiem bija struktūra. Tā bija kontrolēta. Loģiska. Metodiska. Taču tagad, kad nebija neviena, kas kontrolētu Kemleru, viss notika haotiski.

Vils atkāpās. Tāpat ari pārējie. Ap viņiem turpināja sairt nejauši meža zemes gabali. Tas bija bezcerīgi. Viņiem bija jāpamet šī vieta.

Akmens bija pie viņa. Taču viņam bija nepieciešama klusa vieta, lai koncentrētos. Kā ellē ratā viņš to varēja izdarīt kara zonas vidū? Tas bija vēl viens punkts, ko viņi nebija rūpīgi apsvēruši.

Lauku mājas sānos parādījās Māršs. Viņš māja ar abām rokām. „Hei! Šeit!” Kaklasiksnā piesietais pagriezās. Māršs kaut ko aizsvieda pie tā vīra, kuru bija nošāvis.

Vils ielēca seklā grāvī. Viņš izvilka savu nazi, iegrieza plaukstā un koncentrējās.

VĪRS, vārdā Kemlers, stāvēja postījumu virpulī. Māršs tagad saprata, kāpēc viņš tika turēts pavadā. Ja nebija, kas viņu vada, Kemlers postīja visu pēc kārtas. Viņā nebija nekādas inteliģences, nekāda plāna, nekādu argumentu.

Dievs Visuvarenais! Kā viņi kaut ko tādu iemācījušies kontrolēt?

„Hei!” Māršs māja ar rokām, mēģinot piesaistīt Kemlera uzmanību. „Šeit!”

Kemlers pagriezās ar aizkustinošu un apjukušu sejas izteiksmi. Ap viņu virpuļoja zeme, stikli, tērauds un koki. Radījums bija pārāk apmulsis, lai saprastu, ka Māršs viņus jebkā apdraud. Viņa vienīgās jūtas pašlaik bija dusmas, ka zaudējis savu biedru.

Māršs izmēģināja citu taktiku. Tā vietā, lai uzbruktu Kemleram, viņš uzbruka mirušajam vīrietim. Viņš svieda līķim rokas granātu un bēga, cik kājas nes. Kemlers, kā jau Māršs bija nojautis, automātiski aizsargāja savu mirušo biedru. Granāta eksplodēja gaisā un saberzās putekļos, atskanot sīkam paukš.

Tas piesaistīja Kemlera uzmanību. Viņš sekoja Māršām, joprojām ietīts savā dusmu ciklonā. Ciklons aiz sevis atstāja lielus postījumus.

Māršs muka, pagriezās, izsmejoši pakaitināja Kemleru un muka

tālāk.

Tieši tā. Seko man\

KLAUSS sekoja Grētas lūgumiem palīdzēt, kas skanēja ziemeļu pusē aiz lauku mājas. Viņa atradās patālu no kaujas lauka. Pietiekami tālu no kaujas trokšņiem, lai varētu nesaspringstot sarunāties un tapt dzirdēta.

Kad viņš beidzot bija viņu atradis, no lielās skriešanas aukstumā viņam gārdza krūtis. Viņš noliecās, atbalstījis rokas pret ceļiem, lai iztīrītu rīkli un izspļautu asinis, pirms mēģinātu kaut ko teikt. „Grēta?” viņš elsa, „biju domājis, ka esi ievainota.” Viņš aizturēja elpu un jautāja: „Kāpēc tu esi te ārā? Es taču tev teicu iet iekšā, kur tu būtu drošībā.”

„Es gaidu.”

Pirms Klauss bija paspējis pajautāt acīm redzamo jautājumu, no citas puses pieskrēja Reinhards. Viņš tūdaļ apstājās, kad bija abus ieraudzījis.

„Kas te, pie velna, notiek?” Reinhards norādīja uz Grētu. „Man likās, ka tev bija vajadzīga palīdzība.”

„Es gaidu,” Grēta atbildēja.

„Tu, trakā kuce! Es domāju, ka tas ir steidzami. Man viņš bija rokās…”

Viņa pielika pirkstu pie savām lūpām. „Sšš!” Viņa ierunājās, kad viņš bija atkal pievērsis viņai uzmanību. „Reinhard! Es tev pasniedzu to, ko tu šajā pasaulē vēlējies visvairāk. Vai ar to nepietiek, lai man uzticētos?”

Viņa paskatījās uz Klausu, atkārtodama: „Uzticies man!”

„Grēta, ko tu gaidi?” viņš noķērca.

„To,” viņa atbildēja, norādot uz lauku māju.

Nolidoja jumts. Vienā ēkas pusē saira ķieģeļi un būvkoki, un tad arī sabruka visa pārējā ēka kā piparkūku namiņš zem āmura belziena.

VILS centās cīnīties pret pieaugošo paniku. Viņš nebija paņēmis līdzi leksikonu, lai tas nenokļūtu vāciešu rokās. Taču nebija arī paredzēts, ka viņam tas būtu nepieciešams. Bija paredzēts, ka nokļūt mājās būs viegli. Tā nebija.

Sākotnējās pārrunās abas puses bija vienojušās, ka tiks nodrošināts arī atpakaļceļš. Pāris no sliedēm nolaisti vilcieni pret turp un atpakaļceļa biļeti.

Taču tagad eidoloni mainīja šo vienošanos.

Viņi runāja caur akmeni, zemi, kailajiem kokiem un grāvja sniegu. Un Vils nesaprata, ko viņi saka. Pārguris, izbijies, trīcošs no aukstuma un puskurls no kaujas trokšņiem, no naidīgās straumes viņš varēja sadzirdēt vien atsevišķus vārdus.

… PĀRVlETOŠANA-ATLlDZĪBA-DVĒSELE-GRIBANĀKOTNE

Tas nebija saprotami. Dvēsele? Tā bija neiespējama cena. Viņam nebija tādas iespējas pasniegt eidoloniem dvēseli pat, ja viņš to gribētu. Nākotne? Vēl jo sliktāk, pēc tam, kad jau par visu bija panākta vienošanās, tie gribēja papildu atlīdzību. Tie gribēja iegūt tiesības vienpusīgi noteikt cenu.

Vils stostījās. Enohiešu valodā tas izklausījās, tā it ka viņš norītu saplēstas vīna glāzes lauskas.

Noraidijums-apmierināt-atlīdzibu-griba-pārvieto'sana.

Eidoloni atkārtoja savu nesakarīgo prasību. Viņiem bija prātā vēl kaut kas cits, bet nogranda milzīgs blīkšķis, apslāpējot viņu sakāmo. Vils nejauši palūrēja uz kaujas lauku.

Kaut kas bija apdzēsis gaismu, kas spīdēja lauku mājas logos, tāpēc Viļam vienīgais gaismas avots bija zvaigznes un sudraba mēnesgaisma. Lauka otrā galā blakus mājai, uz kurieni bija aizskrējis Māršs, uzbangoja putekļu un dūmu mākonis.

Pip? Viņš samiedza acis, pūlēdamies skaidrāk saskatīt, taču tumsa un attālums bija pārāk lieli.

Šonakt jau otro reizi viņa acīs iedegās sāpes, skatoties uz kaut ko spožu. Vils aizmiedza tās un uzgrieza muguru. Viņa redzamības laukā dancoja purpursarkani plankumi. Viņš lēnām, pakāpeniski, lai paspētu pierast, vēra acis vaļā un skatījās uz notiekošo.

Sākumā viņam šķita, ka ieslēgti citi prožektori, taču mazliet vēlāk viņš spēja saskatīt gaismas avotu: ugunīs ieskauts cilvēka stāvs, kas mirdzēja kā saule dienas vidū. Viņa nimbs ar asām malām un dziļām ēnām apgaismoja ainavu kā ieslēgta zibspuldze.

Lauku māja bija pārvērtusies gruvešu kaudzē. Māršs stāvēja pāris metrus nostāk. Viņš pacēla savu revolveri, pēc tam nogāzās atmuguriski. Sekundi vēlāk Vils sadzirdēja šāviena troksni.

Gar lauku mājas drupām Māršām tuvojās liesmojošais un iluzorais vīrietis. Viņu dusmas bija acīm redzamas pat no tāluma.

„Augstais Dievs!”

Eidoloni turpinājaskaitit.DVĒSELE-GRIBA-NĀKOTNE…

Jā, jā, jā, lai iet, ko vien vēlaties, tikai dabūjiet mūs prom no šejienes!

Vienošanās—griba—saskanīga.

Šajā brīdī, pirms pazuda pasaule, Vils beidzot dzirdēja pilno eidolonu prasību. Viņš dzirdēja vārdu dvēsele un viņš dzirdēja vārdu nākotne, un viņš dzirdēja vārdu bērns.

Nedzimuša bērna dvēsele.

„Pagaidiet!” Viņš iekliedzās, cenzdamies noraidīt šo nežēlīgo zvērību, bet bija…

KARSTUMA mirdzošais gaiss ap Māršu ik sekundi kļuva arvien karstāks. Reinhards gāja viņa virzienā pār sagruvušās lauku mājas gruvešu kaudzi. Gaiss kļuva karstāks nekā domna. Tas dedzināja viņa deguna blakusdobumus. Viņam bija grūti elpot.

Taču tad atlobījās zeme un elpošanai vairs nebija nozīmes, jo viņam vairs nebija ķermeņa. Viņš bija abstrakts jēdziens, kas slīdēja cauri kosmosa plaisām.

Viņā bija iegājuši eidoloni; dubultojuši sevi caur viņu. Tie sijājās cauri viņa būtībai: pagātnei, tagadnei un nākotnei.

… JAU par vēlu.

Uz pusēm pārcirstais akmens aizrāva Viļu atpakaļ kā gumija, kas atsprāgst vietā. Viņš atkal bija savā ķermenī. Vielisks. Eidoloni viņu bija iespieduši atpakaļ tajā, kā cilvēki to dēvēja — realitātē.

Vietā, kur vēl nedzimušu bērnu paaudzes dzīvos un mirs. Izņemot to vienu, ko viņš bija atdevis eidoloniem.

„Bauklerk? Kas notika?” jautāja kāda balss, ko viņš veselu mūžību nebija dzirdējis.

Vils izpētīja apkārtni. Vienā acumirklī ap viņu bija uzradusies skārda nojume. Viņu cieši uzlūkoja Stīvensons, Vēbers un Hargrīvss.

Vils nometa akmeni. Tas noskanēja savādi nereāli, atsizdamies pret nojumes koka grīdu. Viņš nedroši piegāja pie durvīm.

„Kur viņi ir? Kur ir pārējie?”

Kaut kur tālumā atskanēja automašīnas taures signāls.

Vils apstājās pie durvīm. Viņš pārmeta skatienu pār plecu. „Es viņus atvedu mājās,” viņš sacīja. „Es viņus visus atvedu mājās.”

Kaut kur blakus parkam iekliedzās sargkareivis.

Vils bezmērķīgi klīda starp teltīm un nojumēm. Pirmais līķis, ko viņš uzgāja, bija pārogļojies līdz nepazīšanai. Viņš turpināja iet. Otrais līķis, ko viņš atrada, bija mīksta masa. Nometnes teritorijā atskanēja arvien vairāk klaigu, jo tika atrasti arvien vairāk līķu.

Pie ezera Vils atrada gandrīz nebojātu ķermeni. Viņš apgrieza mironi un parakņājās viņa somā, lai atrastu aptieciņu.

Pirms aiziešanas Vils ielika kabatā morfija ampulu.

Intermedija

Ja bija sasalusi zeme, tas nozīmēja, ka būs seklas kapa vietas. Seklas kapa vietas nozīmēja, ka varēs viegli knābāt mirušos. Kamēr Albionas vīri klusām apglabāja mirušos, Albionas kraukļi pulcējās uz aizsargbarjerām un koku galotnēs.

Mazās, glītās rindās bija izraktas divdesmit sešas bedres līķiem, kas nebija tik labi saglabājušies.

Daži bija melni, nokvēpuši, saritinājušies veidojumi; pārdabiskā uguns viņus bija sadedzinājusi līdz pat kaulam. Kraukļi zināja, ka nebija vērts ķerties klāt šai miesai. Karstums bija sadedzinājis barības vielas; tas bija gandrīz tas pats, kas ēst kokogles.

Citiem visi kauli bija samalti mīkstā masā. Šiem līķiem bija saglabājusies cilvēka forma tikai tāpēc, ka āda visu saturēja kopā. Šie bija labāki nekā apdegušie, bet vienalga prasīja piepūli. Gaļa, kas samalta kopā ar kaulu miltiem un žulti bija rūgta un grūti pārstrādājama.

Daļa mirušo bija gājuši bojā ierastāku traumu dēļ, kādas kraukļi ne reizi vien bija redzējuši. Viņu ķermeņus bija izcaurumojušas gan lielas, gan mazas lodes, dažos joprojām atradās metāls. Šādi līķi bija izmētāti pa visu kontinentu: kara detrīts.

Taču vislabākais mielasts bija tie daži vīri, kas bija miruši bez redzamiem ievainojumiem. Tie bija vīri, kas ceļojuši cauri vietām, ko kraukļiem nebija lemts redzēt, kuru dvēseles un normālā psihe tika zaudētas pārceļošanas laikā. Ideāli, nevainojami, nedzīvi ķermeņi.

Kraukļi nogaidīja, kamēr bedres tika aizbērtas, kamēr vīri ar lāpstām atstāja dusēt mierā drošsirdīgos mirušos. Tad tie pa vienam nolaidās.

Viņi knābāja tikko uzbērtās zemes uzkalniņus, kamēr austrumos — kontinentā kraukļu brālēni nodarbojās ar to pašu sabrukušās lauku mājas drupās un laukos.

Bija jau pagājuši vairāki gadi, kopš kraukļus pēdējoreiz uz šejieni bija atvilinājuši jauni apbedījumi. Reiz bija laiks, kad šeit viss bija nosēts ar mazām kapa vietām. Tās nebija lielākas par graudu maisiem, taču jauni apbedījumi šeit bija parādījušies arvien retāk, līdz izzuduši pavisam.

Kraukļi ar lielu interesi vēroja, kā no gruvešiem tika vilkti ārā līķi. Daži bija miruši lauku mājā, bet tikai viena līķis izraisīja asaras un ciešanas. Kraukļi atpazina šo mazo, plikpauraino vīrieti; aizvadītajos gados viņa eksperimenti tos bija labi barojuši.

Viņa ķermenis netika nolikts uz aukstās, cietās zemes blakus citiem. Sērotāji viņu kremēja ellišķīgā sārtā, kas sadrupināja viņa kaulus pelnos. Ziemas vēji uzpūta gaisā viņa pelnus augstāk virs kraukļiem, kas meta lokus, un nesa tos arvien tālāk prom.

Uz austrumiem, uz tālo kontinenta galu, kur viņa pelni sajaucās ar sniegu un lielās, pelēkās sniegpārslās krita uz tur kopā saplūstošajām armijām. Tagad sākotnējie iebrukuma sabiedrotie izvērtēja viens otru piesardzīgi, kā viens otru uzlūko vientuļi jautrībnieki tukšā deju zālē. Gaidīdami jaunu mūziku, jaunas dejas sākšanos, viņi piesardzīgi raudzījās, vai nebūs māņu kustības un nepareizi soļi.

Austrumeiropas kraukļi bija noskatījušies, kā veidojas šis strupceļš. Tagad viņi izsalkuši gaidīja pavasara atkusni, kas mudinātu šos spēkus rīkoties.

Taču lauku māja un tajā notikušais bija kļuvis par galveno pavērsiena punktu; svirām, kuru virās karājās politika un agresija: dubultsvirām, kas varētu nosūtīt veselas armijas jaunos virzienos. Ziema vēl nebija atkāpusies, kad šķietamajiem agresoriem bija zudusi apetīte pakļaut austrumus. Tā vietā tie visu pārvērtēja. Konsolidējās.

Šķietamie aizstāvji vēroja. Un gaidīja.

Pavasara iestāšanās nenoritēja vienmērīgi. Gadalaiku maiņu palaikam pārtrauca cietsirdīgi, nedabiski, aukstuma viļņi.

It visur kraukļi saspiedās ciešāk savās ligzdās, lai nogaidītu, kamēr nokusīs ledus.

12

1941. gada 21. aprīlis

15 kilometru uz austrumiem no Stutgartes, Vācija

Piegādes kravas automašīna sasvērās, čīkstot asīm un plīstot kārtīgi nepiestiprinātajām dēļu kastēm. Vietā, kur kravas automašīna iegāzās grāvī, dubļi kā strūklaka uzšļācās gaisā. Pār kravas nodalījumu pārvilktais kokvilnas audekls, atsitoties pret zemi, nošļakstinājās.

„Jupis tevi rāvis, nolādētais idiot!” Hauptšturmfīrers Spalke, Būlera aizstājējs, ar abām dūrēm turot pavadu, parāva tik stipri, ka lielais vīrs paklupa. „Tu stulbais, atsaldētais sūdēdāj! Es tevi ienīstu.” „T-t-t-” Kemlers skatījās turpu šurpu, te uz kravas automašīnu, kas bija sāniski apgāzusies uz līkumotā ceļa, kas veda uz Stutgarti, te uz Spalki. Viņš kustējās neveikli. Decembrī britu ieroča lode bija cauršāvusi viņa atslēgas kaulu. Tas it kā bija sadzijis — ārsti teica, ka viņam vairs nebija nepieciešams valkāt pārsēju, — bet Klausam bija aizdomas, ka nabaga Kemlers visu atlikušo mūžu jutīs atslēgas kaula sāpes. It īpaši, kad laikapstākļi svārstījās tik krasi kā tagad; Klausam sāpēja amputētie pirksti.

„S-s-s-s…” Kemlera seja kļuva sarkana.

„S-s-s-stulbais,” sacīja Spalke. Viņš atkal nežēlīgi rāva Kemlera pavadu. ,,S-s-s-nožēlojamais.”

Kemlera platās, samulsušās acis šaudījās pa labi un kreisi. Viņa seja pamazām kļuva purpursarkana.

Iejaucās Klauss. „Viņam sāp,” viņš sacīja. „Viņš nesaprot.” „Protams, ka viņš nesaprot! Viņš ir nevērtīgs cilvēka mēsls.”

„Tu viņu tikai vēl vairāk sakacini. Iedod man pavadu!” Klauss sacīja. Viņa balss tonis šo ieteikumu pārvērta par de facto pavēli, lai gan teorētiski hauptšturmfīreram bija augstāka dienesta pakāpe.

Spalke joprojām saniknots uzbruka Klausam: „Vai esi aizmirsis savu vietu?”

Klauss palaida vaļā mēteļa malas, lai Spalke skaidri redzētu, ka viņa akumulatorā ir iesprausti vadi.

„Nē. Tu esi.”

Abi vīri kādu brīdi stāvēja viens otram pretī. Spalke novērsa skatienu. Viņš nometa pavadu un aizslampāja atpakaļ uz otru piegādes kravas automašīnu.

Viņš pagāja garām Reinhardam, kas mazliet tālāk pie ceļa noskatījās notiekošajā, stāvēdams pie ķiršu koku rindas. Vakardienas vētra baltos ziedus bija noglazējusi ar ledu, sasaldējot pusuzplaukušos ziedus. Virs Reinharda zaros kusa ledus, tas iztvaikoja, pilēdams uz viņa. Aiz viņa mirdzēja Remštāles vīnadārzi.

Klauss palaida vaļīgāk žņaudzošo apkakli, kas spieda Kemlera kaklu. Klusām, tā lai nedzird Spalke un Reinhards, viņš sacīja: „Vai tev kaut kas sāp?”

Kemlers šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Viņš paskatījās uz Klausu. Viņa seja pamazām atguva normālo sejas toni. ,,B-bū-b-b…”

„Kemler, viņa vairs nav! Tev tas jāsaprot!” Klauss stingri turēja pavadu rokās, bet nevilka to. „Tātad. Vai varēsi man palīdzēt izkustināt to kravas automašīnu?”

Grāvja dubļi bija ārkārtīgi biezi. Visā Centrāleiropā bija ieildzis karš starp ziemu un pavasari, sacenšoties savā starpā par varu. Gadalaiki negribēja atkāpties un turpināja ķīvēties. Līdzko bija atkususi zeme un kokos uzdīguši pirmie pumpuri, kā, ne no kurienes gaudodama, uzradās ledus vai sniega vētra. Taču pēc tam temperatūra atkal uzskrēja augšā par septiņpadsmit grādiem, apkārtējā ainava kļuva zaļāka, un viss cikls atsākās no jauna.

Taču laikapstākļi šajā braucienā nebija tas sliktākais.

Pēc vairākiem mēģinājumiem, nepārtraukti murminot Kemlera ausīs vienzilbju uzmundrinājumus, Klausam beidzot izdevās izvilkt no grāvja kravas automašīnu, nolikt to stāvus un atpakaļ uz ceļa. Tas nemaz nebija tik grūti, ja piemita mazliet pacietības. Klausam tas bija pašsaprotami, jo viņš bija gadiem vērojis Būleru un Kemlcru. Viņš nesaprata, kā šim darbam varēja izvēlēties Spalki.

„Malacis, Kemler!” sacīja Klauss. „Labi pastrādāts.”

Viņš atsprādzēja Kemlera kaklasiksnu un pārbaudīja akumulatora mērierīci. Akumulators bija tukšs. Klauss pie sevis nolamājās. Tas būtu bijis bīstami, pat nāvējoši, ja viņa akumulators būtu nosēdies, kamēr viņš, gaisā lidinādams, cēla ārā kravas automašīnu. Slinkais Spalke nav cītīgi uzmanījis sava aizbilstamā akumulatoru. Klauss pasauca vienu no savas svītas regulārās armijas karavīriem, SS obergrenadieri, kas LSSAH tika apmācīts kā strēlnieks, pirms tika norīkots REGP uzdevumam. Ierindnieks, atdevis godu, pieskrēja sīkiem riksīšiem.

„Nomaini viņa akumulatoru!” Klauss norādīja, pametot galvu uz Kemlcru. „Un raugies, lai viņš būtu paēdis!”

Viņš pameta pārējos karavīrus, apskatot iepriekš apgāztajai kravas automašīnai nodarītos zaudējumus. Tie iekāpa kravas nodalījumā piesiet dēļu kastes un palīda zem automašīnas pārbaudīt šasiju, vai nav bojāta ass un piedziņas mehānisms.

Klauss mina pa dubļaino ceļu pie Reinharda. Zemā saule meta garas ēnas pār ieleju; viņam bija jāaizsedz acis, lai redzētu āriešu salamandru.

„Mēs atpaliekam no grafika,” viņš sacīja. „Demonstrācijām būs jāpagaida līdz rītdienai.” To sakot, viņš mēģināja izklausīties nesatraukts.

Reinhards nosprauslājās. „Tavā vietā es neuztrauktos. Tava māsa mūs būtu noteikti brīdinājusi, ja tā būtu problēma.” Viņš to sacīja klusām, it kā Grēta to varētu noklausīties un viņš negribēja, ka Grēta dzird viņa dzēlīgos vārdus. Iespējams, viņa varēja abus dzirdēt; iespējams, viņa jau sen bija dzirdējusi šo sarunu.

Grēta būtu varējusi izglābt doktoru fon Vestarpu. Viņa jau sen bija zinājusi, kas notiks, bet bija atturējusies jebko teikt. Doktors bija gājis bojā vienkārši tāpēc, ka Grēta tā bija gribējusi. Vai tāpēc, ka viņai bija pilnīgi vienalga.

VV bija saniknoti. To uzzinot, fīrers bija dienām ilgi trakojis. Doktora fon Vestarpa ģenialitāte bija ass, ap ko reihs vērpa turpmāko iekarojumu plānus. Taču tagad doktora vairs nebija, viņa pelni un līdz ar to arī plāni, kā paplašināt Reicbsbehdrde, bija izkaisīti vējā. Tā kā reiham bija atņemta doktora apsolītā Gotterelektrongruppe otrā paaudze, reihs steidzās pārstrādāt visu savu kara stratēģiju.

Grēta visus bija nostādījusi nedrošās pozīcijās. Tomēr neviens negāja ar viņu runāt. Neviens neuzdrošinājās.

Pirms ielaisties jebkādās sarunās ar trako gaišreģi, galvā skrēja domas: vai tas ir tas, ko viņa grib? Vai es izpildu viņas pavēles? Vai viņa šo brīdi jau ir redzējusi? Gaidījusi to?

Vai es viņu sarūgtināšu?

Tagad visi baidījās no Grētas, tāpat kā Klauss, kaut gan viņš neienīda Grētu kā pārējie. Kā gan viņš to spētu? Grēta bija viņa māsa.

Reinhards turpināja: „Jebkurā gadījumā, kam tas rūp? Man ne. Šis brauciens ir farss.”

„Mums ir dota pavēle,” Klauss atbildēja. Viņš nespēja apkopot nepieciešamo enerģiju, lai pārliecinoši pateiktu šos vārdus. Viņam šī kareivju vervēšana nepatika tikpat ļoti kā Reinhardam, lai gan pavisam citu iemeslu dēļ. Mēs visi atkal esam bāreņi. Kāpēc viņam joprojām ir ietekme pār mums? „Mums jāpabeidz doktora aizsāktais darbs.” „Mums vajadzētu būt frontē un raut gabalos ienaidniekus.” „Mums trijiem vien? Kā tev šķiet, cik ilgi mēs trīs spētu cīnīties pret desmit tūkstošiem?”

Reinhards iespļāva dubļos. „Man nav nekādas jēgas šeit atrasties.”

„Šis ir svarīgs darbs,” sacīja Klauss. „Vērtīgs darbs.”

„Tā arī turpini sevi mānīt, Kļaus! Varbūt pat sāksi tam ticēt.” „Muižā būs nepieciešami brīvprātīgie, tiklīdz būs restaurēts doktora iesāktais.” Klauss nodrebinājās, atcerēdamies jaunās ierīces. Ierīces, kas bija paredzētas, lai atbrīvotos no mirušajiem subjektiem.

LSSAHvlri uzskatīja, ka apgāzusies kravas automašīna bija pietiekami labā tehniskā stāvoklī, lai dotos tālāk. Kad automašīnas atkal ierūcās, pūzdamas melnus dūmus un dīzeļdegvielas izplūdes gāzes, Klauss un Reinhards atgriezās pie mazā konvoja.

Reinhards, iekāpdams savā kravas automašīnas kabīnē, sacīja: „Kļaus, mēs esam vienīgie palikušie! Mēs esam vienīgie, kas jelkad būs.” Saulrietā viņi ieradās Štutgartē. Klauss vēroja, kā pār pilsētu viļņojās ielas lampu blāzma, kad rietošā saule iegremdēja ieleju ēnās. Pie

visiem publisko ziņojumu dēļiem, kam pabrauca garām viņu konvojs, bija piespraustas vai pielīmētas reklāmlapiņas, kas aicināja uz Gotterelektrongruppe demonstrējumiem.

Karavīru nodaļa palika pa nakti vietējā SS garnizonā. Klauss, Reinhards, Kemlers un Spalke tika uzņemti mājās pie Stutgartes birģermeistara. Putnam līdzīgais Herr Strogans viņus uzņēma kā augsti godātus ciemiņus. Viņi tika cienāti ar ēdieniem, dzērieniem un saspīlētu labas gribas gaisotni. Tomēr visu vakariņu garumā, kamēr tika baudīta ceptā pīle, foreles no netālās Nekāras upes, baltie sparģeļi un saldais vīns no vietējiem vīna dārziem, viņa acis nenovērsās no Klausa trūkstošajiem pirkstiem vai Reinharda pašaizdegošajām cigaretēm, vai Kemlera zoda, pār kuru pilēja vīns.

Tāpat arī ciešāk saraucās krunciņas ap viņa acīm, vērojot, kā Reinhards apbur jauniņo Stroganas freileni. Birģermeistars nespēja savā sejā noslēpt nespēcīgo izmisuma skatienu ikreiz, kad viņa meita iesmējās par Reinharda jokiem vai nopūtās, klausoties viņa stipri pārspīlētajos kara varoņdarbos. Klauss vēlējās uzzināt, kas birģermeistaram Stroganam bija pastāstīts par šiem svešiniekiem no mazpazīstamās Gotterelektrongruppe.

Tonakt Klauss un Reinhards gulēja blakusistabās. Klauss uzlika uz galvas spilvenu, lai klusinātu Reinharda krākšanu un freilenes raudāšanu.

Reiz bija laiks, kad viņš bija pieradis gulēt, kad citi raudāja. Kas bija mainījies? Reinharda tieksmes bija kļuvušas daudz nekaunīgākas. Patiešām, Klauss sev meloja. Reinhards bija īstā problēma.

Kad viņam tomēr izdevās iemigt, Klauss sapņoja par melnajiem kraukļiem un siena ratiem.

PILS laukumā notika viņu pirmā demonstrējumu daļa, bet nākamajā dienā viņi uzstājās Jaunajā pilī. Neue Schloss. Kādreizējā Virtembergas karaļu dzīvesvieta bija plaša, vēlīnā baroka stilā būvēta celtne. Tai visapkārt bija tik daudz karogu, ka vējainā laikā izskatījās, ka pār to pārvēlies sarkans vilnis. Virs galvas plīvoja karogi (DIŽENUMS IR MŪSU LIKTENIS! TU ESI TĒVZEMES NĀKOTNE!), gramofonam laukumā atskaņojot Vācijas himnu un Horsta Vesela dziesmu. Tas viss notika Konkordijas ēnā (romiešu vienotības dieviete, pietiekami atbilstoši), kuras statuja noraudzījās no marmora Jubilejas kolonnas pašiem augstumiem.

Gaiss smaržoja pēc tuvējās maiznīcās svaigi ceptās maizes. Pārdevēji no stumjamiem ratiņiem tirgoja aromātiskus pusmēness formas mandeļu pīrādziņus. Klauss gribēja vienu nopirkt, bet pārdevējs, viņam izsakot komplimentus, atdeva to par brīvu. Viņa pirkstus pārklāja saldais un lipīgais medus.

Viņu uzstāšanās piesaistīja daudz skatītāju. Pārsvarā tie bija tēvi un mātes, kas bija pārāk veci, lai jel kā būtu noderīgi, vai bērni, kas bija pārāk jauni. Taču šur tur pūlī stāvēja pusaudži un mazgadīgie bērni, kas ar neslēptu apbrīnu vēroja paraugdemonstrējumus. Biedri no vietējās Hitlera jaunatnes organizācijas bija ieradušies un aizgrābti vēroja notiekošo.

Biģermeistars noskatījās parādē no ēkas spārna. Viņa meita nepagodināja ar savu klātbūtni.

Skatītāji brīnījās, acis bolīdami, kā Kemlers lidina gaisā veseri, kā Klauss tam iziet cauri, kā Reinhards to sadedzina izdedžos. Viņus vedināja uz domām, ka pārvarēt cilvēka spēju robežu bija visu vāciešu kompetencē. Viņi aplaudēja, kad Reichsbehorde vīri, katrs savā unikālajā veidā, demonstrēja imunitāti pret šaujamieročiem. Un viņi uzgavilēja meliem: cik tas bija vienkārši, cik tas bija patīkami kļūt par kaut ko varenāku nekā cilvēks.

Klauss un pārējie ļoti uzmanījās, lai neatklātu vadus. Minhenē viņi bija atklājuši, ka nepieciešamība veikt galvas smadzeņu operāciju stipri noplacināja cilvēku entuziasmu.

Pēc tam trīsdesmit četri vīrieši un sievietes — daži agrā pusaudža vecumā, pārējie jau pieaugušie, kas līdz šim bija izvēlējušies iesaistīties karā kā civiliedzīvotāji — sastājās rindā, lai pierakstītos sarakstā. Viņu vecākiem smaidot un dzelzij krakšķot, viņi saņēma piedurknes apsējus, kas iezīmēja viņus kā Gotterelektrongruppe kadetus. Vecākiem un laulātajiem tika piešķirtas iespaidīgas stipendijas, kā arī apgalvots, ka tādā veidā viņi sniedz savai dzimtenei vislielāko iespējamo artavu.

Trīsdesmit četri. Klauss zināja, ka vecajos laikos pēc pirmā cikla izdzīvotu divi vai trīs. Viņš prātoja, kā darbotos doktora fon Vestarpa paātrinātās programmas atjaunotā versija un vai būtu vairāk izdzīvojušo. Taču tad viņš atcerējās kaļķu bedres, krāsnis, un sāka šaubīties.

Galu galā, ja pārtapšanas procedūra būtu uzlabota, viņiem nebūtu nepieciešamības vervēt civiliedzīvotājus. To vietā viņi uzņemtu apmācītus kareivjus. Taču tikai tad, ja tas notiktu pietiekami ātri un būtu zema mirstība.

Spalke paņēma jauno brīvprātīgo sarakstu. Viņš to parakstīja, apzīmogoja, salocīja, ielika aploksnē, pēc tam uzspieda aploksnei zīmogu, lai to uz Reichsbehorde piegādātu īpašs kurjers. REGP nodrošināja autobusus, lai savāktu brīvprātīgos un izvadātu stipendijas.

Pūlis izklīda, kamēr regulārās armijas karavīri demontēja karogu kātus, nolaida lejā karogus un ar lauzni pūlējās izlauzt deformētās dzelzs ložu paliekas. Klauss atspiedās pret Jubilejas kolonnu, košļādams mandeļu pīrādziņu. Viņš nejutās ieinteresēts steigties uz nākamo demonstrēšanu, kas bija paredzēta tajā pašā pēcpusdienā otrpus pilsētai Vilhelma botāniskajā dārzā.

„Kungs? Herr officer?”

Klauss pagriezās. Viņā ar platām, zilām acīm vērās četrpadsmit vai piecpadsmit gadu veca meitene.

„Vai jau par vēlu? Es gribētu pierakstīties sarakstā.”

Klauss paskatījās pāri laukumam. Spalke bija aizņemts, lamājot Kemleru. Viņš vēl nebija nodevis tālāk aploksni ar sarakstu.

Klausam nebūtu sarežģīti izņemt sarakstu no aizzīmogotās aploksnes, pierakstīt viņas vārdu un atlikt atpakaļ. Tā rīkoties bija viņa pienākums.

Viņš paskatījās uz meiteni. Viņa atgādināja viņam I laiki, kas ar savām spilgti zilajām acīm raudzījās nekurienē, kamēr Reinhards izmantoja viņas bezpalīdzīgo stāvokli.

„Ej mājās!” viņš atbildēja.

„Es gribu izdarīt kaut ko brīnišķīgu,” viņa sacīja, „lai mani vecāki lepotos.”

„Ir jau par vēlu. Visas vietas ir aizņemtas.”

„Es esmu krietna vāciete.”

Viņš vēlreiz paskatījās pāri laukumam. Pārējie bija aizņemti un nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Klauss pamāja ar roku, lai meitene pakāpjas masīvās marmora kolonnas ēnā. Tur viņš atvēra savu mēteli, pietupās viņai blakus un nolieca galvu.

„Paskaties uz mani,” viņš sacīja. „Lūk, kas ar tevi notiks.”/« izdzīvosi.

Viņš skatījās uz viņas sarkano kurpju misiņa sprādzēm, gaidot, kad viņas acis ievēros vadus, kas stiepās no viņa vidukļa līdz galvaskausam, gaidot klusu nopūtu, gaidot, kad meitene sastings un paspers soli atpakaļ. Viņa atkāpās, kad Klauss piecēlās kājās.

„Ej mājās!” viņš atkārtoja. „Tev nav ko meklēt Reichsbehdrde.” Meitenei bēgot, viņš aizpogāja mēteli.

Klauss kopā ar Spalki un Kemleru devās ceļā uz pēcpusdienas ralliju. Viņam bija nepieciešams pavisam niecīgs akumulatora lādiņš, lai izrautu no aizzīmogotās aploksnes sarakstu, kamēr hauptšturmfīreram bija novērsta uzmanība.

Viņš iznīcināja brīvprātīgo sarakstu. Spalke uz REGP nosūtīja tukšu aploksni.

1941. gada 8. maijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Jau pirms ļoti ilga laika bija pacēlies ūdens līmenis. Tas bija appludinājis pludmali un joprojām turpināja celties. Tie bija plūdi, kas savā ceļā iznīcināja visu. Vils nespēja tiem aizskriet priekšā; tie aizslaucīja viņu kopā ar pārējām atlūzām. Bēguma nebija. Viena vienīga nepanesama banga, kurā atbalsojās enohiešu valoda.

Viņš bija vienīgais burvis, kas decembrī bija ieradies uz bērēm. Viņš arī bija vienīgais Asinszāles pārstāvis, kas bija ieradies pie atraitnēm, dēliem un meitām, lai paziņotu par viņu zaudējumu. Pirmais bija Lorīmers — Vils bija vienreiz ticies ar skota ģimeni. Pēc tās reizes šķita, ka katra ģimene bija pelnījusi nolādēt viņu. Un Vils bija pelnījis viņu nicinājumu. Varbūt ne tik daudz kā Māršs, bet viņa vaina bija pietiekami liela.

Uz Vāciju devās trīsdesmit vīru un viņš atveda visus atpakaļ. Četrus no viņiem dzīvus. Trīs no viņiem nezaudējušus veselo saprātu.

Varbūt tikai divus no viņiem. Sajās dienās viņš pats vairs nejutās savā ādā.

Un tad vēl bija bez dvēseles atstātais bērns. Tās bija pilnībā viņa rīcības sekas.

Viņš atspiedās pret sienu, klausoties savu kolēģu lūgšanu litānijā un eidolonu cenās. Viļa enohiešu valodas prasmes bija uzlabojušās tiktāl, ka viņam vairs nebija nepieciešams ieskatīties oriģinālajā leksikonā. Pat pašreizējā stāvokli burvju balsīs viņš spēja saklausīt saspīlēto izmisumu. Nianses, ko vēl pirms nepilna gada viņš būtu palaidis gar ausīm: dobjo rīkles runāšanu pusbalsī, ko pavada griezīgas skaņas, kad saduras divas zvaigznes, visgrūtāk saklausāmo sirdspukstu, visniecīgāko ņirbēšanu izplatījumā. Burvjiem kopš vēlas ziemas vien retu reizi izdevās vienoties ar eidoloniem. Ledus vētras, sniega vētras un paralizējošais aukstums nekad neilga vairāk par divām nedēļām. Tad eidoloni atkāpās un pasaule kā uz burvja mājienu atgriezās normālajā stāvoklī.

Visintensīvākajā Zibenskara periodā burvjiem bija izdevies mēnešiem ilgi bloķēt Lamanša jūras šaurumu. Taču tagad viņi bija laimīgi, ja paveicās kontrolēt laikapstākļus ilgāk par nedēļu.

Izrādiet savu gribu šādā veidāl sacīja burvji.

Dodiet mums vairāk asins karšul atbildēja eidoloni. Vairāk.

Nedosim, atbildēja burvji.

Dosiet, sacīja eidoloni.

Viļam iepulsējās pirksta stumbrs, kad viņš uzmeta paviršu skatienu grīdas dēļiem zem Hargrīvsa sēdekļa. Savādi. Viņa emocijām bija jābūt notrulinātām.

Šī bija tā telpa, kur gandrīz pirms gada Māršs bija nogriezis Viļam pirkstu. Šī bija tā vieta, kur Vils bija lūdzies, lai viņš to dara. Šeit Asinszāle bija atvairījusi uzbrukumu, iznīcinot floti. Šodien gaiss smaržoja kā akmeņi, kas gulējuši gadsimtiem vecā akā. Zemes kauli grima netīrā ūdenī un tukšos gliemežvākos.

Burvji mēģināja vēlreiz. Piedāvājot maiņu, pielabinoties, pakāpeniski izvairoties no eidolonu prasībām. Viena dvēsele. Divas. Labas gribas apliecinājuma samazinājums. Nekad nebija gana. Šajā laikā viss maksāja tik sasodīti dārgi.

Telpā mainījās gaisotne. Vils sajuta bērza smaržu, ko aprija aukstums, kas pletās tukšumā starp zvaigznēm. Šī bija zemākā asins cena, ko šobrīd burvjiem izdevās panākt: četrpadsmit noslīkušu dvēseļu. Viņi bija piekrituši, raudzījušies, lai tiktu samaksāts, un cerējuši, ka eidoloni pasteidzinās kara beigas.

Nekas nenotika. Caur telpas šķelto realitāti izsitās klusums.

Graftons ierējās: „Viljam!”

„Ak!” Vils nomurmināja. „Jā, protams.”

Labojums: viņš pieņemtu piedāvājumu. Viņš raudzītos, lai par to tiktu samaksāts.

Bija viņa kārta. (Jau atkal?)

Vils savācās. Viņš ierunājās enohiski un īsi, pavirši atbildēja. Esam vienojušies.

Viņš bija kļuvis par pārrunu vedēju; eidoloni viņu ievēroja. Tie aplūkoja viņu, izlija caur viņa ķermeņa atomu spraugām, tad neieinteresēti atkāpās. Tiem jau piederēja Viļa asiņu karte, viņi jau zināja viņa punkta trajektoriju laikā un telpā.

Taču ar to pietika. Tagad viņš bija daļa no tā. Nekas neizdotos, ja vien viņš nepaveiktu savu darāmo.

Eidolonu smacējošā klātbūtne pagaisa. Telpa atgriezās iepriekšējā stāvokli.

„Veicīgi izdari to!” sacīja Hargrīvss. „Un ņem šoreiz līdzi Seipliju.”

Ak! Tātad viņam ir aizdomas. Tas vienmēr bija vien laika jautājums. Neko darīt.

Vils sacīja: „Man būs nepieciešams mazliet laika, lai sagatavotos.” Viņš gribēja paskatīties uz savu pulksteni, bet apstājās uztraukumā, ka pārējie pamanīs, kā viņam trīc rokas. Viņš atbildēja Seiplijam: „Dod man dažas stundas laika!”

Seiplijs sarauca pieri. „Ko man līdz tam laikam darīt?”

„Man vienalga. Noskaiti jūras lūgšanu! Vai iemācies kādu!”

„Un ko tajā laikā darīsi tu?”

„Gatavošos,” Vils atbildēja, iziedams koridorā, ļoti vēloties tikt prom no šejienes, ļoti vēloties notrulināt sāpes pirkstā. Kāpēc viņš nebija cietsirdīgs?

Viņa balss atbalsojās. Šis Admiralitātes spārns joprojām bija Asinszāles pārziņā, kaut gan tagad vairums telpu bija tukšas. Taču, izņemot Māršu, viņiem vairs nebija kaujas aģentu. Vien burvji un daži tehniķi, kam nebija ko darīt, izņemot bakstīties ap laumiņām, kas vairs nekad netiks izmantotas.

Viņš atgriezās savā kabinetā un aizslēdza durvis. Viņš neieslēdza gaismu. Viņa krēsls, neglīts, metālpelēks verķis uz čīkstošiem riteņiem, viņam tajā iesēžoties, aizripoja pār grīdas dēļiem. Uz rakstāmgalda nekā nebija, izņemot galveno leksikonu, kas bija iesiets stieplēs un atlocītiem lapu stūrīšiem gulēja vienā rakstāmgalda stūrī. Šeit viņš bija pavadījis daudz laika, pārliecies pār rakstāmgaldu un likdams kopā piesaistīto burvju būtiski atšķirīgos pierakstus. Šķita, ka no decembra bija pagājusi vesela mūžība; kopš viņš nebija ieskatījies leksikonā.

Klusām, tā lai nenošķindētu atslēgas un garāmgājējiem koridorā nepavēstītu par savu klātbūtni, viņš no vestes kabatiņas izņēma atslēgu saišķi. Viņš atslēdza pašu apakšējo rakstāmgalda atvilktni. Atvilktni, kurā viņš glabāja nozagto morfiju.

Zāļu tūbiņas adata mirgoja pusgaismā, kas spīdēja pa durvju apakšu. Brīnumainā opiāta trīsdesmit divu miligramu devas, gatavas lietošanai kaujas laukā, lai iznīcinātu visparalizējošākās sāpes. Tomēr tās vairs tik labi neiedarbojās kā agrāk.

Vils saskaitīja pusduci neatvērtu iepakojumu. Viņš vēlreiz pārskaitīja. Vai tiešām nebija atlicis vairāk? Tām bija jāpietiek līdz brīdim, kad Obrijs atkal atsūtītu naudu. Viņš nespēja atcerēties, cik ilgi vēl jāgaida. Ne pārāk ilgi. Ne pārāk, ja viņš palūgtu.

Viņam nepietiktu ar vienu devu, lai izvilktu šo nakti. Nepietiktu, ja viņam un Šeiplijam tā bija jāpavada, iegūstot eidoloniem asinis. Viņš izvilka divas tūbiņas, nolika tās uz rakstāmgalda un aizvēra atvilktni.

Viņš noņēma pirmās tūbiņas vāciņu, savilka stieples cilpu un izgrūda adatu cauri tūbiņas šaurākā gala staniolam. Pēc tam viņš norāva cilpu, atstādams adatu neaizsargātu.

Vils attaisīja vesti un apakšējo krekla pogu tieši virs vidukļa. Zem ādas vietā, kurā viņš sev bija veicis injekcijas, bija izveidojies mazs uztūkums. Šī vieta bija sākusi arī asiņot, tādējādi neuzsūcoties visai devai. Kopumā viņš bija izniekojis veselu morfija devu brūces dēļ. (Vakar? Pirms trim dienām?) Viņš izvēlējās jaunu vietu un dūra dažus centimetrus pa kreisi no uztūkuma.

Adata šaurā leņķī iedzēla viņa viduklī. Vils ar īkšķi un rādītājpirkstu spieda lokano tūbiņu, tādējādi ievadot savās asinīs katru vērtīgā morfija tartrāta pilienu. Injekcija pāris sekundes sūrstēja, bet pēc tam viņš vairs nevarēja pateikt sāpēja vai ne.

Tukšo tūbiņu viņš iemeta atpakaļ atvilktnē. Pēc pirmās zāļu devas sekoja otrā. Siltums skrēja caur viņu kā saules gaisma, kā izkausēts zelts. Caur viņa vēderu, pāri krūškurvim, sirdī un izplatījās pa visu ķermeni. Tas aizskaloja sāpes no pirksta, apspieda viņa drebuļus. Viņš varēja atkal elpot. Pat šeit, zem ūdens.

Caur viņa pirkstiem izslīdēja otrā tūbiņa. Tūbiņa saskārās ar grīdu, atsitās un tad notinkšķēja, kad adata ieķīlējās starp grīdas dēļiem.

Viņam bija jādara kaut kas svarīgs.

Kaut kas saistīts ar baržu Temzā. Kaut kas saistīts ar cidoloniem, ar atalgojumu. Kaut kas saistīts ar karu.

1941. gada 10. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Agneses pirmā dzimšanas diena.

Sveces un Līvas dziedāšana, kūka un svētku rotājumi un priekpilna, apmulsusi maza meitene. Tādai bija jābūt šai dienai. Tā vietā šī diena uzausa, atrazdama Māršu stāvam pie durvīm, kas veda uz viņa bijušām mājām, turot vienā rokā atslēgu, bet otrā aploksni.

Krekls bija pielipis pie muguras un pleciem. Kad viņš kustējās, tas krokojās uz augšu kā gultas palags, kas tiek burzīts drudžainā miegā vai aiz neprātīgas mīlēšanās. Pēdējās jūdzes noiešana ar kājām — lai taksometrs nepamodinātu Līvu — bija pārklājusi viņa ādu ar mitrumu un sviedriem. Tomēr pirms saullēkta gaisā valdošais dzestrums bija atvēsinājis viņa roku un sejas ādu, tā iznākums bija auksti sviedri.

Bija jau agrs, kad viņš beidzot pārstāja gulšņāt. Māršs bija uzgājis augšstāvā un pārmeklējis Asinszāles daudzos tukšos kabinetus, līdz bija atradis pildspalvu un vēstuļpapīru. Sākotnējā doma bija vien nosūtīt Līvai vēstuli. Taču šī diena Agneses nāvei piešķīra jaunu skarbumu, uzplēsa pussadzijušās rētas kreveli, padarot Māršu trauslu un neaizsargātu. Tukšajos kabinetos iegūlusī realitāte viņu pārsteidza nesagatavotu, spiežot viņam pieņemt šo realitāti, ko mēnešiem ilgi bija ignorējis.

Kabineti bija tukši viņa dēļ. Asinszāle bija masveidā iznīcināta viņa kļūdas dēļ. Tādēļ, ka vārdos neizteiktajām dusmām, ko viņš juta, nebija nekāda pamatojuma.

Tām pašām dusmām, kas bija kļuvušas par āmuru, kas dauzīja pa skumjām, kas bija iedzītas viņa un Līvas starpā, arvien dziļāk, līdz abus izšķīra. Līva nespēja dzīvot ielenkta viņa mokās. Viņas skumjām bija nepieciešama sava telpa.

Tagad viņš stāvēja savas mājas priekšā sterilā, pelēkā saullēktā. (Savas mājas? Līvas mājas?) Viņš paskatījās uz atslēgām, tad uz vēstuli un vēlreiz uz atslēgām, vēl neizlēmis, ko darīt.

Viņam nokurkstēja vēders. Viņš nesteidzīgi prātoja, vai Līva nākamajā vasarā stādīs jaunus tomātus. Māršs bija apsvēris domu uz kādu laiku aiznest gultu uz dārza šķūni vai pat gulēt Andersona bumbu patvertnē. Uzturēties tik tuvu Līvai bija cietsirdīgi. Viņš bija kļuvis par viņas skumju spoguli, par spoguli, kas atspoguļoja viņas zaudējumu.

Kā vienmēr aploksnē atradās lielākā daļa viņa algas. Viņš pietaupīja Līvai, cik vien spēja; kopš viņš bija pasācis palikt pa nakti Admiralitātē, viņa izdevumi bija mazi, un Līvai nauda bija vairāk nepieciešama nekā viņam. Viņai bija jāmaksā hipotēka. Viņa bija atgriezusies WAAF — viņš bija vienreiz redzējis, kā viņa iziet no mājas formas tērpā, — bet viņš zināja, ka ne vienmēr bija iespējams nomaksāt rēķinus, brīvprātīgi palīdzot karā.

Papildu nauda nekliedētu tās skumjas, kas viņā bija iesakņojušās un arī neizgludinātu to skarbumu, kas bija ieviesies ap viņas acīm. Taču ar to naudu viņa sev varētu nodrošināt apģērbu un pārtiku, un paturēt māju, ja tā nolemtu. Kaut gan viņš nevarēja saprast, kā viņa bija varējusi tur jau tik ilgi nodzīvot dažādu ģimenes dzīves atgādinājumu ielenkumā. Līva vienmēr bija tā stiprākā no abiem.

Aploksnē atradās arī vēstule. Šī bija pirmā vēstule, ko viņš kopš Jaunā gada bija uzrakstījis. Viņa vistas kājas rokraksts bija necienīgs izpausmes līdzeklis, lai nogādātu kailās, juceklīgās domas un jūtas. Arī Līvas necienīgs. Kaut kādā veidā šķita negodbijīgi sūtīt viņai kaut ko tik nevīžīgu. Māršs vēlējās, kaut viņš būtu pratis rakstīt kā Vils, kaut viņa spalvas vēzieni būtu tik eleganti kā naudīgajiem cilvēkiem, kam šīs prasmes bija gluži dabiskas.

Viņš iemeta atslēgas atpakaļ kabatā. Paceļot durvju pastkastītes spraugas veco metāla vāciņu, tas nočīkstēja. Viņš iemeta vēstuli pastkastītes spraugā, ieklausīdamies, kā vēstule noskan pret priekštelpas flīzēm. Viņš palaida vāciņu vaļā, tas noklaudzēja.

Māršs jau bija atpakaļ uz celiņa, uzlicis roku uz koka vārtiņiem, kas bija aizstājuši iepriekšējos metālkaluma vārtus, kad atvērās mājas durvis.

„Reibold?” Kad Līva bija apmulsusi un nogurusi, viņas balss skanēja kā dziesma.

Viņš apstājās, pēkšņi sajuzdamies nemierīgs, nokaunējies, mazdūšīgs. Tā, it kā viņš būtu pieķerts, čiepjot cepumus. Viņš baidījās paskatīties uz viņu, bet vienlaikus ari to alka.

Māršs pagriezās. Līva stāvēja uz durvju sliekšņa, pielikusi vienu roku pie durvīm, bet ar otru satvērusi vilnas flaneļa uzsvārča jostu. Viņas mati bija īsāki nekā pēdējā reizē, kad bija viņu redzējis. Lokaināki.

„Līva!” viņš izrunāja. „Ir vēl agrs.”

„Es nevarēju aizmigt,” viņa sacīja. „Šodien ir…”

Viņš nopūtās. „Jā.” Māršs nedroši pamīņājās, neziņā, vai atlaist vārtiņus un paiet Līvai pretī, lai viņu labāk saredzētu. Viņš nebija nodomājis ar Līvu runāt, bet tagad, kad viņa jau stāvēja viņa priekšā, Māršs negribēja viņu aizraidīt atpakaļ mājā.

Viņa izskatījās tieva. „Vai tu pietiekami ēd?” viņš jautāja, norādot uz aploksni pie viņas kājām.

Viņai paraustot plecus, viegli pacēlās viņas rītasvārka apakšējā mala, atsedzot viņas čībās ieautās kāju potītes. Viņš ļoti sen nebija skūpstījis viņas potītes.

„Produktu normēšana,” viņa sacīja.

„Nūja.” Viņš neredzēja viņas acu skatienu.

Iestājās ilgāka klusuma pauze. Viens otram čivināja putni. Kaut kur aizrūca smagā kravas automašīna.

„Man ir pietrū-,” viņa sacīja, tajā pašā mirklī viņš sacīja: „Piedo-” Vēl viens klusuma brīdis. Sešu gadu garumā.

Līva iekoda sev lūpā. „Vai tu…” Viņa mazliet plašāk atvēra durvis, nespēdama vai negribēdama izteikt uzaicinājumu vārdos.

Viņa roka svārstījās virs vārtiņu raupjā koka. Palikt vai iet? Palikt vai iet?

Aiza starp vārtiņiem un māju šķita desmit horizontu attālumā, un kurpes šķita pilnas ar svinu.

Tikai tad, kad viņa bija aizvērusi durvis un viņi bija palikuši divatā, viņš varēja sastapt viņas jaukās, jaukās acis.

„Tu trīci,” viņa sacīja.

„Es… es esmu pieļāvis tik daudz kļūdu,” viņš sacīja.

„MAN tevis ir šausmīgi pietrūcis.”

„Līva, tu esi mans kompass. Tagad es to saprotu.”

„TA IR mana vaina. Man nevajadzēja viņu aizsūtīt prom.” „Kuš, mīļā! Mēs abi to darījām. Kuš!”

„Es jūtos tik nevajadzīga.”

“ES tik ļoti izmisīgi vēlējos viņus sodīt. Cilvēkus, kas viņu nogalināja.”

„Tu nevari. Mēs nekad neuzzināsim, kas to izdarīja.”

„Nu…”

LIVAS vieglais pieskāriens, pirkstgals uz vina lūpām.

„Ko?”

Klusi smiekli, siltums tumsā. „Mīļais, tu atkal runāji miegā!” „Piedod, Līva!”

Viņas elpa kutināja viņa auss ļipiņu. „Nav par ko. Man tas ir pietrūcis vairāk nekā tu spēj iedomāties.” Viņa izvēra caur viņa pirkstiem savējos.

„Esmu priecīgs, ka atgriezos. Piedod, ka bija nepieciešams tik ilgs laiks!” „Piedod arī man!”

TOVAKAR Māršs pētīja pie Stīvensona sienas piesprausto Eiropas karti. Tajā bija sasprausts vairāk karogu un adatu nekā bija uz eža muguras.

Viņš iedzēra no glāzes. Brendijs pārskalojās pār viņa mēli un norijot dedzināja kaklu; tas remdēja sāpes viņa kaklā.

„Es domāju, ka mēs nolēmām, ka šis plāns ir beigts un āmen,” viņš sacīja balsī, kas bija aizsmakusi no runāšanas ar Līvu visas dienas garumā. „Nevis beigts un āmen,” sacīja Stīvensons. „Pusbeigts.”

Plāns bija ievilināt Padomju Savienību cīniņā. Salauzt Vērmahta mugurkaulu, izmantot eidolonus, lai līdz nāvei nosaldētu vācu kara mašinēriju, bet pārējo ļaut paveikt Staļina plēsīgajiem instinktiem.

Manu ienaidnieka ienaidnieks…

Māršs nokrakšķināja pirkstu locītavas. Nešķita, ka kaut vienai no šīm spekulācijām būtu nozīme. Viņš teica tā: „Vai tas viss nav mazliet akadēmiski? Burvji to nevar paveikt.”

Viņi bija izdomājuši šo plānu, jo burvji jau vairākkārt nebija sasnieguši vajadzīgos rezultātus.

Stīvensons ievilka dūmu no mutes kaktiņā iespiestās cigaretes. Māršs paņēma no palodzes marmora pelnu trauku un pasniedza viņam. Stīvensons to nolika uz dokumentu kaudzes. Kā izskatījās, tie bija preču saraksti un celtniecības materiālu rekvizīcijas pavēles.

Stīvensons nodzēsa cigareti. Tumši zaļajai Lucky Strike paciņai kratoties augšup lejup, viņš izkratīja laukā vēl vienu cigareti. Pašlaik amerikāņu tabaku bija grūti iegūt godīgā ceļā. Taču stāvoklim sabiedrībā bija savas privilēģijas un vecajam vīram bija daudz sakaru.

„Nu, tad jau redzēs, kad viss sāks notikt.” Viņš, novilkdams sērkociņu gar rakstāmgalda malu, uzšķīla uguni. Gaisā izdalījās asā un nepatīkamā sēra smaka. „Man vakar bija interesanta saruna ar Hargrīvsu un Seipliju. Viņi ir aizrakušies līdz problēmas saknei.”

Māršs atgriezās aiz Stīvensona rakstāmgalda pie rūtotā loga. Decembrī notikušā uzbrukuma bāzes nometne jau sen bija nojaukta. Sv. Džeimsa parks atkal bija tikai parks, turklāt pavasara plaukumā. Ezerā atspīdēja saulriets, liekot Māršām mirkšķināt. Tajā pašā ezerā, no kura Asinszāle bija izzvejojusi vairākus līķus pēc iebrukuma Vācijā.

Piedod, Vil! Man vajadzēja tevī ieklausīties.

Viņš nopūtās. „Runa ir par Viļu.”

Aiz Mārša nočīkstēja Stīvensona krēsls. „Viņš ir kļuvis par traucēkli.”

Māršs pagriezās. „Ko jūs ar to gribat teikt?”

„Dieva dēļ, atslābsti! Viņš ir prom no Asinszāles, bet mums arī nav jāpieņem nekādi citi mēri,” sacīja Stīvensons. „Lai gan, protams, mēs pratīsim noorganizēt, lai viss izskatās pēc nejaušības. Ja viņš runās, mēs viņu iznīcināsim.” Ārpusē sarkanrīklītes viena otrai dziedāja serenādes.

Iznīcināsim viņu? Vai tad mēs jau to neesam izdarījuši?

„Es viņam pateikšu.”

„Tas ir mans darba pienākums. Bet domāju, ka jums tas bija jāzina.”

Māršs klusām sacīja: „Es esmu tas, kas viņu vispār ievilka visā šajā padarīšanā.” Viņš atkal papurināja galvu. „Tas ir mans pienākums.” Es esmu uzlabojis attiecības ar Līvu. Viļam esmu parādā vismaz tikpat daudz.

Stīvensons izklepoja savu piekrišanu. „Lai tā būtu. Bet pievērsies tam pēc iespējas drīzāk!”

„Jā, ser, es to noteikti darīšu!” Mārša balss atkal aizlūza. Viņš izdzēra glāzi sausu.

Tātad. Asinszāle atkal darbosies. Kā medību suns, kas lūdz buljonā izvārīto kaulu un tiek aiztriekts prom atkal un atkal, bet vienalga atgriežas mēģināt vēlreiz. Viņš atkal pievērsās kartei.

Melnās spraudītes un mazie karodziņi ar svastiku iezīmēja nacistu karaspēka grupu un divīziju zināmās atrašanās vietas uz kontinenta. Tās nebija pilnībā statiskas, bet vispārējais izkārtojums nebija būtiski mainījies kopš janvārī un februārī notikušās spēku konsolidācijas. Melnās spraudītes visbiežāk mainīja atrašanās vietu Balkānu reģionā, kur vācu un itāļu bruņotajiem spēkiem bija darīšana ar grieķu un dienvidslāvu partizāniem. Vairāk uz dienvidiem, ārpus kartes apakšējās malas, Āfrikas korpuss kustējās daudz dinamiskāk. Lielbritānija bija negribīgi norakstījusi Ziemeļāfriku kā vēl vienu Denkerkas izgāšanās negadījumu.

Sarkano marķieru atzīmes un sirpja un āmura vimpeļi kartes austrumu pusē bija daudz spekulatīvāki. Drošas ziņas par sarkanarmijas bruņoto spēku atrašanās vietām bija grūti iegūt. Divās rindās saspraustās zilās spraudītes apzīmēja koridorus, kur burvji ar eidolonu palīdzību centīsies mainīt laikapstākļus, tādējādi sarkanarmijai nodrošinot ieeju Vācijā. Daži no koridoriem veda Berlīnes virzienā. Padomju armijas pārvietošanās vajadzībām tiktu nodrošināti pateicīgi laikapstākļi.

Reichsbehdrde iezīmēja viena vienīga oranža piespraude. Šeit eidolonu laikapstākļu pārmaiņas būs tik spēcīgas, ka tie kā valnis sargās šo vietu no ienaidniekiem.

Tas bija riskants pasākums. Viņiem bija nepieciešams, lai sarkanarmija uzbrūk pašā paralizētā reiha sirdī, lai veiktu nāvējošo triecienu, kas izbeigtu karu. Taču viņiem bija arī ļoti svarīgi nodrošināt, lai doktora fon Vestarpa muiža nenokļūtu nepareizajās rokās. Kas nozīmēja, ņemot vērā, ka Lielbritānijai Reichsbehцrde uz vietas nebija savas armijas, kas to aizstāvētu, ka REGP nedrīkstēja nonākt neviena rokās.

Tādēļ uz Dienvidaustrumangliju tika nosūtīti bumbvedēji, kas varēja darboties plašā rādiusā. Lielbritānijas lidaparātu ražošanas skaits bija krietni sarucis salīdzinājumā ar agrākajiem laikiem, taču šai vienai īpašajai misijai Karaliskie gaisa spēki spēja sakasīt pietiekami daudz bumbvedēju. Luftwaffe tiktu atturēta no lidojumiem tik ilgi, cik vien burvji spētu kontrolēt laikapstākļus; arī friču radari un pretgaisa aizsardzības pasākumi būtu tikpat bezspēcīgi.

Taču visu izšķīra īstais brīdis. Laikapstākļiem bija jānosprosto REGP tieši tajā brīdī, kad ierastos padomju bruņotie spēki, lai, izmantojot piesātinājuma bombardēšanu, nolaistu no kājām apkārtējo teritoriju. Tāpēc bija absolūti nepieciešams, lai padomieši tur neko vērtīgu neatrastu, ja nosūtītu uz turieni savus spēkus.

Stratēģija nebija mainījusies kopš agra pavasara, kopš laika, kad burvji vēl nebija sākuši atvairīt uzbrukumus no kontinenta, uzsūtot nebeidzamo ziemu. Teorētiski šis plāns bija ārkārtīgi veiksmīgs. Izņemot…

Māršs nokāsējās. Brendijs nebija palīdzējis aizskalot viņa piesmakušo balsi. „Pašlaik situācija ir daudz sarežģītāka. Mums vajadzētu visu vēlreiz izvērtēt.”

Stīvensons pamāja ar galvu, nokratot cigaretes pelnus pelnu traukā. „Rekrutēšanas tūre”.

„Ja Reichsbehцrde sabiedrībai ir visu atklājusi, tad varam būt droši, ka Staļins par to zina. Visticamāk, ka uz šo brīdi Kremlis jau visu zina par fon Vestarpa zinātniski pētnieciskajiem darbiem.” Baumoja, ka padomju varai nacistiskajā Vācijā darbojās plašs un agresīvs spiegu tīkls. Friči to dēvēja par „Sarkano orķestri”.

„Tāpēc,” sacīja Stīvensons, „tev jābūt gatavam!”

„Ser?”

„Ja mūsu gājiens izdosies, es gribu, lai tu esi Vācijā brīdi, kad sarkanarmija uzsāk ceļu.”

Māršu sagrāba pēkšņas asas vainas un aizkaitinājuma sajūtas. Viņš nedrīkstēja Līvu atkal atstāt vienu. Viņš tik tikko bija viņu atguvis. Viņš tik ilgu laiku bija dzīvojis bez viņas smaržas, bet tagad viņš Līvas matu smaržu varēja sajust uz sava krekla apkaklītes.

„Scr, es šaubos, ka varēšu izdarīt kaut ko vairāk nekā Karalisko gaisa spēku bumbvedēju eskadriļa! Es esmu tikai cilvēks.” Diezgan bezspēcīgs protests, un viņš to apzinājās.

Pa Stīvensona nāsīm iztraucās dūmi, signalizējot nepacietību. „Man pie kājas, ko tu domā. Un tu esi vienīgais vīrs, kas mums ir palicis, pateicoties tavam milzīgajam grautiņam Vācijā. Tavi mēsli, pats arī satīrīsi.” Viņš atkal ievilka dūmu. „REGP nolīdzināšana ir tikai daļa no uzdevuma. Ja sarkanie ieņems Berlīni, viņi arī iegūs visas lietas ar dokumentiem. Ja vien mēs pirmie nepagūsim tās iznīcināt.”

Māršs nopūtās. Stīvensonam bija taisnība. Nekas nebūs beidzies, kamēr kāds nebūs iznīcinājis Schutzstaffel rīcībā esošos fon Vestarpa programmas oficiālos dokumentus.

Un beigu beigās tā bija Mārša vaina, ka Asinszālē bija palicis tikai viens kaujas aģents.

Vismaz viņš personiski varēs atvadīties no Līvas. Pirms uzbrukuma decembrī viņš to nebija izdarījis; tagad viņš bija pilnīgi pārliecināts, ja mirtu Vācijā, viņa pēdējā doma būtu nožēla, ka aizbraucis neatvadoties.

Dodoties uz durvju pusi, ap Māršu vijās cigarešu dūmi. „Sākšu jau gatavoties.”

„Vēl tikai viena lieta.”

„Ser?”

„Tev būs jāatrod jauna pajumte. Tu vairs nevari dzīvot te pagrabā.” Stīvensons pieklauvēja pie dokumentu kaudzes, uz kuras stāvēja pelnu trauks. „Mēs tur plānojam kaut ko pasākt.”

„Tā nebūs problēma.” Man nepietrūks tā saliekamā gulta.

„Labi.”

Māršs pacēla uzaci. „Ko pasākt?”

Stīvensons pacēla klausuli un sacīja: „Paziņojiet man, kad būsiet runājuši ar Bauklerku!”

Māršs, apsvērdams jauno uzdevumu, pagriezās, lai aizietu. Kaut kas viņu tajā visā tomēr uztrauca, kairināja viņa nervus. Eidoloni nebija taktiskie ieroči. Laikapstākļi būtu pietiekami cietsirdīgi, lai satriektu lauskās Vērmahtu, bet tie arī sasaldētu zemi un upes, nogalinātu zivis un pavasara stādījumus.

Iebrucējiem netiktu izrādīta liela pretestība, ja vispār jel kāda. Tie tiktu sveikti kā glābēji, kad lielā Padomju Savienība ierastos ar maizes klaipiem pie badā slīkstošās tautas.

Māršs apklusa, satvēris durvju rokturi. Viņš pagriezās. „Drīkst jums kaut ko jautāt, ser?”

Stīvensons pārtrauca uz brīdi savu telefonsarunu. „Ko?”

„Ko darīsim, kad Padomju Francija stāvēs uz mūsu durvju sliekšņa?”

„Risināsim problēmas secīgi. Mēs jau sen esam pelnījuši, lai mums veiktos labāk.”

„Un, ja nu veiksme mums iesper pa olām?”

„Tad mums vislabāk sākt attiecības uz pozitīvas nots, kad sastapsimies ar saviem jaunajiem sabiedrotajiem.”

13

1941. gada 11. maijs Kensingtona, Londona, Anglija

Kravājoties Kensingtonas dzīvokli, Vils secināja, ka brālim Obrijam droši vien bijis kaut kas padomā, kad nemitīgi atkārtojis vienu un to pašu par to, ka nepieciešams noalgot papildu darbiniekus. Viļam vienmēr bija gremzusi šī doma, ka jāpieņem darbā sulainis. Vils nekad nebija atbalstījis šo tradīciju. Es pats varu apģērbties, no sirds pateicos.

Taču tagad katrā dzīvokļa stūrī mētājās kastes, kā atplaukušas magones, kas ziedēja uz Viļa vecās dzīves kapa. Viļam nebūtu iebildumu, ja viņa nekārtību palīdzētu izšķirot kāds izveicīgs palīgs. Varbūt tas, kas viņam patiesībā bija nepieciešams, bija apbedītājs.

Viņš izlēma atstāt dzīvoklī porcelāna servīzi. Domas par tās pakošanu un nosūtīšanu atpakaļ uz Bestvudu izraisītu galvassāpes, kas viņam absolūti nebija vajadzīgas. Tā vietā viņš to atstātu nākamajam dzīvokļa saimniekam. Tas būtu kā labas gribas žests. Jo, kas zina? Nākamie iemītnieki varbūt bijuši rados ar kādu no daudzajiem, ko viņš nogalinājis, lai atlīdzinātu eidoloniem.

Viņam ienāca prātā, ka viņa skapī taču atradās smieklīgi daudz uzvalku. Viņš paņēma dažus kreklus, dažas bikses, pāris kaklasaišu, bet pārējo atstāja. Skapja apakšā viņš atstāja guļam persiešu raksta ceļasomu. Lai nākamie iemītnieki dara, ko grib ar tās asinīm notriepto saturu. Viņam bija pie vienas vietas.

Kamēr viņš no skapja krāmēja ārā Radjerda Kiplinga un Dešila Hammeta grāmatas, nozvanīja zvans. Vils palūrēja caur aizkariem. Ārpusē ar skābu ģīmi stāvēja Māršs.

„Vienu mirkli,” Vils uzsauca. Viņš nolocīja piedurknes, lai paslēptu zilumus uz apakšdelma un dūrienu pēdas. Viņš aizpogāja kreklu un manšetes, skatīdamies spogulī virs lietussargu statīva. Lokus zem acīm viņš nekādi nevarēja noslēpt, bet tos viņš varētu izskaidrot ar aizvadītu bezmiega nakti. Vai desmit. Cita lieta bija viņa iekritušie vaigi un sausā sejas āda.

Viņš atvēra durvis. „Pip!”

Māršs noņēma mīksto vilnas cepuri un izbrauca pirkstus caur matiem. „Sveiks, Vil! Vai drīkstu uz brīdi ienākt?”

Vils ielaida viņu foajē. Kad Māršs ieraudzīja kastes, viņš uz brīdi apstājās. Viņa nāsis noraustījās un roka jau cēlās, lai pieskartos sejai, bet tad viņš savācās.

„Kravājies?” viņš jautāja, elpojot caur muti.

Ko…, ak! Virtuve. Bijujau par to piemirsis. Nav taču nemaz pagājis tik ilgs laiks.

„Es uz kādu laiku aizbraukšu,” Vils sacīja, vedot Māršu uz viesistabu, cerēdams, ka tajā nevarēs tik ļoti just piedeguma smaku. „Esmu nolēmis, ka pienācis laiks pārmaiņām.” Kamēr Māršs rūpīgi pētīja kastes, viņš paslidināja brīdinājumu par izlikšanu no dzīvokļa zem iesāktās svētdienas Times krustvārdu mīklas lappuses. Pēc tam ielika laikrakstu starp divām grāmatām, pēkšņi apzinoties, ka viņam bija kricelīgs rokraksts.

„Tādā gadījumā,” Māršs sacīja, „tu zini, kāpēc esmu šeit ieradies.”

„Mani atbrīvo, vai ne?”

,Jā.”

„Un kas pēc tam notiek?” Vils jautāja.

„Nekas. Tu esi godam kalpojis valstij. Atgriezies savā dzīvē, Vil!” Māršs ieturēja pauzi. „Bet, lūdzu, nestāsti nevienam par Asinszāli!”

Vils jautāja: „Un, ja es pastāstīšu?” Māršs samulsis paskatījās. Vils izgaisināja viņa bažas. „Nē, nē, zini, es neesmu aizmirsis par nabaga leitnantu Katermolu.”

„Es zinu, ka tu nevienam neko neatklāsi,” Māršs sacīja. „Tas bija vienkārši teikšanas pēc jāatgādina.”

„Jā, nu, protams. Neļauj Stīvensonam tevi pārvērst par savu personīgo bendi, Pip! Tev tas nepiestāv.” Vils apsēdās uz karaliski zilu un saulespuķu dzeltenu svītru satīna atpūtas krēsla maliņas. Smagi nopūzdamies, viņš izstiepa kājas, un pamāja Māršām, lai apsēžas otrā atpūtas krēslā.

Māršs apsēdās. Krēsls čīkstēja, kamēr Māršs tajā iekārtojās, atradis ērtāko pozu. Viņš iebāza roku spraugā starp polsterējumu, uz kura sēdēja, un roku balstu, un izvilka šķīvi apkaltušu ar kaut ko melnu. Tas saskandinājās ar daudzajām glāzēm, kad viņš to nolika uz kafijas galdiņa. Viņa acu skatiens no glāzēm aizpeldēja uz tukšo karafi bufetē.

„Es tev piedāvātu kaut ko padzerties,” Vils sacīja, „bet man viss tikko beidzās.”

Māršs nopūtās. „Kas ar tevi noticis, Vil?”

„Pip, ir noticis karš! Esmu no tā noguris.”

„Kā jau mēs visi. Bet es gribēju teikt…” Māršs aprāvās. Viņš atkal nopūtās un ar rokas vēzienu norādīja uz visu dzīvokli. „Vil! Šī vieta ir nolaista. Un atvaino, ka to saku, bet tu izskaties kā trīs dienas vecs sūds.”

„Tāpat arī tu izskatītos, ja būtu darījis, ko es darīju.”

Māršs darīja pareizi, neņemdams vērā šo piezīmi. Viņš nomainīja tēmu. Apskatoties visapkārt istabai, viņš vaicāja: „Kurp dosies? Tev nāktu par labu vides maiņa. Tu esi pelnījis labi atpūsties.”

„Šur un tur. Uz mājām beidzot. Uz Bestvudu.”

„Es tev piedāvātu vietiņu šeit, pilsētā,” Māršs sacīja.

„Man tas neinteresē, Pip!”

„Vienkārši šobrīd ir tā, ka……….. Līva un es. Mūsu attiecības

uzlabojas.”

Kaut kur dziļi Viļā cauri viņa iekšām izvijās slaida apse, zaļa kā smaragds. Pat pēc šī visa, pēc visa, ko esam izdarījuši, viņa tevi joprojām grib, vai ne?

Viņš izspieda smaidu. „Tas ir labi, es par to priecājos,” viņš meloja.

Māršs apklusa pavisam, skatoties uz vīna traipiem nosmērēto paklāju. Beidzot viņš sacīja: „Vil, tev bija taisnība! Man vajadzēja tevī ieklausīties.”

Vils atgāzās krēslā. „Šis nu gan mani pārsteidz. Kas ar tevi noticis?” Māršs papurināja galvu. Viņā bija jaušama jauna sejas izteiksme, ko Vils nekad agrāk vēl nebija redzējis. Tas nebija gluži miers, bet drīzāk dusmu trūkums.

Nē, nevis trūkums. Tās nekur nebija pazudušas, ja zināja, kur meklēt, tad tās varēja atrast viņa karameļkrāsas acīs. Taču tās vairs nemutuļoja tik draudīgi kā daudzu iepriekšējo mēnešu garumā. Un te nu Vils saprata, ka tas noticis Līvas iespaidā.

Obrijs domāja, ka Viļam nepieciešams raitnieks. Taču ko gan vīrietim vairāk vēlēties, ja viņam pie sāniem bija Līva?

„Mums vajadzētu visiem trijatā pavakariņot,” Māršs sacīja. „Kā vecajos laikos.”

To dzirdot, Vils uzplauka. „Tas man ietu pie sirds.” Vai ir kāda iespēja izlikties, ka pēdējā gada notikumi nav notikuši…?

„Lai gan es nezinu, kad tas varētu būt. Man varbūt būs jāizbrauc uz kādu laiku.”

„Jāizbrauc, saki? Vai tam ir kāds sakars ar vecā vīra slaveno plānu? Ar Asinszāles priekšlikumu, kā izbeigt karu?”

J

n

a.

„Vai tu esi padomājis par to, ko mēs darīsim, ja tas nostrādās? Tas ir kā samainīt vienas rūpes pret citām.”

„Es esmu,” piekrītoši māja Māršs. „Un es melotu, ja teiktu, ka tas mani neuztrauc. Bet es neredzu nevienu citu iespēju. Par to domāsim, kad pienāks laiks.”

„Vai tu varēsi ar to tikt galā? Ko iesāksi, ja nespēsi?”

„Gan jau atradīsim veidu, kā tikt galā. Mums nav izvēles.”

Vils pielēca kājās. „Tā ir tieši tā pati pašpārliecinātā attieksme, kas nogalināja divdesmit sešus vīrus.” Viņš apklusa, pats satraucies par savu sašutumu. Viņš bija domājis, ka ap šo laiku viņā jau bija aprimušās jebkādas kaislības. „Jā, tu esi ļoti gudrs, bet joprojām pastāv atsevišķas milzīgas problēmas, ko pat tu nevari atrisināt.” Viņš atkal apsēdās. „Pip, nedomā, ka tu visu kontrolē! Tu nekontrolē.”

Saspiežot krēsla roku balstus, Mārša krunkainās, mezglainās pirkstu locītavas kļuva baltas. Taču viņš atkal sevi savaldīja. Ak, Līval „Es jau teicu, ka tev bija taisnība uzbrukuma sakarā,” Māršs sacīja klusā, monotonā balsī, „Es ļoti labi apzinos, ka zaudējām daudz viru.

Tikpat klusu Vils atbildēja: „Es to paziņoju viņu tuvākajiem radiniekiem. Viņiem visiem.” Tas bija fakta paziņojums, līdzjūtības izteikšana, nevis apsūdzība.

„Vil, tu esi labāks cilvēks nekā es!” Māršs pētoši palūkojās ārā pa logu, viņa skatiens acumirkli kļuva tāls. Viņš atkal nomainīja tēmu. „Vai tu esi kaut ko dzirdējis par pagrabstāvā notiekošo? Admiralitātē.”

„Varu derēt, ka es būtu pēdējā persona, kam par to tiktu pastāstīts.”

„Ak tā!” Māršs uzsita ar plaukstām sev pa ceļiem un piecēlās kājās. „Nu tad… Vai tev palīdzēt?” viņš pajautāja, norādīdams uz kastēm.

Vils atbildēja: „Paldies, bet nē! Es atsūtīšu kādu pakaļ savām mantām, tiklīdz būšu nokļuvis Bestvudā.”

Viņš pavadīja Māršu līdz durvīm. Draugam, ejot lejā pa kāpnēm, viņš nopakaļus uzsauca.

„Pip? Es…” Viņš apklusa. Es ko?Esmu atdevis eidoloniem bērna dvēseli? Man ir nojucis nogalināto cilvēku skaits? Esmu aizmirsis, kas es esmu?

Tas viss bija taisnība, bet nekas no tā nebija pareizi. Viņš nezināja, kādus vārdus viņš meklē, ko centās pateikt.

„Kas, Vil?”

„Nekas,” viņš vilcinājās. „Gan jau ka uz drīzu tikšanos.”

VILS pameta Kensingtonas dzīvokli. Viņš izsauca taksometru uz Fērklogstrītu Vaitčepelā. Viņš paņēma līdzi divas ceļasomas. Vienu, ko bija sakravājis, un otru tukšu, mazāku somu.

Viņš bija uzzinājis par Fērklogstrītu, sekojot vienam no Stīvensona vīriem. Stīvensons, protams, nevarēja doties uz šejieni pats, bet vecais vīrs dievināja amerikāņu tabaku. Vienīgā vieta, kur to varēja iegādāties, bija melnais tirgus. Melnajā tirgū varēja atrast gandrīz visu, ja vien bija nauda. Pārtiku. Papildu pārtikas talonus. Benzīnu. Cigaretes. Apģērbu. Pat medikamentus.

Vils iemainīja gandrīz visu brāļa Obrija atsūtīto mēneša kabatas naudu pret morfija tūbiņām, ar ko piepildīja mazo, tukšo somu. Par atlikušo naudas summu viņš nopirka vilciena biļeti uz Svonsiju un no turienes noīrēja taksometru. Tā vadītājs sekoja Viļa norādēm un brauca cauri Velsas laukiem, un vieglā nosodījumā saviebās, kad viņi piebrauca pie pansijas, ko ieskāva plašas ainaviskas zemes platības.

Strādnieku šķirai bija neskaidrs priekšstats par patvertnēm. Tā tam arī vajadzēja būt.

Vils, nc kā strādnieku šķiras pārstāvis, zināja dažas šādas vietas. Vietas, kurās tie, kam bija pietiekami daudz naudas — noteikti vairāk naudas nekā sirdsapziņas—varēja komfortablos apstākļos nogaidīt kara beigas. Šejienes iemītnieki savus pārtikas talonus parasti apvienoja kopējā fondā, tādējādi īpašnieks vai īpašniece varēja pagatavot daudz labākus ēdienus. Un apmaiņā pret ievērojamu atalgojumu viesi šeit varēja pavadīt kara gadus gleznojot, braucot ar laivām, spēlējot bridžu vai klausoties radio un baudot heresu, un kritizējot Cērčila kungu, kas visu salaidis dēlī.

Vadītājs aizbrāzās projām, kurnot par turīgajiem, par savu dēlu, kas dienēja Lielbritānijas Karaliskajā flotē, un meitu, kas dienēja sieviešu zemessardzē, līdzko Vils bija izņēmis no automašīnas savas somas. No sava skatupunkta Vils varēja saskatīt tenisa kortus, zivju dīķi, baltu lapeni un zirgu stalli. Vieglais vējiņš atpūta dārzā ziedošo meža hiacinšu un kāršrožu smaržu.

Šī ir ideāla vieta, lai nomirtu, Vils nosprieda.

1941. gada 22. maijs Bīlefelde, Vācija

Laikapstākļi atkal nebija viņiem vēlījgi. Taču šoreiz bija citādi. Tie bija nepielūdzami: stindzinošs aukstums, vienlīdz daudz ledus un ļaunprātības. Un, lai gan tas šķita neiespējami vai varbūt pat pārāk uztraucoši, lai tā domātu, bet Klauss jutās tā, it kā viņiem sekotu visaukstākais sals. Vajātu viņus. Šķita, ka tas pieburts visiem, kas valkāja viņu formas tērpus un regālijas.

Klauss nekad mūžā nebija redzējis Reinhardu trīcam. Tagad viņi visi bez mitas trīcēja.

Naktīs, kad pazeminājās temperatūra un katra sniegpārsla kļuva par kristālisku šautriņu, mēnesgaismas un ēnu mijiedarbībā parādījās silueti un formas. Vējš sniega kupenās veidoja nepazīstamas formas. Gaisā kā pusaizmirsti sapņi vēdīja fantomu smaržas, kas murmināja pārāk svešā valodā, lai to saprastu.

Taču visvairāk uztrauca baumas. Katrā no pēdējām divām pilsētiņām, kurās viņi bija iegriezušies, Klauss bija dzirdējis, ka vietējie bērni bija pasākuši dīvaini uzvesties. Tie vienā laidā vāvuļojot, turklāt visi korī, it kā slavinot kāda neredzamā klātbūtni, kas mitinājās laikapstākļos.

Iepriekšējā gadā, gatavojoties iebrukumam Lielbritānijā, Klauss bija dzirdējis Lamanša laikapstākļu vērotāju ziņojumus. Tie vīri bija ziņojuši par miglā manītām dīvainām formām, skaņām un pat smaržām. Vairāki no tiem vīriem bija sajukuši prātā. Tā viņam bija stāstījusi Grēta. Klauss viņai ticēja. Viņas balsī tobrīd bija jūtama sāja uzjautrināšanās, it kā tas būtu bijis kādas slēgtas cilvēku grupas joks, kurā viņš neietilpa.

Grēta viņam arī bija pastāstījusi par britu burvjiem un būtnēm, ko tie pārvaldīja. Tas bija britu roku darbs.

Gotterelektrongruppe demonstrējumu apmeklētāju skaits bija krietni sarucis, viņiem Heidelbergā, Frankfurtē, un Ķelnes katedrāles ēnā izrādot savas bezjēdzīgās ceļojošās izrādes. Ārā bija pārāk auksts, lai cilvēki dotos ārpus mājām, lai cik izklaidējoša programma viņiem tiktu apsolīta.

Viņi bija spiesti vienu dienu uzkavēties Bīlefeldē, nabadzīgajā Horsta Vesela dzimtajā pilsētā, kad ceļu uz Hanoveri bija nobloķējušas līdz augšstilbiem dziļas sniega kupenas. Varenā Gotterelektrongruppe būtu varējusi tām iziet cauri, ja vien būtu vēlējusies. Taču pēc mēnesi ilgas braukāšanas viņi cits citu nespēja izturēt tik ilgi, lai vispār apspriestu šo jautājumu. Un turklāt viņiem bija ierobežots akumulatoru skaits.

Klauss viens pats vakariņoja krogā, kurā viņš ar pārējiem bija apmeties. Pret ledus puķēm rotātajām loga rūtīm pilnīgi neiederīgi kopējos laikapstākļos atspīdēja vēlā pavasara saulriets, izplatot telpā baltu gaismu. Telpas dekorācijas bija nepārliecinošs alus zāles atdarinājums. Izbāztās briežu galvas, emaljētās krūzes un filigrānie kokgrebumi ap durvju ailēm būtu daudz iederīgāki valsts dienvidos, Bavārijā. īstā alus zālē (Klauss bija pabijis vairākās; biezi apdzīvotajā Minhenē pieteicās daudz brīvprātīgo) bija nepieciešams valrieksta panclējurns, izturīgas griestu sijas un aiz letes noliktas alus mucas, lai uzlabotu apmeklētāju gemūtlichkeit. Šeit nebija nekā no tā.

Šī bija apjukusi vieta, kas nezināja, kāds īsti bija tās mērķis. Klausam šeit patika, lai gan bija mazliet drēgns, viņš šeit jutās daudz mierīgāk nekā jebkurā citā iepriekš apmeklētajā vietā.

Kamīns bija tumšs un tukšs. Klauss apjautājās, vai to nevar iekurt. Viņam atbildēja, ka dūmvads esot aizsalis pēc tam, kad viņi to aizvēruši, lai telpā neiekļūtu sniegs.

Viņš ēda pilnīgā klusumā. Visi pārējie klienti sēdēja ielokā ap Klausa galdiņu. Viņa vadi atņēma cilvēkiem drosmi, bet viņš bija pārāk noguris tos slēpt. Kad cilvēkiem bija ar viņu jārunā, tie bija pieklājīgi, bet arī saspringuši.

Viņa maltīte bija tikpat pavirša, cik iestādes dekorējumi. Sālītajā liellopa gaļā bija tik liels skrimslis, ka Klausam bija krietni jāpapūlas, lai noskrubinātu kaut ko ēdamu. Ikreiz, kad viņš ar nazi grieza gaļu, no tās izspiedās sālsūdens. Pār viņa šķīvja malu tecēja ūdens un applūda ap remdenā sidra glāzi.

Bietes tomēr nebija tik negaršīgas un brieža gaļas desa bija tīri ēdama, kaut bija nedaudz iesmakusi. Visgaršīgākā bija rupjmaize, kas bija pietiekami silta, lai uz tās kustu sviests. Tā droši vien bija tepat cepta, ja to pārnestu pāri ielai, siltums noteikti izgaistu kā nebijis un tā kļūtu cieta kā krams.

„Kur ir jūsu ceļabiedri?”

Klauss pacēla skatienu. Otrpus galdiņam stāvēja īss, sārts vīrelis. Viņš stāvēja, atbalstījis elkoņus pret krēsla atzveltni, augšdelmi sniedzās uz galda un pirksti bija sakļauti kopā. Viņš Klausam plati uzsmaidīja.

“Kā, lūdzu?”

„Jūsu ceļabiedri,” griezīgā balsī sacīja svešinieks. „It īpaši tas slaidais puisis.” Viņš, paceldams rokas, kustināja pirkstus, kā atdarinādams uguns liesmas. „Vūūūš! Tik salīgā vakarā kā šis es gribētu atrasties viņam tuvāk.”

„Negribētu vis, ja viņu labāk pazītu.”

Svešinieks izskatījās pārsteigts. „Ak! Nu, žēl gan.” Viņš norādīja uz neaizņemto krēslu. „Vai drīkstu?”

Klauss nolika uz galda dakšiņu un tā notrinkškēja pret viņa šķīvi. „Vai es jūs pazīstu?”

„Nein. Bet es pazīstu jūs.” Vīrelis atsēja ap kaklu aplikto pelēkzilo šalli, atpogāja mēteli un pakarināja abus uz pakaramā pie sienas. Viņam mugurā bija kombinezons un flaneļa krekls virs bieza, balta svītera ar apkakli, bet kājās darba zābaki. „Pirms vairākām nedēļām es jūs redzēju Augsburgā. Jūs un jūsu iespaidīgos draugus.”

Tas bija gluži iespējams. Augsburgā viņi bija senāk nekā pirms mēneša, kad laikapstākļi vēl bija pavasarīgāki. Toreiz bija sanācis liels ļaužu pulks, tik liels, ka Klausam būtu bijis grūti atcerēties atsevišķas sejas, pat ja viņi nebūtu jau tik ilgi braukājuši apkārt.

Vīrelis apsēdās. „Ernsts Vite,” viņš sacīja, sniegdams roku. Klauss atbildēja sveicienam. „Klauss.”

„Liels pagodinājums, oberšturmfīrer Kļaus!”

Klauss izslēja galvu pārsteigumā. Šis vīrietis bija ģērbies kā parasts strādnieks, tomēr atpazina pie Klausa apkaklītes piespraustās zīmotnes. Ne daudzi civiliedzīvotāji zināja, kā pareizi uzrunāt virsnieku, jo nebija daudz tādu, kas orientētos Waffen-SS dienesta pakāpēs, „kā…?”

„Es strādāju IG Farben labā. Mums bieži ir darīšana ar Vērmahtu… Tas ir mans darbs — orientēties militārajās lietās.” Vites lūpas izpletās smaidā, atklājot, ka viņam trūkst viena zoba.

Tas būta viens no izskaidrojumiem, nodomāja Klauss. Bet ir jau vēl citi.

„Tātad jūs redzējāt mūs Augsburgā un sekojāt mums uz šejieni?” Vite iesmējās. „Nē, tāpat kā jums, arī man ir daudz jāceļo darba sakarā. Vakar, kad ierados, redzēju afišas, kas reklamēja elitārās Gotterelektrongruppe vizīti. Es cerēju, ka atkal redzēšu uzstājamies jūs un jūsu biedrus. Varbūt pat rastos iespēja jūs satikt. Cilvēkam nemaz tik bieži nav lemts sastapties ar tādu diženumu.”

Klauss lišķīgajam vīrelim pamāja ar galvu. „Un kāpēc jūs ceļojat?”

„To, ko mēs pārdodam Vērmahtam, mēs arī labojam Vērmahtam. Tā teikt, es laboju. Un šādos laikapstākļos daudz kas jālabo.”

Nē, tu mums seko, nolēma Klauss. „Ak tā?”

„Vai, jā! Jūs būsiet pārsteigts, cik trausli attiecīgajos laikapstākļos var kļūt daži savienojumi.”

„Tiešām.” Vai tu mūs uzmani drošības pārvaldes uzdevumā? Ja Reichsbehdrde pēc doktora fon Vestarpa nāves bija mazinājies morālais stāvoklis un disciplīna, tad gan Drošības dienesta galvenais birojs, gan SS drošības departaments to gribētu zināt.

„Daudzi cilvēki pat neapzinās, ka izliets metāls faktiski sastāv no sīkiem kristāliem,” iesilstot sarunai, sacīja Vite. Viņš runāja par atomiem un dislokācijām, un citām lietām, par ko Klauss nedz zināja, nedz interesējās. Viņš nevienu brīdi neuzmeta skatienu Klausa sejai, vien Klausa apkaklītei un pakausim katrreiz, kā Klauss pagrieza galvu.

Vite beigās piemetināja: „Es esmu jūs nogarlaikojis. Es atvainojos.”

„Neesmu tik ļoti aizrāvies ar zinātni kā jūs,” teica Klauss.

„Bet tā ir vācu zinātne, kas jūs ir padarījusi par tādu vīru, kāds esat tagad,” sacīja Vite.

„Es esmu kareivis,” noteica Klauss, jo tas izklausījās patiesi un nebija nekas vairāk jāpaskaidro.

„Un kādam vēl kareivim jums bija jābūt, lai nokļūtu šī elitārā projekta dalībnieku rindās,” sacīja Vite. Viņa balss tonis varbūt iedvesa teiktajā smalku mājienu, bet varbūt arī ne.

Klauss neērtam klusumam ļāva noslāpēt jebkādus jautājumus. Vite neko citu nebilda, lai aizpildītu ieilgstošo pauzi.

„Senāk bija citādi,” Klauss noteica un apklusa.

„Jā, es pieļauju, ka tā bija. Drīz jūs būsiet izveidojuši jaunu armiju! Jums līdzīgu cilvēku armiju.”

„Varbūt.”

„Esmu drošs, ka jūs esat iedvesmojis daudz dedzīgu biedru.” Un atkal šis varēja būt gan jautājums, gan arī ne.

„Kā kurā pilsētā un atkarībā no tā, kāds ir laiks.”

Vite māja ar galvu. „Droši vien. Šķiet, ka jūs jau daudz nedēļu esat bijuši ceļā. Vai jūs drīz atgriezīsieties mājās?”

„Pietiekami drīz.” Klauss izdzēra pēdējās atdzisušā sidra lāses. „Un, runājot par ceļošanu, man rīt būs gara diena.” Vite atkal izskatījās pārsteigts. „Ar jūsu atļauju es došos pie miera.” Klauss piecēlās, atkal paspieda Vitem roku un uzvilka savu vilnas mēteli.

Pogādams mēteli, viņš sacīja: „Vai drīkstu jums kaut ko jautāt, Herr Vite!”

„Protams, draugs!”

„Jūs teicāt, ka vakar iebraucāt Bīlefeldē. Tomēr ceļi jau divas dienas ir slēgti.”

„Vai es tā teicu? Es biju domājis pirmdien.”

„Tad nu skaidrs.”

„Jā, kam gan nesajūk dienas šādos laikapstākļos?”

„Brauciet uzmanīgi!” sacīja Klauss.

„Heil Hitler\” Vite atbildēja pamādams un uzsmaidot savu nepilnā zobu komplekta smaidu.

BRUĢĒTĀ ietve gar ceļu bija pārvērtusies šaurā, ledainā taciņā, kas bija iemīta līdz augšstilbiem biezā sniega kārtā. Vējš svilpoja cauri Klausa mēteļa pogcaurumiem un krekla vīlēm. Viņam uzmetās zosāda. Viņš nebija nogājis ne divdesmit metru, kad viņam no centieniem nedrebēt iesāpējās krūšu muskuļi. Aiz kroga stūra plosījās vēja brāzmas. Klauss paslīdēja, sāpīgi sasizdamies pret ledu.

„Pie velna!” Viņš piecēlās kājās, nokratīja sniegu un sakopoja Willemkrдfte. Vara garša mutē noslāpēja izdzertā sidra aromātu, par ko viņam bija žēl, jo viņš no sirds bija baudījis sidra kanēļaino garšu. Bruņojies ar gribasspēku, Klauss kļuva par spoku, ko nespēja skart ļauno garu vējš.

Pārmaiņas apkārtnē, viņa personiskajā mikroklimatā bija tūlītējas. Laternas abas spuldzes saplīsa druskās. Slēģi izkrita no eņģēm un virs aizsalušās ielas sasprāga šķēpelēs. Visa bulvāra garumā ginkkoku stumbri pāršķēlās uz pusēm.

Laikapstākļi bija pieturējušies nežēlīgi auksti, bet tagad tie bija jau teju vai nikni. Paužot savu augstāko gribu, Klauss bija saniknojis dabas stihijas.

Viņš stāvēja viesuļa vidū, kas sparīgi, bet velti centās viņam uzbrukt. Arī ledus zem viņa kājām nespēja viņam kaitēt, ja viņš to negribēja. Viņš neskarts izskrēja cauri sniega kupenām un plīstošajām lāstekām.

Viņš skrēja, jo viņa neievainojamība varēja turpināties vien tik ilgi, cik viņš spēja aizturēt elpu. Atgriežoties vieliskā stāvoklī tikai uz bridi, lai izelpotu un ieelpotu jaunu gaisa malku, stindzinoši niknais aukstums atkal metās viņam virsū. Viņš traucās garām kravas automašīnām, kas bija novietotas stāvvietā, izspokojās cauri kroga priekšējiem logiem un atvienoja Gцtterelektrov nobālējuša reģistratūras darbinieka acu priekšā.

Klauss uzkāpa pa šaurajām trepēm uz savu numuriņu otrajā stāvā. Cauri sienai skanēja statiska un spalga radio trallināšana; blakus numurā mitinājās LSSAH radists. Šāda kārtība Klausam bija pa prātam. Blakus drīkstēja mitināties jebkurš, tikai ne Reinhards.

Kad Klauss ieslēdza gaismu virs izlietnes, viņš pamanīja, ka viņam pie mutes un zoda bija piesalušas asinis. Ieelpotie britu fosfora granātas dūmi bija atstājuši mazas, bet paliekošas sekas viņa deguna blakusdobumos. Viņam bija bieži sācis asiņot deguns. Pietika vienreiz sniegputenī ieelpot, un atkal sāka tecēt asinis.

Asinis bija sākušas kust, bet viņš bija pārāk nosalis, lai sajustu, kā tās tek gar kaklu. Viņš spogulī izskatījās kā plēsīgs dzīvnieks, negausīgs gaļēdājs. Nevis cilvēks.

Viņš aizmiga krēslā, nenovilcis formas tērpu un turot pie sejas mitru dvieli.

Viņu pamodināja kņada uz ielas. Lejā bļaustījās pazīstamas balsis. Klausam sāpēs iesmeldzās gurns, kas lika viņam pieklibot pie loga, jo krēslā stundām ilgi bija nogulējis neērtā sēdus pozā, nenoņēmis četrpunktu drošības jostu.

Lai gan šajā gadalaikā saule lēca agri, spēcīgākais ielu apgaismojums bija laternas, kas nebija paguvušas saplīst, kamēr Klauss joņoja uz savu numuru. Vējš pagaidām bija atkāpies, ļaujot lēni snigt baltam sniedziņam no melnām debesīm.

Šī ainava bija mierīga, ja neņēma vērā Špalkes aizsmakušās balss klaigu atbalsošanos: „Kas jūs esat? Kas jūs esat?” Hauptšturmfīrcrs stāvēja aiz viņu konvoja trešās kravas automašīnas, uzlicis roku uz ieroča pie jostas. Viņš uzrunāju kādu, kas sēdēja automašīnas kravas nodalījumā.

Klausam bija aizdomas, ka viņš zina, ko Špalke bija pieķēris rakņājamies pa kravas automašīnu. Viņš koridorā uzvilka mēteli, iedams ārā viņš atkal aiz sienas dzirdēja šņākoņu un trallināšanu radista istabā. Acīmredzot Špalkes tirāde bija uzcēlusi kājās vairākus kroga iemītniekus.

Reinhards jau pirmais bija paspējis nokāpt lejā. Kad Klauss pienāca, viņš pētoši viņā paraudzījās. „Kas ar tevi noticis?”

Klauss paskatījās uz sevi kravas mašīnas sānu spogulī. Vietā, kur viņš pie sejas bija piespiedis dvieli, sejas āda bija apsārtusi un nogulēta. Uz augšlūpas un mazliet uz zoda bija piekaltuši asins punktiņi.

„Nekas īpašs,” Klauss atbildēja. Viņš ar zodū norādīja Špalkes virzienā. „Nokārtojam šo lietu, lai es varu gulēt.”

Špalke jau bija aizsūtījis uz kravas automašīnu vienu no LSSAH kareivjiem. Brīdi vēlāk šis kareivis iznāca, ar šautenes stobru bakstot pa ribām Ernstam Vitem. Vite izkāpa no kravas automašīnas un, aizlicis rokas aiz pakauša, trīcēdams stāvēja uz ielas.

„Es lūdzu,” viņš sacīja, „nav tā, kā jūs domājat.”

„Ak tā? Jo es domāju, ka jūs esat spiegs un sabotieris.” Špalke atpogāja Valtera pistoles maksti.

„Nē, nē!” Vite mežonīgi purināja galvu. „Es, es esmu jūsu cienītājs. Es gribu jums pievienoties.”

Reinhards sacīja: „Slēpjoties kā žurka mūsu kravas automašīnā?” Vite pagriezās. Viņa acis izpletās vēl platāk un seja kļuva vēl bālāka, kad viņš ieraudzīja Reinhardu. Taču tad viņš pamanīja Klausu un viņa sejas vaibsti atmaiga. „Kļaus! Lūdzu, pasakiet viņiem! Jūs mani pazīstat.”

Špalke pagriezās. „Vai tā ir taisnība?”

„Pagājušo nakti es ar viņu iepazinos. Vakariņojot. Es nedomāju, ka viņš ir sabotieris. Viņš man teica, ka strādā IG Farben. Es domāju, ka viņš…”

„Hauptšturmfīrer! Hauptšturmflrer!” Klausa atbildi pārtrauca jaunas klaigas. No kroga izskrēja radists, divdesmit gadus vecs zēns ar koši melniem matiem un neglītu, līku degunu.

Vite izmantoja mirkli, kad visi bija novērsuši uzmanību, un mēģināja bēgt. Kareivis, kas viņu bija izvilcis no kravas automašīnas, reaģēja mierīgi. Viņš notēmēja ar šauteni uz bēgošo vīreli un iešāva viņam mugurā. Vite ar seju pa priekšu nokrita uz ielas.

„Vai jūs, ellē ratā, esat jucis?” Klauss jautāja. „Jūs tikko nogalinājāt Drošības dienesta virsnieku!”

Radists turpināja skaļi klaigāt. „Hauptšturmflrer Špalke!” Špalke pagriezās pret viņu. „Klusu!” Tad viņš pagriezās pret Klausu. „Ko jūs teicāt?”

„Es centos jūs brīdināt. Es domāju, ka viņš bija no drošības pārvaldes. Atsūtīts, lai mūs uzmana.”

Špalke kļuva bāls. „Kāpēc jūs tā domājat?”

„Viņš man jautāja par mūsu darbu, par kareivju vervēšanu. Mūsu apmācībām. Manu viedokli par šo programmu.”

„Ak!” Špalke atkrita pret kravas automašīnu. „Ko mēs iesāksim?”

„Mēs?” Reinhards smējās. „Tā nav mana problēma. Tas nabaga neaizsargātais vīrietis tika nošauts pēc jūsu pavēles. Jūs esat vienīgais, kam par to būs jāatbild.”

Spalke pielika rokas pie pieres. „Ak Gott!" viņš novaidēja. „Es zināju, ka šis ceļojošais cirks ir slikta ideja…”

Klauss vēroja, kā no Vites asinīm ceļas tvaiks, kad tās sūcās sniegā cauri viņa mētelim. Viņam bija briljantzila šalle. Klauss sajuta pēkšņu līdzjūtību pret vienkāršo, traģiski dedzīgo vīreli.

Radists vēlreiz centās sev piesaistīt viņu uzmanību. „Lūdzu, Herr hauptšturmfīrer, tas ir steidzami!”

„Dieva dēļ,” sacīja Reinhards. „Kas?”

„Es jums cenšos pateikt. Sarkanā armija virzās uz rietumiem.” „Ko?” Vienlaikus izsaucās Klauss un Spalke.

„Viņu bruņutehnika laužas cauri Polijai. Viņi tur jau ir saķērušies ar mūsu atlikušajiem bruņotajiem spēkiem.”

Atlikušajiem? Mirkļa apmulsumā Klauss bija pilnīgi aizmirsis par laikapstākļiem. Un tad viņš saprata: ak ta\

Reinhards vīpsnāja par Klausu, cēli soļodams pie Vites līķa. „Tu, idiot, viņš nebija no Drošības dienesta!” Viņš iespēra līķim pa ribām. „Viņš bija no Sarkanā orķestra.”

1941. gada 22. maijs Berlīne, Vācija

Māršs jau lidoja lidmašīnā, pirms sarkanarmijas bruņotie spēki nokļuva pie Oderas, ko, kā ziņoja, klāja vairāk nekā četras pēdas bieza ledus kārta. Padomju armijai, virzoties uz priekšu, burvji manipulēja ar laikapstākļiem, kā viņiem bija izdevīgi, atverot Staļina karaspēkam koridoru, kas veda pa taisno uz Berlīni. Māršs cerēja noturēt bastionu, lai atvairītu viņus no fon Vestarpa muižas.

Viņa otrais ceļojums uz Vāciju noritēja, izmantojot daudz lēnākas un ikdienišķākas metodes nekā pirmajā reizē. Karalisko gaisa spēku Mosquito lidmašīnā Māršs aizlidoja no Skotijas uz Zviedriju; nobrauca vairāk nekā divsimt jūdzes kravas nodalījumā, paslēpts zvejnieka kravas automašīnā zem apstrādātu mencu toveriem; zvejnieku laivā šķērsoja Baltijas jūru, ko, pateicoties Asinszālei, sedza bieza migla; un beidzot nakts vidū ieradās Vācijas pilsētā Flensburgā. Pa šo pašu ceļu pretējā virzienā dāņu pretošanās kustība bija slepus izvedusi simtiem ebreju.

Kopumā viņa brauciens ilga divdesmit vienu stundu. Daudz par ilgu. Sarkanā armija virzījās daudz ātrāk nekā jebkurš būtu varējis iedomāties. Pārdabiskā ziema vācu dislocētajam karaspēkam bija izrādījusies daudz destruktīvāka nekā burvji būtu spējuši iedomāties. Taču viņu plāns jau bija realizēts, un laiks, kad vēl varēja veikt mazus labojumus, bija beidzies.

Lavīna nogrūst, kur tā vēlas.

Eidoloni nav taktiskie ieroči.

Flensburgā, uzvilcis kapteiņa SS hauptšturmfīrera formas tērpu, Māršs viegli konfiscēja automašīnu vietējā Vērmahta garnizonā. Oficiāli, protams, valkājot šādu formas tērpu, šādas privilēģijas nepienācās. Taču Vērmahta leitnanti neuzdrošinājās iebilst Waffen SS virsniekam. It īpaši, ja viņam bija pavēle no paša reihsfīrera Heinriha Himlera štāba.

Māršs zināja, ka viss noritētu veiksmīgāk, ja viņš pēc iespējas ilgāk izvairītos no tiešas saskares ar SS komandstruktūru. MI6 eksperti bija ieguldījuši ļoti rūpīgu darbu, taču viņa personas dokumenti nespētu apmuļķot pieredzējušos virsniekus. Dievs zina, ka viņam bija niecīgas izredzes apmuļķot Himlera militāristus, ja kāds no viņiem iedomātos pārbaudīt Mārša sacerēto pasaciņu, lai noskaidrotu, kas viņam devis pavēli.

Sī, visticamāk, būtu problēma. Himlers jau pašā sākumstadijā bija interesējies par fbn Vestarpa darbu, jau pirms divdesmit gadiem, sākot no laikposma tūlīt pēc Tūles biedrības laikiem. Un Himlers, uzskatot REGP par personisko lolojumu, vienmēr turēja pa rokai šā projekta dokumentus. Tas nozīmēja, ka dokumenti, ko Māršs bija apņēmies iznīcināt, atradās Prinča Albrehta ielā 9: SS galvenajā pārvaldē.

Papildus neīstajam formas tērpam viņam pie jostas bija piestiprināts arī Grētas akumulators. Kad pienāktu attiecīgais brīdis, viņš pielipinātu vadus pie līmlentes gabaliņiem, kas bija paslēpti viņam pie pakauša. Viņš cerēja uz divām lietām: pirmkārt, ka vairākums SS cilvēku joprojām vēl nebija tikušies vaigā ar Gцtter elektrongruppe biedriem; otrkārt, ka viņi pret G otterelektrongruppe biedriem izturējās ar īpašu attieksmi.

Flensburgas garnizonā viņš pavēlēja atnest vēl vienu mēteli, cepuri un cimdus. Taču jo dziļāk Vācijā viņš iebrauca, jo mazāk tie viņam palīdzēja saglabāt siltumu. Burvji bija izsaukuši tādu aukstumu, kādu Māršs vēl nekad nebija pieredzējis. Viņi bija piepildījuši laikapstākļus ar eidolonu mistisko naidu pret cilvēci, radot viltīgu un ļaunprātīgu realitāti. Tā slīdēja caur katru viņa apģērba šuvi. Mersedesa durvju izolācijas gumijas zaudēja lokanību, tādējādi paverot spraugas automašīnas durvīs, pa kurām pūta vējš. Viņa elpa, pieskardamās aukstajam aizsargstiklam, pārvērtās sarmā.

Pēc katras nobrauktās jūdzes bija arvien grūtāk noturēt smago automašīnu uz ceļa. Viņa brauciens kopumā būtu bijis neiespējams, ja burvji arī viņam, tāpat kā sarkanarmijai, nebūtu atvēruši koridoru. Taču palīdzēja arī tas, ka gaidāmais iebrukums reihā bija izraisījis haosu un paniku. Katrs pieejamais karavīrs tika nosūtīts uz Berlīni, lai palīdzētu aizsargāt galvaspilsētu. Smago transportlīdzekļu karavānas bija nobraukājušas sniegu, padarot ceļus slidenus, bet mersedesam izbraucamus. Tomēr dažviet ceļi bija neizbraucami pat šiem karavānas transportlīdzekļiem. Vērmahta tehnoloģiju nodaļa ar buldozeriem pūlējās no ceļiem novākt kokus, bet atsevišķos gadījumos viņi izmantoja liesmu metējus.

Viņam bija daudz vieglāk vadīt automašīnu, kad bija ticis astē bruņutanku vienībai. Tanku kāpurķēdes pietiekami stipri noplacināja sniegu, lai varētu braukt ar mersedesu.

Līdz ar saullēktu Māršs ieradās Hamburgā. Viņš iebrauca pilsētā, nedaudz atpalikdams no divām karavānām, kas neveikli virzījās uz priekšu pa pilsētas ielām. Armijas transportlīdzekļi bija pilni ar kareivjiem, kas sala, saģērbušies savās vissiltākajās ziemas drēbēs — tiem bija paveicies, ka viņu īpašumā vispār tādas bija — un satinušies segās un citos paltrakos, ko vien varēja atrast, lai atvairītu aukstumu. Pirms došanās uz Berlīni karavānas no vietējiem garnizoniem plānoja uzņemt vēl vairāk karavīru.

Militārpersonu pastiprinātā koncentrēšanās darīja Māršu nervozu. Viņa rokas uz stūres trīcēja. Nogurums, aukstums un uztraukums viņu bija nokausējuši.

Taču, to visu apsverot, Māršs nolēma raudzīties uz karavānām kā uz izdevību. Aizsargkamuflāža. Neviens no šiem vīriem nespēja caurskatīt viņa automašīnas aizmiglotos logus un ieraudzīt tajā spiegu. Nē. Vislabākais rīcības plāns būtu, cik vien iespējams nekaunīgi tuvu braukt aiz vienas no karavānām, ko viņš arī darīja, slidinot uz priekšu savu mersedesu drošā attālumā aiz pēdējās kravas automašīnas.

Sekojot karavānai, pagāja ilgāks laiks, lai šķērsotu pilsētu, bet vismaz uz viņu nekrita aizdomu ēna.

Māršs sajuta cerības staru — plāns varētu izdoties. Es tā varētu tikt līdz Berlīnei— kad viņu ceļmalā apturēja divi formas tērpos tērpti vīri. Viens, uzrāvis plecus, ietinies smagā mētelī. Otrs nostājās Mārša automašīnas priekšā, mājot ar rokām. Nenolaižot logu, viņš nevarēja noteikt, kas šie abi vīri bija, taču, redzot viņu mēteļus un cepures, viņam bija skaidrs, ka abi bija no SS.

Velns. Velns, velns, velns.

Elpojot tik tuvu pakausī karavānai, viņam nebija nekādas izvēles, kā vien apturēt automašīnu. Ar vienu roku viņš nospieda rokas bremzi, bet ar otru atvēra Valtera markas pistoles maksti. Zem apakškrekla pilēja sviedri, ignorējot dzestrumu, tie tecēja zem rokām un sānos gar ribām.

Māršs norullēja lejā logu. Vīrietis piegāja pie automašīnas vadītāja durvju pusē un atdeva godu. „HeilHitler!"

Baiļu un adrenalīna uzjundījumā Māršām bija nepieciešams kāds brīdis, lai uz mēteļa atpazītu viņa dienesta pakāpes zīmotni: SS oberšturmfīrers. Leitnants. Mārša dienesta pakāpe bija augstāka. Viņš atslābinājies atņēma sveicienu.

Leitnants sacīja: „Guten Morgen, Herr Ilauptsturmfūhrer!" Viņa elpas mākonis lidinājās starp viņiem rāmajā gaisā. Uz vīrieša sejas un deguna bija melni plankumi. Apsaldējumi.

„Runājiet ātri! Es steidzos,” sacīja Māršs.

„Pieņemiet manu atvainošanos, kungs! Taču štandartenfīreram” — leitnants ar apsaldēto seju norādīja uz savu kolēģi — „ir nepieciešams jūsu automobilis.”

Standartenfīrers. Pulkvedis.

Nolādēts! Nolādēts, nolādēts, nolādēts.

Māršs centās noturēt mierīgu balss toni. „Man ir dota pavēle tūdaļ pat atgriezties Berlīnē.”

„Berlīnē? Lieliski! Tāpat arī štandartenfīreram.”

„Bet… man ir…”

Leitnants pasauca vecāko virsnieku. Vecākajam virsniekam bija augstāka dienesta pakāpe nekā viņiem abiem. „Kungs, hauptšturmfīreram arī ir pavēlēts doties uz Berlīni!” Viņš lēni aizrikšoja automašīnas otrā pusē un atvēra aizmugures durvis.

Māršs bija iemānīts lamatās. Bija jau par vēlu izvilkt vadus un mēģināt izlocīties. Viņam neatlika nekas cits, kā nogaidīt, kamēr amatpersona iekāpj automašīnā, un vest viņu uz Berlīni.

Vai patiesībā tomēr nē. Viņam nebija obligāti jābrauc pie stūres.

Māršs izkāpa no automašīnas un atdeva godu viņam pretī nākošajam virsniekam. „Heil Hitler/” Viņš centās cik spēdams izmantot situāciju. „Guten Morgen, Herr Standartenfьhrer!"

Pulkvedis pamādams negribīgi atbildēja sveicienam. „Velns lai parauj tos nodevīgos komunistus!” viņš nomurmināja. „Pa taisno uz elli. Visus līdz pēdējam.” Viņa elpa oda pēc kuņģa, kurā sarūgusi stipra kafija un kas nav saņēmis pietiekami daudz pārtikas.

„Uzticies vēl viņiem!” sacīja Māršs. Pulkvedis viņu ignorēja.

Māršs pagriezās pret leitnantu, tiklīdz pulkvedis bija iesēdies automašīnā. „Vediet mūs uz Berlīni, oberšturmfīrer!”

“Jawohl. ”

Karavāna atkal sāka kustēties, kad leitnants bija apsēdies vadītāja vietā un Māršs bija apsēdies viņam blakus pasažiera sēdeklī. Drīz pēc tam, kad viņi bija uzsākuši braukt, no aizmugurējā sēdekļa atskanēja skaļa krākšana.

Viņi sekoja karavānai gar pilsētas nomali. Uz ielām bija tikai militārie transportlīdzekļi un tādi automobiļi kā tas, kurā brauca viņš — norīkoti reiha darīšanās. Nebija iespējams noteikt, cik lielā mērā to, ka ielās nebija cilvēku, noteica viņu izvēle palikt mājās un cik daudzi bija nosaluši līdz nāvei.

Dažviet satiksmes plūsma bija nedaudz ātrāka nekā garāmejošs cilvēks; ūdensvadu cauruļu plīsumi bija pārvērtuši krustojumus, pat lielos satiksmes apvedceļus, slidotavās. Viņi pabrauca garām liesmu ieskautai mājai. Ugunsgrēku droši vien netīšām bija izraisījuši tās iemītnieki, lai sasildītos. Daļu ceļa bija nobloķējusi vietējās ugunsdzēsēju brigādes smagā automašīna. Šļūtenes bija saplīsušas. Pirms ūdens sasala, geizeri bija vienā mirklī aplējuši ceļu un smago automašīnu. Viena automašīnas puse bija apklāta ar centimetriem biezu ledus kārtu. Tāpat sasaluši bija arī kliedzošo brigādes vīru ķermeņi.

Mans Dievsl nodomāja Māršs. Kāda asins cena ir samaksāta par šo? Ko mums tas mājās maksā?

Ārpus Hamburgas viņi brauca gar Elbu un tad dienvidaustrumos gar ieleju, kas veda uz Berlīni. Upe bija pārvērtusies par glečeru. Tā bija cieta kā krams no virsmas līdz pat upes dibenam. Un sasalstot ūdens bija izpleties, paceļoties virs krastiem un noārdot tiltus. Vienīgais veids, kā šķērsot upi, bija izmantot dažus pagaidu tiltus, ko bija uzslējusi inženierbūvju daļa.

Māršs aizvēra acis. „Pamodini mani, kad iebrauksim Berlīnē!” viņš sacīja leitnantam.

LIVAS vieglais pieskāriens, pirkstgals uz viņa lūpām.

„Ko?”

Klusi smiekli, siltums tumsā. „Mīļais, tu atkal runāji miegā!"

„Piedod, Līva!”

Viņas elpa kutināja viņa auss ļipiņu. „Nav par ko. Man tas ir pietrūcis vairāk nekā spēj iedomāties.” Viņa izvēra caur viņa pirkstiem savējos.

„Esmu priecīgs, ka atgriezos. Piedod, ka bija nepieciešams tik ilgs laiks!"

„Piedod arī mums!"

Agnese gul spraudziņā starp viņiem abiem, saritinājusies sedziņā. Māršs piespiež lūpas pie viņas tīrajiem, smalkajiem pakauša matiņiem.

Viņas āda ir ledus auksta. Viņa smaržo pēc maza bērna un trūdiem.

MĀRŠS uztrūkās no miega.

Viņam acīs spīdēja saules gaismas atspīdums sniegā; viņš tās cieši aizspieda un tad atkal lēni atvēra. Viņi joprojām brauca, lai gan vairs nesekoja karavānai. Viņi brauca cauri lielai pilsētai.

„Hauptšturmfīrer?” Leitnants uz brīdi novērsās no ceļa. „Mēs esam iebraukuši Berlīnē.”

Mārša pirmais iespaids par pilsētu bija kā par cienījamu dāmu, godājamu kundzi, kas nebija skaista, bet jokainā veidā izskatīga, ko tagad bija sagrāvusi slimība un nomocījuši audzēji. Ja pilsēta spētu slimot ar vēzi, šī vieta būtu pēdējā stadijā. Dažviet brūces bija salīdzinoši nelielas, iemiesotas svastikās un prūšu ērgļos, kas rotāja it visu. Un citviet reiha ļaundabīgie audzēji bija radījuši smagas dekoratīvā stila kroplības, piemēram, Olimpisko stadionu. Pilsētā bija veselīgāku, daudz estētiskāku laiku atgādinājumi un kripatiņa vecās Eiropas, piemēram, Potsdamas laukumā, bet šeit laukums bija sarētots ar ērgļiem un salauztiem krustiem.

Kamēr Māršs bija snaudis, laikapstākļi bija mainījušies. Pie aizsargstikla piesalušais ledus bija sācis kust. Un uz ielām bija šķīdonis. Salīdzinot ar pārējo apvidu, ko Māršs bija redzējis, Trešā reiha galvaspilsēta bija kā balzams dvēselei. Šeit, iespējams, bija pat līdz plus desmit grādiem pēc Celsija skalas. Viņš varēja elpot, nebaidoties, ka viņam aizsals deguns.

Tas nozīmēja, ka burvji bija noslēguši koridoru Berlīnē. Pašlaik aktuālais jautājums bija: kur ir Padomju armija?

Kad viņi iebrauca reiha galvenajā administratīvajā rajonā, leitnants pamodināja snaudošo pulkvedi. Viņi pabrauca garām Gaisa spēku ministrijai, kas bija veca kvadrātveida pelēka celtne ar melniem kantainiem logiem. Pilnīgi utilitāra.

Pulkveža uzdevums bija doties uz reiha kancelejas ēku, kas aizņēma veselu kvartālu. Šī ēka savienojās ar Ārlietu ministrijas ēku, kas atradās uz stūra Ķeizara Viljama ielā pretī Propagandas ministrijai. Trešā reiha nervu centrs bija veidots no neskaitāmām tonnām granīta un dzeltena marmora, lai izveidotu neoklasikas un dekoratīvā stila konstrukciju monstru, kura galotnē atradās masīvi ērgļi un āriešu diženuma bareljefa skati. Šim visam bija paredzēts izskatīties kā godbijību iedvesošām drupām kādā senā gadsimtā, kā tām, kas bija palikušas pēc lielīgajiem romiešiem. Alberta Spēra drupu vērtības teorijas dzīvs piemērs.

Māršs atkal sāka svīst. Ja pulkvedis dotu pavēli doties viņam līdzi ēkā, viņa rīcības varianti kļūtu bīstami ierobežoti. Taču pulkvedis izkāpa no automašīņas, tiklīdz šoferis to bija apturējis. Viņš uzlēkšoja augšup pa kāpnēm starp monolītajiem kvadrātveida pīlāriem un ne vārda nebildis ne Māršām, ne leitnantam, pazuda kancelejā. Viņš pat neaizvēra durvis.

Maršs atviegloti uzelpoja. Viņš pārsēdās aizmugurējā sēdeklī un teica leitnantam, kas acīmredzot bija palicis viņa rīcībā, lai brauc uz Schutzstaffel galveno pārvaldi. Kamēr šoferis bija novērsis no viņa uzmanību, Māršs izmantoja izdevību pabeigt maskēšanos. Viņš izvilka no apkakles vadus un piestiprināja tos pie līmlentes, kas atradās zem matiem.

Brauciens līdz SS ēkai bija īss. Galvenās pārvaldes ēkas iela bija pieblīvēta ar kravas automašīnām un citiem satiksmes līdzekļiem. Leitnants pieturēja turpat blakus, Prinča Albrehta ielā 8, agrāk šeit bija rūpnieciskās mākslas un amatniecības skola, bet tagad Gestapo galvenā pārvalde. Māršs iztēlojās, ka dzird līdz aizsmakumam kliedzam ieslodzītos, pagraba kamerās atzīstoties jebkādos noziegumos un it visā.

Stāvot policejiskās valsts nervu centrā, tūkstošiem visuzticīgāko Trešā reiha darbinieku ielenkumā, Māršs atdeva sevi likteņa rokās.

Piedod, Līva! Es biju sasodīts muļķis. Man bija jāatgriežas pie tevis daudz agrāk. Kāpēc es tik ilgu laiku nodzīvoju šķirts no tevis?

Visu, ko darīšu tagad, darīšu ar mierīgu sirdi, jo es zinu, ka saproti. Tu zini, ka esmu mīlējis tevi tik stipri, ka reizēm man ir bijis grūti saprātīgi domāt. Tu zini, ka visu, ko esmu darījis, esmu darījis tevis un Agneses dēļ. Māršs pieskārās formas tērpa krūšu kabatiņai, sajuta tajā izspiedušos nomierinošo cianīda kapsulu, ko bija tur noslēpis. Stīvensonspar tevi parūpēsies.

Pēdējos gados Mārša dzīves trajektorija bija riņķojusi ap masu panikas ainām, ap pūļiem, kuros kūsāja tikko savaldīts dzīvnieku instinkts bēgt, sist, atrast izeju neiegrožoto emociju sajukumā. Viņš bija klausījies to kurnēšanā spāņu, franču un angļu valodā. Viņš starp tām bija staigājis Barselonas ostā Spānijā; tad Francijā, kur viņš tās atkal bija sadzirdējis cilvēku balsīs un vērojis tās iedzīvotāju pārāk steidzīgajā gaitā; sviedrus un bailes viņš bija saodis patvertnēs Zibenskara laikā un Londonā katru seju bija redzējis saviebtu raizēs. Viņš pats bija slīdzis panikā, varbūt pat ļāvies tai Pedingtonā, kad abi ar Līvu bija evakuējuši Agnesi.

Skats ārpus Schutzstaffel galvenās pārvaldes bija sirreāli pazīstams. Pati ēka, kas līdz Himlera rīkojumam bija kalpojusi kā „Prinča Alberta viesnīca,” bija četru stāvu celtne, kas aizņēma lielāko daļu dzīvojamā masīva. Šur tur bija saskatāmi mājieni par ēkas iepriekšējo dzīvi, piemēram, vecās viesnīcas izkārtne otrā pusē uz laika zoba aptumšotā granīta un pulkstenis, kas atradās virs viļņainajām dzegām, kas slējās pāri ielām. Māršs šo viesnīcu bija redzējis tikai fotogrāfijās.

Taču Māršs labi pazina spriedzi šo cilvēku balsīs, izrejot pavēles, viņu roku un kāju spazmatiskās kustības, kad tie steidzās iekšā un ārā no ēkas, nervu enerģijas elektriskās tirpas. Atšķīrās vien sīkumi. Starp galvenās pārvaldes ēku un tai priekšpusē autostāvvietā novietotajām kravas automašīnām bez apstājas rosījās vīrieši. Katrs no ēkas iznākošais vīrietis nesa pilnas rokas ar kastēm vai stūma kastes kravas ratiņos. Kastes tālāk tika nodotas pārējiem vīriem, kas tās krāva kravas automašīnās. Visi kustējās gandrīz maksimālajā ātrumā, šeit notiekošais haoss bija organizēts.

Māršs saprata, ka viņi pārvieto dokumentus. Gadījumā, ja padomju armija ieņem pilsētu. Friči tikpat loti, cik mēs negrib, lai operāciju protokoli nonāk komunistu rokās.

Viņš vēroja, kā vīri iesteidzās ēkā un metās atkal ārā ar jaunām dēļu kastēm. Viss notika divu virsnieku uzraudzībā, kas, elpai tvaikojot, atgādināja pūķi ar divām galvām, kas nolūkojas no augšas uz viduslaiku ciema iedzīvotājiem, kas skraida, lai savāktu nodevas.

Katra kastu kaudze nonāca citā kravas mašīnā. Dažas, kā viņš iedomājās, bija nolemtas iznīcībai. Taču visvērtīgākā informācija tiktu saglabāta. Varbūt nogādāta bunkuros vaii izvesta no pilsētas, pirms ierastos padomju armija.

Kaut kur šajā nekārtībā atradās tie dokumenti, ko Māršs bija ieradies iznīcināt. Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials un Institut Menschlichen Vorsprung protokoli, un varbūt pat par bāreņu patversmi pirms tam. Šie bija vieni no reiha visdārgākajiem noslēpumiem un reiha nākotnes vīzija. Tie tiktu nogādāti visdrošākajā vietā, glabāti tur līdz pat skarbajām beigām, aizsargāti no visiem atnācējiem. It īpaši tādiem sabotieriem kā Māršs.

Taču šeit notiekošais pameta viņam kādu ideju.

Stingri ņemot, viņa kaujas uzdevums bija iznīcināt lietas. Viņa uzdevums bija nodrošināt, lai tās nenonāktu padomju rokās. Asinszāles ideālākais risinājums būtu bijis tās konfiscēt, bet tas nekad netika nopietni apsvērts, jo Lielbritānijai vairs nebija karaspēka, kas varētu sagrābt Berlīni.

Taču vērojot, kā kravas mašīnās tika iekrautas kastes, Māršs aptvēra, ka viņam nebija nepieciešama armija, lai dokumentus konfiscētu. Viņam bija vien nepieciešams noteikt, uz kurieni tie tiks vesti, kurā kravas mašīnā tie atradās, un nozagt mašīnu.

Viņš dziļi ieelpoja un, atpogājis mēteli, ignorēja vēsumu, atrotīja apkakli un soļoja pretim kņadai. Viņš saskaitīja, ka kopā bija ducis kravas mašīnu, cita bija vairāk, cita mazāk piekrauta. Dažas bija gandrīz pilnas. Viņam bija jārīkojas ātri, pirms protokoli, ko viņš meklēja, tiktu izkravāti.

Viņš pievienojās šai vīru virknei, kas tecēja augšup un lejup no SS mītnes, paātrinādams gaitu, lai tā līdzinātos šai steidzīgajai gaisotnei, kas virmoja visapkārt. Apakšnieki, kas bija aizņemti, nesot un kraujot kastes, nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību, izņemot tos dažus, kas ievēroja viņa dienesta pakāpi un apstājās, lai atdotu godu. Šiem sveicieniem viņš atbildēja tikpat neieinteresēti, kā viņa sveicienu bija atņēmis pulkvedis. Viņa ķermeņa valoda sacīja, lai koncentrējas savam uzdevumam.

Nevienam viņš nešķita aizdomīgs. Šī bija pēdējā vieta, kur kāds iedomātos meklēt britu spiegu.

Māršs tika līdz pat ieejai, kad viens no kapteiņiem, kas uzraudzīja notiekošo, pacēla roku, bloķējot viņa nokļūšanu ēkā. Māršs apstājās, gandrīz ieskrienot planšetē, kuru otrs vīrietis bija pacēlis izstieptajā rokā.

„Jūs kavējaties,” viņš sacīja. Viņa uzacīs un skropstās mirdzēja paša elpas kondensāts. Viņš pasniedza Māršām planšeti. Māršs to paņēma un pāršķirstīja lapas.

Tajā bija saraksts uz deviņām lapām, katrā lappusē bija numurētas divas kolonnas. Viena kolonna attiecās uz kastēm, otra uz kravas automašīnām. Šajā sarakstā bija uzskaitīts, kura kaste nonāk kurā kravas automašīnā. Taču šeit nebija tik detalizētas informācijas par to, kas atrodas katrā kastē.

„Jums šeit bija jāierodas pirms pusstundas!” sacīja otrs ierēdnis. Viens viņa mutes kaktiņš bija balts, un iesnas no viņa tekošā deguna bija pārklājušas augšlūpu.

Māršs viņus ignorēja. Nenovērsdams acu no saraksta, viņš nedaudz pagriezās pret vīriešiem, pavēršot skatam galvu un kaklu.

Viņš izlikās, ka pārbaudu kravas sarakstu, lēnām pāršķirdams lappuses, gaidīdams, kad abi vīrieši pamanīs viņa vadus.

Viņa apsūdzētāji apklusa; Māršs ļāva, lai šis brīdis ievelkas neveiklā klusumā. Ap viņiem dūca rosība.

Kad viņš beidzot pacēla acu skatienu, Māršs pamanīja, ka abi uzraugi skatās uz viņa akumulatora četrpunktu drošības jostu un tad viens uz otru. Kā jau viņš bija cerējis, akumulators bija runājis viņa vietā. Vads, kas kā čūska no viņa apkakles vijās augšup matos, izteicās daudz izteiksmīgāk nekā to spētu vārdi. Šie vīri zināja akumulatora nozīmi, zināja, ka tas pavēlēja cieņpilnu izturēšanos. Māršs cerēja, ka viņi nebija ieskatījušies pārāk tuvu, lai pamanītu sviedrus, kas tecēja lejup pa viņa pieri gar skalpu un lejā gar apkakli.

Māršs nokremšļojās. „Es neesmu šeit ieradies, lai jūs atbrīvotu,” viņš sacīja, uzsverot vārdu atbrīvot. Ir jau arī taisnība, viņš nodomāja. Tagad laiks melot un riskēt. Viņš izlikās, ka ir labi informēts, un uz labu laimi teica: „Es esmu šeit ieradies, lai uz fīrera bunkuru eskortētu visus Reichsbehorde oficiālos dokumentus.” Viņš pacēla gaisā planšeti un tajā uz kaut ko norādīja. „Kur tie ir?”

Tas nostrādāja.

Abi vīrieši paskatījās viens uz otru. „Mums ir vien tas, ko jūs šeit redzat. Kastu numuri,” atbildēja viens no abiem vīriešiem. Viņš pamāja ar galvu kādreizējās viesnīcas ēkas virzienā. „Mēs nepakojam kastes. Par to jums būs jājautā iekšā.” Viņš uz mirkli apklusa, tad bijīgi un nedroši piebilda: „Kungs!”

Māršs iegrūda rokās planšeti pirmajam vīrietim, piebikstot viņam pie krūtīm. „Turpiniet savu darbu!” viņš sacīja. Viņš uzgrieza abiem muguru un iegāja iekšā.

„Prinča Alberta viesnīca” tika uzcelta jau sen pirms pie varas nāca nacisti. Vestibila oriģinālais dizains atspoguļoja citu laikmetu, taču to pārveidoja par Alberta Špēra un Heinriha Himlera arhitektūras ārlaulības bērnu. Māršs iztēlojās biezus paklājus sedzam marmora un parketa grīdas vestibila spārnos, ap zemiem galdiem ērti izkārtotas ozolkoka un ādas mēbeles un lielu kamīnu pretī šeit kādreiz bijušam šveicara galdiņam. Daudz glītāka telpa nekā Taragonas viesnīca „Aleksandrija.” Taču tagad no tā visa nekā nebija, telpā bija kails, nopulēts marmors, kas spīdēja uz velvētajiem griestiem un klusējošajām kāpnēm ar bareljefa ģipša ērgļiem. Šeit nebija nevienas mēbeles, nekā, kas veicinātu ērtības vai svinīgu sagaidīšanu un absolūti nekā, kas liktu šeit uzkavēties. Durvju sardzes postenis bija izlauzts un aizvietots ar utilitāru rakstāmgaldu, aiz kā sēdēja SS seržants. Vīri, ejot caur vestibilu, skraidīja viņam garām, uz marmora grīdas čīkstēja kravas ratiņu gumijas riteņi.

Māršs stāvēja Schutzstaffel galvenajā pārvaldē kā Daniēls lauvu bedrē. Neviens viņu neapturēja; neviens viņam vispār nepievērsa uzmanību. Sajūta bija tāda, it kā akumulatora četrpunktu drošības josta būtu padarījusi viņu neredzamu kā blondo sievieti Taragonas diafilmā. Viņš uz īsu brīdi pakavējās domās par to, kur gan viņa tagad atradās un vai decembrī bija piedalījusies Asinszāles triecienvienības masveida iznīcināšanā.

Lai kur viņa atrastos, reihā bija ieradies baismīgs slepkava. Ja viņa gājiens nostrādātu un viņš iegūtu Reichsbehdrde operāciju protokolus, iespējams, viņš varētu uzzināt kaut ko vairāk par viņu. Lai gan viņa nebija Mārša intereses galvenais objekts.

Māršs sekoja vīru rindai, kas atgriezās no kravas automašīnām ārpusē, uz liftu pusi vestibila galā. Viņš kopā ar vēl deviņiem citiem vīriem iespiedās liftā. Ar rožkoku apšūts lifts un misiņa margas vidukļa augstumā bija kā mazi atgādinājumi par ēkas iepriekšējo dzīvi. Vīri, braucot lejā uz pagrabu, maz sarunājās savā starpā, drīzāk viņi šajā gaisā, kas nebija tik auksts kā ārā, centās atgūt elpu. Dažiem krūtīs sēca griezīgas skaņas, droši vien tas bija no strādāšanas dzestrajā gaisā, kāds tas bija kļuvis pēdējās dienas laikā. Viņi kā nākas atdeva Māršām godu, un vairāku vīru acis izpletās uztraukumā, kad tie pamanīja vadus.

Lifts apstājās, durvis atvērās, un viņi visi sagāzās pagrabā. Agrāk šeit atradās veļas mazgātava un citu pakalpojumu telpas. Tagad tās kalpoja kā SS protokolu arhīvs, informācijas apstrādes centrs visai tai informācijai, ko reihsfīrers Himlers gribēja turēt pa rokai.

Tas bija vairāk nekā skaidrs, ka Reichsbehdrde operāciju protokoliem bija jāatrodas šeit. Vienīgais atlikušais jautājums bija, vai tie jau nogādāti drošā vietā un vai Māršs tos atradīs, pirms tiks atmaskots.

Bijušajā veļas mazgātavā bija sastatīti plaukti, un koridoros drūzmējās dokumentu skapji, gandrīz tādi paši kā Asinszāles štābā.

Uz grīdas katru brīvo vietiņu bija aizņēmušas kastu kaudzes — gan tukšas, gan tādas, kādas Māršs bija redzējis ārā sakrautas kravas mašīnās. Plauktos stāvēja dokumentu mapes, ko vīri sistemātiski kārtoja numurētajās kastēs, lai pēc tam sakrautu kravas ratiņos.

Kopējais bijušās viesnīcas telpās uzkrāto dokumentu daudzums bija pārsteidzošs. Izskatījās, ka fricis neko nevarēja iesākt, kamēr trīsreiz nebija aizpildījis visas formalitātes. Un vēlreiz tikpat, kad darbs bija padarīts.

Māršs apskatīja nejaušu skapīti. Uz dažām kastēm bija uzrakstīti īpaši atslēgvārdi un skaitļi, bet uz citām mugurpusē bija glīti uzdrukāti datumi.

Viņš atrada ierēdni, kas uzraudzīja visu kravāšanās procesu alai līdzīgā telpā, kas zem ēkas bija izdobta pamatiezī. Spuldzes karājās virs galvas pie griestiem piestiprinātos vados, metot kodīgas ēnas starp velvētajām ķieģeļu arkām un dziļākās nišas atstājot ēnā. Reiz viesnīca bija lepojusies ar plašiem vīna pagrabiem, bet mucas un vīna pudeles nu bija aizstātas ar bezgalīgiem dokumentu skapjiem un metāla plauktiem. Aptuveni divas trešdaļas plauktu jau bija iztukšotas; daudzu skapīšu atvilktnes stāvēja izvilktas un tukšas. Nebija šaubu, ka vīns sen jau bija pazudis augstu stāvošo SS virsnieku personīgajās kolekcijās.

Šis virsnieks bija liela auguma, daudz garāks nekā Māršs, varbūt pat garāks par Viļu. Savas garās, tievās sejas un lielo, apaļo briļļu dēļ viņš vairāk izskatījās pēc bibliotekāra nekā kareivja. Māršs atskārta, ka, iespējams, tas nemaz nebija tālu no patiesības.

Viņam rokās bija planšete ar biezu dokumentu kaudzi, ko caurumoja divas metāla cilpas. Viņš staigāja gar tukšajām dēļu kastēm, pārbaudīdams plauktus un skapīšu atvilktnes, kurās vēl atradās dokumenti, apstādamies pie katras etiķetes, lai kaut ko salīdzinātu savos papīros. Viņš māja ar galvu, kaut ko atzīmēja savā planšetē un ar eļļas krītiņu uz kastes vai skapīša atvilktnes uzrakstīja sešciparu skaitli. Skaitļi uz atvilktnēm atbilda kastēm, norādot kravātājiem, kurās kastēs jāliek attiecīgie dokumenti.

Arhivārs ieraudzīja Māršu. Viņš uzmeta drūmu skatienu. „Nestāviet bezdarbībā!” viņš sacīja. „Paņemiet kādu kasti!” un norādīja uz kaudzi vienā no ēnā slīgstošajām nišām: „Ķerieties pie darba!

Taču pārliecinieties, ka esat marķējis kastes ar atbilstošajiem kataloga numuriem!” viņš piebilda, norādīdams ar pirkstu uz dokumentu kastu numuriem. Viņš atkal pievērsās savam darbam.

Māršs nokremšļojās. Viņš piegāja tuvāk pie otra vīrieša. Viņš centās panākt, lai viņa viltotā akumulatora četrpunktu drošības josta tiktu pamanīta, taču plaukti, zemie griesti un arkas visos virzienos meta neregulāras ēnas. „Esmu šeit ieradies pakaļ Reichsbehorde dokumentiem. Vai tie jau ir iznesti?”

Vīrietis paraustīja plecus, joprojām pētīdams savu planšeti. „Šodien viss tiks iznests.”

„Man vienalga, kas notiek ar visiem pārējiem dokumentiem,” sacīja Māršs. Viņš piegāja vēl tuvāk. „Man ir pavēlēts eskortēt Reichsbehdrde protokolus. Kur tie ir?”

Vīrietis, raukdams pieri, pacēla skatienu. Viņa uzacis nesaprašanā sarāvās kopā. „Es netiku par to informēts.”

„Protams, ka ne.” Māršs uzlika roku pie jostas uz akumulatora, pie sevis klusībā cerot, ka tas atkal viņa vietā visu liks saprast. „Pašam reihsfīreram un fīreram ir dziļi personiska interese par mūsu darbu. Esmu ieradies, lai nogādātu šos protokolus. Šis ir īpašs uzdevums, kas tāpat vien netiek uzticēts kuram katram.”

„Tātad…” Arhivārs apklusa, ieraudzīdams Mārša akumulatoru. „Ak, tātad!” Viņa ciešais skatiens aizšāvās no akumulatora līdz vadiem, kas vijās augšup gar Mārša kaklu. Kad tas nonāca līdz Mārša formas tērpa apkaklītei, viņš sarauca uzacis, un arī viņa mute saviebās. Mārša kreklā sūcās vēsi un mitri sviedri.

Viņš nopētīja Mārša seju. „Tad jūs esat no Gotterelektrongruppe?” „Jā, un es jums jau pateicu, kāpēc šeit esmu ieradies. Tātad, vai šie protokoli jau ir aiznesti vai vēl ne?”

„Ļaujiet, es pārbaudīšu!” Arhivārs pāršķīra vairākas lapas savā planšetē, līdz bija atradis to, ko meklēja. Viņš ar vienu pirkstu uzsita pa lappusi un atkal pacēla skatienu. Viņš vēlreiz paskatījās uz Mārša akumulatoru un vēlreiz uz nospodrināto zīmotni pie apkaklītes. Un atkal viņš savilka pieri.

Māršām nepatika, kā šis puisis pēta viņa formas tērpu. Izskatījās, ka viņš kaut ko meklē, kādu uzšuvi vai goda zīmi, kuras tur nebija. „Vai ir kāda problēma?”

„Nē,” arhivārs atturīgi atbildēja. Taču tad viņa izturēšanās atmaiga un viņš atkal uzsita pa planšeti. Viņš sacīja: „Jums ir paveicies. Tie joprojām ir šeit.” Viņš ieveda Māršu dziļāk pagrabā pie plauktiem, kas vēl nebija sakravāti. „Tur.”

Māršs pamāja, lai otrs vīrietis iet pa priekšu: „Parādiet man!” Arhivārs uz pavisam īsu bridi vilcinājās, tad negribīgi pamāja 'ar galvu. Māršs ieslidināja roku kabatā, tiklīdz viņa gids bija uzgriezis muguru. Viņš izvilka garoti mirkli pirms otrs vīrietis bija paspējis izvilkt savu pistoli. Sakrustodams plaukstas locītavas un izstiepis rokas, Māršs palēca uz priekšu, lai pārlaistu stiepli pār garā vīrieša galvu. Liecoties uz priekšu, stieple uz mirkli aizķērās aiz arhivāra deguna, dodot arhivāram iespēju nomest planšeti un piegrūst kaklam priekšā vienu plaukstu, kamēr Māršs drudžaini apmeta stieples cilpu zem vīrieša žokļa un ap kaklu.

Māršs parāva viņu atmuguriski, cik vien stipri spēdams, tā sasprindzinoties, ka nokrakšķēja pleci. Viņa pretinieks izdvesa sēcošu, burbuļojošu skaņu, kad tika atliekta galva. Taču viņš varēja elpot, jo viņa pirksti joprojām bija zem garotes. Un par viņu īsākais Māršs nevarēja gūt pārsvaru, lai noslēgtu vīrieša traheju.

Viņš ar muguru ieskrēja Māršā, lai ar savu ķermeņa svaru pagrūstu viņu pret ķieģeļu arku. Vadu saišķis, kas bija pielīmēts pie Mārša pakauša, atnāca vaļā. Sānos ielauzās sāpes. Māršām sāpēja ribas, bet viņš turpināja žņaugt, līdz juta, ka nogriezis vīrieša pirkstus.

No tievās brūces kaklā tecēja asinis, padarīdamas garoti slidenu. Sajaucoties stieples un asiņu smaržai, gaisā bija jūtama karsta, metāliska un sāļa smarža.

Vīrietis atkal saliecās uz priekšu, paceļot Māršu virs zemes. Viņi sašūpoja spuldzi. Tā mežonīgi svārstījās, mezdama ap viņiem dancojošas kaleidoskopiskas ēnas. Arhivārs krita atmuguriski, ar visu svaru uzgāzdamies virsū Māršām. Gaiss no Mārša plaušām burtiski izsprāga, aiz sevis atstādams tukšumu. Viņa ribas čīkstēja un šķita, ka tās tūlīt lūzis. Viņš redzēja vien tumšu tuneli; viņš pūlējās plaušās ievilkt skābekli, taču to bija grūti izdarīt, kamēr uz viņa gulēja daudz lielākais vīrietis. Viņš ar garoti vairs nespēja tik stipri žņaugt.

Vīrieša burbuļošana kopā ar Mārša elsām un viņa sirds dauzīšanos skanēja pietiekami skaļi, lai saceltu kājās visu ēku. Viņš varēja sadzirdēt zābaku šļūkāšanu, kravas ratiņu grabēšanu un vīriešu sarunas netālu citā pagraba daļā.

Tā kā uz viņa gulošais vīrietis spirinājās, viņš pacēla vienu celi starp garā vīrieša kājām un pretējo elkoni iegrūda muguras apakšdaļā pie nierēm. Tad viņš izlocīja savu ķermeni, izmantojot šos divus kontakta punktus kā rotācijas centru. Viņa pretinieks izlieca muguru, tirinoties ar brīvo roku pie kakla. Burbuļošana kļuva klusāka. Māršu bija pārņēmis adrenalīns, viņš trīcēja un nespēja atlaist vaļā garotes rokturus, bet pūlējās arhivāru noripināt no sevis.

Viņš pietupās blakus vīrietim, ko tikko bija nogalinājis, smagi elpojot, it kā būtu noskrējis šķēršļu skrējienu. Nevarēja būt pagājusi ilgāk kā minūte, bet sajūta bija tāda, it kā cīņa būtu ilgusi stundām. Māršām sāpēja ribas un spēcīgi trīcēja rokas. Viņš sarauca degunu, sajuzdams sviedru, asiņu un panikas sajaukuma smaržu.

Viņa smadzeņu centri sekoja domu nesavienojamiem pavedieniem, cenšoties nomierināties. Paslēp līki! Uzmanies, lai nav redzamas asinis! Kaut kas nav kārtībā ar manu formas tērpu. Atrodi planšeti!

Taču visu pēc kārtas. Māršs vēlreiz piestiprināja vaļā atnākušos vadus pie pakauša zem matiem. Tas izdevās tikai ar otro piegājienu, jo pārāk stipri trīcēja rokas un viņa pakausis bija mitrs no lielās slodzes. Taču viņam izdevās salabot sava nepilnīgā maskēšanās ietērpa nopietnāko kaitējumu.

Māršs pavisam uzmanīgi, lai nenosmērētu savu formas tērpu, paņēma mirušo zem pleciem. Šis virs bija tievs, bet garš un daudz smagāks nekā izskatījās. Māršs iestreipuļoja kādā pamestā pagraba spārnā, kur plaukti jau bija iztukšoti un, kur, kā viņš cerēja, nevienam vairs nebūs iemesla ienākt. Viņš atspiedās nišā aiz vienas no ķieģeļu arkām, kur nespīdēja gaisma. Viņš noņēma no vīrieša kakla garoti, pietaupot to, ja nu viņam vēlāk tā atkal būtu nepieciešama. Velkot ārā stiepli pār plāno, dziļo brūci uz mirušā vīrieša rīkles, tā radīja mitru, šķeļošu skaņu. Satinis stiepli un ielicis to atpakaļ kabatā, viņš noslaucīja rokas pret arhivāra formas tērpu. Viņš pāris garākus mirkļus ieklausījās, vai kāds no pagrabā esošajiem nebija dzirdējis cīņas trokšņus. Nebija nekādu kliedzienu vai trauksmes signālu.

Arhivārs bija nometis planšeti vietā, kur Māršs viņam bija uzbrucis. Māršs to atrada. Viņš izgāja cauri pusei no visām lappusēm, kad atrada ierakstus „REGP”. Reichsbehdrde oficiālie dokumenti sastādīja trīspadsmit secīgus kataloga numurus. Viņš izrāva no planšetes lapu un ielocīja to kabatā. Viņam bija nepieciešamas vēl piecpadsmit minūtes, lai pārmeklētu pagrabu, līdz viņš beidzot atrada atvilktņu skapīšus, kas bija atzīmēti ar tiem pašiem kataloga numuriem. Tie bija tukši, kas nozīmēja, ka protokoli jau ielādēti vienā no kravas mašīnām.

Viņš izsteidzās ārā un jutās atvieglots, ka kravas mašīnas joprojām stāvēja rindā. Māršs atkal izpētīja uzraugošā virsnieka kravas sarakstu. Kamēr Māršs bija pagrabā, bija ieradušies viņu aizvietotāji. Viņš sazīmēja, ka viņa medījums atradās ceturtajā kravas mašīnā, skaitot no rindas beigām. Kad Māršs bija iesēdies automašīnā, leitnants, kas sēdēja pie stūres, atdeva viņam godu.

Māršs sacīja: „Es pavadīšu kravu uz tās jauno gala mērķi.” Vadītājs visam piekrita, bet citādi neko nebilda. Nākamo pusstundu viņi nosēdēja klusumā, ko ik pa laikam iztraucēja vien to vīru klaigas, kas kravāja automašīnas. Viņam tikai ar lielu piepūli izdevās nenervozēt un neskatīties spogulī. Ik pa brīdim automobiļa atsperes palēcās augšup un lejup, citām kastēm tiekot ielādētām kravas nodalījumā. Sī kravas automašīnas šūpošanās ieaijāja Māršu pusmiegā; adrenalīna pieplūdums izgaisa, nogurdinot viņu vēl vairāk. Taču bailes, ka drīz var atrast mirušo arhivāru, viņu atrāva atpakaļ nomodā.

Beigu beigās vīru plūsma, kas rikšoja iekšā un ārā no SS ēkas mazliet mazinājās. Viens no uzraugiem nogāja gar kravas automašīnu rindu, pie katras skaļi pieklauvējot. Viens pēc otra šoferi iedarbināja motorus. Mārša blakussēdētājs iedarbināja dzinēju un kravas automašīna atdzīvojās.

Kad vadītājs pasniedzās pie ātruma pārslēga, Māršs sacīja: „Pagaidi!” Māršs noskatījās, kā izbrauc priekšā stāvošās kravas automašīnas un nogaidīja, kamēr aizmugurē stāvošās bija pabraukušas viņiem garām. Kad viņi bija nonākuši rindas beigās, viņš sacīja: „Tagad. Lēnām brauc ārā!”

Leitnants bez ierunām klausīja viņa norādījumus. Viņš neiebilda, kad Māršs pavēlēja nogriezties pa citu ceļu, nekā aizbrauca pārējā karavāna. Viņi riņķoja cauri Berlīnei, neskaidri virzoties uz rietumiem.

Māršs nogaidīja, kamēr viņi bija tikuši labu gabalu ārpus pilsētas, tad lika vadītājam apstāties ceļmalā.

„Nolaidiet lejā logu, oberšturmfīrer!”

Vadītājs vilcinājās. „Kungs?”

„Attaisi logu!” Māršs sacīja. „Tā ir pavēle.”

Loga kloķis bija sastindzis un to nebija iespējams izkustināt aukstā laika dēļ. Vadītājs pūlējās kā mācēja, līdz viņam izdevās nolaist loga stiklu.

Māršs no vidusjostas izvilka ieroci, piespieda stobru pie vadītāja deniņiem un nospieda mēlīti. Caur atvērto logu izsprāga asinis, kauli un smadzeņu gabali.

Viņš atstāja šofera līķi zem oša sekli izraktā sniega kapā.

VIŅŠ novietoja kravas automašīnu uz pamesta ceļa jūdzēm tālu no tuvākās pilsētas. Debesis balināja vēlā pavasara saulrieta ieilgusī blāzma, kamēr Māršs lukturīša gaismā kravas nodalījumā pārkārtoja kastes, lai tiktu pie tām, ko meklēja.

Viņa viltīgais gājiens bija izdevies. Māršs bija nozadzis REGP operāciju protokolus, no kuriem vecākie droši vien bija vismaz no 30. gadiem. Kā jau viņš bija domājis, šis projekts bija izmantojis Spānijas pilsoņu karu kā rotaļlaukumu doktora fon Vestarpa subjektu treniņiem kaujas apstākļos.

Māršs pārlapoja dokumentus aptuveni hronoloģiskā secībā. Viņš uzzināja par dvīnēm mēdijiem, kas bija kļuvušas mēmas procesā, kas viņas bija padarījis par savstarpēji saistītām empātēm. Katra no viņām redzēja un juta to pašu, ko otra. Viņš uzzināja, ka spokaino vīrieti, kas staigāja cauri sienām, sauca Klauss un ka Grēta bija viņa māsa. (Interesanti: Klauss nebija pirmais cilvēks, kam izpaudās viņam piemītošās spējas, bet viņš bija vienīgais, kas ar tām nodzīvoja ilgāk nekā vien dažas dienas). Māršs uzzināja arī par lidojošo vīrieti, vārdā Rūdolfs, kas tika nogalināts negadījumā vairākas nedēļas pirms kara beigām Spānijā. Šis fakts bija atzīmēts zemsvītras piezīmēs, pārmeklējot dokumentus, Māršs nonāca pie vienas ļoti biezas mapes: Grētas lieta.

Šis bija pēdējais, ko viņš lasīja, kamēr viņa lukturītim iztukšojās baterijas. Viņš uzzināja, ka Grētai bija nepilni pieci gadi, kad viņa ar brāli bija nonākusi fon Vestarpa „bērnu namā”. Un viņš uzzināja ari to, ka gadiem ilgas nejaušas eksperimentēšanas rezultātā, ķertais doktors bija radījis ķertu gaišreģi, piepildot viņu ar dievišķu priekšnojautu.

Māršs izslējās. „Zibens lai mani sasper!”

Viņš izklaidīgi nolika viņas lietu uz dēļu kastes, uz kuras bija sēdējis. Viņš nokrakšķināja pirkstu locītavas, veroties tālumā, kamēr galvā kā zobrati griezās domas.

Sī viena vienīgā informācija — tā meitene ir viens sasodīts orākuls — bija kā pirkstgals, kas apgāž pirmo domino kauliņu garā domino kauliņu rindā. Uzreizdaudzi notikumi kļuva krietni skaidrāki.

Tāpēc arī viņa pazina mani Spānijā, lai gan mēs nekad netikām iepazīstināti. Tāpēc arī viņa zināja, ka piedzims Agnese. Tāpēc arī viņai izdevās tik viegli aizbēgt; viņiem droši vien bija izplānota visa šī operācija, vēl pirms es viņu noķēru. Tāpēc ari viņi bija gatavi mūsu atnākšanai un tāpēc mūsu decembra uzbrukums viņiem nebija nekāds pārsteigums. Mums nebija nekādu izredžu.

Klik, klik, klik, krita domino kauliņi.

Viņš atcerējās sīkumus. Viņas balss toni:

Ja mēģināsi kaut ko darīt, pilnīgi jebko, es tavās iekšās ielaidīšu lodi.

Nē, neielaidīsi vis.

Un margrietiņu: Vēlākam.

Viņš atkal pacēla viņas lietu. Gadiem velkoties, vīri, kas vadīja CPI un vēlāk Reichsbehцrde, bija nonākuši pie slēdziena, ka viņi nespēj Grētu kontrolēt. Viņa bija imūna pret viņu spaidiem. Tomēr viņi pacieta Grētu, jo viņas padomi, kad viņai labpatikās tos dot, bija nenovērtējami. Māršs gari, lēni nosvilpās: Grēta bija virzījusi Luftwaffe un palīdzējusi sistemātiski iznicināt Lielbritānijas pretgaisa aizsardzību.

Taču pamazām viņas treneri bija sākuši domāt par to, ka inteliģentajai Grētai bijuši savi plāni. Viņu pieņēmumi sasniedza krīzes punktu, kad tika iznicināta iebrukuma flote, kas devās uz Lielbritāniju. Faktam vien, ka Grēta eksistēja, bija jāpadara šāds zaudējums par neiespējamu.

Kāpēc gan viņa to bija pieļāvusi? Māršs prātoja.

Un beigu beigās, lai gan negribīgi un lielā satraukumā, bet viņi aptvēra, ka fon Vestarps bija radījis gaišredzīgu sociopāti. Reiha varenākais ierocis bija nezvērs, no kā baidījās pat Schutzstaffel.

„Ak Dievs!”

Taču bija vēl kaut kas. Maršs lasīja tālāk.

Viņš atklāja, ka sieviete, kas viņam bija piemiegusi ar aci Spānijā, kas brīvprātīgi Francijā bija kļuvusi par viņa gūstekni un pirmā bija viņu apsveikusi ar Agneses piedzimšanu, bija ari pārliecinājusi Vācijas virspavēlniecību izdzēst no kartes Villitonu.

Grēta bija ieskatījusies nākotnē un, kaut kādu tikai sev zināmu iemeslu dēļ, bija režisējusi Mārša meitas nāvi.

Grētas lietā netika paskaidroti iemesli. Attaisnojot bombardēšanu, VV vien minēja, ka viņu avots — Grēta — bija uzskatījusi, ka šis jautājums esot bijis steidzams un ļoti svarīgs. Viņi nezināja, kāpēc viņa gribējusi nopostīt Villitonu; lietā nebija minēts Mārša vai Līvas, vai Agneses vārds.

Viņa teica, ka mēs atkal tiksimies, viņš atcerējās. Tajā laikā, kad viņa bēga no Admiralitātes ēkas, Māršs bija pieņēmis, ka viņa viņu izsmej. Taču tagad viņš zināja, ka tā nemaz nebija. Tas bija fakta paziņojums.

Viņi atkal satiksies. Viņš viņu atradīs un viņa paskaidros savu rīcību. Viņa paskaidros savu rīcību un tad viņš viņu nogalinās.

Ja sieviete tiešām bija tas, ko apgalvoja protokoli, tad viņa jau zināja, par Mārša nodomiem. Taču viņš iedomājās, ka tikpat labi viņu varētu nogalināt nošaujot.

14

1941. gada 23. maijs Svonsija, Velsa

Vīksa kundze iebilda pret terminu patvertne. Viņas iestāde bija ekskluzīvs viesu nams, nekas vairāk.

Viņa arī iebilda pret viesiem, kas ieradās, iepriekš nebrīdinot un bez pārtikas taloniem, ar ko dalīties, bet visneveiklākā situācija bija, kad ieradās bez naudas un čekiem.

Un viņai nepatika Vils. Sākumā. Taču tas ātri mainījās, kad Vils viņu apbūra ar savu šarmu, bet jo vairāk, kad uzzināja, ka viņa brālis esot hercogs. No tā brīža Vils varēja baudīt neierobežotu uzticību un bezgalīgus labas gribas apliecinājumus. Viņš šeit varēja baudīt pilnīgu brīvību. Vai būtu varējis, ja izvēlētos riskēt pamest savu mazo, bet pieņemami labi iekārtoto istabu.

Pēc dažām pirmajām dienām viņš pasāka ieturēt savas maltītes augšstāvā. Viņš bija iepazinies ar pārējiem šīs vietas iemītniekiem un konstatējis, ka viņi ir šausmīgi. Lepni liekuļi, kas valsts labā nekā nebija darījuši, vien kritizējuši karu. Viņiem nebija nekādas izpratnes par netīro realitāti, nekādas sajēgas par to, ko tas maksāja, lai noturētu salu drošībā. Tanī savas galvas nostūrītī, kas vēl spēja domāt, viņš zināja, ka viņu viedoklis par viņu bija tikpat neskaidrs: ārkārtīgi bagāts, mulsinoši nevīžīgs, visas dienas garumā piedzēries lempis. Pat šeit, kur pulcējās bagātie un gļēvie, pastāvēja standarti, kas bija jāievēro. Un Vils tos īpaši neņēma vērā.

Viņš jau nedēļu kopš sava ierašanās brīža nebija no rītiem pārģērbies. Galu galā, ja viņš neriskēja spert soli pāri savas istabas slieksnim,

kāda jēga bija katru dienu uz dažām stundām izlīst no savas pidžamas? Daudz labāk bija dīkdieņot ritasvārkos pie atvērtā loga. Dārzā caur lazdu koku rindām čukstēja viegls vējš un slidināja mīksto zīdu gar viņa ādu. Viņš snauda saules gaismā, ieelpojot hiacinšu smaržu un ieklausoties no dārza laiku pa laikam atskanošajā kriketa klaudzoņā un švīkstoņā. Hiacinšu smarža viņam lika domāt par kāzām un laimīgāku pasauli pirms veselas mūžības.

Neilgu laiku vēlāk pazuda apetīte. Tā bija, viņš iedomājās, viņa drosmīgākā puse, kas nāca pirms nāves. Vils snauda, miegā neskaidri apzinoties kluso bumbu atsišanos un pusdienu paplātes nošķindēšanu pie viņa istabas durvīm. Gāja laiks. Ārā kļuva tumšs, tad atkal gaišs, un atkal viss atsākās no jauna. Viļam nojuka dienu skaits. Koridorā ārpusē pie viņa istabas durvīm bija nošķindējuši arvien vairāk trauku. Arī to skaits viņam bija nojucis.

Un pāri visam, —viņš kā pludiņš peldēja izkausēta zelta baseinā, noslīcinot sevi paša radītā straumē.

KLIEDZIENI. Blīkšķi. Skaidās sašķelti koki.

Vils sapņoja, ka atkal atrodas izcirtumā vectēva īpašumos. Vietā, kur dabiskais avots tecēja pretējā virzienā cauri zemei un akmenim, vietā, kur nedziedāja putni. Tur atradās vectēvs, kliegdams viņam virsū savu kadiķogu elpu, kamēr viņš un Obrijs gāza lejā kokus. Nokrakšķ. Noblīkšķ.

Tad viņš aizpeldēja. Ārā pa logu. Lejā pa caurumu tumšajā zemē, jo pasaku fejas bija ieradušās, lai aizvestu viņa garu prom. Aukstajos, mitrajos ēku labirintos, kurp devās visi pazudušie bērni. Vils drebēja. Fejas viņam dziedāja, bet viņam nepatika feju valoda.

Viņu atrada Malkolma kungs. Malkolma kungs ar raupjo sejas ādu, kas jau sen bija miris. Viņš ar savām raupjajām, stiprajām rokām pašķīra feju spietu. Un izcēla Viļu, un aiznesa projām, lai paslēptu no vectēva, kā Malkolma kungs to bija mēdzis darīt.

KUSTĪBA. Tumsa. Riepu švīkstoņa uz šķembu seguma. Ādas sēdekļu smarža.

DIENASGAISMAS atspīdums uz pulētā riekstkoka, plūstošs cauri loga rūtīm kā medus cauri šūnām. Tālumā ķērcoši kraukļi.

Mēnesgaisma. Vilnas flanelis. Ledains ūdens. Kuņģa skābes garša. Spainis. Spēcīgas rokas.

VILS pamodās gultā zem baldahīna, nedaudz pārsteigts, ka joprojām bija dzīvs. Viņa galva peldēja uz zosu dūnu spilvenu plosta. Viņš aptvēra, ka guļ kails zem vesela segu blāķa. Vēsā gultas veļa glāstīja viņa ādu. Viņš noglāstīja palagus. Mīksti, izsmalcināti: Ēģiptes kokvilna, augsta kvalitāte. Tā remdēja sāpes viņa trūkstošā pirksta stumbenī.

Viņš pavēra vienu aci, taču ar riekstkoku apšūtie paneļi istabā bija nopulēti tik spoži, ka saules gaismas atspīdums iedzēla viņa atvērtajā acī. Viņš aizspieda acis, apmierināts ar to, ka atpazinis savu atrašanās vietu.

Viņa deguns noraustījās, saodis kaut ko saldu. Rožu eļļa. Ja viņš spētu sakopot spēkus un paskatīties, viņš kā vienmēr uz naktsskapīša atrastu karafi ar rožūdeni un porcelāna bļodu.

Kaut kur pa kreisi no sevis viņš dzirdēja, kā nošķind trauki un kāds lej no tējkannas. Dažas sekundes vēlāk viņa vēders sažņaudzās, saodis spēcīgo indiešu tējas aromātu. Šoreiz viņš pacentās pagriezt galvu, bet šī piepūle viņu ļoti nogurdināja.

Pēc kāda laiciņa viņš vēlreiz pamodās. Varbūt bija pagājušas minūtes, bet varbūt stundas. Istabā joprojām vēdīja tējas smarža, taču mazliet vājāka nekā iepriekš. Tējkanna bija atdzisusi. Gaisma vairs nekrita uz viņu, un acis vairs nebija jāaizmiedz.

Pie erkera, no kura pavērās apkārtējā panorāma, iezīmējās kāda cilvēka aprises. Vils nespēja atšķirt, vai dzeltenā saulesgaisma spīdēja no saullēkta vai saulrieta.

Saulrieta. Viņš atcerējās, ka logi bija vērsti rietumu virzienā.

Cilvēks pie loga turēja rokās tējas tasi. Raugoties ārā, viņš dzēra nelieliem malkiem. Vils atpazina šī cilvēka stāju, viņa elkoņa un plaukstas locītavas kustības. Saspīlētas. Noraizējušās. Pat šeit, pašlaik, savās mājās.

Kad Vils mēģināja ierunāties, kutēšana viņa rīklē pārtapa par klepu. Viņš sakrāja mutē pietiekami daudz siekalu, lai norītu kņudoņu savā kaklā, un mēģināja vēlreiz.

„Labvakar, Jūsu Žēlastība!” viņš iekurkstējās.

Stāvēdams pie loga, pret viņu pagriezās Obrijs. „Viljam!” Obrija nopūtā bija jūtams atvieglojums un raizes. „Es jau baidījos, ka mums būs jāsauc atpakaļ ārsts.”

Vils jutās izsalcis. Viņš nebija izsalcis pēc pārtikas, bet pēc kaut kā cita, pēc kaut kā, kas piepildītu viņa ķermeni ar sašķidrinātu zeltu. Jā, Vils gribēja sacīt. Izsauc ārstu, izsauc to cilvēku, kam ir pretsāpju līdzek/il Mēnešiem ilgi šīs tieksmes bija viņu pastāvīgi pavadījušas. Vils to ļoti labi zināja. Lai gan spēcīgas un uzstājīgas, tās bija mazinājušās salīdzinājumā ar tām sāpēm, ko viņš bija izjutis sākumā.

„Cik ilgi…?” Viļa balsī atkal iezagās griezīgais klepus. Viņam nepietika spēka, lai pabeigtu šo teikumu, taču brālis saprata jautājumu. „Vairākas dienas.”

Obrijs pienāca pie gultas. Viņš nolika malā tējas tasīti un apakštasīti un vēlreiz ielēja tēju. Viļam mutē sariesās siekalas. „Ņem!” sacīja Obrijs. „Vai vari piecelties sēdus?”

Vils pierausās sēdus. Sī piepūle apreibināja galvu, bet viņš spēja pretoties vēlmei atkal aizvērt acis. Obrijs atbalstīja ar spilvenu viņa muguru. „Ņem!” viņš sacīja, piedāvādams tasīti.

Vils apvija pirkstus ap tasīti. Tā bija izgatavota no laba porcelāna. Spodes angļu kaolīna porcelāna. Laikam bija notikusi kļūme; spožā Spodes porcelāna servīze tika pasniegta tikai augsti godātiem viesiem. Tēja sildīja Viļa pirkstus. Tā bija stipra tēja ar citronu, tieši tāda, kāda viņam patika. Viņš prātoja, kā gan Obrijs to varēja zināt, vai arī kāds no virtuves kalpotājiem bija atcerējies, kādu tēju Viļam bija labpaticies dzert. Tēja remdēja sāpes un palīdzēja nogludināt asumus, kas skrāpēja kaklu.

Izdzēris pusi tasītes, viņš aizsmakušā balsī jautāja: „Kā es šeit nokļuvu?”

„Tās, hmm, vietas īpašniece. Viņa bija diezgan uztraukta un ar mums sazinājās.”

„Jo es vairākas dienas nebiju izgājis no istabas.”

„Jo tu nebiji samaksājis. Viņa sacīja, ka viņas telpās dzīvo viesis, kas, kā es saprotu, ir diezgan skali uzstājis, ka segšu vina izmaksas.” „Ak tā!”

Obrijs sēdēja gadsimtu vecajā, rokām izgrebtajā ozolkoka krēslā blakus naktsskapītim. „Ko tu tur darīji?”

Vils no tasītes gari, lēni padzērās, domādams, kā atbildēt uz brāļa jautājumu. „Man bija nepieciešamas pārmaiņas.”

„Bet kāpēc tur? Kāpēc tu neatgriezies mājās?”

„Es vairs īsti nezinu, kur ir manas mājas.”

Obrijs pacēla uzaci. Pat vaļsirdīgā sarunā vai varbūt kādā, kas tāda šķita, viņš centās uzvesties eleganti un nepateikt par daudz. Viņš bija tik dziļi ieaudzis savā sabiedriskajā stāvoklī, ka uz visu, pat uz sevi, raudzījās ar vislielāko nopietnību. „Tas gan ir jocīgi, kaut ko tādu sacīt. Mēs abi šeit uzaugām.”

„Mūsu bērnības bija atšķirīgas.”

Obrijs izdzēra savu tēju. Atlikušo tēju viņš ielēja Viļam, bet kalpotājam, ko Vils nepazina, lika aiznest tējas traukus. Viņš nodomāja, ka vairāk nekā puse mājsaimniecības personāla viņam bija sveši cilvēki. Kurš gan bija tas, kas atcerējās, kāda tēja viņam garšojusi?

Saulesgaisma, virzoties augšup pa tuvējo sienu, kļuva oranža, bet pēc tam sarkana. Loga rūtis smalkām ēnām rūtoja saulesgaismu. Vils cieši turēja savu tējas tasīti. Tēja bija stipra, sīva; tā bija par daudz ievilkusies.

Obrijam iztaisnojot kājas, nočīkstēja krēsls. Viņš paliecās uz priekšu, atbalstījis elkoņus pret ceļiem.

„Kas ar tevi notika, Viljam?”

„Mūsu bērnības bija atšķirīgas.”

„Tā nav atbilde.”

„Tā ir vispatiesākā atbilde, kādu varu tev sniegt.”

Norietēja saule. Pretējos istabas stūros Obrijs ieslēdza lampas. Tās meta siltu gaismu pār paklājiem, ko no Indijas bija atvedis viens no Viļa priekštečiem.

Vils iesnaudās un pamodās. Ikreiz, kad viņš pamodās, viņš bija pārsteigts ieraugot, ka Obrijs nekur nav aizgājis. Tas Viļam lika justies savādi apmierinātam.

„Es sapņoju par Malkolma kungu,” viņš sacīja. „Vai tu atceries Malkolma kungu?”

„Ko?”

„Malkolmu. Vectēva saimniecības pārzini pirms ilga laika. Viņu būtu jāatceras.”

Obrijs no vestes kabatiņas izvilka kabatas pulksteni. Tas noklikšķēja un atvērās. Viņš apskatījās, cik bija pulkstenis, sarauca pieri un nolika to atpakaļ. Viņš sacīja: „Es pateikšu, lai tev kāds no virtuves atnes kaut ko ēdamu. Vai tu varēsi ieēst?”

Viļam kurkstēja vēders. „Es mēģināšu.”

„Lieliski! Nu tad.” Obrijs piegāja pie istabas durvīm. „Rītvakar pie manis ieradīsies viesi. Es pieņemu, ka tava atveseļošanās prasīs vairāk laika nekā līdz rītvakaram.”

Vils ievēroja, ka tas nebija jautājums. „Kas lai zina? Varbūt jau agrāk nekā gaidīts būšu uz kājām. Kas pie tevis viesosies?”

Obrijs vilcinājās. „Es domāju, ka visiem būs labāk, ja tu dažas dienas pavadīsi gultas režīmā.”

„Ak! Tu gribi, lai es rīt viesiem nerādos acīs. Vai tā?” Vils jautāja. „Es izvēlēšos neatbildēt uz šo nepatīkamo jautājumu. ” „Nepatīkamo?”

„Mans paša brālis vienā no… no tām vietām. Kā tev šķiet, kādu priekšstatu tas cilvēkiem rada?”

Vils neļāvās reibonim, kas viņu pārņēma, kad viņš piecēlās sēdus. „Man ļoti žēl, ka esmu jūs apgrūtinājis, Jūsu Žēlastība!” „Nesaki tā…!”

„Tu gribēji zināt, kas ar mani bija noticis. Nu tad teikšu tev šo. Es esmu darījis daudz vairāk uzvaras labā nekā tu un tavas labdarības iestādes jebkad spēsiet.” Viļam aizlūza balss. Viņam bija jānokremšļojas, pirms viņš varēja turpināt. „Es esmu darījis tādas lietas, ko tu… esmu cīnījies pret karu un esmu tik noguris, ka to nav iespējams izteikt vārdos. Es to vairs ilgāk nespētu izturēt. Tāpat kā mūsu tēvs.”

Dzirdot, ka tiek pieminēts tēvs, atmaiga Obrija nesatricināmā izturēšanās. Obrijam kā vecākajam brālim bija vairāk atmiņu par tēvu nekā Viļam. Viņa acu kaktiņi savilkās sāpēs. Viņš papurināja galvu.

Viņš klusām sacīja: „Nē. Ne kā mūsu tēvs. Tu izveseļosies.” Viņa noskumušais smaids apdzisa, bet nenodzēsa nožēlu viņa acīs. „Nepaies ilgs laiks un tu būsi kā allaž mundrs un apnicīgs.”

Vils nespēja skaidri saskatīt savu brāli, jo acīs bija sariesušās asaras. „Es ļoti gribētu kaut tā notiktu.”

1941. gada 23. maijs

Vācijā uz ceļa netālu no Magdeburgas

No Bīlefeldcs viņi diezgan ātri, steidzoties uz austrumiem, virzījās uz priekšu, taču tas bija iespējams, vienīgi izmantojot atlikušo akumulatoru rezerves. Ceļu attīrīšana pārsvarā bija Reinharda ziņā, kas spēja iztvaicēt ledu un sniegu tikpat ātri, kā brauca viņu automašīnu karavāna. Dažviet, kur bija nepieciešams pamest malā nokritušos kokus un citus šķēršļus, viņi izmantoja arī Kemlera palīdzību, taču Spalkem nepiemita viņa priekšteča taktiskums. Tādā ziņā, ka viņš nevarēja pavēlēt telekinētiķim attīrīt ceļus lidojumā. Šīs panikas piepildītās un neorganizētās ātrumsacīkstes nelīdzinājās Gotterelektrongruppe perfekti organizētajam sniegumam Ardēnu mežā.

Taču tās bija ātrumsacīkstes; neviens to nenoliedza. Viņu galamērķis bija strīdīgs jautājums. Pēdējās trijās stundās viņi pa radio bija saņēmuši vairākus pretrunīgus rīkojumus.

Klauss brauca priekšgalā kopā ar Reinhardu. Automašīnai iznirstot cauri kārtējam tvaika mākonim, viņš nomainīja akumulatoru. Tvaiks piesala pie kravas automašīnas, kad viņi uzbrauca uz taisna ceļa gabala. Aizsargstikla tīrītāji ātri sitās pret loga stiklu.

Vadītājs nokremšļojās. „Herr oberšturmfīrer…” Viņš nenosauca vārdā ne Klausu, ne Reinhardu, acīmredzot negribot konkrēti kādu no viņiem uzrunāt. Abi jau kopš rīta bija strīdējušies, kas vadītājam lika justies nemierīgam. Neviens negribēja līst pa vidu, kad plēsās divi pārcilvēki.

Vadītājs norādīja, ka viņi tuvojas krustojumam, kurā satikās vairāki ceļi. Ceļa rādītājs norādīja attālumus līdz pilsētām, uz kurām bija jābrauc dažādos virzienos.

„Uz austrumiem,” sacīja Reinhards.

Klausa muti piepildīja tik ļoti pazīstamā vara garša, kad viņš lietoja Gotterelektron. „Uz dienvidiem,” viņš sacīja.

Vadītājs iekoda lūpā.

Reinhards vēlreiz atkārtoja. „Uz austrumiem. Mēs braucam uz Berlīni.” Gaiss mašīnā kļuva ļoti silts.

Klauss pagriezās pret vadītāju. „Piestāj malā! Kāp laukā!”

Automašīna tikko paguva apstāties, kad vadītājs izlēca ārā.

Klauss pārbrauca ar roku pāri sejai. „Reinhard! Mēs šeit esam trīs. Divarpus,” viņš sacīja, mezdams ar īkšķi sev aiz muguras, lai norādītu uz Kemleru. „Vai tev nešķiet, ka tu tagad strauji tērē akumulatoru krājumus? Cik ilgi tie izturēs, kad cīnīsies pret armiju?” „Tāpēc arī mēs ESAM RADĪTI!” No sēdekļa polsterējuma zem Reinharda uzvēdīja kodīgi dūmi.

Klauss, izmantodams savas spējas, kļuva caurspīdīgs, lai izvairītos no pieaugošā karstuma. Viņš pasniedzās uz priekšu un izslēdza Reinharda akumulatoru. Pārdabiskais siltums apdzisa. Klauss atslēdza savu Willenskrдfte.

Reinharda blāvajās acīs iegailējās niknums. „Vai tu zini, cik daudzos veidos esmu fantazējis tevi nogalināt?”

„Sarkanie mūs novēroja,” sacīja Klauss, ar saprātīgu izturēšanos mēģinot novirzīt Reinharda dusmas. Arī viņš, gadiem ejot, bija iztēlojies neskaitāmus veidus, kā tikt galā ar Reinhardu un pat Kemleru, ja rastos tāda situācija. Tikai retajā no iedomātajiem scenārijiem kāds no viņiem palika dzīvs. „Viņi grib iegūt doktora pētījumus. Pašlaik viņi jau droši vien dodas muižas virzienā un tur nav neviena, kas to aizstāvētu.” Reinhards sagrāba virs akumulatora karājošos vadu. „Ja tā būtu,” klikšķis, „tava māsa,” otrs klikšķis, „mūs būtu gari un plaši brīdinājusi.” Viņam bija daļa taisnības. Taču Grētai bija pašai savi nolūki, pašai savi iemesli kaut ko darīt. Tas bija iespējams, ka viņa bija pareģojusi uzbrukumu, bet izvēlējusies nevienam neko neteikt. Varbūt vislabākais iznākums būtu tad, ja Klauss ar Reinhardu ierastos no ziemeļiem, nevis paliktu muižā, kad armija būtu ieradusies uzbrukt. Klauss šo domu izteica Reinhardam.

„Tu meklē attaisnojumus viņas rīcībai,” Reinhards sacīja. „Varbūt viņa tieši gribēja, lai mēs braucam prom, tā, lai brīdī, kad tuvotos uzbrukums, mēs varētu nokļūt Berlīnē.”

Klauss neizteica vārdos savas aizdomas par to, ka Grēta, iespējams, rīkojas saskaņā ar savu plānu, savu projektu, kurā karš vien bija tāda maza zemsvītras piezīme. Tā vietā viņš sacīja: „Es instinktīvi jūtu, ka pirmais, ko būtu nepieciešams darīt, ir aizsargāt Reichsbehцrde. Grēta to noteikti zina. Es esmu pārliecināts, ka viņa to ir paredzējusi.” „Tu neesi spējīgs būt šķirts no viņas, vai ne?” Reinhards ņirgājās. „Jūs abi vienmēr esat bijuši pārlieku tuvi.”

Klausa prātā ieplūda Gotterelektron elektriskā kņudēšana. „Lieliski! Man jāklausās nekrofila lekcija.”

Gaiss ap Reinhardu vēlreiz iemirdzējās karstuma viļņos. Klauss sakoda zobus, sagrāba Reinhardu, kļuva iluzors un, pirms automašīna aizdegās, izvilka viņu cauri kravas automašīnas sāniem. Viņi piezemējās peļķē, kas acumirklī iztvaikoja. Klausam uz rokām bija izsitušās tulznas, jo bija pieskāries Reinhardam. Tās sāpēja.

„Man pietiek,” sacīja Reinhards. „Tu gruzdēsi līdz nāvei.” Dubļi burbuļoja zem viņa zābakiem.

Špalke, kas kopā ar Kcmleru brauca aiz viņiem kravas automašīnā, stāvēja uz ceļa. „Ko jūs abi darāt? Un kāpēc mēs esam apstājušies? Es nebiju devis pavēli apstāties.”

Klauss uzbļāva Špalkem: „Aizveries!” Un Reinhardam: „Uzklausi mani kaut uz brīdi!”

Spalke lēni kustināja lūpas, sakozdams un tad atkal atlaizdams žokli. Izskatījās, ka viņš nonāk pie tā paša secinājuma, pie kā bija nonācis kravas automašīnas šoferis, ka viņa paša labā bija izdevīgāk neiesaistīties, kad Klauss ar Reinhardu ķīvējās.

Klauss atkal pievērsa uzmanību Reinhardam, kad salamandra gatavojās uzbrukt. Viņš pacēla rokas. „Pagaidi! Mēs tērējam laiku. Šādi neko nepanāksi un Berlīnē ātrāk nenokļūsi.”

Reinhards samiedza acis. „Tad tu piekrīti, ka mums būtu jādodas uz austrumiem?”

„Nē. Es piedāvāju doties katram savā virzienā. Tu brauc uz Berlīni, bet es atgriezīšos muižā.” Viņš norādīja muižas virzienā. „Tu brauc ar vienu kravas automašīnu, es braukšu ar otru.”

Strīds bija atrisināts, jo šāds priekšlikums sniedza Reinhardam tieši to, ko viņš gribēja. Pēc tam viņi ātri vien tika galā ar Špalkes skaļi paustajiem, bet galu galā vājajiem iebildumiem. Atlikušos akumulatorus viņi sadalīja trijās vienādās daļās. Reinhards izvēlējās, kādu citu kravas automašīnas vadītāju, kādu no LSSAH vīriem, kas bija nosūtīts uz Reichsbehorde un prata nomainīt akumulatorus. Špalke, Kemlers, radists un trešais šoferis tika iesēdināti pēdējā kravas automašīnā. Kad Špalke sāka kliegt par nepaklausību, tribunāliem un kara tiesām, gaiss ap viņu uz īsu bridi iemirdzējās pietiekami stipri, lai liktu viņam sarauties čokurā.

Katrs no viņiem bija gatavs piecpadsmit minūšu laikā doties savā virzienā. Kāpjot kravas automašīnā, tajā, kas smirdēja pēc izkusuša bakelīta, viņš sacīja: „Ej pretī savam triumfam, Reinhard!”

„Ej pretī savai mīļotajai māsai!”

Klausa šoferis iedarbināja kravas automašīnu. Uz sēdekļa starp viņiem gulēja sakrauta uzlādētu akumulatoru kaudze.

Krustojumā viņi pagriezās pa labi, lai dotos uz dienvidiem. Viņiem sekoja otra kravas automašīna, ar ko brauca Kemlers un Spalke, un daudz tukšo akumulatoru. Klauss vēroja sānu atpakaļskata spogulītī, kā Reinhards krustojumā nogriežas uz austrumiem. Dažas sekundes vēlāk ceļš meta līkumu, un Reinharda kravas automašīna pazuda skatam.

Dienvidu yirzienā vedošais ceļš bija tikpat ledains un aizputināts kā tie ceļi, kas veda ārā no Bīlefeldes. Klauss mudināja šoferi braukt ātrāk. Un šoferim tas izdevās, lai gan Klausam nekāds ātrums nebūtu bijis pietiekami ātrs. Atšķirībā no Kemlera un Reinharda ceļu tīrīšanas paņēmieniem, Klauss sakoncentrējās un visa kravas automašīna kļuva iluzora, kad bija nepieciešams izbraukt cauri sniega kupenām, ceļu bloķējošām automašīnām un citiem traucēkļiem. Spalke un Kemlers sāka no viņa lēni atpalikt.

Tuvojoties Reichsbehorde, uzlabojās laikapstākļi. Ledainie ceļi pārtapa ceļos, kur ledus bija pakusis, vēlāk viņi brauca pa dubļainiem ceļiem, bet vēl vēlāk ceļi jau bija tīri. Braucot tālāk, smagām sniega segām nokrautie koku zari pārtapa kailos zaros, kam spraucās zaļi pumpuri. Tas bija tā, it kā viņi, mērojot simt kilometru garu posmu, no visdziļākās ziemas būtu iebraukuši patīkamā pavasarī. Klauss gaidot masēja savus sāpošos pirkstgalus.

Viņi atradās dažu minūšu attālumā no muižas. Braucot cauri ozolu un ošu alejai, viņu kravas automašīnām skrēja pāri saulesgaisma un ēnas. Tas bija brīdis, kad Klauss sadzirdēja pirmo sprādzienu. Zeme pacēlās gaisā. Cauri mežam atbalsojās dārdiens.

Kravas automašīnas vadītājs nospieda pedāli līdz grīdai. Klauss pārbaudīja akumulatora mērierīci, vēlreiz pārliecinoties, ka akumulators ir uzlādēts.

Viņi parādījās uz Reichsbehorde zemes gabala. īpašumā sanēja kā bišu stropā. Uz grantētā piebraucamā celiņa rindojās smagās kravas automašīnas. Starp mašīnām un ēkām skraidīja karavīri un tehniķi baltos uzsvārčos, lādēdami automašīnās koka kastes, dokumentu skapīšus, specializētas elektroiekārtas un medicīniskos palīglīdzekļus. Treniņu laukumā stāvēja rinda motorizētās vienības vada transportlīdzekļi. Klauss saprata, ka viņi atveduši palīgspēkus, lai aizsargātu muižu, un tukšie transportlīdzekļi tiktu izmantoti personāla evakuēšanai. Klauss pamanīja, kā vienā no transportiem tika iegrūsta viena no dvīnēm. No Grētas nebija ne miņas.

Viņi nobremzēja un apstājās saldētavas priekšā. Cauri mežam saimniecības austrumumalāvienlaikus ardīzeļdzinēju dārdoņu un tanku kāpurķēžu grabošo žvadzoņu bija dzirdams automātiskā ieroča stakato. Klauss kokos redzēja sarkanas gaismas kustības un uzplaiksnījumus.

Viņš, cik vien ātri jaudādams, izlēca no kravas automašīnas un piezemējās. Viņa galvā, tajā vietā, kur mājoja viņa gribasspēks, iesanējās pilniem akumulatoriem raksturīgā metāliskā džinkstēšana.

Nogranda vēl viens sprādziens. Tagad jau tuvāk atskanēja arvien stiprāki artilērijas dārdi. Pietiekami tuvu, lai Klauss sadzirdētu klaigas.

Pirmajā transportlīdzeklī Grētas nebija. Nebija arī otrajā. Vai trešajā. Viņa noteikti nelādēja kravas automašīnās iekārtas un nedeva padomus palīgspēkiem. Neviens nezināja, kurp viņa devusies.

Klauss atrada māsu kazarmās, kur viņi bija gulējuši pēc tam, kad bija sagruvusi lauku māja. Viņa sēdēja uz saliekamās gultas, atspiedusi muguru pret sienu, izstiepusi sev priekšā kājas, vien sakrustojusi tās pie potītēm, un lasīja dzeju. Pie viņas kājām stāvēja mugursoma.

„Grēta!”

Viņas mutes kaktiņš pacēlās uz augšu. Viņa nolocīja grāmatas lappuses stūrīti, aizvēra grāmatu un paskatījās uz viņu. „Laipni lūgts mājās, brāl’!” Atkal notrīcēja zeme. Ārpusē klabēja artilērijas ugunis, pēc tam iebelza mīnmetēja šāviņš un atskanēja arvien vairāk klaigu. Viņa pakasīja degunu. „Vai tu veiksmīgi atbrauci?”

„Mums jādodas projānrt.” Klauss sagrāba viņas roku un novilka no gultas. „Viņi evakuē visu objektu. Mums jānokļūst treniņu laukumā.” Viņš pievilka viņu pie ārējās sienas.

„Pagaidi!” viņa atbildēja. Viņa norādīja uz mugursomu. „Mums tā noderēs.”

Kad viņš to pacēla, tajā nošķindēja keramika vai stikls. „Neuztraucies!” viņa sacīja. „Esmu ielikusi arī visu tev nepieciešamo.”

Viņi parādījās treniņu laukumā. Klauss te rāva, te vilka Grētu uz lauka gaidošo transportlīdzekļu virzienā. Viņš jau grasījās viņu satvert aiz vidukļa un iesviest viņu automašīnā, kad no mežmalas iznira tanku rinda. Klauss uz tankiem saskatīja sarkanas zvaigznes, kad tie tuvojās pusaplī, atņemot iespējas pamest laukumu. Tuvojoties evakuējamajiem, tanku kāpurķēdes kūla augšā zemes pikas. Reichsbehorde bija ieradusies sarkanarmija.

Klauss nolamājās. Viņš vilka Grētu citā virzienā. „Uz šejieni! Man ir kravas automašīna.”

Starp viņiem un Klausa kravas automašīnu atradās saldētava. Viņš satvēra Grētu aiz plaukstas locītavas, sakopoja savu gribasspēku un skrēja.

Divdesmit metri no saldētavas. Desmit metri. Pieci.

Un tad…

BŪKŠ! BŪKŠ! BŪKŠ!

Visapkārt saldētavai nogranda klusināti sprādzieni, kam sekoja . ātra šaušana. Viņi izgaismoja zemes gabalu ar zilas un violetas gaismas stariem kā ar mākslīgu zibeni. Pār lauku pārlējās tik biezs ozona smārds, ka Klausam koda acīs.

Viņš pazina šos sprādzienus. Viņš jau reiz kaut ko tādu bija redzējis, kad briti bija uzbrukuši Reichsbehorde. Laumiņas.

Viņa akumulators nosēdās, padarot viņus abus taustāmus un ievainojamus. Komunistu uzbrukums bija labi plānots.

No mežmalas iznāca padomju kājnieki. Viņi paskrēja garām tankiem, turot gatavībā šautenes. Evakuējamie pacēla rokas.

Klauss centās nozust kopā ar Grētu, bet viņi nekur tālu netika, jo trīs karavīri paguva viņus ielenkt. Viņi blenza uz Klausa akumulatora četrpunktu drošības jostu un Grētas bizēs iepītajiem vadiem. Viņa saspieda viņa roku. Viens no vīriem kaut ko krieviski nokliedza pār plecu. Viņiem pievienojās kāds virsnieks. Viņš nopētīja abus no galvas līdz kājām, ielūkojās savā planšetē un nokliedza pavēli.

Sie vīrieši atņēma Klausa revolveri un mugursomu, pēc tam noņēma viņiem četrpunktu drošības jostas. Klauss sajutās kails.

Tiklīdz padomju armija bija pārņēmusi Reichsbehorde kontroli, kaujas trokšņi pamazām apklusa. Klauss stāvēja paceltām rokām, prātodams, kas notiks tālāk. Viņš zināja, ka viņus nenošaus. Grēta nekad sevi nepakļautu tādām briesmām. Ja vien tas kaut kādā veidā nepalīdzētu sasniegt viņas mērķus.

Viņš paskatījās uz viņu. Kā jau vienmēr, notiekošajā viņa noskatījās absolūti mierīgi. Grēta pamanīja, ka Klauss pievērsis viņai uzmanību, un piemiedza ar aci.

Visā objektā atbalsojās zema dūkoņa. Iesākumā tā bija tik klusa, ka Klauss to noturēja par automašīnu motoriem, kas darbojas tukšgaitā. Taču ātri vien šī skaņa kļuva skaļāka un to sadzirdēja arī viņu sagūstltāji.

Klauss paskatījās augšup, meklēdams, no kurienes skanēja šis troksnis. Un ievēroja to debesīs rietumpusē.

Britu Halifaksa bumbvedēji. Reichsbehdrde bija ieradušies Karaliskie gaisa spēki.

1941. gada 23. maijs

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Kaut kādā dīvainā veidā šeit bija sajūta kā Villitonā.

Traucoties uz Reichsbehцrde, Māršu durstīja māņticīgi bailīgas dйjа vu sajūtas. Atšķirībā no pagājušās reizes šoreiz viņš brauca pa vāciešu ceļu, kuru bija sabombardējuši briti. Taču tas bija tik līdzīgs: piltuvveida bedrēm izdangātā ainava, kordīta smaka, tālumā gaisā plūstoši eļļainu mākoņu kūļi.

Mārša nozagtā kravas automašīna sašūpojās, apmezdama līkumu ap krātera malu, un salecās virs kādas dangas. Transmisija protestēdama ievaidējās. Jo tālāk viņš brauca, jo lēnāk viņam bija jābrauc un jo neapmierinātāks viņš kļuva.

Izskatījās, ka Asinszāles plāns bija izdevies. Karaliskie gaisa spēki bija noslaucījuši REGP, ja vien varēja spriest pēc apkārtējās ainavas.

Grandiozs darbiņš.

Tas bija labs plāns, bet viņi to bija izstrādājuši vēl pirms pilnībā izprata savu ienaidnieku. Mārša vēderu sažņaudza nelaba dūša.

Tā meitene ir viens sasodīts orākuls.

Greta nebija muļķe. Traka, bet ne muļķe. Viņa šeit nebūtu palikusi, lai sagaidītu bombardēšanu. Viņai būtu ierīkota ārkārtas situācijas slēptuve. Viņš par to bija pilnīgi pārliecināts un gatavs likt galvu ķīlā.

Māršs novietoja nozagto kravas automašīnu kādreizējās fon Vestarpa klana ģimenes muižas nomalē. Ar kravas automašīnu nebija iespējams braukt pa šādu teritoriju. Turpinot ceļu, viņš riskēja iesprūst, apgāzties vai nolauzt automašīnas priekšējo asi. Un viņš negrasījās pazaudēt visus dokumentus, ko ar tādām grūtībām bija ieguvis.

Turot rokās Valtera P38 pistoli, ja nu gadījumā atrodas kāds izdzīvojušais, viņš apstaigāja drupas. Viņam bija kārtīgi jānopūlas, lai atcerētos tumšo decembra nakti un spētu iztēloties, kā šeit izskatījās, kad visur vēl nebija izmētāti pārogļojušies gruveši. Gaisā nelidoja daudz Karalisko gaisa spēku bumbvedēju, taču savu nelielo skaitu tie kompensēja ar munīciju. Viņi pat bija metuši degbumbas. Rāmajā gaisā klājās bieza petrolejas un fosfora smaka, nomācot apdegušas cūkgaļas un karstu akmeņu smakas.

Ķieģeļi. Līķi. Uguns mēles laizīja šķembās satriektos būvkokus. Tāpat kā Villitonā.

Taču šeit bija arī cita veida gruveši, kādus viņš un Līva nebija neredzējuši Villitonā, bezcerīgi meklējot Agnesi. Gabalos sarauti Waffen-SS karavīri. Saplacinātas kravas automašīnas un smagais apbruņojums. Miroņi baltos laboratorijas virsvalkos. Puse no kavalērijas vada transportlīdzekļa. Sakropļots, nomelnējis tanka stobrs…

…bet tikko redzams sirpja un āmura zīmējums. Vēl viens miris karavīrs, viņa ķermenis un formas tērps bija sadedzis līdz nepazīšanai. Tāpat ari šautene viņa rokās. Taču… stobra garums, aptveres forma… Vai tā bija Tokareva sistēmas šautene?

Postījumi bija tik pilnīgi, ka sākumā viņš neredzēja, taču tiklīdz saprata, ko meklēt, viņš uzgāja smalkus, visapkārt izkaisītus mājienus. Virsnieka cepure ar sarkanas zvaigznes nozīmīti. Kirilicā rakstītu vārdu fragmenti.

Ak, nē! Nē, nē, nē. Tu, mazā, pretīgā briesmone.

Mārša nelabā dūša pārvērtās īstās bailēs. Viņš trīcēja, baidīdamies, ka atradis Grētas paslēptuvi.

Tas nebija Grētas stilā visu vienkārši pamest, pirms sākās bombardēšana un ieradās padomju armija. Aizbēgt bija vienkārši, bet viņa sliecās būt groteska. Vismaz to pauda viņas lietā ierakstītā informācija.

Padošanās Staļinam varēja šķist neprāts, taču šāda veida rīcība arī nodrošināja, ka Māršs viņu vairs neatradīs. Un viņa zināja, ka viņš meklē viņu. Viņš to zināja un juta ar tādu pārliecību, ka tas nebija izsakāms vārdos.

Dažās no drupām joprojām sprakšķēja uguns. Aiz sašķiebušās sienas Māršs atrada lauskās saplīsušu stikla trauku čupiņu, kas bija daļēji iekususi izdedžos un metāla nestuvēs, pie kuras, kā izskatījās, bija piestiprinātas roku locītavu un potīšu siksnas. Šeit varēja būt atradusies terapeitiskā nodaļa vai laboratorija; šeit gulošie līķi bija tērpušies laboratorijas uzsvārčos. Šie cilvēki bija gājuši bojā, krītot drupām, kad iebruka jumts vai varbūt no šrapneļiem, kad izsprāga logi.

Māršs pārbaudīja ikvienu mirušo, vai tam pie galvas nav piestiprināti vadi vai akumulators pie vidukļa. Taču viņš neatrada ne vienu, ne otru. Viņš saskaitīja dučiem vāciešu un padomju armijas karavīru, bet ari lielu skaitu karavīru, kas bija sarauti gabalos vai apdeguši līdz nepazīšanai. Ja arī šiem vīriešiem un sievietēm reiz bija mugurā četrpunktu drošības jostas ar akumulatoriem, tad to vairs nebija iespējams noteikt.

Viņš atrada vienu izdzīvojušo. Tas bija kāds jauns puisis, ne vecāks par gadiem divdesmit. Mugurā viņam bija Leibstandarte Schutzstaffel Hitlera elites pulka drošībsargu formas tērps. Māršu tas nepārsteidza; REGP operācijā bija nepieciešami tādi regulārie karavīri, kas prastu turēt mēli aiz zobiem. Šis puisis tika atsviests pret ķieģeļu sienu, kuras daļa pēc tam bija uzkritusi viņam virsū. Viņš elpoja saraustīti un izelpojot viņa plaušas burbuļoja.

Māršs pietupās viņam līdzās. Puisis paskatījās viņā ar apdullušu sejas izteiksmi. Pēc brīža, kas viņam bija nepieciešams, lai atpazītu Mārša formas tērpu, viņš centās atdot godu, lai gan viņa roka bija lauzta.

Tiešām izlase, nodomāja Māršs.

„Mierīgāk. Kas šeit notika?”

Mirstošais karavīrs centās izskaidrot, drebuļiem un klepum bieži pārtraucot stāstījumu. „Komunisti… uzbruka… Tanki… bumbvedēji…”

Padomju armija bombardējusi savus karavīrus? Maz ticams. Puisis pēc notikušā bija apmulsināts saprotamu iemeslu dēļ. Ņemot vērā to, ko Māršs bija redzējis gruvešos, bija skaidrs, ka Karalisko gaisa spēku bumbvedēji bija atlidojuši vēl pirms pēdējie padomju armijas karavīri bija paspējuši aizbraukt. Taču kādam, kas atradās šī haosa centrā, tiešām varēja šķist, ka bombardē padomju bumbvedēji.

Māršs nelaboja šo pārpratumu. Viņam bija citas intereses. „Vai objekts tika evakuēts? Vai mūsējie paguva aizbraukt pirms komunistu uzbrukuma?”

„….kravājām kravas automašīnas, kad… izbrauca no… mežmalas.” Puiša acu skatiens kļuva tāls un aizpeldēja.

Māršs viņu pagrūstīja. „Hei! Neizslēdzies! Mediķi jau ir ceļā,” viņš meloja. Puisis smagi klepoja. Māršs nepievērsa uzmanību, ka klepojot puisis šļakstīja viņam sejā savas siltās asinis. „Vai kāds paspēja aizmukt?”

„Es… ne…” Atkal viņš iegrima tālienē.

Māršs viņu atkal sapurināja, cik vien stipri uzdrošinājās. „Grēta! Kas notika ar Grētu?” Taču puisis nodrebēja un vairs neko neteica.

„Nolādēts!” Māršs noslaucīja no sejas asinis.

Lielākā daļa Reichsbehdrde personāla bombardēšanas laikā varētu būt gājuši bojā vai arī viņus nogalinājuši sarkanarmieši. Iespējams, viņa to bija paredzējusi, bet vairs neatlika laika bēgt.

Viņš, izmisumā sagumis, notupās blakus mirušajam karavīram. Viņš un Līva visu mūžu savās sirdīs nesīs skumjas par Agneses nāvi. Un tagad tām bija pievienojušās vēl vienas. Tas bija kauns par to, ka viņš nebija spējis viņu atriebt, sodīt tos cilvēkus, kas nogalinājuši viņa meitu. Viņš bija divreiz mēģinājis un divreiz tas nebija izdevies. Kas viņš bija par tēvu? Tāds, kas ne velna nevarēja darīt savas meitas labā. Viņš pat neatradās blakus, kad viņa piedzima: tā vietā viņš bija kopā ar to kraukļmelno matu dēmonu — Grētu.

Māršs nopūzdamies piecēlās kājās. Drīz ieradīsies friči, lai novērtētu zaudējumus. Viņam jādodas projām no šejienes.

Es centos, Agnes! Tas kungs ir mans liecinieks, es centos.

Nozagtajā kravas automašīnā Māršs brauca Dānijas un māju virzienā. Viņš neatskatījās.

PAGĀJA gandrīz nedēļa, kamēr viņš spēja droši nogādāt dokumentus Lielbritānijā. Tikmēr viņš pavadīja laiku zem kāda zvejnieka koka mājas, ieracies slepenā pazemes slēpnī. Šīs dienas viņš pavadīja, domājot par Līvu, guļot un pārlasot visu arhīvu.

Jo vairāk viņš pētīja Grētas psiholoģisko portretu, jo pārliecinātāks kļuva, ka šajā bombardēšanā Grēta nav gājusi bojā. Viņš uzsūca visu informāciju, kas bija sarakstīta par Grētu, to rūpīgi pārbaudīja, lasīja starp rindiņām: Grētai padevās visu notiekošo pavērst tā, lai viņa no tā gūtu labumu. Ja sarkanie būtu ieņēmuši REGP, viņš bija drošs, ka ari tad viņa atrastu veidu, kā izmantot priekšrocību.

Nožēlojamā kuce bija izsprukusi sveikā. Viņa bija nogalinājusi viņa meitu un palikusi nesodīta.

Brauciena laikā Māršs neizlaida no acīm koka kastes, pat braucot kravas automašīnas kravas nodalījumā, kas viņu veda no nosēšanās vietas Skotijas augstienēs līdz Vestminsterai. Jauniegūtie dokumenti nonāca tajā pašā velvētajā telpā, kur Taragonas diafilma, pāršķeltais akmens, lauku mājas fotogrāfija un medicīniskās ekspertīzes apdegušās lapas. Māršs tur arī atdeva Grētas akumulatoru. Viņam nebija žēl no tā šķirties; sāpes viņa mugurā neatkāpās.

Līva ar tām tiks galā. Taču vispirms viņam bija kaut kas jāizdara.

Stīvensona nebija savā kabinetā. Viņš vispār neatradās Admiralitātes ēkas Asinszāles spārnā. Taču viņš bija šajā ēkā un sanāksmē, kad Māršs tur ieradās.

Māršs atpazina šīs lampas, mēbeles, ādas un tabakas smaržu. Dienasgaismā šī telpa izskatījās daudz mazāka nekā viņam pēc pirmās vizītes bija palicis prātā. Toreiz, kad Stīvensons viņu bija atvedis uz šejieni — Mārša pirmais brauciens uz Admiralitāti 1939. gadā, kad vecais vīrs vēl ieņēma Slepenā izlūkdienesta T specializētās nodaļas vadītāja amatu — šī telpa izskatījās alai līdzīga un slīga ēnās.

Viņš iegāja telpā, kurā balsis skanēja asā diskusijā. Dažus no vīriem viņš atpazina. Tās pašas balsis bija teikušas, ka Asinszāles dibināšana esot priekš muļķiem.

Iespējams, viņiem bija taisnība.

Stīvensons kopā ar sešiem citiem vīriem sēdēja pie plata, ovāla, inkrustēta galda. Dažiem mugurā bija uzvalki, citiem formas tērpi. Diskusija tika nekavējoties pārtraukta.

Iespējams vecā vira acis bija saskatām atvieglojums, redzot, ka Māršs ir izturējis savu kaujas uzdevumu. Taču viņš neko tādu nepauda, pat ne „esi laipni gaidīts mājās”, kas lika Māršām noprast par šīs sanāksmes raksturu.

„Komandieri! Lūdzu, atvainojiet,” sacīja Stīvensons, ar rokas vēzienu norādīdams uz pie galda sēdošajiem vīriešiem. „Šis nav īstais brīdis.”

„Mums jārunā. Nekavējoties.”

„Tam būs jāpagaida.” Pamādams Māršām, ka viņš drīkst iet, Stīvensons piebilda: „Atrodiet mani rītdien!”

„Jūs gribēsiet dzirdēt, kas man sakāms,” Māršs klusu sacīja.

Vairāki sapulces dalībnieki pagriezās, lai nopētītu pārdrošo cilvēku, kas bija ielauzies viņu sanāksmē un nepratās pareizi uzvesties, un neņēma vērā, ka viņš drīkst pamest šo telpu. Viens no militārpersonām pārlika roku pāri krēsla atzveltnei, lai izstieptu kaklu un redzētu, kāpēc tiek pārtraukta viņu apspriede. Tas bija liels vīrs ar biezām, kušķainām uzacīm virs tumšajām acīm un platā, plakanā deguna.

Māršs atpazina viņa formas tērpu. Reichsbehdrde viņš bija redzējis vairākas tā variācijas mugurā mirušajiem sarkanarmijas kareivjiem. Ak!

Stīvensons nopūtās. „Kungi, kā noprotu vairums no jums ir pazīstami ar komandieri Māršu. Ģenerālleitnant Maļinovski, vai drīkstu jūs iepazīstināt ar kapteiņleitnantu Reiboldu Māršu no Viņa Majestātes Karaliskās flotes.” Tad viņš paskatījās uz Māršu. „Kapteini, lūdzu, iepazīstieties ar Rodionu Maļinovski, kas šeit viesojas mūsu jauno sabiedroto vārdā.” Izrunājot vārdu sabiedrotie vecā vira skatiens kļuva ciets kā krams.

Maļinovskis pieklājīgi pamāja ar galvu. Viņš runāja angliski ar izteiktu akcentu: „Kapteini!” Viņa balss skanēja dobji kā baritons.

Māršs pamāja viņam pretī. „Laipni lūgts, ģenerālleitnant!” Tad viņš pamāja ari Stīvensonam, piebilstot: „Tad rītdien.”

„Jā.”

Māršs devās uz durvju pusi, bet tad apstājās. Viņš apstājās, jo viņa bija nogalinājusi viņa meitu. Viņa bija nogalinājusi viņa meitu un tagad varēja izsprukt sveikā. Viņš pagriezās pretim Maļinovskim.

„Kur viņa ir?”

Nebija skaidrs, vai tā bija pauze vai neliela vilcināšanās, pirms padomju militārists, saraucis pieri, izslēja galvu. „Es, es neizprotu jūsu jautājumu, komandieri!”

Māršs ieurbās ar acīm viņa skatienā un nāca arvien tuvāk. „Kur. Viņa. Ir.”

Padomju virsnieks nomirkšķināja acis, pagriezies pret pārējiem pie galda sēdošajiem. „Draugi, pasakiet, lūdzu, kas ir šī ‘viņa’?”

„Es tiešām nemāku teikt,” sacīja Stlvensons. Viņa cietais skatiens bija pārtapis bultas uzgaļos, kas bija notēmēti uz Māršu. „Man jāatvainojas. Komandierim Māršām pēdējā laikā ir bijis jāpārdzīvo liels stress.” Māršs satvēra Maļinovska krēsla atzveltni un pavilka to atpakaļ. Viena strauja rokas kustība un krēsls ar visu sēdošo aizslīdēja no galda un apgāzās atmuguriski, pirms ģenerālleitnants paspēja noreaģēt.

Stīvensonspielēcastāvus.„Reibold! Vaijūsgalīgiesizaudējisprātu?” Māršs viņu ignorēja. Viņš pārliecās pāri padomju virsniekam un klusām jautāja: „Kur viņa ir?”

Maļinovska sejā zīmējās pārsteigums un dusmas. Viņš neko neteica. Stlvensons apmetās ap galdu un sagrāba Māršu, kamēr pārējie palīdzēja Maļinovskim piecelties, nepārtraukti atvainodamies. Vecā vira vienīgajai rokai bija stingrs tvēriens, viņš kā ar knaiblēm iecirtās Mārša apakšdelmā, lai izvilktu viņu ārā no telpas. Viņa balss dārdēja kā pirmais tuvojošās vētras pērkons. „Nāc līdzi! Tūdaļ pat!”

Viņš nogaidīja, līdz viņi abi bija nokļuvuši koridorā, aiz viņiem cieši aizvērušās durvis. Tad viņš uzklupa Māršām.

„Kas, pie velna, tev iekodis?” viņš uzstāja, kliedzoši čukstēdams. „Vai tev ir vismazākā nojausma, ko tu esi pazemojis? Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kādu ļaunumu tu tikko pastrādāji?”

„Viņa ir pie viņiem.” Māršs paspēra soli, norādot uz sanāksmes telpu. „Pie velna, viņa ir nonākusi viņu rokās!”

„Kas ir nonācis viņu rokās?”

„Jūs, sasodīts, ļoti labi zināt, kas!” Viņš izkliedza. „Tā meitene.” Viņš norādīja uz savu galvu, atdarinādams vadus un bizes. „Grēta.” „Mans Dievs! Tu joprojām esi ar viņu apsēsts. Dēls, tev tas jāaizmirst!”

„Jāaizmirst?” Māršs pārstāja uzvesties klusi. Viņam bija vienalga, kurš viņu dzirdēs. „Jāaizmirst? Viņa nogalināja manu meitu.

Esmu iepazinies ar tiem nolādētajiem protokoliem.” Viņš vēl piebilda novēlojušos domu. „Tagad tie atrodas jūsu velvē. Ser!”

Šis paziņojums pārsteidza Stlvensonu nesagatavotu. Viņš brīdi minstinājās. „Viņi… vai!” Viņš nokremšļojās. „Pat ja viņu ir notvēruši sarkanie…”

„Viņi ir notvēruši. Es tur biju.”

„… izskatās, ka tu pat nespēj uztvert šīs situācijas nopietnību. Laiki mainās. Mums ir ļoti būtiski nodibināt ar tiem cilvēkiem labas attiecības. Un mēs absolūti nevaram atļauties uzvesties kā huligāni. Tu esi nodarījis vairāk ļaunuma nekā apjēdz.”

„Es izdarīšu ne to vien,” sacīja Māršs. Atrotīdams piedurknes, viņš devās apspriežu telpas durvju virzienā.

„Nē! Tu neko nedarīsi!” Stīvensons nostājās viņam ceļā, stingri piegrūzdams roku viņam pie krūtīm. „Bauklerkam bija taisnība. Tev nav visi mājās.”

Viņš papurināja galvu. „Jūs esat beidzis savu darbu.”

„Nebūšu, kamēr neuzzināšu, kāpēc viņa…”

„Jūs esat godam kalpojis šai valstij.” Stīvensona tonis bija stingrs un mazliet pat skumjš. Viņa roka bija cieši piespiesta Mārša krūškurvim un juta tajā sitamies sirdspukstus. „Bet jūs esat zaudējis objektivitāti. Jūs vairs neesat piemērots šim darbam.” Viņš papurināja galvu. „Jūs tiekat atstādināts. Ejiet mājās!”

Paskrēja ilgas sekundes, abiem cenšoties otram likt atkāpties no saviem nodomiem. Māršs norija dusmas, apslāpēja vēlēšanos norauties no ķēdes. Šī situācija viņam lika justies kā mazajam zēnam, kas tika pieķerts apžogam ziemas dārzu. Viņš pagrūda malā Stīvensona roku.

Stīvensons atgriezās sanāksmes telpā. Aiz viņa aizcirtās durvis, kam sekoja durvju slēdzenes klikšķis.

Māršs atgriezās mājās. Viņš neatskatījās.

Epilogs

Tovasar Albionas kraukļi atgriezās Londonas Taucrā.

Līdz ar gadalaiku maiņu dienas kļuva garākas. Mierīgākas. Vairs nekādas apšaudes, nekādu gruvešu, vairs nekādu seklu kapavietu. No saviem patvērumiem iznāca visi salas vīrieši un sievietes, un līksmoja. Karš bija beidzies. Viņi bija izdzīvojuši.

Viņi būvēja no jauna. Dienu pēc dienas, ķieģeli pēc ķieģeļa viņi no jauna cēla savu valsti un apsedza kara rētas. Un kraukļi, zinādami, ka dabā viss notiek cikliski, uzlaidās savās augstajās laktās. Tajās, kas joprojām stāvēja neskartas.

Naktīs lielpilsētās un pilsētās, ciemos un ciematos mirdzēja spilgtas gaismas. Naktīs kraukļiem pasaule bija kļuvusi par vīntumšu jūru. Lejā bija vien tumsa, bet augšā zvaigznes un mēness. Tomēr nu vairs ne. Pasaulē atgriezās gaisma un prieks.

Un kraukļi, zinādami, ka dabā viss notiek cikliski, darīja kā bija raduši. Viņi gaidīja un vēroja.

Un tic redzēja:

1941. gada 3. septembris

Bestvuda pie Trentas, Notingemsira, Anglija

„Tik agrā rīta stundā tu izskaties pārāk mundrs,” sacīja Obrijs, stāvēdams durvju ailē pie brokastu telpas. Ārpusē, kā loga rāmjos ierāmēts, bija redzams apgriezts dzīvžogs un melno strazdu bars.

Vils brokastodams paskatījās augšup. „Šodien ir īpaša diena.” Viņš trīcēja. „Aizraujoši, vai ne?”

Obrijs pacēla uzaci. Viņš apsēdās garā galda galā. Pacēla Viļa pustukšo tējas krūzīti un paostīja tās saturu. Cauri apaļajam rozes vitrāžas logam lējās saulesgaisma, sadaloties mazās varavīksnēs, kas dejoja pa istabu, kad Obrijs pārbaudīja ari tējkannu.

Pēdējo divu mēnešu laikā viņš vienu un to pašu rituālu bija veicis katru rītu. Un ar katru ritu Vils arvien mazāk nekā iepriekšējā dienā juta kaunu.

„Es sliecos domāt, ka tevi viss apmierina?” viņš pajautāja.

Obrijs izlikās, ka noklepojas. Viņš atvēra aiz sēdekļa nolikto glīti salocīto laikrakstu. Abi brāļi klusi sēdēja, Vils ēda un Obrijs lasīja, kamēr krūmājā zem loga viens uz otru spalgi klaigāja strazdi.

Vils pēc paraduma izvairījās lasīt laikrakstus. Tie pārāk bieži bojāja tautas svētku noskaņojumu, pieminot tos simtus britu, ko kara laikā biļa nogalinājuši vāciešu piekritēji, vai aicinot no jauna iesaistīties to diversantu meklēšanā un sodīšanā, kas bija nolaiduši no sliedēm vilcienus, noslīcinājuši kuģus un nodedzinājuši slimnīcas. Daiļrunība laikrakstos vairs nebija tik izteikta, taču britu dvēselēs tā vienmēr būtu jūtīga tēma.

Burvji bija atgriezušies savās neuzkrītošajās, klusajās, necilajās dzīvēs. Viņi slēpās.

Vils pasauca pašreizējo Bestvudas pārvaldnieku, Panteiga kungu. Obrijs klausījās, kamēr Vils Panteiga kungam stāstīja par saviem dienas plāniem.

Divas stundas vēlāk Vils elsdams stāvēja izcirtumā, kur dabisks avots tecēja augšup pa pāršķelto granītu. Viņš bija nometis zemē vesti un uzrotījis piedurknes līdz elkoņiem. Viņa krekls bija sabojāts, viņš to bija uzplēsis uz krūmāju ērkšķiem, caur ko bija gājis, cirzdams pietiekami platu taku, lai pa to varētu izbraukt ķerra.

Šī piepūle viņam lika justies brīnišķīgi, tā, it kā viņa ķermenī atkal kūsātu dzīvība. Viņš uz savas ādas izbaudīja mitro sviedru sajūtu, krūškurvja cilāšanos, kad elpoja, savas sirds straujos sirdspukstus. Viņš izbaudīja pat dziļās skrambas uz savām rokām un plaukstām. Vils iztēlojās, kā sviedri un asinis aizdzen no viņa ķermeņa visas indes atstātās pēdas. Gandrīz trīs mēneši bija pagājuši kopš tā brīža, kad bija izsīkusi un nomirusi viņa apetīte pēc pretsāpju līdzekļiem.

Vils klausījās kā ugunskurā uzšaujas liesmas. Strazdi bija apklusuši; viņi vēroja no attālajiem Bestvudas mūra sienu tornīšiem. Liesmās degdamas, viņa vectēva personīgās mantas izplatīja uzmundrinošu karstumu. Ugunskurs nespēs visu iznīcināt, bet Vils apraks pelnus un it visu, kas nesadegs. Izcirtumā smaržoja pēc šķīstījošas uguns.

Panteiga kungs klupdams krizdams brāzās cauri biezoknim, ķerrai lēkājot pa nocirsto zaru taku, kurus Vils bija izmētājis pamežā. Viņš to nolika malā pietiekami tuvu ugunskuram, lai Vils varētu tās saturu iegāzt ugunī: spieķi, ierāmētas melnbaltas fotogrāfijas un apģērbus. „Tas arī viss, ser!”

Vils papurināja galvu. „Es gribu, lai jūs savācat visu. Nekas nedrīkst palikt.”

„Es saprotu, ser! Pieņemiet manu atvainošanos, esmu diezgan drošs, ka šīs ir Viņa Žēlastības pēdējās mantas, lai viņam vieglas smiltis! Ser, esmu par to personiski pārliecinājies!”

Vils izskatīja ķerras saturu. „Arī viņa dokumentus, Panteiga kungs!” It īpaši viņa dokumentus.

„Vai!” noteica pārvaldnieks. Iestājās neveikls klusuma bridis, pirms viņš turpināja. „Man ar nožēlu jāsecina, ser, ka vīri no Admiralitātes vairs neko neatstāja!”

Ugunskurs bija saplacis. Vils nodrebinājās no aukstuma. Viņš uzmanīgi nostājās uz granīta plāksnes un apsēdās.

„Panteiga kungs, kādi vīri?” Viņa balss bija kā tikko sadzirdams čuksts ugunskura sprakšķēšanā un attālas bangas neskaidrajā dunoņā.

„Vīri no Admiralitātes, ser! Viņi pieprasīja visus nelaiķa hercoga dokumentus. Viņi sacīja, ka tas nepieciešams kara vajadzībām. Un Viņa Žēlastība, ļoti vēlēdamies kaut ko darīt valsts labā, un esmu pārliecināts, ka jūs to labi zināt, ser, diezgan stingri uzsvēra, ka mums viņiem jāsavāc katra vismazākā papīra strēmele!”

„Ak tā!” Vils ar grūtībām centās elpot. „Un kad tas notika?” „Jau pirms vairākiem mēnešiem, ser! Pagājušajā ziemā.”

„Vai jūs atceraties jebko citu saistībā ar šiem vīriem? Kā viņi izskatījās vai kā runāja?”

„Nē, ser! Viņi izskatījās diezgan parasti, ja drīkstu tā teikt.” Pārvaldnieks ieturēja pauzi. „Taču ir gan viena lieta, ser! Tobrīd man tas šķita vareni dīvaini.”

„Pastāstiet!”

„Es atceros, ka viņi runāja par konkrētām lietām. Viņi vairākas reizes apjautājās vai Viņa Žēlastība bija glabājusi jebkādus pierakstus par bērnu audzināšanu. Vai varat iedomāties, ser?”

Viļa prātā iepeldēja vecas, neaicinātas atmiņas kā peldošs atkritumu gabals, ko nesa krastā arvien pieaugošs vilnis. Viņi bija braukuši cauri pilsētai, Pips sēdēja pie stūres. Pips tika jautājis par leksikoniem un enohiešu valodu, un kā tas viss bija aizsācies. Vils bija mēģinājis izvairīties no šīs tēmas: Tieši par šo lietu man vakar bija saruna. Vai tu nevari pajautāt, lai vecais vīrs tev izskaidro? Tovakar Vils bija nogaršojis savu pirmo alus pinti.

Un viņš atcerējās vēl vienu nesenāku sarunu ar Māršu. Vai tu esi kaut ko dzirdējis par pagrabstāvā notiekošo? Admiralitātē.

Viņš piecēlās kājās. „Tas ari būs viss, Panteiga kungs! Lūdzu, pasakiet manam brālim, ka šodien aizbraucu uz Londonu!”

TELPU renovācija bija tik pamatīga, ka Vils tikko atpazina šo vietu. Pagrabtelpas zem Asinszāles štāba bija pilnīgi pārbūvētas. Vairs nebija piepelējušo noliktavas telpu, ķieģeļu arku, koridoru labirintu. Izskatījās, ka tas viss aizvietots ar rindās izkārtotiem banku seifiem.

Uz katru no koridoriem veda vissmagākās tērauda durvis, kādas Vils jebkad bija redzējis. Katru koridora grīdas, griestu, sienu un pat plato durvju aiļu centimetru klāja sulīgi, biezi šenila paklāji.

Viņš zināja, ka paklāji tiek izmantoti, lai absorbētu skaņu. Viņš to zināja visur izlīmēto plakātu dēļ:

LŪDZU IEVĒROT KLUSUMU!

STINGRI AIZLIEGTS SARUNĀTIES!

ŠAJĀS TELPĀS AIZLIEGTS SARUNĀTIES JEBKURĀ VALODĀ!

Taču šī izolācija nebija ideāla. Ja Vils pietiekami sasprindzinājās, viņš varēja saklausīt zīdaiņu raudas.

Viņš zināja, ja nogaidītu pietiekami ilgi, agrāk vai vēlāk ierastos zīdītājas, varbūt viņas pat līdz seifiem eskortētu apbruņoti vīri. Taču viņš jau zināja, kas tajos atradās.

Jaundzimušie, ne vairāk kā pāris mēnešu veci.

Kara bāreņi.

1941. gada 3. septembris Valvorta, Londona, Anglija

Vīteņauga stīgas bija biezas un spēcīgas, taču tomātiņi bija mazas, bāli zaļas bumbiņas, kas nobriestu un apsārtotos, pienākot rudenim. Māršs, pārbaudot katru lapu, vai uz tām nav parazītkukaiņu vai citu kaitēkļu, lēni virzījās pa dobi uz priekšu. Viņš nogrieza dzinumu, kam bija brūns galiņš. Apgrieztā vīteņauga mitrā, smilšmālainā smarža jaucās ar Līvas virtuvē izceptās maizes aromātu.

Pēckara laikā varēja baudīt tikai mājās ceptu maizi. Neviens nesūdzējās. Cilvēki bija pārāk aizņemti svinot. Karš bija beidzies, un Lielbritānija bija izdzīvojusi. Vairs nekādu uzlidojumu, nekādu gāzmasku. Dzīve lielā mērā bija atgriezusies vecajās sliedēs.

Taču pārtikas normēšana bija kļuvusi bargāka. Maize bija tikai viena no daudzām precēm, kas bija normēto preču sarakstā. Preces tika nosūtītas uz kontinentu, bezcerīgā mēģinājumā pabarot tos miljonus ļaužu, ko nedabiskā ziema bija atstājusi badā. Klausoties radio, viņš bija uzzinājis, ka Staļins bija uzaicinājis Cērčilu un Rūzveltu uz Parīzi, lai apspriestu situāciju.

Viņš arī zināja, ka japāņi sagrābuši Kamčatkas pussalu un Sahalīnas salu, kamēr Padomju Savienība Eiropā bija aizņemta ar šur tur atrodamām nacistu pretošanās grupām. Viņš prātoja, vai Parīzē arī to apspriestu. Cērčilam ar šo jautājumu būtu jāapietas kā ar jēlu olu, jo…

Nē. Māršs savaldīja savu joņojošo prātu un lika savām auļojošajām domām apstāties. Tā vairs nav mana problēma. Es ar to vairs nenodarbojos.

Esmu beidzis savu darbu.

Viņam būtu drīz jāatrod jauns darbs. Drīz viņu ģimenē būs vēl viena mute, kuru barot. Taču viņš bija atlicis darba meklējumus, cik vien ilgi tas bija iespējams. Viņš pavadīja visu vasaru tikai divatā ar Līvu. Māršs bija atkal kopā ar savu mūža mīlestību un kopā viņi no jauna veidoja ģimeni.

Aiz viņa uz grants celiņa bija dzirdami soļi. Kāda ēna aizsedza sauli, miniatūrs saules aptumsums vietā, kur viņš pietupās starp augiem. Viņš saspringa uz mirkli, atceroties spokaino stāvu Sv. Džeimsa parka ēnās, taču viņš aizdzina šīs atmiņas.

Nē. Tā vairs nav mana problēma.

„Līva, tūlīt nākšu iekšā!” Māršs, dziļi ieelpodams, nogrieza vēl kādu dzinumu. Viņš pasmaidīja. „Nevaru sagaidīt to maizīti.” „Pacietība nekad nav bijusi tava stiprā puse, Pip!”

Māršs satrūcies pagriezās. Vils stāvēja pie pašiem vīteņaugu stādiem. Saule apspīdēja viņa siluetu.

„Vil! Tas gan ir pārsteigums,” sacīja Māršs, celdamies kājās un purinādams zemi no zilā džinsu kombinezona.

„Sen jau atgriezies? Nezināju, ka esi pilsētā.”

„Tevte vēl daudzjānošķērē,” sacīja Vils, rādīdams uzvīteņaugiem. Māršs atbildēja: „Ne tik daudz, kā biju domājis. Tie ir…” Viņš apklusa, satraucies par to, ka Viļam trīsēja balss un drebēja roka. Viņa vecais draugs izskatījās saburzīts, pelēks. Ak, nē! „Kas ir jānošķērē?”

„Bērni. Daudz, daudz bērnu.” Viļa elpa oda pēc kadiķogām. „Zini, niecīga raža!” Viņš ķiķināja.

Mēs bijām dzirdējuši, ka Viļa veselības stāvoklis uzlabojas. Bet viņš runā nesakarīgi. Viņš ir zemu kritis. Māršs viņu maigi paņēma aiz rokas. „Iesim iekšā. Man šķiet, ka mums ir jāpiezvana Obrijam.”

Sī gan ir mana problēma. Mana vaina.

Viņš pārlika Viļa roku sev pār plecu un abi gāja mājas virzienā. Līva droši vien bija ievērojusi viņus pa virtuves logu, jo, viņiem tuvojoties, viņa iznāca ārā. „Vil! Cik patīkami jūs atkal satikt! Pagājis ārkārtīgi ilgs laiks.”

„Olīvij!” Vils pagrūdās pret Māršu, bet tad atkal iztaisnojās. Līva īsu mirkli saskatījās ar Māršu, un viņš manīja, ka viņas vasarraibumainajā sejā ievelkas bažas.

Vils noņēma savu katliņu un nestabili paklanījās. „Jūs, mana dārgā, izskatāties fantastiski, kā vienmēr!” viņš teica, nopētot viņu no galvas līdz papēžiem. Viņa acis iepletās, ievērojot viņas nelielo puncīti. Viņš pagriezās. „Pip?” Viņa elpa koda Māršām acis.

„Mēs veidojam ģimeni no jauna, Vil! Mēs sākam visu no sākuma."

Viļa acis aptumšoja tumšs atspulgs, it kā viņš skatītos uz kaut ko bezgalīgu un bīstamu. Māršs atpazina šo ēnaino skatienu. Asinszāles mantojums. Viļa sejas neveselīgais bālums kļuva dziļāks. Māršs ievēroja, ka viņam rokās bija stieplē iesiets manuskripts: galvenā leksikona kopija.

„Nedzimuša bērna,” Vils nočukstēja. Viņa lūpas kustējās, bet nekas nebija dzirdams. Viņš pagriezās, lai vēlreiz paskatītos uz Līvu, un nomurmināja pie sevis. „Dvēseli.”

„Mēs te apspriedām vārdiņus,” Līva sacīja, cenšoties būt priecīga. „Mēs izdomājām, ka…”

„Jums no viņa jāatbrīvojas,” viņš izpļāpājās. „Tieciet vaļā no tā bērna! Es pazīstu vienu ārstu…”

Līvai atkārās žoklis. Viņa ar rokām apķēra vēderu un soli atkāpās. Sejā bija skaidri redzams viņas aizvainojums.

Māršs satvēra Viļu aiz elkoņa, pagrieza viņu pret sevi. „Ko tu tikko teici manai sievai?”

„Pip…” Vils sāka nesakarīgi raudāt.

Māršs dziļi ievilka elpu, iedomājās par Līvu un apspieda savas dusmas. Viņš uzlika roku uz Viļa elkoņa. „Kas par lietu, Vil? Pastāsti man, kas noticis?”

Taču Vils bēdu nomākts papurināja galvu, iegrimis savās personiskajās dusmās. Viņš kādu brīdi līgojās, bet pēc tam pacentās izslieties taisns. „Tas nesāpēs.” Viņš grīļīgā gaitā tuvojās mājai. „Es zinu, kā remdēt sāpes. Es jums iemācīšu.”

Māršs piegāja priekšā un nostājās starp viņu un Līvu. Zemā balsī, tā lai viņu nedzird Līva, viņš sacīja: „Es cenšos tev palīdzēt. Bet, ja tu man neļausi to darīt, tev būs jāiet projām.”

Vils apstājās un nopētīja Māršu ar stiklainām acīm. Tad viņš atkal sāka iet uz priekšu, joprojām raudādams. „Zīdaiņi. Briesmoņi. Viņi visi.”

Tagad viņš jau bija novirzījies no tēmas. Vils bija pilnībā iekritis citā pasaulē, viņa sacītajam nebija nekādas loģikas. Un viņš sarūgtināja Līvu.

Māršs atkal nostājās viņam ceļā. „Es to saku nopietni, Vil! Ej projām! Tūdaļ!” Pēdējais vārds izlauzās kā rūciens.

Vils norādīja pāri Mārša plecam uz Līvu. Tagad viņš jau atklāti vaimanāja. „Olīvij, nogaliniet to! Nogaliniet to radījumu, kas jūsos aug…”

Tas arī bija viss, ko viņš pateica, jo Māršs ļāvās savām dusmām. Atskanēja truls būkšķis un Vils kā saņurcīta lupata iekrita tomātu stādos. Debesīs, nemierīgi spārnus plivinot, uzšāvās strazdu bars.

Aiz tiem noelsās Līva. „Ak, vai!”

Māršs masēja savu sāpošo roku. „Nenāc atpakaļ, Vil!” viņš sacīja. „Turies pa gabalu no manas ģimenes!”

Vils cēlās augšā, turēdams roku pie sejas. Viņš atvēra muti, lai kaut ko teiktu, taču apklusa. Viņa sejā saulesgaismā mirdzēja asaras. Tāpat arī asins tērcīte zem deguna. Viņš grīļīgi piecēlās kājās, neveikli pacēla nokritušo cepuri un leksikonu. Kādu ilgāku mirkli blenza garām Māršām un Līvai. Viņa sejas izteiksme bija nenolasāma.

Cerot, ka viņam nebūs vēlreiz jāsit Viļam, īpaši Līvas klātbūtnē, Māršs saspringa. Taču tad Vils skumji papurināja galvu, pagriezās un klupdams gāja uz dārza vārtiņu pusi.

Māršs nogaidīja, kamēr viņš tos aizcērt. Tad viņš apskāva sievu.

„Kaut tu nebūtu tā darījis. Viņš ir tavs draugs.”

„Piedod, Līva! Man bija bail, ka viņš tev nodarīs pāri.”

„Nabaga Vils,” viņa noteica. „Kā gan viņš varēja tāds kļūt?

„Iesim iekšā. Viņš ir prom,” sacīja Māršs.

Viņam bija žēl Viļa. Taču Māršām bija ģimene un dārzs, un viņam vairs nekas nebija vajadzīgs, lai būtu laimīgs.

1941. gada 3. septembris Kaut kur PSRS

Viņi atkal kaut kur brauca. Tā tas notika ik pa dažām nedēļām. Klauss nezināja iemeslu vai virzienu, kurā šoreiz dosies. Vienīgais, ko viņš zināja, ka ar katru nākamo pārbraucicnu viņi virzījās arvien tālāk uz austrumiem.

Kamēr citi nojauca teltis, divi kareivji vicināja šautenes, rādīdami, lai Klauss kāpj citā kravas automašīnā. Klauss zināja, ja nesadarbosies, viņi atkal savienos viņa galvaskausa vadus ar maiņstrāvas ģeneratoru. Pēdējoreiz konvulsiju laikā viņš bija salauzis ribu.

Viņš iekāpa kravas automašīnā un apsēdās uz cietā sola blakus Grētai, kas tur jau sēdēja saķēdēta. Kāds no karavīriem uzlika važas ap Klausa rokām un potītēm, pēc tam ķēdes pieslēdza pie dzelzs riņķa, kas bija piestiprināts pie grīdas.

Ja vien viņam būtu bijis akumulators… Viņam pietiktu vien ar sekundes simtdaļu. Sekundes simtdaļa, strāvas vistīrākā iekņudēšanās un viņš ar Grētu būtu brīvībā.

Klauss jau tūkstošo reizi centās izsaukt Willenskrдfte, lai pamodinātu sava prāta ziemas guļā snaudošo daļu, caur kuru plūda Gцtterelektron. Taču tas bija bezcerīgi. Bez akumulatora viņš bija parasts cilvēks.

Viņu sagūstītāji ātri un prasmīgi nojauca nometni. Ierūcās kravas automašīna. Kravas automašīnai kratoties pa lauku ceļu cauri milzīgam mežam, žvadzēja gūstekņu ķēdes. Starp kokiem lidinājās kraukļi kā melni uzplaiksnījumi saulesgaismas un ēnu spēlēs.

Klauss nopūtās, veltīgo pūļu nogurdināts. Viņš nokrita uz sola, zemu nokāris galvu. Grēta noglaudīja viņa celi.

„Es ceru, ka tu zini, ko dari,” viņš sacīja.

Viņa pieliecās tuvu klāt. Viņas elpa kutināja viņa ausi.

„Ienāk,” viņa čukstēja.

Pateicība

Esmu no sirds pateicīgs saviem draugiem, kolēģiem un radošās darbnīcas „Kritiskā masa” padomdevējiem Ņūmeksikā: Danielam Ābrahamam, Terijam Englandam, Tajam Frenkam, Emīlijai Mā, Džordžam R.R. Mārtiņam, Vikam Milānam, Melindai M. Snodgrāsai, Dženai Stirlingai, S. M. Stirlingam, Seidžai Vokerei, un Valteram Džonam Viljamsam. Es nekad to nebūtu uzdrošinājies darīt, ja viņi nebūtu tik ļoti aizrāvušies ar šo projektu; es nekad to nebūtu pabeidzis, ja nebūtu viņu atbalsta, gudrības un labā humora. Trūkumi grāmatā ir mana paša vaina, bet visu labo fragmentu autors ir „Kritiskā masa”.

Tāpat esmu pateicīgs 2007. gada radošās darbnīcas „Zilā debess” līdzdalībniekiem: Paolo Bakigalupi, Tobiasam Bakellam, Rejam Daunam Kārsonam, Čārlzam Koulmenam Finlijam, Sandrai Makdonaldai, Hollijai Makdovelai, Paulam Melko, Sārai Prineā, Heterei So, Bilam Sannam, un Gregam van Ekautam par to, ka izlasīja atsevišķas šī romāna daļas un sniedza lieliskas atsauksmes.

Paldies arī Maikam Beitmenam par vienreizējo meistarību darbā ar balto tāfeli, Markam Falcīni par to, ka dalījās Impērijas kara muzeja izpētes materiālu brīnišķīgajā kolekcijā, Ph.D. Čeram Perijam par to, ka kritiski pārlasīja romānu un dalījās ar jocīgu lingvistisko eksperimentu pieredzi senatnē, Robertam Bodoram, Semam Batleram, Bredam Boljū un Tobijam Mesindžeram par to, ka kritiski pārlasīja šo romānu un B. K. Dannam par to, ka pacietīgi palīdzēja tulkot frāzes vācu valodā.

Mans aģents, leģendārais Kejs Makolijs, jau no paša sākuma ar degsmi un pārliecību atbalstīja manus pūliņus. Paldies Tev, Kej, ka paļāvies uz mani un ticēji šim stāstam!

Es vēlētos pateikties arī savam redaktoram Patrikam Nīlsenam Heidenam par viņa entuziasmu un ieguldīto darbu šajā romānā, padarot to daudz labāku nekā tas būtu bez viņa ieguldījuma.

Zoja Vaugtere zināja, ka kļūšu rakstnieks vēl pirms pats to apjautu. Viņa ir labākā karsējmeitene, kādu jebkurš varētu vēlēties un daudz labāka nekā esmu pelnījis. Nekad nespēšu viņai pienācīgi pateikties par viņas gadiem ilgo, nesatricināmo ticību, atbalstu un pacietību. Tas ir vārdos neizsakāmi.

Papildus materials

Stāsts no Iana Tregillisa Asinszāles triptiha

Doktora Gotlība redzetais

„Vai jūs ticat, ka ir iespējams nogalināt Dievu?”

Grēta kā paciente uztrauca Gotlību visvairāk. Viņa bija gaišredzīga. Viņam bija aizdomas, ka viņa bija arī gluži traka.

Rakstīdams viņas lietā piezīmi, viņš pusceļā apstājās. Uzlikdams pildspalvai uzgali un nolikdams to uz galda blakus reģistrācijas grāmatai, viņš izmantoja dažas sekundes laika, lai apkopotu savas izkliedētās domas un uztvertu viņas jautājumu. „Kā, lūdzu?”

„Ja Viņš ir viszinošs un nekļūdīgs, tad Viņš noteikti zinātu savas nāves brīdi un veidu. To zinot un esot nekļūdīgam, Viņš to varētu novērst. Tomēr, tā darīdams, Viņš netieši norādītu, ka Viņa paredzējums nav bijis pilnīgs. Taču, nenovēršot savu nāvi, tiktu norādīts, ka Viņš nav mūžīgs.” Viņa nopūtās.

Gotlībs sacīja: „Dieva nāve ir metafora. Ar to netiek domāta burtiska ķermeniskā nāve. Tā simbolizē Dieva gāšanu caur mūsdienu cilvēka mazināto vajadzību pēc ārējiem zināšanu avotiem.”

Muižā Nīčes darbi bija obligātās literatūras sarakstā. Protams, tikai atzinīgi novērtētās grāmatas.

Grēta sarauca pieri un pagriezās ar skatu uz atvērtā loga pusi. Viņas zemnieciskās kleitas vilnas diegi ķērās vados, kas krita pār viņas pleciem. Viņas galvaskausā bija iekniedēti vadi, tie vijās spirālē lejup starp viņas krauklmelno matu cirtām un nokarājās gar vidukli. Uz vara savienotājiem atspīdēja saules gaisma; tāpat kā pārējie eksperimentu subjekti, ari viņa lietoja akumulatoru tikai izmēģinājumu laikā. Kopš laika, kad doktors fon Vestarps viņas smadzenēs bija atradis elektrodu pareizās izvietojuma vietas, viņas mati bija izauguši biezi un mirdzoši.

Tā bija pēdējā maija diena un nedēļas pirmā saulainā diena. Vieglajā vējā virs lauku mājas plīvoja karogi ar svastiku. Mirkli vēlāk vējš uz Gotlība rakstāmgalda sajauca dokumentus, piepildot viņa kabinetu ar lietū izmirkušas zemes mālaino smaržu. Mežos ap kādreizējo bāreņu namu putni čivināja savas dziesmas, ko akcentēja vienmērīga āmura klaudzoņa no blakus esošā būvniecības projekta. Ja Gotlībs papūlējās, viņš varēja saklausīt Schutzstaffel brigādes ritmisko lāpstu un irbuļu kraukšķēšanu, cenšoties aizraktics līdz Oskara ķermenim. Grēta sacīja: „Bet diskusijas dēļ.”

„Nu labi,” atbildēja Gotlībs. Viņš atliecās un sakrustoja rokas. „Nav jau nekāda paradoksa, ja Viņš izvēlas mirt.”

Grēta papurināja galvu. „Es nerunāju par Jēzu Kristu. Un, ja slepkavības vietā notiek pašnāvība, tas nemaina lietas būtību. Ja Viņš ir visvarens un nekļūdīgs, Viņš var jebko izbeigt uz visiem laikiem, ieskaitot Viņa mūžīgo dzīvību. Bet, ja Viņš faktiski ir mūžīgs, Viņš nevar mirt.”

„Tādā gadījumā, es pieļauju, ka Viņš izvēlētos būt mūžīgi mirstīgs.”

„Doktor, neviens nezina, kāds ir Dieva nodoms!”

Gotlībs šajā situācijā saskatīja iespēju atgriezties pie sākotnējās tēmas. Viņš sacīja: „Pēc vakar notikušā tu esi sākusi raizēties par interesantu tēmu.” Taču viņa nevēlējās neko teikt, tāpēc viņš neatlaidīgi turpināja: „Grēta, vai tu jau iepriekš zināji, ka notiks nelaimes gadījums? Vai tu saskatīji Oskara nāvi?”

„Es vairs neko nevarēju saskatīt pēc tam, kad tika pārtraukta elektrības padeve.”

Jaudas pieaugums bija izraisījis īssavienojumu Gotlība rakstāmgalda lampā. Lampa bija viņa tēva dāvana; statīvs bija veidots no Meisenes porcelāna netālu no Drēzdenes. Taču muižā darbinieku vidū bija elektroinženieri. Varbūt viņi varētu salabot…

Grēta bija atkal nomainījusi tēmu. Tas viņai labi padevās. Tas atbilda ārsta diagnozei.

Viņš gribēja norādīt uz viņas novirzīšanos no tēmas, bet apklusa, lai ieklausītos: plek! Krīt. Plek!

Gotlībs pētoši palūkojās pāri galdam. Ap viņas basajām pēdām un starp kāju pirkstiem bija piekaltuši dubļi. Un tagad, viņas kājām žūstot, dubļu pikas krita Gotlība kabinetā uz paklāja. Rīta rasa bija samitrinājusi Grētas kleitas apakšmalu, padarot tumšāku gaiši zilo vilnu. Viņa atkal bija gājusi uz pļavu.

Gotlībs norādīja uz lavandas zariņu, kas bija aizsprausts viņai aiz auss. „Skatos, ka esi atsākusi vākt pļavas ziedus.”

„Kā atceros, vakar tu sēņoji.”

„Jā, bet man labāk patīk vākt ziedus.” Viņa paņēma aiz auss aizlikto zariņu un pasmaržoja to.

„Ko tu iesāki ar salasītajām sēnēm?”

„Es tās, protams, izmetu. Mežā lasītās sēnes var būt ļoti indīgas.”

„Tad kāpēc gan tās lasīt?”

„Man patīk tā sajūta, kad daba zaudē kontroli.”

Gotlībs noņēma no pildspalvas uzgali. Ierakstīja viņas lietā vēl vienu piezīmi. Viņš centās sev nepievērst uzmanību. Ārsts cerēja, ka viņa trīcošās rokas nenodeva viņa satraukumu.

Kāds pieklauvēja pie durvīm, tas novirzīja viņu no domas. Durvis atsprāga vaļā. Kabinetā iedrāzās štandartenfīrers Pābsts.

„Es pašlaik esmu aizņemts ar pacienti,” sacīja Gotlībs.

Pulkvedis uzmeta Grētai ātru skatienu. „Atstāj mūs divatā!”

„Kā vēlaties.” Viņa piecēlās kājās. „Visu labu, ārsta kungs!” Viņa aizgāja, dubļiem krītot no kājām un gaisā vēdījot lavandas smaržai.

Pābsts aizvēra durvis. Viņš sacīja: „Doktors fon Vestarps tiek izsaukts uz Berlīni. Reihsfīrers Himlers vēlas uzzināt, kā mēs zaudējām vienu no saviem vērtīgākajiem izmēģinājuma subjektiem.”

„Esmu pārliecināts, ka doktors viņam visu pamatīgi izskaidros.”

„Himlers nav vienīgais, kas ir sarūgtināts par vakardienas fiasko. Man ar doktoru, pirms viņš aizbrauca, bija ilga saruna. Oskara nāvē viņš vaino jūs.”

Šie vārdi Gotlībam iedūrās kā lāsteka sirdī. Šajos laikos doktora nosodījums nozīmēja nāves sodu.

„Man ar to nav nekāda sakara,” viņš čukstēja.

„Jā, ir gan. Jūsu darbs ir asināt viņu prātus, nevis turēt rociņu un lutināt ar žīdu zinātni,” Viņš izspļāva šos vārdus kā indi.

„Psihoanalīze ir…”

„Apšaubāma. Fon Vestarpam ir sniegta rīcības brīvība vadīt muižu, kā viņš to uzskata par pareizu, un šā iemesla dēļ līdz šim tas ir bijis jūsu ieguvums. Bet Oskars nomira, jo nespēja koncentrēties, vizualizēt, nojaust. Visu to, kas jums viņam bija jāiemāca.” Pābsts pagriezās uz durvju pusi. „Rīt doktors atgriezīsies. Tikmēr es jums iesaku nemēģināt bēgt.”

Gotlībs trīcēdams iegrima savā krēslā. Viņa skatiens pārslīdēja piezīmēm, ko bija rakstījis Grētas vizītes laikā.

„Pagaidiet, štandartenfīrer!” Pulkvedis apstājās, satvēris plaukstā rokturi. Gotlībs sacīja: „Ko jūs iesāktu, ja es jums sacītu, ka Oskara nāve nebija nelaimes gadījums?”

VAKARA, kad nomira Oskars, Grēta bija pavadījusi pēcpusdienu, lasot mežā sēnes. Gotlībs to zināja, jo viņš bija pasācis viņu vērot ar putnu novērošanas binokli, lai izsekotu viņas vientulīgajām pastaigām ap Schutzstaffel objektiem. Viņš sev līdzi nēsāja piezīmju blociņu, kurā starp priecīgi satrauktām piezīmēm par zīdastēm un dižraibajiem dzeņiem, pierakstīja novērojumus par Grētas uzvedību un spekulācijas par viņas garastāvokli.

Viņa izrādīja vēl nebijušu interesi par sēnēm. Parasti viņa pļavā aiz bijušā bāreņu nama lasīja tādus ziedus kā zīda magones, kas bija izraibinājušas lauku vietās, kur bija apbedīti panākumus neguvušie testa subjekti.

Visas dienas garumā bija lijis pavasara lietus un beidzot tas bija mitējies, tagad zem sudrabaini pelēkajiem mākoņiem, kas pēdējās dienas bija slēpuši debesis, iznira rietošā saule. Taču saule bija pārāk vāja, lai nosusinātu mitrumu. Cauri muižai joprojām izplatījās lietus šķīstījošā smarža reizē ar ozona smārdu, kas vēdīja no šķūņa, kur elektromontieri dīzeļģeneratoram veica pēdējos pielabojumus.

Grēta izstiepa kaklu, it kā ieklausoties kādās vārgās skaņās. Viņas mutes kaktiņš izliecās augšup. Viņa ar savām ieslīpajām acīm pārlaida skatienu pār Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials teritoriju, pār ģermāņu potenciāla progresa reiha iestādi.

Gotlībs pavērsa binokli uz citu pusi. Tā palielinātais skats panoramēja pār treniņu laukumu, kur hauptštrumfīrers Būlers piesprādzēja garīgi atpalikušo telekinētiķi Kcmlcru pavadā. Viņa skatiens pārslīdēja pār strādniekiem, kas cēla jaunu laboratoriju, lai to pabeigtu, pirms ierodas ķīmiķi no IG Farben. Garām vīrietim, kas nestabili lidinājās dažus centimetrus virs zemes.

Citiem vārdiem sakot, muižā tā bija parasta diena.

Rūdolfs noslīdēja zemāk, sagrīļojās un tad piezemējās ar šļakstošu būkšķi. „Koncentrējies!” sacīja tehniķis, kas filmēja notiekošo. „Kas tev šodien kaiš?”

Kādā tālākā treniņu laukuma stūrī pie savrupas ķieģeļu sienas bija sapulcējušies Oskars, Klauss un tehniķu trijotne. Gotlībs apstājās un pārfokusēja optiku. Klauss bija Grētas brālis.

Ap viņa amputēto pirkstu stumbeņiem joprojām bija apsiets dzeltenraibs pārsējs. Nesen trenējoties bija noticis nelaimes gadījums. Tāpat kā Grētai, Rūdolfam un pārējiem, arī viņam un Oskaram no galvas vijās vadu saišķis. Klauss rūpējās, lai viņa galva būtu gludi skūta. Oskaram bija ataugušas biezu, blondu matu cirtas, lai gan dienā, kad viņš tika pārdots fon Vestarpam, viņa mati bija taisni. Šie abi vīrieši bija neparasti, jo abiem bija izpaudušās vienādas spējas. Taču, tāpat kā pārējie subjekti, viņi vēl arvien centās aprast ar savām spējām. Neviens no viņiem vēl nebija mēģinājis kļūt iluzors visā augumā.

Oskars runāja ar tehniķi. Tehniķis uzsita ar īkšķi un uz īsu mirkli kaut kas iemirdzējās zeltainajā saulrietā. Tehniķis noķēra monētu un uzplikšķināja to uz plaukstas pamata. Nebija grūti nolasīt no viņa lūpām: ērglis. Oskars lādējās. Klauss lozēšanā bija uzvarējis.

Kameras bija novietotas tā, lai viena filmētu sienas priekšpusi, bet otra aizmuguri. Kinooperatori deva signālu, ka gatavi darbam. Klauss iesprauda vadus akumulatorā, kas bija piestiprināts pie jostas. Izsaucot Willenskrдfte, viņa ķermeni apņēma nepastāvīga mirgošana. Taču tā ilga vien sekundes simtdaļu.

No akumulatora kā no strūklakas izšļācās oranžas dzirksteles, tām sekoja zaļi melnu dūmu mākonis. Klauss sarāvās, atvienoja vadus un nosvieda bojāto akumulatoru zemē. Oskars smējās; viņam tiks lielo sasniegumu gods. Taču kameras turpināja filmēt, tāpēc tehniķi viņam kaut ko uzrēja, un Oskars atkal kļuva nopietns.

Oskars atdeva godu kamerai. Nostājas ar seju pret sienu. Ievilka dziļu elpu. Ieslēdza akumulatoru. Nomirgoja.

Un uzreiz iegrima zemē.

Klauss rīstīdamies nokrita četrrāpus; kinooperatori sauca palīgā; tehniķi pieprasīja lāpstas. Taču Gotlībs zināja, ka bija jau par vēlu. Oskars izdzīvotu vien tik ilgi, cik ilgi spētu plaušās aizturēt ieelpoto gaisu. Un, ja viņš joprojām krita, viņš jau biji dziļi zem zemes.

Gotlībs vēlreiz pārlaida acis mežam. Grētas sejā bija redzama piesardzīga apmierinātība. Viņš ar šķebinošu pārliecību saprata, ka viņa šo katastrofu bija paredzējusi. Un tā viņu iepriecināja.

Viņš atcerējās psihoanalīzes zinātniskajā literatūrā kādu nesen ieviestu terminu.

Grēta pieķēra, ka ārsts viņu vēro. Viņa piemiedza ar aci.

Šis termins bija sociopāts.

RŪDOLFAM bija paredzēts iet uz vizīti pie ārsta pēc Grētas, bet Gotlībs to atcēla un pārcēla arī citas norunātās tikšanās.

Viena diena. Viņam bija viena diena laika, lai pierādītu savu vērtību.

Mežā, kur karavīri raka seklus kapus, uz lāpstu asmeņiem acumirklīgi atstarojās saules gaisma. Tehniķiļ kas bija atbildīgi par Klausa un Oskara izmēģinājumiem, steidzās iegūt labvēlību, uzrādot lielus sasniegumus, bet nebija pievērsuši uzmanību fizikas pamatprincipiem. Iluzorais stāvoklis nepiešķīra imunitāti pret gravitāciju. Vēl jo ļaunāk, bez Oskara līķa fon Vestarps nevarēja atlīdzināt zaudējumu, izpētot Willenskrдfte psiholoģiskās sekas. Tehniķu nāvessodi nevienu nepārsteidza.

Pie Gotlība zābakiem lipa mitrā zeme. Viņš pagāja garām jaunajai ģeneratora nojumei. Bija dzirdami nojumes iekšpusē skanošie trokšņi: zems, mehānisks smilksts, kam sekoja daudz klaudzienu un lamāšanās. Šeit vēdīja ozona smārds, lai gan to nomāca dīzeļdegvielas ogļūdeņražu pārsātinājums.

Akumulatoru laboratorijā smirdēja pēc amonjaka tik spēcīgi, ka asaroja acis. Kāds tehniķis viņam uzmeta skatienu, stāvot, kā izskatījās, pie elektrisko shēmu izmēģinājuma stenda. Viņam pie vienas acs bija piestiprināta juveliera lupa. „Jā?”

„Es gribētu runāt ar kādu par Klausa akumulatoru,” sacīja Gotlībs. „Par vakardienas izmēģinājumu.”

Otrs vīrietis pārlika lupu uz pieres. Viņš pašķielēja. „Jūs esat no medicīnas personāla?”

„Jā. Sveiki! Es esmu Gotlībs.”

„Velns. Vai Klauss tika ievainots?”

„Es šaubos,” sacīja Gotlībs. Gadiem ejot, izdzīvojušie izmēģinājumu subjekti bija izturējuši daudz ļaunākus pārbaudījumus nekā laiku pa laikam notiekošos triecienus. „Bet es šopēcpusdien ar viņu tikšos.” „Es esmu Osterhāgens,” sacīja tehniķis. Viņi paspieda viens otram roku. „Kāpēc jūs šeit esat ieradies? Mēs esam aizņemti.”

Gotlībs atbildēja: „Mani māc ziņkāre par to, kas notika. Viņa vietā varēja būt Klauss, ko viņi tagad mēģinātu atrakt, ja tobrīd nebūtu nojucis viņa akumulators.”

„Ak, tad Pābsts jūs ir padarījis par savu darbarūķi.” Osterhāgenu pārņēma klepus lēkme, viņš klepoja kabatlakatiņā, bet tad norādīja uz izmēģinājumu stendu. „Tas ir Klausa.”

Ierīce bija atvērta un tajā bija redzams elektriskās shēmas mudžeklis, kas bija aplikts ap stikla spuldzēm. Katrā spuldzē bija metāla stienis, viens blāvi pelēks, otrs vara krāsas. Stiklveida masa kā sastindzis piens bija pārklājusi pelēko stieni. Viena spuldzīte bija saplīsusi.

„Es nezinu, kāpēc akumulators saplīsa,” sacīja Osterhāgens. Gotlībs norādīja uz saplīsušo stiklu. „Izskatās slikti.”

„Nē. Tas notika, kad Klauss to nometa zemē. Gotlīb, viņi ir kā apmācīti pērtiķi! Mēs viņus brīdinājām, ka šie prototipi ir trausli. Bet viņi nekad neklausās. Pārcilvēki? Ha!” Osterhāgens atkal klepoja kabatlakatiņā. Klepus nāca ārā kā rūsganas gļotas. „Es pieņemu, ka jūs par manu musinošo izturēšanos ziņosiet Pābstam.”

„Diez vai. Man tagad ar viņu ir pašam savas problēmas.” Osterhāgens piem iedza acis. „Jūs tagad esat uz naža asmens, vai ne?” Gotlībs pamāja ar galvu. Norija siekalas.

„Jūs, nabaga mērglis!” sacīja Osterhāgens. „Man ļoti žēl.”

Viņš norādīja uz sodrēju traipu vietā, kur savienojās smalks vadiņš ar keramikas disku. „Šis izskatās pēc bojāta savienojuma. Bet šāds defekts gala izmēģinājumu laikā tiktu identificēts.” Viņš norādīja uz blakus esošo korpusu. Tajā bija akumulatoram atbilstoša lieluma sprauga un vadiem līdzīgas dzīslas, kas tika iestiprinātas izmēģinājumu subjektu galvaskausos. Apakšā abām lampiņām (vienas sarkanas, otras zaļas) ap ciparripu bija ar krāsu uzrakstīti vārdi: Ilaike. Reinhards. Oskars…

„Tiklīdz katrs akumulators ir gatavs, mēs to tūdaļ pārbaudām.”

Gotlībs sacīja: „Es biju domājis, ka visi akumulatori ir vienādi.”

„Varbūt kādreiz būs. Tāpēc arī mēs ņemam darbā palīgstrādniekus no IG Farben. Verfūgungstruppe garantētu absolūtu savstarpējo aizstājamību.”

„Bet tagad viņi nav savstarpēji aizstājami,” sacīja Gotlībs.

„Nav vis. Akumulators katram subjektam savā unikālajā veidā pamudina spējas.” Osterhāgens uzsita sev pa deniņiem. „Atšķirīgs elektrodu izvietojums.”

„Kad tika uzbūvēts šis akumulators?”

„Mēs nespējam saražot tik daudz akumulatoru, cik būtu nepieciešams. Bet šo mēs vēl paspējām pabeigt pirms izmēģinājuma. Klauss nebija priecīgs par to, ka notikusi aizkavēšanās. Viņš sūdzējās, ka mēs kavējam viņu. Es to aizvēru, pārbaudīju izmēģinājumu stendā, sagaidīju, kad iedegas zaļā gaisma, pasniedzu to viņam. Un prom viņš bija.”

Pēc tam, kad akumulators bija izturējis pārbaudi, tas no Osterhāgena rokām bija pa tiešo nokļuvis Klausa rokās. Un Klauss, uztraucies par to, ka kavējas, būs pa taisno gājis uz izmēģinājumu laukumu.

Kur dažus mirkļus vēlāk tas nojuka. Tādā veidā glābjot viņam dzīvību.

Grēta nebija ne pirksta piedūrusi pie akumulatora. Gotlībam krūtīs iedūrās vēl viena lāsteka, aizsitot elpu. Ja nu viņš attiecībā uz viņu bija kļūdījies? Ko viņš teiktu fon Vestarpam?

PIRMS atgriezties savā kabinetā, Gotlībs arhīvā atrada filmu. Līdz ar nākamā pacienta ierašanos viņš beidza uzstādīt projektoru.

„Kļaus, kā tu šodien jūties?”

„Ļoti labi. Kāpēc lai es tā nejustos?” Tipiska, tukša lielīšanas.

„Kā noprotu, tu vakar par mata tiesu izglābies.”

Klauss noskurinājās. „Tā gadās.”

„Man šķiet, tu liekuļo. Vakar pēc nelaimes gadījuma ar Oskaru tev kļuva fiziski slikti. Vai tad ne tā?”

Klauss uz viņu nikni paskatījās. Pēc pauzes, pietiekami ilgas, lai tajā laikā radītu ticamu attaisnojumu, viņš sacīja: „Mans akumulators darbojās nepareizi. Man bija šoks, tādēļ man kļuva slikti.”

„Ak tā, es biju domājis, ka tā varētu būt bijusi tava reakcija uz to, ka redzēji, kā Oskars tiek aprakts dzīvs. Man prieks dzirdēt, ka biju kļūdījies.”

Fon Vestarpa veiksmīgajām metodēm bija sava cena. Kcmlers nepiedzima plānprātīgs un vēl sākotnēji nestostījās; dvīnes nebija dzimušas mēmas; Klauss nebija vienmēr cietis no klaustrofobijas.

„Tā bija…” Klauss nokremšļojās, „ … mana akumulatora vaina.” „Šausmīgi tā nomirt,” sacīja Gotlībs. „Visi tie akmeņi un zeme.” Viņš nodrebinājās. „Cik ilgi tu spēj aizturēt elpu? Tagad apmēram divas minūtes?” Elpas aizturēšana Klausa un Oskara treniņos bija ļoti būtiska.

„Droši vien. Kāpēc jautājat?”

„Redziet, es te mazliet nodarbojos ar aritmētiku! Tā man droši vien ir tāda neveselīga interese. Vai zini, cik dziļi Oskars ir iekritis, ja pieņemsim, ka viņš aizturējis elpu uz divām minūtēm? Es biju pārsteigts. Faktiski kilometriem.” Gotlībs šķirstīja pierakstus. „Kaut kur tepat biju pierakstījis skaitli.”

„Man pilnīgi vienalga,” teica Klauss. Viņa balss atbalsojās. Gotlībs apklusa. „Atvainojos. Dažreiz es aizraujos ar atsevišķām tēmām.” Viņš izlikās, ka ieraksta kādu piezīmi. Tad, cik vien nepiespiesti spēdams, pavaicāja: „Vai pēdējā laikā esi runājis ar Grētu? Man šķiet, viņa par tevi raizējas.”

Strauji: „Mēs neesam īpaši tuvi.”

„Žēl gan. Viņas rūpes ir aizkustinošas.”

„Viņa ir mana mazā māsa,” viņš atbildēja.

„Jā. Muļķīgi iedomāties, ka viņa spētu tevi aizsargāt.”

Klauss kļuva stīvs. Viņš to labi prata noslēpt, pateicoties tam, ka bija gadiem ilgi trenējis fizisko sagatavotību, bet Gotlībs redzēja, kā nobāl viņa pirkstu locītavas, kas bija saspiedušas roku balstus.

Ko tu zini par savu māsu ? Tev ir aizdomas, ka viņai kaut kas kaiš? Pat ja pats sev to neatzīsti.

Gotlībs sacīja: „Es gribētu ar tevi kopā kaut ko noskatīties.” Viņš izslēdza gaismas, tad ieslēdza projektoru. Uz sienas zirga astru apmetuma vagām un vijumiem projektors uzplaiksnīja attēlus.

Klauss plūkāja amputēto pirkstu stumbeņu pārsējus. „Mēs jau šo esam apsprieduši.”

Melnbaltajā filmā bija uzņemta nesen notikuša treniņu nodarbība. Gaismēnainais Klauss pamāja ar spokainu roku cauri cietam granītam. Viss norisinājās, kā paredzēts, līdz viņš zaudēja savu koncentrēšanos un sāka svaidīties kā būrī iemests zvērs. Viņa seja sašķobījās mežonīgos palīgā saucienos. Šī aina beidzās ar to, ka ieradās mediķi ar kaulu zāģi.

Filmas spole plandījās uz statņa, izvēdinot kabinetā silta acctāta smaržu. Gotlībs ieslēdza gaismas.

„Kļaus, kā tu jūties, šo redzot?”

„Es jau teicu, ka mēs šo esam apsprieduši.”

„Vai pēc vakardienas negadījuma tu jūties citādāk?”

„Kāpēc gan lai es justos citādāk?” Viņa pirksti pluinīja pairušo

marli.

„Kā noprotu, tu uzvarēji lozēšanā. Tātad tas varēji būt tu, kuram būtu bijis jāveic pirmais mēģinājums, ja vien nebūtu nojucis tavs akumulators. Vai tas tevī nerada nekādas īpašas sajūtas?”

„Kāpēc? Tā bija Oskara kļūda,” ar negribīgu bramanību teica Klauss, „Viņš mira tāpēc, ka viņa griba bija par vāju.”

„Bet tu nepieļautu to pašu kļūdu.”

„Protams, ka ne. Es uzreiz pamanīju briesmas.”

„Tomēr tu nebrīdināji Oskaru.”

„Kāpēc gan man tas būtu bijis jādara?” Klauss aizejot, aiz sevis aizcirta durvis.

Skaidrs, ka viņš nebija pamanījis briesmas. Viņš nebija guvis mācību pēc pēdējā nelaimes gadījuma. Un šīs pārskatīšanās dēļ viņš gandrīz bija aprakts dzīvs: klaustrofoba murgs. Taču Klauss turpmāk vairs nekad neko neuztvers kā pašsaprotamu. Tagad viņš kaut kādā primitīvā veidā saprata prāta spēju disciplīnas svarīgumu.

… elektriskā lauka integrālā linija tādā veidā ir proporcionāla magnētiskās plūsmas laika atvasinājumam. Ņemiet vērā, ka ierosinātā elektrodzinējspēkapazime, kas nepakļaujas strāvas izmaiņām…

Teksta turpinājums bija rakstīts hieroglifos. Tad hieroglifi pārvērtās tintes smērējumos, kas līkumoja pār lappusi kā slieka, kas pēc lietus meklē virszemi. Gotlībam vairs neklausīja acis.

Viņš nolika palielināmo stiklu, parīvēja virsdeguni un paberzēja acis. Saule jau sen bija norietējusi, muižā bija tumšs, izņemot vietu, kur bija aplī uzslieti prožektori, lai atvieglotu Oskara līķa meklēšanas darbus. Tā kā Gotlībam nebija izdevies sarunāt, lai salabo viņa galda lampu, viņš bija spiests lasīt sveces gaismā.

Viņam koda acīs. Tā nebija pārāk laba svece.

Viņš gribēja turpināt lasīt, kad izdzirdēja, ka pie durvīm kāds grabinās. Gotlībs atvēra durvis.

Koridorā stāvēja Osterhāgens. „Labvakar, ārsta kungs!” „Sveiki?”

„Pēdējā laikā es jūtos mazliet ārprātīgs. Vai varu tagad ar jums aprunāties, lai jūs sakārtotu manas smadzenes?”

„Ir jau vēls…”

„Neuztraucieties!” sacīja Osterhāgens, paceldams vienu roku. „Es nospriedu, ka jums nenāktu par sliktu kāda kompānija.” Kad viņš pacēla papīra maisiņu, tajā nošķindēja stikls. „Nospriedu, ka jums arī šis nenāktu par ļaunu.”

Gotlībs atgrūda durvis plati vaļā un pamāja otram vīrietim, lai nāk iekšā. „Jūs ļoti strauji kļūstat par manu mīļāko pacientu.”

Osterhāgens ienāca kabinetā. Pēc darba laboratorijā viņa apģērbs bija savilcies ar vieglu amonjaka aromātu. Viņš oda pēc kaķu čurām.

Viņš izņēma no maisiņa skotu viskiju un divas glāzes. Sveces gaismā viņš apskatīja vienu glāzi, izvilka kabatlakatiņu un veikli notīrīja. Gotlībs izlikās, ka to nemana.

Osterhāgens katrā glāzē ielēja dzintarkrāsas šķidrumu, sacīdams: „Vai es tiešām neko neiztraucēju? Jūs izskatāties…”

Gotlībs atbildēja: „Nē. Es tikai lasīju.”

Osterhāgens uzmeta acis grāmatai. „Ak, Maksvela vienādojumi!” Viņš to pateica tā, it kā sasveicinātos ar kādu vecu draugu. Viņš uzmanīgi, lai neaizšķirtu Gotlība atvērto vietu grāmatā, pašķirstīja lappuses. „Tas man atgādina par maniem studenta gadiem.”

„Es neko no tā visa nevaru saprast,” sacīja Gotlībs. „Tā ir buldurēšana.” Viņš pastūma grāmatu malā.

Osterhāgens padeva viņam glāzi. „Daudzi runā, ka tas, ko jūs darāt, ari ir buldurēšana.”

Gotlībs atbildēja: „Tā es esmu dzirdējis.”

Osterhāgens pacēla glāzi. „Par tiem, kas Vācijas labā nodarbojas ar buldurēšanu.”

Gotlībs saskandināja ar savu glāzi. Tinkš!

Viņš sajuta uz mēles ozolkoka un zemes, un uguns garšu. Norijot viskiju, tas gludi, lēni dedzināja viņa rīkli kā gruzdošs zīds.

„Oho!” Viņš paskatījās uz pudeli. „Kā jūs to dabūjāt?”

„To atsūtīja mans dēls. Viņš strādā Brēmenes ostā par kravas inspektoru. Labs darbs. Ir savi labumi.”

Kamēr viņi klusējot dzēra, pagāja daži mirkļi. Gotlībs iedzēra lielu malku, aplejot ledu savās zarnās ar šķidro uguni.

„Vismaz pagaidām elektromagnētismu viņi nav pasludinājuši ārpus likuma.” Viņš ar īkšķi norādīja sev uz krūtīm, tādējādi apliedams savu kreklu. „Mani vaino par zīdu zinātni’.”

„Vai!” Osterhāgens ar plaukstas virspusi noslaucīja muti. „Bet tam nebūtu jābūt svarīgi, ja jūs esat nepieciešams fon Vestarpam.”

„Jā, nu tas vēl ir jautājums. Rādās, ka mūsu mīļais doktors domā, ka es esmu vainīgs par to, ka vakar notika nelaimes gadījums.”

„Man jau likās, ka tā varētu būt. Tomēr jūs neesat vienīgais. Pēc elektrības pārsprieguma man šķita, ka viņš likvidēs visus inženierus līdz pēdējam. Pat tos, kas nestrādā pie ģeneratora būvniecības. Pusrītu es skraidīju apkārt muižai, lai nomainītu izsistos drošinātājus, otru pusi prātodams, vai par to man piešķirs seklu kapu.”

Gotlībs pacēla glāzi. „Par tiem, kam lemts saņemt lodi deniņos.” Tinkšķ! Gotlībs izdzēra glāzi tukšu. Osterhāgens piepildīja to no jauna, pēc tam arī savējo. Viņi atkal dzēra klusēdami.

Osterhāgens aplaizīja lūpas. „Viņi to dara mežā, blakus akumulatoru laboratorijai. Tos nāvessodus. Dažreiz es to dzirdu.” Viņš atraugājās. „Kāds ir mans padoms? Nelūdzieties! Tas viņus tikai padarīs niknākus.”

„Ne tik niknus, kā mēģinājums bēgt no muižas.”

Vienu vai divas reizes gadā tā notika. Daži darbinieki nespēja izturēt un noskatīties rīcībā, kam pasaules iedibinātajā lietu kārtībā

bija jābūt neiespējamai. Tie, kas mēģināja pamest muižu, beigu beigās nonāca mežā. Tie, kas palika, galu galā nokļuva Gotlība kabinetā.

„Tas tiesa,” sacīja Osterhāgens. „Kas tad vakar patiesībā notika? Jums noteikti uz šo brīdi jau ir radusies kāda teorija.”

„Nekādu teoriju. Daudz aizdomu.” Gotlībs ierunājās klusākā balsī. „Es domāju, ka Grēta ir pie vainas. Tomēr es to nevaru pierādīt.”

„Ak, tā tur!” Osterhāgens iedzēra kārtīgu malku. Garu, uzmanīgu malku.

„Ko jūs par viņu zināt?”

Osterhāgens papurināja galvu. „Neko. Es ļoti maz ko zinu par izmēģinājuma subjektiem.”

„Bet…”

„Visi vīrieši, kas strādā akumulatoru laboratorijā, izvairās no Gretas. Vairāk nekā no pārējiem. Viņi sūta Grētu pie manis, lai es ar viņu tieku galā.” Gotlībs norādīja, lai vīrietis turpina stāstīt. Viņš turpināja, bet pateica vien to, ka: „Viņa liek viņiem justies neērti. Man arī.”

Viņi runāja par tēviem un dēliem, par elektromagnētismu un psihoterapiju. Kad Osterhāgens aizgāja, viņš sev paņēma līdzi lampu, bet pudeli atstāja.

GOTLĪBS pamodās, kad saule jau bija uzlēkusi virs meža pietiekamā augstumā, lai iespīdētu pa viņa kabineta logu un žilbinātu viņam acis. Viņš bija gulējis pie rakstāmgalda ļoti neērtā pozā, tāpēc tagad viņa galvassāpes pulsēja vienā ritmā ar galdnieka āmura klaudzēšanu. Katrs sitiens atbalsojās viņa smadzenēs.

Kad pēdējās miega pazīmes bija pazudušas, Gotlībs atcerējās fragmentārus sapņus par sniegpārslām un lavīnām, tauriņiem un viesuļvētrām, zīda magonēm un kraukļiem.

Viņš bija nogulējis brokastis, bet tam nebija nozīmes, jo nemiers bija nositis viņa apetīti. Iepriekšējās nakts dzēriena stiprinošā uguns vēderā bija pārvērtusies par aukstu pelnu kaudzi un rūgtu izmisumu uz mēles.

Doktoram fon Vestarpam šodien bija plānots atgriezties no Berlīnes, bet Gotlībs nebija atradis ieganstu sava nāvessoda atcelšanai, ne ari bija atrisinājis Gretas mīklu.

Viņam bija jāzina, kas notika ar Klausa akumulatoru.

Bija ieradies Rūdolfs, žāvādamies un berzēdams asarām aizmiglotās acis tieši tajā brīdī, ka doktors grasījās doties ārā. Viņš sarauca pieri, kad redzēja Gotlību aizslēdzam kabineta durvis.

„Ak, nu beidziet,” viņš sacīja,” man tiešām bija ar jums jārunā!” „Man ļoti žēl,” atbildēja Gotlībs. „Esmu diezgan aizņemts. Mums būs jāpārceļ mūsu saruna uz vēlāku laiku.”

„Cikos?”

Gotlībs viņam paspraucās garām. Viņš pār plecu uzsauca: „Uzmeklē mani šopēcpusdien!”

Meklē mani rūpīgi! Es ap to laiku jau varētu būt aprakts metā.

Ejot uz akumulatoru laboratoriju, viņam bija jāiet garām treniņu laukumam. Laukuma vidū stāvēja Reinhards, raukdams pieri mitrām salmu kaudzēm, līdz no tām uzdīga violetas liesmas. Gotlībs gāja pa taku gar ģeneratora staciju (tajā skanēja lādēšanās un klaudzieni). Klaudzēšana kļuva vēl skaļāka, kad viņš jaunajā celtnē pagāja garām galdniekiem. „Guten Morgen, Herr Doktor!”

Grēta pārliecās pār nepabeigto sienu. Viņš nebija pamanījis, ka viņa pļāpā ar meistaru. Viņa paliecās uz viņa pusi, aiz vienas auss bija aizsprausta gundega.

Viņas acis bija tumšākas nekā pārgatavojušās plūmes, un tās centās nolasīt viņa sejas izteiksmi. Viņa sacīja: „Jūs izskatāties nemierīgs.” Viņa sirds krūtīs sitās kā negudra, meklējot glābiņu. Grēta viņu bija tīšuprāt izbiedējusi, lai paspēlētos ar viņu, lai izsistu viņu no sliedēm. Taču Gotlībam nebija jānogaida, kamēr panika atkāpsies un viņš varēs rast piemērotu atbildi. Viņa profesionālā apmācība guva virsroku. Viņš atbildēja Grētai ar pretjautājumu.

„Es esmu saskumis par Oskaru. Tu neesi?”

„Jā.” Viņa nolēca viņam blakus. Noplivinājās viņas ar dubļiem notraipītā kleitas mala, kā arī mati un vadi, kas karājās no viņas galvas. Viņš sajuta zieda smaržu un centās nesarauties, kad viņa spraucās viņam garām. Viņa noklakšķināja mēli. „Nabaga Oskars. Tāda traģēdija.”

„Un diezgan bezjēdzīga,” viņš sacīja. „Tāds nelaimes gadījums varēja notikt ar jebkuru.”

„Ne ar jebkuru.” Viņas balsī bija manāms tikko jaušams nosodījums, it kā viņš būtu pateicis kaut ko nepareizu. Daudz jautrāk viņa ievaicājās: „Vai jūs vēlaties vēlās brokastis? Es jūs pavadīšu.”

Un viņa tiešām nāca līdzi. Neviens no viņiem nerunāja. Grētu, protams, neveiklais klusums neuztrauca. Gotlība mediķa būtība, tā viņa mazā daļa, kas nebija pārpludināta ar vēlmi bēgt, vēlreiz pārbaudīja savu diagnozi attiecībā uz viņas uzvedību. Pavirša koķetērija.

Viņš ievēroja ko neparastu: viņa nebija basām kājām. Kaut gan diena bija sākusies ar siltu laiku un bija skaidri redzams, ka viņa jau bija pastaigājusies pļavā.

Viņš sacīja: „Skatos, ka tev šodien kājās apavi.”

Grēta apstiprinoši pamāja ar galvu. Sarauca pieri. „Strādnieki izgāza spaini ar naglām. Viņi vēl visas nav atraduši.”

Viņa pagriezās ēdnīcas virzienā, bet viņš gāja akumulatoru laboratorijas virzienā. „Pagaidiet!” Viņa iedeva viņam ziedu. Ziediņa pūkainais kātiņš kutināja viņa pirkstgalus. „Lai atdzīvinātu jūsu kabinetu.”

Osterhāgens jau strādāja vaigu sviedros, joprojām aizņemts ar Klausa akumulatora sīku pētīšanu. Taču, kad Gotlībs ienāca, viņš papurināja galvu. „Ne tagad, draugs!”

Viņš jau bija salabojis lampu.

AP DIENAS vidu Gotlība apetīte aizvien nebija atgriezusies. Otro brokastu vietā viņš pusstundu pavadīja, apcerot savas pēdējās vēlēšanās. Viņa pildspalvas galiņš punktēja viņa mēli ar aukstu, tērauda un tintes garšu.

Viņš bija vecpuisis un viņam gandrīz nekas nepiederēja. Savus iekrājumus, kas pēdējo gadu laikā bija palielinājušies, kopš viņš bija pieņēmis Reichsbehorde stipendijas piedāvājumu, viņš novēlēja mātei. Medicīnas tekstus un saistītus rakstus, arī dažas lietas (ko Schutzstaffel bija aizliegusi izplatīt), novēlēja savai alma mater, I Icidelbergas universitātei.

Pēc tam, kad bija ielicis dokumentu aploksnē un nolicis to uz rakstāmgalda blakus grāmatai par elektromagnētismu un Grētas pļavas ziedam, viņš paņēma putnu vērošanas binokli. Putnu vērošana bija labs attaisnojums, lai ietu mežā, kur kāda drosmīgāka dvēsele varētu mest kājas pār pleciem.

Gotlībs arvien vēl centās sadūšoties bēgt, kad atgriezās Rūdolfs. Gailošais uzbudinājums ātri vien apdzisa, tam sekoja drūmas kauna un rezignācijas sajūtas.

Es esmu ārsts; es šeit atrodos, lai viņiem palīdzētu. Tātad loti labi. Lai runā, ka pildīju savus darba pienākumus līdz pat pašām beigām.

Kamēr viņa pacients ērti iekārtojās krēslā, Gotlībs paņēma attiecīgo lietu un atvēra pierakstus.

Rūdolfs bez lieka ievada sacīja: „Jums mani ir jāsazāļo.”

Žāvādamies viņš neaizsedza muti; viņa elpa aizplūda pāri rakstāmgaldam un iecirta Gotlībam nāsīs kafijas un kuņģa skābo smaku. Lidojošā vīrieša acu āboli bija sārti. Ada zem viņa asinīm pieplūdušajām acīm bija kļuvusi tumša un pietūkusi. Pēdējoreiz, kad abi bija tikušies, tā vēl nebija.

„Cik ilgi tu mokies ar bezmiegu?”

„Jau trešo nakti,” sacīja Rūdolfs. „Un ilgāk es neizturēšu. Tāpēc iedodiet man kaut ko!”

Oskars bija nomiris pirms divām dienām. Gotlībs atcerējās, kā īsi pirms nelaimes gadījuma, Rūdolfam tika izteikts rājiens par to, ka nav spējis koncentrēties sava treniņa laikā.

„Kas notika pirms trim naktīm?”

„Trakā kuce nakts vidū sāka dauzīt pa sienām.” Rūdolfs atkal nožāvājās.

Gotlībs iztaisnojās krēslā. „Trakā kuce” bija attiecināts uz Grētu. Vina un Rūdolfs gulēja blakus istabās.

„Ak tā?”

„Jā. Man kaut ko vajag, lai šonakt varu gulēt tajā troksnī. Medicīnas personāla darbinieki atsakās man dot.”

„Doktoram fon Vestarpam ir ļoti nopietna attieksme pret šīm lietām.”

„Man vienalga. Es gribu gulēt.” Rūdolfs sita ar pirkstu kauliņiem pret rakstāmgaldu. „Bams, bams, bams! Katru nakti.” Viņš nogrozīja galvu. „Viņa ir jukusi. Sagājusi dēlī.”

„Ko viņa dara?”

Rūdolfs pamanīja gundegu. Viņš to pagrāba un virpināja pirkstos.

„Viņa dekorē,” viņš atbildēja, pēc tam saspieda ziedu. Uz paklāja nobira ziedlapu putenis.

Gotlībs sāka iztaujāt: „Dekorē? Ko…”

Taču viņš apklusa, jo zināja, ko viņa dara: pakurina kaltēšanai pļavas ziedus. Taču tam viņai būtu nepieciešamas… ko viņa šorīt teica? Viņi nav visas atraduši.

„Vai tu esi pārliecināts, ka viņa to sāka darīt pirms trim naktīm?” „Kopš tā laika gandrīz neesmu gulējis, tāpēc, jā, esmu pārliecināts.” Gotlībs paķēra mācību grāmatu un piecēlās kājās, steigā apgāzdams savu krēslu. „Man jāiet,” viņš atbildēja.

Rūdolfs iekurnējās. „Kā paliek ar manu nomierinošo līdzekli?” Taču Gotlībs jau skrēja ārā pa kabineta durvīm. Lūdzul viņš pie sevis domāja. Tikai mazliet vairāk laika.

Viņš atrada meistaru, ar ko bija runājusi Grēta, un izprašņāja par viņas apmeklējumu.

Meistars atbildēja, ka viņa bija atnākusi, lai atdotu āmuru.

Vai viņa bija aizņēmusies vēl kaut ko?

Jā. Taču, kamēr meistars apgalvoja, ka savstarpējā saskarē ar Grētu nav noticis nekas uzmanības cienīgs, Gotlībs uzstāja, lai vārds vārdā atstāsta abas sarunas. Pēc tam, kad meistars to bija paveicis, Gotlībs zināja, ka bija atradis trūkstošo pavedienu.

Vienīgais trūkums bija tas, ka kopējā stāstā nekur nevarēja iemontēt Klausa akumulatoru. Grēta nebija tam bijusi ne tuvumā, tomēr viņa kaut kādā veidā to bija sabojājusi laika posmā, kamēr viņas brālis pameta akumulatoru laboratoriju un ieradās izmēģinājumu laukumā. Viņš bija devies pa taisno no vienas vietas uz otru.

Un, tādējādi, garām jaunajam ģeneratoram.

Riepu čirkstoņa pa šķembaino grants ceļu ziņoja, ka brauc automobilis. No meža izbrauca melns mersedess, braukdams pa celiņu uz lauku māju. Doktors fon Vestarps bija atgriezies no Berlīnes.

Gotlībs aizskrēja uz ģeneratora nojumi. Viņš iebrāzās strīda vidū. Nosvīduši vīri sarkanām sejām kliedza cits uz citu, stāvot pie izjauktās dinamomašīnas lempīgajām iekšām. Telpā smirdēja pēc karstas eļļas, dīzeļdegvielas un bailēm.

Kāds viņam pajautāja: „Kas, pie velna, jūs esat?”

„Es zinu, kas notika ar ģeneratoru,” sacīja Gotlībs. Viņš novicināja naglu, ko bija aizņēmies no meistara. „Jūs meklējat vienu no šīm.” „Kopš kuriem laikiem mēs ieklausāmies medicīnas personāla darbiniekos?”

„Doktors ir atgriezies no Berlīnes. Viņš jums pieprasīs ziņojumu par to, kā jums sokas ar ģeneratora labošanu. Ja ņemsiet vērā manu padomu, viņš varbūt nesodīs jūs ar nāvessodu.”

Kopumā bija nepieciešama pusstunda smaga darba, bet viņi to atrada. Gotlībs smējās. Inženieri uz viņu skatījās, it kā viņš būtu gan gudrs, gan jucis.

Viņš izslaucīja acis, pēc tam devās meklēt Osterhāgenu.

PA ERKERIEM bija redzams asinssarkans saulriets, kas spīdēja pār zemesgabalu. Fon Vestarps soļoja savas tāfeles priekšā. Uz tāfeles bija redzami doktora piezīmju ķeburainie kricelējumi un paliels zīmējums, kas pa daļai attēloja anatomisku šķērsgriezumu, pa daļai elektriskās ķēdes shēmu. Viņa soļi uzmutuļoja gaisā krīta putekļus. Viņš vēl nebija novilcis SS oberfīrera formas tērpu un ietērpies iemīļotajā laboratorijas ietērpā.

Štandartenfīrers Pābsts bija pavadījis Gotlību līdz doktora darbistabai. Fon Vestarps divdesmit minūtes stāstīja par to pazemojumu, kas bijis jāpiedzīvo, stāstot reihsfīreram Himleram, kā pazaudējis septiņpadsmit gadu laikā ieguldīto darbu. Vēl desmit minūtes viņš skaidroja, kā nelaimes gadījums Reichsbehorde darbībā atklāja sistemātiskas neveiksmes. Likās, ka Gotlība sviedrainās delnas izšķīdinās klēpī gulošo papīra maisiņu.

Fon Vestarps sacīja: „Kā jūs attaisnosiet sevi?”

„Oskara nāve bija neizbēgama. Grēta gribēja, lai tā notiek.” „Viņa zināja?” Fon Vestarps trīcēja. Kad viņa tirāde bija beigusies, viņa biešsarkanais ģīmis sāka atgūt normālo sejas krāsu, taču tagad seja atkal kļuva sarkana. „Viņa to paredzēja, bet nebrīdināja mūs.” Gotlība klēpī krakšķēja piemirkušais maisiņš. „Doktor, jūs mani pārprotat! Viņa nav tikai gaišredzīga. Viņa izmanto savas priekšnojautas, lai manipulētu ar likteni.” Gotlībs paskatījās uz fon Vestarpu, pēc tam uz Pābstu, tad atkal uz doktoru. „Grēta ir bojāta, viņa jau piedzima bojāta veidā, kādus es nemāku vienkārši izskaidrot. Un tagad, kad viņai piemīt šis spēks… Mums nav nekāda atskaites punkta, par ko šī meitene ir kļuvusi.”

„Jūs noveļat vainu, lai glābtu savu ādu.”

Gotlībs ielika roku maisiņā. „Vai jūs zināt, kā darbojas dīzeļģenerators? Arī es līdz šim nezināju,” viņš sacīja. „Būtībā tas ir benzīna dzinējs, kas griež magnētus pa stieples spoli. Neatkarīgi no tā, kāds ir patēriņš, labs ģenerators uztur vienmērīgu plūsmu. Lai to nodrošinātu, tajā ir iestrādātas elektriskās un mehāniskās aizsargierīces. Bet vissvarīgākā sastāvdaļa ir regulators. Tas nodrošina, ka viss griežas vienmērīgā ātrumā.” Viņš no maisiņa izņēma saliektu naglu. „Ja vien tur nekas neiestrēgst.”

Fon Vestarps pagrozīja rokās naglu. Lēnām rietošā saules gaisma apgaismoja vājos robojumus, ko bija atstājušas fiksācijas knaibles. Inženieri bija krietni papūlējušies, lai to izdabūtu ārā.

Pābsts jautāja: „Kāpēc viņa sabotēja mūsu infrastruktūru?” „Viņa to nedarīja. Vismaz ne tiešā veidā. Tam viņa ir pārāk slīpēta. Pirms trim dienām,” Gotlībs skaidroja, „Grēta vērsās pie meistara, kas jaunajā laboratorijā uzraudzīja darbu. Viņa gribēja aizņemties kādu lieku āmuru un naglas. Viņš piedāvāja spaini ar naglām. Viņa paņēma dažas naglas, pateicās un aizgāja projām. Taču meistars savā aizņemtībā un apjukumā, nenolika spaini atpakaļ vietā, kur tas bija stāvējis. Nebija ilgi jāgaida, līdz kāds to apgāza. Viņi lasīja izbērtās naglas.”

„Bet vienu viņi neatrada,” sacīja Gotlībs, norādot uz salocīto metāla stienīti. Viņš no papīra maisiņa izņēma vēl vienu lietu. Pābsts sarauca degunu, saodis ādas un piesmakušu pēdu smirdoņu. „Šis zābaks pieder vienam no inženieriem. Vai redzat šo caurumu starp gumiju un ādu? Šādi arī nagla tika salocīta, kad viņš uz tās uzkāpa. Tā neiegāja tik dziļi, lai iedurtos viņam pēdā. Taču iedūrusies zābakā, tā kopā ar inženieri nonāca ģeneratora nojumē.”

Magnēti to ierāva ģeneratora iekšienē. Inženieru acīm tas palika nepamanīts.

„Kad inženieri bija pamanījuši, ka kaut kas neesot kārtībā, un izslēguši dīzeļdegvielas plūsmu, jau esot bijis par vēlu. Bez ātruma vadības, rotors paātrināja gaitu virs pielaides robežas. Sprieguma regulatori nespēja sekot līdzi.”

„Elektroenerģijas pārslodze,” sacīja Pābsts. „Izsistie drošinātāji.” Gotlībs sacīja: „Tas notika tieši tajā brīdī, kad Klauss nesa savu akumulatoru uz izmēģinājumu laukumu. Akumulatoros ir smalki veidotas elektriskās shēmas. Tās ir jutīgas pret…” Viņš atvēra savu piezīmju blociņu, kurā bija veicis ierakstus par putnu novērošanu, un nolasīja frāzi, ko tajā bija ierakstījis Osterhāgens. „…elektromagnētisko vibrāciju.”

Kas attiecas uz iemeslu, kāpēc Grēta bija tā rīkojusies, Gotlībs paskaidroja, kā uz Klausa fobiju iedarbojās fakts, ka viņš gandrīz bija aizgājis bojā. Pat visskaidrākais brīdinājums nespētu veikt to pašu iekšējo orgānu reakciju. „Es jums saku, ka Klausam apmācībās būs straujš progress. Viņa māsa orķestrēja šo pieredzi, lai palīdzētu viņam attīstīties. Lai rūdītu viņu.”

Fon Vestarps iegrima nomāktā klusumā. Tas ilga vairākas minūtes. Vienīgā skaņa bija tikko dzirdams klikšķis, kad Pābsts izslēdza lampu.

„Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?” fon Vestarps čukstēja.

Jā, domāja Gotlībs. Viņa ir pārāk bīstama, pārāk izveicīga, lai nolaistu no viņas acis. Lūdzu, saprotiet to!

„Ja būtu Dievs,” sacīja fon Vestarps, „viņa zinātu, kas Viņam ir prātā, un liktu Viņam šķēršļus. Viņš ir aizvietots.”

Kā dadzis, kas pieķēries svīterim, Gotlība elpas vilcieni ķērās viņa krūškurvī. Fon Vestarps pieļāva smagu kļūdu, domādams, ka var izmantot Grētu. Taču Gotlībs šonedēļ par mata tiesu bija izsprucis no nāvessoda, un nespēja izturēt visu sākt atkal no jauna. Varbūt tā bija viņa vājība, varbūt gļēvulība, bet viņš paturēja savas domas pie sevis.

„Lieliski pastrādāts, Gotlīb! Ja jūs nebūtu tik neatlaidīgi centies, visu manu panākumu vēriens būtu palicis neapzināts vēl daudz ilgāk.”

Gotlībs saprata, ka drīkstēja iet. Viņam būtu bijis jākūst aiz atvieglojuma, bet viņš nespēja. Ne tik ilgi, kamēr netiktu atrisināta viena pēdējā problēma.

Ejot projām, viņš dzirdēja fon Vestarpu uzrunājam pulkvedi: „Pābst, esmu norūpējies! Šāds akumulatoru defekts ir nepieļaujams. Ej uz laboratoriju..

NĀKAMAJĀ rītā fon Vestarps atcēla Oskara līķa meklējumus. Izraktā bedre jau bija kļuvusi tik liela un plata, ka teju traucēja treniņiem. Tomēr tā bija kļuvusi par lietderīgi izmantojamu kapu. Pirms aizbēršanas viņi krātera vidū iemeta Osterhāgena līķi.

Gotlībs klusībā aizlūdza par savu draugu, pēc tam aizgāja pastaigā uz pļavu.

Tur bija Grēta. Taču šodien viņa tur nebija viena. Fon Vestarps bija norīkojis kareivi, kam viņa bija jāuzmana. Pašlaik ierindniekam bija piekrautas pilnas rokas ar gundegām un lavandām. Kāds cits kareivis bija nosūtīts uz ēdnīcu, lai savāktu tukšās piena pudeles, ko Grēta varētu izmantot kā vāzes.

Un vienkārši tā Gotlība acu priekšā atrisinājās pēdējā problēma. Gotlībs bija lauzījis galvu līdz vēlai naktij, dzerot par Osterhāgena piemiņu. Taču nebija nekāda progresa.

Ar nelielu piepūli Grētai bija izdevies glābt sava brāļa dzīvību, vienlaikus nodrošinot, ka ārstam pastaiga gar bezdibeņa malu paliek kā rēta uz visu mūžu. Un papildus tam viņai spilgti izdevās nodemonstrēt akumulatoru projektā milzīgu trūkumu.

Viņa to visu paguva izdarīt, karinot savā istabā pļavas ziedus. Ko viņa bez šaubām būtu arī darījusi, ja viņai nebūtu nekādas vajadzības glābt Klausu. Viņai patika ziedi.

Grēta darbojās prasmīgi. Un tomēr viņa bija rīkojusies tik ļoti neraksturīgi sev, lai mainītu savu ikdienas rutīnu tajā dienā, kad nomira Oskars. Viņa to agrāk nebija darījusi, ne arī vairs pēc tam. Kāpēc sēņot tieši tajā vienā dienā?

Jo Grēta bija gribējusi, lai Gotlībs viņu redz.

Kad viņi pirmo reizi tikās, Osterhāgens bija teicis, ka Gotlībs esot Pābsta darbarūķis. Taču tas nebija tiesa. Nevis darbarūķis, bet ierocis. Grēta viņu bija izmantojusi kā savu ieroci.

Viņa bija visu tā noorganizējusi, lai Gotlībs spētu sīki izanalizēt viņas plānu un izklāstīt fon Vestarpam. Tikvien, lai iedvestu fon Vestarpā godbijību. No šī brīža Grēta varēja darīt, ko vien vēlējās.

Kā rokās tagad bija pārgājusi kontrole pār muižu? Gotlībs to nevarēja droši pateikt. Taču viņš zināja, ka tagad viņa dzīvība bija vienlīdz atkarīga kā no Grētas, tā no fon Vestarpa iecietības.

Viņa bija nogalinājusi Dievu. Daba pār viņu bija zaudējusi kontroli.

Content

Tregilliss Īans Asinszāles triptihs-1. Rūgtās sēklas.

Prologs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Epilogs

Pateicība

Papildus materials

Doktora Gotlība redzetais